text: Produced by Tapio Riikonen
  
  
  
  
  
  
  UTVANDRAREHISTORIER
  
  Af
  
  Konni Zilliacus
  
  
  
  Söderström & Co., Helsingfors, 1892.
  
  
  
  
  
  
  INNEHÅLL:
  
   Ett giftermål i nya världen.
   Enoch Muponen på krigsstråt.
   Det var väl förut bestämdt.
   Pastor Lahti.
   Huru Pekka fick förlåtelse för hästen.
   Nikolaïpolka.
   I den sista vagnen på tåget.
  
  
  
  
  Ett giftermål i nya världen.
  
  
  Daniel Tuominen stod försänkt i tankar utanför Castle Garden,
  emigrantlandningsplatsen i New-York, och betraktade emigranthajarna,
  hvilka i likhet med honom själf väntade på att portarna skulle öppnas
  och släppa ut den hop gröngölingar, som en halftimme förut anländt.
  
  Skändligt var det, funderade han, att man inte mera fick komma in dit
  såsom i den gamla, goda tiden, då hvem som hälst kunde gå in. Det kunde
  numera bara de stora firmornas runnare göra, men för fattigt folk voro
  portarna stängda. Ett sånt kontor skulle man ha vid någon bättre gata,
  och bjuda skulle man dem, som hade uppsikten där inne, på både ett och
  annat och dessutom trycka dem en sedel i näfven då och då!
  
  Tuominen hade inte någon särskildt elegant affärslokal, han. Och inte
  låg den vid någon aristokratisk gata häller, utan vid Chenystreet, som
  noga taget inte annat är än ett bustillhåll. Affären kallades hotell
  och bestod af några s.k. sofrum ofvanför en snuskig sal, hvars
  förnämsta möbel utgjordes af en lång disk. Under den fans plats för
  några kuttingar och ett smärre ölfat och bakom, närmast väggen, stod
  ett skåp med en hop vidunderligt formade flaskor, hvilka dock voro till
  endast för grannlåtens skull, ty alt, som förtärdes, kom från
  kuttingarna och fatet.
  
  Men trots den snuskiga trakten och den mera än anspråkslösa lokalen
  hade dess ägare förtjänat stora pengar på sitt "pianäss", såsom han
  själf brukade uttrycka sig. Alt hvad finska sjömän hette sökte likasom
  af instinkt upp Chenystreet, då de afmönstrat och hade några månaders
  hyra på fickan. Och då förtjänades det glupskt. Värden på hotellet var
  bankir, kassör och bokhållare på en gång och tog därför hand om sina
  gästers kassor -- för att de inte skulle förstöra alt med ens -- samt
  lämnade ut hvad de för dagen kunde behöfva, om de nämligen tillräckligt
  bestämdt fordrade det. Men därvid sörjde han naturligtvis för att det
  mesta söps upp i hans egen lokal och när så gästens konto och f.d.
  kontanter balanserade hvarandra jämt, kördes han ut helt enkelt, ifall
  han inte råkade ha en något så när välförsedd sjömanskista att ställa
  såsom säkerhet för en tids kredit.
  
  Det var en ypperlig affär, enkel och lätt skött och med bara ett enda
  fel -- att det inte alltid fans tillgång på afmönstradt sjöfolk med
  hopsparade hyror. Men då fingo emigranterna tjäna såsom affärsobjekt i
  stället. De hade visst inte synnerligt godt om kontanter, men kläder
  hade de vanligen i mängd. Och så voro de inte nogräknade. Dem kunde man
  föra ihop fast ett dussin i samma rum, och sedan alt hvad de ägde var
  förtärdt, kunde man ännu förtjäna en styfver på dem genom att skaffa
  dem arbete. En till två daler per hufvud fick man ju alltid af
  runnarne, som värfvade folk till trakter dit ingen arbetare frivilligt
  ville gå, och det blef pengar också det under årets lopp. Mängden
  gjorde det, och det var ingen konst att få så många man kunde
  härbärgera till hotellet, så länge man fick drifva omkring i Castle
  Garden och taga hand om dem genast de kommo i land. Men den affären var
  nu slut för alla andra än de stora firmorna och deras runnare plockade
  nog upp hvarenda en de fingo tag på. Fattigt folk fick alt sitta
  emellan i Amerika som där hemma, menade Tuominen, och därvid föll det
  honom als inte in att det egentligen var han själf, som ville, men inte
  mera kunde sätta det fattiga folket emellan.
  
  Det värsta var emellertid att sjömansaffären också börjat sina. En
  konkurrent hade öppnat en mycket finare lokal vid samma gata och hade i
  sammanhang med hotellet, krogen och matserveringen etablerat ett slags
  kommissionskontor för att skaffa sina gäster hyra igen, när de väl
  supit upp alt hvad de egde. På så sätt ernådde han den dubbla fördelen
  att först plocka kunderna på det de hade hopsparadt och att sedan komma
  åt deras handpengar och förskott på den nya hyran. Förskottens belopp
  bestämde han själf och härmed också krediten -- det var en fin affär i
  alla afseenden och rakt ingen risk.
  
  Tuominen svor invärtes hvar gång han tänkte på sin dumhet att inte
  själf hitta på den briljanta kombinationen. Men nu ämnade han inte
  längre sitta med händerna i kors och se på huru hans affär gick åt
  fanders. Han hade också kommit på en briljant idé och det var för att
  sätta den i värket, som han i dag och flera dagar förut kommit ned till
  Castle Garden, ty nu var det just den tid på året, då emigranterna från
  det gamla landet strömmade till New-York.
  
  David Tuominen var ingen barnunge mera och hade sett litet annat än
  bara bondlandet redan hemma i Finland. Såsom landthandlande hade han
  varit med på åtskilliga marknader och hade sett huru galna i hufvudet
  bondpojkarna blefvo, då de kommo in på ställen, där sångsällskap
  uppträdde. Då var det inte mera fråga om öl, utan både punsch och
  portvin bestäldes fram och ända till markslantar hade Tuominen sett dem
  slänga på talriken, då sångflickan bar omkring den och såg riktigt
  vänligt på dem.
  
  Det var de minnena, som ingifvit honom den nya idén, hvilken skulle
  rädda hotellet vid Chenystreet från undergång och slå konkurrenten ur
  brädet. Han skulle ha sig en "pufätsik", såsom han med ett schangtilt
  namn betecknade den tilltänkta lockfågeln. Men finska skulle hon vara,
  ty hans kunder voro i allmänhet inte synnerligt hemma i världsspråken
  och det visste Tuominen af egen erfarenhet att en kurtis, där inte
  ordet kan användas såsom känslovehikel, inte är rolig i längden.
  
  Bland emigranterna kommo då och då också unga flickor från hemlandet
  och en sådan skulle han värfva. Fick han bara tag på en jänta af den
  rätta sorten, så kunde han gärna, om så skulle vara, betala hela hopen
  mera än vanlig piglön, ty hon skulle ju inte uträtta bara vanligt
  pigarbete, utan också dra kunder till affären och det var alltid värdt
  ett par daler extra i veckan. Hufvudsaken var att träffa på en af det
  rätta slaget. Då skulle nog de goda tiderna komma tillbaka.
  
  Tuominens bleka, ölplussiga ansikte lystes upp af den förnöjelse han
  erfor öfver de lofvande framtidsutsikterna, oaktadt han redan flera
  gånger förut stått där och förgäfves mönstrat hvarenda kvinlig
  emigrant, som med nyfiken och smått rädd uppsyn första gången beträdde
  det förlofvade landets jord. Betänksamt drog han fram en nästan
  helsvart cigarr ur innerfickan på sin rock, bet af spetsen och skulle
  just till att tända pjesen, då dörrarna till Castle Garden slogos upp
  och de första af de nyanlända visade sig. Han stack skyndsamt cigarren
  tillbaka i fickan och tog ett par steg framåt för att på möjligast nära
  håll kunna mönstra enhvar som kom och sålunda vara säker att inte af
  misstag låta någon landsmaninna passera förbi.
  
  Det var en brokig hop, som långsamt välde fram ur Castle Gardens
  portar, genom hvilka redan så många högt flygande förhoppningar, så
  många gäckade drömmar, så många brutna och sköflade lif tågat fram mot
  en obekant framtid, hvilken nog för de flesta af alla de många
  tusenden, som trampat den nötta tröskeln, blifvit långt ifrån så ljus
  som de förestält sig. Gammalt folk, som först efter långt och
  allvarligt öfvervägande beslutit sig för det svåra steget att lämna
  hemland och vänner; unga, äfventyrslystna män och kvinnor, hvilka fulla
  af hopp och ljusa framtidsutsikter blott längtade att få börja på i
  guldlandet, som skulle gifva dem alt det de icke kunnat hoppas att
  vinna där hemma; män med ett stormigt föregående tydligt prägladt i
  dragen, tvungna att börja på nytt i en annan del af världen än den som
  bevitnat deras förra nederlag, och slutligen den stora hopen af
  värkliga arbetare, som kommit blott för att förtjäna en större
  dagspenning än hemma, för att få äta sig ordentligt mätta hvar dag och
  för att möjligen få ihop litet utöfver de dagliga behofven, att
  användas i framtiden af dem själfva eller för hustru och barn, som
  stannat efter.
  
  Det var en af de stora emigrantångarne, som kommit, och det dröjde
  länge, innan den långa processionen af ett tusental passagerare hunnit
  genomgå alla formaliteter inne i den fula, gamla byggnaden och komma ut
  i det varma solskenet, som gaf Batteryparken där utanför en sådan
  prägel af fridfull glädtighet som om den legat hundrade mil från den
  rofgirigt väldiga staden, hvars buller och dån endast dämpadt trängde
  fram mellan träden.
  
  En om en kommo invandrarne, familjevis eller i större grupper af
  landsmän från samma näjd, de flesta nyfiket gapande omkring, ifriga att
  uppfånga den första skymten af det underbara land, där alla kunna bli
  rika, medan andra liknöjdt vandrade framåt, väl vetande att arbete är
  arbete öfveralt i världen och att endast de gynnade få undgå de många
  motgångarna i början. Italienare i ifrigt pratande och gestikulerande
  grupper; tyska familjefäder, med ängslig uppsyn sökande hålla hustru
  och barn så tätt tillsamman som möjligt; svenska jäntor i vidunderligt
  eleganta hattar, det första, synliga jämlikhetstecknet; rysk-polska
  judar med lurande ödmjuk min och klädda i den långa rocken med skörten
  ända ned till hälarna; irländare med öfvermod och oförsynthet tydligt
  uttryckta i blick och låter -- en hel profkarta, med ett ord, på alt
  hvad Europa i befolkningsväg kan vara af med, drog där förbi Tuominens
  späjande ögon.
  
  Men han såg ingenting annat än en hop människor, som inte företedde
  några af de bekanta hemlandsdragen i dräkt och typ. Ty finnarna voro
  som vanligt de sista. De hade hållit ihop under hela resan och väntade
  nu lugnt tills alla de andra voro affärdade för att inte bli åtskilda i
  sista minuten. De skulle ju ändå så godt som alla upp till kontoren vid
  State street för att uträtta ett och hvarje, höra efter bref, fråga sig
  för om arbetsutsikter o.s.v. såsom de af andra amerikafarare hört att
  man hälst bör göra.
  
  Slutligen kommo de första af dem i sikte. Tuominen tog ytterligare ett
  par steg framåt, ty bedrog han sig inte, så skymtade där något kjoltyg
  bakom den första gruppen af män, som syntes i dörren.
  
  -- Välkomna till Amerika, gossar! ropade han redan på håll till dem,
  likasom med en glad aning om att hans hopp inte i dag skulle bli
  sviket.
  
  Nykomlingarna sågo endast smått nyfiket på honom. De hade blifvit
  tillräckligt varnade för alla de skojare, som drifva omkring i New-York
  och visste nog att också landsmän finnas bland det följet. Den där
  pratmakaren var väl en sådan gynnare; bäst således att inte als inlåta
  sig med honom?
  
  Men Tuominen lät inte afspisa sig så lätt, ty nu såg han att han inte
  misstagit sig. Där kom värkligen en duktig, rödblommig flicka i
  sällskap med ett par karlar och hennes utseende slog an på Tuominen i
  högsta grad. Inte såg hon ju alldeles så ut som han i tankarna utmålat
  den blifvande pufätsiken, därtill liknade hon altför litet
  sångflickorna sådana han kom ihåg dem, men där fans ett visst något hos
  henne i stället, som gjorde att Tuominen sväljde ett par tag och som
  kom hans vattiga ögon att blänka. Hon skulle nog kunna locka
  sjömanskunderna tillbaka till hotellet!
  
  -- God dag, god dag! sade han, då sällskapet passerade förbi. Hvarifrån
  kommer ni go' vänner?
  
  Flickan och hennes följeslagare dröjde något, men svarade ingenting.
  Det föreföll dem så underligt att redan vid första steget här i det
  främmande landet höra sitt eget språk.
  
  -- Hvart gäller vandringen? fortsatte Tuominen i samma vänligt
  beskyddande ton, i det han jämte dem gick framåt vägen. Jag är gammal
  New-Yorkbo, så jag kan nog hjälpa er med ett och hvarje, om det är
  något ni vill veta besked om.
  
  -- Vi ska upp till kapten Jeansons, svarade den ena af karlarna halft
  motvilligt, och höra åt om arbete.
  
  -- Flickan också? är hon ute på arbetsförtjänst, så kunde jag kanhända
  ge henne ett godt handtag.
  
  -- Visst är jag det, svarade den tillfrågade kort. Den mönstring han i
  en hast låtit den nya bekantskapen undergå hade synbarligen inte söft
  hennes misstro mot folket i New-York.
  
  -- Nå om så är, så kunde vi måhända komma öfverens genast, sade
  Tuominen, besluten att så vidt möjligt gripa tillfället i flykten. Jag
  har ett hotell här i New-York och behöfver en duktig flicka för att se
  efter ett och annat. Här i landet duger tjänstefolket inte mycket till
  och därför betalar jag gärna hög lön, bara jag får någon som duger.
  Hvad sägs om fyra daler i veckan? och eget rum och alt fritt förstås?
  och två frikvällar? Det är annat det än att tjäna hemma för trettio
  mark om året och staten!
  
  Magdalena Jussila tvärstannade och stirrade med förvånadt vidöpna ögon
  på frästaren. Fyra daler i veckan -- tjugu mark! Karlen måste ju vara
  förfärligt rik -- men så hade han också ett hotell. Inte såg han
  särdeles prydlig ut där han stod i solskenet, som bragte den grågula,
  snuskiga blekheten i hans feta ansikte att sticka af så fult mot de
  sura, rödkantade ögonen. Men han var fint klädd och det mera än
  uppvägde det mindre behagliga intrycket i öfrigt, för hvilket Lena inte
  gjorde sig närmare reda, ehuru hon nog kände det. Och dessutom betydde
  ju alt annat platt ingenting i bredd med utsikten att få tjugu mark i
  veckan -- _i veckan!_ Med bara en månads lön kunde ju modren och
  syskonen hemma på torpet lefva ett halft år!
  
  I en blink drogo dessa tankar genom hennes hufvud och hon var redan
  färdig att utan vidare svara ja, då en af männen öppnade sin mun till
  en misstrogen fråga om Tuominen också talade sanning och värkligen var
  den han gaf sig ut för.
  
  -- Joo, det kunde han svära på. Och ville de inte tro honom, så kunde
  de ju höra åt på Jeansons kontor. Herrarna där kände honom nog och han
  hade visst ingenting emot att följa med dit.
  
  Gruppen satte sig i rörelse igen med Tuominen och Lena i spetsen. Han
  agerade ciceron och kavaljer, berättade och beskref om Batteryparken,
  visade pelarjärnvägen, under hvilken de gingo, och lugnade i
  öfverlägsen ton Lenas förskräckelse, då ett tåg i ursinnig fart brusade
  fram genom luften högt öfver deras hufvuden.
  
  Hon lyssnade nog till hans ord och fick genom dem ett dunkelt intryck
  af hans öfverlägsenhet och kunskap om alt möjligt, men hela tiden hörde
  hon bakom dem likasom en tung klang af silfverslantar och orden: fyra
  daler i veckan -- tjugu mark! surrade rundt i hennes hufvud. Det var ju
  rent af att bli rik med ens -- mången hemmansbonde i Finland hade inte
  så stora inkomster.
  
  Utkomna ur parken gingo de öfver gatan och inträdde på
  emigrantkontoret. Det var fyldt af nykomna invandrare, som kommit dit i
  liknande ärenden och nu undrande gapade på de ståtliga bilderna af
  stora ångfartyg, som prydde väggarna, på de grant utstyrda
  tidtabellerna och annonsplakaten, som lågo kringströdda öfveralt, och
  icke minst på de flitiga herrarna, som i skjortärmarna kommo och gingo
  innanför den långa, finpolerade disken, skrefvo och raspade, besvarade
  frågor och gåfvo upplysningar.
  
  Tuominen armbågade sig utan vidare fram genom trängseln, dragande Lena
  vid handen så nära till disken som möjligt, och tilltalade på finska en
  af kontoristerna.
  
  -- Var god och säg den här flickan, sade han tvärsäkert, om jag är karl
  att betala henne fyra dalers lön, ifall hon tar tjänst hos mig.
  
  -- I veckan, tillade Lena med eftertryck.
  
  -- Ämnar ni taga tjänst hos honom där? frågade kontoristen, pekande med
  en smått föraktlig åtbörd med sitt pennskaft på hotellvärden.
  
  -- Jo, nog tänkte jag så, om han bara är den han ger sig ut för.
  
  -- Nog har han råd att betala så mycket och mera till om det gäller,
  men inte är det något godt ställe ni kommer till.
  
  Tuominen kastade en ilsken blick ur sina sura ögon på den unga mannen,
  i det han buttert anmärkte att han aldrig gjort något ondt, men i Lenas
  minne dök som en blixt upp en af de varningar hon fått med på vägen af
  klokt och erfaret folk.
  
  -- Är det -- -- -- är det ett sådant där dåligt ställe? frågade hon med
  en sådan min af förskräckelse att kontoristen inte kunde låta bli att
  draga på munnen.
  
  -- Nej, nej, sade han lugnande. Det är det inte, men karlar komma dit i
  mängd af alla möjliga slag och de dricka och -- -- --
  
  -- Det är jag inte rädd för, afbröt Lena med en säker knyck på nacken.
  Karlar hade hon nog sett förut, både fulla och nyktra. Var det inte
  något värre, sade hon, så skulle hon nog taga tjänsten.
  
  Därvid blef det. Kontoristen hade annat göra än att hålla tal om
  världens falskhet för obstinata bondjäntor, som ändå till slut gjorde
  ackurat såsom de själfva ville. Han höjde på axlarna och vände sig till
  en annan kund, som frågat besked om något, medan Lena anhöll om
  upplysning af sin blifvande husbonde om, när hon skulle komma i tjänst,
  huru hon skulle få upp sin kista från Castle Garden o.s.v.
  
  Det åtog han sig alt att uträtta. Hon skulle bara följa med och vänta,
  medan han bestyrde om en expressman, så kunde de sedan genast begifva
  sig till hotellet. -- Men hade hon inte någon i följe med sig, som hon
  ville taga afsked af?
  
  Nej, ingen annan än de reskamrater hon träffat på ångbåten, hon var
  helt ensam. Och orlofsedel hade hon inte häller, hon hade aldrig tjänat
  förut, men prästbetyg och pass hade hon i kistan.
  
  -- Sådant frågas här inte efter, upplyste Tuominen öfverlägset. Det är
  ett fritt land, där man är sin egen herre.
  
  Det föreföll Lena underligt. Alldeles som lösdrifvare allihop. Men hon
  för sin del var ju dokumenterad i alla fall och hvad andra voro rörde
  henne inte.
  
  Hon tog afsked af några reskamrater, som också kommit upp till
  kontoret, och tågade därefter i väg med sin nya husbonde, tillbaka ned
  till Castle Garden. Där blef alt klart i en handvändning, och därifrån
  gingo de till pelarbanans närmaste station.
  
  Folkmassan, som välde i två oafbrutna strömmar upp och ned i den höga,
  smutsiga trappan, bullret och sorlet på gatan, dånet af ett par tåg,
  som rusade förbi uppe i luften innan Lena och hennes följeslagare hunno
  upp, tjutet af ett halft dussin tidningspojkar och skoputsare, som
  gjorde affärer på gatan nedanför -- det tusenstämmiga larmet med ett
  ord af det brusande, rastlösa lifvet i en världsstad, hvaraf hon nu för
  första gången hörde och såg något, gjorde Lena rädd och kom hennes
  hufvud att svindla, så att hon nästan kände sig sjuk. Och sedan de
  klämt sig in i den fullpackade järnvägsvagnen och rasslade i väg mellan
  husraderna, i höjd med tredje våningens fönster, vände i hisnande
  skarpa kurvor kring gathörnen, dånade fram öfver taken af lägre
  byggnader och långt under sig sågo den mylrande hopen af människor,
  hästar och åkdon på gatorna -- då blef Lena helt blek af skrämsel och
  grep ofrivilligt tag i Tuominen, som om han behöft stöd.
  
  Han sökte lugna henne med att det als inte var någon fara på färde, men
  inom sig smålog han öfver sin goda tur. Just en sådan dum stackare, som
  ingenting begrep, var det han behöfde. Henne blefve det nog inte svårt
  att få till hvad som hälst.
  
  Omsider anlände de till afstigningsstationen och efter en kort vandring
  till hotellet vid Chenystreet. En och annan karl, som mötte dem,
  hälsade ovanligt vänligt på Tuominen och syntes böjd för att inleda
  samtal, men Lenas husbonde bara såg småslug ut och gjorde en åtbörd,
  hvilken kunde tydas såsom: senare, nu har jag inte tid.
  
