text: Produced by Louise Hope and The Online Distributed
  Proofreading Team at https://www.pgdp.net
  
  
  
  
  
  
    [Romanen gavs i original ut i två volymer. Volym II började med
    kapitel XII.]
  
  
  
  
    MATHILDA MALLING
  
    En Roman Om
    FÖRSTE KONSULN
  
    Från den 18 Brumaire
    till Freden i Amiens
  
  
      Alors tout marchait au son des trompettes victorieuses,
      alors tout était gloire et honneur,
      alors on parlait une autre langue...
  
        _M:me La D:sse d'Abrantès_
  
  
    FJÄRDE UPPLAGAN
  
      Stockholm
      Albert Bonniers förlag
  
  
  
  
    STOCKHOLM
    ALB. BONNIERS BOKTRYCKERI 1914
  
  
  
  
  I.
  
    Ces familles nobles que l'Empereur appelait de »belle race».
  
      _Baron Larrey._
  
  
  Det var en våt och stormig dag midvintern år 1800 -- eller, som man på
  den tiden sade, i början av Pluviôse år VIII. De avlövade kastanjerna
  och ekarna i parken omkring »_les Fougères_» voro betäckta med ett
  glänsande, halvstelnat regnlag, och de små, runda bladen på de
  vanvårdade buxbomshäckarna (de hade visst icke blivit klippta sedan
  kungens död), vilka i konstiga, stela figurer snodde sig längs den breda
  terrassen ned mot Loire, glänste svarta och styva i den starka vätan.
  
  Det var vid femtiden på eftermiddagen, och det började redan skymma.
  Slottet, en gammal byggnad från slutet av medeltiden, reste sig mörkt
  och högt med sina många torn mot den skiffergrå, sönderrivna himlen.
  Från ett par av fönstren lyste redan ljus, och en man med handlykta och
  lång, vid regnkappa, som fladdrade om de smala, kortbyxade benen, och
  vars styva krage i nacken lyfte upp hårpungen, så att den stod rakt ut,
  kom ut på den höga, förfallna stentrappan.
  
  -- Mademoiselle! ropade han med pipig, ängslig stämma, i det han satte
  handen för ögonen och höjde lyktan över huvudet. Mademoiselle Edmée!
  
  En ung flicka i lång, ärmlös kappa med skinnbesättning, och på huvudet
  en gammalmodig hatt från åttiotalet med plymer och vida brätten _à la
  bergère_, kom raskt springande från en smal sidogång upp emot trappan.
  
  -- Jag kommer ju, Jeanot, hennes stämma klang frisk och hög genom
  blåsten. Jag kommer ju! Du behöver inte skrika, som om gården brunne.
  Med ett par språng var hon uppe på stenavsatsen. Är abbéen då kommen,
  frågade hon oroligt.
  
  -- Abbéen _väntar_ på er, Mademoiselle, svarade den gamle med
  förebrående eftertryck. Monsieur de Châtillon är med honom.
  
  Han sköt med ryggen upp den tunga dörren, medan han talade, och lät
  damen träda innanför.
  
  Det var en stor, stenlagd förhall, som gick upp genom två våningar, med
  urblekta freskomålningar i väggfälten och i taket. En utskuren, väggfast
  bänk gick jäms med ena väggen bort till kaminen, vari en stor, nytänd
  brasa flammande lyste ut över golvets svarta och vita rutor. I motsatta
  hörnet av hallen gick en bred trappa upp till andra våningen med ett
  präktigt, förgyllt räckverk, prytt med vapensköldar och många heraldiska
  emblemer -- allt i en sökt och snirklad stil. Den såg nästan ny ut, och
  förgyllningen stack besynnerligt av mot det övriga, strängt gammaldags
  bohaget av mörknad ek. På mittelväggen ledde två dörrar in i huset, av
  vilka den ena stod halvöppen, så att man hörde rösterna därinifrån. Mitt
  på golvet hade Jeanot satt ifrån sig en armstake av svartnat silver,
  vars tre smala talgljus osande fläktade i luftdraget.
  
  Den unga damen gick strax fram till elden, och tjänaren hjälpte henne
  att lägga ytterkläderna ifrån sig på bänken. Hon kände på sina litet
  fuktiga ärmar och bredde ut händerna framför brasan.
  
  Hon bar en svart sidenklänning, som, trots det den icke såg så gammal
  ut, var sydd efter det snitt, man ibland ser på porträtter från Louis
  XVI:s sista regeringsår: en lång, smal kjol och kort, åtsittande tröja,
  knäppt med en dubbel rad stora knappar, och med breda, trekantiga
  uppslag på bröstet, långa, snäva ärmar, som i en liten snibb gingo ned
  på händerna. Omkring halsen, korslagd över barmen och bunden i en stor
  rosett högt uppe på ryggen satt en Marie-Antoinettefichue av grönt och
  vitt, randigt taft.
  
  Håret -- det var ett präktigt, guldbrunt hår -- bar hon däremot, efter
  de nu härskande moden, uppsatt i nacken _à la grecque_, med naturliga
  lockar omkring pannan och öronen.
  
  Det var den adertonåriga Mademoiselle Edmée-Louise de La Feuillade, vars
  far för flera år sedan stupat i den första Vendéeresningen, och som nu,
  tillsammans med sin gamla, döva moster och ett par andra genom kriget
  hemlösa adelsdamer, bebodde detta ensliga slott på Loires vänstra
  flodbrädd -- Rocroyes'ernas gamla familjegods, som stått övergivet ända
  sedan Regentens tid, och som nu under revolutionen tjänade deras
  förföljda ättlingar till fristad. De levde där så gott som utan någon
  som helst förbindelse med den yttre världen, utom den de kunde skaffa
  sig genom chouanskarorna, vilka på en gång beskyddade och terroriserade
  dem.
  
  Mademoiselle de La Feuillade hörde genom den halvöppna dörren det
  dämpade mumlet av flera röster. Hon strök håret från tinningarna och såg
  ett ögonblick prövande på sina icke alldeles rena händer, i det hon med
  huvudet på sned spetade ut fingrarna. Därpå gick hon resolut in.
  
  Omkring det ovala marmorbordet, med buktade, förgyllda ben, sutto sex
  personer och spelade kort. En kraftig, medelålders herre i soutane och
  tonsur, som just nu betänksamt, med två fingrar drog ut ett kort, satt
  överst vid bordsändan, och mittemot honom en annan, som vände ryggen
  till ingången, med lång, pudrad hårpung i nacken. Mellan dem -- vid
  bordets långsidor -- sutto de fyra gamla damerna, två på var sida. De
  hade allesammans högt uppsatta, pudrade frisyrer och styva snibbliv med
  fyrkantig ringning och halvlånga ärmar; malen hade gått illa åt sidenet
  under den bedrövliga tid dessa galakläder vilat i dragkistorna.
  
  Abbé Bernier, som först fick öga på Mademoiselle de La Feuillade, lade
  strax korten på bordet och reste sig med ett utrop. Han gick fram emot
  henne med sirlig, trippande gång och utsträckta händer.
  
  -- Min dotter -- han tog med översvallande vänlighet hennes huvud mellan
  båda sina händer -- ni vet kanske redan den stora nyheten, som Monsieur
  de Châtillon -- han gjorde en rörelse med handen hän emot herrn i
  hårpungen, vilken reste sig upp och bugade stelt -- och jag har till er?
  
  Edmée gjorde en djup, gammaldags reverens för de båda herrarna.
  
  -- Till mig? sade hon småleende. Den nyheten är väl till oss alla.
  Freden, icke sant, min fader?
  
  -- Ack, ja visst -- freden! Ja, jag vet, ni har redan hört från
  Montfaucon, att äntligen den för oss alla lika viktiga hänsynen till
  fäderneslandet -- hans stämma blev plötsligt salvelsefull -- har fått
  bukt med våra tappra vänner här i Vendée. För några dagar sedan
  undertecknade vi den med general Hédouville, och nu har Monsieur de
  Châtillon också gjort mig den glädjen att giva med sig. Mina damer --
  han vände sig till Mademoiselle de Rocroyes och de andra -- jag ber er
  vara övertygade om, att jag djupt sympatiserar med den ädla troheten mot
  en olycklig furste, men vår heliga kyrkas sak är dock för ögonblicket
  den viktigaste av alla, och för att kunna uträtta något för den, vartill
  tiden, såsom jag hoppas, nu äntligen är mogen, behöva vi först och
  främst _fred_ -- fred med våra landsmän och bröder, våra så sorgligt
  villfarande bröder. -- Han höjde ögonen upp emot taket. -- Inte sant,
  mina vänner -- själarnas frälsning går framför allt?
  
  Ingen svarade. Damerna suckade, och ett par av dem gjorde korsets
  tecken.
  
  -- Nej, min dotter, återtog så abbéen plötsligt med naturlig, munter
  stämma, det är nu icke bara _det_. Vi ha flera nyheter. Gissa!
  
  Edmée skakade på huvudet och skrattade. Abbéens livlighet satte henne i
  gott humör.
  
  -- Mademoiselle de Rocroyes, Madame de Beaurollier -- han vände sig med
  en bugning till de gamla damerna -- önskar ni, att jag säger henne det?
  
  -- Men jag står ju som på nålar, herr abbé, ropade Edmée. Är det
  verkligen en nyhet, som angår mig?
  
  Abbéen lyfte handen och gjorde en effektpaus, så utbrast han plötsligt:
  
  -- Monsieur de Châtillon och jag resa i morgon till Paris för att i
  anledning av freden tala med Förste Konsuln. Er tant, Mademoiselle
  Edmée, önskar, att vi taga er med.
  
  -- _Mig?_ -- I morgon? Men, moster -- hon vände sig häftigt till
  Mademoiselle de Rocroyes -- jag är ju icke färdig till att resa
  någonstädes, jag har ju icke en gång en klänning att ta på mig. Hur kan
  jag väl?...
  
  Förvirrad, betagen, med strålande ögon, såg hon från den ena till den
  andra. Blotta tanken på att slippa ut från detta dystra chouanslott kom
  hennes unga hjärta att klappa.
  
  -- Vi ha tänkt på allt, Edmée -- nickade Mademoiselle de Rocroyes
  värdigt och långsamt. -- Jeanot och Valentine skola följa dig, och
  bättre ressällskap än abbéen och vår ridderlige vän, Monsieur de
  Châtillon -- hon gjorde en högtidlig böjning hän emot honom -- kan du
  icke få. Du vet, det är av vikt, tillade hon med eftertryck, att du
  snart kommer till Paris. Madame de Châteauneuf väntar dig säkert.
  
  Edmée rodnade och rynkade lätt ögonbrynen. Madame de Châteauneuf var
  hennes fars syster, och det hade ända sedan hennes barndom varit ett
  stående avtal mellan familjerna, att hon, då tiden kom, skulle förmälas
  med sin kusin, Louis de Châteauneuf. Som barn hade de varit mycket
  tillsammans -- han var för resten en sex à sju år äldre än hon -- men
  sedan kom revolutionen, och hon hade varken sett honom eller fastern på
  tio år. Det förödmjukade henne, att hennes vänner nu vid första
  lägenhet, som erbjöd sig, ville skicka henne ifrån sig och strax kasta
  henne i armarna på denne barndomsbrudgum, som kanske icke ens ägnade
  henne en tanke längre. Och hon skulle komma dit utblottad på allt, utan
  någon annan förmögenhet än anspråken på ett par konfiskerade gods, som
  hon helt säkert aldrig någonsin skulle återfå. Icke ens en anständig
  resdräkt hade hon att visa sig i för sina släktingar.
  
  -- Men moster, sade hon dröjande, hur skall jag väl kunna komma till
  Paris? -- Å bara den provinsiellt vördnadsfulla ton, varmed hon uttalade
  namnet på denna märkliga stad! -- Jag har ju inga pengar, inga kläder
  ens...
  
  -- Prat, Edmée! avbröt den gamla henne skarpt. Vi ha då ännu ett par
  diamanter i gömmorna, vet jag. När du blott kommer till Paris, får du
  igen dina gods, det har abbéen sagt.
  
  Abbéen såg litet generad ut, men sade ingenting.
  
  -- Paris! fortfor den gamla damen hånfullt efter en litet tryckt paus.
  Som om icke du -- en flicka av stånd (_une fille de grande qualité_) --
  vore god nog att uppträda i Paris, som du nu går och står. Den
  rackarhålan! De slynglarna! De tjuvarna och kungamördarna! Tror du, att
  de, som själva göra sig till med att gå utan byxor, fordra någon paryr
  av en kvinna?
  
  -- Förlåt, Madame, skrek abbéen in i hennes öra. Det är länge sedan.
  Nu råder det tvärtom stor lyx i Paris.
  
  Den gamla fröken såg vredgat på honom med obeskrivligt förakt. -- Lyx!
  Ja, väl vet jag, att de ha stulit bättre folks saker och nu kluta ut sig
  som gudar och gudinnor i stället för att gå med panier och puder som
  kristna människor. Men ni vill väl aldrig inbilla mig, att er lille
  korsikanske slagskämpe, som ni talar så vackert om, är i stånd till att
  bilda en societet, om han än förmått att lappa ihop ett dussin
  republiker! Nej -- hon skakade energiskt på huvudet -- något
  sällskapsliv, som det kan vara frågan om att en dam med min
  systerdotters rang kan deltaga i, blir där icke i Paris, förrän Hans
  Majestät kommer tillbaka. Till den tiden får hon sitta hos sin faster
  innanför låsta luckor. Det gör naturligtvis allt bättre folk, avgjorde
  hon kategoriskt.
  
  Hennes systerdotter suckade. Utsikten att komma innanför de låsta
  luckorna tilltalade henne icke, trots all rojalistisk renlärighet.
  
  Den gamla Madame de Beaurollier tog nu till ordet. Hon riste på huvudet,
  när hon talade, så att en sky av puder stod ut ifrån peruken.
  
  -- Men, käre abbé, är det då icke oförsiktigt att skicka vår lilla
  flicka till detta Sodom? Tänk, jag har hört, att en grevinna av det
  gamla hovet, med ett fullständigt respektabelt namn, har gift sig med
  sin lakej -- tänk er, _gift_ sig! Det ligger galenskap i luften därinne,
  och det smittar. Å, Gud, man har ju sett folk av den högsta börd bli som
  förvandlade. Tänk blott på den förste prinsen av blodet -- själva
  hertigen av Orléans! Och den lille hertigen av Chartres! -- Gud och var
  man vet, att han har tjänat under den trefärgade fanan. Det smittar,
  säger jag er -- det smittar!
  
  -- Å, gudmor, ropade Edmée indignerad, ni är då väl icke rädd för, att
  jag skall gifta mig med Jeanot! Och hon brast ut i ett friskt, barnsligt
  klingande skratt. De andra kunde icke låta bli att också draga på
  munnen.
  
  Madame de Beaurollier rätade på sig och såg vasst från den ena till den
  andra.
  
  -- Ja, ja, min söta -- värre har man hört! Sedan 93 kan aldrig något
  förvåna mig. Det låg i hennes stämma och uttryck en så hopplöst trist
  övertygelse, att den med ens gjorde slut på all munterhet.
  
  -- Vi skola nog passa på Mademoiselle de La Feuillade, bröt abbé Bernier
  pausen med sin välvilliga, glättiga stämma. Hon har ju till att börja
  med både mig och Monsieur de Châtillon, för att icke tala om Madame de
  Châteauneuf och den unge greven. Eller hur -- Mademoiselle?
  
  Edmée svarade icke; hon hörde honom knappt. Hon satt med handen under
  kinden, och med ett par frånvarande, leende och strålande, fuktiga ögon
  såg hon ut framför sig. Hon var så vacker, som hon satt där, med den
  rena, barnsligt mjuka profilen, den bleka, men rosenaktigt friska hyn
  mot det bronsgyllne håret, och ögonen -- de stora, skiftande, gråbruna
  ögonen -- orörligt uppspärrade under täta, strållikt utstående
  ögonfransar. Den yngsta av de gamla fröknarna de Kergoran suckade
  ofrivilligt, en smula avundsjukt, när hon såg på henne, och abbéen tog
  sig betänksamt en pris. Han visste kanske mera om Paris -- Barras' och
  Madame Talliens Paris -- än han funnit för gott att berätta Mademoiselle
  de Rocroyes.
  
  
  Nästa morgon tidigt, så tidigt, att månen ännu stod högt på den vintriga
  himlen, och tjänarna vid lyktor surrade fast packningen på den gamla
  karossen, begåvo de sig åstad. På trappan stodo de fyra gamla damerna
  huttrande i sina urringade klänningar, och allesammans ordnade och
  kommenderade de, i det de med brutna, tårfyllda stämmor utöste ampra
  benämningar och skällsord till tjänstfolket, som, utan att låta sig
  bekomma, långsamt och betänksamt skötte vad de skulle. Monsieur de
  Châtillon, mörk som en bronsstaty, höll redan på sin häst vid
  vagnsdörren, och abbéen och Valentine -- med ett kolossalt knyte, som
  hon icke på villkor kunde övertalas att lämna ifrån sig, tätt tryckt i
  famnen -- sutto redan i den gamla berlinaren, men Mademoiselle de La
  Feuillade stod ännu gråtande på trappan med armarna om sin gudmors hals
  och hörde på hennes sista naiva och pedantiska förmaningar.
  
  Hon hade hållit sig tappert ända tills nu; ja, hon hade varit nästan
  vild av glädje, medan hon i natt plockade fram sina saker och hjälpte
  pigan att packa, men nu -- nu kom plötsligt skilsmässans tragiska allvar
  över henne (och i dessa tider voro _alla_ skilsmässor tragiska!). Hon
  grät högt och okonstlat.
  
  -- Bed Maria för mig, allesammans! -- hon sträckte sina händer ut till
  de bägge fröknarna de Kergoran. -- Om freden ännu varar till sommaren,
  skall jag be Madame de Châteauneuf följa mig hit.
  
  Damerna gräto allesammans, snyftade, snöto sig och ropade högt. Abbéen
  frös om fötterna och började stampa inne i vagnen, Jeanot gned sina ögon
  uppe på bocken och vaggade snyftande fram och tillbaka, så att hårpungen
  svängde; det oroliga, hoppande ljuset från lyktorna skrämde hästarna,
  som skrapade med hovarna mot den frusna marken och vrenskades. Blott
  Monsieur de Châtillon höll orörlig och tålig på sin höga häst vid den
  ena vagnsdörren.
  
  Äntligen kom Edmée i karossen. Hon höll näsduken för ögonen och föll
  storgråtande med huvudet mot Valentines knä, medan de raskt körde från
  gården. Hon hörde, hur det dånade över vindbron.
  
  -- Valentine, käraste lilla Valentine! Hon kröp ihop vid den robusta
  pigans bröst.
  
  Abbéen sade ingenting. Han böjde sig ut genom vagnsfönstret och viftade
  med handen en hälsning till de fyra damerna på trappan. I ljuset av de
  svängande lyktorna sågo de vagnen med Edmée försvinna.
  
  
  
  
  II.
  
    »La France avait plus besoin de moi, que moi d'elle!»
  
      _Mot de Napoléon._
  
  
  Nära fjorton dagar varade resan på de eländiga vägarna, som nu på
  vintern voro i sitt värsta tillstånd; på mångfaldiga ställen måste de
  stiga ur och gå långa sträckor. När Edmée blev för trött av att sitta
  stilla i vagnen, fick hon ibland sätta sig på sadelknappen hos Monsieur
  de Châtillon och rida ett stycke, eller han gick vid sidan av och ledde
  hästen vid betslet, när vägen var för svår. På värdshusen, där de togo
  in, träffade de alltsomoftast ihop med avdelningar rekryter, som skulle
  till Paris och sedan avgå till härarna i Ligurien och vid Rhen, eller
  med Republikens trupper, som nu började dragas ifrån Vendée. En gång
  hade de sällskap med en sådan avdelning flera mil; kaptenen var en av
  dem, med vilka abbéen underhandlat i och för freden i Montfaucon. Han
  visade sig ytterst galant mot den vackra Mademoiselle de la Feuillade,
  som å sin sida ej kunde låta bli att finna nöje i att tala med honom.
  Det var ju den förste verklige representant för det nya Frankrike hon
  råkade på -- hon, som så länge blott talat med Republikens hånande
  fiender; den förste, vilken med oblandad beundran och entusiasm talade
  om Förste Konsuln och vad han uträttat i dessa månader efter Brumaire.
  Kapten Ollivier var en moderat republikan och en ganska bildad man,
  vilken som helt ung soldat tjänat under Kellermann i Flandern, därefter
  deltagit i det italienska fälttåget år IV och varit med vid Mantua mot
  Wurmser. Edmée ansåg det under sin värdighet att förhöra sig med honom
  angående general och Madame Bonaparte -- vilken han sade sig ha sett i
  Brescia -- men hon gjorde honom dock några likgiltiga och försiktiga
  frågor, som han entusiastiskt besvarade. Denna enformiga entusiasm,
  vilken hon antog måste vara påbjuden eller framkonstlad, tröttade
  slutligen Edmée till den grad, att hon till och med började föredraga
  Monsieur de Châtillons kalla och trista fåordighet.
  
  Emellertid hade hennes samtal med kaptenen dock åstadkommit ett visst
  nyfiket intresse för Förste Konsuln och hans omgivning, detta nya Paris,
  om vilket ingen på les Fougères anade något.
  
  Äntligen, sent en afton, rullade vagnen in på Paris' gator. Edmée var så
  trött, att hon knappt hade något intresse därav -- hon halvsov med
  huvudet mot Valentines axel. Denna långa resa i köld och slask med
  tvungna uppehåll på obekväma gästgivaregårdar, vilkas förråder blivit
  uttömda av förbimarscherande soldater, så att där knappt kunde uppdrivas
  en måltid mat till fredliga resande, hade nästan uttömt hennes annars
  ganska goda krafter. Allt detta nya i förhållanden, människor och
  meningar, som överallt mötte henne och oblygt välte sig in på henne,
  tröttade och irriterade henne också i hög grad. Bara en sådan småsak som
  de långa räkningarna med värdinnan och postiljonen, vilka alltid med
  småaktig omständlighet skulle avgöras i assignater, med tusentals francs
  åt gången, var henne emot. Det upprörde henne att överallt höra
  soldaterna skråla »Marseillaisen» och till och med »_Ça ira_», sånger,
  vilka hon lärt sig att avsky som hymner till djävulen, att behandlas med
  den affekterade, näsvisa oförskämdhet, som »patrioterna» ännu ansågo för
  sin plikt att visa en _cidevant noble_, en från »Vendée»; att i
  värdshusstugorna, där hon och Valentine, med de ömma fötterna insvepta i
  för tillfället lånade täcken och filtar, sutto vid elden och värmde sig,
  medan hästarna ombyttes, vara tvungen att höra på alla möjliga råheter
  och okvädinsord mot Bourbonerna och emigranterna. Hon lärde sig nästan
  att avsky Förste Konsuln, som abbé Bernier dock talade så vackert om,
  blott emedan alla dessa människor höjde honom till skyarna.
  
  Landet var förfärligt, men städerna, de reste igenom, gjorde ett nästan
  ännu sorgligare intryck på henne. På les Fougères, om de också emellanåt
  varit utblottade på allt, hade de åtminstone varit ensamma, ej känt den
  skammen att vart ögonblick trampas på tårna av pöbeln. Men här, i dessa
  av revolutionen härjade städer -- Angers till exempel! Överallt papper
  uppklistrat på murarna, annonser om egendomsförsäljning, gamla upprop
  och dekreter från Konventet och Direktoriet -- hon kunde ej undgå att i
  förbifarten flyktigt läsa de svulstiga, patriotiska fraserna, tryckta
  med tumslånga bokstäver; i de smutsiga klädstånden, ända ut på gatan,
  nästan ut i den av allsköns orenlighet och smuts fyllda rännstenen, en
  oblyg och skadeglad exposition av från de gamla adelsgårdarna bortförda
  möbler och konstsaker: stolt leende markisinneporträtter i Diana- eller
  Auroradräkter målade av Nattier, upphängda på en krokig spik utanför en
  källarhals; ovärderliga Sèvresvaser, som prytt en hertigs kaminfris,
  uppställda i den skräpiga fönsterkarmen; gamla spetsgarnityrer, vilka
  kanske tillhört en prinsessa av blodet, dinglade nu sönderrivna mellan
  trasorna, som garnerade muren. Och över alltsammans som patriotisk och
  tillfyllestgörande förklaring: en röd mössa! Edmée vände sig bort med
  vämjelse; hon önskade blott, att de snart skulle komma ut på landsvägen
  igen -- den öde, morasaktiga landsvägen, som i sin tröstlösa enformighet
  strök förbi ouppodlade fält, nedhuggna skogar, och förfallna, halvt
  nedrivna eller brända gårdar. De tre resandena talade icke mycket om vad
  de sågo, men ibland hörde Edmée en resignerad suck från abbéen eller en
  otålig ed från Monsieur de Châtillon. Det hade så länge varit farligt
  att säga vad man tänkte -- till och med bland vänner -- att man nästan
  hade vant sig av därmed.
  
  Nu voro de i Paris. Edmée orkade icke se ut; hon blott lade märke till
  att en gata, som de passerade, var beckmörk -- de andra voro för resten
  också högst sparsamt belysta -- folket hade tagit bort lyktorna.
  
  Hon var dödstrött och sov nästan, när kusken äntligen höll utanför
  Madame de Châteauneufs hus i _Rue du Bac_, nära floden, Faubourg St.
  Germain. Yrvaken kom hon ur vagnen och in på en rymlig, fyrkantig gård,
  där en stor, monumental fontän -- vit i månskenet -- var det första, som
  tilldrog sig hennes uppmärksamhet. En man med lykta kom ut från den
  breda huvudbyggningen. Abbéen bjöd henne handen -- Monsieur de Châtillon
  hade de redan bjudit farväl -- och de gingo in.
  
  Edmée kände i detta ögonblick föga eller ingen spänning vid tanken att
  återse sina släktingar, sin blivande man. Överväldigad av trötthet och
  sömnlust följde hon långsamt vid abbéens hand tjänaren, som med släpande
  steg och lyktan i handen gick framför dem. Först då hon hörde lakejen
  vid ingången till salongen nämna deras namn, rätade hon ovillkorligt på
  sig.
  
  Det var ett stort, fyrkantigt gemak, i vilket de blevo införda -- blott
  medelmåttigt upplyst av ett par mångarmade lampetter på var sin sida om
  kaminspegeln, omspända med gas för att förmildra ljuset. En äldre dam,
  som höll på att nysta en garndocka från en ung flickas händer, reste sig
  med ett lätt utrop vid ljudet av deras namn och kom strax emot dem.
  Edmée kände icke igen henne, men förstod, att detta måste vara hennes
  faster, och med en känsla av att äntligen ha funnit ett hem, kastade hon
  sig i hennes utbredda armar.
  
  -- Min kära Edmée!... Vi väntade dig icke så snart. Louis, hälsa på din
  kusin...
  
  En ung, mörk herre, som hade stått och läst ett litet tidningsblad borta
  vid kaminen, närmade sig nu. Edmée kände sig plötsligt gripen av en
  plågsam förlägenhet -- var bristfällighet i hennes dräkt, i hennes av
  resan angripna utseende blev med ens så outhärdligt medveten. Med en
  tillkämpad, tvungen värdighet, som i grunden var blygsel, hälsade hon
  kallt och avmätt sin kusin.
  
  Den unga flickan, som hållit garndockan, reste sig nu och gjorde en
  kort, behagfull hälsning. Madame de Châteauneuf drog henne till sig och
  lade hennes hand i Edmées:
  
  -- Här ser du din blivande väninna: Mademoiselle Laure de Permon. Loulou
  -- du, som alltid är så söt och förståndig, hjälp du Edmée till rätta,
  medan jag hälsar på vår käre abbé.
  
  Madame de Châteauneuf var kruserlig och gammaldags artig i sitt sätt.
  Hon talade med en studerat mild, litet likgiltig stämma, som passade väl
  till hennes spensliga, ännu eleganta figur och behagliga, blonda
  ansikte. Det var hennes stolthet, att hon i sin ungdom påstods ha haft
  tycke av prinsessan av Lamballe, och hon fortfor ännu att accentuera det
  genom en starkt pudrad, lockig Marie-Antoinettefrisyr, som i valkar stod
  ut bakom öronen. Nu var hennes ansikte gammalt och fårat av dessa tio
  års ångest och bekymmer, men hon bibehöll, trots allt -- i sitt leende,
  i sitt förbindliga tilltal, i sin naturliga och förnäma hållning -- det
  älskvärda och förfinade behag, som kännetecknade det gamla hovets damer.
  
  Hennes son var en adelsman av den förnäma och otillgängliga typ, som
  revolutionen, långt ifrån att böja, snarare hade gjort trotsigare. Medan
  hans moder i Frankrike genomkämpade dessa års prövningar och förtvivlan,
  hade han redan som yngling följt emigranterna och uppfostrats i England
  hos sin fars familj. Först för kort tid sedan var han återkommen, och
  tack vare sin moders slughet, vaksamhet och ihärdighet, fann han sig,
  till skillnad från övriga emigranter, i så gott som okvald besittning av
  sin familjs egendom. Louis de Châteauneuf gav, strax man såg honom,
  i allmänhet ett högmodigt och satiriskt intryck, men där var i hans
  väsen en så nobel lojalitet, en så rättrådig fasthet, att man snart
  glömde det. Till skillnad från den tidens rojalister var han redan
  tidigt fullständigt utan illusioner angående en restauration, och då han
  insåg, att där ej fanns något hopp om att tjäna Bourbonerna, hade han
  tagit sitt parti att tjäna Frankrike, och redan genom den förre biskopen
  av Autun -- moderns trofaste vän och rådgivare under dessa sista års
  faror -- som diplomat ställt sig till den nuvarande regeringens tjänst.
  Det fanns så få män av hans kast och namn, som ännu kunnat besluta sig
  för ett sådant steg, att han i högsta grad vunnit regeringens
  erkännande. Hans mor var icke heller någon ultrarojalist; under dessa
  tio års omvälvningar, som hon alla sett på nära håll, hade hon småningom
  blivit nästan absolut likgiltig för allt annat än att skaffa sin son och
  sig själv en betryggad ställning. När hon tänkte på Bourbonerna, var det
  med en viss vemodig sympati, såsom något, vilket hörde med till hennes
  ungdoms glans och nöjen, men som det lika litet tjänade till att tänka
  på att få igen.
  
  Tjänaren kom in med te, vartill serverades något kall pastej, fågel och
  konfityrer. Edmée fann sig väl i det varma, bekväma rummet, omgiven av
  sin fasters och lilla Laurettes smekande uppmärksamhet. Hennes
  misstänksamma provinsstolthet kände sig ej ens längre sårad genom
  jämförelsen mellan hennes antidiluvianska, illa medfarna resdräkt och
  Mademoiselle Permons grekiska muslinstunika med guldbältet. Hon lät
  abbéen svara på alla spörsmål, som ställdes till dem om resan och om
  tillståndet i Vendée; till slut föll hon i sömn i stolen, där hon satt.
  
  När Edmée vaknade nästa morgon, sken solen in i sängen till henne. Hon
  sprang upp på sina bara fötter och bort till fönstret.
  
  Där låg Paris! Gråblå och tjock, med lösa isstycken vid bräddarna, flöt
  Seinen på bägge sidor om bron, och där -- på andra stranden, mittemot --
  såg hon stora slottsbyggningars mäktiga stenmassor och de avlövade
  träden i parker och trädgårdar. Hon hade hört, att de kallade bron
  mittemot för _Pont Royal_. -- Louis hade ironiskt rättat det till
  _National_, som den nu skulle heta -- och hon gissade därför, att de
  stora slotten på andra sidan ej kunde vara annat än Louvre och
  Tuilerierna. Med sina goda ögon kunde hon tydligt se en skiltvakt i
  uniform gå fram och tillbaka framför en utskjutande del av slottet. Där
  bodde han väl, och där hade kungen bott...
  
  Men sådant hade hon icke tid att tänka på nu! Med uppspärrade, strålande
  ögon såg hon i solskenet ut över Paris' byggningar, kyrktorn och
  människofyllda gator -- här skulle hon ha lov att bo nu, här var livets
  och ödets stad, martyrernas och segrarnas rike!
  
  Valentine stod och tog fram kläder ur hennes koffert, Edmée sprang fram
  till henne, rev det ur hennes händer och kastade det på golvet.
  
  -- Låt det gamla skräpet vara, sade hon övermodigt och skrattade högt,
  med glädjen i ögonen. I Paris är man fin! Jag vill ha vita kläder och
  gyllne bårder och ringar på händerna och stenar i håret, som
  Mademoiselle de Permon hade.
  
  -- Men Mademoiselle kan då inte gå i bara linntyget heller -- fastän Gud
  skall veta, de ha inte mycket mer på! -- tills vi ha skaffat allt det,
  svarade Valentine förargad och böjde sig ned för att plocka upp.
  
  Samma förmiddag for Madame de Châteauneuf ut med sin nièce i alla
  möjliga fashionabla bodar och magasiner. Först till Madame Germon för
  att beställa ett halvt dussin nya klänningar, så till Despaux och Leroi
  för att välja hattar; och eftersom de nu en gång voro i _Rue de la Loi_,
  till antikvitetskrämaren Villemain för att se på spetsar. Madame de
  Châteauneuf viskade till Edmée, att han var makalös i sitt urval, han
  hade till och med vetat förskaffa sig drottningens garnityrer -- tyvärr
  fanns det ingen, som hade haft råd att köpa dem, utom Mademoiselle
  Lange!
  
  Edmée satt hela tiden och såg ut genom vagnsfönstret -- där var så
  mycket att se på. Små konstiga engelska vagnar, som damerna själva
  körde, jagade förbi dem i susande fart -- Madame de Châteauneuf nämnde
  dem för henne: wiski, carrik, demi-fortune; några liknade romerska
  triumfvagnar, på vilka man stod bakom karmen och körde. Och mellan dessa
  -- det var nu över _Champs-Elysées_ de foro -- skyndade, med fara för
  liv och lemmar, tarvligare kvinnor i röda, korta kjolar med vita
  livstycken och huvor, och över skuldrorna en blå schalett _à la
  Gertrude_, eller arbetare i korta tröjor och långa byxor med gamla
  trekantiga hattar på huvudet och i händerna kolossala knölpåkar.
  Uniformer såg hon ej så många, som hon hade väntat; Madame de
  Châteauneuf förklarade henne, att Förste Konsuln höll så sträng ordning
  på krigsfolket, att de var och en på förmiddagen hade sitt bestämda göra
  och inte fingo gå ut och driva på gatorna efter behag.
  
  Något som också här föll Edmée i ögonen -- isynnerhet i de mera obskura
  och avlägsna gator, de körde igenom -- var den massa affischer och
  tryckta och skrivna anslag, varmed murarna överallt voro fullklistrade.
  Nästan alla utbjödo något till salu. Dessutom läste man ofta på
  plankverken och på rutorna patriotiska inskrifter, som t. ex.: »_Ici on
  s'honore du titre de citoyen_», eller »_Fraternité ou la mort_!» eller
  »_Maison de la Liberté_» o. d. Mademoiselle de La Feuillade tyckte, att
  det såg dumt och smaklöst ut, men hon visste icke, om hennes tant tillät
  henne att säga det.
  
  Efter en mycket lång tur hade de äntligen stigit ur vid _Palais
  d'Egalité_ (Royal) för att köpa några småsaker. När de voro färdiga,
  vinkade Madame de Châteauneuf till Edmée, och i det de, utan att bry sig
  om det väntande ekipaget, gingo till fots snett över _Rue des
  Petits-Champs_, sade hon plötsligt:
  
  -- Vill du se, Edmée, så skall jag visa dig något.
  
  De gingo genom en smal, kort gata, vars namn Edmée ej såg, och kommo
  till en rund, öppen plats, varpå, mittemellan apotekares och
  kvacksalvares stånd, överklistrade med sönderrivna, prålande plakater om
  deras underkurer, reste sig en målad träobelisk -- ett rätt tarvligt
  monument över sansculottsegern den 10 augusti.
  
  -- Se dig väl om, sade Madame de Châteauneuf med ett egendomligt leende.
  
  -- Här är ju ingenting att se -- hon spärrade upp ögonen. -- Var äro vi?
  
  -- På _Place des Victoires_. Hon tystnade och såg nästan högtidligt på
  Edmée, som frågande hade vänt sig emot henne. Därpå viskade hon med låg,
  rörd stämma:
  
  -- Detta var en gång _Place Royale_ -- Feuilladernas stolthet. Din
  farfars farfar, hertig de La Feuillade, lät bygga den till Louis XIV:s
  ära. Jag minns, när kungens staty stod där -- hon pekade på obelisken --
  och min mor har berättat, hur på hennes tid facklor alltid brunno
  omkring den.
  
  Hon skakade vemodigt på huvudet och såg ut framför sig, försjunken i
  minnen från fordom. Och då hennes brorsdotter ännu fortfor att tiga,
  sade hon, i det de långsamt började gå tillbaka genom _Rue de La
  Feuillade_:
  
  -- Å, Edmée, det hade varit en annan tid för dig att komma till Paris!
  
  Edmée hade rynkat ögonbrynen, som i smärta eller bitterhet. Nu log hon,
  i det hon såg upp på sin faster, och sade högt med sin klara, klingande
  stämma:
  
  -- Place des Victoires är egentligen ett lika vackert namn som Place
  Royale. Min farfars farfar, marskalken, som var en tapper herre, skulle
  visst ej haft något däremot. Segerns gudinna är ju nu Frankrikes
  suverän... Men gudskelov, tillade hon och knäppte händerna, att ingen
  fann på att kalla den _Place du Dix-Août_!
  
  På hemvägen gjorde de ännu en obetydlig omväg och körde förbi _Place de
  la Concorde_, som Förste Konsuln nu befallt att _Place de la Révolution_
  skulle kallas. Madame de Châteauneuf lät vagnen hålla och visade Edmée
  den gipsstaty av friheten, vilken stod på samma sockel, som förut varit
  fotstycke till Louis XV:s ryttarstaty. Den hade ursprungligen varit
  målad i rosenrött, men det syntes ej mycket mer, smutsig och förfallen,
  som den var, med en hals så söndrig, att huvudet höll på att falla av.
  
  Edmée såg på den litet, så vände hon sig om med ett stolt och
  ringaktande leende, och med en häntydning på den helande kraft man från
  gammal tid tillade Frankrikes allrakristligaste kungar, sade hon:
  
  -- Det ser ut, som det behövdes, att en suverän snart komme att röra vid
  all denna skröplighet!
  
  
  
  
  III.
  
    »Ces noms appartiennent à la France, à l'histoire;
    je suis le tuteur de leur gloire, je ne les laisserai pas périr.»
  
      _Napoléon_
      (sur les familles du Faubourg St. Germain).
  
  
  Det var under en trupprevy -- en av de vanliga, vilka var quintidi
  avhöllos på Tuilerigården -- som Mademoiselle de La Feuillade första
  gången såg Förste Konsuln.
  
  Genom en avlägsen släkting, markisen av Caulaincourt, som var nära
  lierad med Madame Bonaparte, hade Madame de Châteauneuf erhållit
  tillträde till Tuilerierna för sig och sin nièce, så att de -- en
  förmån, som många främlingar sökte ernå -- från ett fönster skulle kunna
  åse revyn. Då Mademoiselle de La Feuillade, trots det hon varit i Paris
  över en månad, ännu ej kunnat förmås att hänvända sig till regeringen
  angående sina beslaglagda gods, än mindre själv som supplikant uppsöka
  Förste Konsuln och personligen förelägga honom sin sak, vilket, efter
  abbéens och andra kloka människors mening, var det enda, som verksamt
  kunde främja den, gjorde Madame de Châteauneuf nu på eget bevåg ett
  sista försök att påverka henne. Hon trodde -- och kanske var icke denna
  tro så naiv och fantastisk, som de kloka herrarna ansågo den -- att, om
  Edmée kom till att se Förste Konsuln, »Frankrikes räddare», som nu också
  legitimisterna kallade honom, omgiven av de tillbedjande trupperna och
  det alltid vivatropande folket, så skulle den allmänna patriotiska
  entusiasmen, som regelbundet väcktes, blott han visade sig, övervinna
  den unga flickans ingrodda motvilja att närma sig »tyrannen», som hon på
  sitt urmodiga Vendéespråk envisades att kalla rojalisternas betvingare.
  Hon hade icke kommit till Paris tids nog för att kunna åse festen i
  Marstemplet till Washingtons minne, och det högtidliga intåget den 30
  Pluviôse, då de tre konsulerna, eskorterade av trupper, lämnade
  Luxembourg och med stor pomp togo Tuilerierna i besittning, hade hon
  halsstarrigt nekat att vara vittne till. Denna gång kunde hon emellertid
  ej gärna undvika att åtfölja sin faster, då hon diplomatiskt formulerade
  sin anhållan som en inbjudning från markis de Caulaincourt.
  
  Det var nu i slutet av Ventôse (mitten av mars). Dagen var kall och
  ovanligt klar, med blåst och strålande solsken. Trupperna passerade i
  halvbrigader förbi Florapaviljongen, där Förste Konsuln, omgiven av
  staben, höll på sin vita häst, Désiré. Han tog sig avstickande enkel ut
  mitt ibland alla dessa plymascherade och förgyllda herrar, i sin simpla
  grå överrock utanpå uniformen, och på huvudet, långt ned i pannan, den
  enorma, breda hatten, utan plymer, blott prydd med den trefärgade
  kokarden. Han såg blek, nästan gul, utvakad och ansträngd ut. Han höll
  läpparna tätt slutna och följde hela tiden uppmärksamt framåtböjd
  truppernas rörelser -- det såg ut, som ville han i sitt minne inprägla
  var särskild mans utseende. Då ett par halvbrigaders krutsvärtade,
  nästan sönderskjutna fanor presenterades, blottade han huvudet med en
  värdighet och ett allvar, som fick soldaterna att bryta ut i höga
  jubelrop.
  
  Mademoiselle de La Feuillade hade plats i ett öppet fönster snett emot
  honom, icke särdeles långt borta, så att hon tydligt såg honom i profil
  hela tiden. En gång vände han på huvudet och mötte hennes blick. Strax
  därpå sade han ett par ord till sin adjutant, som blott ryckte på
  axlarna och gav ett kort, som det syntes, nekande svar.
  
  Han talade till soldaterna: ett par klara, fyndiga och starkt patetiska
  ord, där »ära» och »fosterland» dominerade. Sagda med hans röst, med
  hans levande ansiktsuttryck och djupa allvar, fingo de i detta ögonblick
  och i denna omgivning en så heroisk klang och mening, att Edmée, gripen
  av patriotisk hänryckning, smittad av jublet omkring henne, plötsligt
  kände ögonen fyllas av tårar och lidelsefullt, med handen mot hjärtat,
  böjde sig fram liksom för att deltaga i soldaternas hyllning.
  
  Litet efter var défiléen förbi, och när generalen vände sin häst, såg
  Edmée honom rakt i ansiktet. Han höll ögonen sänkta, böjde sig en smula
  ned mot hästens huvud och klappade det. Hon tyckte då, att han såg så
  märkvärdigt ung ut.
  
  Madame de Châteauneuf hade räknat riktigt. Dagen därpå, efter blott
  några lama invändningar, närmast för krigsärans skull, gav hennes
  brorsdotter äntligen efter för släkts och vänners övertalningar och kom
  överens med abbé Bernier, att han, så snart han själv haft företräde hos
  Förste Konsuln och talat med honom därom, skulle föra henne till
  Tuilerierna.
  
  Under mellantiden grubblade Edmée icke så litet på, hur hon skulle kläda
  sig och vad hon skulle säga, så att hon bleve »konvenabel» vid detta
  viktiga tillfälle. Det föll henne icke in att be om råd; intet plågade
  hennes ungdomliga, provinsiella stolthet så som medvetandet om, att hon
  var så komplett oerfaren i allt vad som »brukades» i Paris -- hemma hade
  hon varit van att anses för ofelbar och i allt den första. Hon hade ännu
  icke deltagit mycket i sällskapslivet, ty av familjerna i Faubourg St.
  Germain funnos blott få, som hade medel eller ansågo det rådligt att
  hålla salong, och den enda idé, hon hemifrån hade om representativt liv,
  var Madame de Beaurolliers berättelser från Louis XV:s hov; hon hade
  blivit presenterad på sextiotalet och blev aldrig trött av att beskriva
  ceremoniellet. _Det_ var hon alltså rätt hemmastadd i, men naturligtvis
  förstod hon fullkomligt väl, att det icke det minsta kunde hjälpa henne
  under närvarande förhållanden. För resten var hon skarpsinnig nog att
  inse, att trots alla människors skenbara ofelbarhet i dessa saker, fanns
  det ingen, som egentligen visste riktigt besked. En ny societet var
  under bildning; den var ännu så osäker på sig själv, så sammansatt av
  olika samhällsklasser och partifraktioner, av sansculotter, som
  extravagerade i egenskap av »_incroyables_», och återkomna emigranter,
  som försökte spela romerska republikaner, att det ännu icke kunde vara
  frågan om några riktiga regler för det »passande», ännu mindre om en
  given, bestämd etikett. Hon beslöt därför att göra som hon själv bäst
  tyckte och blott lita på sin egen medfödda takt; och när abbéen kom igen
  med det besked, att Förste Konsuln nästa septidi, strax efter det han
  mottagit några medlemmar av corps diplomatique, väntade henne i audiens,
  svarade hon med antagen likgiltighet, att hon nog skulle vara färdig
  till bestämd tid.
  
  Om aftonen valde Edmée länge och samvetsgrant mellan sina få och icke
  särdeles luxuösa toaletter. Slutligen, efter noggrant övervägande,
  bestämde hon sig för en vit, lång muslinsklänning, broderad med en smal
  bård i grönt och guld. Hon skämdes litet för sig själv över den vikt,
  hon tillade detta sitt första uppträdande inför Republikens unge chef,
  men den gröna bården lugnade hennes rojalistiska samvete, liksom
  medvetandet om att de svarta silkesstrumporna voro broderade med liljor.
  Detta var visserligen en rätt svag demonstration, eftersom liljorna
  befunno sig ungefär i närheten av knäet, men det var i alla fall en
  demonstration, och hon var naiv nog att anse det för sin »plikt» att
  demonstrera.
  
  Abbé Bernier och Mademoiselle de La Feuillade fingo vänta en god stund
  inne i salongen utanför Förste Konsulns arbetsrum -- »kungens stora
  kabinett» -- medan han i Dianagalleriet mottog Spaniens och Hollands
  gesanter. Edmée var icke särdeles orolig -- abbéen var det nästan mera
  på hennes vägnar. Det låg i hennes karaktär, att, när hon en gång
  beslutat sig för en sak, sedan anse den för den naturligaste i världen,
  ja, den enda möjliga, och att lugnt finna sig i alla dess konsekvenser.
  För resten -- varför skulle hon vara nervös? Hon skulle blott tala om
  affärer med en trettioårig general, vilken för ett par år sedan var lika
  fattig och obetydlig, som hon var nu; och när allt kom omkring, var hon
  ju honom oändligt överlägsen i börd och vad hon, efter _sina_ begrepp,
  ansåg för god uppfostran. Hon stod trankilt borta vid ena fönstret och
  såg ned på gården, medan abbéen litet längre bort underhöll sig med
  adjutanten. Det misshagade icke Mademoiselle de La Feuillade, att denne
  unge herre, något som hon väl märkte, allt emellanåt förstulet mönstrade
  henne från sidan, tydligen imponerad av hennes prinsessehållning.
  
  Bourrienne kom brådskande in i rummet och gick fram till abbéen utan att
  se henne. -- Förste Konsuln väntar er, abbé Bernier, sade han hövligt,
  och medborgarinnan Feuillade, som han lovat företräde.
  
  Abbéen nickade menande, en smula högtidligt till Edmée och harklade sig.
  -- Mademoiselle de La Feuillade, sade han med låg röst.
  
  Hon vände sig om och gick långsamt över rummet, adjutanten och
  sekreteraren drogo sig artigt undan -- dörren till Förste Konsulns
  arbetskabinett var öppen.
  
  Han satt vid bordet, när de kommo in, men reste sig strax. Edmée
  förundrade sig över att han, när han stod upp, var så liten och
  spenslig. Hon gav också strax akt på, att hans huvud var för stort till
  kroppen. Annars var han smärt, väl och kraftigt vuxen.
  
  -- Här, medborgare-konsul -- abbéen tog en smula högtidligt faderligt
  Edmées hand -- tillåter jag mig att bringa er medborgarinnan Feuillade,
  om vilken jag redan haft den äran att tala med er.
  
  Edmée sekunderade denna republikanska presentation med en reverens, som
  skulle gjort henne heder vid Louis XIV:s hov. Så höjde hon långsamt
  huvudet och mötte Förste Konsulns blick.
  