  Krogsalen var öde och tom, så när som på gamla Wehkalainen, husvakten,
  som satt och såg på sin pipsnugga bakom disken, halffull och nöjd med
  sin lott. Han logerade alltid hos Tuominen då han var i land, ända
  sedan han för sex år tillbaka första gången råkat taga in där. Då hade
  han supit upp hela sin hyra inom huset och hade sedan fortsatt att supa
  på kredit, tills också den var slut och han sålunda tvungits att taga
  hyra på nytt. Sedan dess hade han regelbundet efter hvar resa hemtat
  sina pengar till Tuominen för att afbetala sin skuld, men det hade inte
  ännu lyckats. Hvar gång han tog ny hyra, fick han veta, att han igen
  var skyldig en hel hop dalrar för logis och mat och whisky och därför
  kom han alltid tillbaka. Och då han ju ingenting bättre hade att göra,
  var han villig nog att agera husvakt och sköta rörelsen när Tuominen
  var ute.
  
  Lena såg sig omkring med en viss förvåning i sitt trinda, fryntliga
  ansikte. Inte hade hon ju sett många hotell, men nog hade hon, att döma
  af hvad hon hört, förestält sig att de sågo litet finare ut.
  
  Tuominen var inte sen att märka det mindre behagliga intrycket.
  
  -- Här skall snyggas upp öfveralt, skyndade han att försäkra.
  
  -- Det tål vid, sade Lena, hvar är köket?
  
  -- Ah, dit hinna vi nog, menade Tuominen. Inte skall du stå i köket i
  alla fall, utan här inne skall du vara och hjälpa till att passa upp
  och städa rummen. Kocken har ensam att göra med köket.
  
  Kocken! Det lät ståtligt i Lenas öron. Hon kunde ju inte veta att
  kocken var en gammal, försupen matros, som gick på träben sedan ett
  storartadt fylleri med slagsmål för ett antal år sedan nere på ett
  varf, och som därför var glad att få sköta grytorna på Tuominens hotell
  för bara tak öfver hufvudet, maten och några utslitna klädesplagg då
  och då.
  
  -- Nå, och mitt rum? frågade Lena vidare.
  
  Jo, det kunde Tuominen visa. Han hade själf klistrat upp nya tapeter i
  ett litet kyffe i öfra våningen, sedan Wehkalainen hvitlimmat taket,
  och trodde därför att Lena skulle bli förtjust öfver ståten. Men han
  hade glömt att låta skura golfvet och tvätta fönstret, hvilket häller
  inte varit öppnadt under de år han bott i huset, så att den blandade
  doften af gammal tobaksrök, dålig sprit, surt tapetklister och inbitet
  snusk var ohygglig, medan golfvets naturliga färg var omöjlig att
  upptäcka under de otaliga hvita fläckarna, hvilkas kalkfärg så bjärt
  stack af mot den svartbruna bottenkulören af tobakssaft och smuts.
  
  -- Här ser ut som i en svinstia, sade Lena förargad, så snart hon
  kastat en blick i rummet. Och inte ens lås har ni för dörren. Här
  sofver inte jag, om jag inte får ett ordentligt lås. Och skuras måste
  här strax, innan kistan och sängen tagas in. Får jag en birong också?
  
  -- Jo visst, försäkrade Tuominen, som alt ännu kände sig något osäker
  om sin pufätsiks naturell, men var besluten att göra alt för att ställa
  henne tillfreds. Och gungstol får du, och matta på golfvet.
  
  Lena log så hon sken. Gungstol och matta! Det var nog inte något
  fattigt ställe hon kommit till, fastän det syntes att ingen höll
  ordning i huset. Men det skulle snart bli annorlunda, om hon bara fick
  göra som hon ville.
  
  -- Kan man få en skurbalja? Och säg åt kocken -- det tyckte Lena ändå
  lät förbålt sturskt -- att han sätter på en gryta så jag kan få hett
  vatten. Här ska bli snygt innan kvällen.
  
  -- Hett vatten och kallt vatten med fins alltid i huset, sade Tuominen.
  Här utanför, strax vid trappan fins två kranar -- se här -- och dem
  behöfver man bara vrida på, så får man så mycket vatten man vill, både
  varmt och kallt.
  
  Lena spanade upp sina bruna ögon så de blefvo ännu rundare än förut.
  Nog hade hon ju hört att Amerika var ett underligt land, men att folk
  hade vatten i väggarna, så man bara behöfde låta det rinna, det hade
  hon ändå inte tänkt. Och varmt vatten till på köpet!
  
  Hon kände sig ännu mera hågad att begynna rengöringsprocessen genast,
  tog af sig koftan och hufvudduken -- den hade hon för öfrigt beslutat
  att lägga bort så snart hon fick sin första lön och kunde köpa hatt --
  samt började knäppa upp sin halfylleklädning så ogeneradt som om hon
  varit hemma på torpet. Ty att skura med den bästa klädningen på kunde
  aldrig komma i fråga.
  
  -- Hvar håller ni baljor och skurtrasor och så'nt? frågade hon
  Tuominen, som inte riktigt visste hvad min han skulle hålla.
  
  -- Jag skall låta Wehkalainen hemta upp alt som behöfs, sade han för
  att få litet uppskof, ty sådana artiklar hade inte ofta begagnats i
  huset i hans tid. Och härmed gick han ned för att sätta husvakten i
  värksamhet.
  
  Men Wehkalainen befans inte synnerlig böjd för att skaffa ihop en
  skurttiralj.
  
  -- Hvad är det för nya konster du nu hittat på? frågade han argt så
  snart han fått klart för sig hvarom det var fråga. Här blir förb--dt
  roligt, om kvinfolk ska' börja föra kommando -- kan hon inte själf söka
  rätt på hvad hon behöfver så -- -- --
  
  -- Jo, det kan hon och det ämnar hon också göra, afbröt Lenas röst. Hon
  stod i dörren till trappuppgången, barfotad och i lintygsärmarna,
  alldeles som hemma. Väntan hade redan blifvit henne för lång.
  
  Wehkalainen fick med ens lif och rörelseförmåga och Lena följde med
  honom åt köket till, medan Tuominen slog i åt sig och tömde en stor
  sup. Det var som om en aning sagt honom att den pufätsiken kanske ändå
  inte, när alt gick omkring, skulle bli så alldeles lätt att regera som
  han förestält sig.
  
  Till en början lät han henne dock hållas, och följden däraf var att
  hela hotellet inom några få dagar undergick en otrolig förvandling.
  Fönstren voro så klara att man rent af kunde urskilja anletsdragen hos
  folk som passerade förbi, den gamla krogdisken sken af snygghet och
  petroleum och till och med glasen miste alla spår af att ha varit i
  bruk mångfaldiga gånger sedan de sist tvättades. Ja, själfva golfvet i
  krogsalen blef skuradt och beströdt med sand, sedan Lena till sin
  bedröfvelse fått veta att enris inte stod att få i New-York.
  
  Inte ens Tuominen kunde dölja för sig att hans hotell började se helt
  prydligt ut och därför tystade han ned alla invändningar af
  Wehkalainen, som kände sig husvill och borttappad i det stora
  städningsstöket, med att han ingenting begrep och kunde gå sin väg
  ifall han inte var nöjd. Ända ned i köksregionerna sträckte sig
  rengöringsifvern och kocken förständigades en gång för alla att
  framdeles hålla allting i snygt skick. Det såg nästan ut som om
  regeringstyglarna helt och hållet öfvergått i Lenas händer.
  
  Men det var något, som hennes husbonde als inte ämnade tolerera i
  längden. Han var klok nog att inse huru förmånlig förändringen var för
  affären, men för sin personliga del ansåg han snygghetsbegäret vara en
  af dessa mänskliga dygder, hvilka mycket lätt urarta till farlig
  öfverdrift. Och dessutom var han fullt upptagen med skötandet af
  krogrörelsen de första dagarna, då alt hvad där fans af ledigt sjöfolk
  i granskapet samlades för att få se en skymt af Tuominens "pufätsik",
  hvarom ryktet spridt sig med otrolig snabbhet.
  
  Det var inte mycket de nyfikna fingo se af henne så länge hon var i de
  hetaste arbetstagen och hade inte Tuominen varit slug nog att endast
  småningom och helt långsamt uppfostra henne till en bufettmamsells
  värf, så är det ganska sannolikt att hans planer åt det hållet als inte
  låtit sig förvärkligas. Hon skulle troligen inte gått in på att dagarna
  igenom och vanligen långt in på nätterna passa upp en hop mera eller
  mindre -- oftast mindre -- nyktra sjömän, hvilka naturligtvis alla
  uppvaktade henne med en kurtis, hvars huvudbeståndsdel utgjordes af
  handgripliga artighetsbetygelser. Men till en början behöfde hon blott
  tre eller fyra gånger om dagen komma in och diska glasen, en nyhet den
  Tuominen infört enkom för att småningom vänja henne vid elden, och då
  föll det sig ju så naturligt att bedja henne hjälpa litet här och där
  med serveringen, en hjälp som påkallades alt oftare tills Lena om några
  veckor fann sig upptagen med servering af öl och whisky från morgon
  till kväll.
  
  Ty kundernas antal ökades för hvar dag. I den delen hade Tuominens
  beräkningar till fullo slagit in. Och säkert är att de allra flesta
  först drogos till stället af ryktet om Lenas trinda behag, om också
  några sedan öfvergingo till stamkunder på grund af den rådande snygga
  ordningen, en detalj hvari de andra Chenystreethotellen als inte kunde
  täfla.
  
  Tuominen småmyste dagarna i ända öfver sin utmärkta idé, lät bjuda sig
  af sina kunder huru ofta som hälst och gick därför från morgon till
  kväll i ett oafbrutet rus, under hvars inflytande han med alt större
  välbehag kastade blänkande ögonkast på Lena. Hvar gång hon snäste af
  någon kurtisör sken han af en långt intensivare belåtenhet än den en
  husbonde vanligen erfar öfver sin tjänarinnas dygd. Ja, en gång, då hon
  med en lika bastant som väl riktad örfil afvisat ett försök af en
  upprymd lättmatros att draga henne ned i knät och denne hotade att
  gifva lika godt igen, uppträdde Tuominen till hennes försvar, ehuru han
  knappast kunde betvifla att resultatet skulle bli sådant det blef --
  ett kok stryk.
  
  Sådana uppträden -- och noga taget hela sin ställning i huset -- tyckte
  Lena inte om. Nog hade hon ju också där hemma varit utsatt för flera än
  ett kraftigt kurtisförsök och nog slogos karlarna där också när de
  druckit, men här var det altsamman värre. Det skymtade dunkelt i hennes
  medvetande något om att de, som här kurtiserade henne, inte betraktade
  henne alldeles på samma sätt som gossarna hemma, men hvad det var som
  gjorde skilnaden kunde hon inte utgrunda. Och särdeles mycken möda med
  funderingen däröfver gjorde hon sig för öfrigt inte häller, ty då hon
  någon gång råkade tänka en tanke på att hon kanske borde söka sig en
  annan plats, slog hon bort den med en annan på sina fyra daler, dem hon
  bar upp hvar vecka. De hade redan -- jämte drickspengarna, dem hon
  snart lärt sig att taga emot -- stigit till en summa, som säkert skulle
  förefalla modern och syskonen obegripligt stor, då hon om några veckor
  skickade dem hem.
  
  Ty för deras skull var det hon begifvit sig ut i världen på egen hand,
  då fadren dött och lämnat dem att själfva slå sig fram. Det gick platt
  inte att få ihop så mycket från den lilla jordbiten, som hörde till
  stugan, att det skulle räckt till för alla, och då hade hon beslutit
  göra som andra flickor från hennes socken gjort förut. Några af dem
  hade ju inom helt få år sparat ihop flera hundra dollars i Amerika, och
  det blef rysligt stora pengar i finska mark. Om hon också inte fick
  ihop mera än tvåhundra så kunde de redan därmed köpa en hemmanslott.
  Och sedan ginge det nog att lefva.
  
  Utomordentligt god tur hade hon ju haft, då hon redan första dagen fått
  en plats med så stor lön, att hon på ett enda år kunde spara ihop mera
  än den summan. Ty drickspengarna allena voro mera än tillräckliga för
  alt hvad hon behöfde, isynnerhet då husbonden alt emellanåt gaf henne
  presenter af sådana saker, som hon annars skulle fått lof att köpa.
  
  Det tyckte hon för öfrigt häller inte riktigt om. Han klappade henne
  alltid då han gaf henne något, och då såg han så otäck ut, att hon
  nästan mådde illa då hon tänkte på det. Men hon behöfde inte låta märka
  att hon förstod något, så skulle han väl lämna henne i fred. Med den
  trösten och en sista kalkyl öfver huru mycket hon antagligen skulle ha
  hopsparadt vid årets slut somnade hon vanligen från sina funderingar,
  dem hon aldrig hade tid att syssla med under dagens lopp.
  
  Sommaren gick under fortsatt blomstring af hotellaffären. Lena snäste
  till kurtisörerna lika ampert som förut, sparade, arbetade och
  kalkylerade likasom förut och kände sig stolt öfver att redan ha
  skickat hem fulla femtio daler. Tuominen var aldrig mera riktigt
  nykter. Han satt dagarna i ända i krogrummet, men gjorde ingenting
  annat än drack med sina kunder. Och Wehkalainen hade tagit hyra för en
  resa till Brasilien -- d.v.s. han hade, nästan dödfull, öfverlämnats åt
  en kapten, som inte på annat sätt kunde få ihop en besättning för Rio
  Janeiro, där gula febern rasade alldeles ohyggligt det året. Tillbaka
  skulle han inte komma förrän på senhösten, om han alls kom tillbaka.
  Men undgick han farsoten, så var det en ypperlig affär, ty hyrorna på
  Rio voro höga och det var underförstådt med kaptenen att han inte
  skulle gifva ut en cent åt den gamla suputen, innan de väl voro
  tillbaka i New-York. Alt tycktes gå Tuominen väl i händer, och därför
  kände han sig vänligt stämd mot hela världen och ingalunda minst mot
  Lena.
  
  Det var noga taget den enda förargelse han egentligen hade, den att
  Lena alls inte vänligt upptog hans försök att närma sig. Han kunde
  ibland sitta långa stunder och betrakta henne, där hon rörde sig bakom
  disken, flink och rund och treflig som alltid, och ju längre han såg på
  henne desto mera blänkte hans sura ögon. Och råkade Lena vid sådana
  tillfällen gå ut, så följde han genast efter, men rörde han bara vid
  henne, så fräste hon till som en katt och sade att han borde skämmas.
  Tuominen kände sig altmera förbittrad hvar gång han tänkte på det och
  hade småningom arbetat sig upp till en drucket envis begärelse, den han
  hvarken kunde eller ville bemästra, utan tvärtom var fullt besluten att
  tillfredsställa så snart det föll sig lägligt.
  
  Alldeles lika kry till humöret som förut var Lena häller inte, ty
  oaktadt trösten af de stora besparingarna kunde hon icke mera dölja för
  sig att hon hade en mycket otreflig befattning. Husbonden hade flera
  gånger visat hvad han förde i skölden, och några af de afspisade
  kurtisörerna hade i hastigt mod låtit undfalla sig yttranden, hvilka
  med all möjlig tydlighet ådagalade hvad de tänkte om henne. Nu skulle
  det bara fattas att någon från hennes socken -- och ett par sådana
  funnos bland de stadiga kunderna -- företog sig att skrifva hem och
  berätta hvad de trodde om henne, så vore det förbi med hennes goda namn
  och rykte. Och därmed naturligtvis också med alla de vackra
  förhoppningar hon i allra största tysthet närde om sin framtida
  ställning, då hon komme tillbaka och köpte sig eget hemman. Många
  gånger hade hon redan allvarsamt tänkt på att lämna altsamman och söka
  sig en annan plats, men alltid hade tanken på de tvåhundra dollars hon
  åtminstone ville arbeta ihop hållit henne tillbaka. Nu skulle det inte
  räcka länge mera, innan hon igen hade femtio hopsparade, och då ämnade
  hon själf begifva sig ned till kontoret vid Statestreet med dem i
  stället för att låta Tuominen föra dem såsom förra gången. Hon ämnade
  tala med herrarna där och fråga sig för om ett och hvarje, så att hon
  kunde reda sig ifall hon lämnade hotellet, ty det hade hon klart för
  sig, att om Tuominen inte lämnade henne i fred, så skulle hon gå, om
  hon ock måste tjäna för hälften mindre lön.
  
  Den väntade dagen, då summan var full, kom slutligen, och Tuominen hade
  lofvat följa henne ned till kontoret. Först hade hon gjort svårigheter,
  förmenande det vara onödigt att två gingo ut för en sak, den hon mycket
  väl kunde uträtta allena. Men så slog det honom att Lena, om hon nu
  skickade bort sina pengar, vore så godt som fullständigt i hans våld
  åtminstone för en vecka. Då gaf han efter, och då de begåfvo sig på väg
  i rätt god tid på morgonen, var han till och med skäligen nykter och
  därför hygglig och vänlig utan att vara närgången.
  
  Lenas affär blef snart uträttad till hennes fulla belåtenhet, och då
  föreslog Tuominen en promenad uppåt Broadway, som mylrade af folk i det
  granna höstvädret. Lena kunde icke nog förvåna sig öfver de präktiga
  butikerna och gapade på den bländande grannlåten i deras fönster, tills
  hon kände sig yr i hufvudet och tröttare än om hon en hel lång
  sommardag gått på höängen med räfsan i hand. Också blef hon förtjust då
  Tuominen förde henne in på ett konditori, som föreföll henne alldeles
  öfverdådigt fint, och bjöd henne på glace och ett glas likör. Hon
  visste icke rätt hvad hon skulle beundra mest, den granna lokalen,
  trakteringen eller sin husbonde, som rörde sig så ogeneradt och med
  sådan oförskämd ledighet bland alt det fina folket, att Lena kände sig
  helt öfverväldigad af hans världsmannalater.
  
  -- Synd är det i alla fall, tänkte hon, att ingen tar hand om en sådan
  karl. Om någon bara kunde hålla honom från brännvinet, så skulle han
  snart bli rik och annars är han ju alldeles som en herreman redan nu.
  
  Hon var ovanligt undfallande, ja, nästan vänlig mot sin husbonde under
  hemvägen och likaså när de voro hemma i hotellet igen, och det gjorde
  att Tuominens ögon blänkte ännu mera än vanligt, då alla de småsupar
  han efter hemkomsten inmundigat, senare på eftermiddagen begynte göra
  sin värkan.
  
  Krogen blef tidigt tom den dagen. Det hade inte kommit så många kunder
  dit som vanligt under loppet af eftermiddagen, dels troligen emedan
  lokalen varit stängd till långt in på dagen, dels emedan det ovanligt
  varma och tryckande vädret, hvilket kommit som en öfverraskning nu i
  Oktober, gjorde att de flesta hällre drefvo omkring utomhus än sutto
  inne i ett kvaft och hett rum.
  
  Lena satt vid det öppna fönstret och stafvade, väl för tionde gången,
  igenom det bref, hvari modern berättade att hon fått den första
  sändningen af femtio dollars -- tvåhundrafemtio mark. Tvåhundra voro
  insatta på sparbanken och de femtio skulle nog räcka ända till våren,
  skref gumman, för henne och barnen, ty både potäterna och rågen hade
  gifvit bra i år och grisen lofvade bli stor och vacker till jultiden.
  Lena log ett belåtet löje, då hon förestälde sig förvåningen och
  glädjen där hemma när den andra sändningen, som i dag afgått, kom fram.
  Om hon nu bara kunde hålla ut ett halft år till med samma lön som
  hittills, så kunde hon räkna på goda tvåhundra daler i besparingar och
  då kunde hon gärna söka sig en trefligare plats, fast med hälften så
  stor lön, ifall hon då ännu inte hade lust att fara hem. Hon kände sig
  så nöjd med hela världen och så tillfreds med sig själf, att hon till
  och med upptog Tuominens försök att inleda samtal helt vänligt.
  
  Men det räckte inte länge innan han blef obehaglig. Han gaf allehanda
  vinkar och gjorde alt oförskämdare antydningar, så att Lena fann det
  mycket svårt att bibehålla sin vänliga uppsyn, ehuru hon nästan ansåg
  det vara sin skyldighet att visa sig tacksam för hans tjänstaktighet
  tidigare på dagen. Slutligen sade hon att hon var trött och gick upp på
  sitt rum, men kunde inte hindra att husbonden i förbifarten tog henne
  om lifvet och klämde om henne en smula. Hon gjorde sig lös och sade som
  vanligt fy, skäms! men inte med det vanliga eftertrycket -- det var som
  om hennes anständighetskänsla i någon mån förslappats af den tyngande
  tacksamhetsskulden.
  
  Då hon kom upp i sitt rum och sökte stänga dörren var låset i olag,
  utan att hon kunde begripa huru det gått till. Men då för tillfället
  inga andra gäster än ett par gamla matroser, som aldrig betraktat henne
  med större vänlighet än de andra bohagstingen i huset, funnos i huset
  och de dessutom längesedan gått till sängs med ett grundligt aftonrus
  hvar, så kände hon sig på intet sätt orolig öfver det defekta låset
  utan begynte lugnt kläda af sig.
  
  Hon hade hunnit bra nog till slut därmed och sträckte behagligt på sig,
  då hon tyckte sig höra steg i korridoren utanför. Och ögonblicket därpå
  tog någon varligt i låset.
  
  -- Hvem är där? kom inte in! Hon svepte skyndsamt en kjol kring
  axlarna.
  
  -- Blif inte skrämd, det är bara jag, sade Tuominens röst i detsamma
  han stack in sitt rödmosiga ansikte. Han hade synbarligen skrufvat upp
  kuraget med mera whisky.
  
  -- Hvad vill ni? nej, gå ut härifrån! halfskrek Lena, då han öppnade
  dörren helt och hållet och kom in.
  
  -- Sch! inte vill jag dig något ondt. Han kom med något osäkra steg
  öfver golfvet.
  
  -- Gå ut, säger jag! Låt bli mig! Skäms ni inte als?
  
  -- Seså, skrik inte, sade Tuominen, i det han sökte draga den skyddande
  kjolen från flickans axlar, medan hon å sin sida höll i den med en
  styrka som om alt berott på att hålla den kvar.
  