  Ett par sekunder sågo de varandra orörligt och djupt in i ögonen -- så
  drog ett svagt, nästan omärkligt och fullkomligt omedvetet leende över
  den unga flickans läppar. Utan att göra sig reda därför kände hon
  instinktivt, vilket intryck hon strax vid första ögonkast gjorde på
  mannen framför henne.
  
  -- Jag har sett er förr, sade han långsamt, liksom ofrivilligt. Det var
  vid näst sista revyn.
  
  -- Ja, herr general. Hon hade blivit förmanad att säga
  »medborgare-konsul» för att accentuera sina republikanska sympatier,
  men hon glömde helt bort det och talade med honom precis som hon
  brukade tala med sina likar.
  
  -- Mademoiselle -- herr abbé, vill ni icke taga plats? Han gjorde en
  lätt rörelse med handen, i det han själv satte sig på en stol vid
  bordet. -- Ni är alltså den yngre marskalkens sondotter, Mademoiselle de
  La Feuillade? började han, liksom examinerande.
  
  -- Hans sonsonsdotter, herr general.
  
  -- Ja, ja -- jag kan tänka det... Nå, det var alltså om dessa
  sekvestrerade gods i Normandiet ni ville tala.
  
  Edmée gjorde en svag böjning på huvudet.
  
  -- Ja, jag har gjort mig underrättad om förhållandena, fortfor han. Till
  min glädje ser jag, att de _icke_ äro sålda.
  
  Edmée böjde ännu en gång på huvudet; uttrycket i hennes ansikte var
  detsamma -- lugnt avvaktande.
  
  Förste Konsuln blev otålig. Han hade verkligen gjort sig besvär med att
  skaffa dessa gods till rätta, vilkas historia var långt mera invecklad,
  än han nyss låtit förstå. Lagen bjöd nämligen, att blott _de_ indragna
  gods, som ännu ej blivit sålda, finge återlämnas till de förra ägarna;
  dessa hade redan varit i ett par händer, men som en erkännsamhet mot
  abbé Bernier för de tjänster, han gjort honom i Vendée hade Bonaparte
  redan för länge sedan beslutat, att hans skyddsling skulle ha dem igen
  (villkoret var blott, att hon _personligen_ skulle hänvända sig till
  honom) och med sin vanliga affärsskicklighet hade han ordnat saken.
  Officiellt gingo de nu för osålda. Han var säker på, att hon visste, hur
  saken i verkligheten förhöll sig -- vilket emellertid blott delvis var
  händelsen, ty abbéen, som kände sin rebelliska protégée och höll av
  henne, hade ej vågat att säga henne, att restitutionen egentligen var en
  nåd av regeringen, icke hennes rätt. Förste Konsuln hade alltså väntat,
  att den unga damen skulle visa sig överväldigad av tacksamhet.
  
  Han såg skarpt på henne. -- Mademoiselle tycks anse det för fullkomligt
  otänkbart, att någon under dessa sju år kunnat våga spekulera på era
  vackra egendomar, sade han ironiskt.
  
  Edmée sänkte huvudet och blev röd ända ned på halsen. Hon skämdes
  innerligt över sig själv, men var på samma gång så söt, som hon satt där
  -- hjälplös, dekontenancerad, utan ett ord till svar. Abbéen, som var en
  slug iakttagare, var klok nog att hålla sin mun och låta hennes tystnad
  tala för henne.
  
  Bonaparte satt ännu och såg på henne med sin lysande, obarmhärtiga
  blick. Så drog plötsligt ett fint, välvilligt leende över hans vackra
  läppar; som om hon hade _känt_ det, slog hon upp ögonen och mötte hans
  blick.
  
  -- Jag tackar er, kom det blygt -- så lågt, att blott han kunde höra
  det. Men med detsamma, liksom hon ångrade det våld hon gjort på sin
  stolthet, reste hon sig hastigt upp.
  
  Förste Konsuln reste sig också. -- Ni kan alltså, när som helst taga er
  egendom i besittning, Mademoiselle. Jag skall låta min sekreterare med
  det snaraste tillställa er de nödvändiga papperen, sade han med kort,
  affärsmässig ton, i det han följde dem till dörren.
  
  Edmée hade, när hon kom ut och i vagnen, en märkvärdigt brydd,
  skuldbelastad förnimmelse av, att där mellan henne och den man, hon nyss
  första gången talat med, existerade liksom ett hemligt förstånd. Hon
  kunde icke begripa det. Men när hon om aftonen låg i sin säng och tänkte
  på dagens händelser, på sitt samtal med Förste Konsuln, kom hon till att
  småle i mörkret.
  
  Så sträckte hon välbehagligt armarna över huvudet -- och liksom av ett
  behov att förklara för sig själv den glädjekänsla, som plötsligt
  genomströmmade henne, mumlade hon nästan högt:
  
  -- Å, jag är rik! Gudskelov, att jag icke är fattig mera...
  
  Så kom hon åter att tänka på honom: -- Gud vet, om han _alltid_
  småler så?...
  
  
  
  
  IV.
  
    »Car depuis longtemps il n'était plus amoureux d'elle»...
  
      M:me _La Duchesse d'Abrantès_
      (sur Bonaparte et Joséphine au temps du 18 Brumaire).
  
  
  Samma afton hade Madame Bonaparte arrangerat en liten soaré för sina och
  Hortenses vänner -- ett muntert, borgerligt sällskap utan minsta
  officiell eller politisk prägel. Efter Brumaire, och isynnerhet sedan de
  flyttat från Luxembourg till Tuilerierna hade Joséphine icke så ofta som
  förr tillfälle att se sina gamla vänner -- dem hon förut afton efter
  afton träffade samman med på balerna i _Hôtel Thélusson_ eller _Cercle
  de l'Harmonie_, hos Frascati eller Ruggieri, och vilkas sällskap mest
  överensstämde med hennes smak och fordringar. Genom sin stränghet efter
  återkomsten från Egypten hade hennes man en tid förmått att i någon mån
  tygla hennes lättsinne och tanklöshet och tvingat henne att till det
  yttre iakttaga ett för statschefens hustru mera passande uppförande;
  hans släkt höll också misstänksamt och hatfullt ögonen på henne. Det
  visste hon, men för var dag som gick längtade hon mer och mer tillbaka
  till den glada lössluppenheten strax efter Thermidor, då hon och Madame
  Tallien anförde den flock av danslystna backantinnor, som förvandlade
  kyrkogårdarna till balsalar. Bägge hennes barn voro nu visserligen
  vuxna, men Joséphine ansåg sig ung ännu och kunde icke förmås att tro,
  att icke hon, som för blott några få år sedan varit i stånd att väcka en
  så häftig kärlek -- icke endast hos den unge general Bonaparte, men även
  hos Hoche och Caulaincourt -- att icke hon var berättigad både att valsa
  och taga emot all möjlig galant hyllning. Hon var visserligen nära
  fyrtio år och började visa anlag för fetma, men på avstånd och vid ljus
  tog hon sig ännu förtrollande ut -- med sina ömma, eldfulla ögon, sitt
  mörkt kastanjebruna hår och förtjusande leende. Hon klädde sig med smak
  och konverserade behagligt, om man än snart upptäckte, att hennes
  begåvning både var ytlig och tarvlig. När hon bara lät bli att spela
  barnslig och trumpen, vilket hade klätt henne som yngre, kunde hon ännu,
  när hon ville, vara ofantligt intagande.
  
  Soaréen i afton, vilken hon hoppades skulle bliva inledningen till ett
  mera regelbundet återknutet umgänge, var skenbart improviserad. Madame
  Bonaparte hade om aftonen i operan bett en del bekanta dricka te med sig
  -- det brukade hon så ofta göra, men Förste Konsuln hade då alltid på
  förhand sagt henne, _vem_ som skulle bjudas. I afton trodde hon sig
  kunna råda sig själv en gång. Hon visste, att han ända från morgonen
  tidigt -- Bourrienne underrättade henne nämligen om allt, vad hon ville
  veta -- varit upptagen av arbete och audienser, och att nu på
  eftermiddagen Berthier och Carnot blivit kallade i anledning av ett brev
  från Masséna, vilket hon beräknade skulle uppehålla honom över halva
  natten, så att han ej tänkte på att lägga sig i vad som föregick i
  huset. Hon började nämligen begripa, att han »lade sig i» _allt_.
  
  Hon hade på förhand givit tjänarna omfattande befallningar, liksom
  gästerna också på förhand fått en vink, och när hon efter operan kom hem
  med sina vänner, voro gemaken i rez-de-chausséen, där hon bodde
  (Marie-Antoinettes gamla våning), upplysta och teet serverat. Gästerna
  voro uppsluppna och högst ogenerade. Liksom värdinnan voro de tämligen
  säkra på att icke träffa den mindre vänligt sinnade värden i huset. Hela
  världen visste, att sedan återkomsten före Brumaire levde generalen och
  hans gemål som hund och katt, att han ibland hela dagar icke sågs i
  familjekretsen, och att det blott var av brist på tid och av ovilja mot
  en öppen skandal, vilken skulle draga Europas uppmärksamhet på hans
  husliga förhållanden och kanske skada honom i hans ställning, som han
  ännu ej formellt gjort steg till skilsmässa, vilket isynnerhet hans
  bröder ivrigt tillrådde och öppet talade om. Joséphine visste det lika
  väl som hennes gäster, men hon var så van att dansa på kanten av en
  avgrund, att faran vid nöjet blott var en tjusning mera. Dessutom hade
  hon svårt att tro, att det definitivt kunde vara förbi med hennes makt
  över den man, som en gång så häftigt älskat henne.
  
  Där satt hon nu, glad och förnöjd, i den långa, gula soffan mitt emot
  kaminen bredvid sin väninna Madame Tallien, och hörde på de vitsar och
  kvickheter, kavaljeren, som lutade sig över sidostödet, uppvaktade dem
  med. Det var »vännen» Hippolyte Charles, favoriten, som general
  Bonaparte på sin tid med så skandalös eklat jagat från sitt högkvarter i
  Italien, och som sedan -- tack vare hans frus fortsatta protektion --
  i Paris fått en inbringande plats i det stora leveranskompaniet Louis
  Bodin. Han uppträdde sedan dess i allra högsta grad »_inimaginable_»,
  och under generalens bortovaro i Egypten hade Madame Joséphine så fräckt
  affischerat sitt förhållande till honom, att det till och med blev
  Direktoriets societet för starkt. President Gohier och hans hustru, som
  voro hennes vänner, hade flera gånger förmanat henne, ja rått henne att
  själv taga steg till en skilsmässa, som tycktes dem oundviklig; bröderna
  hade skrivit om det till Bonaparte, och äntligen hade general Junot, med
  sin vanliga öppenhjärtighet, i en förtrolig stund, då hans vän gick
  honom på livet, berättat den bedragne äkte mannen hela historien: hur
  Joséphine först dagligen brukade träffa Monsieur Charles hos
  dansmästaren Despréaux i _Rue Mont-Blanc_, och hur hon sedan gjort sig
  till en visa i Paris genom att under sommaren (99) ha honom boende på
  Malmaison, där han i ett och allt uppträtt som husets herre. Nu hade hon
  efter de häftigaste scener fått bestämd och sträng befallning -- och
  naturligtvis också heligt lovat -- att icke låta Monsieur Charles visa
  sig i mannens, av Republiken anvisade, ämbetsboning. Men i afton, som
  sagt, antog hon, att det kunde ske utan risk, och skulle det senare
  upptäckas, kunde hon väl finna på någon utväg.
  
  Förste Konsulns lycklige rival var en liten spenslig, svartmuskig,
  ytterst soignerad herre, som i hela kretsen gick för att vara ofantligt
  kvick och isynnerhet ansågs oemotståndlig för damer. Han talade alltid
  i de mest skruvade vitsar -- vitsen var Direktoriets form för esprit
  -- och i vals kunde han rivalisera med själva Monsieur de Trénis,
  »salongernas Vestris». Som han nu stod där, småleende, lutad
  över damerna, läspande med sin mjuka barnstämma den moderna
  näktergalsjargonen, var han -- »_pa-ôle sup-ême_» -- den mest
  fulländade typ för en _incroyable_. Han bar lång, buteljgrön, påsigt
  sittande frack med höga ärmar och pärlemorknappar, så stora som
  femfrancsstycken; en enorm halsduk av vitt muslin var många gånger
  virad om halsen, gick upp till de stora guldörringarna och rörde
  vid underläppen, när han talade. På benen hade han åtsittande gula
  nankinpantalonger och kragstövlar -- ett mod, som republikens segrande
  generaler fått infört i salongerna. På båda sidor om ansiktet hängde
  håret fram i två kolossala »_oreilles de chien_».
  
  Han var ofantligt galant mot bägge damerna, men det såg likväl ut, som
  om Madame Tallien var på god väg att utdriva väninnan ur hans hjärta.
  Den förtjusande Teresa kunde nog också taga upp kampen mot vem som
  helst. Hon bar i afton en klänning, eller snarare en chemise -- ty ingen
  kunde väl på allvar tro, att hon hade mera än det enda plagget på sig --
  av gulgrönt indiskt silke, nedtill brett broderad med silver. Vart
  ögonblick gled den på det mest indiskreta sätt ned över skuldrorna --
  över vilka den blott var löst sammanhäftad med agraffer -- och föll
  fritt, som en tunika, ned över bröstet. Under armvecken var den åter
  lätt hopdragen, och därunder på två ställen längs med sidorna
  sammanhållen med silverspännen. I håret -- för ögonblicket ramsvart --
  som hon bar kort »_à la Titus_», lyste ett smalt dubbeldiadem av
  briljanter, infattade i silver. En ironiker i sällskapet förmodade, att
  det var hennes mening att i denna dräkt föreställa den kyska Diana. Hon
  höll vänskapligt den ena armen om Joséphines liv och lutade sig smekande
  emot henne; det kunde icke undgå någon, att hennes visserligen mogna,
  men ännu helt ungdomliga skönhet ägnade sig till att starkt fördunkla
  väninnans.
  
  Hortense de Beauharnais satt ett stycke därifrån i ivrigt samtal med en
  herre, vilken det icke heller -- om också av andra skäl -- var särdeles
  klokt att mottaga i Tuilerierna. Det var den unge, hetsige rojalisten,
  Adrien de Montbreton, om vilken var man visste, att han, då han en gång
  i Palais d'Egalité -- det var för resten icke längre sedan än i förfjor
  -- för sin svarta krages skull blivit tilltalad av en jacobin med de
  oförskämda orden: »Vem bär du sorg för, förbannade chouan?» hade svarat:
  »för dig!» och med detsamma avfyrat sin pistol mot frågarens tinning.
  Som sollicitant hade han återknutit sin släkts avbrutna förbindelse med
  den forna vicomtesse de Beauharnais, och brukade ofta -- liksom flera
  rojalister, vilka alla visste, att Madame Bonaparte i grunden hade
  sympatier för deras sak -- göra förmiddagsvisiter i Tuilerierna, då man
  kunde vara rätt säker på att aldrig träffa Förste Konsuln. På senare
  tiden kom han oftare än förr -- för den blonda Mademoiselle de
  Beauharnais' skull, som han med var dag fann mer och mer intagande.
  
  Största delen av sällskapet hade emellertid omringat sångaren Garat, som
  i en affekterad tenorställning stod mitt på golvet med handen instucken
  innanför västen, och bestormade honom med böner att sjunga en romans.
  -- »En enda liten romans,» tiggde nästan knäböjande en svärmisk blondin,
  klädd, eller rättare draperad, i sjögrönt som en nereid och vilt
  coifferad »_à la coup de vent_». »Romansen,» argumenterade hon
  känslofullt med ögonen mot ljuskronan, »är för mig, som ni sjunger den,
  Monsieur Garat, såsom en försoningssuck till offrens skuggor, som en
  naturens hymn till gravarnas frid.» Hon snubblade på orden och visste
  icke mer, vad hon sade. Garat bugade sig leende och började:
  
    »_Un jour de cet automne_»...
  
  Damerna började fnissa bakom solfjädrarna, herrarna logo öppet. Det var
  den berömda och vågade »_la Gasconne_». Den svärmiska damen, som väntat
  en sentimental romans, drog sig ur kretsen, blåröd av raseri över att
  man gjort narr av henne.
  
  Men sällskapet applåderade frenetiskt. Han måste sjunga om igen. Denna
  gång var det pagens visa ur »Figaros bröllop», som åter kommit på modet.
  
  I detta ögonblick öppnades dubbeldörrarna häftigt, och Förste Konsuln,
  åtföljd av sin adjutant, Duroc, trädde oväntat in.
  
  Garat, vilken lika väl som den övriga världen kände till de husliga
  förhållandena i Tuilerierna, hade sinnesnärvaro nog att låtsa, som om
  han ej märkte de inträdande, och fortsatte att sjunga. De övriga
  gästerna började oroligt flytta sig på stolarna, damerna viskade bakom
  solfjädrarna och växlade betydelsefulla blickar. Joséphine hade blivit
  mycket blek -- hon reste sig halvt upp och gjorde min av att gå sin man
  till mötes. Han tycktes emellertid ej taga någon som helst notis om
  henne. Utan att hälsa på någon särskilt, blott med en tvär, högmodig
  huvudböjning, gick han, med rynkade ögonbryn och utskjuten underläpp,
  långsamt fram i rummet och tog plats -- beständigt med Duroc bakom sig
  -- i en högryggad länstol, som stod i närheten av Joséphines soffa.
  
  Garat fortsatte ogenerat sin sång -- det såg nästan ut, som om han inte
  alls hade lagt märke till de nya åhörarna. Aldrig hade den skälmskt
  sentimentala visans sista strofer åhörts under en så ohygglig spänning.
  Ett par av gästerna, som voro placerade närmast dörren, smögo sig ut så
  obemärkt som möjligt.
  
  Hortense de Beauharnais följde med ångest alla styvfaderns rörelser.
  Strax hon såg honom i dörren, blev det henne klart, att han blott var
  kommen hit för att med en eklatant scen göra slut på förhållandet till
  Monsieur Charles. Hon hade så ofta -- ung som hon var -- blivit brukad
  till medlare mellan modern och hennes man, att de inga hemligheter hade
  för henne, och hon gjorde sig inga illusioner om sin moders oskuld. Hon
  såg gästernas halvt ängsligt nyfikna, halvt ironiskt skadeglada blickar
  -- de väntade med spänning på skandalen. Den _måste_ förekommas. Hon
  steg upp, och i samma ögonblick Garat slutade, lade hon sin hand på
  styvfaderns skuldra.
  
  Han vände sig om och mätte henne med en så isande kall, barskt förvånad
  blick, att hon strax modlös lät handen sjunka och vände sig bort. När
  han såg sådan ut, visste hon, att det tjänade till intet att försöka
  inverka på honom.
  
  Han reste sig upp: -- Jag beklagar -- hans ton var så full av insolent
  ringaktning, att till och med de mest härdade i sällskapet rodnade --
  att jag tyvärr _alltför sent_ stör nöjet för min hustrus gäster. Jag har
  emellertid ej kunnat komma förr, då man glömt underrätta mig och för
  resten ej heller tycks ha väntat mig. Som klockan är mycket -- han såg
  på sitt ur, och bibehöll samma oförskämda, ironiska artighet -- är det
  förmodligen ingen, som tar illa upp, att jag nu tar mig friheten att
  upplösa sällskapet. Jag har allvarliga saker att tala med Madame
  Bonaparte om. Duroc -- han vände sig till sin följeslagare -- vill du
  göra mig den tjänsten att följa gästerna till dörren. Du kan börja med
  Monsieur Hippolyte Charles. Jag har en gång själv gjort honom den äran,
  nu kan min adjutant övertaga den.
  
  Utan ett ord troppade gästerna av. Förste Konsuln blev stående med
  handen på stolens ryggstöd och följde dem obarmhärtigt med ögonen. Av de
  hälsningar han i förbifarten fick, besvarade han de flesta -- hövligt,
  men ytterligt högdraget, och med en anstrykning av ironi.
  
  Joséphine hade gråtande kastat sig ned i soffan. Hon höll bägge händerna
  för ögonen och vaggade snyftande fram och tillbaka. Hortense vågade icke
  gå fram och trösta henne; hon stod skälvande vid dörren, när Duroc kom
  in igen.
  
  -- Gå in på ditt rum, Hortense, sade Bonaparte något mildare. Du hade
  gjort bäst i att hålla dig där hela aftonen. Tack, Duroc! Vänta mig
  däruppe, och kommer där någon kurir från Moreau, så låt mig få veta det
  _strax_.
  
  Duroc och Hortense gick. Förste Konsuln blev ensam med Joséphine.
  
  -- Seså, min kära Joséphine, låt _oss_ nu talas vid. Det är hög tid,
  om vi skola få det avgjort, innan jag reser.
  
  -- Å, Bonaparte, förlåt mig! Jag försäkrar dig -- hon tog näsduken från
  ögonen och såg bönfallande upp på honom -- där är intet, intet av det du
  inbillar dig...
  
  -- Jag _inbillar_ mig aldrig något, avbröt han kärvt. Åjo, för resten --
  den gången jag gifte mig med dig, hade jag dock visst ett helt förråd
  inbillningar. Men _nu_! Å, du har mästerligt förstått att plocka dem ur
  mig! Han talade lågt, men med en stämma så laddad av vrede, att hon
  ryste. Nå -- det ska vi nu icke tala om, jag älskar dig icke mer och är
  helst fri för din kärlek. Men inbillar du dig, att det går an att trotsa
  mina _befallningar_, så... Hur kan det falla dig in? Jag fordrar framför
  allt respekt för mitt namn, som nu är det första i Frankrike -- ja,
  i Europa. Dessutom -- när ett fruntimmer är fyrtio år och har en vuxen
  dotter, borde hon vänja sig av med den sortens narrstreck.
  
  Joséphine blott snyftade, hon vågade icke mer se upp.
  
  Han stod framför henne med händerna på ryggen och vaggade bredbent fram
  och tillbaka med kroppen.
  
  -- Nu har jag då med eklat kastat din knähund på dörren -- liksom jag på
  sin tid gjorde med Fortuné, som du också fordrade, att jag skulle avstå
  min sängplats till. Hela Paris sladdrar om det i morgon, men det kan
  inte hjälpas! Du har själv sörjt för att ge denna historia en
  utbredning, som... Visar han sig på Tuileriernas grund, medan jag är
  borta, förskjuter jag skoningslöst både dig och dina barn. Det förvånar
  mig -- hans röst var som is -- att du ännu _vågar_ reta mig, då du vet,
  att skilsmässan är i mina tankar dag och natt. Du, en kreolsk -- han såg
  på henne och undertryckte ordet -- är egentligen minst av alla ägnad att
  dela mitt öde. Jag behövde en kvinna, som min mor var, modig och stark,
  en jungfrulig dotter av ett ädelt hus... Hans röst var icke längre vred,
  han talade lugnt, kallt övervägande, liksom med sig själv.
  
  -- Det var dock jag, som först av alla hjälpte dig fram på din väg,
  snyftade hon. Överkommandot i Italien...
  
  -- Kan jag varken tacka dig eller din »vän» Barras för, avbröt han
  brutalt. Du vet mycket väl, att jag aldrig har velat veta av protektion.
  Om jag icke missminner mig, var det _efter_ den 13 Vendémiaire, som du
  behagade kasta dina ögon på mig.
  
  -- Å, Bonaparte! -- hon slog förtvivlat ut med handen. -- Du är, som
  människorna säga, ett odjur...
  
  -- Kom ihåg -- nu stampade han i golvet av raseri -- vad du lät mig lida
  i Italien! Kom ihåg, hur jag tiggde dig om en smula ömhet, om en smula
  skonsamhet för min ära. Du hånlog åt min naivitet, du ljög för mig, du
  flydde för min kärlek, som du nu flyr för min vrede. Nu är mitt tålamod
  slut! Hör vad jag säger: du har gjort mig några tjänster den 18 Brumaire
  -- du vet, jag brukar betala mina skulder -- nu ger jag dig till gengäld
  ett års respit. Uppför du dig ej rigoröst anständigt under denna tid,
  så... Du förstår väl, att jag icke är att skämta med. Jag lämnar nu
  Frankrike om ett par dagar, men Joseph och Lucien skola hålla ögonen på
  dig -- du vet, de beundra dig inte särdeles förut.
  
  Han gick ett slag omkring rummet. -- Det är då en avskyvärd parfym den
  där Teresa brukar! Ja, jag har ju sagt några gånger, att hon också är en
  av dem, jag helst ser du låter bli att inbjuda i mitt hus.
  
  Han gick bort och kysste henne på pannan. Hans ögon mötte hennes med ett
  föraktligt och tvetydigt leende -- med ett slag i ansiktet kunde han ej
  ha kränkt henne så djupt som med denna kyss. Han sade kallt:
  
  -- Ja, godnatt, min vackra Joséphine. Det är onödigt, att vi träffas
  mera allena, innan jag reser. Jag har föga tid till scener. Gå nu och
  lugna Hortense.
  
  
  
  
  V.
  
    A cette époque il était fort jeune, son coeur battait vivement
    sous le regard d'une femme et dans ce moment il aima.
  
      _M:me La D:sse d'Abrantès_ (de Napoléon).
  
  
  Hela Ventôse och Germinal visade sig Förste Konsuln nästan icke en enda
  gång i sällskapslivet i Paris. Dag och natt arbetade han med Bourrienne
  och rådslog med Berthier och Carnot, som nu åter övertagit
  krigsministeriet. Han skrev själv brev på brev till Moreau vid Rhen och
  Masséna i Ligurien, han drog försorg om varje enskildhet rörande
  truppernas armering och förplägning, samtidigt med, att hans tankar
  oupphörligt kretsade om hans stora älsklingsplan: bildandet av den
  hemliga reservarméen, som var bestämd att under hans eget anförande gå
  över Alperna, för att, när Moreau och Masséna tillräckligt förberett
  segern, överrumpla och med ett slag krossa koalitionen. Och medan hela
  världen -- i främsta rummet kabinetten i London och Wien -- invaggade
  sig i den föreställningen, att denna med så mycken ostentation omtalade
  reservarmé _verkligen_ bestod i de stackars invalider och pojkar, man
  för syns skull samlade i Dijon, skickade han och Berthier i hemlighet
  brigad på brigad välutrustade och härdade trupper i småflockar till
  Schweiz, där de i väntan på vidare aktion samlade sig omkring Genève och
  Lausanne.
  
  Bonaparte var som i feber, för det den långsamme och försiktige Moreau
  icke vågade öppna fälttåget, medan Masséna och hans olyckliga soldater
  lågo och svulto i Genua. -- Om jag blott kunde få honom att krypa, den
  sköldpaddan! sade han i raseri till Duroc. Jag hade lust att stoppa
  honom i en av hans egna kanoner och fyra den av mot österrikarna, så kom
  han då över Rhen en gång.
  
  Äntligen, den 5 Floréal (25 april), lät Moreau sina trupper rycka ut. Så
  kommo, slag i slag, rapporterna om övergången av Rhen och segrarna vid
  Engen och Mösskirch. Man började åter draga andan i krigsministeriet.
  Om nu blott Masséna en månad till kunde hålla Melas stången!
  
  Kurir på kurir kom från den nödställda liguriska arméen -- med
  sönderrivna uniformer, fläckiga och överstänkta, höllo de på
  svettdrypande, skälvande hästar utanför Tuilerierna. Förste Konsuln
  mottog ögonblickligt personligen vart budskap från Italien, och hans
  folk hade befallning att väcka honom, om han aldrig så nyss fallit i
  sömn, så snart det kom nyheter från Masséna.
  
  Han intog de flesta av sina måltider i sitt arbetskabinett och satt
  halva dagen lutad över Italiens karta, där han outtröttligt med fingret
  följde de röda och blå märken, som betecknade de båda arméernas
  ställning och rörelser. -- Se här, Bourrienne, sade han ivrigt, den
  gamle Melas, han inbillar sig, att han över Turin kan draga sig tillbaka
  mot Alessandria -- förstår du? Men jag går över Po, jag upphinner honom
  på vägen till Piacenza, på Scrivias slätter, och där slår jag honom --
  _där_! Och med sin nagel skar han häftigt ett djupt märke mellan San
  Giuliano och Marengo.
  
  En dag -- det var en av de första dagarna i Floréal -- hade Förste
  Konsuln i sällskap med Berthier och den oskiljaktige Duroc inspekterat
  en del artillerirekvisita, som i anledning av den påtänkta övergången av
  Alperna blivit tillverkade på ett särskilt sätt efter Bonapartes egna
  teckningar och nu med första lägenhet skulle sändas till Schweiz.
  På återvägen kommo de till _Jardin des Plantes_, och då det var ett
  förtjusande vårväder med mild, klar luft och halvutsprungna, ljusgröna
  träd, kommo de överens om att lämna sina hästar vid ingången och gå ett
  slag genom trädgården. Förste Konsuln hade de sista dagarna knappt
  andats en munfull frisk luft.
  
  De tre herrarna spatserade långsamt med sina kappor över axlarna genom
  de breda, vårfriska alléerna. Det hade regnat om natten, och en fuktig,
  stark doft steg upp ur jorden och utbredde sig från den nya grönskan. Så
  tidigt på morgonen funnos här nästan inga promenerande, men plötsligt --
  vid en vridning av gången -- fingo de sikte på ett litet sällskap, en
  herre och två damer, som roade sig med att mata svanarna i en av de
  stora dammarna.
  
  En av damerna -- den äldre -- satt på bänken ett stycke därifrån. Den
  unga flickan stod framme vid dammen och lutade sig djupt ned över
  vattnet -- hennes smärta, eleganta figur avtecknade sig käckt och mjukt
  mot de ljusa träden på stranden. Den unge herrn höll skrattande fast
  hennes ena bakåtsträckta hand och försökte draga henne från vattnet.
  
  Duroc såg dem först. Han stötte lätt till Förste Konsuln med armbågen.
  -- Där, general -- se där -- är det icke den lilla Vendéeprinsessan från
  förleden?
  
  -- Jo, svarade Bonaparte lakoniskt. Han avbröt tvärt samtalet med
  Berthier och gick rakt fram till gruppen. De bägge andra följde honom
  långsammare.
  
  -- God morgon, Mademoiselle! Så tidigt ute?
  
  Edmée de La Feuillade reste sig spänstigt och vände sig om. Hon hade
  ögonblickligen känt igen hans röst.
  
  -- Å, herr general, i Vendée stego vi tidigare upp. Hennes röst klang
  friskare än själva lärkans högt över dem.
  
  Louis de Châteauneuf hade dragit sig ett par steg tillbaka. Edmée vände
  sig nu om.
  
  -- Tillåter ni, general, sade hon ogenerat, att jag här föreställer er
  min tant, Madame de Châteauneuf, och min kusin, Monsieur de Châteauneuf.
  Edmée kunde aldrig vänja sig vid att säga »medborgare» och
  »medborgarinna», vilket ännu officiellt fordrades.
  
  Louis de Châteauneuf hälsade djupt men stelt på regeringens chef,
  Bonaparte något kort, men hövligt. De hade för resten träffat varandra
  förr genom Monsieur de Talleyrand. Madame de Châteauneuf hade rest sig
  upp.
  
  Louis presenterade Berthier och Duroc för sin mor, som hälsade dem med
  ett graciöst småleende. Hon var icke särdeles aristokratiskt difficil --
  _Madame la cidevant comtesse de Châteauneuf_ -- hennes enda dröm var,
  att sonen skulle göra karriär, om under det nya eller det gamla systemet
  var henne numera rätt likgiltigt. Hon respekterade det _bestående_.
  
  De gingo allesammans i sällskap tillbaka genom parken. Berthier
  underhöll artigt Madame de Châteauneuf, Duroc och Louis, som förut
  träffat varandra några gånger, pratade rätt livligt om kriget i Tyskland
  och om gemensamma bekanta från sällskapslivet.
  
  Förste Konsuln gick bakom med Edmée. Han gick så långsamt, att hon hade
  all möda att icke gå ifrån honom.
  
  -- Vad det är längesedan jag sett er, Mademoiselle de La Feuillade.
  Varför ser man aldrig er och er tant i Tuilerierna? Är ni för
  rojalistisk att umgås hos oss? Han smålog och såg på henne under de
  stora hattskyggena. Den grå kappan, som hängde löst över axlarna med
  tomma ärmar, höll han lätt ihop med bägge händer.
  
  Edmée rodnade. Hon gick ett par ögonblick tyst utan att svara. Han
  betraktade ihärdigt från sidan hennes ungdomligt mjuka profil med de
  långa ögonhåren mot den röda kinden och det bronsbruna, krusiga håret,
  som föll ned under den vita suffletthatten. Hon var icke frusen som han,
  utan hade blott över skuldrorna en kort, grön sammetskrage, kantad med
  pälsverk, »_à la Lodoiska_».
  
  -- Nå, ni svarar inte? Hans röst var låg, smekande, retsam, som om han
  talade till ett barn.
  
  Plötsligt höjde hon beslutsamt huvudet och såg rakt och fullt på honom.
  -- Å -- ni vet inte... Det är något jag så gärna vill säga, men jag vet
  blott icke, hur jag skall uttrycka det. -- Hon stannade och sänkte åter
  blicken. -- Jag förtjänar icke, att ni skaffade mig Belles-Rives och
  Mivry tillbaka -- jag vet nog, att ni gjorde det för abbéens skull,
  tillade hon fint, men... jag förtjänar det icke. Strax jag kom hit,
  ville jag icke se er, jag ville icke be er om något, jag föraktade folk
  av gammal adel, vilka man sade trängdes omkring er som supplikanter --
  jag tyckte, att ni som en rövare hade tagit den gode kungens plats. Jag
  ville hellre vara fattig -- fast Gud skall veta, att det är förfärligt!
  -- än att ha er att tacka för något.
  
  -- Och så övertalade man er dock trots allt?...
  
  -- Man _övertalade_ mig icke -- hon höjde huvudet, och överläppen
  krusades stolt. Så kom det sakta, skyggt:
  
  -- Jag förstod, att jag hade tagit fel.
  
  General Bonaparte gjorde en rörelse som för att gripa hennes hand, men
  hejdade sig.
  
  -- När -- hur förstod ni det?
  
  -- Strax, första gången jag såg er, sade hon barnsligt öppenhjärtigt,
  med ögonen upp emot hans. När jag såg er den morgonen tillsammans med
  soldaterna och hörde er tala, så förstod jag, att ni var den mannen
  Frankrike behövde, att ni ensam kunde ge oss seger och fred.
  
  Han gick tigande, långsamt bredvid henne. Hennes stämma hade vid de
  sista orden en sådan underklang av blyg, innerlig beundran, av omedveten
  värme; han tänkte ej på att svara henne, att säga, vad han i detta
  ögonblick kände, ty ord kunde ej uttrycka det. Detta var ungdomen,
  våren, friskheten, som äntligen mötte honom -- honom, som höll på att
  förtära sig själv i omåttligt arbete, i äregiriga planer och
  himmelsstormande drömmar, i leda och bitterhet mot en otrogen,
  världsfördärvad hustru.
  
  Nu voro de helt nära utgången. Han böjde sig hastigt fram emot henne:
  
  -- Om några dagar lämnar jag Frankrike och begynner det farligaste, jag
  hoppas det ärorikaste företaget i mitt liv. Vill ni tänka på mig?
  
  Hennes hjärta klappade så häftigt, som skulle det spränga bröstet, men
  hennes stämma hade en drottnings säkra superba lugn:
  
  -- Det finns ingen kvinna i Frankrike, herr general, vars tankar icke
  dag och natt skola följa er och er tappra här.
  
  Han svarade stolt och lidelsefullt:
  
  -- Men det finns blott _en_ kvinna i Frankrike, som jag ber därom, och
  till på köpet ber jag henne _blott_ tänka på _mig_.
  
  Edmée gick raskare de få steg, som ännu skilde henne från de andra.
  Madame de Châteauneuf satt redan i vagnen och vinkade till henne. Louis
  stod vid vagnsdörren och hjälpte henne in med ceremoniös artighet.
  
  De tre herrarna stodo och sågo efter ekipaget, så sade Duroc:
  
  -- Det är en ståtlig brud han får sig, Châteauneuf. Och nu blir hon ju
  rik också.
  
  Förste Konsuln såg långsamt upp. -- Såå -- hon skall gifta sig med den
  där långa pojken?
  
  -- Inte under, att han ser så stursk ut, tillade Berthier skrattande.
  
  
  På aftonen den 16 Floréal (den 6 maj), lämnade Förste Konsuln Paris,
  åtföljd av Duroc och Bourrienne. Han hade tagit ett likgiltigt och
  flyktigt avsked av Joséphine, som i sista ögonblicket grät och tiggde
  honom om förlåtelse. Han svarade henne icke ovänligt, men förstrött, och
  lämnade henne hastigt för att ge sina sista viktiga instruktioner till
  sina kolleger Cambacérès och Lebrun. Vägen gick över Dijon och Genève
  till Lausanne. De flesta trodde, att Förste Konsuln blott skulle stanna
  borta ett par dagar för att inspektera trupperna.
  
  Så berättade Madame de Châteauneuf saken för Edmée. Det var vid
  middagsbordet och Louis var också tillstädes. Han hade bättre reda på,
  hur det i verkligheten hängde ihop, och sade, vad han visste.
  
  Edmée anade icke, att han hade lämnat Paris. Hon kom till att darra så
  starkt, att hon måste sätta glaset, som hon höll på att föra till
  läpparna, ned igen. Louis såg skarpt på henne tvärsöver bordet. Mitt i
  sin förvirring märkte hon det och sökte fatta sig.
  
  -- O, Gud, ropade hon, när skall då detta olyckliga land få fred!
  
  -- Du tycks taga dig reservarméen särdeles när, min kära kusin. För
  ögonblicket går det ingen nöd på den. General Bonaparte, tillade han
  spotskt, låter nog Masséna och Moreau raka kastanjerna ur elden.
  
  Edmée knep läpparna hårt samman. Hon satt med nedslagna ögon och skar
  sönder sitt kött med sådan kraft, att kniven gnisslade mot tallriken.
  
  Madame de Châteauneuf lyfte bägge händerna och skakade förtvivlad på
  huvudet. Hon misstänkte sedan revolutionen alltid sina tjänare för att
  vara spioner och väntade var dag, att »barnens» oförsiktighet skulle
  föra dem i fängelse. Med en skrämd och menande blick på lakejen, som
  just försvann genom dörren, skyndade hon sig att säga:
  
  -- Men, Louis, hur kan du säga så? Du vet ju, att det är han, som
  skaffat oss alla våra segrar.
  
  -- _Alla_? Nej, mamma. Han har gjort ett rätt lyckligt fälttåg på Paris'
  gator, ett annat i Italien och äntligen ett rätt onödigt i Egypten.
  Kellermann och Pichegru -- till och med Moreau, äro större fältherrar än
  han.
  
  -- För resten, fortsatte Madame de Châteauneuf omotiverat, tycker jag,
  att han är riktigt hygglig. Man märker strax, att han inte precis är en
  _roturier_.
  
  -- Det var Barras heller icke, mamma. Louis de Châteauneuf smålog
  utmanande och fixerade Edmée hela tiden han talade med modern.
  
  Edmée sade icke ett ord. Hon var rasande på sin kusin, men då hon icke
  precis kunde finna någon anledning att visa det, var hon klok nog att
  tiga. En gång var hon nära att bryta ut -- hon knöt handen på duken och
  såg hotande upp. Han smålog ironiskt -- det var tydligen hans avsikt att
  reta henne.
  
  -- Det är för resten märkvärdigt, så mycket väsen folk gör av en liten
  artillerigeneral, som morskat upp sig till att göra en statskupp. Liksom
  här icke varit statskupp på statskupp i dessa tio år! Och efter var
  statskupp en kortlivad diktator! Den här slutar väl ungefär som Danton,
  Robespierre eller Barras har slutat.
  
  Edmée sköt undan sin tallrik, och i det hon lade bägge armarna på
  bordet, fasta och vita som marmor, böjde hon sig fram och sade med sökt
  köld:
  
  -- Du tycks ha något särskilt emot Förste Konsuln, Louis. Han har dock
  visat sig särdeles både rättvis och välvillig mot vår familj.
  
  -- Min mors egendom kunde man efter lagen omöjligt undanhålla henne,
  eftersom hon bevisligen aldrig varit utanför landet -- det hade han icke
  med att göra. Och vad Belles-Rives och Mivry angår, så... Ja, jag har nu
  aldrig tyckt om, att du tog emot denna -- _gåva_.
  
  -- Det som tillhört min far är rättvisligen mitt, svarade Edmée stolt.
  Förste Konsuln hjälpte mig blott på det mest ridderliga sätt till min
  rätt. Tycker du, att det är märkvärdigt, att jag är honom tacksam? Jag
  avskyr att vara beroende.
  
  Louis de Châteauneuf sprang så häftigt upp från sin stol, att den föll i
  golvet. Edmées kinder, vilka nyss varit så bleka, voro nu flammande
  röda.
  
  -- Du kan taga emot ett par stora gods av en främmande mans godtyckliga
  frikostighet, och du tillstår öppet, att ett par månaders ekonomiskt
  »beroende» av din blivande man eller hans moder trycker dig. Vad menar
  du med att förnärma oss så djupt?
  
  -- Barn, barn då!... Den stackars Madame de Châteauneuf höjde bägge sina
  magra armar mot taket och vaggade förtvivlat fram och tillbaka med hela
  kroppen.
  
  Edmée hade också rest sig upp. Hon kämpade hårt för att hålla tillbaka
  sina tårar.
  
  -- Å, Louis... Och plötsligt gav hon efter för denna starka, nervösa
  spänning, som hon den sista tiden levat i. Med en snyftning, så häftig,
  att den nästan liknade ett tjut, sjönk hon, med bägge händerna för
  ansiktet, ned på stolen.
  
  Louis kastade sig på knä vid sidan av henne. Han hade under dessa
  månader lidelsefullt kommit att älska sin kusin, vilken han alltid tänkt
  sig som sin brud.
  
  -- Edmée, dyraste hjärta -- han tog med våld hennes händer från
  ansiktet, som var vått av tårar. -- Jag är en brutal usling -- jag vet
  det -- förlåt mig! Men du skulle blott veta, hur jag lider! Han viskade.
  
  -- Du? snyftade hon med uppriktig förvåning. Vad hade väl han att lida
  för?
  
  -- Jag älskar dig, mumlade han lågt och hastigt, med huvudet ned mot
  hennes knä. Han skämdes för denna lidelsefulla bekännelse för den
  kvinna, hans släkt valt till honom, för sin unga, jungfruliga
  barndomsbrud.
  
  En varm rodnad steg långsamt upp på Edmées kinder och bredde sig ända
  ned på hennes hals. Ovillkorligt dolde hon ansiktet i händerna, och
  hennes hjärta klappade så våldsamt, att han, lutad mot hennes kropp,
  kunde höra dess slag. Det var första gången en man hade talat med henne
  om kärlek. Uppmuntrad av hennes förvirring, ville han ännu en gång draga
  händerna från hennes ögon. Hon höll dem envist kvar.
  
  -- Louis, mumlade hon svagt, jag ber dig -- gå. -- Och med ett vaknande,
  knappt beräknat koketteri, i det hon såg ut emellan fingrarna, och den
  mjuka, röda munnen förtrytsamt krökte sig: -- Du har varit elak emot
  mig, du har gjort mig illa.
  
  Ett ögonblick kom frestelsen över honom att taga henne i famn och kyssa
  denna ljuva mun, men han besegrade den -- hon var hans brud! -- och
  sprang upp, skrattande, lätt om hjärtat.
  
  Hon reste sig också upp och gick mot dörren -- ännu med den ena handen
  för ögonen.
  
  -- Säg åtminstone, att du förlåter mig, viskade han.
  
  -- Jag förlåter dig, mumlade hon brådskande och gick hastigt ut genom
  dörren, som han höll öppen för henne.
  
  
  
  
  VI.
  
    Un triple printemps --
    celui de l'année, celui de la vie, celui de la gloire!
  
      _Le comte de Ségur._
  
  
  Edmée tyckte, att hon hade haft en riktigt trevlig eftermiddag. Först
  hade hon varit ute med sin faster och Madame de Contades och i anledning
  av våren gjort stora inköp hos Leroi och parfymören Fargeon; på hemvägen
  hade de velat taga en glace hos Frascati och där träffat ihop med Louis
  och bägge bröderna de Rastignac. Så hade de allesammans enats om att
  dinera ute, och när hon äntligen, trött och varm, i den vackra
  majaftonen trädde in i sin sängkammare i Rue du Bac, tänkte hon
  egentligen mera på Louis de Châteauneuf och Hippolyte de Rastignac än på
  något annat i världen. Hon smålog till och med ännu för sig själv över
  några tokerier, som de hade sagt henne.
  
  Det var så sent, att det redan var mörkt, och bullret från staden hade
  så gott som avstannat. På gatan, på andra sidan trädgårdsmuren, hörde
  hon en enstaka nattvandrares steg och skymtade som en smal, rörlig
  ljusstrimma skenet från hans lykta. Genom de öppna fönstren, som vette
  ut åt trädgården, strömmade in en stark doft av tidiga rosor. Edmée gick
  fram till ett av dem och lutade sig ut med armarna på fönsterkarmen.
  
  Så stod hon länge; och småningom, medan hennes ögon vande sig vid den
  blånande nattens mörker och buskarnas skuggor på trädgårdens gångar, vek
  hela aftonens muntra stämning, och hennes vanliga tankar kommo igen --
  en efter en -- liksom när man lägger en främmande dräkt och, plagg efter
  plagg, åter drar sina vanliga kläder på. Hennes själ liksom vidgade ut
  sig i ensamheten och tystnaden omkring henne, och hon tyckte, att livet,
  naturens stora allmänliv, det, som människorna hela den ljusa dagen lång
  jagade ifrån sig med tusen konster och civilisationens bocksprång, kom
  henne så nära, så nära...
  
  Plötsligt grep hon med bägge armarna om den gammaldags, bastanta
  fönsterposten, och med huvudet lutat intill de clematis, som klängde sig
  uppåt den, brast Mademoiselle de La Feuillade ut i häftig gråt.
  
  Sådana stämningar och sådana anfall -- hon kunde aldrig ens för sig
  själv ge någon riktigt bestämd grund -- kommo ofta över henne på senare
  tiden. Det var som om den sjudande, spirande våren, Paris' glada,
  väntansfulla vår, göt feber i hennes blod och i hennes själ en längtan,
  som ibland var så våldsam, att hon, då hon var ensam, kunde knyta
  händerna och skrika högt. Och emellanåt kunde hon sjunka ihop i en
  pinsam ängslan, i tvivel och sorg över sig själv; ingenstädes fanns
  tröst att hämta; för kyrkan, för den heliga jungfrun själv, blev hon
  främmande. Nu som förr gick hon naturligtvis i mässan, när hon fick
  tillfälle därtill, men -- hon tyckte, att hon hade liksom ingenting att
  bedja om. Vad betydde väl kungens återkomst och kyrkans seger? Hon
  tänkte ju blott på den gudsförnekande Republikens arméer, och för
  _deras_ framgång kunde hon väl icke bedja nu -- hon, som så ofta förr
  bett om deras undergång. Dessutom: hon hade en hemlig, stolt känsla av
  att Republikens chef nog skulle veta att hjälpa sig själv -- hon tyckte,
  att det liksom vore att förringa hans ära, att som en nåd tigga Gud om
  seger för hans vapen.
  
  Dörren öppnades långsamt, försiktigt -- Valentine kom in.
  
  Edmée spratt till och vände sig om, ännu med ansiktet badande i tårar.
  
  -- Vad vill du? sade hon skarpt. Jag har ju icke kallat på dig.
  
  -- Å, Mademoiselle, bliv icke ond -- flickan höjde ödmjukt och liksom
  avvärjande den krökta armen för pannan -- men här har kommit ett bud
  till Mademoiselle, ett brev... Hon drog långsamt och omständligt en väl
  invirad tingest fram ur livstycket på sin klänning. -- En hemlighetsfull
  man, jag tror han måste vara något vid polisen -- hon viskade och såg
  sig ängsligt omkring i rummet -- lämnade mig det i dag, då jag stod
  utanför porten. Och han lät mig svära en dyr ed på att icke säga ett ord
  därom eller lämna det till någon annan än Mademoiselle själv. Å, Gud, nu
  har det legat som en sten på mitt bröst hela eftermiddagen! Mademoiselle
  skall se, att vi bli satta i fängelse eller deporterade -- de säga, att
  när man har varit i Vendée, så är man förlorad. O, Gud, vad ha vi då
  gjort? Hon snyftade förtvivlat.
  
  -- Seså -- seså, Valentine. -- Edmée tog brevet och vägde det litet i
  handen. -- Du kan tro, det är nog en mystifikation av Monsieur Louis för
  att skrämma mig. Skynda dig nu blott att få ljus.
  
  Valentine gick och kom strax tillbaka med ett vaxljus i en stor
  silverstake. Hon putsade omsorgsfullt veken med fingrarna, innan hon
  satte det framför sin fröken.
  