  -- Jo, jag skriker, om ni inte låter mig vara i fred. Och i morgon dag
  går jag härifrån. Ut med er på eviga minuten eller skall ni få se på
  annat!
  
  Hon var värkligen skrämd nu och då Tuominen brutalt slet kjolen ur
  hennes händer blef hon lika vred som skrämd. Utan att vidare tänka på
  blygsamheten sprang hon upp, grep en dammborste, som låg i ett hörn,
  och gaf Tuominen, då han åter närmade sig, ett lika väl menadt som väl
  måttadt rapp öfver knogarna så hans hand föll ned längs sidan.
  
  -- Ska' du slåss din f--n! ljöd hans röst ilsket, men slog öfver i en
  gråtmild ton då han fortsatte: hvarför vill du inte vara litet hyglig
  mot mig? Nog lär du ha haft vänner förut som alla andra, och jag är väl
  inte sämre karl än de.
  
  Det var att gjuta olja på elden.
  
  -- Ut med er! skrek Lena öfverljudt. Skäms att tala på det sättet! Jag
  skall hjälpa er i väg, om ni inte packar er ut på fläcken. Och hon
  avancerade, halfnaken som hon var, med damborsten i högsta hugg och så
  resolut uppsyn att husbonden ansåg rådligast taga till reträtten.
  
  -- Jag går, jag går, sade han. F--n som visste att du var så argsint.
  Nog skall du få vara i fred för mig härefter, du lefver ju till så hela
  nabolaget hör det.
  
  Men den som inte litade stort på hans löfte att lämna henne i ro var
  Lena. Hon stängde dörren så godt sig göra lät, drog sin kista framför
  den och satte sig sedan, alt ännu andfådd och röd af vreden, på
  sängkanten för att tänka öfver det skedda.
  
  Jaså! det var således hvad de tänkte om henne! Trodde att hvem som bara
  hade lust utan vidare kunde tränga in till henne -- och väntade kanske
  att hon skulle niga och tacka ännu på köpet. Låset hade den lufvern
  först förstört, det hade nog ingen annan gjort, och så kom han som en
  tjuf och en röfvare. Det här skall bli slut och det i morgon dag.
  
  Hon var så ond att hon nästan kände sig frästad att gråta, och för att
  få någon afledare begynte hon genast tömma sina byrålådor och packa
  deras innehåll i kistan, där den stod mot dörren.
  
  Arbetet lugnade henne något så att hon kunde tänka klarare i saken och
  då fick hon också syn på den andra sidan. Det var inte utan att hon
  kände ett stygn af saknad då hon såg sig omkring i sitt rum, som var så
  oändligt mycket prydligare än något hon förut haft -- ett riktigt
  herrskapsrum. Och pengar hade hon ju förtjänat glupskt, hundra dollars
  på knapt ett halft år utom alt hvad hon köpt. Nog var det bittert att
  lämna altsamman och kanske få vänta länge på annan tjänst.
  
  Så kom hon ihåg att hon inte hade mera än ett par dollars i behåll
  sedan hon på förmiddagen skickat den stora summan hem till modern. Det
  gjorde ställningen ändå svårare, men lika fullt vacklade hon inte i
  sitt beslut. Följande dag skulle hon flytta och det utan prut. Här i
  landet behöfdes ju inga orlofsedlar, det hade Tuominen själf sagt, och
  då kunde ingen häller tvinga en att stanna till årets slut.
  
  Om flyttningen rörde sig sedan hennes tankar ända tills hon somnade --
  efter det hon ändå gråtit en stump, när hela osäkerheten af framtiden
  stod klar för henne.
  
  Morgonen fann henne emellertid lika bestämd som någonsin. Då hon kom
  ned var hennes husbonde redan i rörelse och i full färd med att sopa
  krogsalen -- det var som om han erfarit ett behof att göra bot för
  föregående afton, och för att gifva något uttryck däråt tog han till
  kvasten.
  
  -- Inte är du väl ond numera? sade han i den vänligaste ton som stod
  honom till buds, då hon inte svarade något på hans "god morgon".
  
  -- Ond eller inte, så stannar jag inte en dag till här i huset, ljöd
  Lenas svar, hvilket nästan kom Tuominen att tappa kvasten, ty sådana
  följder af sitt skämt, såsom han kvalificerade uppträdet, hade han inte
  väntat. Nu först såg han också att hon var iförd sina bästa kläder, som
  om hon ämnade sig ut.
  
  -- Du är väl inte tokig häller, sade han efter ett ögonblicks
  betänkande, med ett försök att visa sig morsk. Hvad skulle du flytta
  för? Om du inte vill, så vill du inte, det är altihop. Men inte kan jag
  förstå hvarför du är så styf mot mig. Sämre vänner kunde du få.
  
  -- Kanhända, men jag är inte af den sorten ni tror och i dag flyttar
  jag.
  
  Nu ändtligen fattade Tuominen att det var fullaste allvar och därmed
  gick det också i en blink upp för honom huru mycket som i själfva
  värket stod på spel.
  
  Hvem som drog kunder till hotellet visste han bättre än någon annan.
  Inte var det han själf och inte var det varorna häller, det hade han
  bäst reda på, som visste hvad de kostade i inköp. Och nu skulle den,
  som hållit huset i ordning och fullt med folk dag in och dag ut, lämna
  honom i stöpet bara för det han nojsat litet med henne! Nej hällre
  skulle han då låta bli att ens se åt henne mera, om så måste vara. Nog
  måste hon väl låta tala med sig.
  
  Han hade tänkt snabbare än troligen någonsin förut i sitt lif, och då
  han kommit till slut, slog han in på en helt annan tonart än förut.
  
  -- Kära barn, sade han i faderlig ton, nog måste du förstå att jag bara
  skämtade. Vi ska' glömma hela saken och du skall få en riktigt fin
  kappa till vintern bara du inte bråkar vidare. Nog skall jag hålla mina
  händer från dig hädanefter, efter du är så granntyckt.
  
  -- Jag bryr mig inte om edra presenter och inte tror jag på edra löften
  häller. Bort vill jag.
  
  -- Var nu inte oresonlig! Tuominens röst blef alt mildare. Du hör ju
  att jag inte vill dig något ondt. Du skall -- du skall få fem dollars i
  veckan. Seså, slå till nu! Han sträckte fram handen.
  
  -- Nej, envisades Lena. Inte narrar ni mig att bli kvar, hvarken med
  pengar eller med goda ord. Här blir man hållen för en dålig flicka, och
  rätt som det är, få de höra det där hemma också. Försök inte att
  öfvertala mig, jag blir inte kvar.
  
  Hennes ton föreföll Tuominen en smula mindre bestämd än förut, och
  litande på, att den som vinner tid också vinner alt annat, sade han
  torrt:
  
  -- Nåja, som du vill då. Veckan till slut måste du stanna i alla fall,
  det är lag här i landet. Om du inte då ändrat dig, så kan du göra som
  du behagar.
  
  -- Om det är lag, så måste jag väl, sade Lena, som om det varit mycket
  svårt att foga sig. Men i grunden kände hon sig inte alldeles missnöjd
  med den force majeure, som tvingade henne att förtjäna en veckas lön
  till, utom en hop drickspengar, innan hon gaf sig ut på egen hand igen.
  
  -- Men låset måste ni låta göra i ordning, sade hon likväl, såsom en
  sista protest.
  
  Tuominen var som förvandlad efter den betan. Såg till att kunderna så
  litet som möjligt oroade Lena med kurtisförsök, höll sig själf för det
  mesta behjälpligt nykter och tillät sig inte den minsta närgångenhet.
  Han kände sig riktigt ängslig till mods hvar gång han tänkte på, att
  flickan måhända ändå skulle vidhålla sitt beslut. Det vore hans säkra
  ruin, det kände han i luften, och den känslan var stark nog att för
  tillfället öfverrösta hans begärelser. Om han också kunde få en annan,
  hvilket redan i och för sig var högst osäkert denna tid på året, så var
  det så godt som otänkbart att få en sådan som Lena. Det var en rent
  vidskeplig föreställning han hade om den tur, som följt honom sedan hon
  kom till huset, och därför var han villig att göra snart sagdt hvad som
  hälst hällre än att mista henne. Men hon skulle nog stanna. Under hela
  veckan hade hon ju inte talat ett ord om sin flyttning.
  
  Och ändå kände han sig i grund och botten alt annat än säker om den
  slutliga utgången. Kvinfolk äro nu en gång för alla oberäkneliga --
  därom hade till och med David Tuominen en outredd aning.
  
  Hans förvåning blef därför mindre än hans bittra missräkning, då
  lördagens morgon kom och han, till svar på sitt i frågande ton
  framkastade förmodande, att Lena väl nu slagit alla flyttningstankar ur
  hågen, fick en bestämd försäkran att hon visst inte gjort det.
  
  -- I afton vill jag ha ut min lön, tillade hon, och i morgon går jag.
  
  Det kokade i Tuominen af harm. Han kände en nästan okuflig lust att
  kasta sig öfver henne och slå henne, tills hon skulle be som en nåd att
  få stanna kvar, men han betvang sig. Om han nu gjorde det minsta
  felgrepp, så var han oåterkalleligt förlorad, det kände han
  instinktmässigt, och med henne också hans på nytt gryende välstånd. Han
  måste finna på någonting, för att hålla henne kvar, men hvad?
  
  Medan han ännu betänkte sig på hvad han skulle säga eller göra,
  betraktade han henne ofrånvändt, där hon rörde sig innanför disken,
  flinkt aftorkande det ena glaset efter det andra. Han kunde inte göra
  klart för sig hvad det var, som så behagade honom hos henne, men ju
  längre han såg på henne och ju mer han tänkte på, att hon kanske redan
  i morgon skulle lämna honom, desto högre kände han den gamla begärelsen
  stiga inom sig, lusten till hennes friska, fylliga kropp. Och därmed
  uppflammade också såsom en stor, klar låga en tanke, huru han skulle
  besegra hennes motstånd och hålla henne kvar. Han skulle gifta sig med
  henne -- det var det enda kloka han kunde göra. Inte hade han ju ämnat
  gifta sig ännu, åtminstone inte i Amerika, där en karl måste vara lös
  och ledig för att komma någon hvart. Men komme tid, komme nog också
  råd. Här i landet var det ju inte så svårt att bli kvitt en hustru, om
  man ville bli fri igen -- i värsta fall reste man bara sin väg till
  andra ändan af landet. Hufvudsaken var att nu förmå henne att stanna
  kvar och hålla affären i gång.
  
  Alt detta drog i snabba, orediga konturer genom Tuominens hjärna, medan
  han betraktade sin tillernade hustru och af ren tankspriddhet slog i åt
  sig samt tömde två stora glas whisky. Och som om de gifvit honom mod
  att genast göra slag i saken, sade han utan alla omsvep:
  
  -- Om du inte vill bli kvar här på samma vilkor som förut, så kanske du
  stannar som värdinna i huset? Hvad menar du om att gifta dig med mig?
  
  Det var en oanad upplösning. Lena såg förvånad och tviflande på sin
  husbonde, men hans ansikte hade ett sådant uttryck, att hon på något
  oförklarligt sätt genast kände sig öfvertygad om, att han värkligen
  menade hvad han sade. Och då var det som om något bländat henne, i det
  hon i en sekund öfvertänkte alt hvad frågan innebar. Hon värdinna på
  hotellet, där hon visste att sådana summor, ofantligt stora i hennes
  ögon, förtjänades? Men hon ville det oaktadt inte förhasta sig.
  
  -- Jag vet inte, svarade hon stillsamt, det har jag aldrig förut tänkt
  på.
  
  -- Så gör det nu då, uppmanade Tuominen kärft. Han kände sig torr i
  halsen, då tanken på att äga henne trängde sig alt närmare inpå honom
  -- och tillika erfor han något liknande förbittring öfver att
  svårigheterna inte låtit sig lösas på annat sätt. -- Huru länge
  behöfver du tänka?
  
  -- I morgon skall jag gifva svar, sade Lena, alt på samma saktliga
  sätt. Hennes respekt för husbonden, sedd i det nya ljus, hvari han nu
  framstod, hade vuxit betydligt under de sista minuterna.
  
  Hela dagen gick hon sedan omkring med ett otydligt medvetande af att
  hennes öde nu var afgjordt, ehuru Tuominen visst inte var den hon
  skulle tagit, om hon blott tänkt på det yttre. Men det betydde ju inte
  mycket. På det hela taget var han bra nog, och mot henne hade han
  alltid varit god. Alla karlar voro tokiga när åtrån fick makt med dem,
  men då han nu ville gifta sig med henne, så var det ju något helt
  annat. Kanske hade det hela tiden varit hans mening. Och dåligt ölsinne
  hade han inte, det visste hon. Fick hon bara hand om honom, så skulle
  det nog bli slut på drickandet, och då skulle de snart bli så rika, att
  de kunde fara hem och köpa en riktig herrgård. När han var nykter, så
  var han ju alldeles som en herreman redan nu. Såsom senast då han
  följde henne till emigrantkontoret och sedan förde henne ut bland det
  fina folket i staden. Hon vore ju rent galen, om hon inte jakade till
  ett sådant anbud.
  
  Men tillräcklig klarhet i sitt beslut fick hon dock inte förrän på
  aftonen, då hon var helt ensam i sitt rum och inte hade något mera att
  uträtta.
  
  -- Om han lofvar att ge mig fyra daler i veckan att skicka hem -- eller
  hälst två -- och att flytta tillbaka till Finland, när vi ha
  tillräckligt pengar, så tar jag honom. Det var hennes sista tanke,
  innan hon somnade.
  
  Men då hon följande morgon meddelade sitt beslut åt Tuominen, var det
  som om orden fastnat henne i halsen, så att hon inte kunde begära mera
  än två dollars för de hemmavarande, och till och med för det tyckte hon
  sig skämmas, ehuru Tuominen villigt gick in på alt. Han var visst inte
  den, som skyggade för att lofva hvad som hälst.
  
  Så bestämdes det, att de skulle gifta sig om tre veckor. Först yrkade
  Lena på sex veckors uppskof, så att hon kunde bli ordentligt förelyst i
  sin hemsocken, men då Tuominen bestämdt försäkrade henne, att lysning
  var onödig enligt amerikansk lag, så prutade hon af tiden till tre, men
  därunder gick hon inte. Hon ville att bref om saken skulle hinna fram
  till modern, innan det var gjordt, eller åtminstone samtidigt. Och
  därvid blef det.
  
  Tuominen var als inte oäfven såsom fästman. I grunden förargade det
  honom betydligt att han tvungits till en sådan ytterlighet som att
  gifta sig, men han var för klok att visa det, innan han fått makten i
  sina händer. Så länge Lena inte var bunden fast nog, var det bäst att
  fara varliga fram, man visste aldrig hvad hon kunde företaga sig. Han
  hjälpte henne så mycket han kunde med arbetet, hemtade då och då små
  presenter och var inte mera närgången än hvad en fästman anständigtvis
  kunde vara. Men hans sura ögon blänkte altmera ju längre tiden led.
  
  Lena å sin sida tänkte oaflåtligt på huru det skulle gå för henne såsom
  gift, ty trots all skenbar hygglighet hos den tillkommande gemålen,
  kunde hon inte värja sig mot en oklar och oresonnerad känsla, att han
  ändå inte var rätt att lita på. Men så länge han inte visade sig från
  någon värre sida än hittills, kunde hon häller inte tro honom om något
  egentligen dåligt. Hon skulle nog veta att reda sig med honom när de
  väl vore gifta, och innan det skedde var hon ju fri, eftersom det inte
  ens behöfdes riktig lysning för giftermål i Amerika. Hvarken
  orlofssedel eller lysning! Nog var det ett konstigt land i alla fall.
  
  Ingenting inträffade, som skulle gifvit henne skäl att rygga sin
  föresats att låta Tuominen göra sig till värdinna på hotellet, tvärtom.
  Hennes obestämda instinkt emot honom blef alt svagare ju längre han
  framhärdade i sin taktik af vänlig hygglighet, så att hon, då den
  bestämda dagen slutligen kom, hade lyckats intala sig att hon handlat
  både riktigt och klokt. D.v.s. på morgonen af bröllopsdagen.
  
  Det var en fredag i slutet af Oktober som det heliga äkta förbundet
  mellan David Johansson Tuominen och Magdalena Isaksdotter Jussila
  skulle ingås. Lena hade stigit tidigt upp, hade städat både sitt eget
  rum och alla de öfriga samt hade sedan klädt sig i sin allra bästa
  stass så tidigt, att hon skulle hinna servera stamkundernas vanliga
  morgonsupar innan hon gick ut. Därefter skulle krogsalen stängas ända
  tills de nygifta kommo hem, då ett större toddykalas till firande af
  dagens högtidlighet skulle äga rum.
  
  Tuominen visade sig först senare. Han hade också sträckt upp sig på
  bästa sätt, hade rakat sig så slät som möjligt och lät inte bjuda sig
  på mera än två "sura" supar, hvarefter han höfligt men bestämdt föste
  ut sina gäster, anmodande dem att komma igen på eftermiddagen.
  
  Medan han därpå stängde den inre dörren till trappan, arbetade Lena så
  svetten stod henne i pannan med att dagen till ära draga ett par hvita
  handskar -- den sista fästmanspresenten -- på sina styfva händer. Just
  då hon var färdig att gå, trädde en lång, knotig karl med en
  sjömanssäck på axeln i dörren till gatan. Tuominen öppnade redan munnen
  för att säga ifrån att det var stängdt, då mannen stälde säcken ifrån
  sig och sade: "hälsningar från Rio". -- Det var Wehkalainen.
  
  Tuominens ansikte fick ett förnöjdt uttryck och han hälsade särdeles
  vänligt, bedjande Wehkalainen stiga fram.
  
  -- Du kan genast taga i med rörelsen, sade han fryntligt. Lena och jag
  måste ut, men då du är här, så kunna vi lämna huset öppet.
  
  Wehkalainen såg undrande på paret, som midt på en hvardag ämnade stänga
  lokalen för att gå ut. Och i sina bästa kläder, tänkte han.
  
  -- Hvad står nu på? frågade han. Inte är det ju någon hälg i dag.
  
  -- Man kan inte så noga veta, menade Tuominen småslugt. För oss är det
  hälg i alla fall. Vi ska åstad och giftas vi två.
  
  -- Hvad f--n nu! lydde Wehkalainens mera förvånade än artiga utrop. Men
  då han såg Lenas halft förlägna min, förstod han att det var rama
  allvaret och inte bara ett dåligt skämt af Tuominen, såsom han först
  tänkt. Och då blef han arg.
  
  -- Nå den gången gjorde då tokig som galen bad, sade han till Lena. Nog
  bäddar du skönt åt dig, om du gifter dig med den karlen.
  
  -- Håll din förb--de käft, röt Tuominen, på en gång alldeles grå i
  synen af ilska, eller kör jag dig på dörren på eviga minuten -- -- --
  
  -- Du! Köra mig på dörren? -- det lär du alt akta dig för. Men för
  resten kan jag gärna tiga. Det är ju inte jag som blir gift med David
  Tuominen, så mig kvittar det lika.
  
  Tuominen såg ut att vilja tillägga ytterligare något, ehuru han visst
  inte kände sig böjd för ett allvarsamt gräl med matrosen, som först och
  främst ledigt kunnat mala sönder honom mellan sina väldiga näfvar och
  dessutom nu måste ha en vacker summa på fickan efter sin långtur. Men
  Lena afstyrde all fortsättning genom att bjuda Wehkalainen ett glas öl,
  och genast därpå gick hon med Tuominen, som oaktadt grälet lämnade
  lokalen i matrosens vård. Det var alltid en god affär, ty utom att han
  sålde supar åt andra kunde han lika litet själf lämna whiskyn i ro som
  han kunde gå på vattnet. Och debiteringen skötte Tuominen sedan om --
  efter ögonmått.
  
  Färden till stadshuset, där tillståndsbeviset för giftermålet -- den
  amerikanska lysningen enligt Lenas uppfattning -- skulle tagas ut, tog
  inte lång tid i anspråk och inte var det långa omgångar där häller.
  Lena svarade ett blygsamt "jäs" på frågan om hon var Mägdälinä
  Djössilä, såsom herr bakom disken uttalade hennes namn, Tuominen erlade
  den obetydliga afgiften för beviset, och därmed voro de färdiga att gå
  till fredsdomaren, som skulle ombestyra det slutliga tillknytandet af
  bandet.
  
  Men de hade knappast hunnit ut i korridoren, innan en sluskigt klädd
  herre med en förfärlig skjortkrage och en illa tuggad cigarrstump
  mellan tänderna slog ned på Tuominen, räckte honom ett smutsigt
  visitkort -- Joshua D. Sharky, justice of the peace -- och sade sig
  vara villig att utföra vigselceremonin på stället.
  
  -- Både bekvämare och billigare för er än om ni går till någon annan --
  bara en dollar.
  
  Tuominen visste, att en sådan vigsel var lika god i lagens ögon som
  någon annan, den kostade hälften mindre och orsakade minsta bråket.
  Hvarför inte? Med ett par ord förklarade han för Lena att den här herrn
  kunde och ville viga dem genast. Hon skulle bara svara yes, när han
  stälde en fråga till henne. Mera behöfdes inte.
  
  -- Inte är det ju någon präst, invände Lena. Men Tuominen tystade henne
  med några öfverlägsna ord om att i Amerika inte behöfdes några präster
  vid giftermål. Han skulle nog sedan närmare förklara det för henne.
  
  Innan hon rätt hann besinna sig, sade den sluskige karlen några ord,
  Tuominen svarade yes tillräckligt ljudligt för två, herrn med
  cigarrstumpen sade igen något och sträckte fram sin hand, Tuominen
  tryckte en sedel i den, och så vände han sig till Lena och sade: kom
  nu, det är färdigt.
  
  -- Hvad är färdigt? frågade hon i detsamma de kommo ut på gatan.
  
  -- Vigseln, vet jag. Han där inne vigde oss just nu.
  
  -- Han! den där karlen? Det kan du inbilla någon annan, men låt bli att
  sätta ihop sådant för mig. Lena kände sig ordentligt ond utan att ännu
  riktigt veta hvarför.
  
  -- Visst vigde han oss. Här i landet viges man af domaren; präst behöfs
  als inte, om man inte vill. Och här på kortet står hans namn och titel.
  Nog ä' vi lika lagligt gifta som alla andra i Amerika.
  
  -- Aldrig i lifvet, förklarade Lena med största bestämdhet. Om jag inte
  är vigd af präst, så är jag inte vigd als. Sådan där vigsel är en skam
  för Gud och människor. Du har själf sagt att här fins finsk präst i
  New-York, och han skall viga oss eller också blir det ingenting af vårt
  giftermål.
  
  Och därvid blef det. Alla Tuominens försök att förklara
  civiläktenskapet såsom institution strandade mot Lenas stadigt rotade
  åsigt att utan präst kunde man inte vara riktigt gift. Mot den hjälpte
  intet resonnement och slutresultatet blef att Tuominen måste utfästa
  sig att följande dag låta pastorn fullborda vigseln. Att de voro
  lagligt gifta redan nu visste han i alla fall, och det sade han såsom
  sitt sista ord åt Lena.
  
  -- Låt så vara, svarade hon, men jag bryr mig inte om deras lagar. Hem
  skulle vi i alla fall aldrig kunna komma som gifta, om vi ock vore
  vigda af tre sådana som den där herrn.
  
  Tuominen förargade sig visst en smula åt hennes envishet, men i det
  stora hela hade ju alt gått efter önskan. Hon var räddad åt affären i
  alla fall, hvad hon än tyckte om vigseln, och det var ju för
  ögonblicket hufvudsaken. Han kände sig helt lifvad vid tanken därpå och
  skämtade under hemvägen godmodigt med Lena, som också begynte tina upp
  hvad det led. Hon hade ju det viktiga pappret de fått i godt förvar i
  sin ficka, och i morgon skulle pastorn viga dem. Det var nog fullt
  allvar i alla fall, om också seder och bruk voro konstiga i Amerika.
  
  På hotellet hade Wehkalainen emellertid installerat sig på sin gamla
  plats i hörnet bakom disken. Den ena efter den andra af de vanliga
  kunderna hade kommit in, då dörren befans öppen, och hade i förväntan
  på den fria förtäring värden utlofvat, druckit betydligt på egen
  bekostnad. Men alla försök att förmå Wehkalainen till frikostighet med
  det kapital man allmänt antog honom hafva på fickan, hade visat sig
  fruktlösa. Han hade nog druckit ett par glas och sedan bjudit på en
  omgång i sin tur, men därvid hade det stannat.
  
  Wehkalainen funderade. Det var inte ofta han mödade sig därmed, och
  aldrig förut hade han gjort sig det besväret samma dag han kommit
  tillbaka från en resa med några månaders sammansparad hyra. Men
  underrättelsen att Tuominen och Lena voro så godt som gifta hade gifvit
  honom en stöt, som totalt rubbat hans jämvikt. Inte för att han brydde
  sig mera om Lena än om andra flickor, men hon hade alltid varit snäll
  och vänlig mot honom. Hans skuld hade aldrig varit så liten som nu
  sedan hon skötte rörelsen. Och så visste han bättre än någon annan hvad
  slags karl Tuominen var. En tjuf var han, värre än en tjuf mot alla,
  som en gång råkat i hans klor. Det var synd och skam att en snäll,
  hygglig flicka skulle gifta sig med en sådan skojare. Men han,
  Wehkalainen, ämnade inte stanna där och se på huru Tuominen for fram
  med sin hustru. Det var det han tänkte på och det stora beslut, som
  småningom mognade i hans sinne, var att nu göra sig fri från Tuominen
  en gång för alla. Hälften af sin hopsparade hyra skulle han lämna i
  likvid för skulden, och så skulle han flytta till ett annat ställe. Här
  blef det ändå bara elände, det visste han. Tuominen var inte den, som
  kunde hålla sig anständig i längden.
  
  Ju mera han tänkte därpå, desto klarare såg han sin väg. Så snart
  Tuominen frågade efter pengar, skulle han säga ifrån, att han inte
  ämnade betala mera än sextio dollars, och så skulle han gå med samma.
  Han kände sig riktigt stridslysten, då han förestälde sig
  slutuppgörelsen och önskade bara att Tuominen strax skulle taga
  penningefrågan till tals så det blefve klart med ens.
  
  Det gjorde Tuominen emellertid inte, ty då Lena och han kommo hem togos
  de emot med ett allmänt jubelskrän af de särdeles lifvade gästerna, som
  alla ville skåla med dem och gratulera. Lenas protester mot att kallas
  mistress väckte först en viss förvåning, men då Tuominen förklarade
  huru det hängde ihop, förbyttes förvåningen i en ström af skämt och
  kvickheter af sådan kaliber att Lena, hällre än att längre utsätta sig
  därför, lät udda vara jämt och lystrade till M:rs hvar gång någon
  skålade till henne.
  
  Toddyglas med nödigt tillbehör och rom såsom spiritus rector kommo fram
  i en hast, så att Lena knappast hann få hatten af sig -- handskarna
  hade hon stuckit i fickan genast utanför stadshuset -- innan gillet var
  i full gång. Och det blef strax så lifligt att Tuominen inte ens hann
  tänka på Wehkalainen och hans pengar.
  
  Lena fick snart nog af sällskapet och försvann i största tysthet upp på
  sitt rum, där hon satte sig till det mödosamma värfvet att skrifva hem
  och tala om huru underligt det går till vid bröllop i Amerika, hvilket
  upptog hennes tid ända till sängdags utan att brefvet ändå var färdigt.
  Hon skulle sluta det följande dag, då hon kunde berätta att de voro
  ordentligt vigda.
  
  Nere i salen blef oljudet alt värre. Det hjälpte inte als, att Tuominen
  snart förklarade sin traktering vara slut. Gästerna voro redan altför
  upprymda för att märka, huru liten den i själfva värket varit, och
  rekvirerade fram några flaskor till samt fortsatte toddydrickandet utan
  både socker och vatten. Endast Wehkalainen höll sig på afstånd i
  förväntan på uppgörelsen med Tuominen. Han ville inte dricka, ty då
  visste han att det var slut med honom och det gamla eländet färdigt
  igen.
  
  Men då ingen uppgörelsestund kom, beslöt han att själf göra slag i
  saken. När Tuominen kom fram till disken och tillsade honom att hälla
  duktigt med vatten i flaskorna då de fyldes på härnäst, förklarade
  Wehkalainen att han inte ämnade sitta där längre. Och så frågade han
  tvärt:
  
  -- Huru mycket är jag ännu skyldig här i huset? Jag vill betala så
  länge jag har pengar.
  
  -- Gif hit bara, jag skall räkna ihop i morgon. Det kan jag inte göra
  nu.
  
  -- Här har du -- sextio daler.
  
  -- Är det alt hvad du har? Tuominen begrep inte hvad som var åt karlen,
  men kände lika väl harmen öfver hans sätt och faconer börja sjuda hos
  sig.
  
  -- Det är åtminstone alt hvad jag ämnar betala, ljöd svaret och ehuru
  Tuominen nu började ana hvad meningen var, fans där något i den gamla
  matrosens uppsyn, som gjorde, att han inte sporde någon lust att drifva
  saken vidare. Åtminstone inte så länge rummet var fullt af folk, som
  säkert ingenting skulle ha emot att se honom uppiskad, ja, som kanske
  vore nog så lifvade att hjälpa till en smula.
  
  -- Du kan väl vänta till i morgon med din likvid, sade han därför med
  återhållen ilska, men stack sedlarna i fickan. Inte kommer jag ihåg din
  skuld utantill. Gå upp och lägg dig, om du inte vill sitta här längre,
  så få vi talas vid i morgon.
  
  Egentligen var det ju inte Wehkalainens afsikt att tala vidare i saken
  als, men den gamla vanan att göra som Tuominen ville värkade alt ännu
  så mycket, att han gick upp och lade sig i ett af rummen i öfra
  våningen, i det första, hvars dörr stod öppen och det råkade vara
  rummet näst intill Lenas.
  
  Tuominens nöje af kalaset var emellertid i grund förstördt. Hvad kunde
  karlen mena med att inte vilja lämna ifrån sig alla sina pengar? Ämnade
  han värkligen börja bråka om deras gamla räkningar? Det hade nog någon
  satt i hufvudet på den gamla fyllbulten, men han skulle alt bli skött
  som han var sjuk till. Det fans mera än en poliskonstapel, som hjälpt
  Tuominen ur trassel förut, och Wehkalainen var väl inte svårare att
  skrämma till foglighet än andra. Harmen steg alt högre i hans af
  spriten omtöcknade hjärna och gjorde, att han tvärt afslog en anhållan
  om mera rom.
  
  -- Här har druckits nog för i kväll, förklarade han. Det är bäst ni går
  er väg nu, så jag får stänga.
  
  Intet parlamenterande hjälpte, men huruvida det skulle blifvit så
  alldeles lätt att värkligen afhysa det envisa sällskapet är
  tvifvelaktigt nog, såvida inte en af gästerna råkat säga, att man inte
  kunde begära att en nygift man skulle tillbringa hela natten med
  drickande. Då slog stämningen om med ens och, efter en ytterligare
  salva af skämtsamma anspelningar samt ett skråligt försök att hurra för
  bruden, begåfvo de, som inte bodde i huset, sig bort, medan
  hotellgästerna med mycket besvär och stort buller knogade upp till öfra
  våningen, lämnande värden att stänga och släcka gasen.
  
  Därunder var det som om det grofkorniga skämt gästerna i sista stunden
  affyrat hade nytändt Tuominen gamla lust till Lena. Under det skarpa
  drickandet hade han als inte kommit ihåg henne utan motståndslöst
  hängifvit sig åt ruset, men Wehkalainens besynnerliga beteende hade
  väckt honom och satt hans hjärna i arbete igen. Sedan behöfdes blott
  gästernas anspelningar för att all den sprit han förtärt skulle värka
  som eld under en panna. Medan han räknade ihop kassan för dagen steg
  begärelsen alt högre inom honom, men nu fann han nästan nöje vid att
  vänta och pina sig själf. Nu, då hon inte mera kunde afvisa honom, hade
  det ju ingen brådska.
  
  Men på samma gång han tänkte på detta, sköto andra visioner upp och i
  dem spelade Lena sådan han sett henne om natten, då hon dref ut honom
  med damborsten, hufvudrollen. Han bet ihop käkarna och sväljde ett par
  gånger, slog i åt sig ett stort, bräddfullt glas whisky samt tömde det
  i ett drag. Därpå skrufvade han ned gasen och gick upp i sitt rum för
  att först låsa in sina penningar.
  
  En stund därefter vaknade Lena vid det någon sökte öppna hennes dörr.
  
  -- Hvem är där?
  
  -- Hvem annan skulle det väl vara än jag, svarade Tuominen otåligt. Det
  förargade honom att finna dörren stängd.
  
  -- Hvad vill ni? gå och lägg er och låt mig vara i fred.
  
  -- Seså, prata inte nu utan öppna dörren. Din man må väl få komma in
  när han vill!
  
  -- Min man är ni inte ännu, och så länge håller jag min dörr stängd. Gå
  nu till sängs och ställ inte till något spektakel. Lenas röst ljöd helt
  vänlig och i själfva värket kände hon sig häller inte förargad. I
  morgon skulle de ju vigas -- -- --
  
  Men Tuominen blef rasande. Skulle han låta afspisa sig så snöpligt och
  stå som ett åtlöje, bara för att hon hade några dumma griller om vigsel
  med präst? Den länge kufvade begärelsen, spritångorna och vreden
  tillsammans tumlade om i hans hjärna och bragte honom på en gång i
  sådant raseri att hans röst ljöd hes och skroflig.
  
  -- Om du inte öppnar dörren på ögonblicket så sparkar jag in den,
  förb--a mig gör jag inte det!
  
  -- Ni är väl inte galen häller! hördes Lenas röst tätt innanför dörren.
  Hon hade rusat upp ur sängen, skrämd af Tuominens tonfall, som inte
  lämnade något tvifvel om att han menade hvad han sade. -- Var nu
  hygglig och gå! alt ännu i bedjande ton.
  
  Ett våldsamt slag mot dörren var alt det svar hon fick, och det bragte
  också henne i harnesk.
  
  -- Jaså, det börjas på det sättet, sade hon i helt annan tonart än
  förut. Nå, bättre är det att det händer i dag än i morgon. Vänta skall
  ni få på, att få mig till prästen, om ni håller på så här. Gå genast
  från min dörr eller också går jag i morgon och det blir ingen vigsel af
  mellan oss.
  
  Det var halmstrået som bröt kamelens rygg. Flämtande af ursinne
  framstötte Tuominen i afbrutna satser en ström af svordomar och
  skymford, medan han gång på gång sparkade till dörren så den knakade i
  fogningarna.
  
  -- Går, säger du! Du går så i h--vete häller. Det är slut nu med dina
  konster -- och jag är den som befaller. Öppna på ögonblicket, om du
  inte vill ha mera stryk än du orkar ta emot -- -- --
  
  Han kastade sig med hela sin kroppstyngd mot den klena dörren, som flög
  i stycken, illa skakad som den redan förut var.
  
  Lena sprang med ett högt skrik så långt undan som hon kunde komma, men
  inom ett ögonblick hade Tuominen hunnit fram till henne och slog henne
  våldsamt i ansiktet. Intet annat än vanvettigt raseri kände han numera
  och därjämte begär att krossa hennes motstånd en gång för alla. Han
  grep henne med ena handen i håret och höjde den andra till ett nytt
  slag, då med ens Wehkalainens röst hördes genom tumultet:
  
  -- Jaså, du slår kvinfolk, din rackare! men nu ska' du få se på f--n.
  
  Och Wehkalainens årslånga, tysta och tillbakaträngda förbittring mot
  blodsugaren gaf sig luft i ett kok stryk sådant Tuominen aldrig förut
  varit med om. Ett ögonblick sökte han sätta sig till motvärn, men det
  nästa låg han kullslagen på golfvet, bedjande om nåd och försköning
  under slagen, som obarmhärtigt haglade ned på honom.
  
  Slutligen lade Lena sig emellan. Hon kunde ju inte se karlen
  ihjälslagen midt för sina ögon häller, och dessutom hade hon nu hunnit
  kasta litet kläder på sig, så att hon kunde träda fram.
  
  -- Låt det vara nog nu, sade hon. Nog lär han nu låta mig vara i fred.
  
  -- Det är det bästa han kan göra, men egentligen borde han ha litet
  mera för min egen skull. Wehkalainen lämnade med synbar motvilja sitt
  värk, det han inte tycktes anse stort mera än halfgjordt, ehuru
  krögaren stönande och med slutna ögon låg kvar på golfvet, altför
  mörbultad att stiga upp.
  
  -- Rör på dig, kommenderade matrosen, i det han omildt berörde den
  liggande med foten. Och då Tuominen mödosamt reste sig, tog han honom i
  armen, ledde honom till hans eget rum och låste dörren från yttre
  sidan, hotande med en grof ed att slå sönder hvartenda ben i
  hotellvärdens kropp vid minsta försök att kalla på hjälp. Därpå gick
  han tillbaka till Lena, som under tiden förfullständigat sin klädsel
  och nu var sysselsatt med att bada sitt illa svullna ansikte med kallt
  vatten.
  
  -- Hvad ämnar du nu taga dig till? frågade han. Jag måste härifrån
  redan i natt, annars låter han häkta mig och sedan vet man inte huru
  det går. I morgon dag reser jag från New-York och tar hyra från en
  annan stad, men för dig blir det värre, han är i stånd till hvad som
  hälst.
  
  -- Jag blir inte häller här, förklarade Lena bestämdt. I morgon går
  jag, om jag så aldrig får någon tjänst mera.
  
  -- Inte kan du gå som du vill, när du gift dig med honom, sade
  Wehkalainen medlidsamt.
  
  -- Jag är inte gift, protesterade Lena. Och så beskref hon alt som
  förefallit tidigare på dagen.
  
  Den gamla matrosen klådde sig betänksamt i hufvudet. Det var en högst
  kinkig kasus att utlåta sig om, ty så mycken aning om lagar och seder i
  Amerika hade också han, att han visste det en domare kunde viga utan
  biträde af präst. Frågan var nu bara om den sluskige karlen, hvarom
  Lena talade, värkligen var en domare.
  
  -- Nog är jag rädd för att du är gift i alla fall, sade han slutligen
  tveksamt och då vet jag sannerligen inte hvad jag skall råda dig till.
  
  Lena brast i gråt. Om hon värkligen var gift med Tuominen så var hon
  olycklig, nu visste hon det. Sådan han visat sig i natt kunde hon tro
  honom om hvad som hälst -- härnäst skulle han väl slå ihjäl henne. Hon
  snyftade alt bittrare.
  
  -- Vill du rymma? frågade Wehkalainen tvärt. Han hade fått en idé.
  
  -- Jo, men hvart? Jag känner ju ingen människa här i landet.
  
  -- Ja, inte just jag häller. Men jag känner ändå till flera trakter i
  Michigan och Minnesota med, där det fins hela byar af finnar. Dit kunde
  du resa.
  
  -- Ar det inte förfärligt långt dit?
  
  Det var åter en brydsam fråga, ty Wehkalainen hade passerat genom
  Minnesota och Michigan på återväg från San Francisco. Han hade under
  sommaren arbetat hos några finska farmare och hade sedan färdats till
  New-York på en hvetepråm, där han i sällskap med några andra drifvare
  omsatt säsongens besparingar i en sådan mängd whisky att han inte hade
  det minsta minne af resans längd. Men han trodde inte att det var så
  farligt långt med bantåg.
  
  -- Men om Tuominen får reda på att jag är där, så kan han väl få mig
  tillbaka med kronoskjuts? frågade Lena, öfvertygad om att en så vacker
  institution som "kronoskjutsen" fans införd i hvarje civiliseradt
  samhälle.
  
  -- Det skulle han väl kunna, menade Wehkalainen, med tanken på polisens
  ogenerade sätt att handskas med förrymda sjömän. Och enligt alt hvad
  han visste var väl lagen mycket strängare mot förrymda hustrur.
  
  -- Då är det inte värdt, pustade Lena. Jag har bara den skammen till
  att bli fasttagen.
  
  -- Strunt, sade matrosen. Han hade rymt mera än en gång och vanligen
  hade det lyckats utmärkt.
  
  -- Det kan så vara för en karl, invände Lena med en djup känsla af
  afund mot det kön som kunde säga "strunt" om kronoskjutsen, men för mig
  vore det en evig skam om polisen tog mig. Nog måste jag bli här, om han
  också slår ihjäl mig. Hon började gråta på nytt.
  
  -- Så res hem, sade Wehkalainen otåligt. Där kan han ingenting göra åt
  dig och ångbåtar går det hvar dag.
  
  -- Jag har inte pengar, snyftade flickan. Två daler är alt hvad jag
  har, han har inte gifvit ut något för den här veckan.
  
  -- Ja, men jag har, försäkrade Wehkalainen, som nu en gång var besluten
  att spela Tuominen ett gement streck. Du kan få låna af mig tills vi
  träffas igen, tillade han skämtsamt.
  
  -- Inte vill jag ta dina pengar, protesterade Lena. Gud vet om vi
  träffas igen i den här världen.
  
  -- Det gör ingen skilnad. Jag bara super upp dem, om du inte tar dem.
  Vill du så gå vi strax ned till Castle Garden och vänta där tills du få
  biljett så kan du resa med första båt?
  
  -- Nog hade jag tänkt stanna tills jag arbetat ihop åtminstone
  tvåhundra daler, sade Lena fundersamt, med en sista, sorgsen
  afskedstanke till sina vackra rikedomsdrömmar, men hällre far jag hem
  med mindre än jag blir kvar här i huset.
  
  -- Allräj, sade Wehkalainen afgörande. Du kan få min sjömanssäck för
  dina saker. Kistan kan jag inte bära allena, men det mesta du har går
  nog i säcken.
  
  -- Bry dig inte om det. Vi orka nog bära kistan tillsammans och hällre
  lämnar jag den på gatan än här, sade Lena hurtigt. Hon fick en riktig
  hjärtklappning vid tanken att redan om några timmar vara på hemväg, och
  det lifvade upp henne.
  
  Inom några minuter var byrålådornas innehåll tömdt i kistan, hvilken de
  båda så tyst som möjligt buro ned, och kort därpå vandrade de raskt
  nedåt Chenystreet, som denna tid på dygnet var tyst och öde.
  
  Vandringen ned till hamnen blef både lång och tröttande och mera än en
  gång måste de pusta ut, hvarvid Lena alltid kastade en ängslig blick
  nedåt gatan, där Tuominen möjligen kunde dyka upp. Men alt gick
  lyckligt. Då de omsider kommo in i Batteryparken, där träden prunkade i
  alla indiansommarens granna färger, drog Lena ett djupt andetag af
  lättnad. Och ännu lättare andades hon, då Wehkalainen, sedan de
  småsofvit några timmar på en bänk under förväntan på att Castle Gardens
  portar skulle öppnas, efter endast några minuters frånvaro kom tillbaka
  med en biljett, som gälde ända till Wasa, och hemtade med sig en pojke,
  som på en handkärra skulle forsla kistan till ångbåtsbolagets docka.
  Det var visst ett par mils väg dit, men det betydde ingenting, då de
  bara behöfde följa efter handkärran. De hunno fram i så god tid, att
  Lena till och med började känna sig ängslig för att Tuominen ännu
  skulle kunna få tag på henne.
  
  Men Wehkalainen lugnade henne med att det inte var troligt. Och för
  öfrigt skulle hon inte bli lämnad allena, ty han hade vid närmare
  betänkande och då pengarne väl räckte till, köpt biljett också för sig
  själf öfver till Liverpool. Man kunde aldrig veta, menade han, hvad
  Tuominen kunde taga sig till, då han såg att Lena rymt, och i Liverpool
  var det åtminstone lika lätt att få hyra som i New-York. Det lugnade
  Lena fullkomligt, och vissheten att hafva en bekant människa att lita
  till under resan, bragte henne i så godt humör, att hon nästan helt och
  hållet lyckades slå bort tanken på de hundra dollars mera hon ansåg att
  hon rättvisligen borde ha fört med sig från Amerika.
  