  Edmée synade och vände nyfiket på brevet. Så fick hon plötsligt öga på
  sigillet -- ty där _var_ sigill. Hon rodnade så häftigt, att hon
  instinktlikt vände sig om och gick bort till fönstret.
  
  -- Gå din väg, Valentine, sade hon brådskande, med otydlig, svävande
  röst. Därpå hastigt -- då pigan nästan var utanför dörren:
  
  -- Kom hit. Lås dörren. Du -- hon gick fram till henne och tog henne
  hårt om handleden. -- Ifall du säger ett ord till någon, ifall du blott
  låter någon ana, att jag har fått detta brev -- jag skickar dig bort som
  en hund, och du skall aldrig se les Fougères mera.
  
  -- Jag skall tiga, Mademoiselle, snyftade hon. Jag _skall_. Vid Gud --
  jag lovar...
  
  -- Så gå. Gå!
  
  Edmée stod och väntade, tills Valentine var utanför. Därpå gick hon
  långsamt fram till ljuset och såg på brevet ännu en gång. Med en rörelse
  av alldeles oreflekterad översvallande tacksamhet, nästan andakt, förde
  hon det till sina läppar och kysste utanskriften och sigillet.
  
  Det var från _honom_ -- från Förste Konsuln själv. Blott ett par ord
  skrivna i all hast från Martigny den 28 Floréal -- dagen innan han själv
  med arrière-gardet ämnade börja övergången av stora St. Bernard. Det var
  lidelsefullt, patetiskt, orimligt och oberättigat dristigt. Han anförde
  inga skäl, ingen ursäkt, för det han så våldsamt, så hänsynslöst trängde
  in i hennes liv och rättslöst pockade på hennes unga, jungfruliga
  kärlek. Det fanns ingen sentimental ömhet, intet förälskat smicker i
  detta brev; det var en man, som vid början av sitt livs djärvaste
  vågspel tillkastade den kvinna, han redan i sin tanke ägde och icke för
  något pris ville mista, ett ord till farväl, en hotelse och ett löfte.
  Det såg ut, som om han länge tvekat att skriva detta brev, men som om
  han i sista minuten, överväldigad av svartsjuk fruktan, av ögonblickets
  och farans exalterade stämning, kastat bort alla betänkligheter och
  låtit sin häftiga känsla tala. -- När jag tänkte på er, då ni var borta
  -- hette det på ett ställe i brevet -- märkte jag, att min tanke,
  i samma ögonblick den föddes, redan var lidelse.
  
  Med bävande hjärta och kinder så röda som rosorna på bordet, hade Edmée
  läst brevet till slut -- en gång, två gånger. Hon hade all möda att tyda
  den hastiga, nästan oläsliga skriften, men hennes vilja, hennes ömhet,
  hennes ångest hjälpte henne -- och dessutom: en älskare skriver alltid
  så, att hans älskade kan förstå honom!
  
  Långsamt och omsorgsfullt vek hon äntligen brevet tillhopa och stoppade
  det innanför klänningslivets ringning. Ett par gånger gick hon med
  oregelbundna, dröjande steg upp och ned i det halvmörka, djupa rummet,
  vars ena hörn blott sparsamt upplystes av ljuset. Hon stannade vid
  fönstret -- stod litet med huvudet böjt mot bröstet -- och plötsligt,
  med en suck, sjönk hon ned på knä med händerna hopknäppta på
  fönsterbrädet.
  
  Hon bad icke -- icke om beskydd, icke om förlåtelse, hon tackade icke.
  Vad hade väl Madonnan eller St. Louis, hennes skyddspatron, att göra med
  den oändliga, ljuva och heta, på en gång rädda och övermodiga lycka hon
  kände? Hon vågade icke tänka, icke bedja, icke försöka att reda, vad som
  nu rörde sig i hennes själ. Hon var icke konventionell, icke
  väluppfostrad nog för att betänka, att hon hade all orsak att känna sig
  kränkt över hans oerhörda, oberättigade dristighet, hon kände blott hans
  oemotståndliga, skälvande, lidelsefulla åtrå. Den gjorde henne blyg,
  nästan skamsen -- hon blundade, när hon smålog -- men hon förnam, att i
  och med detsamma den iklädde sig ord, hade den förmått att kristallisera
  till kärlek hennes formlösa längtan, hennes unga livslust, hennes
  entusiastiska beundran, de sista dagarnas pinande ängslan. Vad hon för
  sig själv förnekat, icke vågat tillstå, skjutit till sidan som något
  fantastiskt och omöjligt, det hade han nu med ett ord överbevisat henne
  om. Det blev för henne plötsligt den naturligaste sak i världen, att hon
  _älskade_ denne främmande man, som hon blott sett två, tre gånger i sitt
  liv -- det kunde icke vara annorlunda, hela hennes liv hade blott varit
  en förberedelse till denna stund.
  
  Tanklös, och dock liksom med ett stjärnetöcken i hjärnan av formlösa,
  nya, sig danande tankar, låg hon stilla, orörlig, med huvudet vilande på
  armarna -- ända tills himlen fram på morgonsidan började skina rosig
  bakom Paris' tak och mörka kyrkspiror. _Så_ steg hans kärlek över hennes
  hittills meningslösa tillvaros skymning och töcken. Strålande ljus, varm
  och mäktig som majsolen, steg den upp över hennes ungdom, mognade henne
  till kvinna på några timmar.
  
  De vita och förgyllda möblerna med deras pärlgrå, glänsande
  sidenöverdrag fingo småningom i soluppgången liksom ett nytt, rosigt
  skimmer, medan Edmée långsamt klädde av sig och i sin vita nattdräkt,
  med de bara armarna instuckna under hårets bronsvågor, äntligen somnade
  in, bevakad av de eldförgyllda rokokoänglarna, som med basuner vända mot
  alla fyra väderstrecken uppburo den mäktiga sänghimlen.
  
  
  
  
  VII.
  
    Gloire au maitre!...
    Gloire à ce grand audacieux!
  
      _Victor Hugo_.
  
  
  I Paris talade man nu blott om händelserna i Italien och om
  reservarméens öde. I de flesta kretsar ansåg man den förlorad, och det
  fanns -- efter vad man viskade -- personer, som redan tänkte på att
  sätta sig i Förste Konsulns plats. Att Masséna hade måst utrymma Genua
  den 15 Prairial, och att det då såg förtvivlat ut, så mycket visste man,
  men sedan dess hade man ej hört något som helst.
  
  Det var sent på aftonen en av de allra första dagarna i Messidor.
  Familjen de Châteauneuf hade tillbragt dagen ute hos några vänner i
  trakten av Vincennes och reste nu hela vägen hem i öppen vagn. Madame de
  Châteauneuf sov med huvudet mot sin gamla kammarjungfrus skuldra, Edmée
  satt tillbakalutad på sätet mitt emot, insvept i sin ljusa schal, och
  med stora, vidöppna ögon, som intet sågo av den verkliga världen omkring
  henne, blickade hon tankfullt ut i den milda, skumma juninatten. Som i
  en dröm hörde hon de taktfasta hovslagen av Louis de Châteauneufs häst,
  som travade vid sidan av vagnen.
  
  Hon njöt av att äntligen få vara ensam och slippa att lägga band på sig.
  Hela dagen hade hon ej hört talas om annat än arméens öde och general
  Bonaparte. Hon hade hört hans namn, tills det nästan ringde för hennes
  öron och hon blivit nästan sjuk av ångest, tills hon blott längtade
  efter att gå ifrån alla dessa människor -- så viktiga och skadeglada --
  att få tiga och få gråta i fred.
  
  Hon hade i afton träffat en kvinna, som -- om än på ett annat sätt --
  tycktes vara lika upptagen som hon själv av den italienska arméen och
  dess befälhavare. Det var den svenska ambassadrisen, Madame de Staël.
  
  Medan det övriga sällskapet var upptaget av att höra greven av Sabran
  deklamera sina berömda fabler, hade Edmée, vilken var allt annat än
  litterär och icke »_merveilleuse_» nog för att låtsa sig vara det, sakta
  smugit sig ut på terrassen för att hämta frisk luft och några ögonblick
  bli fri från den söta, kvalmiga parfymdoft, som de många damerna
  utbredde i salongen. Plötsligt hörde hon steg bakom sig, och då hon
  vände sig om, igenkände hon Madame de Staël och hennes väninna, Madame
  Récamier.
  
  Edmée -- som nästan alla den tidens unga flickor -- beundrade livligt
  Madame Récamier och ansåg henne för ett nästan oupphinnligt ideal av
  grace och älskvärdhet. Hennes rena, poetiska skönhet, stillsamhet och
  blygsamma väsen gjorde henne i sällskapslivet lika lättfattlig som
  sympatisk, och det var rent av en modesak att vara »tokig i henne».
  Om henne rådde aldrig några skilda meningar -- hon var för alla den
  »gudomliga, den ojämförliga Juliette». Edmée, vilken blott flyktigt
  blivit presenterad för henne och ej fått tillfälle att vidare tala med
  henne, gladde sig nu över att vara henne så nära och gick blygt ett par
  steg fram emot de båda damerna.
  
  Madame de Staël såg ut att vara mycket echaufferad; hennes klumpiga,
  grovt skurna, men uttrycksfulla ansikte var högrött under den
  pärlomvirade turbanen, och rodnaden bredde sig ända ned på skuldrorna
  mot den högblå kaschmirsschalen. Hon såg förnämt prövande, en smula
  kallt på Mademoiselle de La Feuillade och avbröt ett ögonblick samtalet.
  Därpå -- liksom hon icke fäste någon vikt vid henne -- återtog hon
  plötsligt, vänd till Madame Récamier:
  
  -- Jag säger dig, Juliette, jag hatar honom. Av hela min själ önskar
  jag, att han nu lede ett avgörande nederlag...
  
  Hennes ton var så lidelsefullt bitter, att det slog Edmée, och i samma
  ögonblick, ehuru intet namn var nämnt -- förstod hon med en slags
  intuition, vem det var Madame de Staël så talade om. Hon kände, att hon
  rodnade ända till hårfästet.
  
  Madame Récamier smålog och drog upp sina vackra skuldror med en blid,
  languissant, liksom förlåtande rörelse, vilken var henne egen. Ingen av
  damerna tycktes fästa något avseende vid Edmée. De gingo förbi henne
  utan att stanna, och då de kommit ett par steg längre bort, hörde hon
  ännu en gång Madame de Staëls djupa, lidelsefulla stämma:
  
  -- Och du vet, att jag har _älskat_ honom! Att det fanns en tid, då det
  blott hade berott på honom, och jag hade offrat honom allt. Men han! Att
  visa mig -- _mig_ -- denna förnärmande likgiltighet...
  
  Det _var_ om Bonaparte hon talade. Var det väl någon annan man i
  världen, man talade så om, utan om honom? I det hon såg de båda damernas
  muslinsdraperier försvinna under trädens kulörta lyktor, knöt
  Mademoiselle de La Feuillade händerna och bet sig i läppen så hårt, att
  blodet sprang fram, blott för att icke brista i gråt.
  
  Hon hade sedan, den stund av aftonen, som var kvar, så mycket som
  möjligt undvikit sällskapet och skyllt på huvudvärk och värmen för att
  förklara sitt förstörda utseende. Nu äntligen var hon fri för dessa
  människors likgiltiga skämt och hatfulla politiska antydningar, och den
  bitterhet hon känt emot dem hade efterträtts av en trist modlöshet.
  Under hela vägen hade hon icke sagt ett ord; när hon märkte, att Louis
  såg på henne, slöt hon ögonen för att slippa tala -- hon önskade, att
  han skulle tro, att hon sov.
  
  Nu närmade sig vagnen raskt Paris. Redan på avstånd hade de givit akt på
  det myckna ljus, som liksom tycktes strömma ut från staden, och undrat,
  om det kunde vara någon stor eldsvåda. Men då vagnen nu kom innanför
  barriären, urskilde de tydligt flera hundra festbål, som i den lugna
  sommarnatten brunno högt och flammande lyste ut över otaliga
  människomassor, vilka från alla håll strömmade mot den gamla
  Bastilleplatsen och hän emot Beaumarchais' hus. Floden var full med
  båtar och facklor, och dansen gick på gatorna som på en fettisdag under
  konungadömet, och -- buret av tusen rösters jubel -- hörde Edmée ett
  namn, som hon aldrig hade hört förr, men som nu, kedjat till Förste
  Konsulns, åter och åter upprepades på allas läppar -- beständigt --
  _Marengo_.
  
  Vagnen skred fram fot för fot. Hon kände det, som fördes hon i triumftåg
  av detta folk, vilket hon lärt sig att betrakta som sin kasts och sin
  släkts fiender; och i det hon reste sig upp, med schalen löst hängande
  över armarna och händerna ovillkorligt framräckta, liksom till hälsning
  och tack, kände hon plötsligt i jublande lycka, hur högt hon älskade
  sitt Frankrike, hur stolt hon var över att vara dess dotter.
  
  -- Leve Republiken! Leve arméen! Leve Förste Konsuln!
  
  -- Leve Förste Konsuln! återtog Edmée viskande, småleende, utan att rätt
  veta, vad hon sade. Och medan luften omkring henne beständigt genljöd av
  namnen St. Bernard, Montebello och Marengo -- dessa namn, som i går
  ingen kände, men som plötsligt blivit det franska folket lika förtroliga
  och dyrbara som Pyramiderna och Rivoli -- rev hon hastigt upp den stora
  bukett fina rosor, de fått med i vagnen och som låg framför henne på
  sätet, och i det hon med bägge händer kastade blommorna ut bland
  mängden, ropade hon jublande med sin klara, unga stämma: -- Leve
  Frankrike!
  
  Louis de Châteauneuf var, utan småaktigt hat till segraren, lika
  hänryckt och berusad av segern som hon. Över vagnskanten grep han sin
  kusins hand och tryckte den hårt, entusiastiskt.
  
  Madame de Châteauneuf hade sett så mycket. Hon ryckte sin brorsdotter i
  klänningen och bad kusken, om möjligt, sätta hästarna i raskare fart.
  
  Edmées rörelse var så stark, att hon, då de äntligen nådde hem i Rue du
  Bac, icke ville profanera denna dags stora händelser genom att växla ord
  över dem. Hon sade godnatt redan i vestibulen, och företrädd av
  Valentine, som bar ljuset för henne, gick hon strax upp på sina rum.
  
  Så snart hon kom in i rummet, såg hon, att där på bordets mörka
  mosaikskiva låg ett brev. Hon vände sig om och såg frågande på
  kammarjungfrun.
  
  -- Ja, det har blivit mig lämnat av samme man som det förra... Jag lade
  det här, ty jag vågade icke bära det på mig -- jag var rädd, att någon
  kunde se det...
  
  Edmée vinkade otåligt med handen, att hon skulle gå. Hon hade strax lagt
  sin ena hand över brevet, liksom för att gömma det eller hålla det fast.
  Den andra tryckte hon nu hårt mot hjärtat.
  
  Hon hade icke svarat på hans brev från Martigny -- icke vågat, icke
  velat -- och nu sände han henne ett nytt med samme kurir, som bragte
  segerbudskapet från Marengo! Han hade alltså _tänkt_ på henne då. Hans
  själ, drucken av segerns yrsel och valplatsens smärta, hade i detta
  ögonblick sökt hennes. Och med en sällhetskänsla så förintande stark,
  att hon ögonblickligen sjönk ned på knä, där hon stod, mumlade hon som i
  inspiration: -- Han _älskar_ mig!
  
  
  
  
  VIII.
  
    »En amour comme en guerre, pour conclure, il faut se voir de près!»
  
      _Mot de Bonaparte_ (à l'époque de Consulat).
  
  
  Det hade länge varit bestämt inom familjen de Châteauneuf, att de, när
  hettan på allvar började, skulle resa till Mademoiselle de La Feuillades
  egendomar i Normandiet, vilka de alla längtade att återse. Edmée gjorde
  inga invändningar emot att lämna Paris -- tvärtom var hon nästan glad
  över att komma därifrån, innan arméen kom tillbaka från Italien; hon
  visste, att man väntade Förste Konsuln, om icke förr, så till
  Republikens fest den 25 Messidor (14 juli). Taga emot hans brev, det
  kunde hon väl, läsa dem, älska dem -- men se honom igen, höra hans röst,
  möta hans järnblå ögon! Blott hon tänkte därpå, var det, som om hjärtat
  stannade.
  
  De reste alltså den första veckan i Messidor. Edmée hade blott ett svagt
  minne av Belles-Rives; som helt liten hade hon bott där med sina
  föräldrar -- men sedan -- efter revolutionens utbrott -- hade hon kommit
  till mostern, till det dystra Fougères, som hon ej lämnat en dag, förrän
  abbéen förde henne till Paris. Belles-Rives var en vacker, vidsträckt
  byggning i graciös, litet sökt rokokostil; mot den klarblå julihimlen
  reste den sin vita façad och sina breda, solbelysta trappor mitt på
  Normandiets gröna slätter. Som nästan alla herrgårdar hade den under
  sansculottregimentet råkat i förfall och först nu under dessa vårmånader
  blivit något reparerad och satt i stånd att mottaga ägarinnan. De
  skuggiga alléer, hon dunkelt mindes sedan sin barndom, voro nu
  borthuggna av revolutionens plundringsmän, liksom den vackra parken, men
  det hela gav likväl intet dystert eller ödelagt intryck, ty en ny
  grönska sköt frodigt upp och täckte yppigt de rothuggna stammarna. Edmée
  var egentligen glad över, att man kunde se så fritt och så långt --
  längst borta vid horisonten skymtade man Rouens kyrktorn -- hon hade
  fått nog av de mörka skogarna kring les Fougères.
  
  De levde mycket ensamt på Belles-Rives. Där voro inga grannar i närheten
  att umgås med, ty adelsslotten stodo ännu öde eller voro bebodda av
  bönder och revolutionens parvenyer, som för ett spottpris köpt dem av
  staten. Edmées största nöje var att tidigt om morgonen sätta sig på sin
  starka, normandiska häst, ge den fria tyglar och så på måfå galoppera
  över de gröna slätterna -- jorden låg till största delen ännu i träde.
  Ibland följdes hon av sin kusin, men han blev snart trött vid detta
  enformiga nöje, förstod icke vilken tjusning det beredde henne.
  
  En morgon, just då hon med släpet av sin ridklänning i handen långsamt
  steg nedför den stora trappan, såg hon en främmande man stå och hålla
  hennes häst vid betslet.
  
  Det var tidigt på morgonen -- knappt mer än fem. Monsieur och Madame de
  Châteauneuf sovo ännu, och där var litet folk på gården. Den gamle
  Jeanot allena brukade åtfölja henne på dessa morgonpromenader, men honom
  såg hon icke till i dag. Hon var allena med den främmande.
  
  -- Er ridknekt, medborgarinna, är tyvärr förhindrad att följa er, sade
  han och bugade vördnadsfullt. Vill ni tillåta mig?
  
  Edmée var icke rädd. Hon blev stående på trappan och fixerade skarpt den
  alldeles obekante mannen, i det hon höjde ridpiskan.
  
  -- Med vad rätt? Vem är ni?
  
  Mannen sänkte sin röst: -- I Förste Konsulns namn lovar jag er -- ni
  skall bli beskyddad.
  
  Mademoiselle de La Feuillade gick lugnt nedför trappan, och i det hon
  kraftigt stödde sin fot mot den främmandes framräckta hand, svängde hon
  sig raskt upp på hästen:
  
  -- Nå, så var min ridknekt då, eftersom Förste Konsuln befallt er det!
  Hälsa och tacka honom för den omsorg, han visar Frankrikes damer.
  
  Edmée var ond. Hon drog häftigt åt sig hästens tyglar och red i skarpt
  galopp ut från gården, utan att den främmande mannen, som hon förstod
  hade bestuckit eller skrämt Jeanot att hålla sig borta, fick tid att
  följa henne eller säga henne ett ord.
  
  I den upphetsning, vari hela denna oväntade scen och nämnandet av Förste
  Konsulns namn hade försatt henne, betänkte hon ej strax, vilket vågspel
  det var för en ung flicka att i denna tidiga morgon rida ut på landet
  allena. När hon kommit ett stycke utåt vägen, beslöt hon likväl vända
  om, men märkte nu, att hon redan var förföljd. I den stilla, ännu litet
  disiga morgonen, hörde hon starka, snabba hovslag av en häst i karriär
  bakom sig. Hon vände sig icke om, vred av från vägen och slog in på en
  vidsträckt äng, som var bevuxen med högt gräs och markblommor och
  sluttade ned åt floden.
  
  Förföljaren vred också av; i sned linje drev han sin häst över ängen.
  
  Edmée insåg, att hon hade burit sig överilat åt -- därnere flöt redan
  ån, hon vågade icke försöka att sätta över den. Raskt gjorde hon helt om
  på hästen och vände sig med ridpiskan lyftad mot förföljaren.
  
  Han red hastigt fram. Inom ett par ögonblick var han vid hennes sida.
  Han bar tvärsittande, uppviken hatt och grå kappa -- Edmée kände honom
  strax, så snart hon fick öga på honom. Det var Förste Konsuln själv.
  
  Han red tätt upp till henne och höll stilla på hästen. Ett ögonblick
  talade ingen av dem -- de andades bägge häftigt efter den hetsiga
  ritten. Han böjde sig ned och klappade mekaniskt hästen på halsen.
  
  Så höjde han huvudet med en stolt, vredgat förebrående blick:
  
  -- Ni vill alltså icke höra mig, icke ens se mig, Mademoiselle de La
  Feuillade?
  
  Edmée teg. Om det gällt hennes liv, kunde hon ej fått fram ett ord.
  
  -- Ingen utom min stallmästare vet, att jag är här, jag har blott en
  knapp halvtimme på mig, innan jag måste härifrån. Natten och de tidiga
  morgontimmarna har jag för er skull stulit från mitt arbete och min
  vila. Jag sänder er bud, att jag i all höviskhet och respekt ett
  ögonblick -- eftersom tillfälle erbjuder sig -- önskar att tala med er.
  Och ni -- ni; -- han högg i raseri ridspöet genom luften, så att det
  ven, och hennes häst gjorde skrämd ett hopp till sidan.
  
  Av floden, som här gjorde en krökning, voro de instängda på två håll.
  På andra sidan floden var skog. Bakom dem sluttade ängen starkt uppåt,
  så att den fullkomligt dolde dem från landsvägen.
  
  Edmée satt styv och stilla på sin häst; hon ryckte icke en gång till, då
  ridspöet vinande skar genom luften, så tätt intill hennes huvud, att det
  rev med sig en av de stora plymerna i hennes hatt. Han kastade sig av
  hästen och kom fram till henne.
  
  -- Varför talar ni icke? Varför bevärdigar ni mig icke med ett ord?
  Varför har ni ej svarat mig på mina brev, Mademoiselle de La Feuillade?
  
  Han stod vid hennes knän med handen stödd mot hästens rygg och såg
  hotande på henne. Hon satt blek och stilla i sadeln -- högrest, men med
  sänkta ögon.
  
  -- Eller inbillar ni er kanske -- hans ton var nu ironisk -- att jag har
  kommit för att be er om ursäkt för min dristighet att älska er, eller
  stå till svars för er brudgum? Om ni har förstått mig, om ni är värd en
  mans manliga kärlek, så vet ni, att mellan oss kan icke vara tal om
  slikt. Ni är fri, jag är icke alltför starkt bunden -- ingen må väl
  inbilla sig, att jag har avsagt mig rätten att tävla med andra män om
  den kvinna, som framför alla behagar mig, som jag _älskar_.
  
  Långsamt såg hon upp. I samma ögonblick hade han -- med ett utrop --
  armarna om hennes liv och tryckte huvudet ned mot hennes knä.
  
  -- General Bonaparte -- hon försökte tala strängt, hon försökte att
  värja sig.
  
  Han rev henne jublande av hästen och höll henne ett ögonblick ut ifrån
  sig med bägge händerna om hennes midja. Stolt och ömt vilade hans
  härskareblick på denna kvinna, som han, från första ögonblick han mötte
  henne, så lidelsefullt och bestämt hade åtrått. Och i det hans ögon
  plötsligt fylldes av tårar, mumlade han lågt:
  
  -- Vad jag har _tänkt_ på dig!...
  
  Betagen, förvirrad lät hon sig dragas in i hans famn. Först då hon kände
  hans varma läppar mot sina, försökte hon förskräckt att bliva fri.
  
  Men han höll henne fast. Hans leende, obarmhärtiga blick vilade
  strålande på henne.
  
  -- Man har sagt mig, att ditt bröllop med Louis de Châteauneuf redan var
  bestämt. Jag har kommit för att en gång få ett ärligt svar -- är det
  sant?
  
  Hon höjde långsamt, allvarligt ögonen upp till honom och skakade på
  huvudet. -- Aldrig någonsin blir jag Louis de Châteauneufs hustru, sade
  hon enkelt.
  
  -- Varför? För det...? Han ville locka henne, tvinga henne att tillstå
  med ord.
  
  -- För det... -- hon sänkte ånyo blicken. Så rätade hon plötsligt på sig
  och sakta, blygt, men tillika med en drottnings självmedvetna stolthet
  över att ge bort en kunglig gåva, lade hon bägge armarna om hans hals
  och mötte, djupt rodnande, men fast och modigt hans ögon.
  
  Han såg på henne med en lång, egendomlig, dröjande blick, så gjorde han
  sig sakta, men bestämt, fri för hennes lätta famntag.
  
  -- Jag har redan varit här alltför länge. Myndigheterna och mitt följe
  få ej vänta på mig i Gisors -- det skulle väcka uppseende. Icke en minut
  längre har jag tid att dröja. Men du är _min_ -- icke sant, Edmée? Han
  tog henne åter i sina armar och såg henne eldigt, befallande in i
  ögonen. Jag kunde fordra dig nu, och du ville svara...
  
  Hennes kvinnliga motståndslust, hennes flickaktiga koketteri vaknade
  plötsligt, och i det hon med ett lågt, lyckligt skratt drog sig undan
  hans alltför segervissa arm, sade hon gäckande, men med sänkta ögon:
  
  -- Nej, nej, nej!
  
  Han smålog övermodigt.
  
  -- Såå! -- När du kommer till Paris, skall jag fråga dig ännu en gång --
  jag skall göra det strax, det första jag ser dig, utan spår av
  barmhärtighet. Till dess... Du har givit mig _en_ kyss, nu tar jag två
  till. Du är min, min, min.
  
  Han satt redan på hästen och böjde sig ännu en gång ned emot henne.
  
  -- Lova mig att icke lyssna till vad någon säger -- icke till råd, icke
  till hotelser, icke till böner. Tänk, att _alla_ äro dina fiender och
  mina. Förtro dig till _ingen_.
  
  Hon smålog blott stolt till svar, säker på sig själv.
  
  -- Och nu -- han mätte henne med en lång, hänryckt blick, där hon med
  den gröna riddräkten på armen och den vitplymascherade Henri IV-hatten
  snett på huvudet stod småleende, rodnande frisk i morgonens starka ljus.
  -- Akta dig att bli vackrare än du är!
  
  Hon skrattade; och smickrad, glad -- modig, nu då han redan satt på
  hästen -- fann hon med sin slagfärdiga franska tunga ord.
  
  -- Har Förste Konsuln satt ett »maximum» också för skönhet? Jag skall
  göra mitt bästa för att överskrida det.
  
  -- Förste Konsuln för sin del har ingenting däremot -- hans skälmska,
  dristiga blick jagade åter blodet till hennes kinder -- tvärtom! Men han
  vill att _andra_, till exempel Monsieur Louis de Châteauneuf, skall ha
  en smula förnuft och vilja kvar. Det kommer att behövas!
  
  Han lade småleende fingret på läpparna, och därpå -- i det hästen redan
  reste sig på bakbenen -- förde han hälsande handen till hattbrättet:
  
  -- Mademoiselle de La Feuillade -- vi ses snart igen i Paris!
  
  
  Man var nu ett gott stycke inne i Vendémiaire (år IX) och ännu var det
  icke tal om, att Mademoiselle de La Feuillade kunde tänka på att lämna
  Belles-Rives. Madame de Châteauneuf hade nämligen på en körtur stjälpt
  med vagnen och brutit sitt ben -- nu var hon visserligen på
  bättringsvägen, men läkarna avrådde tills vidare all flyttning.
  
  Edmée led av denna tvungna försakelse; hon förtärdes av längtan efter
  att se Förste Konsuln och av fruktan att han, då hon ej kom till Paris,
  skulle vredgas på henne, glömma henne, _vilja_ glömma henne. Då olyckan
  hände -- i mitten av Thermidor -- och man förberedde henne på att få
  stanna hela hösten på landet, blev hon alldeles utom sig. Hon hade blott
  en tanke: att underrätta honom om dröjsmålet och orsaken därtill. Hon
  hade knappt skrivit ett brev i hela sitt liv förr, utom då och då ett
  par torra redogörelser till de gamla på les Fougères; nu stod hon
  plötsligt inför den, som hon tyckte, tvingande nödvändigheten att skriva
  till _honom_. En halv natt använde hon till att författa koncepter och
  förtvivla över sina stela, oövade bokstäver. Till slut skrev hon blott:
  
      Belles-Rives 28 Thermidor år VIII.
  
    »Min faster är sjuk. Jag är tvungen att stanna här, trots det jag
    hellre ville vara i Paris.
  
      Edmée-Louise de La Feuillade.»
  
  Detta lilla, lakoniska brev, naivt undertecknat med hela hennes
  aristokratiska namn, överlämnades åt Valentine, som var släkt till en
  postiljon på Rouenvägen, vilken efter många omständigheter lovade att
  besörja det i all hemlighet.
  
  Hon fick icke något svar. Och under denna tid av plågsam ångest, då hon
  var dag måste säga till sig själv, att han -- den store och mäktige --
  i vrede för det hon ej hört honom, hade glömt eller _ville_ glömma
  henne, växte hennes unga kärlek till en lidelse så stark och våldsam,
  att hon kände, hur den mer och mer tog makten från hennes förnuft och
  förintade all hennes motståndskraft.
  
  Mot slutet av Vendémiaire kom Louis, som annars för det mesta under
  denna tid uppehöll sig i Paris, där Talleyrand gav honom mycket att
  göra, på ett kort besök till Belles-Rives. Edmée hade längtat mycket
  efter sin kusin -- så kunde hon då åtminstone få höra _något_ nytt från
  Tuilerierna.
  
  Det var en mild, stilla höstafton strax efter middagen. Edmée hade
  länge, insvept i sin schal, suttit lutad mot balustraden på terrassen
  och sett mot vägen, vilken månbelyst lik ett brett, blåaktigt silverband
  slingrade sig genom de öppna markerna. Nu skymtade hon äntligen långt
  borta en ryttare -- han kom närmare -- på huvudets hållning och på
  resningen kände hon Louis de Châteauneufs alezan.
  
  Louis' och Edmées umgänge hade alltid varit _à l'anglaise_, det vill
  säga särdeles fritt och otvunget, icke alls sådant, som det brukade vara
  i Frankrike mellan ett par unga personer, vilka ämnade gifta sig med
  varandra. Som barn hade de självmant kallat varandra för bror och
  syster, och då sedermera Louis blivit uppfostrad i England, i engelska
  seder och med stor sympati för engelskt samhällsskick, och Edmée icke
  alls blivit uppfostrad, eller rättare, som det kunde falla sig mitt
  bland upprorsskaror i ett land, som var i permanent belägringstillstånd,
  hade deras umgänge icke heller senare kommit att inordna sig under
  societetens konventionella regler. Trots giftermålsavtalet träffade de
  varandra ofta allena och talade med varandra om allt -- till och med om
  kärlek.
  
  Hon sprang nedför terrassen och mötte honom vid inkörsporten.
  
  Han blev glad och överraskad att se henne där. Leende vinkade han till
  henne från hästen.
  
  -- Det är en härlig afton, jag har knappt lust att sitta av, sade han
  och klappade djuret. Vi ha blivit så väl förplägade, »Monsieur» och jag,
  i »_Les trois frères_».
  
  Edmée fick en idé -- nu kunde hon få tala allena med honom och kanske få
  höra något nytt.
  
  -- Låt mig få rida ett stycke med dig, Louis. Jag kan sitta på
  sadelknappen, liksom hos Monsieur de Châtillon, när vi reste till Paris.
  Här är visst ingen, som tänker på att anmärka på det!
  
  Hon satte foten mot spetsen av hans stövel och svingade sig raskt upp
  framför honom. I trav satte han av in mellan buskarna på de smala,
  nästan övervuxna stigarna, som en gång varit parken.
  
  Med ena armen höll han henne fast intill sig -- varm av ritten, kände
  han hennes svala, fina kind nästan snudda vid sin, den milda, svalkande
  parfymen från hennes i aftonluften kyliga kläder. I detta ögonblick
  tycktes hon honom så nära -- hon var åter den lilla »Edmette», hans
  »syster» och barndomsbrud.
  
  -- Har du längtat efter mig, Edmée? viskade han lågt och ömt ned emot
  henne.
  
  Hon höll ögonen nedslagna och såg ej den varma, väntande blicken i hans
  mörka ögon. Hon tänkte på en annan, när hon sanningsenligt svarade »ja».
  
  -- Och du är glad över att ha mig igen?
  
  -- O, ja, Louis! Du kan icke tänka, vad här har varit ensamt.
  
  -- Nå, så ha vi då haft buller och bång i Paris -- isynnerhet i min
  diplomatiska värld! Berthier är rest till Madrid för att underhandla,
  Monsignor Spina är kommen från Rom för att underhandla, Duroc är kommen
  tillbaka utan att ha underhandlat -- du kan tro, Bonaparte och
  Talleyrand ha varit rasande på St. Julien och kejsaren. Nu ser det
  likväl ut att bli till något, ty häromdagen fingo vi då
  vapenstilleståndet förlängt. Med England och de neutrala makterna
  underhandla vi också.
  
  -- Sluta upp, Louis! ropade Edmée skrattande. Jag kan omöjligt finna
  reda i alla dessa underhandlingar. Är där annars något nytt?
  
  -- Ja, Gud bevars! Stort attentat mot Förste Konsuln i operan...
  
  Ett ögonblick tyckte Edmée, att hjärtat stod helt stilla. Han kände, hur
  hon nästan blev styv i hans armar. I samma nu höll han in hästen och
  ruskade henne kraftigt i skuldran.
  
  -- Edmée, vad är det i vägen? -- Och då han såg hennes bleka ansikte,
  uttrycket kring mun och ögon, ropade han förtvivlad: Vad är då denne
  förbannade man för dig? Vad skall jag tro?
  
  -- Låt mig komma ned, Louis, viskade hon svagt, med nästan tonlös
  stämma. Jag befinner mig icke väl.
  
  -- Nej! -- han höll henne som i ett skruvstäd. -- Du slipper icke
  härifrån, förrän du svarat mig. Å, denna aning, som jag tyckte var så
  orimlig!
  
  -- Är han räddad? Lever han? Var barmhärtig, säg mig allt! tiggde hon i
  ångest.
  
  Han såg ett ögonblick allvarligt, spänt uppmärksamt in i det bleka,
  förvridna ansiktet. -- Ja, svarade han långsamt, han är räddad. Det var
  så gott som ingen fara.
  
  Edmée suckade djupt. Han kunde märka, hur hon liksom rätade ut sig efter
  den olidliga spänningen.
  
  -- Säg mig, Edmée -- han såg allvarligt på henne -- vad vill du, att jag
  nu skall tänka? Så som du uppför dig, blott man i förbindelse med en
  fara nämner denna människas namn. Du, som annars icke vet, vad fruktan
  vill säga!
  
  Hon svarade icke -- hon kunde ännu icke samla sina tankar. Hans blick
  mörknade mer och mer, och han fortfor misstänksamt, ironiskt:
  
  -- Det har aldrig förr fallit mig in -- men vore han icke så ogalant som
  han är, skulle man nästan tro, att det vore av artighet mot Mademoiselle
  de La Feuillade, som han -- _just nu_ -- låtit röja och hedra vår gamla
  _Place Royale_. _Allt_ får betydelse efter den uppmärksamhet, han visade
  dig i våras -- och då du tiger, måste jag själv leta mig till, vad det
  kan vara mellan dig och honom. Jag har alltid förr ansett det för en
  kränkning mot dig, blott att i mina tankar förbinda ditt oskyldiga,
  stolta namn med hans, men nu! -- Tro inte, att jag vilar, förrän jag vet
  allt, tillade han hotande.
  
  Hon teg ännu, men hans ord om Place Royale hade väckt hennes
  uppmärksamhet. Å, det var naturligtvis vanvett!... Men han hade dock ett
  ögonblick haft åtminstone hennes _namn_ i tankarna!
  
  -- Du behagar ännu icke svara mig, Edmée? -- Han böjde sig över henne
  och såg henne dystert, skarpt in i ögonen. Kom ihåg, det är din blivande
  man, som talar till dig.
  
  -- Louis -- det var ett bönfallande, nästan gråtfärdigt drag om munnen,
  och hon sträckte svagt avvärjande ut händerna. -- Tänk icke mer på dessa
  gamla historier. Vi passa icke för varandra, du och jag -- jag blir
  aldrig din hustru.
  
  -- Vad är detta för prat, min kusin, sade han otåligt och skarpt. För
  det att du på ett slags fantastiskt sätt har förgapat dig i en karl, som
  du knappt har sett två gånger i ditt liv, skulle vi bryta alla
  familjeöverenskommelser, ödelägga vår framtid och vårt liv. Ja -- ty du
  _har_ ju blott sett honom några få gånger?
  
  -- Det är icke många gånger. Låt oss nu icke tala mer om detta, Louis!
  Men kom ihåg, vad jag har sagt dig.
  
  De hade bägge stigit av hästen och gingo nu långsamt bredvid varandra
  fram emot slottet, han höll tygeln om armen.
  
  -- Detta är icke rent spel. Du ger mig inga skäl. Vad vill du, att jag
  skall tro?
  
  -- Intet. Vad du vill. Du vet mycket väl, att jag aldrig har brytt mig
  det minsta om dig som brudgum.
  
  -- Du är åtminstone ärlig i _vissa_ saker, sade han bittert.
  
  -- Du skulle bli förfärligt olycklig med mig. -- Hon var nu helt lugn
  och ville blott tala ut med honom. -- Du kan ju aldrig tåla, att jag har
  en egen mening -- och det har jag alltid.
  
  -- Tills det kommer någon, som du älskar, och helt förslavar den,
  svarade han missmodigt, med kärlekens skarpsynthet.
  
  Hon skakade på huvudet. -- Jag har alltid varit som en vild fågel, sade
  de hemma på les Fougères. Din egen moder och alla våra vänner i Paris
  säga detsamma var dag. Jag tror icke, att jag någonsin duger till att
  sättas i bur.
  
  -- Men om jag blott kunde begripa denna motvilja för att gifta dig med
  mig! Ty detta fantasteri kan då omöjligt ensamt vara skuld däri. Du
  håller ju av mig?
  
  Hon skrattade uppsluppet. Spänningen och ångesten hade plötsligt slagit
  om i övermodig munterhet. Den vaknande kvinnan njöt omedvetet av att se
  mannen vid sidan av sig plågas av svartsjuka, tigga om och pocka på
  hennes ömhet.
  
  -- Jag _älskar_ dig, Louis -- som en broder! Nej, bliv nu icke rasande.
  Kanske en gång, när vi bli gamla, och jag har glömt mina »svärmerier» --
  hon smålog halvt spotskt, halvt vemodigt -- så slå vi ändå våra påsar
  ihop. Monsieur de Talleyrand har sagt, att jag blir en praktfull
  ambassadris!
  
  Hon rätade på sig och gjorde skälmskt en sirlig, graciös nigning vid
  foten av trappan. -- Nu går jag upp och förbereder grevinnan. Stackars
  faster -- hon har hört hästen trava hela tiden, och kan inte begripa,
  var du har blivit av!
  
  Madame de Châteauneuf kunde icke förstå, varför Edmée och Louis gjorde
  så många omständigheter med detta en gång fastslagna giftermål. -- Det
  är icke Louis' skull -- beklagade hon sig för kammarjungfrun, gamla
  Marie, som i allt ägde hennes förtroende. -- Han säger ingenting till
  mig, men det är ju tydligt, att han tillber själva marken, hon trampar
  på. Men Edmée... Om någon i dessa tider är gammaldags uppfostrad, så
  måste det vara hon! Knappt ett par månader har hon varit i Paris -- jag
  ser henne nästan aldrig öppna en bok, hennes väninnor har jag själv valt
  -- och ändå... Hon är proppfull av alla dessa nya idéer om kärlek i
  giftermål och om individens rätt och frihet -- man skulle tro, att hon
  minst hade läst »_La nouvelle Heloïse_». Det är som jag alltid har sagt:
  det tjänar till intet, att försöka hålla den nya tiden ute, att fly
  ifrån den -- den tränger in till oss genom springorna i väggen. Hon
  suckade och skakade resignerat på huvudet. Det var hennes stolthet, att
  hon aldrig kunnat förmås att emigrera, att hon, som hon sade, »förstått
  revolutionen», ända från den första dagen, då hon i hertigens av Orléans
  salong hörde Madame de Genlis orera om Rousseau.
  
  Hon hade så stor respekt för sin son, att hon sällan talade med honom om
  saker och ting, som hon med sin fina takt och moderliga instinkt anade,
  att han ej gärna ville meddela sig om. Men sin brorsdotter bearbetade
  hon alltsomoftast.
  
  -- Å, faster, brukade Edmée svara, jag är ju alltför ung, och jag har ju
  inte alls sett livet ännu.
  
  -- Alltför ung! Du är ju nästan nitton år -- två år äldre än Laure
  Permon, som i nästa månad gifter sig med general Junot. Alltför ung!
  I min ungdom var man nästan gammal mamsell, när man ej var gift vid
  tjugu år.
  
  -- Men Louis, tant -- Louis är ju inte heller så angelägen, svarade hon
  listigt. Han har väl inte bett dig påskynda saken -- eller hur?
  
  Madame de Châteauneuf skakade på huvudet. -- Gud vet, sade hon, jag
  förstår mig icke på Louis. Han har icke ögonen ifrån dig, när ni äro
  tillsammans, och till mig säger han icke ett ord. Det är nu alla dessa
  nya idéer -- varenda flicka är en Julie, varenda kavaljer en St. Preux!
  I min ungdom var kärleken praktisk -- den handlade, nu drömmer den och
  filosoferar. Gud bevars, jag är själv så modern -- jag förstår det så
  utmärkt. Men i det _dagliga livet!_... Ser du då icke, att Louis älskar
  dig? Han är blott för finkänslig, han vill icke lägga något band på din
  frihet, icke tvinga dina känslor.
  
  Edmée gick småleende fram och lade sig på knä för den gamla damen.
  -- Var nu söt, käraste faster, och tala icke mer om detta. I vinter vill
  jag vara ung, jag vill vara i Paris -- jag vill dansa. Vem vet --
  Monsieur de Talleyrand kan få i sinnet att skicka Louis till Petersburg
  eller Konstantinopel i morgon. Tror någon, att jag vill följa med dit!
  
  Edmée var glad och i strålande humör. Hon visste nu, att de snart skulle
  resa till Paris, de hade lovat att komma till Mademoiselle de Permons
  bröllop först i november. Hon gifte sig med Förste Konsulns vapenbroder
  och ungdomsvän, kommendanten i Paris, general Junot, och Laurette hade
  skrivit, att hela familjen Bonaparte hade lovat att komma på bröllopet.
  Å, det var en förtrollande ångest bara i den tanken att se honom igen!
  Var han vred? Hade han helt glömt henne? Å nej! Nu, när hon visste, att
  hon skulle återse honom, försvunno alla farhågor som snö för solen.
  
  En av de sista dagarna av deras vistelse på Belles-Rives fick Edmée
  genom tjänstfolket fatt på Fontanes flygskrift, författad i anledning av
  Ceracchis attentat den 18 Vendémiaire: »Jämförelse mellan Cæsar,
  Cromwell, Monk och Bonaparte». Med stigande intresse läste hon de
  cirklat logiska, retoriskt avrundade fraserna, som alltför ostentativt
  sökte bevisa, att Förste Konsuln var nödvändig för Frankrike, för
  statens bestående, att han, och _blott_ han, vore värdig att bära kronan
  -- landets framtid fordrade, att han skapade en dynasti. För _henne_
  voro de bevisgrunder, som brukades, fullkomligt tillfyllestgörande, och
  väl förberedd, som hon var, behövdes icke mer för att fullständigt och
  för alltid utplåna hennes tro på Bourbonernas sak. Hon tyckte, att det
  var så solklart, att han, som med sina fabelaktiga segrar grundlagt ett
  helt nytt Frankrike innanför och utanför det gamlas gränser -- att han,
  och han ensam, vore berättigad till landets första hedersplats, att i
  sin person representera nationen. Med förvåning och vemod tänkte hon på,
  hur många tappra chouaner, som givit sitt liv för kungens sak. Hur var
  det möjligt, att de -- _män_ -- kunde vara så förblindade?
  
  
  
  
  IX.
  
    »Le diamant seul doit parer
    Des attraits que blesse la laine.»
  
      Mot sur les modes du Directoire.
  
    L'Empereur désire en concevant; sa pensée devient
    une passion en naissant.
  
      _L'Abbé de Pradt._
  
  
  Gammalmodiga karosser och lätta, moderna kabrioletter höllo i kö utanför
  Madame Permons lilla hôtel i Chaussée d'Antin. På trappan, för
  tillfället så prydd med levande växter, att den bildade en lövrik allé
  upp till vestibulen, som i stil därmed föreställde en berså -- bägge
  upplysta av en massa kulörta lyktor i nationalfärgerna -- var en jämn,
  oavbruten tillströmning av civila och militära kavaljerer samt unga
  »_merveilleuses_», som, innan de gingo upp, kastade schalar och
  palatiner till tjänarna och därpå, barhalsade, bararmade, i antika
  frisyrer och muslinsdraperier, skrattande och pratande skyndade upp i
  balsalen. _Där_ kom Madame Permon dem till mötes -- ståtlig i sin
  grekiska tunika och vita strutsfjäderstoque över de ännu ramsvarta
  lockarna. På var sin sida om henne hälsade general Junot och Madame
  Junot på gästerna.
  
  Mademoiselle de La Feuillade kom något sent. Madame de Châteauneuf hade
  plötsligt blivit illamående, och i sista ögonblicket hade bud sänts till
  Madame de Caseaux, som bodde ej långt därifrån i hôtel de Périgord, _Rue
  de l'Université_, att hämta Edmée och taga henne under sina vingars
  skugga. Louis for dit allena i sin wiski -- det ansågs icke passande i
  Faubourg St. Germain, att han åtföljde sin kusin.
  
  När de kommo, var Madame Permons icke stora våning så gott som
  fullpackad, och dansen hade redan begynt. Inne i stora salongen sutto
  hedersgästerna: Madame Bonaparte, Madame Lætitia Bonaparte och hennes
  döttrar jämte flera damer av den gamla högaristokratien, som icke
  riktigt visste, vad min de skulle hålla gentemot »_la famille
  consulaire_», som den nu började kallas. Edmée hade aldrig förut sett
  Förste Konsulns familj. Med en rodnad så plågsamt djup, att den nästan
  var i ögonen fallande, blev hon av värdinnan föreställd för hans hustru
  och moder samt för hans svägerska, Madame Joseph -- systrarna voro redan
  upptagna av dansen. Hon fann Madame Bonaparte förtjusande: graciös och
  älskvärd; och när hon, så fort som möjligt, drog sig tillbaka från
  hennes närhet, var det med en känsla av så plågsamt missmod, av så
  häftig och hopplös förtvivlan, att hon måste bita sig i läpparna och
  göra det yttersta våld på sig för att icke brista i gråt.
  
  Madame Leclerc och Madame Bacciocchi voro uppe på golvet och dansade --
  Madame Murat -- som var i hög grossess, hade ej kunnat komma med. Där
  var en ofantlig trängsel av herrar omkring Madame Leclerc, hon var givet
  balens drottning. Hennes toalett väckte sensation bland damerna och
  entusiasm hos herrarna. Hon hade håret kammat _à la grecque_, med två
  bandeletter av ett slags dyrbart, tunt pälsverk, översållat med
  tigerfläckar, prydda med vindruvsklasar i guld -- det var en trogen
  kopia efter en antik kamé föreställande en backant. Klänningen var av
  sällsynt fint indiskt muslin, nedtill broderad med ett flera tum brett
  guldbroderi i form av en vinlövsranka. En tunika av renaste grekiska
  fason var draperad över bröstet -- broderad i kanten med vinlöv och på
  skuldrorna sammanhäftad med två dyrbara kaméer. Bältet, som gick tätt
  under bröstet, var av gammalt guld med ett spänne, bildat av en
  oförliknelig graverad sten. Hennes vita, formfulländade armar och händer
  voro utan handskar, blott prydda med flera armband i guld och kaméer.
  Hennes ansikte liknade broderns -- precis samma förföriska leende i
  ögonen och omkring läpparna -- blott var hon som kvinna mycket vackrare
  än han som man.
  