  Men då den väldiga ångaren lade ut och långsamt lämnade kajen på alt
  längre afstånd, trängde den sig på henne igen, starkare än förut. Och
  då om en stund New-Yorks husrader längst borta begynte smälta ihop till
  en enda otydlig massa och frihetsgudinnans jättestaty blef alt mera lik
  en dimfigur i den lätta, höstliga solröken, då steg bitterheten af den
  stora missräkningen henne ända upp i halsen. Och det var med en tydlig
  återspegling däraf i röst och min hon i djupt öfvertygad ton sade till
  Wehkalainen, att det inte betydde mycket huru rikt Amerika var, då det
  hade så usla lagar, att den fattige inte hade någon rätt.
  
  Den gamla matrosen såg fundersam ut, medan han långsamt stufvade in en
  ny laddning tuggtobak och med tungan jämkade den till rätta till
  vänster i munnen, där den ständigt på samma ställe valkade bussen
  åstadkommit en knöl, som liknade en utväxt på käkbenet.
  
  -- Det är inte lagarnas fel, sade han slutligen då operationen var
  lyckligt slutförd, de äro bra nog. Men människorna ä' dåliga, ser du,
  och då hjälpa lagarna till ingenting.
  
  
  
  
  Enoch Muponen på krigsstråt.
  
  
  Fordom tillhörde Amerika indianerna, men i våra dagar tillhöra
  indianerna Amerika. Präriernas och skogarnas f.d. fria söner hållas
  numera instängda på reserverade områden, där regeringen genom sina
  soldater vaktar dem så noga som trots några raskreatur, välvilligt
  tillåtande dem att svälta, frysa, lefva och dö huru fritt och
  oinskränkt som hälst, så länge de bara inte försöka lämna sitt område
  och upplifva gamla buffeljaktminnen med de stora boskapskungarnas oxar,
  kor och kalfvar, hvilka i tusental ströfva på betesmarkerna rundtom
  reservationerna. Göra de det, så blir det annat af. Armén mobiliseras,
  proviant- och ammunitionskontrakt uppgöras och pengar stjälas så
  intensivt som blott amerikanska eller ryska kronoleverantörer kunna
  göra det.
  
  Därmed är nu likväl på intet vis sagdt, att inga pengar stjälas under
  andra än krigstider i Amerika. Tvärtom stjäles där alltid högst
  betydligt och ingalunda minst af dem, som på regeringens vägnar dela ut
  föda och kläder åt Amerikas forna egare. Ty så långt ha indianerna,
  trots trägen och långvarig öfning, ännu inte kommit att de kunde
  lifnära sig endast med gräs och rötter, och därför är regeringen
  tvungen att förse dem också med en del andra födoämnen. Två gånger i
  månaden samlas krigarne till den plats inom reservationen, som kallas
  agenturen, och där utlämnar Onkel Sams ombud till de röde alt hvad de
  under de närmaste två veckorna anses kunna behöfva för att hålla kropp
  och själ tillsamman.
  
  Men nu variera åsikterna härutinnan tyvärr rätt betänkligt. Agenten
  anser att oxar, som längesedan svultit af sig alt annat kött än de
  hårdaste musklerna och de segaste senorna, äro goda nog att gnaga på
  för rödskinn, medan dessa åter hålla före, att ingen annan än agenten
  kan bli fet på dylik diet -- och så uppstå dispyter. Ibland lyckas det
  agenten att lugna sina skyddslingar med ett eller annat skålpund ruttet
  mjöl mera än han noga taget ämnat gifva dem, men ibland lyckas det
  inte, och då draga de röda männen bort, stjäla hästar och boskap och
  slå ihjäl ett eller annat blekansikte i omnäjden för att gifva
  tillbörligt uttryck åt sitt missnöje.
  
  Då är spektaklet färdigt. Förenta Staternas öfvergeneral rycker i fält
  med armén, tidningarna trycka spalt på spalt med beskrifningar om de
  röda djäflarnas -- det är den tekniska termen -- grymhet, blodtörst och
  list och fasta föresats att hällre stupa till sista man än underkasta
  sig, obegripliga kvantiteter proviant förtäras af trupperna och sådana
  massor ammunition förbrukas -- alt enligt leveranskontrakten -- att de
  borde förslå för expedierande af hvartenda rödskinn i landet till de
  sälla jaktmarkerna. Om flera eller färre veckor, beroende på årstiden
  och väderleken, lyckas det sedan att drifva indianerna tillbaka till
  agenturen, där de arma djäflarna tagas emot med öppna armar såsom
  förlorade, men återfunna och ångrande söner. Och då de vid det laget
  svultit tillräckligt för att med god smak tugga till och med
  leveransoxar, så äro de nog så villiga att tända fredspipan, isynnerhet
  som de i anledning af tillfällets högtidlighet få tobaken till den
  gratis. Så ungefär ser ett indiankrig ut i våra dagar.
  
  Det sista, som till dato inträffat, gick af stapeln för litet mera än
  ett år sedan ute i South Dakota. Den gången var det Sioux indianerna,
  som tröttnat på regeringsdieten, och då de vid föregående enahanda
  tillfällen visat sig rätt segslitna i sin opposition, så väntade man
  sig något mera än vanligt intressant, hvarför också till
  krigsskådeplatsen samlades en mängd tidningskorrespondenter -- och
  bland dem äfven jag. Tillfället att få se en bit gränsmarkslif ute på
  prärierna under särskildt intressanta omständigheter var för godt att
  försummas, och därför steg jag en gnistrande kall Januarimorgon ur
  järnvägskupén vid stationen Rushville i Nebraska, tätt invid
  Dakotagränsen, samt började genast i sällskap med en annan tidningsman,
  den jag råkat på tåget, leta efter någon, som vore villig att sälja
  eller hyra oss ett par hästar för ridten ut till Pine Ridge-agenturen
  och för begagnande under kampanjen.
  
  Den lilla präribyn var full af folk: statsmilis, som ryckt ut för att
  mota ett möjligt försök af rödskinnen att bryta sig väg åt Nebraska
  till och falla öfver nybyggena längs reservationens södra gräns,
  forkarlar med hästar och stora, fyrhjuliga vagnar, afsedda för
  transport af förnödenheter ut till högkvarteret, cowboys, som
  förrättade kurir och späjaretjänst, och slutligen en brokig hop
  människor, som skyndat undan från de närmast hotade nybyggena med barn
  och bohagsting, och nu, så godt sig göra lät kamperade i byns fåtaliga
  brädskjul eller på dess enda gata. Det såg helt krigiskt ut, alt detta
  vimmel af militär och annat folk, men ändå kunde jag inte förmå mig att
  tro på allvaret af hela kriget.
  
  Inte ens sedan vi lyckats träffa aftal om ett par präribronchas och
  sent omsider kommo i väg, föreföll mig färden stort annat än som en
  lustridt, så öde och tom och fredlig såg näjden ut -- dock att märka
  att uttrycket lustridt måste tagas bildlikt, ty ridten var i själfva
  värket inte lustig als. Hästarna voro af den riktiga präritypen och
  utmärkte sig för ett traf, som redan inom den första kvarten bibragte
  oss en liflig öfvertygelse om sanningen af en del resandes berättelser
  om huru gauchos i Sydamerika göra kött mört genom att placera det
  mellan sadeln och hästryggen och sedan rida på det en stund. Våra
  hästar kunde också göra kött mört, det betviflade vi inte als, efter
  ett halft dussin mil eller så.
  
  Men sedan vi hunnit öfver den terräng som bevakades af milis-trupperna
  och in på de uppstudsiga indianernas område, samt i anledning däraf
  funno oss föranlåtna att inslå en raskare fart, försonades vi helt och
  hållet med våra riddjur, som i en långsträkt, half traf-, half
  galopptakt tillryggalade mil efter mil, den ena långsluttande åsen upp,
  den andra ned, utan att tröttna och utan ett felsteg. Det var rent
  märkvärdigt att lägga märke till de små djurens sega uthållighet -- och
  stort annat var där inte häller att lägga märke till i den altjämt lika
  öde och liflösa näjden. Grågult gräs i glesa tufvor, som visade den
  skarpfrusna, gråa leran emellan, här och där en fläck af smutsig,
  damblandad snö och någon gång nere i dälderna snår af vide och en eller
  annan nödvuxen, vindpiskad tall.
  
  Väl hälften af den trettio mil långa vägen hade vi ridit och hade
  småningom kommit in i en trakt, där det sista snöfallet varit rikligt
  nog att hölja marken med ett obrutet snötäcke, som hållit dammet nere
  och därför var bländande hvitt, då vi från krönet af en af de låga
  åsarna blefvo varse en man, som nere i dälden stretade framåt i samma
  riktning som vi. Inom kort voro vi så nära, att vi tydligt kunde
  iakttaga hvar detalj af figuren, medan vi läto hästarna i skridt gå
  vägen uppåt nästa ås.
  
  -- En underlig typ den där, anmärkte min kamrat, medan jag förgäfves
  sökte tvinga min hjärna att utreda det intryck af gammal bekant, som
  den fyrkantiga, gråklädda gestalten där framför oss gjorde på mig. De
  där breda axlarna, med ett hästbetsel slängdt öfver den ena, den korta
  nacken och det runda hufvudet, täckt af en skinnmössa och framför alt
  den stadiga, säkra gången -- alt det där hade jag sett förut.
  
  Mannen hade påtagligen redan varseblifvit oss, då vi redo ned i dalen
  och vände därför inte ens på hufvudet, ehuru han måste hört hästarnas
  steg på den hårdfrusna marken. Han bara trampade jämt och stadigt
  vidare, och då begynte det klarna i mitt minne. Hemma i Finland var det
  jag mången gnistrande kall vinterdag sett dylika breda ryggar, sett
  samma slags stadiga fjät stiga vägen framåt, medan jag i sakta mak åkte
  uppför någon backe och hästens andedräkt stod som en hvit rök i den
  bistert kalla luften.
  
  Jag red på för att få en blick på mannen också framifrån, men redan då
  jag kom i bredd med honom häfdes de ringa tvifvel om landsmanskapet jag
  ännu hyste, ty där, ur vänstra byxfickan, dinglade vid en smal, svart
  läderrem en piprensare af mässing, en sådan där krökt tingest med ett
  hål för remmen i öfra ändan, sådan man nog inte kunde köpa den i hela
  vida världen annat än i finsk landthandelsbutik.
  
  -- God dag, sade jag.
  
  -- God dag, svarade han i det han såg upp, så likgiltigt som om det
  händt honom minst en gång om dagen att där ute i indianterritoriet bli
  tilltalad på sitt eget språk. Men han stannade likväl och sträckte
  säfligt fram handen, då jag räckte honom min till hälsning.
  
  -- Hvarifrån kommer herrn? frågade han därpå, i det han ur bröstfickan
  drog fram en liten masurpipa med mjukt skaft och hornmunstycke och
  klämde ned dess innehåll med pekfingret.
  
  Det upplyste jag honom om och frågade sedan i min tur, hvart han var på
  väg och huru det kom sig att helt ensam trampade omkring här i
  indianlandet. Visste han inte att det var krig med de röde?
  
  -- Joo, nog visste han att där var någotslags bråk å färde och det var
  till och med just anledningen, hvarför han var stadd på vandring.
  Föregående afton hade det tattarbyket stulit hans häst från en liten
  farm, som han hade strax utanför reservationen. Han var nu på väg för
  att söka få den tillbaka.
  
  Trodde han då, att indianerna så där utan vidare skulle lämna ut hästen
  blott han fick rätt på dem, frågade jag vidare.
  
  -- Någotslags länsmän måste de väl ha också här i landet, svarade han
  trankilt, i det han strök eld på en tändsticka och tätt omslöt
  piphufvudet med båda händerna, medan han sökte få dess innehåll att
  brinna. Och sedan operationen lyckligt slutförts, blåste han ut en god
  munfull rök och tillade, att med en sådan hop krigsfolk, som tågat ut
  efter indianerna -- tattarne enligt hans uppfattning -- så kunde det
  väl inte bli svårt för länsmannen, eller hvad han nu må kallas, att
  skaffa rätt på en stulen häst.
  
  Mot den logiken kunde det inte argumenteras, det förstod jag godt, men
  hvad jag inte förstod, var huru karlen inte hade desto tydligare
  begrepp om saker och ting i ett land, där han redan blifvit jordägare,
  och därför lämnade jag hästaffären åsido samt frågade i stället, huru
  han råkat slå sig ned där i trakten och huru länge han varit i Amerika.
  
  -- Halftannat år, sade han. De hade, en hel flock finnar, genast i
  New-York värfvats för järnvägsarbete till en linje inte långt härifrån,
  och då det blef slut, hade han föregående vår tagit upp ett stycke
  regeringsland, som ju inte kostade något, för att försöka sig på
  jordbruk. De andra hade dragit längre västerut.
  
  Nu började jag få en aning om, huru det var möjligt att han så litet
  kände till förhållandena, och medan vi i sakta mak tågade vidare, blef
  aningen under samtalets lopp full visshet. Han plägade helt enkelt
  intet umgänge med någon annan än handelsmannen i Rushville, dit han
  emellanåt förde några bushels hvete för att tillbyta sig de
  oundgängligaste förnödenheterna, och hade därför häller inte lärt någon
  engelska. Hästen hade han köpt med besparingar från järnvägsarbetet; en
  plog och en harf hade han gjort sig själf, och bo gjorde han i en
  jordkula, den han gräft och inrättat med egna händer. Föregående vår
  hade han inte hunnit få något stort utsäde i jorden, men det han sått
  hade slagit väl till, och nu hade han så mycket plöjdt att han på våren
  hoppades kunna så en tio till tolf tunnor -- utsäde hade han
  tillräckligt. Det var hela hans historia i Amerika, och den hade han
  ingenting emot att förtälja. Tvärtom var han meddelsam nog, då han en
  gång kom i farten.
  
  Långsamt blef det ju visst emellanåt där ute i ensamheten, menade han,
  men det kunde inte hjälpas. Alt hade gått bra nog ändå tills tattarne
  lagt sig till hästen, som om dagarna fick ströfva fritt omkring, men
  under vinternätterna delade jordkulan. Bara han fick den tillbaka, så
  skulle det nog bli bra igen. Det var en brun vallack med hvit strumpa
  på högra bakbenet. Helt ung häst.
  
  Ett svagt försök från min sida att göra klart för honom, huru ytterst
  ringa utsikter han hade att få igen sin bruna vallack, misslyckades
  totalt, och lika liten effekt hade alla föreställningar om, att han
  kunde råka illa ut på vägen till Pine Ridge, helt ensam och obeväpnad
  som han var.
  
  Han bara smålog öfverlägset och menade tro på, att han nog kunde reda
  sig. Indiantattare hade han sett så godt som hvar dag ända tills det
  här bråket börjades, och var inte det minsta rädd för dem. Och för
  resten, om de velat göra honom något ondt, så hade de väl gjort det då
  de stulo vallacken. Om den saken hade de nog varit flera. Den gaf sig
  inte fast åt hvem som hälst.
  
  Där hjälpte intet resonnerande, det insåg jag och önskade honom härför
  lycka på färden och så redo vi på, jag och min reskamrat, som kände sig
  högeligen road af Enoch Muponens historia. En enda indian sågo vi under
  resten af vägen, men då han uppenbart var ännu ängsligare att undvika
  oss än vi honom, så kommo vi utan vidare äfventyr på aftonen fram till
  reservationsagenturen.
  
  
  Och följande morgon infann sig äfven vännen Enoch. Han hade anländt
  redan under natten och hade så snart solen gick upp begifvit sig till
  det läger en del s.k. vänskapligt sinnade indianer slagit upp i dalen
  nedanför agenturen, för att se åt om hans bruna vallack möjligen fans
  där. Men intet spår af den hade stått att upptäcka, och därför kom han
  nu till mig. Jag skulle skaffa honom besked om hvar de andra tattarne
  uppehöllo sig. Nu kände han sig ändå säkrare än förut om att hela
  kriget var bara skräp, då ju en hel hop af de röde i allsköns vänskap
  och fredlighet kommo och gingo bland soldaterna kring agenturen utan
  att någon oroade dem.
  
  Men han blef smått fundersam, då han hörde att indianerna höllo till
  ute i ödemarken, minst fem eller sex gånger längre bort än den väg han
  redan kommit, och att ingen från en dag till en annan kunde säga hvar
  de vore att söka.
  
  -- Då måste man ju ha vägkost med sig, sade han i förtretad ton. F--n
  också, att jag inte visste det förut. Jag har inte mera med mig än för
  ett par dagar, så nu måste jag hem tillbaka.
  
  Igen försökte jag öfvertyga honom om att det dock vore mycket klokare
  att vänta tills kriget var slut och sedan på allvar börja spaningarna
  efter vallacken.
  
  -- Jo, inföll han med en viss hetta, och då ha de ridit den fördärfvad.
  Nog är det bäst att göra hvad man kan, så länge den är i lifvet.
  
  Därmed begaf han sig på väg efter vägkost och kom först följande dag
  tillbaka, med betslet öfver axeln som förut. Men då var det redan för
  sent. Samma morgon hade ordres utfärdats, förbjudande en och hvar att
  begifva sig längre bort från agenturen än till förpostlinjerna, och det
  svaga försök jag gjorde att utvärka tillåtelse för Enoch Muponen att
  passera för att leta efter sin häst, misslyckades naturligtvis.
  
  -- Galenskaper! sade stabschefen, i hvars hand afgörandet låg, karlen
  måste vara från förståndet. Och därvid såg han på mig med en blick, som
  angaf, att han inte kände sig fullt på det klara med ombudets
  sinnestillstånd häller.
  
  Muponen blef förargad, då han hörde utgången, men sedan han å sin sida
  gjort ett fåfängt försök att helt ogeneradt vandra sin väg som om inga
  förpostlinjer funnits, öfvergick förargelsen till missmod.
  
  
  -- Nu får jag den väl aldrig tillbaka, sade han hopplöst, och hvad
  skall jag här lefva af när vägkosten är slut?
  
  Den senare delen af frågan besvarade sig lyckligtvis själf ännu samma
  dag, ty då några af mina kolleger lyckats få reda på de nyheter, hvilka
  orsakat det generella förbudet mot aflägsnande från agenturen, och i
  anledning däraf behöfde en kurir för att föra deras telegram till
  Rushville, erbjöd jag Muponens tjänster för två dollars mindre än det
  pris herrar cowboys fordrade. Och då jag tillika gick i borgen för hans
  pålitlighet genom att lofva låna honom min häst, så antogs ombudet med
  nöje.
  
  Ännu mera nöje beredde det vännen Enoch, som ansåg åtta dollars för en
  färd till Rushville vara plumpt betaldt, och förklarade sig mera än
  villig att härnäst föra telegram för hälften, eller fast mindre om så
  skulle vara.
  
  -- Och inte behöfver jag någon häst, slutade han, nog hinner jag dit
  till i morgon också till fots.
  
  Jag förklarade dock alldeles bestämdt, att de som skickade telegrammen
  ville hafva dem inlämnade före kl. 12 på natten, och då mörknade hans
  belåtna min betydligt, i det han frågade huru mycket jag ville hafva i
  hyra för hästen, men klarnade upp igen, då jag svarade, att kampen
  behöfde motion och följaktligen inte skulle kosta honom någonting.
  
  Och motion fick den, till och med betydligt mera än jag afsett, ty då
  vi tidigt morgonen därpå kommo ut ur vår sofbarack var den nya kuriren
  redan tillbaka, och min häst hängde hufvudet på ett så melankoliskt
  sätt, att jag helt förargad sökte för Muponen klargöra den betydliga
  skilnaden mellan att rida en häst fördärfvad och att motionera den.
  
  Men då han högeligen förvånad sade, att han icke kunnat tro annat än
  att herrarna ville ha det lilla pappret från telegrafen lika fort
  tillbaka som de andra ned till Rushville, så kunde jag å min sida inte
  annat än skratta åt hans uppfattning af ett telegramkvittos vikt och
  betydelse -- och i själfva värket hade jag inte häller skäl till annat,
  då bronchon senare på dagen kryade till igen och med god aptit tuggade
  sitt foder.
  
  Enoch fick sina åtta dollars, och två dagar senare, då de förut
  vänskapligt sinnade rödskinnen sent på aftonen med ens bröto upp sitt
  läger och gåfvo uttryck åt förändringen i sin sinnesstämning genom att
  från alla håll öfversålla agenturen med gevärskulor, erbjöd sig ett
  nytt tillfälle för honom att förtjäna pengar. Ingen visste om vägen
  till Rushville var öppen eller inte, hvarför endast en cowboy befans
  villig att rida dit med depescher och han begärde femtio dollars för
  turen.
  
  Priset var öfverdrifvet, men troligen skulle det blifvit nödvändigt att
  betala det, då de stora tidningarna ju måste få underrättelser om de
  senaste händelserna, kosta hvad det ville, men jag kallade igen på
  Enoch Muponen, som alt sedan sin sista expedition dagarna i ända
  drifvit omkring i närheten af vårt högkvarter, och han var villig att
  besörja telegrammen för tjugufem.
  
  -- Inte skulle jag ens begära så mycket, förklarade han smått generad,
  men här fins en karl som har en god häst till salu för tjugufem daler
  och den ville jag gärna köpa. Vallacken får jag väl inte tillbaka
  numera.
  
  Jag meddelade de andra huru sakerna stodo och de voro så nöjda att de
  lofvade honom fem dollars extra, om och när han kom tillbaka till Pine
  Ridge, och så vandrade han att hemta karlen, som hade hästen till salu.
  
  Om en liten stund kom han tillbaka med mannen, hvilken befans vara en
  Chenyenneindian, anstäld som späjare vid högkvarteret. Huru de två
  lyckats göra sig förstådda vet allenast den gud, som sätter finska
  ödemarksbor i stånd att öfveralt i världen reda sig endast med sitt
  eget språk -- förklara det kan ingen. Men Chenyennespäjaren hade
  faktiskt en häst, den han var villig att sälja för tjugufem dollars,
  och tio minuter senare red vännen Enoch i väg på den betydligt magra
  kampen, utan sadel, men med sitt eget betsel, det han med ett grin af
  belåtenhet hängt öfver hufvudet på sin nya häst.
  