  Elisa Bacciocchis toalett väckte också uppseende, men blev mindre
  beundrad än systerns. Omkring huvudet bar hon virad en muslinsslöja,
  brocherad i guld och broderad med silke i alla färger, och ovanpå den en
  gyllene lagerkrans à la Petrarca. En lång tunika över en halvlång
  släpkjol, inga ärmar, och på skuldrorna en enorm, fladdrande, tunn
  schal, som liknade en slöja eller en mantel, fulländade dräkten.
  
  -- Det är en symbolisk toalett, förklarade Albert Permon, Laures broder,
  småleende för Edmée, då de togo plats i kontradansen helt nära Förste
  Konsulns systrar. Det är hennes dröm, att man genom den där kostymen
  skall kunna skymta hennes litterära intressen.
  
  Så snart hon kunde, drog sig Edmée ur dansen. Hon kände sig nästan sjuk
  av spänningen att vänta på honom -- hon visste, att han _säkert_ hade
  lovat att komma -- och utsikten att möta honom i denna omgivning, betog
  henne allt hennes mod. Tusen gånger ångrade hon sin svaghet att någonsin
  ha kommit hit, och hade det icke varit för Louis' skull, vars ögon icke
  veko ifrån henne, hade hon för länge sedan under ett eller annat
  svepskäl försökt smyga sig bort från alltsammans.
  
  Laure Junot gick omkring till sina väninnor och beklagade sig -- hennes
  mor fordrade bestämt, att hon skulle följa aristokratiens traditioner
  och som brud dansa »drottningens menuett». I flera veckor hade själva
  Gardel inövat den med henne, hon visste, att hon dansade den som en
  älva, men -- det var så »genant»! Ett ögonblick hoppades hon att slippa:
  Monsieur de Trénis, som hade lovat att vara hennes kavaljer, stod icke
  till att finna; då uppsökte hennes mor Monsieur Lafitte, den ende, som
  kunde rivalisera med »salongernas Vestris» och som nu var förtjust över
  tillfället att slå honom ur brädet. Nu fanns det ingen utväg för
  Laurette -- hon måste till det! Gästerna drogo sig tillbaka längs
  väggarna och Albert de Permon gav musiken tecken att spela upp
  »drottningens menuett».
  
  Edmée satt allena längst borta i fonden av salen -- ett stycke ifrån de
  övriga. Med det bleka huvudet på sned, tillbakalutat mot den gamla,
  högryggade Louis XIII-stolen, som egentligen lika litet passade till det
  övriga möblemanget, som hon till det sorglösa sällskapet, med armarna
  slappt hängande ned i skötet och händerna lätt knutna om solfjädern,
  satt hon där ensam mitt i ljusglansen från lampetterna på väggen. Den
  snövita klänningen utan bård eller broderi, blott sammanhållen över
  skuldrorna av ett par stora juvelagraffer, föll i mjuka, djupa veck ända
  ned till fötterna, som knappt stucko fram under kjortelfållen.
  
  Ingen sysselsatte sig för ögonblicket med henne. Louis de Châteauneuf,
  som annars vakade över henne med en broders och älskares öga, var nu
  hövligt upptagen av att höra på den vackra Madame de Contades'
  avundsjuka beskärmelser över Madame Leclercs toalett. Laure de Caseaux,
  som annars också troget hållit sig vid hennes sida, hade nyss blivit
  engagerad av den tillrättakomne Monsieur de Trénis, som lät sitt dåliga
  humör över att ofrivilligt ha mankerat bruden taga avlopp i ironiska
  anmärkningar över Monsieur Lafittes dans. Mademoiselle de Caseaux var
  djupt intresserad av hans sakkännedom.
  
  Mitt på golvet, allena med sin kavaljer, dansade den unga Madame Junot,
  graciös, charmant, som en liten fedrottning, sin obligatoriska menuett
  -- en svag, konventionell hyllningsgärd åt Versaillerhovets skuggor! Hon
  höll ögonen nedslagna, och i det hon med ena handen lyfte klänningens
  släp, gav hon med en djup reverens två fingrar till sin kavaljer.
  
  I detta ögonblick -- klockan var väl bortemot elva -- hörde den tysta
  Edmée tvärt igenom musiken och sorlet i salen, bullret av hästarna, som
  eskorterade Förste Konsulns vagn. Hon såg Junot göra tecken till sin
  svåger. Efter ett par minuter slogos döbattangerna upp på vid gavel,
  allas blickar vändes dit: Förste Konsuln kom in mellan general Junot och
  Albert de Permon.
  
  Mademoiselle de La Feuillade blev sittande i stolen i samma ställning
  som förr, trots det hon såg, att de flesta av damerna reste sig. Det
  blev nästan svart för hennes ögon, och omedvetet tryckte hon handen mot
  hjärtat. Hon visste ju, att han skulle komma -- hela aftonen hade hon
  icke tänkt på annat -- men ändå, nu, när hon _såg_ honom...
  
  Han gick raskt genom rummet fram till Madame Permon, som kom honom till
  mötes.
  
  -- Kära signora Panoria -- han tog bägge hennes händer och förde dem
  till sina läppar med denna överströmmande, litet sökta, italienska
  vänlighet, han ibland _ville_ visa. -- Ni ser, jag kom trots allt!
  
  -- Ingen kan vara så välkommen, general...
  
  -- Och nu har jag dock kommit för sent för att se Laurette dansa! Man
  har sagt mig, Madame, att er dotter dansar som Mademoiselle Chameroi.
  Min Gud, vad tiden går! Jag tycker det var som i går jag bar henne på
  mina armar.
  
  -- Det är länge sedan, general -- Madame Permon smålog. -- Ni har under
  mellantiden tecknat om Europas karta.
  
  Bonaparte hörde henne icke, han såg sig ivrigt omkring i rummet. Där
  satt Joséphine på sin hedersplats vid kaminen, indolent, småleende under
  sina rosengirlander, draperad i en guldbroderad indisk silkesschal. Han
  nickade förstrött, och hans blick flög vidare -- liksom sökande.
  Plötsligt klarnade hans ansikte upp -- han smålog, detta ljusa, ömma
  leende, som blott han ägde, och sänkte ögonen.
  
  Han avbröt litet tvärt samtalet med värdinnan och tog general Junots
  arm.
  
  -- Låt oss titta litet på marknaden! viskade han glättigt. Vita halsar,
  juveler och musliner...
  
  Han drog honom med sig genom salen bortåt det hörn, där Mademoiselle de
  La Feuillade satt.
  
  Ett ögonblick tänkte hon på att springa upp och blanda sig med det
  övriga sällskapet -- det var så omöjligt, tyckte hon, att tala med honom
  här, bland alla dessa främmande människor, efter det samtal, de sist
  hade haft med varandra, efter det brev, hon hade skrivit i sommar och
  icke fått något svar på. Men hon blev sittande. Hennes knutna hand låg
  orörlig under hjärtat, och hennes blick -- vidöppen, tjusad, som en
  fången fågels -- hängde vid Bonapartes ansikte. Ingen gav akt på henne;
  man var redan så van vid, att Förste Konsuln fängslade allas blickar,
  när han visade sig.
  
  Han styrde långsamt men bestämt kursen fram emot henne; allt emellanåt
  stannade han och sade ett ord till någon, som han kände. Nu var han helt
  framme vid hennes stol.
  
  -- Mademoiselle de La Feuillade -- han böjde sig fram emot henne, och
  hon kände hans egendomliga, lysande blick helt in i själen. Ingen kunde
  se hans ansikte, utom hon och general Junot, som ännu var vid hans sida.
  -- Mademoiselle -- det gläder mig att träffa er igen.
  
  Hans blick och ton gjorde för henne de banala, intetsägande orden till
  tusen de ömmaste försäkringar om längtan och om lycka. Hennes ångest
  svann spårlöst bort i samma ögonblick hon blott hörde hans röst; hon
  smålog, hennes blick vidgade sig och vilade i hans.
  
  Junot studsade. Han såg ett ögonblick skarpt på dem bägge och drog
  ovillkorligt med en omärklig, men energisk rörelse Bonaparte tillbaka.
  Han kände sin gamle kamrat från deras första äventyrliga ungdom i Paris,
  från hans scener med Joséphine i Italien och nu sist från fälttåget i
  Egypten, från affären med Madame Fourès -- han visste, hur litet
  självbehärskning han hade, när det gällde älskog.
  
  -- För satan, tänkte han plötsligt, om han nu, som den gången i Kairo,
  mitt ibland dem allesammans...
  
  -- General, sade han hastigt. Jag tycker, att jag ser Madame Bonaparte
  göra tecken...
  
  Förste Konsuln kastade huvudet tillbaka med en egendomlig, nervös
  rörelse, som ingen utom han hade, och smålog ironiskt upp emot Junot: --
  Det är bra, min gosse! Gå du bort och hör vad hon vill. Mademoiselle de
  La Feuillade, som jag länge längtat att träffa, är nog så god att under
  tiden berätta mig, vad hon vet av nytt från Vendée. Man har låtit mig
  förstå, att hon har viktiga förbindelser där och kanske upplysningar att
  ge mig.
  
  Junot gick med en bugning. Han skakade på huvudet för sig själv.
  
  De omkringstående hade hört general Bonapartes sista, högt uttalade ord.
  Kretsen vidgade sig strax omkring honom och Edmée.
  
  Han satte sig på en låg stol mitt för hennes och vände ryggen till
  salen. Han stack sin värja in mellan benen, satte armbågen mot knäet --
  utanpå uniformen hade han behållit sin grå överrock på -- och stödde
  huvudet i handen. Han sade icke ett ord, bara såg på henne.
  
  Plötsligt vaknade kvinnans sociala självbevarelsedrift hos Edmée -- hon
  förstod, att de _måste_ tala. Och med ett halvt barnsligt bedjande,
  halvt konventionellt tvunget världsdamsleende böjde hon sig fram emot
  honom, under det hon i sin förlägenhet mumlade ord, som varken han eller
  hon själv fann någon mening i. Men hon rörde åtminstone läpparna, hon
  _talade_.
  
  Han satt bara och såg på henne -- hur uttrycket växlade i detta ljuva,
  unga ansikte, hur blodet kom och gick under det vita skinnet --
  genomskinligt som späda rosenblad. Han hade småningom ryckt henne så
  nära, att han nästan fysiskt kunde förnimma, hur våldsamt hennes hjärta
  klappade under det tunna tyget.
  
  -- Edmée, mumlade han, och plötsligt kände hon hans varma, fasta hand på
  sin bara arm. I samma ögonblick hade hon instinktmässigt skjutit stolen
  tillbaka och häftigt rest sig upp.
  
  Dansen slutade omkring dem. Från den andra ändan av salen mötte hon
  Louis de Châteauneufs blick.
  
  -- General -- jag ber er, viskade hon hastigt. Gå, säg ingenting -- icke
  _här_! Man ser på oss.
  
  Han reste sig upp. -- Ni har rätt. Detta går icke. Jag måste se er hemma
  -- ensam.
  
  -- Omöjligt -- jag _kan_ inte. -- Hon såg bedjande upp och sänkte så
  långsamt ögonen, rodnande för hans blick.
  
  -- Nå -- Châteauneuf kan jag tro! Honom skaffa vi väl ur vägen. Lova
  blott -- han talade så lågt och otydligt, att hon mera kände än hörde
  orden, att du _lyder_ mig.
  
  Hon gjorde en obestämd, avvärjande rörelse, och med uppbjudande av all
  sin kraft gick hon raskt ett par steg fram i rummet. Hon märkte, att
  någon talade till henne, och hon svarade automatiskt; hon kunde sedan
  omöjligt påminna sig vad det var för en människa och vad de hade sagt.
  
  Senare på aftonen talade Förste Konsuln länge med Monsieur de
  Talleyrand. De övriga gästerna uppmärksammade han föga och for -- efter
  sin vana -- tidigt hem.
  
  
  
  
  X.
  
    »Qui ne sait que la seule victoire contre l'amour, c'est la fuite!»
  
      _Mot de Napoléon._
  
  
  Edmée och Louis hade ej talat med varandra om aftonen efter balen. Hon
  hade undgått honom, i hans ögon hade hon redan sett, vad han tänkte och
  vad han fruktade. Nu vid middagstid dagen efter, då hon med sitt
  tapisseri satt inne i Madame de Châteauneufs kabinett och, så gott hon
  kunde, gjorde reda för balen, trädde Louis plötsligt in. Han kom direkt
  utifrån, det slog kyla från hans kläder. Hon vågade icke se upp, då han
  strax gick rakt fram till henne.
  
  -- Min mor, sade han med sin vanliga röst -- blott Edmée kunde höra, hur
  tvungen den lät -- vill du tillåta mig att ett par ögonblick tala allena
  med min kusin. Jag har en stor nyhet att meddela henne.
  
  Madame de Châteauneuf reste sig upp och vinkade på gamla Marie, som
  alltid satt inne i rummet hos henne. Stödd mot pigans skuldra gick hon
  långsamt, haltande ut. Hon gjorde ingen invändning -- också hennes
  modersöra hade upptäckt den egendomliga klangen i Louis' röst, och när
  hon såg upp på honom, blev hon förfärad över den stela blekheten i hans
  ansikte.
  
  Louis gick själv bort och låste dörren efter henne. Han gick ett par
  slag över golvet utan att tala -- Edmée märkte, att han kämpade för att
  behärska sig. Slutligen stannade han, satte sig vid bordet mittemot
  henne och började trumma med fingrarna på skivan.
  
  -- Vet du av, att jag av utrikesministeriet blir skickad till London --
  för att hjälpa Otto med min kännedom om engelska förhållanden! -- Han
  skrattade högt och hånfullt och slog den knutna handen hårt mot bordet.
  -- Jag har order att lämna Paris ännu i dag -- Bonaparte har bråttom!
  
  Edmée böjde sig djupt ned över tapisseriet och letade automatiskt bland
  silkesdockorna på bordet. Hon hade en förnimmelse, som kunde hon kvävas.
  
  Han reste sig halvt upp och grep våldsamt hennes händer tvärs över
  bordet. Med sin brännande blick tvang han hennes att lyfta sig.
  
  -- Vet du om det? -- nästan väste han henne in i ansiktet. -- Var det
  _det_ du talade med honom om i går?
  
  Hans otyglade raseri väckte Edmées vrede. Med en kraftig rörelse slet
  hon sina händer ur hans och reste sig upp från sin plats.
  
  -- Gå din väg, Louis! Du vet ju icke vad du säger.
  
  -- Å, nu genomskådar jag allt -- alltsammans! -- Han sjönk ned med
  händerna för ögonen, förtvivlad. -- Han har trängt sig in till dig --
  vunnit dig, Gud vet genom vilka djävulskonster! Och nu -- nu är det
  ingen, som står honom i vägen, utom jag. Var har jag då haft mina ögon,
  som intet har sett? Eller rättare: jag har icke _velat_ se det -- det
  förekom mig så orimligt. Men i går på balen!... Hade jag ej varit den
  världsman, som man nu en gång kuvat och uppfostrat mig till -- jag hade
  slagit honom i ansiktet, där han satt och stirrade på dig med sina
  glupska ögon! -- Hans röst slog över i ironi. -- Man måste tillstå, att
  vad den karlen vill, det vill han -- och nu vill han _dig_. Bort, bort
  med hennes beskyddare! General Bonaparte har redan en gång visat, att
  han vet, hur det skall gå till. Ah, hade jag blott gjort det -- det, som
  jag i natt i vanvett tänkte på och med avsky förkastade! Jag skulle
  trängt mig in till dig -- han gick helt nära intill henne och grep henne
  hårt om armen, medan han viskade orden in i hennes ansikte -- jag skulle
  ha tagit dig med våld, tvungit dig att tillhöra mig. Och sedan -- jag
  känner dig -- hade du aldrig vågat att visa ditt ansikte för denne
  förbannade man. Du är min brud, vi skulle ha påskyndat bröllopet, rest
  ur landet -- och när _mitt_ barn föddes, skulle du älska mig. Varför
  gjorde jag det icke? -- Han stötte henne våldsamt ifrån sig och vände
  sig bort med handen för ögonen. -- Jag visste icke då, att man blott gav
  mig en natt att handla. Hade jag vetat, vad jag _nu_ vet -- jag skulle
  ej betänkt mig! Man uppfostrar oss till gentlemän -- hans röst steg i
  styrka -- till finkänslig respekt för andras heder, egendom och frihet
  -- och så! Mitt för våra ögon kommer den dristige, den fräcke och
  samvetslöse och frånrövar oss makten över vårt eget land, kvinnorna,
  äran. Och med rätta hånskrattar man åt oss, Frankrikes gamla, stolta
  adel, som tål allt detta, icke rör en hand för att försvara oss!
  
  Edmée stod stilla. Hon sänkte icke huvudet, men hon höll ögonen orörligt
  nedslagna.
  
  -- Men jag reser icke, hör du -- icke utan dig. Vad bryr jag mig om
  karriär, om fädernesland, när jag skall köpa det med denna exempellösa
  skam! Skall jag, greve av Châteauneuf, som en hund krypa för denne
  korsikanare och frivilligt lämna honom min ära att trampa under
  fötterna! Försmädelsen är för stor, för uppenbar -- ingen man i
  kristenheten kan tåla den. De må göra, vad de vilja emot mig -- jag
  stannar, och jag skall veta att beskydda min bruds heder, ifall -- hans
  stämma var full av spotskt hån -- ifall hon ännu _har_ någon!
  
  Edmée rätade på sig. Hon stod stilla, med högrest huvud, hennes läppar
  krökte sig stolt, och de stora ögonen flammade i oåterhållen vrede.
  
  -- Bliv kvar, om du vill! Krossa din framtid, din mors förhoppningar,
  det rör mig icke. Men _det_ skall du veta -- hon gick ett steg emot
  honom, och i superbt övermod kastade hon huvudet tillbaka och lade de
  bara, starka armarna i kors under bröstet -- att varken du eller någon
  annan kan hålla mig borta från honom. Stänger du in mig, kryper jag ut
  genom ett råtthål.
  
  -- Så långt har det alltså gått med dig! Så talar alltså Edmée de La
  Feuillade -- en Bonapartes frilla!
  
  Hon mötte stolt hans ögon utan att blinka. -- Spar dina skymfande ord,
  Louis -- jag är icke det du menar.
  
  -- Men du _blir_ det -- i dag, i natt, i morgon! ropade han utom sig.
  
  Hennes läppar darrade svagt, men hon sänkte icke blicken, när hon
  svarade:
  
  -- Hans vilja är min.
  
  Med ett tjut, som hos ett sårat djur, föll Louis de Châteauneuf, med
  huvudet i händerna, ned mot bordskivan. I raseri sprang han upp och
  sparkade till stolen, så att den föll i golvet.
  
  -- Jag befaller dig att följa mig, Mademoiselle min kusin. Kan du ännu
  räddas, så _skall_ du räddas -- med eller mot din vilja.
  
  -- Hör, vad jag nu säger, Louis. -- Hon trädde fram till honom och lade
  kraftigt, med myndighet, sin hand på hans skuldra. -- Du talar icke med
  ett barn. _Mot_ min vilja för ingen mig bort. På ett eller annat sätt --
  och du har själv sagt, att jag är både listig och orädd -- låter jag
  general Bonaparte veta, vad du har i sinnet mot mig. Du är klok, du är
  betänksam, Louis, och du vet, att du här sätter hela din framtid på
  spel. Du kan inse, att ställd mot min vilja och mot honom och hans makt,
  förmår du intet.
  
  Han blev stående stilla, med sänkt huvud. Hon hade rätt -- till och med
  nu, så upprörd han var, kunde han inse det. Den generation, Louis
  tillhörde, hade lärt att _tänka_ -- att resignera och att gräma sig. Han
  stod stilla -- plötsligt kastade han sig på knä framför henne och grep
  henne om bägge armarna.
  
  -- Men om jag _ber_ dig, Edmée -- om jag tigger dig i vår släkts, i din
  fars, i min kärleks namn... Ty jag älskar dig -- tusen gånger mer än han
  älskar jag dig. Jag känner dig, din natur är min, du är för mig den enda
  av alla kvinnor -- min syster, min brud, min älskade. Förstör icke vår
  framtid för en nyck av tyrannen -- följ mig, spara dig själv för skam
  och ånger.
  
  Hon stod och såg ned på honom. Och på en gång fylldes hennes ögon med
  tårar -- hon kom till att gråta så häftigt, att han förskräckt sprang
  upp och måste taga henne i sina armar, för att hon ej skulle falla.
  
  -- Edmée, du vill? Säg, att du vill, viskade han förtvivlat, ömt.
  
  Hon kunde ej få fram ett ord för snyftningar, men hon skakade på
  huvudet, så hopplöst bestämt, att han strax suckande släppte henne.
  
  -- Tänk efter, Edmée, sade han tungt, lamt, i det han halvt vände sig
  ifrån henne, uttröttad till själ och kropp av den våldsamma spänning och
  alla de sinnesrörelser, han oavbrutet levat i alltsedan förra aftonen.
  Tänk efter ännu en gång -- livet är så långt och trist.
  
  Hon såg upp från stolen, där hon satt, och i det hon tog näsduken från
  de våta ögonen, svarade hon med sina skälvande barnaläppar:
  
  -- Döden kan man alltid finna.
  
  Han suckade, trött av denna orkeslösa kamp mot en vilja, som han kände
  vara starkare än hans. Ett ögonblick stod han stilla -- liksom tvekande
  -- så vände han sig tvärt om och gick ut ur rummet.
  
  Edmée fick rätt: när Louis riktigt hade tänkt sig för, och han hade både
  klokhet, äregirighet och skarpsinne, tog han sitt parti och reste på den
  av regeringen fastställda tiden. Genom att stanna riskerade han allt;
  hans ställning som återvänd emigrant var alltför osäker och farlig, den
  inbjöd till alla möjliga godtyckligheter från regeringens sida; gav han
  sig till att kämpa mot diktatorn, visste han, att marken skulle vika
  under hans fötter. Dessutom hade han icke hjärta att krossa sin mors
  förhoppningar -- att med ett slag förstöra hela det arbete, hon med
  oändligt tålamod och under oändliga faror hade gjort för hans framtid
  alla dessa år. Och han kände, att det fanns intet hopp -- Edmée _ville_
  icke räddas! När denna tanke trängde sig på honom, var han frestad att
  hata henne för de kval, hon beredde honom, att unna henne det öde, som
  han fruktade skulle drabba henne -- i bitter svartsjuka, vrede och trots
  uppgav han henne.
  
  Till sin moder sade han intet annat, än att han av regeringen i
  diplomatiska angelägenheter oförtövat var beordrad att resa till
  England, och skulle begiva sig åstad redan samma afton. Han kunde nu,
  efter det hans första våldsamma uppbrusning hade lagt sig, icke inför en
  annan få över sina läppar de beskyllningar, som han för ett par timmar
  sedan så lidelsefullt slungat mot henne själv. Han bad blott modern i
  allmänna och svävande ordalag att »vaka över Edmée», och medan han sade
  dessa ord, tog han för första gången med i beräkning de stora materiella
  svårigheter, som nödvändigt måste ställa sig i vägen för Förste Konsuln,
  och som Edmée i sin oerfarenhet ej skulle kunna hjälpa honom att
  undanröja. Men alla dessa tankar, allt detta grubbel, hans vanmäktiga
  raseri, hans bittra hat, hans tärande ångest och ömkliga hopp plågade
  och sönderslet honom till ingen nytta. Han _måste_ i alla fall resa.
  Så vida han ej för andra gången ville förlora fädernesland och socialt
  fotfäste -- och det _ville_ han icke, han visste alltför väl, vad det
  ville säga -- måste han resa, det fanns ej något alternativ.
  
  
  Hela huset kom på benen i anledning av den plötsligt bestämda resan. Mor
  och son intogo betryckta och bedrövade avskedsmiddagen allena. Edmée
  skyllde på trötthet och huvudvärk efter balen -- hon ville ej se honom
  mer.
  
  Men då hon på aftonen hörde resvagnen köra fram för den stora trappan,
  då hon hörde bullret av steg, som från alla husets kanter skyndade mot
  vestibulen, då hon till slut hörde Louis' egen klangfulla, befallande
  röst -- då kunde hon ej stanna i sitt rum längre. I hast reste hon sig
  upp från bädden, där hon vaken vilat, och utan att tänka på sitt
  oordnade, förgråtna utseende, öppnade hon dörren och ilade utför
  trapporna.
  
  Louis de Châteauneuf ryckte till, när han strax, överst på trappan, såg
  hennes vita klänning; med en omedvetet spejande blick på tjänstfolket
  vände han sig raskt om. Så gick han beslutsamt emot henne och mötte
  henne på trappavsatsen.
  
  Ljuset från vestibulen föll blott svagt dit upp, och de voro så gott som
  allena. I tjänarnas åsyn kysste han halvt knäböjande den hand hon räckte
  honom.
  
  -- Louis, viskade hon med handen för ögonen, förlåt mig, glöm mig!
  
  Han såg upp, och i det dunkla ljuset möttes deras ögon. Aldrig glömde
  Edmée hans stolta, sorgsna blick.
  
  -- _Kan_ jag väl förlåta? Med skam tvingas jag att fly och lämna min ära
  i sticket. Jag föraktar mig själv -- och dock, jag har intet val! Du har
  låtit mig uppleva ögonblick, som äro bittrare för en man än döden. Säg,
  att det är hopp, att du _själv_ vill kämpa -- och jag stannar ännu och
  trotsar allt. Denna fega, vanärande flykt från all kamp är värre än
  något annat.
  
  Hon vände sig bort och drog sin hand ur hans. -- Där _är_ intet hopp,
  Louis, sade hon fast och stilla. Res med Gud.
  
  
  
  
  XI.
  
    -- -- »J'allais épouser une Française; j'aurais choisi
    un des premiers noms de la monarchie, c'était même là
    ma première pensée, ma véritable inclination» -- --
  
      _Napoléon_ (à S:te Hélène).
  
    »L'amour doit être un plaisir, non pas un tourment».
  
      _Mot de Napoléon._
  
  
  Dagen efter Louis' avresa -- det var den 22 Brumaire -- kom den unga
  Madame Junot på visit. Hon blev helt förfärad, när hon såg, hur eländig
  och blek Edmée såg ut.
  
  -- Min Gud, Madame, sade hon till Madame de Châteauneuf, där kan man se,
  vad kärlek är! Monsieur Louis skulle allt vara förnöjd, om han såge
  henne.
  
  Madame de Châteauneuf log tvunget, Edmée vände sig bort. Mer än allt
  annat plågade det henne att möta Louis' moders forskande, bekymrade
  blick. Laurette fick plötsligt en god idé.
  
  -- Jag har en bön, Madame -- hon böjde sig fram på sitt graciösa,
  vinnande sätt -- låt Edmée få komma hem till mig ett par dagar och
  hjälpa mig att arrangera en smula. Allting ser så obarmhärtigt _nytt_ ut
  därhemma, Edmée har så fin och säker smak. Jag skall nog uppmuntra
  henne, tillade hon saktare.
  
  -- Edmée får göra, som hon vill, sade fastern litet kyligt. Så mycket
  kunde hon förstå, att det var något allvarligt i vägen mellan Edmée och
  Louis, och att det var Edmées skull.
  
  -- Om faster tillåter -- började Edmée. Hon såg tacksamt på Laurette.
  Bara att få komma därifrån var en lättnad.
  
  Allt blev överenskommet, som de unga damerna önskade det. Valentine fick
  genast order att packa in det nödvändigaste, och när Madame Junot reste,
  förde hon Edmée med hem i sin vagn.
  
  -- Blott till i övermorgon, faster, sade hon nästan glättigt, när hon
  till avsked böjde sig ned och kysste Madame de Châteauneuf på bägge
  kinderna. I morgon skickar jag Valentine att höra, hur det är med dig,
  eller jag kommer kanske själv på en kort visit -- tänk att komma _hit_
  på visit -- hon skrattade en smula tvunget. Och -- hon tvekade och
  talade med lägre röst -- skulle du få något brev eller bud från Louis,
  så låt mig veta det.
  
  -- Jag kan inte förstå det, Marie, suckade den stackars Madame de
  Châteauneuf, då de båda unga damerna voro utanför dörren. Hon tänker
  dock på honom, och hon gråter för hans skull. Men det säger jag -- hon
  nickade sorgset, men med en viss självkänsla -- Edmée kunde ej träffa
  många, som till den grad liberalt respekterade hennes hemligheter, som
  jag gör.
  
  
  Morgonen därpå -- så tidigt, att man nätt och jämnt hunnit frukostera
  hos Junots -- överraskades kommendanten över Paris av ett besök av
  Förste Konsuln.
  
  Bonaparte var i utmärkt humör. Han talade med Junot om vinterfälttåget
  mot Österrike, vartill allt var förberett och i ordning nu. I början av
  Frimaire skulle, beräknade han, fientligheterna kunna öppnas. Med sin
  värja tecknade han på golvet strategiska utkast av de fem härarnas
  ställning, och vilka operationer, han tänkte sig, att Moreau skulle göra
  vid Isar.
  
  -- Vore det jag själv, sade han, ginge jag annorlunda till väga, men
  Moreau och Brune förstå sig icke på snabbhet. De äro säkra -- men satans
  försiktiga! Det har jag också baserat kampanjen på.
  
  Han teg litet, så sade han med ett leende, som Junot icke begrep.
  -- Nej, i vinter har jag icke tid att vara med! -- Han reste sig upp och
  tillade allvarligare:
  
  -- Man riskerar, att intrigerna från Prairial börja igen. För
  ögonblicket är det viktigare att hålla Tuilerierna än både Ulm och
  Mantua.
  
  -- Apropos Tuilerierna! Jag har ett ärende från Madame Bonaparte till
  din hustru. Är hon uppstigen, den lilla Madame Loulou? Förmodligen --
  han knep skrattande Junot i örat -- när _du_ är det.
  
  -- Min hustru är i sin salong -- hon har besök av en väninna,
  Mademoiselle de La Feuillade. När Junot nämnde Edmées namn, kunde han ej
  låta bli att se rätt skarpt på Förste Konsuln.
  
  Bonaparte förändrade icke en min. Han hade icke lust att ha några
  förtrogna i sina intimaste affärer, och trots det han visste, att Junot
  -- som kände honom så väl -- av hans uppförande på balen hade dragit
  vissa slutsatser, och att han, för övrigt, i _allt_ fullständigt kunde
  lita på denne ungdomsvän, föll det honom dock icke in att inviga honom i
  denna sak. Han sade lugnt:
  
  -- Så mycket bättre! Mademoiselle de La Feuillade är en dam, som jag
  _alltid_ har lust att träffa -- hon är förtjusande! Jag tror också, att
  hon kan vara mig nyttig. Hon har stått i beröring med de flesta Vendéer
  och kan, utan att ens själv ana det, ge mig viktiga upplysningar. Fouché
  tror ju jämt -- men det är väl hans onda samvete, som slår honom -- att
  faran skall komma från _den_ kanten.
  
  Edmée hade behövt hela sin självbehärskning för att låtsa som ingenting,
  när hon hörde, att Förste Konsuln var inne hos general Junot. Laurette,
  som också var en smula feberaktig i anledning av detta den store mannens
  första, oförmodade besök i hennes hem, gav emellertid föga akt på henne.
  Hon väntade vart ögonblick, att han skulle komma in och hälsa på henne,
  men då tiden gick och han inte kom, blev hon misslynt.
  
  -- Jag tror, jag går min väg, eftersom han inte behagar uppmärksamma mig
  en smula. Kan du tänka dig något så oartigt? Han, som känt mig, sedan
  jag var så hög som så -- hon visade med handen -- och umgåtts dagligen
  därhemma!
  
  Edmée trodde icke, att general Bonaparte kunde vara underrättad om, att
  hon var på besök hos Junots, och hon ville helst undgå att träffa honom
  tillsammans med dessa främmande människor. Hon svarade därför strax sin
  väninna:
  
  -- Ja, gå du bara, Laurette. Han har visst icke tid att göra visiter hos
  damer. Det är naturligtvis blott för att tala om arméen, som han har
  kommit till din man -- emellanåt behöver han ju ändå en munfull frisk
  luft! Jag går in i ditt kabinett så länge, min vän -- du tillåter nog?
  Jag är så förfärligt trött och befinner mig icke riktigt väl.
  
  Edmée gick med ett småleende och en smekning till väninnan. Madame Junot
  blev sittande i salongen. Hon ville då åtminstone »vänta ut honom».
  
  Hon behövde icke vänta länge; strax därpå kom han in tillsammans med
  Junot. I det han trädde in, såg han sig ivrigt, liksom sökande, om i
  rummet. Junot, som märkte hans rörelse, frågade, medan gästen hälsade på
  värdinnan:
  
  -- Var har du gjort av Mademoiselle de La Feuillade, min vän? General
  Bonaparte önskade tala med henne.
  
  -- Så skall jag strax kalla på henne. Hon bad nyss om lov att gå in i
  mitt kabinett och vila sig en smula. Hon är icke riktigt rask sedan
  balen, den söta Edmée. Hon gick mot kabinettsdörren, Bonaparte sprang
  upp.
  
  -- Nej, nej, Madame -- stör henne då inte! Låt _mig_ gå in -- jag har
  blott ett par ord att säga henne. Ni tillåter väl?
  
  Raskt, utan att höra på vidare invändningar, gick han in i kabinettet
  och drog -- liksom av tanklöshet -- dörren igen efter sig. Junot och
  hans hustru sågo på varandra.
  
  -- Du skall inte taga det så noga med Bonaparte, sade Junot lågt, litet
  förlägen. Nu har han lust att tala med Mademoiselle de La Feuillade --
  Herregud! Och i fält ha vi andra manér än dem ni lär i din mors salong.
  Du skall för resten icke säga något om detta, Laurette -- tillade han
  litet efter -- han skulle icke tycka om det.
  
  -- Gud vet, vad han ämnar säga henne! undrade Madame Junot litet
  ironiskt.
  
  -- Ja, Gud vet! svarade Junot oskyldigt, med ögonen mot taket.
  
  Mitt i det klara, kyliga vintersolskenet, som i en bred, sned strimma
  strök in genom fönstrets små, blyinfattade rutor, med bakgrund av en
  gammal, starkt förgylld gobelintapet, satt Edmée på den spensliga, efter
  antiken imiterade löjbänken. Hon bar en enkel, gråbrun sidendräkt, öppen
  i halsen och nästan utan ärmar, vilken under bröstet sammanhölls av ett
  smalt gyllene bälte och därunder i mjuka veck föll tätt åt höfterna. På
  grund av huvudvärken hade hon, strax hon kom in i rummet, helt löst upp
  sitt rika, tunga hår, som nu oordnat böljande föll ned över skuldrorna
  och ryggen. Då hon hörde Bonapartes steg utanför dörren -- hon _kände_
  dem -- reste hon sig hastigt upp från sin vilande ställning; och med ena
  handen stödd mot bänkens säte, den andra upplyft för att föra undan
  håret -- huvudet framåtböjt mot den litet uppskjutna skuldran -- satt
  hon väntande, lyssnande. Han sköt varsamt, men bestämt upp dörren och
  trädde in.
  
  Hon gjorde ingen rörelse. Hennes huvud sänkte sig kanske blott en smula
  djupare, och fingrarna klämde om soffans kant. Den bleka, fina profilen
  med det i solskenet bronsglänsande håret, tecknade sig skarpt belyst mot
  dess bakgrund av gammalt guld. Hon liknade ett helgonporträtt på ett
  kyrkfönster, när solen skiner.
  
  Bonaparte gick långsamt fram emot henne. Mer än något annat älskade han
  hennes fria, furstliga skönhet, som tillfället nu på ett så ädelt sätt
  ställde i relief. Betagen böjde han sitt ena knä mot golvet och förde
  den hand, hon nyss låtit sjunka, till sina läppar.
  
  -- Edmée, sade han lågt, med lidelsefullt allvar, aldrig har jag så
  länge friat till någon kvinna. I månader har jag nu suckat för dig som
  en page för en drottning -- det är en roll, som jag aldrig hade
  tilltrott mig själv, och som blott illa passar mig. Nu _skall_ du höra
  mig.
  
  Hon såg upp. Det var en varm, fuktig glans i hennes ögon, och de vackra
  läpparna skälvde som ett barns, färdigt till gråt. Med en förtjusande
  rörelse, blyg och öm, böjde hon sig ned över honom och lade långsamt,
  smekande, ett finger över hans läppar.
  
  Deras ögon möttes -- leende, vältaliga. Han reste sig hastigt upp och
  satte sig på löjbänken vid hennes sida.
  
  -- Edmée, viskade han hastigt och lågt, i det han grep bägge hennes
  händer. Detta är ju blott att spilla tid! Tiden är så kort -- i morgon
  kan kriget begynna på nytt, jag kan bli tvungen att lämna Frankrike. Du
  vet, att jag älskar dig, och jag vet, att du älskar mig. Du är stolt nog
  att icke en gång försöka att neka. Jag vet också, att andra män kunna
  bjuda dig en bättre och ärofullare ställning, än jag för ögonblicket är
  i stånd till -- bunden som jag nu är till händer och fötter. -- Det flög
  en skugga över hans ansikte och han sänkte huvudet djupare över hennes
  händer. -- Men hav blott tålamod, låt mig blott få det värsta arbetet
  från halsen, och låt min ställning få tid att bli en smula mindre farlig
  och utsatt än nu -- det _måste_ den, förstår du, innan jag utan fara
  törs sysselsätta mig med mina egna husliga förhållanden -- och jag lovar
  dig, att ingen kvinna i världen skall bli så hedrad, så ärad som du.
  Vågar du? Du måste besluta dig _nu_ -- blint anförtro mig din framtid,
  jag svarar för den med min ära och med mitt liv. Tvekar du, törs du inte
  _nu_ -- ja, så måste vi gå var åt sitt håll för beständigt! Denna
  halvhet är min natur alltför vidrig. I flera månader har jag med ord och
  handling friat till dig, Edmée -- nu eller aldrig måste du ge mig min
  lön.
  
  Edmée såg upp -- hennes ögon voro nästan svarta, gåtfulla i deras djupa,
  blida allvar.
  
  -- Och det är er mening, att om jag i detta ögonblick säger »gå», så
  skall ni gå och icke älska mig mera?
  
  -- Du skall icke säga »gå», och jag skall heller icke gå, om du än säger
  det tusen gånger, brast han ut. Edmée -- vad tjänar detta till? Du vet,
  att om det hade varit mig möjligt, så hade jag för länge sedan uppgivit
  dig -- den gången du icke skrev till mig efter Marengo, och den gången
  du flydde för mig, då jag kom till Paris. Men -- jag _kan_ icke undvara
  dig! Vad tjänar det till att tala till dig så, som jag nyss har talat?
  När en man så häftigt och bestämt åtrår en kvinna från första ögonblick
  han ser henne, som jag dig, så... Du _måste_ älska mig, du kan icke
  annat, och jag _måste_ vinna dig.
  
  Hon reste sig upp och lade bägge händerna på hans skuldror -- när hon
  stod så, var hon nästan lika lång som han, och hennes ögon blickade rakt
  in i hans. -- Tag mig, viskade hon med låg, men tydlig stämma. Du skall
  veta: jag har ingen vilja, som icke är din, ingen önskan, som icke går
  till dig. Jag...
  
  Han tryckte henne så häftigt intill sig, att ordet kvävdes på hennes
  läppar.
  
  -- En drottning är du, viskade han hänförd -- så kallade jag dig i min
  själ första gången jag såg dig. Ingen kvinna är som du! Utan lättsinne
  och utan ånger, ger du i självmedveten stolthet bort din gudomliga gåva.
  -- Han tog hennes huvud mellan sina händer och såg henne eldigt,
  själaglad in i ögonen. -- Å, Edmée, vad jag nu skall älska dig! Du är
  min ungdom, som jag tyckte livet hade bedragit mig på, och nu har den
  kommit, just som jag önskade den -- nu, då min hjärna är full av planer,
  mina händer fulla av arbete, nu, då jag ser min stjärna stiga, och banan
  äntligen börjar röjas en smula framför mig.
  
  -- Men som jag har intrigerat och spionerat för att träffa dig här i
  dag! Junot anar något. Nu går han nog som på nålar därute, och jag är
  viss på, att han finner på de värsta rövarehistorier för att
  tillfredsställa sin lilla nyfikna hustru -- som för resten skall ha tack
  för sin idé att skaffa dig hit! Hädanefter måste vi vara två om att
  intrigera, så går det lättare! Å, varför kan jag icke nu taga dig på
  mina armar som du går och står, sätta dig på min häst och rida med dig
  in på Tuileriernas gård, och säga till fransmännen: Där är er
  skyddsgudinna, segerns madonna, er herres brud.
  
  De hörde ett diskret buller vid dörren. Edmée drog sig hastigt ur hans
  armar och gick fram till fönstret. -- Vad är det? ropade Förste Konsuln
  skarpt.
  
  Junot kom in -- det var högst motvilligt, på sin hustrus uttryckliga
  önskan. Han såg något brydd ut och tittade osäkert från sidan på Edmée,
  som vände ryggen till. Bonaparte såg strax, att han antog, att hon hade
  avvisat honom; nästan ögonblickligen tog han sina mått och steg för att
  låta honom bliva i denna tro.
  
  -- Mademoiselle de La Feuillade, sade han torrt, nekar hårdnackat till
  all kännedom om chouanernas gömställen, och vill icke på villkor --
  trots Fouché -- höra talas om någon sammansvärjning. (Han visste nog,
  att Junot, som kände honom så väl och hade givit akt på dem båda på
  balen, icke ett ögonblick trodde, att de verkligen hade talat om
  chouaner, men han sade detta, för att ge Edmée litet tid att hämta sig
  och något att hålla sig till, när Madame Junot korsförhörde henne.) Det
  kan naturligtvis icke falla mig in att misstro en så stolt och förnäm
  fröken (»_une si haute et puissante dame_»), när hon själv säger det.
  
  De sista orden sade han i ironisk, missnöjd ton. Edmée spratt till och
  vände sig om -- hon mötte hans strålande, ömma, skalkaktiga blick, och
  förstod strax alltsammans.
  
  Han hälsade flyktigt på Madame Junot, då han gick genom salongen. Han
  såg på henne, hur hon riktigt förtärdes av orolig nyfikenhet, och njöt
  pojkaktigt därav -- glad och segerstolt, som han kände sig. -- Er vackra
  väninna, Madame, sade han med väl spelat missnöje, är en högst
  karaktärsfast ung dam. Ni måste övertala henne att taga emot Madame
  Bonapartes och Hortenses inbjudning till frukosten i morgon. Jag är
  rädd, att hon är så ond på mig, att hon icke vill höra mig.
  
  Junot var nu helt desorienterad. Han följde Förste Konsuln ut, medan
  Edmée med bortvänt huvud tyst gick genom rummet.
  
  
  
  
  XII.
  
    Il était amoureux alors dans toute l'étendue du mot,
    dans toute la force de sa plus grande acception.
  
      _Marmont_ (de Napoléon).
  
  
  Det var dagen därpå i Tuilerierna. Madame Bonaparte hade en av sina små
  berömda frukostar, där -- efter Förste Konsulns uttryckliga önskan --
  aldrig någon herre fick tillträde. Sällskapet var, innan man gick till
  bords, samlat inne i den stora mottagningssalongen -- denna stela,
  nymodigt möblerade salong, i jakaranda och gult siden, där alla den
  tidens unga damer med klappande hjärtan första gången hade nigit för
  Frankrikes nye suverän.
  
  Madame Bonaparte själv tronade mitt i den ena gula långsoffan. Hon var i
  vit dräkt med guldbårder och -- artistiskt draperad över vänstra
  skuldran -- den oundvikliga purpurschalen. Hon såg redan icke mera bra
  ut vid dagsljus, i dag hade hon till på köpet påsar under de vackra
  ögonen, och hyn var grådaskig. Också bemödade hon sig att så mycket som
  möjligt vända ryggen till fönstren, då hon på sitt vanliga indolenta,
  men alltid älskvärda och intagande sätt underhöll sina unga gäster. Allt
  emellanåt lyfte hon den lilla elfenbenssolfjädern och gned därmed
  tankfullt sin kind eller sina läppar. Hennes ögon fingo då ett förstrött
  och liksom missnöjt uttryck.
  
  Mademoiselle de La Feuillade hade nyss kommit, tillsammans med Madame
  Junot, som redan var hemmastadd i Tuilerierna, och de bägge stodo nu i
  närheten av kaminen och talade med Eugène de Beauharnais. Han var ännu
  helt ung -- knappt tjugu år -- men manligt vacker, graciös, elegant,
  skälmsk, galant mot damer. I sitt sätt påminde han mera om det förra
  hovets grand-seigneurer än om de nuvarande »_incroyables_». Det påstods
  också, att han mycket liknade sin far, vicomten.
  
  För ögonblicket såg han ut till att vara över öronen förtjust både i den
  unga, kvicka Madame Junot, vilken, trots sina sjutton år, behandlade
  honom som en grevinna Almaviva en Chérubin, och ännu mera i Mademoiselle
  de La Feuillade. Hennes ståtliga, förnäma prinsesseskönhet, i dag en
  smula skygg och kylig -- nästan fientlig -- imponerade synbart på honom.
  Hennes otadliga, litet styva elegans och något föråldrade _grandes
  manières_ bröto sig verkningsfullt mot de övriga damernas mera moderna
  och fria väsen.
  
  De togo sig för resten präktigt ut, de båda, som de stodo där -- Edmée
  de La Feuillade och Eugène de Beauharnais -- _han_ artigt böjd fram emot
  henne med ett skälmskt, strålande leende, _hon_ smärt och hög, litet
  avvisande tillbakalutad mot den monumentala kaminen av grön egyptisk
  marmor, som så vackert framhävde hennes blonda hår och vita skuldror.
  
  Förste Konsuln kom in och hälsade på sina gäster -- välvilligt, bryskt
  jovialt, som det var hans vana, när han var i riktigt gott humör. Det
  dröjde en stund, innan han upptäckte gruppen vid kaminen -- plötsligt
  skiftade han färg och reste sig upp. -- Vad här är varmt, sade han
  otåligt, omotiverat.
  
  Edmée talade muntert med Monsieur de Beauharnais -- kanske litet
  forcerat, men icke i ögonen fallande; hon hade redan nu förvärvat
  betydlig världsvana, och nödvändigheten hade lärt henne
  självbehärskning. Denna stora, förtvivlade och vågsamma kärlek hade på
  kort tid mognat henne till en erfaren och rådsnar kvinna.
  
  Bonaparte stod och såg på dem; han rynkade ögonbrynen och sköt
  underläppen ut. Edmée låtsade, som om hon icke märkte honom. Hennes
  leende profil, det litet tillbakakastade huvudet på den fina, långa
  halsen avtecknade sig beundransvärt mot den mörka marmorn. Rodnaden på
  hennes kind blev en smula djupare under hans blick, annars märktes
  intet.
  
  -- Förbannad ras, tänkte han halvt missnöjd, halvt beundrande. -- Hon
  har redan en hovdams självbehärskning. Det ligger i blodet.
  
  Han fick plötsligt en rasande lust att säga henne något hårt,
  obehagligt, och gick fram emot henne med ett ironiskt leende. I detta
  ögonblick vände hon en smula på huvudet och såg förstulet på honom från
  sidan. Det var i denna blick en sådan öm, övermodig skalkaktighet,
  en sådan sprittande, strålande glädje, att den fullständigt avväpnade
  honom.
  
  -- Madame Loulou -- han talade till Madame Junot, men hans blick smekte
  hänryckt, leende Edmée -- vad tror ni väl er man skulle säga, om han nu
  såge er stå där och förvrida huvudet på pojken? -- Han knep Eugène i
  örat -- kanske litet hårt och inte fullt så vänligt, som det såg ut.
  
  -- Förebrå inte _mig_, general! Monsieur Eugène, ni måste verkligen
  försvara mig. Som om icke jag blott stod här och agerade förkläde för er
  och Mademoiselle de La Feuillade.
  
  -- Det är alltså _ni_, Mademoiselle, som... Han vände sig om och såg på
  henne.
  
  -- Monsieur de Beauharnais gör sin kur! Hon böjde graciöst, mockant
  tackande, sitt huvud. -- General -- han förlorar sin tid!
  
  -- Min stackars Eugène! -- Förste Konsuln skrattade. Han tog sans façon
  Edmées arm och lade under sin, Madame Junot gick efter med Eugène.
  -- Och ändå kan det icke nekas, att han är en vacker gosse.
  
  -- _Ni_ är vackrare, general! -- Det är omöjligt att återge den skälmska
  innerlighet, den öppna, smickrande beundran hon lade i sin stämma. Och
  med kärlekens ljuva, tanklösa dristighet tryckte hon ett ögonblick hans
  arm intill sitt runda, unga bröst. Han kunde känna hjärtat klappa under
  det lätta tyget.
  
  -- Edmée, mumlade han, hör du -- du _skall_... -- Hans stämma kvävdes i
  den bölja av våldsam lidelse, som steg i honom.
  
  Hon var blott obetydligt mindre än han. Ett ögonblick lutade hon
  blixtsnabbt sitt huvud intill hans -- hennes hår och kind rörde vid hans
  ansikte. Hon svarade intet.
  
  Madame Bonaparte var mycket vänlig mot Edmée. Hon ville ha henne bredvid
  sig vid bordet och talade nästan oavbrutet med henne om Caulaincourts
  och Rastignacs och andra gemensamma bekanta från Faubourg St. Germain.
  En gång förde hon samtalet över på Louis de Châteauneuf, och lät med
  leende diskretion förstå, att hon visste, att han var bestämd till
  hennes brudgum. Edmée svarade på allt, småleende, säker, fullständigt
  oberörd. Hennes unga, berusande, väntansfulla lycka bar henne över alla
  annars möjligen pinsamma intryck och gjorde henne helt och hållet
  osårbar.
  
  Förste Konsuln satt emellan de två unga, nygifta fruarna -- Madame Junot
  och Madame Lannes. Han skämtade muntert med dem, ofta en smula
  närgånget, och fick dem ett par gånger till att rodna. Han var i ett
  briljant humör, och den hans fasta, lysande blick och ljusa, strålande
  leende för ögonblicket träffade, kände sig som genom ett trolleri strax
  försatt i samma lyckliga, övermodiga stämning.
  
  Efter frukosten hade Madame Bonaparte ställt om »mystifikationer» för
  att roa sina unga gäster, och ehuru Förste Konsuln, vad alla visste,
  i regeln avskydde detta moderna nöje, stannade han likväl kvar. Till
  slut kom där en bekant spåkvinna, för effektens skull förklädd till
  zigenerska. Hon spådde flera av damerna och utbad sig därpå
  vördnadsfullt att få se Förste Konsulns hand. Efter att först ha nekat,
  gav han på allas böner med sig.
  
  -- Men jag har hört sägas i Orienten, att när man låter spå sig, skall
  man söka komma till att stödja handen mot en kvinnas hjärta, så vänder
  ödet sig till det goda.
  
  -- Det har jag också hört, inföll Eugène de Beauharnais. Förmodligen
  skall det symboliskt antyda, att en kvinnas kärlek gör mannen så stark,
  att han stödd på den kan besegra sitt öde.
  
  Medan Eugène talade, hade Förste Konsuln vänt sig om, och hans blick
  flög forskande över damernas lysande grupp.
  
  -- Mademoiselle de La Feuillade, sade han plötsligt, med en ton, som
  skulle vara skämtande. Ni, som ännu är fri och utan en svartsjuk äkta
  man -- vill ni låna mig ert lilla hjärta?
  
  Edmée rodnade djupt -- hon vågade icke lyfta ögonen från golvet. Men
  stilla, behagfullt, med högburet huvud, trädde hon fram ur gruppen och
  ställde sig vid Förste Konsulns sida. Med bägge händer tog hon den hand,
  han räckte henne, och lade den mot sitt hjärta. Det slog stormmarsch;
  Bonaparte smålog under de sänkta ögonlocken och räckte zigenerskan sin
  andra hand.
  
  -- Nå, Madame, se så, om ni kan läsa mitt öde. Det har för resten ännu
  aldrig varit starkare än min vilja, tillade han övermodigt, med en blick
  på Edmée.
  
  Joséphine hade blivit mycket blek. Hon smålog tvunget, med tätt
  sammanpressade läppar och fläktade sig med solfjädern. Hortense stödde
  sig mot moderns stol med ena armen om hennes hals. Men Eugène stod på
  andra sidan om Förste Konsuln och följde intresserad spådomen.
  
  -- Politiska förutsägelser undanber jag mig, avbröt Bonaparte hastigt
  sibyllan, då hon såg upp och skulle till att tala. Hon böjde sig ned
  igen.
  
  -- Jag ser en lång livslinje, lycka, ära, kärlek...
  
  Han ryckte hastigt handen till sig. -- Tack! Nu vet jag allt, vad jag
  vill veta. Det är bra, och det är nog.
  
  Han vände sig till Mademoiselle de La Feuillade, som hade släppt hans
  hand.
  
  -- Tillåt mig att tacka er, Mademoiselle. Ert unga, oskyldiga hjärtas
  slag har utan tvivel dräpt det onda i mitt öde. Nu kan jag ju ha lov att
  se en strålande framtid i möte -- inte sant?
  
  Edmée smålog under hans menande blick och drog sig tillbaka med en lätt
  reverens. -- Jag antar, herr general, parerade hon skickligt, att ni
  själv avgjorde, vilken framtid ni kunde ha rätt att se till mötes, redan
  för ett år sedan -- den 18 Brumaire.
  
  -- Bravo, Mademoiselle de La Feuillade! ropade Eugène de Beauharnais och
  klappade skrattande i händerna. -- Mannens kraft spår hans öde.
  
  Förste Konsuln vände sig om och såg ett ögonblick skarpt på sin styvson.
  -- Jag har aldrig sett dig så djupsinnig förr, lille Eugène. Det ser ut,
  som om Mademoiselle de La Feuillades esprit hade förmåga att smitta.
  
  Förste Konsuln vände sig om på klacken och gick ut ur rummet.
  
  En stund därefter, då damerna toga avsked och beredde sig att gå, kom
  Bonaparte igen för ett par ögonblick. Han skämtade muntert och tryckte
  deras händer till farväl. Då Mademoiselle de La Feuillade kom i vagnen,
  märkte Madame Junot, hur blek och ansträngd hon såg ut. Hon skrattade:
  
  -- Å, min vän -- du är icke van vid stora världen ännu! Hon rätade på
  sig med en sjuttonårig världsdams hela överlägsenhet. -- Att en
  _frukost_ så kan taga på dig!
  
  Edmée svarade icke. Hon knöt krampaktigt handen om den smala pappersbit,
  hon bar instucken i sin handske. Med Förste Konsulns hastiga, nästan
  oläsliga handskrift stod där: »Jag kommer i afton klockan elva. Var
  beredd! Intet kan hindra mig.»
  
  
  Inne i sitt sovrum, längst borta på gaveln av det gamla huset i Rue de
  Bac, satt Edmée de La Feuillade. Det var ett stort, gammaldags gemak med
  präktiga takmålningar av Boucher föreställande Aurora på sin gyllene
  char, omfladdrad av amoriner. Aurora liknade starkt hertiginnan av
  Châteauroux. Möblerna -- de voro för resten ej särdeles många tack vare
  revolutionens plundringar och »_agiotage_» -- voro i praktfull Louis
  XV-stil med mycken förgyllning och överdrag i pärlgrått, starkt
  glänsande siden. Väggarna, avdelade i fält, voro också pärlgrå, sparsamt
  behängda med små tavlor, mest sirliga herdestycken. Mellan fönstren var
  en stor, oval spegel med bred, gyllene ram -- starkt snirklad: ovantill
  pryddes den av ett par amoriner, som höllo en enorm, femuddig krona.
  Väggen mittemot upptogs av en bred himmelssäng, också starkt förgylld,
  draperad med ljusblått brokad.
  
  Edmée bar en slags hemmadräkt av gulaktigt, mjukt siden. Den föll löst
  över bröstet som en tunika och sammanhölls blott över skuldrorna med
  stora kaméer. På fötterna hade hon ett par sandalaktiga brodequin'er.
  Över det vårdslöst uppsatta håret hade hon kastat en gammal praktfull
  _point d'Angleterre_, som hon fäst under hakan -- à la Pompadour -- så
  att den helt skylde hennes nakna hals. Hon satt vid det stora, avlånga
  bordet mitt i rummet och stödde armarna mot den mörka skivan av
  florentinsk mosaik; ansiktet vilade i händerna. Klockan fattades
  några minuter i elva. Hon kände sig till mods nästan som en
  medeltidsförbryterska, väntande den hemliga rättens män. Hon visste,
  att han _skulle_ komma; hon visste, att hans vilja motstod intet,
  varken lås eller riglar. Hon väntade honom, som Semele väntade Zeus --
  hon höll sig för ögonen för att icke bländas av gudens dödsbringande
  åsyn.
  
  Vad som föregick i det övriga huset, visste hon icke och brydde sig icke
  heller därom. Då hon strax efter middagen kommit hem från Junots, hade
  hon, efter att flyktigt ha hälsat på sin tant, strax gått in i sina rum
  och sedan icke lämnat dem. De hade för denna afton avtalat att gå i
  Feydeauteatern tillsammans med Caseaux' för att se Madame de St. Aubin i
  ett nytt stycke, men då Madame de Châteauneuf skickade bud och bad henne
  göra sig i ordning, lät hon svara, att hon var trött sedan frukosten i
  Tuilerierna och icke orkade mera. Ett ögonblick hade hon i sin ångest
  tänkt på att följa med -- men vad kunde det tjäna till? Blott väcka hans
  missnöje, och det var hon i sitt innersta hjärta tusen gånger mera rädd
  för än detta farliga, underbara obekanta, som hon visste skulle träda in
  i hennes liv på samma gång som han -- ensam, stark -- trädde in över
  hennes tröskel. Hon hörde sin fasters vagn rulla över gården. Sedan dess
  -- det var länge sedan -- hade hon suttit, som hon satt nu, orörlig,
  väntande.
  
  Alla vaxljusen i den stora kronan över hennes huvud voro tända -- de
  brände stilla i rummets varma, rena luft. Pendylen på kamingesimsen
  mellan de femarmade ljusstakarna slog elva -- långsamt med späda, fint
  silverklingande slag. Det gick en lätt skälvning genom henne, men hon
  rörde sig icke.
  
  Plötsligt gick dörren upp bakom henne -- hon hörde den låsas igen,
  försiktigt, men brådskande. Därpå ett par hastiga, bestämda steg över
  golvet, och hon kände sig bakifrån gripen om huvudet av ett par starka,
  kalla händer.
  
  -- Äntligen, viskade han.
  
  Hon svarade intet, hon gjorde icke motstånd -- han var hennes herre.
  
  
  
  
  XIII.
  
    L'Empereur disait que Duroc seul avait en son intimité
    et possédé son entière conflance.
  
      Memorial de Ste Hélène.
  
    Chez lui _parler_ est le premier besoin...
  
      _L'abbé de Pradt_ (sur Napoléon).
  
  
  Edmée hade uppbjudit hela sitt skarpsinne för att finna utväg att
  obemärkt kunna träffa sin älskare. Bonaparte hade bett henne därom,
  befallt henne att vara försiktig. Han var alltid rädd för, till och med
  när det blott gällde en övergående kapris och under det Direktoriets
  lössluppenhet var i sitt högsta flor, att någon skulle få minsta aning
  om hans intima affärer; nu då det var fråga om den unga, högborna
  flicka, han älskade så uppriktigt och häftigt, och som han på fullt
  allvar ville binda vid sin framtid, var han dubbelt noga. Att oftare
  träffas i Rue du Bac kunde det ej vara tal om -- det var ett himlens
  under, att det kunnat gå så lyckligt _en_ gång. Nej, Edmée måste komma
  till honom, till Tuilerierna.
  
  Genom en tillfällighet hade Edmée upptäckt, att i rummet näst intill
  hennes sängkammare, som Valentine bebodde, fanns -- med ingång från ett
  gammalt väggfast skåp -- en liten hemlig trappa, vilken därifrån gick
  direkt ner i parken och mynnade ut i ett tätt buskage invid gaveln. Den
  var av trä och förfärligt brant. Förmodligen hade den en gång blivit
  tillbyggd för att tjäna i ungefär samma ändamål, vartill hon ville
  begagna den. Efter revolutionen hade dess tillvaro fallit i glömska;
  säkert var åtminstone, att Madame de Châteauneuf, som dessutom efter
  sitt fall sällan eller aldrig mera kom en trappa upp, icke kände till
  den. Utom en gammal hushållerska, som varit Louis' amma, och som
  terrorismen nästan skrämt från vettet, voro Edmée och Valentine de enda,
  som nu bebodde våningen ovanpå, vilken alltså till största delen stod
  öde. Madame de Châteauneuf fordrade -- isynnerhet nu -- många tjänare
  omkring sig, och egoistisk som hon var, fann hon, att det störde henne
  minst, att Edmée bodde däruppe.
  
  Genom denna trappa, som naturligtvis var ytterst förfallen och full av
  smuts och spindelväv, kunde alltså Mademoiselle de La Feuillade
  fullständigt obemärkt komma ned i trädgården, och under dessa mörka
  nätter kunde icke heller någon från huset se henne, när hon längs med
  plankverket smög sig fram till gatan, där Förste Konsulns betrodde
  kammartjänare, Constant, var natt mellan elva och tolv stod posterad i
  ett slags gammalt, förfallet lusthus strax innanför trädgårdsluckan,
  vartill han vetat att förskaffa sig en nyckel. Han och Valentine voro de
  enda, som det varit nödvändigt att inviga i förhållandet. I Tuilerierna
  visste nog Förste Konsulns närmaste omgivning, att han nästan var natt,
  från början av Frimaire, mottog besök av en dam, så väl maskerad och
  tätt beslöjad, att det icke var möjligt att försöka ens en gissning på,
  vem det kunde vara. Man antog på måfå, att det var operasångerskan
  Madame Branchue; general Bonaparte hade ofta haft dylika lösa
  förbindelser och alltid dolt dem väl. Icke ens Duroc, som dock på visst
  sätt måste vara med i hemligheten, eftersom Edmée alltid fördes in genom
  den ingång, vilken från terrassen förde in i hans våning i
  rez-de-chausséen, omedelbart under Förste Konsulns, visste, _vem_ damen
  var. Ännu mindre var det någon annan, till och med i deras allra
  närmaste umgänge, som i sina vildaste drömmar kunde ana, att den stolta
  och tillbakadragna Edmée de La Feuillade, dotter av en genomrojalistisk
  och högförnäm släkt, och som sedan sin första barndom varit bestämd till
  Louis de Châteauneufs brud, var Bonapartes älskarinna. Hon umgicks i
  Tuilerierna -- det var sant; hon var där både på de stora middagarna var
  quintidi och på mindre, förtroliga frukostar och soaréer, men det var
  redan fallet med så många rojalister; och hela världen visste dessutom,
  att familjen de Châteauneuf så gott som förklarat sig för det nya
  systemet och genom Talleyrand stod regeringen nära. Om hon också blev
  inbjuden på Förste Konsulns särskilda befallning -- och det påstod man
  -- så föreföll icke heller det någon så underligt: han började redan då
  märkbart favorisera Faubourg St. Germain på revolutionsfamiljernas
  bekostnad, och det var blott naturligt, att han ville utmärka den
  frånvarande diplomatens brud, då dennes mor, som bekant, ej i vinter
  deltog i sällskapslivet. Han dolde icke sin beundran för henne, men dels
  delades den av så många, dels visste man, att han hade en italienares
  heta och oförställda glädje över skönheten, var han fann den -- och
  Edmée de La Feuillade begynte vid denna tid mera än någonsin förr göra
  sig bemärkt för sin stora och sällsynta skönhet.
  
  Det förekom således aldrig någon särdeles påfallande, att han, när hon i
  sin ljusgröna dräkt -- som Madame Récamier hade lancerat den vita
  färgen, hade Edmée hårdnackat adopterat den gröna -- med sin egendomligt
  fria, kungliga hållning, långsamt trädde in i Madame Bonapartes salong,
  att han då vanligen avbröt sitt samtal för att med blicken följa alla
  hennes rörelser.
  
  -- Marie-Antoinette, sade han en gång entusiastiskt till Talleyrand, som
  han för ögonblicket talade med, såg ej mera drottninglik ut, när hon i
  Versailles, i spetsen för sitt hov, trädde in i Spegelsalen för att
  mottaga kejsaren, sin broder.
  
  Talleyrand mönstrade henne, där hon hälsande skred fram under
  ljuskronorna. -- Hon blir en ambassadris, som man kan låta underhandla
  med kungar, svarade han.
  
  Förste Konsuln öppnade munnen liksom för att säga något. Så smålog han
  och vände sig tvärt om utan att svara.
  
  
  Det var en snöig, kall natt mellan den 2 och 3 Nivôse (år IX). Edmée
  hade, ledsagad av Constant, lyckligt smugit sig in genom gallerporten
  vid _Pont National_, och från terrassen in i Durocs våning, varifrån en
  vindeltrappa förde direkt upp i kammartjänarens rum vid sidan av
  Bonapartes sängkammare. Förste Konsuln bebodde den del av slottet, som,
  byggt av Catharina av Medici och Henri IV, låg emellan _Pavillon de
  l'Horloge_ och Florapaviljongen; under konungadömet kallades den »Hans
  Majestäts vintervåning» och bestod -- utom av kammartjänarens redan
  nämnda rum -- av en sängkammare (den samma kungarna av huset Bourbon
  begagnat) och ett bibliotek, varifrån förde en dörr till »Kungens stora
  kabinett». Sålunda stodo hans privatrum i direkt förbindelse med den
  egentliga statvåningen, vilken, från den mäktiga »_Salle des
  Cent-Suisses_» i ur-paviljongen, genom flera salonger sträckte sig ända
  till och med Dianagalleriet, som gränsade upp till Florapaviljongen, och
  vilka alla -- i motsats till den enskilda våningen -- hade fönster åt
  gården.
  
  I Constants kammare kastade hon sin våta kappa och slöja och gick
  därefter hastigt -- utan tvekan -- allena in i Förste Konsulns
  sängkammare. Här behövde hon aldrig frukta att bli överraskad, ty efter
  klockan elva om aftonen tordes aldrig någon utan särskild kallelse sätta
  sin fot där. Den stod efter denna tid till Mademoiselle de La Feuillades
  disposition; det kunde nämligen hända, att hon timvis, då han var
  upptagen av arbete, kunde få vänta på honom.
  
  Ljusen voro tända som vanligt, och eld brann i kaminen. Bonaparte steg
  ofta upp mitt i natten, och han fordrade, att rummet alltid skulle vara
  varmt. Edmée gick fram och rörde bland vedträden, under det hon på samma
  gång lyssnade efter, om han kunde vara i biblioteket, vilket han använde
  till arbetsrum. Då hon emellertid icke kunde förnimma något ljud, vågade
  hon försiktigt glänta på dörren. _Där_ var ingen -- men inifrån »Kungens
  stora kabinett», där hon visste, att man brukade hålla ministerråd,
  hördes däremot röster i ivrigt samtal. Hon stod stilla ett ögonblick --
  suckade, och gick fram till en spegel för att rätta på sin klädsel. Hon
  hade ätit middag i hôtel de Périgord och hade, när hon kom hem därifrån
  och skilts från sin tant, blott gått rakt igenom sina rum och nedför den
  hemliga trappan, utan att ge sig tid att förändra det minsta vid sin
  dräkt, utan att ens taga ytterkängor på. Också bar hon nu en toalett,
  som minst av allt ägnade sig för promenader en vinterafton -- en robe av
  Valenciennesspetsar ovanpå en ljusgrön underklänning, och över pannan
  ett diadem av smaragder och pärlor.
  
  Hon drog klänningen upp framtill och såg ned på sina skor, de voro
  genomvåta och fläckiga. Ännu hördes stämmorna lika ivriga därinne -- det
  kunde vara länge! Hon började gå fram och tillbaka på golvet -- stampade
  en smula för att hålla värme i sina stackars våta, förfrusna fötter.
  Till slut kunde hon ej uthärda längre, klockan var ej mer än tre kvart
  på tolv, hon kröp ihop i den stora stolen vid kaminen, tog skor och
  strumpor av och drog fötterna upp under sina kjolar. Medan hon satt så,
  smög dagens trötthet sig över henne, och lullad av det otydliga bullret
  av rösterna, som stego och sjönko därinne, föll hon efter ett par
  minuter i sömn.
  
  Hon sov redan så hårt, att hon icke märkte det, då dörren en liten stund
  därefter öppnades, och Förste Konsuln åtföljd av Duroc, hastigt kom in.
  
  I samma ögonblick Bonaparte trädde över tröskeln, såg han henne. Han
  vände sig hastigt om, som för att slå dörren igen för Duroc. Men det var
  för sent -- han hade redan både sett och känt igen henne.
  
  Som ett trött barn, med handen under kinden, satt hon uppkrupen i stolen
  -- den ena bara foten hängde nedanför kjortelfållen. I sin lätta, fina
  dräkt med det uddiga, kronliknande diademet om pannan, närmast belyst av
  det röda eldskenet, liknade hon en sagornas prinsessa, som gått vilse i
  vinternatten och förirrat sig hit.
  
  De båda männen stodo ett ögonblick stilla framför henne. Så vände
  Bonaparte litet på huvudet och såg från sidan på sin adjutant; hans
  ansikte hade ett uttryck av på en gång tillfredsställd, triumferande
  stolthet och brydd, förlägen skygghet. Duroc förstod ögonblickligen
  alltsammans -- han böjde sig ned och tog sakta upp en av de små
  genomvåta silkesskorna.
  
  -- Den stackars lilla prinsessan, sade han nästan ömt, med en ton, vari
  icke spårades en skymt av ringaktning eller löje. Hon har slitit bra ont
  för att komma till sin vän!
  
  Förste Konsulns ögon blevo plötsligt fulla av tårar, han omfamnade
  Duroc.
  
  -- Gå min vän, min _bäste_ vän... Låt mig väcka henne, hon får ej veta,
  att du har sett henne. Det kunde skrämma min lilla stolta väninna.
  
  Duroc tryckte hans hand och höjde blicken uppåt. Han gick tyst ut.
  
  
  Förste Konsuln sov sedan den 18 Brumaire sällan längre än ett par, tre,
  timmar om natten. Ljusen brände alltid i hans kabinett liksom elden i
  kaminen, och på ett litet bord blev om aftonen insatt en flaska vin,
  frukt och en kall pastej.
  
  Klockan var nu nära fyra på morgonen; en smula blek i skenet av de snart
  nerbrända ljusen, reste sig Mademoiselle de La Feuillade från bordet,
  där hon ett ögonblick tagit plats. Förste Konsuln räckte henne glaset
  med Champagne.
  
  -- Drick, min drottning! Du är ju så blek som kungens liljor, se nu om
  kungens vin kan krya upp dig. Jag dricker det till ära för dig och
  Frankrike! Han gjorde en liten grimas, i det han tömde sitt glas. Det
  smakar gott, men...
  
  -- Du föredrar dock din Chambertin med vatten, skrattade Edmée. Hon stod
  redan framför spegeln och försökte fästa slöjan.
  
  -- Ja, jag har inte ancien régimes traditioner i den vägen. Men _du_!
  Drick ut... Se, hur dina ögon stråla, hur du småler och rodnar redan i
  den mörka, trista morgonen till en arbetsdag, som begynner. Förlåt,
  Madame, för _dig_ är det ju en fest- och älskogsdag, som _slutar_!
  Å, du är århundradets äkta barn, Edmée, som ditt gyllne älsklingsvin är
  århundradets eget vin: Regentens, Louis XV:s och Marie-Antoinettes! Med
  dig har hela det gamla Frankrike kommit till mig, i dig förstår jag och
  älskar det.
  
  Hon gick bakom hans stol, där han självsvåldigt satt tillbakalutad med
  armen hängande över stolsryggen, och lade lätt sin hand på hans skuldra.
  
  -- Du talar om mörka, trista morgnar, om en arbetsdag, som begynner.
  -- Hon log skälmskt, glad under hans ömma, dröjande blick. -- Och Förste
  Konsuln börjar den med Champagne och komplimanger! Liknar det honom?
  
  -- För mig äro alla dygnets timmar lika, som du nog vet. Jag har samma
  humör, när man väcker mig klockan två på morgonen, som när jag reser mig
  från en galamiddag klockan åtta.
  
  -- Alltså, när jag ser dig i afton på operan -- du lovar ju att komma?
  så skall du vara i samma stämning som nu!
  
  -- När jag ser _dig_, är jag glad. Du är glädjen själv... Nej, det låter
  så djupsinnigt, så abstrakt, och du är allt annat än abstrakt. Men se
  dig själv i spegeln, som du står där! Vet du av, att det är tusen
  stjärnors ljus i dina ögon under slöjan och all jordens värme i din
  knutna hand? Och under din vida kappa -- hon öppnade den hastigt, på
  lek, som ett par stora vingar, och slog den lika hastigt om sig igen --
  har du skönhet, lyx, dårskap, lycka och härlig vila åt den, som älskar
  dig.
  
  -- Låt mig gå, min vän. Gryningen begynner, där kommer folk på bron...
  Och -- det lät litet blygt, men oändligt ömt: du behöver visst ro.
  
  -- _Ro_! -- Han smålog. -- Tror du jag vill ha ro? Det hoppas jag till
  Gud, jag inte får på många år ännu! Nej, stanna Edmée... Det är något
  jag ville säga dig... -- Han smålog, klämde hennes hand, såg ned och
  letade efter en förevändning att hålla henne kvar.
  
  Hon visste, att när han var i det lynnet, tyckte han om att prata, och
  när han en gång började, höll han icke så snart upp. Av allt i världen
  var hon mest stolt över, att han så gärna talade med _henne_. Och han
  talade med henne om allt: sitt arbete, sina planer, sina högtflygande,
  fantastiska drömmar; han lade icke band på sig, han tänkte högt och
  visade, att han njöt av att se detta lilla, allvarliga ansikte, som i
  sitt växlande uttryck följde vart hans ord, dessa strålande, skiftande
  ögon, som _hörde_. Omedelbart kände han, att var fiber i hennes själ
  sympatiserade med hans, att hon, under hans inflytande, såg med hans
  ögon och förstod med hans hjärna.
  
  -- Har du då intet nytt att säga mig?... Något om dina vänner,
  chouanerna, som Fouché så gärna underhåller mig med? Eller om ditt gamla
  ideal, »vi med Guds nåde»?
  
  -- Har han skrivit igen? frågade hon hastigt.
  
  -- Nej, gudskelov! Jag svarade honom då tydligt nog i somras. Nu går
  Fouché bara och väntar på, att _han_ skall svara _mig_!
  
  Edmée hade åter satt sig ned -- intresserad -- och lät honom knäppa upp
  kappan. Den föll tillbaka över stolskarmen, och med sitt vita
  silkesfoder bildade den en skimrande bakgrund till hennes lätta dräkt.
  Slöjan slog hon själv från pannan -- den hängde löst, som en spansk
  mantilla, över det något oordnade håret. Utan att längre tänka på tiden,
  som gick, slog hon sig ännu en gång till ro.
  
  -- Den klenmodiga Joséphine, återtog Förste Konsuln efter en stund, utan
  övergång, liksom driven av en tankeförbindelse. Hon lever i ångest, att
  jag skall stiga för högt, för att kanske en gång falla lika djupt. Hon
  tror -- det gick ett obeskrivligt leende över Bonapartes ansikte, där
  han nu, i gott humör, gick fram och tillbaka på golvet och snurrade
  snusdosan mellan fingrarna -- hon tror och _önskar_ att jag skall
  bekväma mig till att återkalla Bourbonerna! Det är icke längesedan hon
  nästan låg på knä för mig för att beveka mig. Kan du begripa -- han
  stannade framför Edmée -- hur i all världen man kan finna på att fordra
  något så onaturligt av mig -- något så _dumt_? Det nya Frankrike, det,
  som jag redan nu, monumentalt och praktfullt, ser resa sig ur
  revolutionens blod och spillror -- det är _mitt_ verk! Och så begär man,
  att jag skall bygga och smycka mitt hus, för att andra skola driva mig
  därur och komma och bo där i mitt ställe. Man inbillar sig, att jag kan
  avspisas med en konnetabelvärja, ett hertigdöme -- jag! »Den mäktigaste
  undersåte!» En undersåte är aldrig _nog_ mäktig. Nej, råder man över en
  krona -- han förde ovillkorligt handen till sin tinning -- sätter man
  den på sitt eget huvud, och ve den, som rör därvid!... -- Han gick ett
  par slag fram och tillbaka med händerna på ryggen och sänkt huvud; hon
  såg det stolta, inåtvända leendet på hans läppar, och hennes hjärta
  bävade ånyo av fröjd över att vara hans intimaste förtrogna. -- Min bana
  är rätt vacker, jag medger det, men den är långt ifrån fullbordad.
  Emellertid, nu har jag då kommit så långt som till Tuilerierna... Det
  gäller att stanna här!
  
  Han såg upp och mötte Edmées ömma, stolta blick. Emot sin vana skrattade
  han högt:
  
  -- Nå, Mademoiselle de La Feuillade -- kan du märka några rojalistiska
  förnimmelser, när du nu ligger i Louis XIV:s säng? Drömmer du någon gång
  om ditt legitima ideal med gikt och sammetsstövlar?
  
  Edmée satt framåtlutad med bägge armarna på bordet. Hon smålog, skakade
  på huvudet och såg glad upp till honom.
  
  -- Tala mer... Hur kan det vara, min vän, att du värdigas tala med mig?
  Du, tillade hon blygt, som nästan aldrig bryr dig om att tala med damer
  -- inte ens med Madame de Staël.
  
  -- Madame de Staël! -- Han smålog.
  
  -- Ja... Å, du skulle blott riktigt veta, hur okunnig jag är! Du, som
  jag vet håller så strängt på kunskaper. -- Hon såg frågande upp, litet
  ängsligt.
  
  -- Hos _män_. -- Han böjde sig ned och kysste flyktigt hennes skuldra.
  -- Hos kvinnor -- Gud bevare oss väl!
  
  Hon skakade otåligt på huvudet utan att låta sig övertyga: -- Jag kan
  ingenting, rakt ingenting, min uppfostran blev avbruten, innan jag var
  tio år. Jag tror aldrig, att jag har läst någon annan bok i sammanhang
  än »Télémaque», och så en gammal dagbok från Frondekriget, som jag fann
  hemma på les Fougères, och som en av mina förfäder hade skrivit...
  
  -- Och _det_ intresserade dig?
  
  -- Å -- hon drog djupt efter andan och slöt till ögonen, med handen mot
  hjärtat. -- Jag tyckte att mitt liv var värdelöst, för det jag inte fått
  leva under den tiden! Som jag har avundats den stora Mademoiselle
  utanför Orléans och Anna de Longueville, som hade prinsen av Condé till
  broder och en älskare som Monsieur de La Rochefoucauld! Nu avundas jag
  ingen mera.
  
  -- Inte ens Madame Bonaparte?
  
  Edmée rodnade och slog i sin vrede så häftigt ut med handen, att hon
  stötte till glaset och vinet flöt över bordet. -- Nej, sade hon stolt,
  lika litet som det ett ögonblick föll Madame de Longueville in att
  avundas Markisinnan de La Rochefoucauld. Hon hade kärlek, äventyr, faror
  och ära, därtill ett ädelt och furstligt namn, så länge hon levde. Och
  dö kan man, när man själv vill.
  
  -- Du är, som jag säger, en drottning, ropade han eldigt, hänförd av
  hennes flammande ögon och stolta min. Jag har en gång hört en historia
  om en de La Feuillade, som för sin förvägenhets skull en natt blev Anne
  d'Autriches älskare och dagen därpå mördades av kardinalens och kungens
  folk. Du har hans blod i ådrorna! Å -- han talade nästan hårt -- ett
  stort namn, det är dock en härlig sak, ett präktigt ryggstöd.
  
  -- Som om något namn vore större än ditt!
  
  -- Det _blir_ kanske... kanske... Han stod och såg in i ljuset på bordet
  med klara, sammandragna ögon. Så vände han sig om och sade plötsligt
  muntert:
  
  -- Apropos namn! I kväll skall man se hela Faubourg St. Germain på
  operan -- i kväll håller ingen sig borta! Själva Madame Royale, vore hon
  här, kunde nog icke motstå att exponera en toalett i en loge i afton.
  
  -- Du kommer ju _säkert_? -- Hon hade rest sig upp, plötsligt ivrig att
  komma bort.
  
  -- Ja. Fastän Gud vet, hur jag skall få tid till det!
  
  -- Å, var gång jag ser dig offentligt, med adjutanter och eskort, när
  jag ser folket applådera och resa sig på tå och ropa: »Leve Förste
  Konsuln», så... Å, det är så berusande, jag kan inte säga dig, vad jag
  känner!
  
  -- Jag kan _se_ dig. Du rodnar, du slår ned ögonen, du är rädd, att
  någon i din blick skall läsa din hemliga lycka...
  
  -- Jag! Å, du känner mig icke. Nej, jag reser mig tvärtom upp, där jag
  sitter, jag småler och nickar till alla, och jag viskar för mig själv:
  »Leve Förste Konsuln!» Och som jag säger det, knäpper jag i all
  hemlighet mina händer hårt ihop, och jag ber så innerligt, att Gud skall
  taga alla dessa önskningar på allvar, att du skall _leva_...
  
  Småleende, rörd, lyfte Bonaparte hennes huvud med sin ena hand och lade
  den andra över hennes strålande, plötsligt tårfyllda ögon.
  
  -- Farväl, Edmée. Gå nu. Om sexton timmar skall jag se dig igen. Sov
  ända till middag, kläd dig fin, roa dig, var glad, tala med många
  människor, tänk på mig.
  
  Hon tog sakta bort hans hand, och leende såg hon honom in i hans leende
  ögon.
  
  -- God natt... God morgon... Å, jag vet icke mer, vad som är dag eller
  natt! Jag indelar icke mer min tid efter solen, jag indelar den efter,
  när jag ser _dig_...
  
  -- Om sexton timmar, blir det då dag igen?...
  
  Hon gick mot dörren. Men med handen på låsvredet vände hon sig om, böjde
  sig lätt tillbaka, i det hon med ena handen lyfte slöjan från pannan,
  och såg dröjande på honom med sina ömma ögon.
  
  -- Napoléon! viskade hon tyst, nästan ohörbart. Det var så sällan hon
  vågade uttala hans dopnamn, som ingen -- icke ens hans mor -- numera
  kallade honom för, men vars egendomliga klang, hon i djupet av sitt
  hjärta tillbad.
  
  I nästa ögonblick var hon utanför dörren. Småleende satte Bonaparte sig
  till skrivbordet och öppnade strax sin stora portfölj.
  
  
  
  
  XIV.
  
    ... »Ah, Sire (a dit alors quelqu'un) la vertu
    et la puissance du géant tenaient à un seul cheveu arraché,
    et si le cheveu vital de la France devait être Napoléon!»
  
      _Memorial de Ste Helène._
  
  
  På aftonen den 3 Nivôse år IX (den 24 december 1800) hade Konsulatets
  societet, som blott nödtvunget och motvilligt rättade sig efter
  Republikens institutioner och, så fort tillfälle blott gavs, ostentativt
  reagerade mot dess traditioner, mangrant infunnit sig på operan för att
  denna första julafton i det nya århundradet höra Haydns »Skapelsen», som
  för första gången gavs i Paris. Längs logekanterna sutto redan damerna,
  väntande tillbakalutade i fåtöljerna, med juveldiademer på grekiska
  frisyrer och cachemirsschalar artistiskt draperade över halvnakna
  byster. _Alla_ voro de där -- Madame de Staël, Madame de Contades,
  Madame Récamier, Madame Tallien, Madame Hamelin -- de, som givit glans
  åt det gamla hovet, åt »Coblentz» och åt Direktoriet, och som ännu
  försökte rivalisera med Förste Konsulns systrar och Konsulatets
  uppstigande unga stjärnor. Madame Bacciocchi var där med gyllene
  lagerkrans om pannan och guldbroderad purpurschal, som påminde om en
  romersk imperatorsmantel. Hon höll missnöjd ögonen riktade på
  »Paulette», som nu, åtföljd av flera herrar -- däribland hennes
  _cavaliere servante_ för ögonblicket, Auguste de Montaigu -- trädde in i
  sin loge. Madame Leclerc var i rosenfärgad underklänning med överdräkt
  av sällsynt _point d'Argentan_. Hon hade i håret en krans av stora,
  skära rosor och inga andra smycken än pärlor på armarna och om halsen.
  I denna enkla, flicklika dräkt var hon förtjusande -- salens alla
  lornjetter voro vända mot henne, där hon nu, småleende till höger och
  vänster, långsamt, graciöst, sjönk ned på sin plats.
  
  Madame de Châteauneuf kom sent, åtföljd av sin nièce och den gamle
  markisen av Caulaincourt. De hälsade strax över till Madame Permon och
  Laurette Junot, som hade logen över konsulernas. Mademoiselle de La
  Feuillade, som efter deras möte om natten, säkert väntade att åtminstone
  ett par ögonblick träffa Förste Konsuln, var strålande i en ny dräkt av
  mattblått silke, rikt broderad med guldblad och blommor i ljus rosa.
  Över pannan satt ett uddigt diadem, prytt med safirer och vinlöv i guld,
  vilket, så nära som det blott gick an, till formen liknade en
  hertigkrona; kring den yppiga, bara halsen och högt upp på de vita,
  fasta armarna slöto sig fint, efter antiken arbetade guldsmycken. Mer än
  någonsin liknade hon en renaissancedrottning, då hon, i samma ögonblick
  orkestern intonerade ouvertyren, högrest trädde fram till logekanten.
  
  Man hade knappt spelat de trettio första takterna, förrän publiken
  skrämdes upp vid ljudet av en stark knall -- nästan som av ett
  kanonskott. Folk vände sig om och reste sig upp från sina platser; från
  parkett bredde sig över hela salen upp emot logerna en stigande bölja av
  viskningar och utrop -- ingen hörde mera på Garat och Madame
  Barbier-Walbonne, som från scenen fortforo att sjunga det högtidliga
  oratoriet.
  
  -- Men vad står på? viskade den alltid nervösa Madame de Châteauneuf.
  Armand -- hon vände sig till den unge Caulaincourt, som nyss kommit in
  -- hör då efter, vad det kan vara.
  
  Den unge mannen reste sig upp, och i det han böjde sig ned över Edmée,
  som satt framför honom, sade han lågt:
  
  -- Detta påminner om den 18 Vendémiaire.
  
  Edmée kände, hur hennes hjärta plötsligt liksom stod stilla, och hon
  blev kall och styv över hela kroppen. Hon slöt ögonen och grep
  krampaktigt fatt om logekanten.
  
  I detta ögonblick kom general Junot brådskande in i logen mitt emot, och
  med höjd stämma ropade kommendanten av Paris ut över salen:
  
  -- Förste Konsuln har varit utsatt för ett nytt terroristiskt attentat
  på vägen hit i _Rue St. Nicaise_. Blott som genom ett underverk har han
  blivit räddad!
  
  Medan han ännu talade, öppnades dörren till konsularlogen, omedelbart
  under Junots. Förste Konsuln trädde in, åtföljd av Lannes, Lauriston,
  Berthier och Duroc.
  
  I och med detsamma man fick öga på honom, reste sig huset som en man;
  och medan kvinnorna gräto och skrattade, viftade med näsdukar och
  schalar och räckte armarna ut mot honom, bröt det ut ett så våldsamt,
  larmande jubel, att väggarna i den stora Operan skakades och musiken
  helt överröstades.
  
  Bonaparte lyfte handen och hälsade flyktigt ut mot mängden. Han var
  blek, men fullkomligt fattad, liksom alla hans följeslagare. Det var i
  hans ansikte ett sådant uttryck av återhållen vrede, av otålighet och
  leda, att det ej ens vek för denna entusiastiska hyllning.
  
  Edmée hade vacklande rest sig upp och stod nu upprätt, stödd mot sin
  stol. Hon var dödsblek och hennes ögon, vitt uppspärrade, nästan stela,
  hängde vid hans ansikte i tiggande ångest. Han hade i detta ögonblick
  icke tanke för henne, mindes ej ens, att hon fanns där -- hela hans själ
  var full av hatfullt raseri mot mördarna. Hans läppar darrade i vrede,
  man såg, att han hade svårt för att icke strax bryta ut i ord.
  
  Nu trädde Madame Bonaparte och Mademoiselle de Beauharnais in i logen,
  tillika med Madame Murat. Ryktet flög redan genom salen om huru de blott
  genom ett tillfälligt dröjsmål -- Madame Bonaparte hade i sista
  ögonblicket bestämt sig för att byta om schal -- blivit räddade från
  explosionen. Hortense hade blivit lätt sårad i halsen, spetsslöjan, som
  hon i hast svept om sig, var färgad av blod. Folk såg det, och ropen och
  handklappningarna började på nytt. Madame Bonaparte var i en sådan
  sinnesrörelse, att hon strax nästan sjönk ned i fåtöljen; hon storgrät,
  i det hon matt viftade med händerna utåt salen.
  
  Förste Konsuln stannade blott ett par ögonblick. I det han gick, vände
  han sig ännu en gång om i logens bakgrund och mötte en sekund Edmées
  tiggande, ångestfulla blick. Med en hastig rörelse, snabb som en tanke,
  och blott bemärkt av henne, förde han handen upp och tryckte lätt
  fingret mot sina läppar. Hans blick vidgade sig och ljusnade en kort
  sekund. Hon böjde sig fram -- tacksamt, betagen, och räckte ovillkorligt
  halvt ut armarna. Ingen såg på henne; hela salen var som i yrsel;
  högröstade acklamationer följde Förste Konsuln, vilken nu, åtföljd av
  sina adjutanter, gick ut ur logen.
  
  De bägge herrarna Caulaincourt, far och son, hade genast, så snart de
  hörde general Junots ord, gått ut för att skaffa närmare underrättelser.
  Nu kom markisen in igen.
  
  -- Mina damer, sade han brådskande, ursäkta, att jag låter Armand allena
  följa er tillbaka till Rue du Bac. Man har bett mig om att fara till
  Tuilerierna i afton. Den arma Joséphine, nu kan hon behöva att vara
  omgiven av sina vänner!
  
  Edmée lade handen på hans arm:
  
  -- Å, gudfar -- å... kan ni inte låta mig följa med?...
  
  -- Men, mitt kära barn... Ja, vad säger ni, Madame? -- Han vände sig
  till Madame de Châteauneuf!
  
  -- Jag vet inte, om det vore passande... Hon tänkte efter: -- men kanske
  det är _klokt_. Jag måste medge, att jag nu är till den grad enerverad,
  annars skulle jag själv... Ja, ja, tag henne då med. (Armand de
  Caulaincourt kom in och berättade, att Madame Junot också ämnade sig
  till Tuilerierna.) Men ni ansvarar mig för, att hon blir välkommen! Och
  bliv icke för länge borta, min käre markis -- jag kommer till att leva i
  feber, innan jag får veta, hur det alltsammans hänger ihop. Glöm
  äntligen icke att lyckönska Förste Konsuln och Madame Bonaparte ifrån
  mig. Säg dem...
  
  Hon fortfor att ge instruktioner till markisen och sin nièce. Edmée
  hörde henne icke. I det Armand de Caulaincourt hjälpte henne på med
  hennes palatine och schal, kom han till att röra vid hennes händer, som
  skälvde och voro iskalla.
  
  -- Men, Mademoiselle de La Feuillade befinner sig icke väl...
  
  -- Jo, ack jo! -- Edmée tvang sig till att småle. -- Det är blott
  förskräckelsen. Det går över, när jag bara kommer ut.
  
  Utanför Tuilerierna höll redan en hel rad vagnar, och när de genom
  trappan i Florapaviljongen blivit införda i Madame Bonapartes våning,
  funno de den alldeles full av folk. Där voro konsulerna, ministrarna och
  deras damer, Junots, Mortiers, och flera av husets personliga vänner.
  Man hade låtit servera te -- som på en vanlig afton efter operan -- och
  sällskapet, som hade samlat sig i grupper omkring Madame Bonaparte och
  Förste Konsuln, diskuterade häftigt den förfärliga händelsen.
  
  Madame Bonaparte var alldeles över sig given, nästan förkrossad. Omgiven
  av flakoner och luktsalter, satt hon inkrupen i ett soffhörn,
  sammanfallen, nedböjd, med ett utseende så förstört, att hon förekom tio
  år äldre än vanligt. Hennes vänner hade slagit krets omkring henne, och
  där var ingen ände på beskärmelser och beklaganden. Hon såg knappt på
  Mademoiselle de La Feuillade, när denna hälsade på henne och framförde
  fasterns hälsning. Hon satt med halvslutna ögon och vaggade rysande fram
  och tillbaka. Ibland överfölls hon av nervös gråt.
  
  Strax Edmée trädde in i rummet, hade hennes blick sökt Förste Konsuln.
  Där stod han borta vid kaminen, med händerna på ryggen som vanligt, och
  talade ivrigt med en herre, som hon icke kände. Så fort hon kunde, sökte
  hon närma sig honom. Hon väntade blygt på tillfälle att få hälsa på
  honom. Nu stod hon nästan alldeles bakom honom, så att hon kunde
  uppfånga vart ord som talades.
  
  -- Ja, jag, sade den herrn, som hon icke kände -- en mager, nästan
  skelettaktig man med sluga, skarpa ögon -- jag går icke ifrån min
  mening, att det är folk besoldat av Pitt och pretendenten...
  
  -- Seså, Fouché! Håll då upp med det pratet om era rojalister, utropade
  Bonaparte häftigt. Vilja de nödvändigt göra attentater, skulle de väl
  först söka röja _er_ ur vägen, som har så många synder mot dem på ert
  samvete! Nej, _jag_ vet, var uslingarna äro att finna -- det är bland
  era egna gamla stallbröder, i jakobinernas generalstab. Dessa nidingar
  -- lönnmördarna från den 2 september, de, som satt i scen den 31 maj och
  Prairial -- jag har alltid hatat dem, nu skall jag veta att straffa
  dem... Fouché -- han vände sig till de omkringstående -- skall icke
  försöka att vilseleda mig; här är varken tal om chouaner, emigranter,
  präster eller adelsmän -- _jag_ känner skurkarna, jag har alltid haft
  ett vaksamt öga på dem. Tänk blott på den 18 Vendémiaire! Tänk på
  Chevaliers kruttunna och historierna i Brumaire! Behövas flera bevis?...
  Å, ingen skall tro, att jag är rädd för att taga ansvaret på mig, nu då
  det gäller att döma dem! Vilja representanterna för den nation, som jag
  dagligen vågar liv och hälsa för, inte stå mig bi, så skall jag nog veta
  att hjälpa mig själv. Så länge jag lever, fruktar jag icke för, att
  någon skall våga att ställa _mig_ till ansvar för mina handlingar.
  Faller jag -- så äro de förlorade allesammans! För sin egen skull borde
  de söka stöd i en lag...
  
  Han vände sig om och såg plötsligt Edmée bakom sig. Deras ögon möttes.
  Hon var mycket blek i sin blåa dräkt, men hennes ögon voro klara och hon
  darrade icke.
  
  -- Ni här, Mademoiselle de La Feuillade! -- Han tog hennes hand, och i
  det han ånyo vände sig till polisministern och de andra:
  
  -- Se här, mina herrar, ett bevis för, att jag har rätt! Mademoiselle de
  La Feuillade är, som ni alla veta, i högsta grad aristokrat, i högsta
  grad chouan -- han smålog ned emot henne -- och hon har kommit hit i
  afton för att betyga mig sin trohet mot Republiken. Inte sant?
  
  Edmée rodnade djupt under alla dessa mäns blickar. Men hon höjde tappert
  sitt huvud och mötte Förste Konsulns blick.
  
  -- Jo, medborgare-Konsul. -- Detta republikanska tilltal föll plötsligt
  naturligt på hennes läppar. -- Min faster, Madame de Châteauneuf, har
  sänt mig, tillika med Monsieur de Caulaincourt, för att uttrycka hennes
  beklagande och lyckönskan. Ni vet...
  
  Hon kunde icke fortsätta. Hennes ögon fylldes plötsligt av tårar, och
  handen, som ännu vilade i Bonapartes, tryckte krampaktigt hans. Vad hade
  hon icke velat giva för att i detta ögonblick få kasta sig i hans armar,
  för att få säga honom, vilka kval hon genomgått för hans skull!
  
  Förste Konsuln gissade hennes rörelse. Han böjde sig hastigt ned och
  kysste lugnande hennes hand.
  
  -- Tack! sade han med sin djupa, allvarliga stämma. Jag skall aldrig
  glömma, vad ni har gjort för mig i afton. Ni, en ung flicka, ensam från
  hela Faubourg St. Germain...
  
  -- General, ni glömmer min gudfar, markisen av Caulaincourt, och jag
  tror nog, att här också äro flera, som vänta att få hälsa på er. Ni var
  nyss så rättvis mot oss, och nu blir ni plötsligt orättvis...
  
  Förste Konsuln drog hennes arm in under sin och förde henne bort till
  den plats, där han såg Madame Junot stå. De talade icke, men deras
  blickar vilade i varandra. Han tryckte hennes arm hårt intill sig: -- Du
  är modig, Edmée, modig...
  
  Han såg icke åt det hörn, där Joséphine satt sammansjunken mellan sina
  kuddar och flakoner. Med en bugning skildes han från Mademoiselle de La
  Feuillade och fortsatte därpå sitt samtal med ministrarna.
  
  
  
  
  XV.
  