  En smula oroliga kände vi oss visst för honom -- de andra troligen mest
  för sina telegram -- men redan vid middagstiden följande dag infann han
  sig med kvittot, fick sina extra fem dollars och såg själanöjd ut,
  ehuru han föreföll betydligt styfbent och ögonskenligen sporde mycket
  ringa böjelse för en sittande ställning.
  
  Efter den mandaten blef han anlitad såsom kurir, så ofta hans häst
  blott orkade -- själf var han alltid redo -- och öfveralt inom
  agenturen blefvo han och hans historia så väl kända, att till och med
  stabschefen, så snart han visade sig och sade: pass  -- telekram --
  Rössville, utan vidare skref ut ett sådant med ett "here old boy, look
  out for your scalp", eller något i den vägen.
  
  På det enformigaste möjliga sätt gledo dagarna framåt, under
  oupphörligt manövrerande af trupperna för att utan blodsutgjutelse
  drifva de röde tillbaka till agenturen, och till ytterst ringa fröjd
  för oss tidningskorrespondenter, som endast genom högkvarteret kunde
  erhålla några nyheter, tills ändtligen indianernas hufvudstyrka slog
  läger endast några få mil från Pine Ridge, och underhandlingar inleddes
  med höfdingarna om slutlig underkastelse. Då blef situationen
  intressant, ty misslyckades underhandlingarna, så kunde man hvilket
  ögonblick som hälst vänta ett angrepp af de mångfaldigt talrikare
  rödskinnen mot agenturens endast några hundra man starka besättning.
  Till och med Enoch Muponen begynte förefalla nervös vid utsikten att
  möjligen ändå inom kort få återse sin bruna vallack, och kunde endast
  med svårighet afhållas från ett desperat försök att stjäla sig ut till
  indianlägret, något som var strängt förbjudet.
  
  Så ficks slutligen en öfverenskommelse om en stor pow-wow med
  höfdingarna till stånd och på bestämdt klockslag kommo de ridande in
  till agenturen i samlad trupp, målade och befjädrade och mera
  respektingifvande i sin vilda ståt än åtminstone jag skulle trott det
  möjligt.
  
  Mellan två led soldater, som höllo åskådarne på tillbörligt afstånd,
  utan en blick hvarken till höger eller vänster, utan en rörelse eller
  ett minspel redo de sexton höfdingarna in på agenturens gård, där de
  lika tyst och allvarsamt sutto af samt bundo sina hästar vid staketet,
  hvarefter de i en lång rad värdigt tågade in i det stora tältet, där
  fredsrådet skulle hållas. Där möttes de af kommenderande generalen,
  hans stabschef och adjutanter i full uniform och af oss tidningsmän i
  så pass hyggliga kostymer, som vi kunnat åstadkomma efter de många
  veckornas vistelse i vildmarkerna. Mottagandet försiggick under
  högtidlig tystnad och lika högtidligt intogo höfdingarna sina platser i
  en krets på marken, medan generalen satte sig på en stol och vi öfriga
  förblefvo stående.
  
  Så öppnades öfverläggningarna med ett tal genom tolk af generalen, som
  uppmanade de röde männen att framlägga sina klagomål mot den store
  faderns i Washington ombudsmän, och en efter annan stego höfdingarna
  upp och svarade i ordalag och med åtbörder, som värkligen voro både
  värdiga och vackra. Flera af dem voro påtagligen födda talare och
  framstälde sin sak så skickligt, att vi med största intresse följde med
  förhandlingarna, som redan pågått en tid, då vi med ens hörde ett
  trampande af fötter utanför tältet och skildtvaktens röst, som
  förklarade att ingen fick passera.
  
  -- Nå, nå -- telekram -- Rössville, hördes svaret, med ett tonfall, som
  kom oss alla, ända till stabschefen, att draga på munnen. Ett par
  gånger upprepades trollformeln med alt ifrigare betoning, men den
  gången förfelade den totalt sin värkan, och då gick jag ut för att se
  hvad som stod på, ty att vännen Enoch inte utan giltig anledning
  försökte tränga sig in, visste jag mycket väl.
  
  Han sken upp af belåtenhet, då han fick syn på mig, och sade med en
  viktig åtbörd:
  
  -- Vallacken är här nu.
  
  -- Hvad? frågade jag.
  
  -- Vallacken är här, upprepade han, den står där vid staketet bland de
  andra hästarna. Jag tyckte nog att jag kände igen den, då tattarne
  kommo, men den var midt i hopen, så att jag inte var säker, och först
  nu slapp jag in på gården så jag kunde se den.
  
  Under det han talade hade han fört mig fram till planket och pekade ut
  en duktig brun häst, med en indiansadel på ryggen, ett dito betsel på
  hufvudet och all möjlig annan grannlåt litet hvarstädes.
  
  -- Det är väl bäst att jag tar bort den genast, sade han. Bara herrn
  säger åt vakten att det är min häst, så slipper jag nog ut.
  
  Det afrådde jag honom dock från att göra, men hvad jag inte kunde
  förhindra, var att han tog sadeln, betslet och den öfriga grannlåten af
  hästen och i stället fäste sin byxrem kring dess hals.
  
  Pow-wow'en räckte en god stund ännu och därunder samlades en hop folk,
  som sett hvad Muponen förehade och godt kunde förstå huru saken hängde
  ihop, utanför staketet, medan vännen Enoch innanför omsorgsfullt synade
  sin vallack på alla sidor, kände på dess ben och hofvar och slutligen
  belåtet utlät sig att den var "åll räjt".
  
  Slutligen kommo höfdingarna ut, åtföljda af tolkarna och
  tidningsmännen, samt vandrade i högtidlig gåsmarsch fram till sina
  hästar. De öfriga låtsade som om de inte sågo något ovanligt alls,
  bundo lös sina riddjur och sutto upp, men en lång, ståtlig karl, grant
  utstyrd med ett par buffelhorn öfver pannan, gulmålad med röda och
  svarta tvärränder samt försedd med en lång fjäderkam utåt ryggen,
  befann sig i tydlig förlägenhet om hvad han skulle göra, då han
  upptäckte Enoch Muponen hållande den häst på hvilken han ridit in till
  rådsförsamlingen.
  
  Ett ögonblick sågo de båda styft på hvarandra och därunder blef
  indianens min alt bistrare, så tog finnen pipan ur munnen, spottade åt
  sidan och sade:
  
  -- Glo du tattarf--n, _min_ är hästen och den rider inte du mera.
  
  Jag kallade på tolken och frågade genom honom, huru rödskinnet kommit
  sig till hästen. Men indianen svarade ingenting utan såg efter de andra
  höfdingarna, som långsamt redo bort, blickade på de kringstående,
  tvekade ännu ett ögonblick -- och tycktes så inse att det var en
  hopplös kasus, hvarför han plockade upp sina tillhörigheter från marken
  och skyndade med långa steg och mycket liten högtidlighet efter sina
  kolleger, med den ståtliga fjäderbusken svajande utefter ryggen och
  ledsagad af åskådarnes skratt och glåpord.
  
  -- Egentligen borde han väl ha ett kok stryk också, funderade Muponen,
  men uppgaf i belåtenheten öfver sin återfunna vallack alla vidare
  demonstrationer och ledde ut den från agenturens gård under försäkran
  att nu skulle han genast hem.
  
  Och då vi tidningsmän kort därpå sutto vid vår middag, kom han, ledande
  sina båda hästar, upp till vår barack, band dem vid dörren, trädde in
  och gick laget rundt, räckande handen åt enhvar af oss, i det han sade:
  adjö nu, tackar så mycket, såsom ackompagnement till hvart handslag.
  
  
  
  
  Det var väl förut bestämdt.
  
  
  Ångbåten från Liverpool till New-York hade redan några dagar varit ute
  på oceanen, så att de flesta af passagerarne hunnit öfver
  sjösjukestadiet och kunde vistas uppe på däck samt deltaga i det
  egendomliga sällskapslif, som råder ombord på en stor oceanångare. Jag
  för min enskilda del hade tämligen snart fått nog af detta
  sällskapslif, som just inte föreföll mig synnerligt intressant, och jag
  tillbragte därefter en stor del af min tid nere på mellandäck, där
  samlingen af passagerare var betydligt brokigare och just därigenom
  också hela hopen intressantare än på första klass.
  
  Det är ett egendomligt förhållande, detta att egentligen blott de
  fattigaste och de rikaste -- och långt ifrån alla af de senare -- äga
  mod att helt och och hållet vara sig själfva, att göra och låta som de
  behaga, kläda sig som det lämpar sig bäst för tillfället och
  omgifningen, sätta sig öfver andras omdöme och i främsta rummet blott
  fästa afseende vid egen bekvämlighet och egen fördel -- hänsynslöshet i
  ena fallet, emedan ingen ändå är en tacksam för att man lämnar det egna
  jaget ur sikte, i det andra emedan i alla fall ens önskningar bli
  uppfylda så länge man har råd att betala högsta pris för alt.
  Fattigdomen är brutal, emedan den måste vara det för att icke helt och
  hållet trampas under fötterna, rikedomen emedan den vet huru stor den
  mänskliga fegheten är -- ofta nog af egen, bitter erfarenhet från den
  tid, då samlandet pågick med smicker, smil och alt slags kryperi.
  
  Vi hade nu inte mera än en Croesus ombord, och han hörde till det
  species af släktet, som anser penningar vara illa använda, om de
  icke utgifvas till fromma för buk och gom, och det slaget är
  för väl kändt för att kunna reta någons nyfikenhet. De öfriga
  första-klass-passagerarne voro människor af det vanliga slaget, mer
  eller mindre sjösjuka, mer eller mindre kära, mer eller mindre glada
  och sorgsna, af det slags roffiskar, som miljonvis följa med strömmen,
  sökande snappa åt sig så mycket som möjligt af småfisken, som leker vid
  ytan och med ett gemensamt namn kallas lifvets goda.
  
  Men på mellandäck fans folk af annat slag, män med irrande, skygg blick
  och osund ansiktsfärg, tydande på ett lif, förstördt af demonen
  alkohol, andra med ett bittert, hårdt drag, framkalladt af årslång,
  lönlös kamp mot nöd och fattigdom, och ännu andra, hos hvilka det
  bittra, hårda draget längesedan plånats ut och lämnat rum för ett
  uttryck af slött resignerad underkastelse under alt hvad ödet må
  beskära. Icke kroppens, musklernas underkastelse, de kunna härda ut med
  slitet ännu i många år, men själens, som icke mera hoppas på någonting
  annat än större lätthet att komma åt den dagliga födan, andens
  underkastelse under den lag, som tvingar den ene att arbeta sig
  fördärfvad endast för tillfredsställandet af de rent djuriska behofven,
  och tillåter den andre att slösa all sin förmåga blott på utfinnandet
  af nya önskningar och behof att fylla.
  
  Alla dessa typer -- och många andra jämte dem -- voro talrikt
  representerade på mellandäck, men dessutom fans där folk, som inte hade
  sin lefnadshistoria skrifven i ansiktet och som därför icke utan vidare
  kunde hänföras till någon bestämd kategori, men hvilka just därigenom
  gåfvo några af oss spekulativt anlagda öfverklasspassagerare tillfälle
  att fördrifva en och annan långtrådig stund med försök att utgrunda,
  hvad som väl förmått dem till den långa färden.
  
  Jag hade småningom lärt mig känna igen flera af dessa, som inte hörde
  till någon bestämd klass och hade bland dem särskildt fäst mig vid en
  af mina landsmän, en man mellan tjugufem och trettio, stor, axelbred
  och tung, med grå ögon, hvilkas något hängande ögonlock gåfvo dem ett
  egendomligt bedröfvadt uttryck, och fylliga läppar samt en rund haka,
  som mera skulle anstått en flicka än en karl. Han höll sig mest i
  närheten af en kvinna, hvilken påtagligen reste utan annat sällskap och
  skydd än sina två barn, en präktig liten solbränd, bred och stadig
  pojke med linlugg, och en flicka, som kunde vara på sin höjd tre år
  gammal och som alltid hängde sin mor i hälarna. Att han icke var
  kvinnans man, därtill kunde jag sluta mig af det halft förvånade
  uttryck af tacksamhet, hvarmed hon tog emot de små tjänster han gjorde
  henne, och af den halft trotsiga, halft ödmjuka uppsyn, hvarmed pojken
  med linluggen fogade sig i de förhållningsregler mannen någon gång
  utdelade, då ungdomens lifskrafter blefvo altför pigga.
  
  -- Är det er hustru? frågade jag, för att nu säga någonting, en dag då
  vi råkade stå i bredd vid relingen borta i fören.
  
  -- Nej. --
  
  -- Någon släkting? --
  
  -- Nej. --
  
  -- Hvart är hon på väg? frågade jag vidare, besluten att få ett samtal
  i gång, trots mannens mycket litet uppmuntrande fåordighet.
  
  -- Till ett land i Amerika, som heter Montana, svarade han, med en
  första blick på den, som inte ville lämna honom i fred.
  
  -- Åh, då förstår jag. Hon har sin man därute och reser nu till
  honom? --
  
  -- Så är det, bekräftade han och vände på nytt blicken utåt hafvet, där
  ett par tumlare simmade i kapp med fartyget och gång på gång lyfte sig
  ur vattnet så att solljuset gnistrade mot deras våta skinn.
  
  -- Hon är väl från samma by som ni? kastade jag fram, i tanke att
  minnet af hemknutarna skulle göra honom mera språksam.
  
  -- Nej, inte ens från samma socken. Jag kände henne inte als, förrän vi
  träffades på ångbåten från Göteborg, men då hon är helt ensam och har
  svårt med de båda barnen, så hjälper jag henne litet när jag kan.
  
  -- Det var tur för henne att träffa er, sade jag, ty från New-York till
  Montana är det hela hopen svårare att resa än från Finland till
  New-York. --
  
  -- Inte reser jag så långt, svarade han. Jag stannar väl först
  i New-York en tid. Men nog kommer hon fram, hon har betalad biljett
  ända till en stad därborta, där hennes man lofvat möta henne. -- Vänta
  litet, tillade han därpå i det han begaf sig bort till trappan, som
  förde ned till mellandäckspassagerarnes sofrum.
  
  Om ett par minuter kom han tillbaka med ett omsorgsfullt hopviket
  pappersblad i handen.
  
  -- Känner ni den herre, hvars namn står här? frågade han, visande
  pappret utan att lämna det ifrån sig.
  
  Det var adressen på ett af emigrantkontoren i New-York, där jag visste
  att en finsk man var anstäld. Jag svarade därför, att jag värkligen
  råkade känna den ifrågavarande herrn.
  
  -- Nå, då är alt riktigt, sade han med ett uttryck af lättnad. Hennes
  man skickade det här pappret till henne och skref, att hon bara skulle
  visa det på ångbåtsbron i New-York, så skulle nog någon visa henne
  vägen till en herre, som åter säkert skulle laga så, att hon kom till
  järnvägen och in på rätt tåg. --
  
  -- Hon måtte känna sig bra säker på sin man, anmärkte jag, då hon vågar
  sig ut på en så lång och svår resa utan att veta något mera därom än
  hvad han skrifvit. --
  
  -- Jaa, det gör hon, försäkrade han nästan ifrigt. Hon säger, att han
  alltid varit god mot henne -- och en del kvinfolk äro ju sådana att de
  göra hvad som hälst för den, som är god mot dem. --
  
  Det sista sade han med en ton, som om han för sin del nog vanligen sett
  andra kvinfolk än sådana han talade om, men var villig erkänna, att
  könet också företedde vackra undantag.
  
  -- Hvart ämnar ni själf ta vägen från New-York?
  
  -- Det vet jag inte ännu. Kanske jag inte häller stannar där länge, det
  beror på huru det går att få arbete och hvad man kan förtjäna. --
  
  -- Bäst är det väl att resa så litet som möjligt, sade jag, utan hällre
  stanna på ett ställe, om blott arbetsförtjänsten är någorlunda god. I
  längden lönar det sig nog bäst och går hastigast att få ihop så mycket
  man behöfver för att fara hem tillbaka. --
  
  -- Inte ämnar jag fara hem, sade han afvärjande. Men nu skall jag tacka
  så mycket, för att herrn såg på pappret. --
  
  Därmed gick han sin väg.
  
  Men bekantskapen var gjord i alla fall, det erkände han genom att helt
  vänligt besvara min hälsning, då vi nästa gång möttes. En cigarr höll
  han också tillgodo med och tycktes inte häller alldeles obenägen att
  språka om saker och ting i Amerika, om hvilket han själf visste så godt
  som intet, men hvarom han gjorde frågor, som visade, att han nog kunde
  bruka sitt förstånd då så behöfdes.
  
  Ju närmare vi kommo målet för resan, desto mera eftertänksam tycktes
  han bli och tack vare mina upplysningar om landet, dit vi ämnade oss,
  tycktes han också börja komma till alt större klarhet om, att det
  kanske inte skulle bli alldeles så lätt att ta sig fram där, som han
  förut tänkt sig. Men alla tvifvelsmål därom fördref han vanligen på
  samma sätt: att det väl ändå inte kunde finnas något land i världen,
  där en ensam karl, som var frisk och stark och ville arbeta, inte
  skulle kunna slå sig ut. Det var nog också min åsikt om saken, men
  däremot kunde jag inte dela hans mening, att det vore bäst att komma
  till någon trakt, där det fans så få finnar som möjligt. Tvärtom sade
  jag honom, att han till en början borde söka sig arbete just bland
  landsmän, då han ju inte kunde någon engelska och således skulle få
  ganska svårt att reda sig, om han komme bland idel främlingar.
  
  Men det ville han inte höra talas om. Det var som om han rent af varit
  skygg för landsmän och isynnerhet för folk från sin egen hemtrakt, och
  sådana, menade han, fans det troligen öfveralt hvar finnar slagit sig
  ned. Om han inte hade förefallit så genomhederlig och pålitlig i uppsyn
  och sätt att tala, skulle jag närapå kunnat misstänka, att han hade
  några mer eller mindre obehagliga skäl för sin önskan att undvika
  landsmän, men jag behöfde bara se på honom, där han brukade stå vid
  relingen och blicka ut öfver hafvet för att förstå att han icke hade
  någonting af brottsling i sig. Där fans hvarken något skygt eller något
  skuldmedvetet drag i hela hans person.
  
  Så kom den sista aftonen före ankomsten till New-York. Lotsen hade
  redan kommit ombord, den sedvanliga, festliga middagen, som
  karaktäriserar sista dagen af de stora oceanångarnes färd, var förbi
  med skålar och tal, och passagerarne hade spridt sig öfver
  promenaddäcket i de vanliga kotterierna, hvilka voro en smula lifligare
  och rörligare än vanligt, tack vare det vackra vädret, den lugna sjön
  och förhoppningarna att snart komma i land. Jag hade ströfvat omkring
  där en stund, men då jag under öfverresan hållit mig tämligen mycket på
  afstånd från de andra, hade jag nu icke häller något kotteri att sluta
  mig till och gick därför ned på mellandäck för att se hvad folket där
  hade för sig.
  
  Den första jag fick syn på, var min vän, hvilken såsom vanligt satt
  helt ensam på relingen med ena armen kring staget på förmasten och såg
  ned i vattnet, som gnistrade där det bröts i vågor af vårt fartyg.
  
  -- Nå, sade jag, nu är resan snart slut. --
  
  -- Ja, om man bara skall till New-York, så är den snart slut -- och
  ännu fortare kunde den ta slut helt och hållet, om man ville, svarade
  han långsamt, utan att lyfta blicken från svallvågorna nedanför.
  
  -- Det slutet kommer nog också i sinom tid, sade jag, men därmed har
  det ingen brådska. Nog är det bättre att vänta och se huru det går. --
  
  -- Det vet jag nu inte, svarade han i ännu mera eftertänksam ton än
  förut. Män väntar och väntar alltid på någonting bättre, och vanligen
  blir det bara värre i stället. --
  
  -- Kom, sade jag uppmuntrande, rök en cigarr med mig och tala om hvad
  som trycker. Det brukar ofta hjälpa. --
  
  -- Inte hjälper det mig, men om herrn vill höra om det, så kan jag nog
  gärna berätta -- det fins så många andra förut, som veta altsamman. --
  
  Vi satte oss längst ute i fören, därifrån man kunde se långt bort öfver
  den lugna hafsytan och sedan han fått sin cigarr ordentligt tänd,
  berättade han sin historia, som dessvärre var lik bra många andra jag
  hört där hemma i Finland.
  
  Det var bara en vacker torparflicka det gälde, hvars föräldrar haft sin
  stuga endast ett stenkast från den, där han växte upp, så att han ju
  inte gärna kunde undgå sitt öde att bli kär i flickan och vilja gifta
  sig med henne. Men hon hade större fordringar på lifvet och framtiden
  än som så och föll därför ett lätt offer för en nyanländ stockjunkare,
  som slog omkring sig med pengar och stora ord, så att han inom kort
  blef ett lejon i hela trakten.
  
  En tid var det roligt nog, med granna sidendukar och punschtraktering
  hvar gång stockjunkaren kom på visit, men sedan kom en annan tid, då
  flickan inte mera hade lust att vara glad och hennes stockjunkare inte
  häller såg alldeles lika munter ut som förut. Och kort därefter började
  underliga rykten komma i omlopp, och då försvann stockjunkaren totalt
  -- till Amerika påstod man. Men flickan försvann inte, utan var alt
  kvar hemma då länsman kom och sade, att hon måste i häkte, emedan hon
  tagit lifvet af sitt barn och att det bästa hon kunde göra vore att
  bekänna hvar hon gömt det. Och bekänna gjorde hon utan omsvep, så att
  hela saken inte orsakade länsmannen och domaren mycket besvär, utan
  kunde utageras redan vid första ting. Det blef sex års tukthus. Men
  stockjunkaren, som hjälpt henne med råd och dåd, han hade värkligen
  skuddat stoftet af sina fötter och kunde inte fås tag på, fastän
  länsman lät lysa efter honom i kyrkan tre skilda gånger.
  