     ... Mais la règle et le compas, étaient-ils bien faits pour lui?
  
      _Le Comte de Las Cases_ (de Napoléon).
  
    »Je suis le maître.»
  
      Mot réitéré de Napoléon.
  
  
  Så stark Edmée än var, hade hon dock icke kunnat tåla att tillbringa så
  gott som en hel natt barfota eller med genomvåta skor utan att ådraga
  sig en duktig förkylning, som i förening med sinnesrörelserna och
  strapatserna dagen därpå slutade med att göra henne allvarligt sjuk. När
  hon sent om natten den 3 Nivòse omsider kom hem från Tuilerierna med
  markisen av Caulaincourt, var hon hes och illamående, och upp på
  förmiddagen vaknade hon med stark feber.
  
  Förhållandet mellan Edmée och Madame de Châteauneuf hade efter Louis'
  avresa blivit mer och mer kyligt. Madame de Châteauneuf, som numera för
  det mesta var fängslad vid sina rum genom det svåra och illa läkta
  benbrottet och icke gick ut utan vid särskilt högtidliga tillfällen,
  fann, att Edmée alltför egoistiskt begagnade sig av den frihet, hon
  själv från början lämnat henne. Sällan eller aldrig tillbragte hon
  numera sin tid hos den sjuka; var dag var hon upptagen av
  societetsnöjen: teaterbesök, konserter, middagar, baler och tesoaréer,
  och blott för formens skull meddelade hon fastern sina planer. Som
  oftast var det med den unga Madame Junot hon var tillsammans, mer och
  mer sällan med Caseaux' och Madame de Contades. Ibland stannade hon --
  naturligtvis alltid med fasterns formella medgivande -- både dagar och
  nätter i kommendanthotellet. Men Madame de Châteauneuf ogillade
  isynnerhet, utan att högt våga yttra det, då det ju alltid varit hennes
  egen politik, Edmées öppna och förtroliga närmande till det nya »hovet»
  i Tuilerierna, och hennes därav följande mer och mer kyliga hållning mot
  de gamla vännerna i Faubourg St. Germain. Louis' moder och Talleyrands
  väninna hade visserligen velat lära sin nièce att respektera den
  bestående makten, men det hade långt ifrån varit hennes mening, att hon
  så uppriktigt, med hull och hår, skulle övergå till det läger, hon dock
  i sin själ ansåg för fientligt. Emellertid höll hon efter sin vana god
  min och behandlade ständigt inför främmande Edmée, som om hon av hjärtat
  sanktionerade allt hennes görande och låtande. I vardagslag, mellan fyra
  ögon, var hon kall emot henne och behandlade henne med större
  likgiltighet än hon egentligen kände.
  
  Mest bekymrade det dock Madame de Châteauneuf, att Louis så gott som
  aldrig i sina brev nämnde kusinen och aldrig skrev till henne. Detta
  olyckliga giftermål, vilket hon själv från början, då det var osäkert,
  om Mademoiselle de La Feuillade kunde återfå sina gods, gjort allt för
  att uppskjuta, och som hon sedan förgäves velat påskynda, ansåg hon nu i
  sitt innersta så gott som uppgivet. Louis hade ej efter sin avresa
  yttrat sig därom, men på tonen och stämningen i hans brev kunde hon väl
  märka, att han ej mera tänkte på sin kusin som sin blivande maka. Edmée
  å sin sida utspanade alltid, när modern fått brev från sin son, och med
  ett slags skyggt, ödmjukt intresse försökte hon att på omvägar få veta
  så mycket som möjligt om honom, utan att precis direkt våga föra
  samtalet på honom.
  
  Medan Edmée var sjuk, lät Madame de Châteauneuf var dag sina lakejer
  bära sig uppför trappan och tillbragte en halv timmes tid vid sin nièces
  säng. Under ett av dessa besök, vilka i hög grad plågade Edmée, som icke
  tålde någon annan än Valentine bredvid sig, berättade hon ouppfordrad,
  att Louis i sitt sista brev skrivit, att han ville komma hem på ett par
  dagar över nyåret. En nyhet, som strax ökade Edmées feber.
  
  Själva nyårsdagen var Mademoiselle de La Feuillade mycket sjuk. Hon
  hörde, hur det ena ekipaget efter det andra rullade in på gården och
  stannade utanför stora trappan, det oupphörliga bullret av
  nyårsgratulanternas steg och röster i vestibulen. En och annan av
  familjens intimare bekanta gjorde henne en kort visit på hennes rum och
  medbragte en liten gåva. För var vagn, som körde in på gården, blev hon
  orolig, och bad Valentine genast se efter, om det kunde vara Monsieur de
  Châteauneuf, som kom. Hon väntade på honom som i feber.
  
  Sent på aftonen äntligen kom Louis. Med onaturligt uppskruvad hörsel
  hörde hon hans röst redan på trappan, och i ångest bad hon Valentine att
  spärra dörren. Nu -- sjuk och svag, som hon var -- hade hon en nästan
  panisk skräck för att möta förebråelsen och domen i hans blick.
  
  Men dagen därpå kunde det icke undgås. Monsieur de Châteauneuf lät
  fråga, om Mademoiselle de La Feuillade kände sig frisk nog att taga emot
  honom.
  
  Edmée svarade i förtvivlan strax ja. Hon hade alltsedan hon vaknade om
  morgonen övertänkt sin ställning: vad skulle det väl tjäna till att söka
  uppskjuta det oundvikliga?
  
  Madame de Châteauneuf hade velat följa sin son upp till niècen, men han
  hade avböjt det. När han trädde in i rummet och såg Edmées lilla ansikte
  och stora, heta, ängsliga och trotsiga ögon under den kolossala,
  tättslutande spetsmössan, kände han plötsligt, som ett sting i hjärtat,
  den starkaste vrede och det ömmaste medlidande han någonsin i sitt liv
  känt. Hans rörelse övermannade honom, så att han kom till att darra, och
  han stödde sig ett ögonblick mot dörrposten, innan han gick fram till
  henne.
  
  Hon låg tillbakalutad mot sängens kuddar, och i frostdagens klara
  solsken såg han, hur blekt och magert hennes ansikte hade blivit. Över
  rummet möttes deras ögon med ett uttryck så egendomligt, att till och
  med Valentine blev gripen därav och, grannlaga, sakta drog sig undan i
  sin fönstersmyg.
  
  Han fattade sig och gick fram till henne.
  
  -- Det gör mig ont, min kusin, att se er igen i detta tillstånd, sade
  han stelt, utan att taga plats i den stol, Valentine skjutit fram till
  honom.
  
  Edmée låg med nedslagna ögon och plockade på lakanet. Plötsligt såg hon
  upp, och det var ett leende på hennes läppar, som förvirrade Louis.
  
  -- Du beklagar mig. Det har du intet skäl till. Sedan jag såg dig sist,
  har livet givit mig det bästa, någon kvinna någonsin har ägt eller
  kommer att äga. Därför att du nu händelsevis ser mig sjuk och en smula
  matt av febern, tror du... Å, Louis, se i mina ögon, innan du går, och
  se, om du finner spår av det, du väntat att finna -- blygsel eller sorg.
  
  Han höjde långsamt, liksom motvilligt sin blick, och mötte hennes. Den
  var strålande och klar, och hennes leende var stolt, nästan högdraget.
  
  -- Du har ett styvt sinne, min kusin, sade han blott.
  
  -- Du vill icke tro mig? Gör, som du vill, men det säger jag dig -- hon
  reste sig halvt upp i sängen och lyfte handen, liksom till ed -- _intet_
  av det, som hänt mig under dessa två månader, ville jag undvara. Intet,
  hör du, icke ens denna feber.
  
  -- Edmée! -- han rätade sig strängt. -- Du talar ett språk, som minst av
  allt anstår en ädelboren kvinna.
  
  -- Så skulle visst envar säga i ditt ställe -- kanske _alla_ män, utan
  undantag. Hon talade nu lugnt, med mild, stilla röst, liksom anginge
  hans ord henne icke. -- Men jag _är_ en ädelboren kvinna, och aldrig,
  tycker jag, har jag bättre förstått, vad som anstår mig, än nu. Jag vet,
  att mitt liv har blivit ett undantag från regeln -- men är då _regeln_
  det högsta du kan tänka dig?
  
  Louis reste sig. -- Jag vill ej diskutera med en febersjuk flicka. Jag
  bad om lov att hälsa på min kusin, emedan det skulle givit anledning
  till sladder och kommentarier, om man fått veta, att jag underlåtit det.
  Nu har jag gjort min plikt.
  
  -- Louis! -- Hon reste sig halvt upp i sängen för att hålla honom
  tillbaka. -- Säg mig... Du finner det orätt av mig, att jag stannar i
  din moders hus?
  
  Han betänkte sig litet. -- Ja. Och ändå _önskar_ jag det, tillade han
  med eftertryck.
  
  Hon smålog blitt och ömt upp emot honom. -- Å, Louis... Hon räckte honom
  bägge händerna, som han dröjande tog i sina. Du är sträng emot mig, och
  du har väl rätt till det, men ibland är det, som om du -- och du allena
  -- i djupet av din själ _förstod_ mig...
  
  Han släppte hennes händer och vände sig halvt om. -- _Kanske_ förstår
  jag mer än du tror, sade han häftigt. Mitt hjärta blöder för dig, Edmée.
  Jag har försökt att döma dig, men när jag vill vara ärlig mot det bästa
  hos mig -- _kan_ jag icke. Icke _dig_ -- upprepade han häftigt, liksom
  ångrade han redan sina egna ord -- men _honom_! Förstår du då inte din
  egen förblindelse? _Du_ älskar -- men _han_!... Vad är du för honom? --
  Han såg, att han plågade och förskräckte henne, och han hade, innan han
  trädde in i detta rum, fast föresatt sig att ej mera tala om det, som
  aldrig kunde göras gott igen, men nu, när han _såg_ henne,
  överväldigades han plötsligt av sin svartsjuka, sin medömkan med henne,
  sitt hat mot den andre -- han kunde ej mera återhålla sina ord.
  
  -- Tror du väl ens, att han anser sig ha några plikter emot dig, när han
  en gång upphör att älska dig? Skall han, tror du, skona din ömhet, din
  känslighet, ditt rykte? -- Å, jag, som känner honom, för det att mitt
  hat gissar honom bättre än de andras beundran -- jag vet, att mänsklig
  hänsyn och mänsklig plikt spelar för honom ingen roll. Frankrike är lika
  litet för honom som du. Han arbetar, för det han älskar arbetet, han
  kämpar, för det han älskar kampen, och hans omättliga själ hungrar efter
  äran. Vad är väl du för honom?... Din ras, din stam, din egendomlighet
  är honom främmande. Han känner icke, han anar icke den Edmée de La
  Feuillade, som är _mig_ så kär, därför att hon -- sådan som hon nu en
  gång är -- vuxit sig in i mitt väsens grund. Vad _han_ älskar -- det är
  blott det härliga stycke kött och blod du är. Han älskar dig som en
  Medici, en Borgia älskade kvinnorna -- korsikanare eller italienare som
  han är, främmande för dig och oss alla!
  
  Edmée reste sig upp, rak i ryggen, och lade sin knutna hand på sängens
  kant. -- Gå! sade hon bjudande och betraktade hotande sin kusin. Du
  tränger dig in hos mig, när jag ligger sjuk under din moders tak, och
  jag tror, att du vill mig väl, och tager emot dig som en syster sin
  broder. Gå! Förrän jag vill höra på dina onda ord mot min älskade,
  lämnar jag min bädd och går ut av detta hus. Gå...
  
  Hon föll tillbaka i sängen och skiftade färg så våldsamt, att Valentine
  förskräckt kom springande till.
  
  -- Min Gud, Monsieur Louis, ni tar ju livet av henne. Hämta doktorn...
  hon måste åderlåtas igen, strax... Och pigan knuffade honom nästan med
  våld ut genom dörren.
  
  Doktorn förklarade, att Edmée hade nervfeber. I ett par dagar fruktade
  de för hennes liv; så blev det bättre. Under denna tid lät Madame
  Bonaparte ofta officiellt förhöra sig, hur Mademoiselle de La Feuillade
  befann sig. Från Förste Konsuln kommo nästan var natt bud och brev genom
  den hemliga trappan.
  
  
  Före sin avresa hade Monsieur de Châteauneuf företräde hos Förste
  Konsuln. Bonaparte mottog honom artigt och åhörde med levande intresse
  hans framställning av underhandlingarnas gång och Ottos uppfattning av
  det engelska kabinettets ställning till de neutrala makterna. Han var så
  helt och hållet upptagen av det och gjorde så många intresserade frågor,
  att Louis ett ögonblick trodde, att han glömt, vem det var han talade
  med.
  
  Då audiensen var förbi och Monsieur de Châteauneuf skulle gå, tvekade
  han, och ett ögonblick stodo de båda männen, öga mot öga mitt för
  varandra. Bonaparte gick ett par steg fram emot den andre.
  
  -- Tala, Monsieur de Châteauneuf, sade han skarpt. Ni vill säga något.
  
  -- Ja, medborgare-Konsul. Nu är mitt officiella ärende uträttat. Vi äro
  bägge franska adelsmän, bägge Republikens tjänare -- i den ena
  egenskapen står jag ett steg över er -- i den andra ni en hel del över
  mig. Låt oss tala med varandra som två män.
  
  -- Tala, sade blott Bonaparte ännu en gång med samma hårda uttryck. Hans
  blick borrade sig lik en stålklinga in i Louis', som fast mötte den.
  
  -- General Bonaparte, vad har ni gjort mot min kusin, Mademoiselle de La
  Feuillade?
  
  -- Herr greve de Châteauneuf, har ni någon rätt att fråga?
  
  -- Ja.
  
  -- Och om jag icke erkänner denna rätt. Om jag ej önskar, att detta namn
  blir nämnt mellan oss?...
  
  Louis trädde honom så nära, att hans skälvande hand på värjfästet rörde
  vid Bonapartes kläder. -- Så kallar jag er en -- en...
  
  -- Håll, Monsieur de Châteauneuf! Kom ihåg, vem som är den starkaste
  här.
  
  -- Jag har blott alltför länge kommit ihåg det. Och ni har ej heller
  varit rädd för att påminna mig därom.
  
  -- Jag gör det ännu en gång, och för er egen framtids skull, sade
  Bonaparte flegmatiskt, med eftertryck. Ni har vid början av detta samtal
  försökt att ställa oss lika. _Tror_ ni det? Nej, ni vet så väl som jag,
  att jag är _herre_ här. Jag kan icke ställas till ansvar av någon i
  detta land.
  
  -- Vi stå här _man_ mot _man_... -- Blek av vrede drog Louis sin värja
  till hälvten ur slidan.
  
  -- Prat! sade Bonaparte högdraget, och hans fasta, kalla blick sänkte
  sig ringaktande ned mot Louis' hand. Ert liv så väl som mitt är statens;
  min kärlek är en privatsak, som icke angår någon utom mig själv och
  henne, som jag älskar. Vi ha en gång stått man mot man, som ni säger,
  i kampen om denna kvinna, och -- med den starkares rätt har jag vunnit
  henne.
  
  -- Ni vill alltså neka mig all satisfaktion...
  
  -- Jag medger icke en gång, att ni har någon som helst rätt att begära
  den. För det första: Mademoiselle de La Feuillade är fri, hon är sin
  egen herre; för det andra: jag är -- _den jag är_. Farväl, Monsieur de
  Châteauneuf.
  
  Louis såg honom fast in i ögonen -- hans hand vilade ännu på värjan.
  
  -- Jag ser, att jag har intet mer här att göra. Republikens chef pockar
  inte för intet på sin okränkbarhet. Hans stämma var full av stolt
  bitterhet. -- Vi ses alltså först vid Philippi -- som väl en gång skall
  komma!
  
  -- Vid Philippi, Monsieur de Châteauneuf -- han smålog -- skall jag ej
  glömma er. Ni är en modig och ärlig fiende -- jag vet åtminstone, var
  jag har er! Men kom ihåg: Frankrike behöver oss bägge.
  
  -- Det har ni ingen orsak att påminna mig om, general. Mina ord gälla
  _er_ -- icke er regering. _Ännu_ är det väl skillnad på er och staten!
  
  Bonaparte log. -- _Ännu_! Ja, _tror_ ni det?
  
  Med en huvudböjning och en handrörelse avskedade Förste Konsuln
  sekreteraren hos Republikens underhandlare i London.
  
  
  
  
  XVI.
  
    On croit généralement dans le monde que les premières années
    de l'Empereur ont été taciturnes, sombres, moroses;
    au contraire -- il était fort gai.
  
      Mèmorial de Ste Hélène.
  
    »J'ai foi dans mon étoile!...»
  
      _Mot de Napoléon._
  
  
  Första gången Edmée efter sin sjukdom åter visade sig i sällskapslivet,
  var på den stora fest, Berthier gav i anledning av freden i Lunéville.
  Efter en vink av Förste Konsuln var den arrangerad som kostymbal.
  
  Mademoiselle de La Feuillade hade valt en dräkt, som visst ingen annan
  under denna tid skulle funnit på eller ens ansett rådligt att bära. Hon
  var klädd som Anne d'Autriche. Mellan alla dessa grekiska gudinnor och
  romerska dygder var hon en strålande, stolt anakronism i silverbrokad
  och brabantska spetsar, Över hennes gestalt och hållning låg, då hon
  trädde in i salen, hela det gamla hovets styva förnämhet och Frondens
  lättsinniga käckhet.
  
  Det var strax vid balens början. Edmée dansade med Duroc, förklädd till
  arabisk scheik, då plötsligt en mörk domino, liten och smärt, trängde
  sig emellan henne och hennes kavaljer, som ögonblickligen -- till hennes
  stora förvåning -- utan invändning steg till sidan och utan ett ord drog
  sig tillbaka. Dominon grep henne hastigt om livet och viskade med en
  röst, som hon aldrig _kunde_ misstaga sig på:
  
  -- Scheiken har högre order från profetens egen mun. Låt oss dansa och
  vara glada, drottning Anna!
  
  De dansade. Det var »_le Monaco_» -- den dans Förste Konsuln dansade
  bäst, och som han önskat skulle finnas på programmet.
  
  Det var trängsel omkring drottning Anna. Hon var en av de masker som
  väckte mest uppmärksamhet. Den svarte dominon vek emellertid icke från
  hennes sida -- han höll hennes arm fast intill sig och konverserade högt
  med henne.
  
  -- Hur finner Ers Majestät sig egentligen i detta blandade sällskap? De
  äro icke alla hovfähiga -- det vet Ers Majestät nog. Ja, jag känner till
  och med några, som ha visat sig rätt ohövliga mot kungliga personer.
  Kom, låt oss gå! En drottning är skyldig sig själv att hålla sig på
  avstånd från sådant folk. Inte sant? -- Han gjorde en rörelse med
  handen, som kom några av de närmaste att vika till sidan.
  
  Drottningen roade sig furstligt åt denna lek; hon kunde blott icke låta
  bli att undra, om där då ej var någon, som kände igen hans egendomliga,
  sonora stämma och litet avvikande accent. Hon slöt sig närmare intill
  honom, och i det de försökte bana sig väg, svarade hon högt:
  
  -- Louis XIII:s drottning och Louis XIV:s moder har aldrig varit rädd
  för rebeller. Jag är Frondens drottning såväl som hovets, och de sturska
  engelsmännen har jag gjort mjuka som honungsdeg. Fråga blott Buckingham,
  min gode domino, om icke England har böjt sig för Frankrike.
  
  En ny dans begynte, och de kommo rätt obemärkta in i ett mindre
  kabinett. De satte sig i en nymodig, lågryggad kåsös, uppburen av två
  förgyllda sfinxer, som bildade höga sidostöd.
  
  -- Låt oss vara glada, min drottning, viskade han uppsluppet under den
  svarta hättan. I dag är jag i ett lysande lynne, och du talar som en
  gudinna eller som ett orakel. England har böjt sig för Frankrike, säger
  du -- och ändå vet du ej, vad jag fått veta: Pitt har äntligen avgått!
  Också _han_ börjar begripa, att det är hopplöst att kämpa mot _mig_. Nu
  har jag egentligen bara idioter att göra med -- han smålog övermodigt,
  med glädje i ögonen -- dem skall jag nog hålla stången! Georg III har
  icke en förnuftig tanke i sitt huvud, Carl IV inte heller; fredsfursten
  är en dum räv, prinsen av Brasilien en hare. Czaren, Gustav Adolf,
  kronprinsen av Danmark -- de äro alla så förstockade och förblindade,
  som blott absoluta furstar ha privilegium på att vara. Drottningen av
  Neapel är så rasande, att hon alltid ser rött för ögonen, och stormar på
  som en galen märr. Kejsaren och kungen av Preussen äro väl en smula
  klokare än de andra, men -- blott _en smula_! Jag skall nog skrämma dem
  också från vettet en dag.
  
  Han sträckte ut sin vita hand, liten och mjuk som en kvinnas och klämde
  hårt Edmées.
  
  -- Vi ha ännu icke druckit på freden i Lunéville, min drottning. Kom!
  
  Edmée hade icke lust att åter ge sig ut bland alla gästerna, som vart
  ögonblick kunde känna igen honom. Hon blev sittande och lutade sig
  tillbaka med hakan i vädret.
  
  -- Drottningen av Frankrike och Navarra dricker icke på sina staters
  välgång med vilken okänd domino som helst, sade hon; hon väntar till
  Förste Konsuln kommer. Ingen utom han är värdig att stöta sitt glas mot
  hennes.
  
  -- Ers Majestät gör Förste Konsuln alltför stor ära. Betänk dock, vilken
  parveny han är!
  
  Drottning Anna drog sig ännu en gång tillbaka i sitt hörn och såg upp
  mot ljuskronan, medan hon långsamt svarade:
  
  -- Drottningen av Frankrike och Navarra har sett Bonapartes stjärna
  stiga. Efter Marengo och Lunéville förstår hon, att han är den, som
  skall lyfta den store kungens arv.
  
  -- Å, Edmée! -- Han brast ut i ett lågt skratt, böjde sig ned och kysste
  hennes händer, som vilade i skötet. -- Det klär dig att vara historisk
  »ande» -- du blir helt högtidlig därvid, och för dina orakelspråk håller
  man på att glömma all drottningens praktfulla, unga skönhet och
  silverbrokad och juveler! Det gläder mig, att ditt Majestät ser stjärnan
  stiga -- jag tycker nästan, att jag ser det själv!
  
  De sutto bägge tysta några minuter. De hörde valsen inifrån salen och
  skratt och prat och viskningar från människogrupperna omkring dem.
  
  Han strök tankfullt, smekande hennes hand och sade lågt, plötsligt
  allvarligt:
  
  -- Ser du, Edmée -- om jag inte hade haft min stjärna på himlen och
  därtill förstått att räkna bättre än de andra, så att jag lyckats kämpa
  mig fram till den första platsen, så skulle jag nu av alla dessa
  människor, vilka därinne vänta på Förste Konsulns ankomst som på festens
  glanspunkt, varit hatad som en skabbig hund. Stor framgång är det enda,
  som förmår människorna att förlåta överlägsenheten. Och till och med
  _nu_! Tro aldrig, att jag sitter fast i sadeln, så skicklig ryttare jag
  än tror mig om att vara. Förlorar jag blott en gång ett avgörande slag
  -- som det vid Marengo till exempel -- du skall få se, hur de skola
  falla över mig som en svärm skorpioner över ett lejon. Men varför skulle
  jag förlora? -- När man spelar _vingt-et-un_ med Europa på den andra
  sidan bordet och sitt öde som insats, så måste man ha förnuft att bli
  stående vid tjugu.
  
  Araben Duroc kom fram i dörren. Han kastade en hastig sidoblick på de
  båda i soffan och kom bort till dem.
  
  -- Ers Majestät tillåter väl? -- Han bugade sig djupt och viskade så ned
  mot dominon: -- Det är visst tid att förbereda den officiella entréen.
  Berthier är som på nålar.
  
  Dominon hälsade drottningen och gick. Araben slog sig ned på hans plats.
  
  -- Jag kan se på Ers Majestäts ögon, att ni är förvånad över er tjänares
  dristighet. -- Han sänkte rösten och lade handen på hjärtat:
  
  -- Förstå mig väl, och förlåt mig -- _han_ har haft förtroende för mig!
  
  Drottning Anna rodnade häftigt under masken. Hon gjorde en avvärjande
  rörelse med handen. -- Jag börjar förstå, mumlade hon förvirrad.
  
  -- Jag _ensam_ vet det, fortfor han; och blott genom en tillfällighet,
  icke genom någon indiskretion varken från hans eller min sida -- det
  svär jag er vid min ära. Jag hoppas ni förstår, Mademoiselle, vilka
  känslor ni kan påräkna att finna hos hans _bäste_ vän.
  
  Edmée de La Feuillade reste sig upp, och, i det hon gav handen till sin
  kavaljer, sade hon klart och tydligt:
  
  -- Monsieur -- jag varken kan eller vill förklara något. Men jag tackar
  er, och jag litar på er.
  
  En halv timme därefter kom Förste Konsuln i galavagn och med ridande
  eskort. I sin vanliga uniform -- gardets hästjägares översteuniform --
  utan mask eller förklädning, trädde han in i salen vid värdens hand. Han
  såg glad ut, hans panna var ljus, hans ögon logo, och han hälsade
  artigt, med älskvärd öppenhet, på de masker, han kände eller trodde sig
  känna. Drottning Anna dansade med en romersk prætorian, då han på sin
  väg kom förbi henne.
  
  -- En förtjusande dräkt, sade han högt, vänd till Berthier. Det är då
  ett stycke äkta Lyonersiden, och det gläder mig att se något _franskt_ i
  detta kosmopolitiska sällskap. -- Med en bugning för drottningen, sade
  han småleende: -- Madame, vi två äro visst ensamma om att representera
  Frankrike här i salen.
  
  Hennes Majestät svarade blott med en reverens, och Förste Konsuln gick
  vidare.
  
  De flesta hade redan igenkänt Mademoiselle de La Feuillade under masken.
  Efter Förste Konsulns markerade komplimang blev hon ännu mer
  uppmärksammad än förr. Prætorianen hade all möda att bana henne väg till
  deras plats, då den efterhängsne scheiken plötsligt dök upp igen.
  
  -- Soupern börjar. Hans Majestät kalifen (Berthier bar denna dräkt)
  befaller mig att föra Ers Majestät till hedersgästernas bord. Plats!
  -- Plats för Frankrikes drottning!
  
  Bonaparte gick först -- allena, och utan bordsdam -- in i den som ett
  orientaliskt tält arrangerade matsalen. Berthier satt vid hans högra
  sida, men på den vänstra stod platsen tom. Han såg skarpt bort åt
  ingången till balsalen; ingen var auktoriserad att sätta sig på den
  tomma stolen och ingen vågade göra det av sig själv.
  
  Nu kom Duroc med mademoiselle de La Feuillade. Förste Konsuln gjorde
  tecken till honom, men Edmée hade redan med säker takt valt sin plats på
  andra sidan bordet, snett emot honom.
  
  Ett ögonblick såg han skarpt på henne. Så höjde han ögonbrynen och
  smålog.
  
  Duroc böjde sig mot Edmée och viskade:
  
  -- Tillåt, Mademoiselle, att jag komplimenterar er. Det var klokt -- han
  hade i nästa ögonblick ångrat det. General Bonaparte tycker icke om att
  se en dam kompromettera sig.
  
  Förste Konsuln reste sig, och över bordet, som under hundratals ljus
  strålade av vermeil och silver och rubinrött glas från Venedig -- allt
  krigets rika byte -- sökte hans ögon Mademoiselle de La Feuillade. Han
  höjde champagneglaset:
  
  -- Medborgare och vänner! En skål för fördraget i Lunéville, sade han
  högt med sin starka stämma. Leve äran, friheten och freden! Leve
  Frankrike!
  
  
  
  
  XVII.
  
    »Tous mes vertueux républicains, je n'ai qu'à dorer leurs habits,
    et ce sont des gens à moi.»
  
      _Mot de Bonaparte._
  
    »La belle saison de 1801 était bien l'apogée de la Malmaison.
    C'était plus qu'un château, ce n'était pas un palais.»
  
      _St. Amand._
  
  
  I mitten av Prairial (år IX) kommo konungen och drottningen av Etrurien
  till Paris för att tacka för sin krona och mottaga den av Förste
  Konsulns hand. De reste under namn av »greven och grevinnan av Livorno»,
  men blevo mottagna som suveräner.
  
  -- Kan du se, sade Bonaparte till Edmée de La Feuillade, aftonen efter
  han i Malmaison låtit spanske ministern presentera majestäterna för sig
  -- kan du se, att parisarna icke äro rädda för att låta en Bourbon gå
  över Place de la Révolution. Se på konungamördarna och spartanerna, hur
  de småle och buga för dessa lillepyttmajestäter, som vi själva ha
  skapat. Å -- å! Alla mina dygdiga republikaner -- jag behöver blott ge
  dem ett förgyllt livré på ryggen, och jag har strax deras samvete i min
  hand!
  
  Genom sin ställning både i Faubourg St. Germain och i Tuilerierna var
  Mademoiselle de La Feuillade en självskriven gäst vid alla de fester,
  som nu avlöste varandra till ära för infanterna. På Talleyrands stora
  italienska fest i Neuilly hade hon den äran att dansa en kontradans med
  Marie-Antoinettes systerson, vilken hon fann »tyvärr vara en karikatyr
  av en konung», som hon sedan sade -- och på markisinnans av Montesson
  bal hade den unga drottningen nådigt tagit henne avsides och bett henne
  om hjälp att arrangera sitt hår, som kommit en smula i oordning efter
  dansen. Då Förste Konsuln hörde det -- han ville ha reda på allt --
  rynkade han pannan: -- Jag tror, hon tar sig air, den lilla suveränen.
  -- Han lade sin hand på Edmées hjässa. -- Se där har du en krona, som
  väl förlänar större makt än Etruriens!
  
  Berthier gav i krigsministerhotellet en stor fest årsdagen av slaget vid
  Marengo. Trädgården var arrangerad som ett läger, danssalarna voro
  prydda med vapen, fanor och troféer, man superade i tält, och bakom var
  och en av damernas stolar stodo de unga officerarna, raka som
  skiltvakter, i Republikens praktfulla, fantastiska uniformer.
  
  Om aftonen var där fyrverkeri. I den lugna natten, mot den klara, mörkt
  blånande junihimlen, lyste i flammor namnet _Marengo_. Edmées ögon sökte
  Förste Konsulns; hon mindes, när hon för ett år sedan -- en sommarnatt
  som nu -- första gången hade hört detta namn och funnit brevet på bordet
  inne i sin kammare. Bonaparte såg henne ej. Med armarna korslagda över
  bröstet, med blottat huvud, såg han ut framför sig; han vände ej sina
  ögon emot hennes; hon såg blott i det flammande, osäkra skenet hans
  bleka ansikte under den mörka hårluggen och hans fasta, tätt slutna mun.
  
  Efter infanternas avresa i mitten av Messidor (man ville icke ha dem
  kvar till 14-juli-festen) lämnade också den fina världen Paris. Madame
  de Châteauneuf och Edmée voro bägge inbjudna att tillbringa några veckor
  på landet hos familjen de Caseaux, men i sista ögonblicket fick
  Mademoiselle de La Feuillade en formell invitation, gällande för samma
  tid, till Malmaison. En inbjudning till Förste Konsulns hus var redan
  detsamma som en suverän befallning -- det kunde icke vara tal om att
  avslå den. Madame de Châteauneuf reste alltså allena till sina vänner,
  och Edmée ankom, i sällskap med sin väninna, Madame Junot, till
  Malmaison i början av Thermidor.
  
  Malmaison, som alltid hade tillhört en rik familj, var, redan då Madame
  Bonaparte för tre år sedan köpte det, en komfortabel och nästan präktig
  boning; sedan dess hade både hon och Förste Konsuln gjort mycket för att
  utvidga och försköna slottet. Den förre ägaren hade, då anglomanien
  under Direktoriet var i sitt högsta flor, inrättat huset med solid
  engelsk bekvämlighet och isynnerhet satt det i stånd att härbärgera
  många gäster -- liksom ett riktigt engelskt _countryhouse_. Gästrummen
  voro alla belägna en trappa upp, längs med en lång stenlagd korridor,
  som med sina stora fönster vette åt gården. Var lägenhet bestod av ett
  sovrum, ett kabinett och en liten kammare till jungfrun eller tjänaren.
  De voro alla mycket enkelt möblerade och golven stenlagda i rutor,
  liksom korridorens. Vid ändan av denna -- till höger om vestibulen --
  förde ett par trappsteg upp till den lilla salong, där man frukosterade
  om morgonen, och som utgjorde en del av Madame Bonapartes enskilda
  våning. Hennes kabinett innanför sängkammaren stod genom en trappa i
  direkt förbindelse med stora salongen och galleriet i rez-de-chausséen.
  På motsatta sidan av vestibulen -- alltså rakt under gästrummen -- lågo
  på nedra botten Förste Konsulns rum. Arbetskabinettet gränsade
  omedelbart till hans egen lilla privata trädgård och stod i förbindelse
  därmed genom en liten över vallgraven ledande bro, om sommaren övertäckt
  med väv, så att den bildade liksom ett tält. I allmänhet lät han flytta
  sitt skrivbord ut på bron och arbetade timvis i fria luften.
  
  Frukosten var alltid bestämd till klockan halv elva; i den deltogo blott
  damer, liksom i Tuilerierna. För resten var det nästan mest damer, som
  voro liggande gäster på Malmaison. Herrarna kommo i allmänhet blott dit
  ut till middagen -- ridande eller åkande från Paris -- och återvände
  vanligen vid midnatt, var till sin post eller sitt arbete. Förste
  Konsuln själv visade sig sällan före sex, då man åt middag. Middagen,
  och aftontimmarna efter den, var den tid, då man egentligen _levde_ på
  Malmaison. I allmänhet långleddes de unga damerna en smula på
  förmiddagen; Madame Bonaparte hade ofta migraine, Hortense målade eller
  spelade, de övriga skötte sin korrespondens, sitt tapisseri, lärde sina
  roller till societetsspektaklen, konfererade med sina kammarjungfrur och
  modister eller drevo omkring i parken med en roman av Madame Cottin
  eller Madame de Genlis för att få tiden till klockan sex att gå. Men
  _då_ -- då fick man också ersättning! Genom den långa platanalléen, som
  från landsvägen förde upp till slottsgården, kommo de i sina små snabba
  kabrioletter, eller ridande två och två i sällskap -- alla de unga äkta
  männen, beundrarna och vännerna. Och mittför den stora trappan, där de
  unga damerna (de voro alla _unga_ på Malmaison, utom värdinnan) --
  vitklädda, småleende, kisande i solskenet, med handen för ögonen -- hade
  samlat sig, sprungo de unga männen av hästarna, och, glömska av dagens
  arbete, bekymmer och omsorger, sökte deras glada blickar _den_ av de
  vitklädda nymfgestalterna, som stod vars och ens hjärta närmast. Ty på
  denna tid -- 1800 -- 1801 -- grasserade en ren giftermåls- och
  förälskelseepidemi inom familjen Bonapartes närmaste krets; huset var
  fullt av nyförmälda och hemligt förlovade par, och de gamla
  kastanjealléerna i parken beskyddade under dessa sommarkvällar från sex
  till tolv många ömma förtroenden, många kyssar, många små äktenskapliga
  trätor. Det låg ömhet i luften -- smekmånadens leende, säkra,
  konventionellt skyddade och insolent ostentativa ömhet.
  
  Av dem, som i sommar voro på Malmaison eller brukade komma dit till
  middagen, var det först och främst den tappre, ståtlige general Lannes,
  »arméens Roland», och hans unga hustru, vilken i sin rena, tadellösa
  skönhet mest av allt liknade en Correggios madonna, som stigit ur ramen,
  tagit kött och blod och iklätt sig Konsulatets koketta dräkt. Där var
  Förste Konsulns yngsta syster, den knappt nittonåriga Caroline Murat,
  »frisk som en majros», efter sin nyss överståndna första barnsäng, röd
  och vit, fast i linjerna, som mejslad i marmor. Där var den vackra,
  nygifta Madame Savary, den hjärtegoda och hjältemodiga Emilie de La
  Valette, född Beauharnais, och husets dotter, hennes kusin Hortense --
  blond, fin och rosig som en sèvresfigur, med ett par eldfulla blå ögon,
  som strålade dubbelt ömma, när hon tänkte på sin vän Duroc, eller då
  Förste Konsulns sekreterare i hemlighet smög till henne ett litet brev
  från Petersburg. Där voro dessa båda fina brunetter, som vid denna tid
  liknade varandra nästan som två systrar: den graciösa, pikanta Laurette
  Junot, passionerat intagen i sin man, det blonda brushuvudet »_la
  Tempête_» (som kamraterna kallade honom), och den älskliga, svärmiskt
  sentimentala Desirée Bernadotte -- alltid barnsligt svartsjuk, alltid
  längtansfull, alltid romanaktigt förtvivlad och med tårar i ögonen, när
  hon icke hade vid sin sida sin »béarnesare» eller icke fick brev från
  honom. Där voro Hortenses unga väninnor och pensionskamrater från Madame
  Campans institut: den livliga, egendomliga amerikanskan, Elisa Monroe,
  den söta Adèle Auguier och hennes glada syster Eglée, som redan svärmade
  för hjälten Ney; där var den ståtlige general Lauriston, »Malmaisons
  Almaviva», den begåvade målaren Isabey, den joviale Rapp, den fiffige
  Figaro-Bourrienne, den ridderlige och dristige Eugène de Beauharnais,
  som tillbragte sin tid med att hopplöst sucka för Mademoiselle de La
  Feuillade, och Mademoiselle de La Feuillade, som...
  
  I denna luft, mättad av sommarvärme, av ungdomlig älskog, av segerjubel
  och triumfer, vid detta Förste Konsulns unga hov, där ingen framtidsdröm
  var för högtflygande att icke kunna vänta uppfyllelse, intet
  framtidshopp för djärvt att icke ha sitt berättigande; där man var dag
  under en evigt blånande himmel i övermodig självtillit tömde sitt glas
  på nya segrar; där dessa knappt trettioåriga unga hjältar, vilkas namn
  hela Europa nu kände, i trotsig otålighet redan sträckte händerna ut
  efter de slutna och taggiga kronor, varmed de snart skulle ha rätt att
  pryda alla dessa vackra kvinnohuvuden; -- i denna luft, i denna
  omgivning utvecklade sig Edmée de La Feuillade verkligen till den
  stolta, lidelsefullt medvetna och imperativt tjusande »Konsulatets
  Afrodite», som man, till trots för Pauline Leclerc, hade vågat kalla
  henne.
  
  Hon visste, att hon var älskad, och värd att älskas. När hon om
  morgonen, ännu med batisttröjan uppknäppt över spetschemisen, varm och
  med håret böljande över skuldrorna under den stora nattmössan, satte
  fötterna på stengolvet och kom till att kasta en blick i den
  anspråkslösa spegeln på väggen, mötte hon sitt eget segerstolta leende.
  De unga männens ögon sade henne det, när hon om middagen, med den
  gyllene hårknuten högt över den vita nacken, med kjolens lätta
  silkessläp graciöst uppburet mellan två fingrar -- i andra handen en
  svart, spansk solfjäder för att skugga kind och hals -- långsamt,
  drottninglik steg nedför den breda, solbelysta trappan. Och äntligen
  sade _hans_ ögon henne det, när han om aftonen efter en hel dags envist,
  oavbrutet arbete mötte henne till den glada middagen i fri luft, där
  hon, smyckad som till fest med de ljusa La France-rosor, han älskade,
  den vackraste av alla dessa vackra kvinnor, stoltast i later, liksom hon
  var förnämast i börd, segersäll, i hemligt jubel och hemlig längtan,
  höjde sitt skummande glas mot hans. Hon visste, att natten och lyckan
  var hennes.
  
  Edmée de La Feuillade var som förvandlad. Hon var icke mer den ömtåliga,
  kyligt skygga och alltid liksom en smula fientliga adelsfröken, som för
  aderton månader sedan kommit från Vendée till Paris; hon var nu Förste
  Konsulns fylgia, Frankrikes levandegjorda segermedvetande, den stolte
  betvingarens stolta brud. Ofta hängde männens blickar som förtrollade
  vid hennes, och kvinnorna sänkte i omedveten förvirring, nästan blygsel,
  sina ögon, när hon gick dem förbi. Och likväl fanns det ingen, som
  _visste något_. Junot anade en del, men slog det bort som alltför djärvt
  och fantastiskt. Om Joséphine hade någon gissning, och det hade hon
  _säkert_, vågade hon i alla fall ej låta märka det. Hon kände sin mans
  hänsynslöshet, när det gällde en passion, och hon hade dessutom själv
  alltför mycket på sitt samvete för att med fog kunna visa sig
  indignerad.
  
  Hortense fruktade en ny fara för sin mor, som hon älskade -- hon visste
  ju, att skilsmässan ända sedan Brumaire hade hängt över hennes huvud --
  men hon _såg_ blott, vad alla kunde se: att Förste Konsuln var en stor
  beundrare av Mademoiselle de La Feuillades skönhet och icke gjorde någon
  hemlighet därav. Mademoiselle de Beauharnais var för resten under denna
  tid så upptagen av sina egna hjärteaffärer, av sin ömhet och sin oro för
  den frånvarande Duroc, att hon ej hade tid att ägna andras så många
  tankar. Eugène var själv mycket förälskad i Mademoiselle de La
  Feuillade, som behandlade honom med ett retsamt överlägset, än
  skämtande, än sentimentalt koketteri, vilket i all sin oskuld -- eller
  kanske just därför -- var väl ägnat att betaga honom hans misstankar,
  ifall han djärvdes att ha några. Förste Konsuln hade på sitt vanliga
  praktiska sätt, här -- liksom i Paris -- så habilt inrättat allt för
  deras möten, att de kunde försiggå fullkomligt ostörda. Hans arbetsrum
  låg omedelbart under den gästlägenhet på vänstra gaveln, vilken Edmée
  bebodde, och genom en liten trappa, som han i hemlighet låtit inrätta
  under vintermånaderna, stodo de i direkt förbindelse med varandra.
  Madame Bonaparte bodde, som sagt, i andra ändan av huset. Hennes man
  behövde ej ens tänka på Monsieur Charles och sommaren år VII för att här
  på Malmaison slippa ha några skrupler -- det föll honom helt enkelt
  aldrig in att ha skrupler, när det var något, han med energi _ville_.
  Och vad Edmée angick, så var hon nu en gång sådan, att hon med
  hänsynslöst, muntert mod och fatalistiskt lugn tog sin ställning, som
  hon själv valt den, med alla dess konsekvenser. I jämförelse med hennes
  stora kärlek, hennes livs enda tanke och allt uppslukande intresse, var
  allt annat obetydligheter, småsaker, som hon på sitt käcka, stolta sätt
  lätt kom över.
  
  
  
  
  XVIII.
  
    L'Empereur a parlé de ses premières années;
    ... il se reportait à cet heureux âge, où tout est gaîté, désir,
    jouissance; à ces heureuses époques de l'espérance, de l'ambition
    naissante, où le monde tout entier s'ouvre devant vous,
    _où tous les romans sont permis._
  
      Memorial de S:te Hélène.
  
    »Mes projets comme mes songes, tout, oui,
    l'Angleterre a tout detruit!»
  
      _Bonaparte_ (sur la perte de l'Egypte).
  
  
  Det var vid middagen en dag i början av augusti. Som vanligt vid vackert
  väder, var bordet dukat på den stora gräsplanen mitt för slottet vid
  början av kastanjealléen. Solen höll på att gå ned bakom St.
  Cucufaskogen -- kastanjernas skuggor blevo längre och längre. Men
  gästerna voro i afton många och glada och hade icke lust att så tidigt
  resa sig från bordet. Joseph och Madame Julie Bonaparte hade kommit från
  Mortefontaine, tillsammans med Madame Bernadotte. Andre Konsuln
  Cambacérès var också bjuden, och, försatt i utmärkt humör av den eldiga
  champagnen och den torra madeiran, hade han en gång kommit i taget med
  att berätta historier från sin ungdom i provinsen, från Konventet och
  Direktorietiden, och ville nu icke hålla upp igen. Förste Konsuln satt
  med båda armarna på duken och smålog road, på sitt tysta sätt; de övriga
  skrattade av full hals. Till slut reste värden sig upp och sträckte på
  sig.
  
  -- Det blir för sent att leka något i afton, sade han med en blick på
  himlen. Låt oss få en smula musik -- eller hur, Hortense?
  
  Mademoiselle de Beauharnais gjorde tecken till en lakej att hämta hennes
  harpa från galleriet. Med kaffekopparna i hand lägrade sig sällskapet
  omkring henne på trädgårdsstolar och i gräset, som för resten började
  bli fuktigt. Det skymde nu också mer och mer.
  
  Edmée hade en djup beundran för Hortenses talang -- hon, som själv var
  helt och hållet utan den sortens fullkomligheter. Hon satte sig på något
  avstånd under ett träd och hörde andäktigt på. Vid middagen hade hon
  skrattat som den gladaste av de glada -- detta sorglösa, en smula
  frivola, men alltid friska och intelligenta skratt, som Förste Konsuln
  på sitt hasarderade och oregelmässiga språk brukade säga »klang av
  Frankrike». Nu medan romansens toner, ackompanjerade av de späda
  harpoackorden, blitt vibrerade genom den skumma, milda kvällen, vaggades
  också hon småningom in i den sentimentala stämning, som efter hand
  bemäktigade sig hela sällskapet. När Hortense äntligen tystnade och sköt
  harpan ifrån sig, talade gästerna, som nyss förut nästan legat dubbla av
  skratt över den gamle ungkarlens Languedoc-historier, med dämpad stämma
  två och två om Ossians poesi och Cimarosas musik. Madame Bernadotte, som
  var den mest romantiska av dem alla, tiggde halvviskande om »en smula
  mystik» -- d. v. s. en spökhistoria.
  
  Förste Konsuln promenerade fram och tillbaka mittför fasaden med hakan
  mot bröstet och händerna på ryggen. Ibland stannade han och hörde tyst
  ett par ögonblick på de andras samtal. Det var mest överste Rapp, som
  förde ordet. Han hade en kolossal fantasi och generade sig icke för att
  skarva, när det bar till.
  
  -- ...Det var alltså om natten före Pyramiderna. Generalen hade haft oss
  att arbeta som slavar om dagen och jag var alldeles utsliten, jag låg i
  mitt tält och kunde icke sova av bara trötthet...
  
  -- Det händer aldrig en god soldat, avbröt Lannes överlägset, på sitt
  burdusa sätt. Du hade väl litet hjärtklappning före affären kan jag tro.
  
  Rapp stack handen innanför västen och försökte se imponerande ut över
  sin styva halsduk. Han var stött, och damerna måste tigga honom länge,
  innan han ville fortsätta. Till slut gav han -- godlynt, som han var --
  med sig.
  
  -- Jag låg alltså i mitt tält. Det var mycket mörkt, mitt i natten, och
  jag hörde intet annat ljud än av hästarna, som skubbade sig uppåt
  varandra och gnäggade. Så plötsligt slog klockan tolv -- tolv...
  
  -- Å, Gud! -- Madame Bernadotte var redan nära att svimma. Hon grep
  Eugène om armen och tryckte sig tätt intill honom -- han tog henne fast
  om livet.
  
  Rapp gjorde en effektpaus; så fortsatte han med dyster, hotande stämma:
  
  -- Och knappt har klockan upphört att slå, förrän jag ser en liten vit
  trekant, så stor... så stor... som Förste Konsulns hatt. -- Bonaparte
  passerade i detsamma förbi. Och inne i den trekanten, kan ni tänka er --
  ett öga, ett eldrött öga...
  
  Rapp såg sig högtidligt, triumferande omkring. Damerna skreko till och
  ryste.
  
  -- Och det där flyttade sig på väggen jämt -- jämt -- upp och ned --
  riktigt dansade framför mig...
  
  Här kunde Junot icke bärga sig längre. Han brast ut i gapskratt. Eugène
  och de andra stämde i.
  
  -- Herre gud -- han hade naturligtvis druckit för mycket av det heta,
  orientaliska vinet! Vem har ej sett röda prickar, som flytta sig på en
  tältvägg?
  
  -- Ja, jag har sett själva väggarna flytta sig! -- En ny skrattsalva.
  
  Nu blev det Rapp för mycket -- han nekade värdigt att fortsätta
  historien. Damerna togo hans parti och voro indignerade på det
  övernaturligas vägnar. Junot, som beständigt var en av de mest
  klentrogna, föreslog -- med en häntydning på en för icke så länge sedan
  utkommen parodi på de moderna spökromanerna -- att de ju allesammans
  kunde gå upp i »västra tornet» och försöka få fatt i några spöken.
  Slottet hette väl icke »Malmaison» -- _mala mansio_ -- för intet. För
  att vara någorlunda respektabelt måste det verkligen ha sig ett
  husspöke. Madame Bonaparte, som förstod att inrätta allt så förträffligt
  och tidsenligt, hade förmodligen icke heller underlåtit att anskaffa
  detta oumbärliga inventarium till ett slott o. s. v. o. s. v.
  