  Det var altsamman, men det hade varit tillräckligt för att göra lifvet
  där hemma outhärdligt för den som berättade det åt mig den där lugna,
  vackra Juni aftonen ute på Atlanten, och då hade han beslutat att också
  resa bort, så långt bort som möjligt, för att kunna glömma altihop. Men
  det hade inte lyckats honom att glömma det just ännu, det kunde jag
  tydligt både se och höra då han talade om det, och fattade jag hans
  sinnelag riktigt, så var han nog en af dem, som inte glömma i hast,
  hvarken godt eller ondt.
  
  Därför tänkte han häller inte på att med tiden vända hem igen, utan
  bara på att komma bort, långt, långt bort. Den tanken gick som en röd
  tråd genom alt hvad han sade om sina framtidsplaner. I New-York ämnade
  han inte stanna längre tid än hvad han just jämt behöfde för att
  förstärka sin reskassa, ty stort mera hade han inte haft med sig än
  hvad som åtgick för ångbåtsbiljetten och kunde behöfvas tills han fick
  arbete.
  
  Så kommo vi in på kapitlet om Amerika igen, och därom talade vi ända
  tills jag ansåg det vara tid att gå till kojs och sade honom god natt,
  sedan jag likvisst förut lofvat att på kontoret i New-York inlägga ett
  godt ord för hans skyddsling, kvinnan med de båda barnen.
  
  På förmiddagen följande dag kommo vi fram, men då inte ens i det
  jämnlikhetens förlofvade land som kallas Amerika, öfver- och underklass
  -- här första klass och mellandäckspassagerare -- ha samma rättigheter,
  utan landsättas på olika tider och platser, så förlorade jag min
  reskamrat tillsvidare ur sikte. De som ha råd att resa på första klass,
  få gå i land utan vidare så snart ångbåten lägger till, men
  mellandäckspassagerarne få vänta några timmar innan de, med ungefär
  samma ceremonier som boskap, utlastas vid Castle Garden, där de
  underkastas ett slags besiktning och examen om hvad de äro för folk,
  hvad som förmått dem att emigrera o.s.v. Det är gudbevars för att
  förekomma att alt för mycket slödder skall slippa in till Unionen --
  men slöddret på första klass examinerar man inte.
  
  Detta gjorde att jag inte kunde vara min resebekantskap och hans
  skyddslingar på något sätt behjälplig vid ankomsten, men jag höll mitt
  löfte att rekommendera hustrun med de båda barnen på emigrantkontoret,
  så att hon nog kom ordentligt på väg till Montana och blef försedd med
  kort till ett par af kontorets agenter på orter dem hon skulle passera.
  Själf såg jag henne inte då hon kom upp i sällskap med sin beskyddare,
  men då jag ett par dagar senare stod där och betraktade en skeppslast
  nyanlända emigranter, fick jag i hopen syn på mannen. Han syntes helt
  nöjd öfver att träffa mig och sade, att han kommit för att höra efter
  nyaste priset på biljett till Duluth vid Lake Superior, ty där, så hade
  man sagt honom, kunde en karl under sommaren förtjäna duktiga pengar,
  ehuru arbetet med lossning och lastning af fartyg var mycket tungt.
  
  -- Men det är jag inte rädd för, tillade han med ett halft leende, i
  det han rätade på sin långa kropp. Nog orkar jag göra sådant arbete som
  andra stå ut med, bara jag kan komma dit.
  
  Det kunde han emellertid inte den gången, därtill var hans kassa mycket
  för klen, utan skulle han till en början se sig om efter arbete i
  New-York. Visst gjordes honom ett anbud att förena sig med en hop andra
  arbetare, som skulle ned till Costa Rica, där de med arbete fingo
  betala kostnaden för sin resa, men det ville han inte antaga, emedan
  han hört att det var så hett därnere, och dessutom, menade han, kunde
  man inte så noga veta huru man skulle slippa därifrån, om man ville
  bort. Nej, då var han mera böjd för arbete på ett tegelbruk utanför
  New-York, dit man också just då värfvade folk och där han enligt
  noggrann uträkning på två veckor kunde förtjäna ihop hvad som brast i
  priset för biljetten till Duluth.
  
  Nog blef han varnad för tegelbruket och agenterna, som värfvade
  arbetare dit, emedan de voro okända svindlare, men han menade, att han
  nog kunde reda sig. Hufvudsaken var ju att genast få arbete, så att han
  kunde börja förtjäna, och så begaf han sig ut till sitt tegelbruk så
  att jag inte mera såg till honom medan jag var kvar i New-York.
  
         *       *       *       *       *
  
  En månad senare var jag själf nere i Costa Rica och hade tagit emot
  befälet öfver en "camp" (arbetarestation) ute i vildmarken. Allting var
  nytt där borta, både omgifningar, lefnadssätt, värksamhet och folket
  jag hade att göra med, så att episoden från färden öfver Atlanten snart
  helt och hållet försvann ur mitt minne. Men några veckor efter det jag
  tagit emot min camp, fick jag en dag underrättelse från högkvarteret om
  att en sändning arbetare anländt från New-York och var destinerad till
  min station, där det behöfdes mera folk. Och då de kommo, var min
  resebekantskap bland dem.
  
  Han hade ganska riktigt råkat ut för svindlare och bedragare, hvilka,
  då det sent omsider blef likviddag, i stället för kontanter lämnade
  honom en räkning på järnvägsbiljett, -- tegelbruket låg jämt tjugu
  minuters väg från New-York -- hyra för bostad, -- en sofplats på
  golfvet i en lada -- kost och annat, uppgående sammanlagdt till några
  dollars mera än arbetslönen för den tid som gått.
  
  Hvad man sagt honom för att förklara kalkylen hade han naturligtvis
  inte förstått, endast det hade han fattat, att man fordrat ytterligare
  några dagars arbete för att utjämna räkningen, men det hade han inte
  vidare brytt sig om, utan helt enkelt gått sin väg. Förmannen för
  arbetarne hade nog sökt hindra honom därifrån, men då min vän, som inte
  kunde meddela sig muntligen med honom, tagit sin tillflykt till
  argument af lika internationell som handgriplig natur, hade han
  uppgifvit försöket och låtit mannen gå. Till New-York hade han gått
  till fots längs järnvägslinjen och ganska riktigt hittat tillbaka till
  emigrantkontoret, där man likväl inte kunde förhjälpa honom till hans
  rätt, gentemot de skojare, för hvilka han råkat ut. Men den sent
  förvärfvade erfarenheten hade kurerat honom för lusten att göra vidare
  experiment i New-York, och då värfningen af arbetare för Costa Rica alt
  ännu pågick, hade han anmält sig för resa dit ned. Själf tyckte han sig
  ha haft rätt god tur då han sluppit med så litet, ty efteråt hade han
  hört om andra, som låtit lura sig till arbetsställen, där de fått
  slafva i månadetal utan någon lön, innan de lyckats komma därifrån. Och
  nu ämnade han stanna tills han sparat ihop tillräckligt för att sedan
  kunna resa till hvilken trakt han själf behagade.
  
  Men trifvas gjorde han inte där nere, ehuru han arbetade bättre än de
  flesta, aldrig försummade någon arbetstimme, utan tvärtom åtog sig
  extra arbete, såsom vedhuggning för köket och annat, som ökade hans
  inkomster så att han, då den första månadslikviden inträffade, inte
  allenast kunde betala hela sin nedresa utan till och med hade något i
  öfverskott. Från de andra arbetarne höll han sig på så långt afstånd
  som möjligt, ty bland dem funnos, såsom han befarat, ett par stycken,
  hvilka kände till historien om stockjunkaren och alt hvad däraf följt,
  och han skydde till och med åsynen af folk, som påminte honom därom.
  Vanligtvis satt han alldeles ensam, då arbetet för dagen var slut, och
  tycktes bli alt dystrare och svårmodigare till sinnes ju längre det
  led.
  
  En månad till stod han ändå ut med det, men då förklarade han en vacker
  dag "att han inte hade ro mera att stanna" utan ville bort, och inte
  ens min invändning, att han ju knappast hade mera kontanter än att han
  jämt och nätt kunde komma tillbaka till New-York, tycktes göra något
  intryck på honom. Men då jag erbjöd honom att åtaga sig kolbränning för
  lägrets smedja, ett arbete, det han kunde sköta helt ensam och hvarpå
  han kunde förtjäna betydligt mera än den vanliga dagspenningen,
  klarnade han upp en smula. Och redan samma dag begaf han sig inåt
  urskogen för att söka upp en lämplig plats för en mila.
  
  Till lägret kom han sedan blott en gång i veckan efter matvaror, dem
  han själf tillredde i den koja han uppfört åt sig inne i skogen, och då
  kom han alltid och sökte upp mig blott för att hälsa och fråga huru jag
  mådde. Gladare var han nog inte än förr, men han tycktes trifvas
  skäligen bra i alla fall där ute i ensamheten, och tigrarna -- såsom
  våra arbetare kallade jaguarerna -- var han inte det minsta rädd för.
  De äro ju inte så farligt stora, sade han, och inte så värst argsinta
  heller, åtminstone att döma af de två han sett.
  
  Tyvärr kunde inte kolbränningen pågå i oändlighet, isynnerhet som han
  på tre veckor redan bränt mera än den behöfliga kvantiteten, hvilken
  jag antagit att han skulle behöfva fem för att få ihop, och då fick han
  lof att gå ut på linjen igen. Men nu trifdes han ännu mindre än förut,
  så att han redan om några dagar åter igen förklarade sig vilja bort,
  och så snart likviden för kolbränningen kom, gjorde han sig i ordning
  att resa.
  
  
  Af de andra arbetarne, bland hvilka funnos några, som förut ströfvat
  mycket omkring i Förenta Staterna, hade han hört om de stora skogarna i
  Wyoming, och då han från barndomen var van vid alt slags skogsarbete,
  hade han nu beslutit att begifva sig dit. Kanske skulle han taga arbete
  på en eller annan plats under vägen, men till norden, "där det fans
  ordentlig vinter", ville han framför alt.
  
  "Det är för mycket att ha sommar hela året om", sade han, "jag kan inte
  hålla ut med det".
  
  Värmen var nog inte det hufvudsakliga onda, som plågade honom, utan en
  underlig oro och otillfredsställelse, som han icke kunde rå med, och då
  jag mycket väl insåg detta, sökte jag inte häller vidare öfvertala
  honom att stanna kvar, utan gaf honom en marchroute öfver New-Orleans,
  längs Mississippifloden och vidare upp till Wyoming, och därpå reste
  han, försäkrande mig, att det enda han önskade, vore att ännu någon
  gång få träffa mig, som varit så vänlig mot honom. Jag trodde inte då,
  att hans önskan skulle uppfyllas.
  
         *       *       *       *       *
  
  Ett helt år hade förflutit sedan jag lämnade den heta, soliga södern,
  mera än ett år sedan jag såg min vän från Atlanterfärden vandra bort
  genom urskogen, uppåt norden, dit hans öde dref honom. Jag hade under
  tiden hamnat i Chicago, den unga, underbart väldiga, penningjäktande
  präristaden, där ingen har tid till annat än löpande efter dollarn, där
  de otaliga fabriksskorstenarna utan afbrott bolma ut sin illaluktande
  rök, så att himmelens blåa sky endast undantagsvis skymtar fram, där
  miljoner vinnas på en dag och förloras på en timme, där tiotusenden
  lefva i den eländigaste smuts och fattigdom, men alla likväl fylda af
  feberhett, aggande begär att i trots af alt dock en gång komma till
  rikedom och öfverflöd.
  
  Jag hade anställning vid en tidning, och till åliggandena vid min
  befattning hörde bland annat också att ta emot de besökande, hvilka på
  amerikanskt sätt kommo upp på byrån för att få sina namn publicerade i
  visitlistan. Bland sådana besökande träffade jag så en dag en man,
  hvilken värkligen ville träffa tidningens ägare och inte kommit endast
  för reklamens skull, men som denne för tillfället var utgången,
  samtalade vi om ditt och datt medan besökaren väntade. Han hade kort
  förut lämnat sin post såsom chef för staten Illinois fängelse, och
  däraf kom det sig, att vi snart nog kommo in på kapitlet om brott och
  brottslingar, hvarvid han ur sin rika erfarenhet meddela åtskilligt af
  intresse och i sammanhang med det öfriga nämde några ord om den
  oändliga brokigheten hos den samling af förbrytare han haft omhänder, i
  typ, i karaktär, nationalitet -- i alt, kort sagdt.
  
  -- Hade ni några finnar där? frågade jag.
  
  -- Jo en, svarade han, den ende där varit under alla de år jag varit
  chef. --
  
  Jag bad honom berätta hvad han i öfrigt kände till om mannen, men han
  sade, att det icke var synnerligen mycket, eftersom ingen kunde tala
  med honom. Han hade hemtats från Wyoming, som ännu inte haft råd och
  tid att uppföra ett eget statsfängelse och därför aftalat med Illinois
  om härbergerande af dess förbrytare, för att aftjäna åtta års
  tukthusstraff, ådömdt för ett mord, begånget där borta i skogarna.
  
  -- Det är synd om karlen, tillade f.d. fängelsechefen, ty om inte alla
  tecken bedraga, så lider han ett bra hårdt straff för det han begått,
  och säkert är, att han inte kan hålla ut sin tid till slut. Redan då
  jag lämnade platsen, trodde jag, att han börjat bli sinnesrubbad, och
  då hade han ändå inte suttit inne mera än några månader. --
  
  -- Tror ni då, att han blifvit oskyldigt dömd? frågade jag.
  
  -- Nej, inte egentligen oskyldigt. Han har nog knifvat ihjäl en karl
  någonstädes borta i Wyoming, men om jag bedömer honom rätt -- och det
  borde jag ju kunna -- så var det inte något mord utan en sådan där
  affär, som folk i den delen af världen oftast als inte brukar antastas
  för. Men karlen förstår mycket litet engelska och kan inte tala tio
  ord, så det var omöjligt för mig att få reda på någonting närmare af
  honom själf.
  
  -- Hvad heter han?
  
  -- Han kallar sig Wilson och under det namnet har han blifvit dömd, men
  hans eget är det väl inte, eftersom han den första tiden som oftast
  glömde att svara, då det ropades upp.
  
  -- Kan man få se och tala med fångarna där ute? frågade jag vidare.
  
  -- Inte i allmänhet, svarade han, men om ni såsom tidningsman och
  landsman därtill vill besöka honom, så skall jag med nöje gifva er ett
  introduktionsbref till min efterträdare. -- Och bra vore det, om ni
  reste dit, så den stackars fan en gång finge tala med någon människa,
  som förstår honom. --
  
  Jag tackade för anbudet och några dagar senare for jag ut till Joliet,
  där fängelset ligger. Mitt bref till chefen var tillfyllesgörande, så
  att han genast efter dess genomläsande beordrade en fångknekt att föra
  mig till 819, Wilsons cell, samt vänta på mig utanför dörren. Några
  minuter därpå stodo vi i den höga, tysta gården, som sträcker sig genom
  fängelsets alla våningar, med smäckra järngallerier löpande längs
  hvarje rad af celler och med ett hvitstruket glastak, som ger en skarp,
  likformig belysning åt gårdens ljusa väggar och mörka gallerier och
  trappor. Uppe i tredje våningen kommo vi till cellen 819, hvars dörr
  min beledsagare öppnade.
  
  Dess innevånare stod vid fönstret och såg ut genom dess galler, utan
  att ens vända på hufvudet, ehuru han måste hört att någon kom in. Det
  var en lång, stark figur, klädd i den ohyggliga amerikanska fångdräkten
  af svart och hvitrandigt tyg, som skäres så att ränderna löpa rundt om
  kroppen.
  
  -- God dag, sade jag på finska.
  
  Han vände sig långsamt om, som om han inte känt sig säker på att ha
  hört rätt, såg några ögonblick stumt på mig med ett underligt förvånadt
  och frågande uttryck och förde båda sina händer tillsamman i det han
  utbrast:
  
  -- Herre Jesus välsigne! huru har kapten kunnat få rätt på mig?
  
  Det var ingen annan än min vän från Atlanterfärden och urskogarna i
  södern. Jag kände igen honom, så snart han öppnade munnen och
  tilltalade mig med titulaturen där nedifrån, ehuru hans ansiktsfärg var
  helt och hållet förändrad och dragen blifvit kantiga och skarpa.
  
  Med några ord förklarade jag, att det blott var slumpen, som fört mig
  till Joliet, men det ville han inte tro.
  
  -- Det var nog bestämdt, att vi skulle träffas igen, sade han. Allting
  är bestämdt på förhand här i världen, och det som en gång är bestämdt
  händer nog, om man sen vill eller inte.
  
  Hans blick var med ett så stirrande, frånvarande uttryck fästad på mig,
  medan han gaf luft åt sina fatalistiska tankar, att jag inte genast kom
  mig för att säga något, men det behöfdes inte häller, ty om ett par
  ögonblick fortsatte han:
  
  -- Se nu på mig till exempel. Redan där hemma brukade jag emellanåt
  tänka, att jag borde slå ihjäl den där stockjunkaren som jag berättade
  om på ångbåten, men så tänkte jag igen, att inte kunde jag ju bli
  mördare, och så gick det dag efter dag tills han rymde -- och nu har
  jag ändå slagit ihjäl honom, fastän det såg ut som om vi två aldrig
  mera skulle träffas.
  
  -- Var det honom ni dräpte uppe i Wyoming? frågade jag, då han
  tystnade; ett smålöje, hvars uttryck af tillfredsställelse stod i
  egendomlig kontrast mot blicken, spelade på hans läppar.
  
  -- Ja, naturligtvis, svarade han, alt fortfarande leende. Hvem annan
  skulle jag väl dräpa?
  
  -- Huru gick det till? Berätta altihop åt mig.
  
  -- Åh, det är just inte mycket att berätta om. Så snart jag såg honom,
  visste jag, att det var för den skull jag kommit dit, och så, en dag då
  han slängde ett skymford åt mig, slog jag honom med knifven -- bara en
  gång och han dog strax.
  
  -- Jaja, det som man minst väntar sig inträffar vanligen, sade jag och
  tillade sedan för att söka förmå honom att småningom meddela mig flera
  enskildheter af tilldragelsen: tala nu om för mig, huru er resa från
  Costa Rica gick, hvar ni sedan dess varit och arbetat o.s.v. --
  
  Till en viss grad lyckades det att få honom ur tankarna på det som
  bragt honom till platsen, där vi träffades, ehuru han alt emellanåt
  syntes böjd för att hoppa öfver den mellanliggande tiden och återgå
  till episoden i Wyoming. Småningom blef han likväl lugnare och
  berättade snart på sitt gamla, fåordiga sätt, uppmuntrad af idkeliga
  frågor från min sida, om huru han kommit till New-Orleans och därifrån
  rest vidare med en flodångare längs Mississippi. Från denna plats hade
  han begifvit sig åt nordvest, hade arbetat på några farmer och i en
  grufva i Colorado samt hade slutligen efter flera månader hamnat uppe i
  Wyoming, och fått plats vid en såg, där förut några andra finnar
  arbetade.
  
  När det sedan blef vinter och sågen stannade, drog han i väg inåt
  skogarna på stockbygge och där hade han till en början tyckt sig
  trifvas ganska bra. Men så hade förmannen för laget blifvit sjuk och
  måst lämna arbetet, och då en ny förman kom ut var det ingen annan än
  samma stockjunkare, för hvars skull flickan från granntorpet blifvit
  olycklig.
  
  -- Det tog mig så underligt i bröstet, när jag såg honom, sade min
  stackars vän, men först då han fick ögonen på mig och grinade och
  frågade om Anni skickat hälsningar till honom, visste jag, att det nu
  var bestämdt, att jag skulle slå ihjäl honom. Först tänkte jag göra det
  genast, men så tyckte jag, att jag borde tala med honom först för att
  vara riktigt säker, och därför väntade jag tills vi slutat arbetet och
  kommit tillbaka till lägret.
  
  Här tystnade han ett ögonblick och jag väntade utan att göra några
  frågor för att inte störa det lugn, som syntes ha efterträdt den första
  upphetsningen vid åsynen af mig. Han stirrade rätt framför sig ut i
  rummet, som om han sökt noga påminna sig alt som händt, men föreföll så
  stillsam och redig som om hans sinne aldrig varit i minsta mån
  omtöcknadt, och efter en minut eller så fortsatte han i samma lugna och
  jämna ton som förut:
  
  -- Jag gick in till honom i hans rum och sade, att jag kommit för att
  tala om Anni, eftersom han frågat efter henne, men han sade, att han
  visste huru det gått och inte brydde sig om att höra något mera. Då
  frågade jag, om han tänkte göra någonting, när hennes tid i fängelset
  vore ute, då det ju i alla fall var hans fel att hon kommit dit, men
  han bad mig tiga och inte blanda mig i så'nt, som inte angick mig. "Du
  kan ju själf gifta dig med henne", sade han, "när hon slipper ut. Nog
  lär hon duga åt dig, om det också gått litet på sned för henne förut".
  
  -- Då högg jag knifven i honom och han skrek som en hare, slutade min
  vän med ett förvridet skratt och så fortsatte han i alt häftigare ton:
  och sedan öppnade jag dörren och bad de andra komma och se hvad jag
  gjort, och de bundo mig och förde mig andra dagen långt bort till ett
  fängelse och sedan till domstolen och så tillbaka till fängelset igen,
  af och an flera gånger tills jag inte kunde tänka mera och till slut
  hemtades jag hit och här har jag varit ända se'n dess och har aldrig
  talat med någon människa förrän nu med er.
  
  Hans blick, som under de sista orden fått ett altmera vildt och
  förvirradt uttryck, var fortfarande fästad på mig där jag satt på hans
  säng, utan att veta hvad jag skulle säga eller göra, men syntes igen
  klarna upp som om något runnit honom i hågen.
  