  Medan de sålunda höllo på att prata och skämta över Rapps tarvliga och
  misslyckade spökhistoria, som icke ens fick något slut, var Edmée den
  enda, som -- därför att hon oupphörligt följde honom med ögonen -- hade
  märkt, att Förste Konsuln sakta, från platsen där de sutto, gick in i
  sin egen privata trädgård och därifrån förmodligen in i sitt arbetsrum,
  ty han kom icke mer igen. Nu var det helt mörkt, och Madame Bonaparte
  föreslog på sitt alltid förekommande och älskvärda sätt, att man skulle
  gå in i salongen, höra litet gladare musik och dansa bort
  spökhistorierna.
  
  Sällskapet spridde sig i biljardsalen, i salongen och galleriet.
  Tjänarna hade redan tänt alla ljus. Madame de La Valette satte sig till
  spinetten och spelade en kontradans.
  
  Paren togo plats på det långa, glatta golvet, lysande blankt i skenet
  från kronor och lampetter -- herrar och damer på var sin sida. Caroline
  Murat stod överst uppe, därefter Hortense och de andra damerna -- hand i
  hand; alla barhalsade, bararmade, med rosengirlander eller
  guldbandeletter på håret, med de högvristade fötterna sträckta i
  silkesskorna och armarna lyfta, med sirligt böjda handleder. Mitt emot
  dem bildade kavaljererna en liknande kedja. De glänsande stövlarna, som,
  med dinglande, gyllene tofsar, gingo upp i spets över knäet, eller med
  breda, gula kragar, vilka vekos ned nästan ända till ankeln, stodo
  taktfast framsträckta mitt emot silkesskorna; de blänkande epåletterna
  strålade i en lång, jämn rad över uniformernas livliga, röda, blå och
  vita färger. Dansen gled fram, tur efter tur; paren förenades och
  skildes åt; där var sorl av prat och skratt, korseld av blickar från
  leende blå och bruna ögon, när Förste Konsuln -- stilla, som han gått --
  kom in igen.
  
  Mademoiselle de La Feuillade dansade med Eugène de Beauharnais. De hade
  nyss intagit sina platser till en ny dans, och hon stod med ryggen mot
  dörren, så att hon varken såg eller hörde Bonaparte komma. Hon blev
  uppmärksam därpå, genom att Junot, som stod på andra sidan om henne,
  plötsligt böjde sig fram mot hennes kavaljer:
  
  -- Men Gud, Eugène -- se, vad kan då ha hänt generalen?...
  
  Hon vände sig hastigt om och mötte hans ögon. Blott de, som kände honom
  riktigt väl, kunde sentera, vilken förändring som måtte ha försiggått i
  hans sinnestillstånd under den timme, han varit borta från sällskapet.
  Hela hans ansikte var som förmörkat, ögonbrynen rynkade och hopdragna,
  som under en häftig, fysisk plåga, och blicken under dem var brännande
  och hård. Munnens fina, rörliga linjer voro som förstenade i kuvad,
  trotsig smärta.
  
  Han gick bakom de dansandes leder -- de flesta märkte honom knappt --
  fram till sin vanliga plats vid kaminen. Han satte sig och började tala
  ett par ord med Madame Bonaparte och sin svägerska Julie. Så sköt han
  otåligt tillbaka sin stol och befallde i kort ton en lakej, som just
  passerade förbi, att servera honom en ny kopp kaffe.
  
  -- Å, viskade Joséphine ängsligt till Madame Joseph. Nu har något hänt
  igen. Jag _känner_ Bonaparte!
  
  Småningom bredde där sig liksom en förstämning över salen. Förste
  Konsuln stod borta vid det ena öppna fönstret och såg ut -- han hade
  ännu icke talat till någon. Plötsligt vände han sig om och sade med
  forcerad munterhet:
  
  -- Jag tycker dansen stannar av. Kom låt oss få »_les deux coqs_».
  Madame Loulou -- han grep Madame Junot om livet -- ni minns, den ha vi
  dansat så ofta!
  
  Edmée följde honom med ögonen hela tiden. Varför kom han icke till
  henne?
  
  Hon drog sig obemärkt tillbaka in i Madame Bonapartes boudoir, som
  gränsade intill stora salongen; den var blott sparsamt upplyst av ett
  par lampetter på kaminen. Plötsligt kände hon en hand på sin skuldra:
  
  -- Edmée!
  
  Hon vände sig hastigt om och grep hans hand. Hennes ögon voro fuktiga.
  
  -- Varför dansar du inte?
  
  -- För det... Å, min vän, vad har hänt?... Han skakade på huvudet.
  -- Plåga mig icke med frågor -- inte här, inte nu. Och litet efter:
  
  -- Kan du verkligen se det på mig?
  
  -- Om jag kan se det på _dig_? När till och med general Junot och Eugène
  strax kunde märka det!
  
  -- Det var satan! brast han ut. Skulle jag icke kunna behärska mig
  bättre!
  
  Madame Bonaparte kom sakta in i rummet. Förste Konsuln såg kallt, litet
  ironiskt på henne, så sade han högt:
  
  -- Nå, Mademoiselle de La Feuillade, vill ni så spela ett parti schack
  med mig, som jag bad er om!
  
  Han ställde elfenbenspjäserna till rätta på rutorna, och i det han
  lutade sig fram över bordet, sade han lågt:
  
  -- Jag vet, att du kan tiga -- icke ropa till och skrika, som damer
  bruka?
  
  Hon böjde omärkligt på huvudet. Hon satt med armbågen mot bordet och
  pannan lutad i handen och flyttade en bonde.
  
  -- Kairo har kapitulerat. Egypten...
  
  Han sade icke mera. Hon såg upp och blev förfärad över den plötsliga
  förvandlingen av hans ansikte. Det var grönblekt, och munnen förvred sig
  som av spasmer. Utan ett ord reste han sig upp och stötte upp fönstret,
  där de sutto -- nattluften strömmade in med fuktig kyla.
  
  Han hade lutat huvudet i handen -- nu såg han upp. Där var nu intet
  annat att märka på honom än en stark blekhet.
  
  -- Å, du förstår icke vad detta vill säga, mumlade han otåligt, liksom
  han ångrade att ha talat.
  
  Jo, hon förstod honom, hon begrep och delade hela hans smärta. Icke för
  det att bibehållandet eller förlusten av Egypten i och för sig spelade
  någon synnerlig roll för henne, men hennes kärlek hade förlänat henne en
  sådan egendomlig makt att intränga i hans tanke- och åskådningssätt, att
  hon ögonblickligen instinktivt fattade, vilket slag detta var för honom.
  Det var vägen till Orienten, som nu var stängd, till det häftigt
  åtrådda, länge drömda landet, till Indien, Englands rika hjärta. Det var
  en hel livsplan, som, uttänkt i alla sina detaljer, redan under de
  första tunga, obskura åren i Paris, långt innan Vendémiaire, sedan -- så
  snart tillfälle gavs -- snillrikt och energiskt blivit fullföljd och
  äntligen krönt av fabelaktig framgång. I Förste Konsulns frodiga och
  heta fantasi hade drömmen om Egyptens fullständiga erövring och alla
  dess konsekvenser: Syriens och Persiens underkuvande, Englands
  utdrivande ur Asien, redan så gott som kondenserat sig till verklighet.
  Icke ett ögonblick hade han, trots underhandlingarna om konkordatet,
  trots arbetet med _Code civil_, med ordnandet av finans- och
  förvaltningsväsendet, det italienska och tyska fälttåget, icke ett
  ögonblick hade han släppt sina planer med Egypten och försöken att
  undsätta det. Nu voro alla hans energiska ansträngningar hopplöst
  tillintetgjorda.
  
  Förste Konsuln reste sig för att taga avsked av sina gäster. Edmée såg,
  att flera av herrarna, Junot, Eugène, Rapp, ängsligt frågande sågo upp
  till honom, men ingen sade något, ingen vågade säga något. Han talade
  med dem om likgiltiga ting, han till och med skämtade med ett par av
  damerna, men skuggan i hans blick var lika mörk.
  
  Han lät Edmée gå med de andra, utan att ge henne något tecken, att de
  senare skulle mötas. Förtvivlad och förstämd kom hon upp på sitt rum.
  
  Hon öppnade dörren till den lilla, mörka trappan i muren och kunde då
  höra, hur han gick därnere i biblioteket, fram och tillbaka -- ut på
  bron och i trädgården -- in igen. Nej, hon _kunde_ icke uthärda längre.
  Han fick bli så ond han ville, men hon måste se honom.
  
  Ännu hade hon icke ens börjat att kläda av sig. I hast gav hon Valentine
  befallning att rigla dörrarna utåt korridoren och trevade sig med
  klappande hjärta nedför den branta, obekväma trappan. Annars vågade hon
  aldrig störa honom vid hans arbete -- det var _han_, som alltid kom till
  _henne_ -- men nu i afton ville hon taga mod till sig.
  
  Utanför dörren stannade hon och lyssnade -- hon hörde honom icke. Så
  öppnade hon sakta och trädde in.
  
  Han stod böjd över sitt arbetsbörd mitt i rummet, med bägge armbågarna
  på bordet och huvudet stött mot händerna, i det han ivrigt granskade en
  stor karta. Dörren till trädgården var öppen, och trots den milda
  augustiaftonen brann en stor brasa i kaminen. Edmée såg sig om;
  plötsligt föll det henne in, hur dumdristigt hon burit sig åt. Hon
  visste, att Bourrienne oftast arbetade tillsammans med honom om
  nätterna, det var rent av en händelse, att han ej var här i afton.
  Sakta, med klappande hjärta -- hon, som annars var så hänsynslöst modig,
  blev feg under en förebrående blick från hans ögon -- gick hon fram till
  bordet. Han såg upp.
  
  -- Du här?... Hans röst var frånvarande. Plötsligt såg han sig om och
  gick bort och riglade alla dörrarna. -- Men, Edmée, vad faller dig in?
  sade han missnöjd.
  
  Hon tog blygt hans hand, och i det hon förde den till sina läppar,
  mumlade hon bönfallande, som ett skrämt barn:
  
  -- Å, jag ber dig, låt mig få vara hos dig i natt. Jag får ingen ro
  annars. Jag skall sitta så tyst som en råtta därborta i vrån, inte säga
  ett ord, om du vill, men låt mig blott få vara i din närhet.
  
  Han lade bägge armarna på hennes skuldror, såg prövande på henne med sin
  skarpa, fasta blick, och, i det han höll henne ut ifrån sig, sade han:
  
  -- Du är då en äkta kvinna!
  
  -- Som älskar, viskade hon. Och i det hon böjde huvudet strök hon
  smekande kinden mot hans hand, som ännu vilade på hennes bara skuldra.
  Hon stödde bägge händerna mot hans bröst och såg upp på honom:
  
  -- Vill du så låta mig vara här i natt?...
  
  Han smålog. För första gången på flera timmar såg hon åter detta ljusa,
  ömma leende, som alltid annars plägade hälsa henne, och med ett
  halvkvävt utrop av glädje kastade hon sig handlöst intill honom.
  
  -- Å, kvinnorna äro dock lyckliga? -- Han strök hennes hår och talade
  sakta, liksom för sig själv. -- De veta inte, vad dådlust och
  äregirighet och arbetskval vill säga. Blott du har _mig_, så är du nöjd.
  
  -- _Nöjd_?... Hon böjde nacken tillbaka, och med slutna ögon och ett
  leende så hemlighetsfullt strålande, så sublimt i sin fanatiska
  hängivenhet, att han, som såg det, ovillkorligt suckade, viskade hon:
  -- När jag har dig, är jag _lycklig_.
  
  Han slöt henne häftigt i sina armar. -- Jag tror, att det, som gör dig
  så bedårande, Edmée, det är din märkliga förmåga att leva blott i nuet.
  För dig existerar icke förtid, icke framtid -- ditt liv koncentrerar sig
  alltid i den minut, som är.
  
  -- Ja. -- Hon såg glad upp. -- Är det då icke gott?
  
  -- Jo, det är gott, ty därför är det hos dig _vila_, som hos ingen
  annan.
  
  Hon hörde knappt, vad han sade. Tryckt intill honom, mumlade hon
  lidelsefullt:
  
  -- Om jorden brast under mina fötter, om himlen föll över mig -- blott
  jag hade dig, skulle jag icke känna det!
  
  -- Och om du icke hade mig längre?...
  
  Hon smålog upp emot honom, ett egendomligt, klart och beslutsamt leende,
  som han sedan ofta mindes:
  
  -- Döden ligger i vår högra hand, vet du väl.
  
  -- Och du, som är livet självt, du skulle icke vara rädd för döden?...
  
  Hon såg ut för sig -- förbi hans ansikte -- ögonen voro en smula
  sammandragna. -- Jo, sade hon sakta, jag fruktar döden. Jag tycker ofta
  -- nej, icke ofta, ty jag tänker icke ofta på det, men ibland _tänker_
  jag -- att det dock måste vara vår största sorg, att vi alla skola dö,
  du och jag.
  
  Han såg uppmärksamt, forskande på henne, så tog han sakta hennes mjuka,
  varma hand och förde den till sina läppar.
  
  -- Kom, Edmée. Du har rätt. Så länge livet, livets arbete och
  möjligheter ännu äro våra, så är det egentligen ingen nöd.
  
  De gingo ett par slag fram och tillbaka genom det stora rummet -- tysta
  -- han höll armen om hennes skuldra. Och på uttrycket i hans ansikte
  kunde hon se, hur han småningom föll tillbaka i sina förra tankar.
  
  Plötsligt begynte han att tala -- i början stilla, långsamt, liksom om
  tankarna hade svårt att uttryckas i ord; därpå hastigare, högre, tills
  hans tal var som en brusande, lidelsefull ström av ord, och hans ungdoms
  mäktiga luftslott -- Alexanderståget till Indien -- reste sig ännu en
  gång för deras inre syn: praktfullt, skimrande färgrikt, logiskt fast i
  sin byggnad, vidsträckt som himlavalvet, oändligt i sina konsekvenser.
  Han talade länge; plötsligt tystnade han lika tvärt, som han börjat.
  
  -- Varför skall nu denna motgång träffa mig -- _nu_, när världen börjar
  bli stor för mina ögon, när livet genom dig har fått andra och rikare
  färger? Det är ett dåligt varsel för min mannaålder, detta bekymmer för
  Egypten.
  
  Och liksom gripen av en tanke slog han hastigt, ovillkorligt, korsets
  tecken för sig.
  
  Han gick nervöst ett par gånger fram och tillbaka med sänkt huvud och
  hakan mot bröstet. Så rätade han på sig, stampade häftigt med foten i
  golvet ett par gånger och stannade tvärt framför dörren, som förde in
  till konseljsalen. I dörrfälten voro målade två hjälmar och inunder
  underskriften: _Grec -- Chevaleresque_.
  
  Han stod ett ögonblick stilla; vände sig så raskt om på klacken och gick
  fram till Edmée, som sjunkit ned på soffan vid väggen och satt och
  följde honom med ögonen.
  
  -- »Grekisk -- ridderlig!» Inte sant, Edmée -- han hade sin vanliga,
  litet ironiska vardagsstämma -- jag är allt annat? Låt oss nu taga
  skadan igen! Du är ju vacker som en dag, min drottning. Han böjde sig
  ner och kysste henne på halsen, under örat.
  
  Edmée satt med sänkta ögon och rörde sig icke. Hon, som annars njöt av
  hans smekningar, levde av dem, som en blomma av solsken, hon kände
  plötsligt ett sting av smärta vid denna lätta, heta kyss.
  
  -- Du är härlig, härlig är du! Var har jag då haft mina ögon i afton?
  -- Han höll henne ut ifrån sig och strök nedåt hennes bara hals och lätt
  skälvande armar. -- Furstlig och berusande på en gång! -- Han böjde ett
  knä och lade huvudet intill hennes barm -- det korta livet var nästan
  blott tumshögt och sammanhölls av ett smalt, gyllene bälte i form av en
  snok, vars smaragdgnistrande huvud reste sig mellan de runda, vita
  brösten och bet sig fast i den smala smaragdkollier, som vilade på
  halsen. -- En drottning, en Afrodite, och hon är _min_! Han slöt ögonen
  och smålog med huvudet mot hennes hjärta.
  
  Han såg upp och sade ännu leende:
  
  -- Har jag berättat för dig, vad jag hörde häromdagen? Det var vid den
  stora revyn på Marsfältet den 25 Messidor. Du for förbi i en vagn med
  några damer. Då pekade soldaterna på dig, och jag hörde dem säga: »Det
  är Förste Konsulns drottning!» De togo dig för Joséphine. Å, de visste
  ej, hur riktigt de träffade.
  
  Hon svarade icke, tryckte blott hans huvud intill sig. Hon märkte att
  han talade allt detta lappri, endast för det han _ville_ tala och
  glömma.
  
  -- Vet du, när jag älskar dig mest, Edmée? Det är, när jag vaknar om
  morgonen och ditt huvud ligger vid mitt bröst, och jag kysser dina
  pärlemorblåa ögonlock, ditt hår, som i morgonsolen är stelnad eld och
  dina halvöppna, söta läppar. Jag känner det, som om du vore den enda
  kvinna i världen -- den, som från skapelsens morgon varit bestämd för
  mig -- _min, min_... När jag annars har varit kär, så brukade jag darra
  och rasa vid tanken, att någon annan hade ägt eller kunde äga min
  älskarinna. Men med _dig_! Den tanken har aldrig på allvar kunnat falla
  mig in! Du är _min_ -- lika säkert, som mitt huvud sitter på mina
  skuldror och min hand på min arm, ingen och intet kan skilja oss åt. Du
  tror ibland, att jag är svartsjuk, Nej! Jag kan blott icke fördra, att
  någon rör vid dig, att andra sola sig i din blick, i ditt lysande
  leende. Men tanken, att du skulle låta någon annan älska dig, famna
  dig... Å, fy, nej! Kunde den tanken få rum i min hjärna, så dödade jag
  den, och därmed mig själv.
  
  Han hade småningom, i hänryckt åskådning av den älskades skönhet, talat
  sig varm, i häftig extas. För några ögonblick hade han glömt sin
  äregirighet, sin sorg, Egypten. Edmée såg in i hans ögon, och hon läste
  där, att nu -- i detta heliga _nu_ -- var hon älskad fullt och helt. Hon
  förstod honom så väl, var skiftning i hans själ, vart språng i hans
  tanke. Aldrig hade hon varit honom så nära som i denna natt.
  
  
  Ljusen i armstakarna på bordet flammade till och brunno äntligen,
  långsamt och osande, ned i sina pipor. De sutto tysta och väntade, tills
  det blev helt mörkt.
  
  Så gick han bort till fönstret och drog undan gardinen en smula. En
  klar, bred månstråle föll snett över golvet och gjorde rummet halvljust.
  De vita papperen på hans skrivbord syntes ännu vitare med ljusblå
  skiftningar.
  
  Han blev ett ögonblick stående vid fönstret och såg ut. Och i det hans
  tanke, som en kort minut hade lyckats att glömma, ånyo, vid vart nytt
  intryck, vände sig till detta fjärrbelägna, stolta rike, han hade ägt
  och förlorat, sade han lågt:
  
  -- I detta ögonblick skiner månen på öknen, på Kairos minareter, lika
  likgiltigt, lika klart, som den gången vi planterade den trefärgade
  fanan i sanden. Sand, månsken och drömmar -- så har det varit i tusen
  år, så skall det bli i tusen år till! Är det icke till att förtvivla
  över, hur vanmäktig man är, när man _blott_ är människa!
  
  
  Om morgonen kommo överste Rapp och general Junot ridande till Malmaison;
  icke någon av dem hade haft ro i sin själ, förrän de fått veta orsaken
  till »generalens» förstämning i går. I platanalléen upp till
  slottsgården mötte de Förste Konsuln till häst, blott åtföljd av sin
  stallmästare Jardin.
  
  -- Jag har nyss kommit ut, sade Bonaparte, och har mest lust att rida en
  tur. Ha ni lust att följa med, mina herrar?
  
  Han vände sin häst, och, utan att avvänta deras svar, gav han Jardin
  order att stanna hemma. Så togo de motsatta vägen -- genom parken -- och
  slogo in på den backiga, steniga Bougivalvägen.
  
  Så länge de voro i sikte av slottet, redo de i skritt, dock utan att
  tala med varandra. Junot och Rapp visste, att när deras general såg ut
  som nu, var det icke värt att öppna sin mun. Så mörk som i dag hade de
  sällan sett hans panna, och läpparna voro tätt hoptryckta med detta
  uttryck av kall, oböjlig slutenhet, som alltid verkade så skrämmande och
  förintande på hans omgivning.
  
  Icke väl hade de passerat parkgrindarna, förrän Förste Konsuln högg
  sporrarna i sin hästs sidor; de andra följde efter, och i den klara
  sommarmorgonen satte de alla tre av i sträckt karriär, med solen på
  ryggen. Hästarnas hovar klapprade muntert och taktfast mot den torra,
  steniga marken.
  
  I över en timme redo de under tystnad. Solen steg högre på himlen,
  hästarna badade i svett, och både Junot och Rapp, som kommit direkt från
  Paris, började känna sig hungriga och trötta.
  
  De hade kommit in i skogen, under trädens skugga. Hästarna föllo åter in
  i skritt, deras hovslag hördes knappt mot den fuktiga mossan. Då tog
  Junot mod till sig: -- Nå, general, vad är det i vägen! Säg det blott
  till era vänner! Ni vet, att om det gäller landet eller er personligen
  -- Rapp och jag äro alltid beredda att gå i elden.
  
  Bonaparte höll in sin häst; det var uppe på en hög, långsluttande kulle,
  varifrån man genom en ljusning i skogen hade en vidsträckt utsikt. Han
  såg icke på sina båda följeslagare; med ett dystert, plågat uttryck
  under de sammandragna brynen blickade hans ögon ut över nejden.
  Plötsligt vände han långsamt huvudet mot kamraterna, och dröjande, med
  låg, liksom utsläckt röst, sade han:
  
  -- Vi ha förlorat Egypten.
  
  Med ett utrop drev Junot sin häst närmare intill hans och grep efter
  hans hand.
  
  -- Egypten! O Gud, min Gud! -- Det lät nästan som en snyftning.
  
  Rapp höll också stilla. Han hade sänkt huvudet, överväldigad av sin egen
  och de andras första modlösa smärta. Egypten -- deras drömmars, deras
  minnens, deras farors och segrars underfulla land! Han visste, att för
  Bonaparte måste förlusten av Egypten kännas, som om han förlorat ett
  stycke av sin egen själ.
  
  -- Jag har egentligen aldrig trott att vi skulle få behålla det, sedan
  vi miste Kléber, sade han enkelt, trist.
  
  -- Och att också Desaix och Davoust skulle lämna det efter den evigt
  förbannade konventionen i El-Arisch! bröt general Bonaparte ut. Hade jag
  blott haft _dem_ där -- det skulle aldrig ha hänt! Men Menou är en
  kruka, en gammal fårskalle, en... Han högg ridpiskan genom luften så
  häftigt, att hästen förskrämd gjorde ett språng till sidan. Å, mina
  vänner, ropade han bittert -- ni vet, vad Egypten var för mig! För
  Republiken, tillade han långsammare.
  
  Han började detaljerat tala med dem om allt, vad som hänt sedan
  engelsmännens landstigning i Mars. Han utbredde sig över oenigheten
  mellan generalerna, Menous obeslutsamhet och missgrepp, och berättade
  äntligen nyheten om Belliards kapitulation i Kairo. -- Menou sitter nu
  innesluten i Alexandria -- han håller sig ännu och försöker genom
  styvsinthet böta på sin dumhet. Som om det kunde hjälpa! Det är
  märkvärdigt -- de äro allesammans så satans tappra och dugliga, när det
  gäller att föra en brigad eller till och med en division, men att bära
  _ansvaret_ för en hel armé, det duger ingen till! Jag behöver bara vända
  ryggen till, så går alltsammans åt helvete.
  
  De andra svarade icke. Junot böjde sig ned och klappade sin häst på
  halsen.
  
  -- Nu är alltså _den_ vägen till England stängd! suckade han. Det blir
  er sak, general, att finna en annan.
  
  -- Ja, det blir _min_ sak att finna en annan, upprepade Bonaparte
  häftigt, på en gång stolt och bittert. Det var min sak att erövra
  Egypten, för att Kléber skulle spela udda och jämnt om det, och Menou
  förlora det.
  
  De började sakta rida genom skogen, i riktning av landsvägen, var och en
  upptagen av sina egna tankar.
  
  -- Å, när jag tänker på vårt högkvarter i Ezbekyeh! suckade Rapp, vänd
  till Junot. Vi hade ändå många glada timmar därnere i Kairo!
  
  De voro nu vid slutet av skogen. Nere från landsvägen hördes en ung
  flickas skratt -- det skar klingande genom tystnaden, och officerarna
  sågo mekaniskt efter henne, där hon på sin åsna, mellan två enorma
  korgar, försvann vid vägkröken. Så sade Bonaparte plötsligt -- i det han
  avbröt en lång tankekedja -- högt, med rasande bitterhet:
  
  -- Jag skulle aldrig ha uppgivit St. Jean d'Acre, _aldrig_!
  
  Med en häftig rörelse av huvudet, som om han äntligen med våld ville
  skaka dessa grämande tankar från sig, tvang han sin häst tillbaka och
  satte med ett väldigt språng över det breda dike, som skilde skogen från
  landsvägen. Junot och Rapp gjorde detsamma och följde sedan långsammare
  efter. De visste, att deras utmattade djur ändå icke längre kunde hålla
  fart med det, han red. Det var en av de andalusiska rashingstar, som
  Carl IV för ett år sedan egenhändigt hade utvalt till honom i
  stuterierna i Aranjuez. Förste Konsuln hade på sin tid varit stolt över
  Bourbonens kungliga gåva -- nu red han detta ädla djur som en annan
  krake, utan tanke eller minne för den glädje, det en gång skänkt honom.
  
  
  
  
  XIX.
  
    »On regarde toutes choses au travers d'un voile doré
    qui les rend brillantes et légères. Peu à peu,
    ce voile s'épaissit en avançant jusqu'à ce qu'il
    devienne à peu près noir.»
  
      _Napoléon._
  
    »Il est si facile de se faire avec ses propres réflexions
    un mal irréparable.»
  
      _M:me de Staël._
  
  
  Några dagar efter nationalfesten den 1 Vendémiaire år X (man hade då
  redan för ett par veckor sedan återvänt från Malmaison) bad Madame
  Junot, som var i sin första grossess och tyckte om att ha sällskap hos
  sig, då hon ej mera dessa sista månader kom så mycket ut i stora
  världen, Mademoiselle de La Feuillade att stanna en hel dag hos dem i
  hôtel de Montesquiou och på aftonen gå med dem i deras loge på _Theâtre
  de la République (Comédie Française)_ för att se Talma i hans berömda
  roll som Orestes i »Andromaque». Generalen hade icke haft tid att följa
  dem dit och hela första akten var så gott som gången, då han äntligen
  kom. Hans hustru gav strax akt på, att han på ett i ögonen fallande
  vänligt och bekant sätt hälsade en ung dam, vars egendomliga, behagliga
  yttre Edmée och hon redan anmärkt, och som satt i logen omedelbart
  intill deras.
  
  -- _Känner_ du henne? Vem är det? -- Madame Junot ryckte lätt sin man i
  ärmen.
  
  -- Det är Pauline -- »Bellilote»! Du vet nog, vår lilla suverän i
  Orienten. -- Och han skrattade.
  
  Edmée hade hört både frågan och svaret, hon förstod strax, vem som
  menades. Hon kände, att hon rodnade, och för att dölja det, satte hon
  genast lornjetten för ögonen och vände sig åt andra hållet. Så pass
  hemmastadd var hon naturligtvis i de sista årens skandalkrönika, att hon
  ofta nog hört talas om Madame Pauline Fourès -- Bonaparte själv hade
  till och med ett par gånger lösligt häntytt på henne och deras
  förhållande i Egypten: den enda liaison, han någonsin offentligt vidkänt
  sig. Men för resten hade hon icke tänkt vidare på henne; hon slöt till,
  att hon närmast måste ha varit en vacker, kokett, men mycket tarvlig
  liten fru, som genom sin franska glättighet och sin smula europeiska
  elegans gjort furore i Kairo och på det viset dragit general Bonaparte
  liksom flera andra unga officerare till sig. Nu såg hon plötsligt för
  sig en förtjusande, frisk blondin med ett godlynt, kokett leende och ett
  par, något banala, men stora och strålande blå ögon, graciöst insvept i
  en präktig vit cachemirsschal.
  
  Under återstående delen av föreställningen glömde hon både Orestes och
  »Andromaque» för att ge akt på damen i sidologen. _Varför_ är hon i
  Paris? frågade hon sig själv med en obehaglig, nervös förnimmelse, som
  hon aldrig förr känt det minsta till. Vet han av det? Ha de träffats?...
  Den ena frågan dök upp efter den andra.
  
  Efter skådespelet skulle Junot fara till Tuilerierna, dit han blivit
  kallad av Förste Konsuln. Damerna lovade att vänta på honom med te --
  trots det korta avståndet mellan Rue de Verneuil och Rue du Bac hade
  Laure av Madame de Châteauneuf utbett sig, att Edmée skulle få stanna
  över natten.
  
  Kammarjungfrun serverade dem förfriskningar och frukt inne i Madame
  Junots kabinett. Där voro inga gäster, som annars vanligen efter
  teatertid, och de båda väninnorna satte sig bekvämt till rätta i
  fåtöljerna på var sin sida om kaminen. De kommo väl överens och hade
  alltid, på damers ytligt förtroliga sätt, en hel del att prata om;
  Madame Junots satiriska, kvicka, och ändå för det mesta godlynta utfall,
  roade alltid den av naturen så glada Edmée.
  
  Efter det att de en rundlig tid underhållit sig med betraktelser över
  Madame Hamelins toalett och Madame Leclercs tjänstgörande kavaljer, över
  Talmas spel och Mademoiselle Mars' kostym, över kardinal Consalvi och
  utsikterna till konkordatet, gick värdinnan äntligen löst på aftonens
  händelse: »Pauline».
  
  Madame Junot hade naturligtvis, liksom de flesta av deras krets, hela
  våren -- de få gånger, man i sällskapslivet haft tillfälle att se Förste
  Konsuln tillsammans med damer -- och isynnerhet nu på Malmaison i
  sommar, givit akt på, att han öppet föredrog Mademoiselle de La
  Feuillade framför andra damer i sin närhet. Men just det, att han gjorde
  det så _öppet_, förvirrade och desorienterade både henne och alla de
  andra, som icke kunde låta bli att intressera sig för något så
  riksviktigt som general Bonapartes hjärteangelägenheter. Hennes takt och
  verkliga finkänslighet förbjöd henne att tala därom med Edmée, men hon
  hade åtskilliga gånger pratat därom med andra, och ibland försökt att
  förhöra sin man, som så väl kände Bonaparte, och vilken hon dessutom
  visste vara en god iakttagare. Men vare sig, att generalen verkligen
  icke förstod, hur det hängde ihop, eller att han i alla fall icke ville
  eller icke ansåg det rådligt att yttra sig därom -- han kringgick
  systematiskt alla hennes frågor och försäkrade skrattande, att hon
  alltid gjorde bäst i att blott lita på sina egna skarpa ögon. Nu
  upptäckte emellertid plötsligt Laurette -- tack vare det oförmodade
  mötet med Madame Fourès -- ett förträffligt tillfälle att »sondera»
  väninnan och på samma gång, med sin större världserfarenhet, indirekt
  _varna_ henne, ifall hon skulle ha tagit Förste Konsulns artigheter för
  mer, än de, efter hennes tanke, voro värda.
  
  -- Gav du riktigt akt på henne, Edmée? En _dam_ är hon nu icke -- men
  det har jag för resten aldrig heller hört någon påstå! -- Hon smålog
  överlägset. -- Man kan strax se på henne, att hon icke har begrepp om
  stora världen -- eller vad tycker du?
  
  -- Jag tycker, att hon är mycket vacker, svarade Edmée enkelt. Hon var
  på en gång ängslig och glad över att Laure började tala om henne. Hon
  hade icke själv velat göra några frågor -- dels tyckte hon, att det var
  under hennes värdighet, dels hade hon en bestämd förnimmelse av, att
  _han_ skulle misstyckt det.
  
  -- Vacker! Ja, naturligtvis är hon vacker. Varför tror du annars, att
  han skulle brytt sig om henne? -- Laurette skrattade muntert, befriad
  från alla misstankar genom Edmées lugna ton och leende. -- Å, det är
  alldeles historien om David och Bathseba om igen! Han skickade mannen,
  den beskedlige stackarn Fourès, ut i öknen eller i de engelska
  korsarernas gap -- jag minns inte riktigt vilket, och det kan också vara
  detsamma. Och så -- du förstår!
  
  Mademoiselle de La Feuillade drog sig långt tillbaka i skuggan bakom
  kaminen, där hon satt. Hon skrattade liksom väninnan, men klangen i
  hennes skratt var icke äkta. Ovillkorligt mindes hon hans ord:
  »Châteauneuf -- å, honom skaffa vi väl ur vägen!»
  
  -- Junot påstår, att generalen var alldeles tokig i henne, så länge det
  varade. Gud vet -- Madame Junot stack fram sin guldbroderade tåspets och
  betraktade den noga med huvudet på sned -- Gud vet, vad det egentligen
  skall betyda, att hon nu är här?
  
  Edmée reste sig hastigt upp. -- Laurette, du får ursäkta, men jag är
  verkligen så trött i kväll...
  
  -- Å prat! -- Laurette tvang henne ned i stolen igen. -- Om _jag_ vore
  trött -- hon såg nedåt sin figur -- men en ung flicka, som du! Nu sitta
  vi så trevligt -- klockan är ju icke mer än litet över tolv ännu. Låt
  oss nu vänta till Junot kommer hem, som vi lovade, så kunna vi kanske få
  höra något nytt.
  
  -- Vad för nytt? Du är då förfärligt nyfiken, sade Edmée med ett försök
  att skämta.
  
  -- Å, om Pauline -- hon är dagens intressanta fråga! Men du har inte
  riktigt intresse för Förste Konsuln, som vi andra, det har jag alltid
  sagt, tillade hon skälmskt, en smula maliciöst.
  
  Edmée blev sittande. Efter detta kunde det naturligtvis icke gå an
  att gå.
  
  Bort emot klockan ett kom generalen hem. Han såg litet generad ut, när
  hans hustru strax, som den naturligaste sak i världen, började utfråga
  honom om Madame Fourès, i Edmées närvaro, och sneglade bort till henne,
  innan han bestämde sig för att svara. Hon satt där emellertid helt lugn
  med nedslagna ögon och lekte med fransarna på duken.
  
  -- Nå, min vän?... Ah, du har betänkligheter, för det här är en ung
  flicka tillstädes! Min Gud, en helt vanlig intrig -- en sådan historia
  har då Edmée hört förr! Varken hon eller jag begär ju, att du skall gå i
  detaljer -- Gud bevare oss väl! -- Och hon slog muntert, kokett ut med
  bägge händer.
  
  -- Ja, vad vill du, jag skall säga? Jag har ju berättat dig allt, vad
  jag vet. Det ser ut, som om hon haft det svårt, stackars lilla
  »Bellilote», och en hel hop vedervärdigheter, innan hon äntligen hamnade
  här. Duroc har berättat mig, att hon lyckats få fram ett brev till
  Förste Konsuln, och nu hoppas jag, att han sörjer väl för henne på ett
  eller annat sätt.
  
  Edmée led förfärligt under detta samtal. Hon hörde på Junots röst och
  såg det på hans förstulna, halvt medlidsamma blickar i riktning av
  henne, att han icke ville säga allt, vad han visste, att han kanske icke
  vågade. Å, hon _ville_ ju intet veta om denna kvinna! Om ingen av dem,
  vilkas namn en gång varit kedjade till general Bonapartes. Att de flesta
  av dem existerade ännu -- det visste hon väl, det bekymrade henne icke
  ens; vad kunde de väl, stackars varelser, göra henne, »drottningen», som
  han självmant kallade henne? Men att man _visade_ henne dem, att man
  tvang detaljer på henne, att man angående dem eggade hennes
  inbillningskraft, hennes svartsjuka! Å, denna småaktiga, lurande
  svartsjuka, som _måste_ finnas i var kvinnas hjärta, vilken en gång
  oåterkalleligen givit sig själv bort -- hon hade aldrig förr känt den,
  hon _ville_ icke sudlas av den! Hon visste ju, att ingen, icke ens
  Joséphine, någonsin hade stått honom så nära, som hon stod; men blott
  att jämföra sig med andra, väga hans kärlek till henne mot den, han hade
  givit andra, _kunde_ ge andra -- det var redan att sänka sig olidligt.
  Hon hade icke bett om kunskap om hans förtid -- varför tvang man den så
  brutalt på henne? Och med den alla dessa tankar, som hon förnedrade sig
  med att tänka. Hon visste instinktivt, att infördes i förhållandet
  mellan henne och den man, hon älskade, en tredje -- rivalen -- drevs hon
  till att känna svartsjuka, då var hon i och med detsamma förlorad,
  fallen; då skulle hon ej mer kunna se sig själv som »drottningen», den
  enastående, den oersättliga, den enda, utan som mätressen -- en av de
  många, efterträderskan, som själv var dömd att ha efterträderskor. Ifall
  den absoluta tilliten till hennes egen makt och hans kärlek -- till
  detta, som från början var hörnstenen i deras förhållande: känslan hos
  dem bägge att vara undantagsmänniskor och att stå i ett
  undantagsförhållande -- ifall _den_ rubbades, så var det alltsammans
  förbi. Därför värjde hon sig till det yttersta, därför ville hon stoppa
  sina ögon och öron till, ty hon _ville_, hon _måste_ ha sin självsäkra,
  övermodiga tro i fred; den hade efter handen blivit hennes religion och
  hennes hela väsens _raison d'être_. Utan den var hon rotlös.
  
  Hennes stolthet hjälpte henne att för dessa främmande människor dölja
  den nervösa, etsande plåga, som i dessa minuter, medan hon hörde deras
  ord, läste deras blickar och snarare kände än tänkte sina egna tankar,
  sönderslet henne. Hon reste sig långsamt upp och gick värdigt, blek och
  stilla -- ja, hon hade till och med sinnesnärvaro nog att låtsa kväva en
  gäspning -- bort till andra ändan av rummet och började förstrött leta
  mellan modejournalerna på bordet. Då trängde sig plötsligt den tanken på
  henne: men varför _nu_? Varför just _nu_ -- för _denna_ kvinnas skull?
  År icke Joséphine farligare, och hon har aldrig framkallat denna tanke
  hos mig? Har jag ej sett Paris' skönaste kvinnor flockas om honom, tigga
  om hans leende, hans blick? Varför? Edmée visste icke, att det i var
  kvinnas liv, när hon i kärlek har nått det ödesdigra stadium, att hela
  hennes själs intresse, alla hennes tillvaros trådar småningom samlat sig
  om _en_ -- en _människa_, med växlande stämningar och oberäkneligt blod
  -- att det då en dag oundvikligen, förr eller senare, kommer en kris, då
  tvivlet rubbar tron, då det för den, som i stolt segerglädje ej vetat,
  vad kamp ville säga, gäller valet mellan att kämpa med alla vapen --
  fina och grova -- eller att helt nedlägga dem; då det icke ens i hennes
  eget inre är fred för den stolta kärlek, som nyss trotsat allt och varit
  sig själv nog. Då gäller det: antingen att klokt söka inregistrera den i
  en eller annan av samfundets givna rubriker, skaffa sin kärlek ett
  ryggstöd utåt, eftersom den inre nerven icke mera är stark nog att
  allena hålla den uppe -- eller att resignera, taga livet som det kommer,
  sådant _andras_ vilja skapar det för en. Och i bägge dessa fall, blir
  den store, stolte Eros sig själv otrogen; förtrollningen är förbi, den
  kommer icke mer igen. Denna kris hade nu kommit för Edmée. En obetydlig
  yttre orsak, en blott inbillning kanske, som för ett par månader sedan
  ej skulle ha afficierat henne det ringaste, hade framkallat den. Hon
  hade förlorat sig själv, gått upp i honom som personlighet och andligt
  väsen, hennes själ hade blott fotfäste i honom -- nu var krisen där,
  tvivlet var väckt, hörnstenen rubbad!
  
  Madame Junot hade icke sett eller låtsade icke se gäspningen. Hennes
  nyfikenhet var spänd, icke på länge hade hennes lättrörliga fantasi haft
  något så intressant att gissa över. När Edmée gick bort i andra ändan av
  rummet, begagnade hon sig strax av tillfället och började ivrigt --
  riktigt på skarpen och i alla enskildheter -- förhöra sin man.
  
  Edmée, med sin i detta ögonblick pinsamt uppdrivna hörsel, hörde, trots
  avståndet och de låga rösterna, nästan vart ord av deras samtal. Nu
  kunde hon ej uthärda denna tortyr längre -- hon _måste_ avbryta dem, gå
  fram och säga dem godnatt, hövligheten behövde ej tvinga henne att höra
  på alla dessa olidliga, intima förhandlingar. Och likväl stannade hon
  kvar som fastnaglad, där hon var -- lyssnade och hörde!
  
  I det hon äntligen vände sig och tog ett par steg över rummet, viskade
  Laure, med sina stora, komiskt förfärade ögon:
  
  -- Och hon _har_ alltså redan fått tillträde till Tuilerierna, säger du?
  Ett sådant drama där kan bli! Du skall få se, tillade hon med ett lågt
  skratt, det är inte för intet! Han har icke helt och hållet glömt
  »Bellilotes» små behag.
  
  Junot tog sig om hakan utan att svara. Edmée såg, i det hon gick fram
  till dem, hans undertryckta, mycket sägande leende.
  
  -- Å, Edmée, du måste verkligen ursäkta... Så sömnig du ser ut, din
  lilla stackare! Det är också bra tanklöst av mig, men för så goda vänner
  behöver man ju icke genera sig, och när jag får några nyheter från
  Tuilerierna, så glömmer jag allting. Och det här är verkligen viktigt --
  riksviktigt! tillade hon skämtsamt, på sitt lätta, behagfulla sätt.
  
  -- Alla damer äro sig lika, skrattade Junot. När de blott tro sig skymta
  tråden av en intrig!...
  
  Äntligen kom då Edmée in i det henne anvisade rummet, och med ens tog
  den pinsamma spänning, hon nu flera timmar levat i, ut sin rätt. Hon
  vinkade till jungfrun, att hon skulle gå, och, med händerna för ögonen,
  kastade hon sig ned på sängen i ett våldsamt, krampaktigt gråtanfall.
  
  Men det varade icke länge. Hon reste sig upp, badade sina ögon och sitt
  ansikte, och småningom kände hon, hur besinningen vände tillbaka. Hon
  tröstade sig med alla de förnuftsgrunder, hon kunde få fatt i. Hon sade
  sig själv, att han för sin äras skull icke helt och hållet kunde överge
  den stackars kvinna, som han en gång tvungit att offra rykte och framtid
  för hans skull, att han var nödsakad till att personligen tala med
  henne, att han icke kunde överlämna denna ömtåliga sak i främmande
  händer o. s. v. o. s. v. Men alltid, vid var tanke, hon tänkte, tvang
  sig denna fatala, nedsättande _jämförelse_ på hennes medvetande. Hon,
  som så stolt burit sin egendomliga särställning bland kvinnor; hon, som
  i sina egna ögon -- och väl därför också i hans -- så länge varit den
  enda: den jungfruliga, alltid nya älskarinnan, den högättade,
  jämnbördiga bruden, som i gudomligt övermod, stolt som en drottning,
  gått samfundsordningen i förköp och tagit ut livets rätt -- hon kände
  sig plötsligt förnedrad, sänkt i smuts genom de beröringspunkter, vilka
  hon, genom att resonera över hans ställning till denna andra kvinna,
  ovillkorligt fann mellan sig och henne.
  
  -- Jag är sjuk, sade hon otåligt för sig själv. Vore jag sund och rask,
  som jag brukar vara, ägnade jag icke denna händelse en tanke... Om hon
  blott varit så _gammal_ som Madame Bonaparte, hade jag blott sett dem
  tillsammans -- jag hade icke brytt mig om det.
  
  Hon började gå fram och tillbaka på golvet med händerna för tinningarna.
  På vägen förbi spegeln kom hon att kasta en blick däri -- hon blev själv
  förfärad över den glödande, förvirrade blicken i sina annars så klara
  ögon.
  
  -- Å, varför är jag icke hos honom i natt -- just i natt! mumlade hon
  och vred sina händer. Hon stötte upp fönstret och lutade sig långt fram
  över karmen, natten var kylig och mörk.
  
  Den friska luften gjorde henne gott; med uppbjudande av hela sin
  viljekraft försökte hon äntligen fatta sig. Hon låste fönstret och
  började kläda av sig.
  
  -- I morgon skall jag se honom, sade hon sakta till sig själv. Han får
  ej ana något om detta. Han skulle förakta mig. -- Hon studsade vid ordet
  -- det hade hon aldrig sagt sig själv förr.
  
  Utmattad somnade hon in fram på morgonsidan. När hon vaknade, sken solen
  in i rummet. Madame Junot stod vid sängen och ryckte henne i håret.
  
  -- Men, Edmée -- det är ju nära middag, vad tänker du på? Här är bud
  från Madame Germon, som fåfängt har sökt dig hemma hos dig. Det är om
  din klänning till middagen i dag... Och kom ihåg, att vi lovat Duroc att
  se revyn i förmiddag från hans fönster...
  
  Edmée klädde sig med hjälp av Valentine -- solen och friska luften
  gjorde henne gott, hon kände sig nästan lugn igen. Därpå for hon med
  Madame Junot och ett par andra damer till revyn i Tuilerigården.
  Bonaparte såg henne, där hon -- helt nära honom -- lutade sig ut genom
  fönstret i rez-de-chausséen; han förde handen upp till hatten och
  hälsade henne med det leende, hon visste var _hennes_.
  
  När hon äntlign efter revyn kom hem i Rue du Bac, väntade henne en stor
  överraskning: Louis de Châteauneuf hade plötsligt ankommit från England.
  Det var Otto, som sänt honom med viktiga depescher angående
  fredsunderhandlingarna, vilka nu skredo fram med rask fart -- ja, efter
  vad han diplomatiskt svävande lät förstå, nästan kunde anses för
  avslutade. Redan strax efter sin ankomst hade han, tillsammans med
  Talleyrand, haft audiens hos Förste Konsuln. Efter särskild uppfordran
  ämnade han sig också på middagen till Tuilerierna -- det var en
  _quintidi_.
  
  Edmeé hann blott flyktigt hälsa på honom nere i salongen, där hon också
  träffade markisen av Caulaincourt, som hade lovat att följa sin
  guddotter till middagen i Tuilerierna. Han grälade skämtsamt på henne,
  för det hon så länge låtit uppehålla sig av Madame Junot, och bad henne
  nu skynda sig att göra toalett.
  
  Då Mademoiselle de La Feuillade denna eftermiddag stod framför spegeln
  och lät kläda sig, frapperades till och med Valentine, som dock var så
  van att se henne, av hennes stora och egendomliga skönhet. Hon var en
  smula blekare än vanligt, och där voro omkring ögonen mörka ringar, men
  själva dessa ögon voro så bedårande, med en förut okänd, tragisk glans i
  blicken, att kammarjungfrun på sitt tvära, okonstlade sätt, plötsligt
  utbrast:
  
  -- Se då icke så på mig, Mademoiselle! Mademoiselle har ju likadana ögon
  som Madonna där hemma i kapellet på les Fougères.
  
  Edmée skrattade och böjde sig fram mot spegeln för att se på sig själv.
  Ja, där var verkligen något i hennes ansikte, som hon icke kände igen.
  
  -- Kan en ny tanke göra så mycket? tänkte hon bittert.
  
  När hon äntligen -- rätt sent -- mellan markisen av Caulaincourt och
  Louis de Châteauneuf, trädde in i Tuileriernas salonger, vände sig
  gästerna vid ljudet av hennes namn. Som en drottning skred hon över
  golvet, den snövita dräkten släpade efter henne, för första gången i
  sitt liv bar hon diamanter -- i håret, på halsen och armarna. När hon
  böjde sig till hälsning för Förste Konsuln och Madame Bonaparte, sade
  den spanske ambassadören Azara, till Preussens sändebud, markis
  Lucchesini:
  
  -- Vem vågar säga, att Frankrikes adel är död? Mademoiselle de La
  Feuillade ensam bär ju hela Versailles' traditioner på sina unga
  skuldror.
  
  Förste Konsuln såg på henne. Med sin skarpa blick upptäckte han strax,
  att där i hennes utseende var något förändrat, att där föregått något
  med henne -- men vad? Han vände huvudet och såg Louis de Châteauneuf vid
  hennes sida. En skugga gled över hans ansikte.
  
  Den aftonen var Edmée de La Feuillade strålande, hon överträffade sig
  själv -- hon var pikant, kokett och furstligt värdig. Hon märkte, att
  både Bonaparte och Louis iakttogo henne, och starkare, mera medvetet än
  någonsin, kände hon det eggande i att vara älskad av två män, tjusningen
  av en överhängande fara och en trotsig tillfredsställelse av att möta
  den.
  
  Senare på aftonen talade hon länge med sin kusin. Sällskapet, som kände
  till det projekterade giftermålet, respekterade deras tête-à-tête och
  lät dem diskret vara i fred.
  
  -- Nå, det ser ut, som om det ändå skulle bli av, viskade Talleyrand
  till den gamle Caulaincourt. Jag trodde en stund, att det kunde komma
  fnurror på tråden -- han såg med en hastig, nästan omärklig blinkning
  bort till Förste Konsuln. -- Nu tjänar han sina sporrar i freden med
  England, och sedan göra vi honom till ambassadör -- en stoltare
  ambassadris kan Frankrike icke önska sig!
  
  Edmée vände sig till sin kusin, och, frankt, med ögonen i hans, frågade
  hon honom:
  
  -- Vad tänker du om mig -- då du nu ser mig igen?
  
  -- Det svarar jag icke på. Att jag i afton är här med dig som _hans_
  gäst, är en svaghet, som mången man av ära skulle förakta mig för.
  Men... ja, det är min sak, och jag är själv domare däri. Men _ett_ vill
  jag säga dig, min kusin: när jag, som du ser, gör allt för att umgås med
  dig som en blott släkting, en blott bekantskap nästan, när jag för vårt
  namns och ditt ryktes skull gör större uppoffringar, än du kan väga
  eller mäta, så måste du åtminstone spara mig för dessa upprivande,
  plågsamma förklaringar, vilka du vart ögonblick tyckes söka. Är det då
  verkligen av så stor vikt för dig att veta, vad jag tänker om dig?
  
  Hon skakade på huvudet och såg ut i rummet. -- Ja, ibland har jag tyckt
  det. Men icke nu -- intet är av vikt för mig _nu_.
  
  -- Vad menar du? sade han skarpt.
  
  -- Å, ingenting. Jag menar väl närmast -- hon talade mycket långsamt --
  att mitt liv småningom så har koncentrerat sig i en enda känsla, att
  allt annat... Hon avbröt sig och gjorde en svävande, avvärjande rörelse
  med handen: -- Å, det är mig alltsammans så likgiltigt! Förstår du mig,
  när jag säger, att ibland tycker jag, att livet liksom tätnar och
  mörknar omkring mig, jag hålles fast som i ett skruvstäd, jag kan blott
  se _framför_ mig -- i en riktning -- och där ser jag ett ljus, så
  starkt, så starkt... -- Hon smålog och for med handen över ögonen. Hon
  hade mött Bonapartes blick.
  
  Uttrycket i hennes stämma slog honom. Det var däri en ångestfull klagan,
  som han icke förstod, och som icke liknade henne. Han grep hennes hand
  och böjde sig fram emot henne:
  
  -- Men, Edmée, du är sjuk! Du har ju feber igen.
  
  -- Ånej. -- Hon reste sig upp, och, i det hon lätt lutade sig över
  honom, viskade hon lågt, nästan ömt:
  
  -- Se icke så på mig, Louis. Man ger akt på det, man talar om det...
  
  Louis rodnade av vrede och skam. Han reste sig häftigt upp. Hon hade
  rätt: det var mer än ovärdigt, att han här, för allas ögon, i detta hus,
  icke förstod att dölja sin känsla för Förste Konsulns älskarinna.
  
  Edmée hade icke gått många steg, då Bonaparte närmade sig henne. Under
  föregivande av att vilja visa henne en tavla i galleriet, bjöd han henne
  armen och drog henne med sig bort.
  
  -- Vad skall jag tro om dig i afton? mumlade han med illa dold
  häftighet. Du undviker att se på mig, du ägnar hela din uppmärksamhet åt
  din kusin. Han teg och betraktade henne med en egendomlig blick, som
  sade så mycket som: Jag vet väl, det är omöjligt, du är _min_, han
  varken kan eller _vill_ taga dig, men...
  
  Edmée kom plötsligt till att skratta. Hon skrattade så häftigt, att hon
  måste sätta sig ned. Han såg mörkt, ogillande på henne.
  
  -- Du är icke dig själv i afton. Du vet, jag kan icke tåla
  fruntimmersnycker.
  
  Edmée höll solfjädern för ansiktet och bara skrattade. Hon visste inte
  själv varför -- det var som en stänk av självförakt i detta skratt --
  men det lättade. Denna hans obilliga svartsjuka, hans brutala retlighet,
  gjorde henne i alla fall gott; hennes själ vidgade ut sig efter trycket.
  
  -- Jag måste tala med dig i afton, Edmée. -- Han böjde sig ned över
  henne. -- Kan du ej på något sätt stanna i Tuilerierna?
  
  Hon skakade på huvudet: -- Omöjligt! Jag är här ju med min gudfar och
  min kusin.
  
  -- Å, jag glömde -- _din kusin_!
  
  Han vände sig kallt ifrån henne, tog Rapp, som just passerade förbi,
  under armen, och började prata med honom.
  
  Edmée ångrade i nästa ögonblick, vad hon sagt -- hon ville taga det
  tillbaka, hellre utsätta sig för vad som helst än trotsa honom, men hon
  kunde ej komma till att tala med honom mera. Ögonblicket var förspillt.
  En gång mötte hon hans blick över salen, men den sade henne intet.
  
  Laure Junot kom fram till henne. -- Tillåt, att jag säger dig en
  artighet, Edmée -- du är förtjusande! Madame Germon har gjort ett
  mästerverk. Och diamanterna klä dig! En liten smula för tidigt, eller
  hur, efter våra gammaldags begrepp?... Man skulle icke kunna se på dig,
  att du var så sömnig i går afton. Apropos -- hon böjde sig muntert fram
  och viskade -- kan du tänka dig, att jag så gott som lockat ur Duroc,
  att hon skall komma hit i afton -- Pauline! Det är allt en besynnerlig
  tid att ge audiens till supplikanter, men Förste Konsuln är ju så
  upptagen... -- Hon smålog.
  
  Edmée kände, hur det blev svart för hennes ögon, och hjärtat upphörde
  nästan att slå. Det varade blott ett par sekunder. I nästa ögonblick
  reste hon sig upp, blek, men alldeles fattad.
  
  -- Jag befinner mig icke väl, Laurette... Det började, som du minns,
  redan i går afton. Törs jag be dig göra mig den tjänsten att uppsöka
  Monsieur de Caulaincourt och säga honom, att jag helst vill hem. Det är
  också på tiden -- jag ser flera gå...
  
  Hon tilltrodde sig icke att gå över rummet, så illamående kände hon sig,
  utan blev sittande i fönstersmygen, medan Madame Junot förskräckt gick.
  Alla dessa människor, som sorlade omkring henne -- det förekom henne,
  som om de allesammans gjorde henne något ont; i vild ångest, i en
  olidlig, brännande smärta, böjde hon sig fram, som för att dölja sig för
  dem. Och hela tiden hade hon dock en bestämd känsla av, att hon _måste_
  resa sig upp, samla sin energi, skrika på hjälp, hålla fast den tid, som
  flydde -- men hon kunde icke, hon hade plötsligt blivit så maktlös.
  
  -- Jag är sjuk, tänkte hon mitt i sin ångest plötsligt klart. Louis har
  visst rätt.
  
  I detta ögonblick passerade Förste Konsuln åter förbi henne. Hon reste
  sig upp, och -- utan att tänka på människorna omkring dem -- grep hon
  blixtsnabbt hans hand. Hennes ögon, nästan svarta under de
  ljusgnistrande diamanterna på pannan, höjdes emot honom med ett uttryck
  så egendomligt, ödmjukt, smärtsamt, att han stannade.
  
  -- Jag kommer, mumlade hon sakta. Jag _vill_ komma.
  
  Han öppnade munnen som för att svara något, då i detsamma Armand de
  Caulaincourt bestört kom emot dem.
  
  -- Min far låter hälsa er, Mademoiselle. Han är redan färdig, han
  väntar er.
  
  Edmée höjde ännu en gång sin blick mot Förste Konsuln. De sågo ett
  ögonblick fast och ömt på varandra. Så tog hon Armands arm och gick
  långsamt genom salen. Bonaparte följde henne länge med ögonen.
  
  Edmée kom hem i Rue du Bac och gick, efter många oroliga förmaningar av
  markisen och Madame de Châteauneuf, strax upp till sig. Hon lät
  Valentine taga diamanterna av, men när hon ville lossa klänningen,
  hejdade hon henne hastigt. Hon reste sig upp från stolen framför
  spegeln.
  
  -- Jag kan icke stanna här, Valentine, sade hon bestämt. Tag min kappa
  -- min stora kappa -- jag måste gå igen.
  
  Pigan grep henne förskräckt om armen. -- Men Mademoiselle, då! Det går
  ju icke an. Mademoiselle är sjuk -- det är feber.
  
  -- Å, prat! Giv mig min kappa. Jag _måste_ bort, hör du ju.
  
  Det var redan över midnatt.
  
  -- Det går icke an. Jag låter kalla Madame eller Monsieur Louis...
  
  Edmée stampade i golvet. -- Giv mig min kappa! ropade hon i förtvivlan
  och raseri. O, min Gud, nu står hon där och spiller min dyrbara tid!
  
  Hon fick sin vilja fram. Hon nästan sprang över bron till Tuilerierna.
  Hon hade ingen svårighet att passera gallerporten -- vakten kände
  händelsevis från föregående gånger alldeles bestämt »den beslöjade
  damen». Oantastad lyckades hon nå ända fram till Durocs ingång.
  
  -- Jag önskar tala med medborgaren Duroc. Det är något viktigt.
  
  Duroc hade nyss lämnat Förste Konsuln. Han blev högst förvånad, när han
  igenkände Mademoiselle de La Feuillade, och förde henne strax in i sitt
  kabinett. Då hon slog slöjan tillbaka, förfärades han över hennes
  blekhet och hennes ögons sällsamma glans.
  
  -- Vad betyder då detta, att man icke strax för mig upp som vanligt?
  sade hon otåligt, feberaktigt befallande. Jag måste tala med generalen.
  
  Duroc blev förvirrad. -- Det är omöjligt, Mademoiselle. Förste Konsuln
  är icke ensam. Han arbetar och vill icke störas.
  
  Edmée lutade sig mot väggen, tungt, med slutna ögon. -- Han är icke
  ensam... Vem är då hos honom? Han arbetar i biblioteket -- jag brukar
  alltid få komma in i hans sängkammare.
  
  -- Icke i afton, Mademoiselle. Han talade bestämt, men han sänkte
  blicken.
  
  -- Har han givit befallning, att _jag ej_ får komma in.
  
  -- Han har givit befallning, att han ej på villkor vill störas.
  
  Edmée gick fram till Duroc. Hon lade bägge händerna på hans skuldror och
  såg honom fast in i ansiktet med sina stora, feberglänsande ögon.
  
  -- Svara mig -- _ärligt_. Ni vet, att för mig gäller det liv eller död,
  jag _kan_ icke bedragas nu. Är det hon -- Madame Fourès?
  
  Duroc ryggade ett steg tillbaka. Han lossade sakta hennes händer med
  nedslagna ögon. -- General Bonaparte har önskat att _tala_ med henne,
  sade han.
  
  Edmée hade vänt sig om. Hon hade plötsligt blivit stilla och glansen i
  hennes ögon var utsläckt. Duroc tyckte, att han såg henne vackla, när
  hon gick mot dörren. Han skyndade fram till henne.
  
  -- Mademoiselle de La Feuillade, ni gör honom orätt i era tankar! sade
  han allvarligt.
  
  Hon smålog. -- I mina tankar?... Jag vet inte. Jag kan inte tänka mer.
  I tjugufyra timmar har _en_ tanke gnagt på min hjärna -- allt sammansvär
  sig för att göra den till verklighet. -- Hon förde handen upp till
  huvudet. -- Jag är sjuk -- jag har orätt. Hon stod litet, hennes stela
  stirrande blick såg in i ljuset -- liksom igenom det; så sade hon sakta,
  så lågt, att han knappt kunde uppfatta det:
  
  -- Jag har aldrig vetat, vad tvivel var. Jag var blott van att leva i
  ljus. Nu -- nu är mörkret över mig!
  
  Ett ögonblick tänkte han på att trotsa förbudet och underrätta Bonaparte
  om, att hon var där. Men dels -- trots det han i sin själ trodde, att
  han gjorde sin vän orätt -- hindrades han av vissa minnen förbundna med
  Pauline; dels såg han, hur fysiskt angripen hon var, och trodde, att
  hon, när allt kom omkring, dock hade bäst av att komma hem och i ro.
  
  -- Mademoiselle de La Feuillade, sade han lugnande, med broderlig ömhet,
  låt mig följa er hem. Ni är sjuk, här är ej gott för er att vara.
  
  Hon skakade på huvudet. -- Jag skall gå. Men ni behöver ej följa mig,
  Monsieur Duroc. Jag är så van att gå ensam.
  
  Den lättrörde Duroc fick plötsligt tårar i ögonen. Hon var så barnsligt
  hjälplös i detta ögonblick, hon sade det så enkelt, så utan all tanke på
  att beklaga sig över sin sällsamma ställning. Han mindes plötsligt den
  lilla vilsekomna prinsessan framför eldbrasan, med de bara fötterna och
  de genomvåta silkesskorna.
  
  Han drog hennes arm under sin, och hon lät sig viljelös föras ut.
  
  Hela vägen till Rue du Bac sade hon icke ett ord. När han hjälpte henne
  in genom trädgårdsgrinden, viskade han vänligt:
  
  -- Sov gott, Mademoiselle. Ni behöver framför allt ro.
  
  Hon såg upp i hans ansikte, och ännu en gång förfärades han över den
  stela, slocknade blicken i hennes ögon.
  
  -- Säg honom, att jag kom, som jag hade lovat.
  
  I trädgården mötte hon Valentine, som hela den sista halvtimmen hade
  suttit på huk i trappan och väntat, alldeles utom sig av ångest.
  
  Hon fick Edmée i säng, och föll strax därpå själv i sömn, alldeles förbi
  av den långa vakan och den utståndna ångesten.
  
  
  
  
  XX.
  
    »L'adversité manquait à ma carrière»...
  
      _Mot de Napoléon._
  
    »Une âme dont aucune affection était faible ou médiocre.»
  
      Un contemporain sur Napoléon.
  
    Le Premier Consul ordonne:
    Qu'un soldat doit vaincre la douleur et la mélancholie des passions.
  
      Ordre du jour, Floréal an X.
  
  
  När Louis de Châteauneuf, efter en sömnlös natt, tidigt nästa morgon kom
  ut i parken, såg han något vitt flyta i dammen -- det var Edmées vita
  klänning. Han hämtade Valentine, och de drogo henne upp ur vattnet.
  Uppför den gamla, breda marmortrappan buro de henne och lade henne på
  den gyllene sängen i hennes eget rum.
  
  Hon låg på sidan med det långa, våta håret slaget över skuldrorna och
  ryggen. Solen föll in genom fönstret och sken på hennes vita klänning
  och på de eldförgyllda rokokoänglarna, som lyfte sina basuner mot alla
  fyra väderstrecken.
  
  När Louis hade fått veta allt det Valentine visste, sade han i sträv,
  bjudande ton, där han satt vid sängens huvudgärd:
  
  -- Låt kalla Förste Konsuln. Men var stilla, gör ej buller i huset! Ännu
  får ingen veta det, och ingen får lov att komma hit. Säg sedan, att min
  kusin i sömnen gått ut ur huset och av våda fallit i dammen. -- Han satt
  stilla med nedböjt huvud. Plötsligt höjde han det igen och återtog
  långsamt: -- Låt kalla Förste Konsuln -- säg honom, att Mademoiselle de
  La Feuillade är död.
  
  Vattnet droppade långsamt ned på det inlagda golvet. Han torkade med en
  duk hennes ansikte och bara armar. Hon hade ej varit död länge, kanske
  blott en kvarts timme; hennes ansikte var friskt, men blekt, hennes ögon
  voro slutna, och det såg ut, som om hon sov.
  
  Då hördes hastiga steg i den lilla trappan, och genom den uppslagna
  dörren stormade Bonaparte in. Louis lyfte handen, liksom för att bjuda
  tystnad: denna våldsamhet kränkte den döda.
  
  -- Vad är det för bud, ni vågat sända mig, Monsieur de Châteauneuf?
  utropade han vredgat, redan i dörren. Bakom honom skymtade Durocs bleka
  ansikte, som strax drog sig tillbaka. Vad har ni gjort med Mademoiselle
  de La Feuillade?
  
  Louis reste sig upp och visade tyst med handen på sängen. Förste Konsuln
  lyfte bägge händerna mot pannan och tumlade ett par steg tillbaka. Louis
  gick sakta bort och riglade alla rummets dörrar.
  
  -- _När_? sade Bonaparte tonlöst. Och i natt, ännu efter midnatt...
  
  Överväldigad av smärta, med ett dovt skri av förtvivlan, kastade han sig
  över den döda och grät våldsamt med ansiktet mot hennes kalla händer.
  
  -- Det måste ha hänt i morse tidigt -- Louis talade med onaturligt lugn,
  hans stämma ljöd kärv och hård genom det tysta rummet. -- Hon har gått
  ut genom den hemliga trappan i Valentines rum, vars tillvaro tyvärr
  ingen här i huset har anat eller tänkt på. Valentine sov tungt av
  trötthet. -- Ja, ni känner ju nattens händelser bättre än jag,
  medborgare-Konsul. Vi veta blott, att min kusin var borta en timmes tid
  strax efter midnatt, och att hon tycktes sjuk som av feber, redan då hon
  gick. Så kom hon hem, och pigan fick henne i säng -- hon trodde, att hon
  sov...
  
  Louis höll upp. Han stödde handen mot sängstolpen och hämtade andan
  djupt. Ett ögonblick förvreds hans ansikte av smärta, och rösten
  skälvde, när han åter talade.
  
  -- Men obemärkt har hon stigit upp igen och tagit sina kläder på -- dem
  hon först fann -- sin vita festdräkt. Stolt och stilla, som hon alltid
  var, utan att efterlämna ett skrivet ord, utan att med en häntydning på
  något sätt röja sitt syfte -- _kanske_ i ett feberanfall, men jag, som
  kände henne, tror det ej -- har hon sökt döden, där hon närmast fann
  den. Jag behöver ej förklara för er, medborgare-Konsul -- hans röst steg
  i styrka -- _varför_ jag låtit kalla er och här ställt er ansikte mot
  ansikte med den döda.
  
  Bonaparte hörde honom icke; hans lidelsefulla sorg hade för ett par
  ögonblick helt övermannat honom.
  
  Men Louis de Châteauneuf hade icke medlidande med honom. Han gick tätt
  intill honom och lade sin hand på hans skuldra.
  
  -- Vi äro nu allena här -- ingen hör oss, ingen kan störa oss. Och vi
  äro två män, som bägge ha älskat denna kvinna. En gång har ni i
  självsäkert övermod nekat att stå mig till svars -- nu _skall_ ni svara
  mig: vad drev henne till förtvivlan och död?
  
  Bonaparte reste sig i raseri och vände sig vilt emot honom -- Louis
  ryggade tillbaka för blicken i hans ögon. -- Gå! skrek han. Gå, lämna
  mig ensam med henne, som jag älskade, och som var min, _är_ min. Gå! Han
  vinkade befallande.
  
  Louis de Châteauneuf lade armarna i kors över bröstet:
  
  -- Ni vet ej, vad ni säger, general Bonaparte. Jag är här i mitt eget
  hus. Min plats är hos min döda brud. _Nu_ är hon min! I ånger och död
  blev hon min.
  
  -- Ånger! Och ni tror, att hennes stolta själ förstod att ångra? Ni, som
  pockar på att vara hennes frände, ni kände henne ej! Nej, i tvivel och
  förtvivlan sökte hon döden.
  
  Louis tog ett steg fram emot honom -- hotande: -- Ni bedrog henne?...
  
  Bonaparte höjde sina tunga ögonlock, och hans fasta, järnblå blick mötte
  Louis'. Han skakade på huvudet.
  
  -- Nej. Jag älskade henne -- mer, än jag någonsin älskat någon annan
  människa. -- Han talade sorgset, men med fattning, och utan att behöva
  göra våld på sig. -- Jag kan förstå, att hon, sedan jag sist talade med
  henne, har genomgått ett slags kris -- jag kan ana, att hon trodde sig
  stå framför en vändpunkt i vårt förhållande -- och hon var för stolt att
  ingå på ackord med livet...
  
  Han avbröt sig och sänkte huvudet, och åter föll han ned vid hennes bädd
  med huvudet mot hennes ansikte. Stora, tunga tårar fyllde hans ögon.
  
  Louis teg. Han stod på den andra sidan av sängen och höll ännu
  krampaktigt fast sin kusins ena hand. Det var, som om de båda männen
  ännu i döden drogos om denna kvinna.
  
  -- Edmée -- _lilla_ Edmée, sade han halvhögt för sig själv -- sakta,
  ovillkorligt. Han kom plötsligt att tänka på henne, som han hade sett
  henne som barn för många, många år sedan. Och han fortfor dämpat, nästan
  förtroligt:
  
  -- Jag kan _se_ henne, som hon måste ha varit i morse. Stilla, utan att
  en minut ha slutit sina stora, vidöppna ögon, har hon stigit upp ur
  bädden och gått här, genom sin kammare, ut ur huset, och i gryningen av
  den dag, som hon icke mer ville se, har hon stigit ned i dammen. Ingen
  anklagelse har kommit över hennes läppar, ingen klagan, ingen
  förebråelse, ingen bön om förlåtelse till dem, som älskade henne... Här
  i detta hus, för icke länge sedan sade hon till mig: »döden kan man
  alltid nå». Och utan att tveka har hon nu, då livet blev henne för
  tungt, funnit den död, som låg närmast till hands. Edmée! -- han kastade
  sig på knä -- jag tackar Gud, att du hade mod att dö!
  
  Bonaparte stod lutad över sängen; han hade rest hennes huvud upp mellan
  båda sina händer och såg stirrande in i det marmorbleka, livlösa
  ansiktet. Småningom kom i hans ögon ett nytt uttryck -- som av
  hänryckning -- och i det han med ena handen ömt strök undan det våta
  håret från hennes panna, sade han innerligt, högt och tydligt:
  
  -- Hon var en själ så helstöpt som ingen annan. Hon sade i natt till
  Duroc, att »mörkret kom över henne». Han förstod det icke -- _jag_
  förstår det. Hon, som hade levat i bländande ljus -- hon kunde ej finna
  sig till rätta i den grå skymning, hon nu trodde skulle komma, hon kunde
  icke slå av på sina fordringar, icke resignera -- hon, som varit van att
  med fulla händer ösa ur lyckans rikaste skatter. När hon kände _mörkret_
  komma, och för hennes stolta själ var det första tvivlet detsamma som
  mörker, då slöt hon strax frivilligt ögonen till för alltid. Hon ville
  icke med ömklig försiktighet, med misstänksam ängslan treva sig fram på
  de livets och lyckans vägar, där hon en gång gått i strålande solsken,
  säker och övermodig som en gudinna.
  
  Han rätade sig helt upp och vinkade bjudande med handen till Louis:
  
  -- Gå... gå... Låt mig vara allena med henne.
  
  Louis de Châteauneuf stod ett ögonblick stilla, utan att röra sig, och
  deras ögon möttes. Så vände han sig långsamt bort, och, gripen av
  uttrycket i detta ansikte, som han hatade, gick han dröjande,
  tvunget ut.
  
  En kort sekund hade han förstått, att denne man, som så befallande,
  brutalt hade tvungit henne intill sig, och med sin skoningslösa makt
  över människorna vunnit hennes unga själ, och som kanske ej dragit i
  betänkande att bedraga och förråda henne, dock hade älskat henne mer än
  han med all sin finkänslighet och alla sina skrupler. Dessa båda -- de
  hade _tillhört_ varandra. Kort eller länge hade de båda förmått att med
  en så oemotståndlig och lidelsefull kraft draga varandra till sig, att
  allt övrigt omkring dem glömts och förintats. Han hade rätt: Edmée var
  hans, i döden som i livet. Ingen kunde nu skilja dem åt.
  
  
  Solen steg högre och högre på himlen, och småningom samlade sig en stor
  hop folk nedanför på gatan. Ryktet hade spritt sig i Paris, att Monsieur
  de Châteauneuf hade fört fredspreliminärerna underskrivna med från
  London, och folket, jublande vilt av glädje över denna i åratal
  efterlängtade fred, kunde knappt tro på denna stora lycka, utan begärde
  högljutt att se och tala med sändebudet. Nu slog uret på Tuilerierna
  nio: runt omkring i Paris började kanonerna dåna -- det var för
  medborgarna ett tecken, att ryktet talade sant. Jublet ville icke taga
  slut. Louis de Châteauneuf måste fram på trappans avsats och tala till
  dem, som stormade in på hotellets gård.
  
  Mellan Tuilerierna och Rue du Bac var det svart av folk. Överallt ljödo
  ropen: Leve Förste Konsuln! Leve Otto och medborgaren Châteauneuf! Leve
  freden!
  
  Bonaparte var äntligen allena med sin döda älskarinna. Han höll henne i
  sina armar och såg för sista gången in i hennes ansikte.
  
  -- _Varför_! _Varför_? mumlade han i bitter förtvivlan. Varför just nu?
  
  Men Edmée de La Feuillade låg svarslös, orörlig i sin tadellösa skönhet,
  vit under oktobermorgonens solsken, på sin gyllene bädd. Hon hade för
  alltid gått från livets många tunga _varför_. Hennes stolta, unga liv
  skulle ej förmörkas av tvivel, missräkning, smärtor, ålder och saknad.
  Då hon stod högst, och hennes själ, utan att svindla, nått lyckans
  tinnar, hade hon en gång leende sagt: »döden bär jag i min högra hand».
  Hon hade icke svikit sig själv.
  
  Detta tänkte Förste Konsuln på nu här vid sin döda drottnings hjärta,
  medan Frankrikes folk jublade hans namn och fröjdade sig över, att han
  nu så lyckligt nått sitt stora älsklingsmål: en ärofull fred med England
  och med världen.
  
  
  
  
  NOTER.
  
  
    (Då man gjort förf. uppmärksam på, att bipersonerna, vilka ju så
    gott som _alla_ äro historiska och därför antagits på förhand vara
    tillräckligt kända, icke i boken blivit nog utförda, har hon
    beslutat, att med hänsyn till dem, åtminstone till de viktigaste
    och oftast förekommande, bifoga några korta biografiska notiser
    och förklaringar. Härtill sluta sig ett par observanda angående
    kulturhistoriska och historiska fakta, som kunnat antagas ej vara
    _allmänt_ bekanta.
  
    Dessa anmärkningar äro emellertid nödvändigtvis ytterst
    ofullständiga och godtyckliga, enär förf., som sagt, _blott_
    medtagit det, som hon -- efter sin personliga uppfattning --
    förmodat vara de flesta av läsarna obekant. Sålunda kommenteras
    t. ex. ingen av de krigshistoriska tilldragelser, som nämnas. Att
    _konsekvent_ genomföra notsystemet, hade nämligen varit detsamma
    som att påtvinga läsarna hälvten av Konsulatets politiska
    historia, vartill förf. icke på något sätt kände sig berättigad.)
  
  
  I.
  
    _Abbé Bernier_ (f. 1764), kyrkoherde i _St. Laud d'Angers_, bidrog
    väsentligt att lugna resningen i Vendée 99. Han förmådde anförarna
    på vänstra Loirebrädden att med regeringen sluta freden i
    Montfaucon, 18 jan. 1800 (28 Nivôse år VIII), vartill sedan
    cheferna på högra sidan av Loire, först och främst Monsieur de
    Châtillon, också slöto sig. Förste Konsuln utnämnde honom sedan
    att underhandla med påvens sändebud, i och för konkordatet, till
    vars lyckliga utfall han i hög grad bidrog. Blev för sina tjänster
    mot kyrkan och Republiken biskop i Orléans 1802.
  
  
  II.
  
    Mlle _Laure Permon_ (f. 1784), dotter av financiern Charles Permon
    och hans gemål, född prinsessa de Comnène, från Korsika. Under
    Direktoriet och Konsulatet bodde modern som änka i Paris och var
    intimt lierad både med Faubourg St. Germain och med familjen
    Bonaparte (hon var ungdomsväninna till Mme Lætitia). Ända sedan
    sin vistelse vid militärskolan i Paris och till sitt giftermål
    hade Napoléon, när han var i huvudstaden, så gott som dagligen och
    i största intimitet umgåtts hos familjen Permon. Mlle Laure Permon
    blev i nov. 1800 gift med Förste Konsulns adjutant, kommendanten
    av Paris, general Junot (f. 1771), senare hertig av Abrantes.
  
    »_Den förre biskopen av Autun_». -- Charles Maurice
    Talleyrand-Périgord (f. 1754), utrikesminister under Direktoriet,
    Konsulatet och en del av Kejsardömet. (Senare furste av Benevent.)
  
    _Madame Germon_, berömd sömmerska.
  
    _Despeaux, Leroi_ etc. -- namnkunniga fournissörer i
    toiletteartiklar under Direktoriet, Konsulatet och Kejsardömet.
  
    _Rue de la Loi, Pont National Palais d'Egalité_ etc. Gatunamn
    o. a., som här användas, äro, när förändring ägt rum, de av
    Republiken förändrade. Likaledes har vid alla tidsbestämningar
    brukats den republikanska kalendern.
  
    Mlle _Lange_, berömd skådespelerska och kurtisan under
    Direktoriet.
  
  
  III.
  
    _Markisen av Caulaincourt_, vän till Joséphine, var en av de få
    adelsmän, som redan öppet slutit sig till Republiken. Han var
    fader till Armand de Caulaincourt, som senare blev hertig av
    Vicenza. Hans andre son blev gift med en Mlle de La Feuillade,
    dotter till hertig d'Aubusson de La Feuillade.
  
    »_Den gröna bården_» o. s. v. Grönt var aristokratiens färg,
    förbjuden under terrorismen, på grund av att Charlotte Corday, den
    dag hon mördade Marat, bar en grön hatt.
  
    _Bourrienne_ (f. 1769), jämnårig och skolkamrat med Bonaparte från
    Brienne, sedermera hans privatsekreterare under Konsulatet. Förste
    Konsulns hus fördes vid denna tid (1800) icke annorlunda än såsom
    i allmänhet ett mäktigt och stort privathus. Det hölls ännu ingen
    hovstat i Tuilerierna, som för resten av republikanska hänsyn
    officiellt kallades _Palais du Gouvernement_. Statsrådet Bénézech
    uppträdde vid högtidligare tillfällen -- t. ex. presentationer av
    främmande makters sändebud o. d. -- som ett slags ceremonimästare.
    Eljes fungerade i allmänhet blott Förste Konsulns adjutanter som
    representativt mellanled mellan honom och nationen.
  
    »_Den yngre marskalken_.» Det finns i Frankrikes historia två
    marskalkar av huset de La Feuillade, far och son. Den ene var
    samtida med Louis XIV, den andre med Regenten.
  
  
  IV.
  
    _Madame Tallien_, född (1775) Teresa Cabarrus från Cadix. I sitt
    andra äktenskap var hon gift med konventsmedlemmen, prokonsuln i
    Bordeaux, Tallien; under Direktoriet var hon Barras' mätress och
    den ledande damen i Paris' sällskapsvärld ända från den 9
    Thermidor till den 18 Brumaire.
  
    _Hippolyte Charles_, född (1771) av tarvliga, borgerliga föräldrar
    i Romans. Träffade först Mme Bonaparte, då hon under fälttåget 96
    -- 97 besökte sin man i Milano; han var då adjutant hos general
    Leclerc, chef-generalens svåger. Sedermera fortsattes deras
    förhållande i Paris under Bonapartes frånvaro i Egypten.
  
    _Garat_ (f. 1764), nevö till Konventets minister Garat, berömd
    operasångare, stor sällskapskarl, i högsta grad förgudad och
    bortskämd av Direktoriets och Konsulatets societet.
  
    _Duroc_ (f. 1772), Förste Konsulns adjutant och den av hans
    vänner, som personligen stod honom närmast. Bonaparte hade känt
    honom, liksom Junot, ända från belägringen av Toulon 93. (Under
    Kejsardömet: _Grand-Maréchal du Palais_ och hertig av Frioul.)
  
    _Fortuné_ -- en favorithund, som vid tiden för hennes giftermål
    tillhörde Joséphine, och med vilken den unge äkta mannen aldrig
    kunde förlika sig. Man har därom åtskilliga anekdoter.
  
  
  V.
  
    _Berthier_ (f. 1753), krigsminister under Konsulatet, efter
    Carnot. (Senare marskalk, furste av Neufchâtel, prins av Wagram.)
  
    »_Vendéeprinsessan_.» Napoléon hade ofta den vanan att i
    vardagslag beteckna folk med av honom själv uppfunna öknamn
    (_sobriquets_), vilka sedan för det mesta brukades av alla inom
    hans närmaste krets.
  
  
  VI.
  
    Mme _de Contades_, en av de ledande damerna inom Faubourg
    Saint-Germain omkr. år 1800, bekant för sitt högmod och sin stora
    skönhet. _Bröderna de Rastignac_, framstående kavaljerer inom
    samma krets.
  
    _Frascati_, restaurant på modet. Det var _ännu_ god ton att dinera
    och supera »_au cabaret_».
  
  
  VII.
  
    Mme _Récamier_, född (1777) Juliette Bernard från Lyon. Hon var
    gift med en av Paris rikaste bankirer och redan vid denna tid
    (1800) berömd för sin skönhet samt för sin vänskap med Mme de
    Staëls krets.
  
    »_Av hela min själ önskar jag_» o. s. v. Jfr »Dix années d'exil»:
    »_Je souhaitais que Bonaparte fût battu_» (under fälttåget i
    Italien 1800).
  
  
  VIII.
  
    »_Jag är icke alltför starkt bunden_.» Som bekant, var det under
    Direktoriet och Konsulatet blott ett _civilt_ äktenskap, som
    förenade general Bonaparte med M:me de Beauharnais. Den kyrkliga
    vigseln försiggick, trots Joséphines länge närda och ofta yttrade
    önskan i detta hänseende (hon visste nämligen, att många anhängare
    av den starka religiösa reaktionen efter Brumaire egentligen
    betraktade hennes äktenskap som ogiltigt), först 1804, dagen före
    kröningen, då kardinal Fesch vigde dem.
  
    »_Maximum_.» Häntydning på Republikens många olikartade och ofta
    märkvärdiga maximumsbestämmelser i handel och vandel.
  
    »_Stort attentat mot Förste Konsuln i operan_.» Detta attentat är
    det, som den 18 Vendémiaire år IX (11 oktober 1800) förövades av
    de fyra sammansvurna: Ceracchi, Arena, Demerville och
    Topino-Lebrun (alla anhängare av en terroristisk republik), vilka,
    beväpnade med dolkar, väntade på Förste Konsuln utanför hans loge
    i operan, då han begav sig till premièren av »_Les Horaces_» av
    Porta. De blevo strax fängslade. Fouché -- och genom honom
    Bonaparte -- var på förhand noggrant underrättad om faran.
  
    »_Låtit hedra och röja vår gamla Place Royale_.» På _Place des
    Victoires_ (den gamla, av hert. de La Feuillade 1686 anlagda,
    _Place Royale_) hade Förste Konsuln på Republikens högtidsdag
    1 Vendémiaire år IX med egen hand lagt grundstenen till monumentet
    för generalerna Kleber och Desaix.
  
  
  IX.
  
    _Förste Konsulns familj_ omkring 1800-1801. (Släkten,
    ursprungligen toskansk, kan spåras ända från 12:e århundradet,
    först i Florens, så i San Miniato och i Sarzana, nära Genua.
    I Treviso säges den ha stigit till hög ära och regerat suveränt.
    Från Sarzana flyttade 1529 en Bonaparte till Korsika, där hans
    efterkommande sedan varit bosatta.)
  
      [I originalet är släktträdet tryckt horisontellt över två sidor.
      Det har omformaterats för denna e-text.]
  
    _Madame Lætitia Bonaparte_, f. (1749) _Ramolino_,
    änka sedan 1785 efter _Charles Bonaparte_.
     |
     |-- _Joseph_, f. 1768, gift sedan 94 med _Julie Clary_.
     |   (Bodde 1800 på sin engendom Mortefontaine nära Malmaison.)
     |    |
     |    |-- _Zénaide_, 1801.
     |
     |-- _Napoléon_, f. 15/8 1769, gift sedan 96 med
     |   _Marie-Joséphine-Rose, Tascher de la Pagerie_, f. 1763,
     |   änka efter general _de Beauharnais_.
     |   Förste Konsul Nov. 99.
     |    |
     |    |   Styvbarn:
     |    |
     |    |-- _Eugène de Beauharnais_, f. 1781.
     |    |   (Omkr. 1800 överste för konsulargardets »_les guides_».)
     |    |
     |    |-- _Hortense de Beauharnais_, f. 1783.
     |
     |-- _Lucien_, f. 1775, gift sedan 94 med _Christine Boyer_ [+] 1800
     |   (År 1800 först inrikesminister, sedan ambassadör i Madrid.)
     |    |
     |    |-- _Charlotte_, f. 1796.
     |    |
     |    |-- _Christine,_ f. 1798.
     |
     |-- _Elisa_, f. 1777, gift sedan 97 med _Felix Bacciochi_.
     |
     |-- _Louis_, f. 1778 (omkr. 1800 överste för 5:e dragonregementet).
     |
     |-- _Pauline_, f. 1780, gift sedan 98 med general _Leclerc_.
     |    |
     |    |-- _Dermide_, f. 1800.
     |
     |-- _Caroline_, f. 1782, gift sedan 1800 med general _Murat_.
     |    |
     |    |-- _Achille_, f. 1800.
     |
     |-- _Jérôme_, f. 1784.
  
  
    _Familjen de Caseaux_ var genom M:me de Caseaux nära besläktad med
    huset Talleyrand-Périgord och intog genom sin rikedom och sina
    förbindelser en framträdande plats i sällskapslivet omkr. 1800.
  
    _Monsieur de Trénis, Monsieur Lafitte_, de berömdaste dansörerna
    under Direktoriet och Konsulatet. Monsieur de Trénis (under
    Kejsardömet greve av Châtillon) har bland annat äran av att ha
    introducerat valsen i Frankrike.
  
    Mlle _Chameroi_, bekant operadansös omkr. år 1800.
  
  
  X.
  
    _Otto_, fransk diplomat, som användes i många viktiga värv under
    Republiken och Kejsardömet. Vid denna tid (1800) stod Frankrike ju
    icke på den fot med England, att det kunde ha någon ordnad, erkänd
    legation i London, men regeringen hade där en »commissarius», som
    med engelska kabinettet förberedde de negociationer, vilka omsider
    ledde till fredspreliminärerna i London (okt. 1801) och äntligen
    kröntes av traktaten i Amiens den 25 mars 1802, efter vilken stad
    freden har fått namn.
  
  
  XI.
  
    »_Fouché tror ju jämt, att faran skall komma från den kanten_.»
    Polisministern hade beständigt vid alla de många attentaten mot
    Bonaparte under Konsulatets första år sina misstankar riktade på
    rojalisterna, framför allt på det besegrade Vendée, och hade till
    och med redan i sin hand spridda trådar till den sammansvärjning,
    som nu (nov. -- dec. 1800) var under bildning, och vilken fick
    utbrott i explosionen av »helvetesmaskinen» 24 dec. 1800.
  
  
  XII.
  
    _Madame Lannes_, född Louise Guéhéneuc, hade i okt. 1800 blivit gift
    med general Lannes (sedermera marskalk, hertig av Montebello).
  
    »_Mystifikationer_» -- ett omtyckt sällskapsnöje under Direktoriet
    och Konsulatet. Det bestod _oftast_ i att en professionell
    »mystifikatör» (i Paris funnos åtskilliga personer, som förtjänade
    sitt uppehälle på detta sätt) spelade en eller annan roll,
    beräknad att missleda en därtill utsedd medlem av sällskapet. De
    övriga sekunderade på bästa sätt mystifikatören eller voro blott
    åskådare av skämtet, vilket ibland kunde fortgå under flera dagar.
  
  
  XIII.
  
    _Madame Branchue_, bekant operasångerska, gick under Konsulatets
    första år för att vara »beskyddad» av Förste Konsuln.
  
    _Tuilerierna_. Förf. har vid beskrivningen av Tuilerierna behållit
    de benämningar, som brukades under _l'ancien régime_ och
    Konsulatet. Dem man hittade på under terrorismen, då _Pavillon de
    l'Horloge_ t. ex. blev kallad för _Pavillon de l'Unité_, _Pavillon
    de Flore_ för _Pavillon de l'Egalité_ och _Pavillon de Marsan_ för
    _Pavillon de la Liberté_, blevo aldrig populära och föllo redan
    under Direktoriet i glömska. Och vad de särskilda rummen angår, så
    kommo de namn, varunder de nu mest äro kända -- t. ex. _Salle des
    Maréchaux_ i st. för _Salles des Cent-Suisses_, eller _Salon de
    Louis XIV_ i st. för _Le grand Cabinet du Roi_ o. s. v. först i
    bruk under Kejsardömet.
  
    »_Har han skrivit igen?_» Under loppet av 1800 tillskrev
    pretendenten (senare Louis XVIII) general Bonaparte flera brev,
    som på ett inbilskt och icke särdeles värdigt sätt uttryckte hans
    förhoppningar om, att den allsmäktige Förste Konsuln mot en
    belöning, som han själv erbjöds att bestämma, skulle återinsätta
    Bourbonerna på Frankrikes tron. I ett brev, daterat Fructidor år
    VIII, svarade Bonaparte honom äntligen -- hövligt, men bestämt
    avböjande.
  
    _Madame Royale_, Marie-Thérèse-Charlotte de France (f. 1778),
    Louis XVI:s dotter. Hon hade först 1795 blivit utväxlad ur sin
    fångenskap i Temple.
  
  
  XIV.
  
    _Madame Hamelin_, hustru till en framstående sjöofficer, väninna
    till Joséphine och Madame Tallien, en av tidens mest bekanta och
    firade »_merveilleuses_», isynnerhet känd för sina hypermoderna
    toaletter.
  
    _Helvetesmaskinen_. Det stora attentatet med »helvetesmaskinen»
    förövades av rojalisterna St. Réjant, Limoëlan och Carbon, under
    det att sammansvärjningens egentlige huvudman, Georges Cadoudal,
    den bekante chouanhövdingen från Vendéekriget, höl sig gömd i
    Morbihan. »Maskinen» bestod av en kruttunna, vilken, lastad på en
    kärra och satt i förbindelse med en mina, var placerad på den
    trånga gata, man visste, Förste Konsuln, på vägen till Operan,
    brukade passera. Endast genom hästarnas snabbhet blevo han och
    hans svit räddade, men flera hus i gatan sprängdes delvis i
    luften, och ett stort antal människor dödades och stympades.
  
    Gatan _St. Nicaise_ finns ej mera. Den försvann, då man förlängde
    _Rue de Rivoli_. På den tiden gick den från _Rue des Orties_ genom
    Carrouselplatsen till _Rue St. Honoré_. Operan låg då i _Rue de
    Richelieu_, på den plats som sedan blivit kallad _Place Louvois_.
    Efter hertigens av Berry mord 1820, blev byggningen nedriven.
  
    _Mortier_ (f. 1768), general, vid denna tidpunkt befälhavare över
    första militärdivisionen, förlagd i Paris. (Senare marskalk,
    hertig av Tréviso).
  
    _Fouché_ (f. 1754), fordom medlem av Konventet och terroristisk
    prokonsul i Nièvre, polisminister under Konsulatet. (Senare hertig
    av Otranto.)
  
  
  XV.
  
    _Nyårsdagen_. År V (1797) hade man ånyo börjat fira nyårsdagen med
    visiter och presenter, vilket varit förbjudet under terrorismen.
  
  
  XVI.
  
    »_På en vink av Förste Konsuln_.» _L'Empereur animait
    particulièrement des bals masqués et en demandait souvent._
    Mémorial de St. Hélène. t. 5. p. 172.
  
    _Czaren_ o. s. v. Ratifikationerna av freden i Lunéville
    utväxlades i Paris 16 mars 1801. Paul I var då _ännu_ czar. Först
    natten mellan den 24 och 25 mars 1801 blev han mördad, och det
    varade ett stycke in i april månad, innan man fick veta det i
    Paris.
  
    »_Historisk ande_.» Man måste ihågkomma, att vid denna tid var
    spiritismen lika mycket på modet som nu.
  
  
  XVII.
  
    _Kungen och drottningen av Etrurien_. Infanten Don Luis av Parma
    och hans gemål, infantinnan Maria-Luisa, dotter till Carl IV av
    Spanien, hade genom freden i Lunéville fått sig tillerkänt
    Toskana, under namn av konungariket Etrurien.
  
    _Markisinnan av Montesson_. Charlotte-Jeanne Béraud de la Haye de
    Riou (f. 1737), morganatiskt gift med hert. av Orléans
    (Philippe-Egalités far), levde som änka i Paris och spelade en
    högst betydande roll i Konsulatets sällskapsvärld. Förste Konsuln
    hade stor beundran för hennes takt och arrangeringsförmåga och
    beviljade henne årligen en större pension, för att hon skulle vara
    i stånd att »hålla salong» och sålunda bidraga att vidmakthålla
    l'ancien régimes sällskapliga traditioner.
  
    _La Malmaison_ har undergått många förändringar, sedan Napoléon
    och Joséphine bodde där. Den präktiga parken är nu, 1894, styckad,
    förändrad, förminskad och inskränkt till en vanlig trädgård.
    Rummen äro förfallna och mestadels utan möbler. Under
    Restaurationen och Julimonarkien hade slottet flera ägare, sist
    drottning Christina av Spanien, som under det andra kejsardömet
    sålde det till Napoléon III, vilken lät inrätta det till ett slags
    familjemuseum, och, såvitt möjligt, återställde det i dess förra
    skick. Efter kriget 1870 har staten åter sålt det till en
    privatman.
  
    _Madame Savary_, född Félicité de Faudoas, var sedan 1800 gift med
    Förste Konsulns adjutant Savary. (Under Kejsardömet polisminister
    och hertig av Rovigo.)
  
    _Ett brev från Petersburg_. Sommaren 1801 var Duroc i Petersburg.
    Vid underrättelsen om regeringsskiftet hade nämligen Förste
    Konsuln, redan i april, sänt honom dit för att lyckönska och
    sondera Alexander I.
  
    Mme _Campans institut_. Madame Campan, Marie-Antoinettes f. d.
    kammarfru, förestod under Direktoriet och Konsulatet en mycket
    besökt pensionsanstalt, varest de flesta av de sedan ledande
    damerna blivit uppfostrade.
  
    _Rapp_ (f. 1772), hade liksom Savary varit adjutant hos Desaix och
    upptogs, liksom han, efter slaget vid Marengo (där Desaix stupade)
    bland Förste Konsulns adjutanter.
  
  
  XIX.
  
    Mme _Fourès_, född (omkr. 1776 i Carcassonne) Marguerite Pauline
    Bellisle -- oftast kallad »_Bellilote_» -- var illegitim dotter av
    en adelsman och en tjänstflicka samt tillhörde själv, ända till
    sitt giftermål med småborgaren Fourès, arbetareklassen. Förklädd
    till karl följde hon sin man till Egypten, då han som frivillig
    deltog i fälttåget. I Kairo väckte hon Bonapartes uppmärksamhet,
    och, sedan han genom Berthier sänt mannen till Frankrike med
    depescher till Direktoriet, inledde han en förbindelse med Madame
    Fourès, som varade ända tills han lämnade Orienten.
  
  
  XX.
  
    _Fredspreliminärerna_ med England underskrevos av Otto i London
    1 okt. och underrättelsen därom kom till Paris 3 okt. 1801 (11
    Vendémiaire år X).
  
  
         *       *       *       *       *
             *       *       *       *
         *       *       *       *       *
  
  Tryckfel
  
    utropade / Bonaparte häftigt.
       [_Ursprungstexten lyder »Bonoparte»_]
    _Madame Lannes_, född Louise Guéhéneuc  [»Ghuèneuc»]
    (Omkr. 1800 överste för konsulargardets »_les guides_».)
      [_) utelämnad_]
  
  
  
  
  
  End of Project Gutenberg's En roman om förste konsuln, by Mathilda Malling