  -- Kommer ni ihåg när ni på ångbåten sade att det nog är bäst att
  vänta? frågade han, men fortsatte innan jag hann svara något, med ett
  nytt skratt, som lät ännu vildare än förut:
  
  -- Ni hade alt rätt den gången -- bara man har tålamod och väntar, så
  blir nog alt bra till sist. -- Men jag behöfver inte vänta länge
  numera, bara några dagar. Jag har skrifvit till senaten att den där
  stockjunkaren inte var värd att lefva och nu skall jag få ett hemman
  för att jag slog ihjäl honom och en senator kommer själf hit endera
  dagen för att släppa ut mig.
  
  Han hade begynt gå fram och tillbaka i den trånga cellen medan han
  talade, kastande då och då en blick på mig, och nu stannade han tätt
  framför mig, som om han fått någon ny idé.
  
  -- Ni skall resa hem, kapten, sade han, och laga så, att Anni också
  slipper ut. Om ni bara säger, att jag har hennes barn här, så kommer
  hon nog hit och så gifta vi oss och här vet ju ingen någonting om
  henne. Men ni måste resa genast, tillade han med andlös ifver, och i
  det han skyndade till dörren och gaf den en väldig spark, som dånade
  ute i gården, skrek han så högt han förmådde:
  
  -- Hemta genast fram kaptens häst, han skall rida efter min brud -- hör
  ni inte?
  
  Fångknekten kom in och jag gick, efter ett hastigt afsked från min
  stackars vän, som inte tyckte sig kunna få mig i väg fort nog, tillbaka
  till fängelsechefens rum, där jag redogjorde för utgången af mitt
  besök, utan att han tycktes bli det ringaste förvånad.
  
  -- Jaså, det har brutit ut till slut, sade han endast. Och så ringde
  han på en af betjäningen och sade:
  
  -- N:o 819 skall genast föras till en dårcell. Tag en tvångströja och
  några man med er -- det kan lätt hända att han blir våldsam.
  
  
  
  
  Pastor Lahti.
  
  
  Det var lif och rörelse i Anoka, en vacker söndagsförmiddag i början af
  Juni. Från hvarenda gård i settlementet kommo så många som blott kunde
  lämna hus och hem, några i båt öfver sjön, andra till fots och de,
  som bodde allra längst borta, i fyrhjuliga farmarevagnar, till
  Salmela-gården, i hvars stora sal det skulle hållas bibelförklaring på
  eftermiddagen.
  
  Ända sedan Anoka fick egen järnvägsstation och "staden" begynte växa
  upp längs banan, hade det varit tal om att skaffa dit en finsk präst
  och bygga en kyrka, men först nu hade det blifvit allvar af saken.
  Sedan på våren närapå ett dussin nybyggare kommit till och flera af de
  andra skaffat sina hustrur och barn öfver, hade nödvändigheten att
  realisera planen, börjat göra sig gällande. Någon undervisning måste ju
  barnen få, och de fullvuxna kunde det inte annat än göra godt att någon
  gång få höra Guds ord, om det så ock bara vore för att hålla karlarna
  från krogen, medan predikan pågick.
  
  Ty krog hade Anoka naturligtvis, och två handelsbodar och postkontor,
  som var inhyst i ett rum bakom krogen, hvars ägare tillika var
  fredsdomare, polischef och enda konstapel. Stort besvär med ordningens
  upprätthållande hade han visst inte, men fredsdomaren Tuhkala kände nog
  ändå vikten af den mångskiftande ämbetsmanna-ansvarighet, som hvilade
  på hans skuldror -- och så ofta tillfälle gafs, gjorde han sitt bästa
  för att låta också andra få känning af den. Men annars var han en
  beskedlig karl och kunde tillräckligt engelska för att gå befolkningen
  tillhanda med ett och hvarje i deras affärer, då de någon gång hade
  sådana med "utländingar", såsom de kallade alla andra än sina landsmän.
  
  Han tyckte visst inte, att det behöfdes kyrka och präst i Anoka, men då
  Salmelahusbonden, som hade den största farmen i trakten och annars
  också var en förnuftig karl, lofvat gratis tomt för byggnaden och äfven
  det öfriga folket syntes önska en själasörjare, så ville han, Tuhkala,
  inte draga sig undan. Tvärtom var det just han, som, då han fått höra
  att pastor Lahti i Mills ville lämna orten, skrifvit och bedt honom
  komma till Anoka för att hålla profpredikan.
  
  Egentligen prästvigd var Lahti inte, utan bara utsläpt från ett norskt
  prästbageri i Illinois, där själaherdar tillvärkades i dussinvis och
  där han, så godt hans fullständiga obekantskap med språket medgaf,
  deltagit i den ettåriga kursen. Men hemma hade han gått i
  folkskoleseminarium, och ehuru han för något sträck blifvit affärdad
  därifrån långt förrän han ens kunde tänka på dimissionsbetyg, hade han
  dock hunnit inhemta betydligt större kunskaper än hvad de öfriga
  prästkandidaterna i anstalten kunde skryta af och hade därför bland dem
  varit ett klart skinande ljus -- på rådbråkad engelska.
  
  I Amerika hade han drifvit vida omkring. En tid såsom emigrantrunnare i
  New-York, sedan såsom kosthållare för ett lag järnvägsarbetare ute i
  vestern, ett halft år såsom veterinär i en ny stad i Dakota och
  därefter -- sedan han i fyllan och villan kurerat ihjäl en farmares
  hela kobesättning på en enda natt -- hade han slagit sig på prästbanan.
  I Mills, också ett finskt settlement, hade han nu senast vistats en tid
  såsom präst, barnaläsare och tidningsredaktör på en gång, men han
  tyckte inte om luften där, skref han till Tuhkala, och var därför
  mycket villig att komma till Anoka, ifall församlingen åtog sig att
  uppföra det nödiga huset för kyrkan, skolan och pastorn själf.
  
  Det kan ju nog hända att luften i Mills inte var den bästa, men
  misstänkligt är i alla fall, att pastorns lust att flytta också i någon
  mån berodde därpå, att hans församlingsbor redan blifvit tillräckligt
  amerikaniserade för att hota honom med tjära och fjäder, ifall han en
  gång till uppträdde full i predikstolen. Huru som hälst var han böjd
  för att flytta öfver till Anoka och i dag skulle han hålla
  bibelförklaring i Salmelagårdens sal.
  
  Tidigt på eftermiddagen kom tåget med pastorn. Fredsdomaren Tuhkala,
  den amerikanska handelsmannen, Salmelahusbonden och några andra
  honoratiores togo emot honom på stationen, medan resten af menigheten
  samlat sig i en tät klunga på vägen, en bit från gården där samlingen
  skulle ske. Pastorn smålog vänligt mot de medborgare, som togo emot
  honom, protesterade mot att Salmelavärden tog hans nattsäck, men gaf
  med sig och satte sig, följd af de öfriga, i gång utåt vägen, sedan han
  med en min som om sådant vore långt under hans värdighet, höflig men
  bestämdt afböjt Tuhkalas invit till hela sällskapet att först taga ett
  litet glas.
  
  Reputerlig att se var han just inte, där han gick ett halft steg före
  de öfriga. Ansiktet var fett och blött, slätrakadt och försedt men en
  näsa, som visade näsborrarna rätt framifrån. Munnen stor, rund och
  fuktig och ögonen små, men oroliga och likasom ständigt på spaning. Då
  han kom fram till gruppen af församlingsbor på vägen, nego kvinfolken
  djupt och karlarna togo betänksamt hattarna af sig, medan pastorn gång
  efter annan långsamt och värdigt böjde på hufvudet och sade: god dag,
  god dag kära vänner! En pojke knyckte sin syster i kjolen och sade: ser
  du så'na stickor till ben han har! och manade henne och två andra
  flickor att flina.
  
  Men pastorn märkte det inte, utan gick vidare fram mot huset, där han
  försvan i främmand, kammaren innanför salen, sedan han med ännu ett
  fett tacksamhets småleende tagit sin nattsäck af värden. Och omedelbart
  därpå började menigheten stillsamt intaga sina platser, en del på
  stolar och andra på bänkar och bräder lagda på packlådor.
  
  Så snart alla voro inne, kom pastorn ut och gick med afmätta steg och
  ett mildt smålöje fram till sin plats bakom bordet, som var klädt med
  en hvit duk. Han hade klädt om sig och bar nu en riktig prästrock med
  mycket smala ärmar och en lång rad knappar, hvaraf likväl endast den
  öfversta var tillknäpt, medan de andra stodo öppna och visade en
  misstänkligt tjock urked, som liknade guld och var fästad inne i fickan
  med en säkerhetsnål. Pastorns klocka hade altid råkat stanna på något
  obegripligt sätt, "just i dag på morgonen".
  
  -- Låter oss bedja, sade han efter det han harklat sig och kastat en
  snabb blick öfver församlingen. Och sedan han lagom länge hållit
  hufvudet lutadt mot sina sammanknäpta händer, höjde han det och sade
  med vacker betoning, att han ämnade tala om synden -- ty syndare äro vi
  ju alla!
  
  Det var en utläggning om synden i allmänhet och om svalg och
  dryckenskap isynnerhet han gaf till bästa, och det var ord och inga
  visor Anokaboarna fingo höra -- de som aldrig gjort sig skyldiga till
  värre svalg än att någon enda gång äta sig till magvärk på fläsk och
  nypotäter och som inte hade råd att dricka något så när ordentligt mera
  än ett par gånger om året på sin höjd.
  
  Men pastorn, som föregående afton tagit ett grundligt afsked af några
  likatänkande själar i Mills, hade en dunkande känsla i hufvudet, och
  den dref honom till en dånande predikan öfver "djäfvulen i buteljen",
  såsom han fann lämpligt titulera den bondfinkel som serverades i Mills,
  och därmed lyckades han så skaka upp sina åhörare, att kvinfolken
  begynte snyfta högljudt och karlarna sågo allvarsamma ut, medan barnen,
  skrämda af skrikandet och de rysliga orden, tryckte sig tätt till
  hvarandra eller till sina mödrar och darrade i sina små samveten, fast
  de aldrig smakat ens bondfinkel.
  
  Sedan pastorn slutat utläggningen, tog han med sin annandagshesa röst
  upp en salm, men då de flesta af församlingen inte på långa tider varit
  med om någon gudstjänst, riskerade bara två äldre kvinnor falla in, och
  det blef en så lustig trio att barnen glömde både djäfvulen i buteljen
  och alla andra djäflar, och begynte fnittra igen. Men pastorn tystade
  dem med en allvarsam blick, slutade sången med endast en vers och bad
  därefter med en ovanligt väl prononcerad darrning i rösten: Härran
  välsigne eder och bevare eder. -- -- -- Så drog han sig tillbaka igen i
  det inre rummet, medan menigheten sakta troppade ut och samlade sig i
  en klunga utanför huset samt begynte i halft hviskande ton utbyta
  åsikter om pastorns utförsgåfvor, hvilka slagit an på dem såsom
  särdeles framstående.
  
  Det blef därför häller ingen diskussion, då Salmelahusbonden om en
  stund kallade männen tillbaka in i salen och frågade, hvad de tänkte om
  byggandet af en kyrka. Han för sin del var fullt tillfreds med det han
  hört och vore färdig att stå vid sitt löfte om fri tomt så nära staden
  som hans ägor sträckte sig, utom att han naturligtvis såsom alla andra
  skulle bidraga med virke och dagsvärken. Ingen opponerade sig, utan man
  kom öfverens om, att följande lördagmorgon hvarje arbetsför karl skulle
  infinna sig på byggnadsplatsen, jordägarne med endel virke och de andra
  försedda med värktyg, så att man kunde få huset upp med ens.
  Salmelavärden åtog sig att räkna ut, huru mycket stolpar, bräder och
  annat det skulle behöfvas, så att enhvar i tid kunde få veta hvad han
  hade att hemta, och så skildes de församlade åt, nöjda och belåtna
  allesamman och pastorn inte minst.
  
  Den enda, som hade sina dubier om hela företaget var fredsdomaren. Om
  den där prästen -- eller hvad han nu var, ty inte såg han riktigt ut
  som en präst -- värkligen ämnade på fullt allvar börja bråka om
  nykterhet, så kunde det göra en betydlig skilnad i hans, Tuhkalas,
  affärer. Inte för att det egentligen söps så betydligt i Anoka, men
  hvar gång någon farmare kom för att köpa något i butikerna, tittade han
  också in i Tuhkalas lokal, och det blef hela hopen slantar på året. Han
  satte sig redan samma afton ned och skef ett bref till postmästaren i
  Mills, som också var finne, anhållande att få veta alt, som var kändt
  om pastor Lahti. Och när svaret kom, grinade fredsdomaren illmarigt,
  ehuru han ansåg klokast att tillsvidare behålla nyheterna för sig
  själf. Det hade ju ingen brådska, man kunde alltid först se hvad
  prästen tog sig för, då han blef litet varm i kläderna.
  
  Lördagen kom och med den en ovanlig rörelse i det tysta Anoka. Tidigt
  på morgonen kommo farmare med sina vagnar, lastade med bräder, pålar
  och takspån, och omedelbart därpå började hamrandet och sågandet. De
  voro timmermän hvarenda man, österbottningar allesamman, så det gick
  som en dans att sätta upp huset, som bygdes på vanligt amerikanskt
  sätt: bräder på korsvirke. När eftermiddagen kom och med den
  kvinfolken, som hemtade mat och kaffe åt de arbetande, var endast en
  del af taket otäckt, alt det öfriga var gjordt, och då föreslog
  pastorn, att menigheten skulle taga sig en svängom. Man var i ett fritt
  land, sade han, och behöfde als inte fästa sig vid gamla fördomar. I
  Guds hus kunde man fröjdas lika väl som bedja; Herren hade visst
  ingenting emot oskyldig glädje.
  
  Man såg smått förvånadt på hvarandra, ovan vid sådan liberalitet från
  den andliga myndighetens sida, men ett par unga karlar, som inte varit
  med om en dans på mycket länge, skyndade till sitt kvarter, ett knapt
  stenkast därifrån, och hemtade en dragharmonika. Den tog pastorn hand
  om och visade sig genast vara en riktig öfverdängare i dansmusik, så
  balen inom kort var i full gång. Både yngre och äldre grepos af
  danslusten, så att glädjen snart stod högt i tak, eller rättare i sky,
  ty taket var ju ännu så länge öppet i midten. Och balens erkända
  drottning var Salmelas Agatha, den enda unga flickan i hela samlingen,
  där alla de andra fruntimren endera redan för länge sedan voro gifta
  eller också ännu riktiga barnungar, och därför skulle naturligtvis
  hvarenda karl ha sig en sväng med henne.
  
  Själfva pastorn blef något senare på kvällen så lifvad, att han slängde
  handklaveret i vrån, dansade fram till flickan med sprattlande
  polkasteg och grep henne om lifvet, i det han ropade till menigheten:
  nu sjunga vi en polska godt folk! Och så stämde han själf upp en lustig
  melodi till ord, som åtminstone hemma inte ofta sjungas i kyrkan, och
  församlingen skrålade med, medan pastorn svängde Agatha rundt, satte
  ömsom klacken och ömsom tån i golfvet och stampade så dammet rök. Det
  var en lifvad afton, som länge efteråt talades om i Anoka, den, då den
  nya kyrkan invigdes.
  
  När dansen sent på natten tog slut, anmälde pastorn, att han följande
  dag igen skulle hålla bibelförklaring hos brodern Salmela, och då
  skulle han taga upp kollekt för den nya kyrkan, som under följande
  vecka skulle bli så färdig att den kunde begagnas. Det behöfdes en hel
  del medel för altare och kyrkokärl samt ett och hvarje annat, och
  därför hoppades han, att församlingen inte skulle visa sig njugg.
  
  -- Det var f--n till lifvad präst vi fått! sade bokhållar Wuori från
  handelsbutiken, då han vandrade hem i sällskap med fredsdomaren. Jag
  har aldrig sett maken.
  
  -- Inte jag häller, svarade Tuhkala tort. Men kanske vi få se än mera
  bara vi vänta.
  
  Följande dag var pastorn emellertid mycket värdig igen och höll en så
  vacker bibelförklaring, att han fick in elfva dollars och en half vid
  kollekten. Han lät genast församlingen veta, att han nästa söndag
  skulle hålla nattvardsgång i den nya kyrkan och på aftonen skref han
  till Minneapolis efter vinet.
  
  På kyrkan arbetades det sedan träget, taket gjordes först i ordning, så
  satte man upp ett altare, och mot slutet af veckan bad pastorn några af
  kvinfolken binda kransar och guirlander af gröna blad och blommor. På
  lördagen var alt färdigt och såg helt ståtligt ut, fastän fönstren ännu
  inte voro insatta. Men de gröna guirlanderna kring fönsteröppningarna,
  kransarna på väggarna och blommorna kring altaret, till hvilket
  Salmelavärdinnan lånat ett lakan, skylde alla möjliga brister.
  
  Nattvardsvinet kom också lördagmorgon med godståget, ett stort krus och
  ett litet, som kunde hålla ett stop eller så, och som kom Tuhkala att
  smågrina, då han såg det på stationen. Men han var likväl villig att
  låna pastorn en större mugg att användas såsom kalk, och i
  handelsbutiken köptes ett skålpund små, hvita thébiscuits, som dögo
  till oblater, ty dem hade pastor Lahti glömt och bara tänkt på
  våtvarorna. Alt var i ordning om aftonen, och i hela omnäjden fans inte
  en själ, som inte ämnade vara med om den första gudstjänsten i den nya
  kyrkan. Så godt som hvarenda kvinna i församlingen och en hel hop
  karlar dessutom hade anmält sig till nattvardsgång, och pastorn höll
  lördageftermiddag ett det vackraste skriftermål i sitt eget rum i
  kyrkobygnaden, dit han flyttat in dagen förut.
  
  Söndagsmorgonen gick solen upp strålande klar och lyste öfver ett
  landskap, hvars fridfulla täckhet väl kunde stämma till andakt redan i
  och för sig. Sjön låg lugn och blank, med här och hvar en ring, då
  någon fisk slog i vattenytan, och tid efter annan fårades den jämna
  spegeln af en båt, som, fullastad med hälgdagsklädda och hälgdagsstämda
  människor, styrde mot Salmelastranden. På långt håll syntes kyrkan,
  öfverst på den långsluttande kullen, prydd med riktiga gröna björkar
  vid knutarna och på båda sidor om dörren, och med en amerikansk flagga
  svajande från takåsen. Det var Salmela Heikkis, pojkens idé, den han
  utfört tidigt på morgonen, efter att föregående afton han fått låna
  flaggan af Tuhkala, som i sin egenskap af myndighetsperson lagt sig
  till den, den senaste fjärde Juli.
  
  Från östan och västan, från norr och söder kommo farmarne med sina
  familjer, åkande, gående eller roende, tills väl ett femtiotal samlats
  vid kyrkan. Först gingo alla fram till dörren, på hvilken pastorn
  spikat upp ett anslag, förkunnande att gudstjänsten skulle hållas kl. 9
  och kl. 11, nattvardsgång efter hvardera, och aftonsång kl. 6. _Obs!_
  kollekterna vid alla tre tillfalla vinkassan.
  
  Gubbarna, och gummorna med för resten, nyste välbehagligt -- det
  föreföll alt så hemvant och bekant -- och slogo sig sedan ned här och
  där på kyrkbacken, alldeles som de plägat förr i världen där hemma, för
  att vänta på gudstjänstens början.
  
  Och vänta fingo de. Klockan blef nio, hon blef half tio och närmade sig
  slutligen tio, men ingen pastor syntes till, och dörren förblef stängd.
  Man undrade, först tyst, sedan alt mera högljudt öfver orsaken till den
  långa väntan, och ju mera man i de olika grupperna utbytte tankar därom
  desto mera förvånade började minerna bli. Slutligen tog Salmela Heikki,
  som med största otålighet väntade ett berömmande ord af pastorn för sin
  vackra idé med flaggan, mod till sig och stretade upp längs hörnpålen
  under pastorns rum, som låg ut öfver sluttningen och därför några fot
  öfver marken. Utmed den smala, utskjutande listen vid golfvet
  praktiserade han sig sedan, hållande sig med händerna vid
  fönsterkarmen, ett steg åt sidan och kastade en blick in i rummet. Hans
  ansikte fick ett skrämdt uttryck och händerna släpte genast sitt tag så
  att han tungt föll till marken.
  
  -- Hvad har du för dig? frågade hans far strängt. Han satt på en stubbe
  nära till, språkande med fredsdomare Tuhkala och märkte först nu, hvad
  sonen tagit sig före.
  
  -- Pastorn är sjuk, svarade pojken med häpen min. Han ligger på
  golfvet.
  
  -- Ah hm, hostade fredsdomaren. Han anade genast hvad det var och
  uppmanade därför Salmelahusbond att komma med honom in och se huru det
  var fatt.
  
  Dörren var stängd inifrån, men endast med hake, hvarför Tuhkalas
  knifblad utan svårighet öppnade den. I det inre rummet låg pastorn
  ganska riktigt på golfvet nära tröskeln.
  
  -- Han är död, hviskade Salmelavärden häpet.
  
  -- Var inte rädd, svarade fredsdomaren, han kvicknar nog till igen.
  Därmed gick han fram till pastorn, som var iförd sin prästrock och
  tydligen ämnat sig ut då han föll, och klef med ett långt steg öfver
  den liggande kroppen samt såg sig omkring i rummet, medan Salmelavärden
  från dörren tog en öfverblick af situationen.
  
  -- Full är den f--n, sade Tuhkala, i det han pekade på det mindre
  kruset, som kommit dagen förut och nu låg tomt på golfvet invid
  pastorns bädd. Ur det stora kruset med nattvardsvin hade han också sökt
  hälla något i muggen, men om för att användas i kyrkan eller för att
  skölja ned whiskyn med, kunde åskådarne inte afgöra. De sågo endast,
  att han hällt ut en hop på golfvet, där det runnit ända fram till
  dörren, och själf låg pastorn nu med hufvudet och halfva kroppen i den
  heliga vätskan.
  
  Salmelavärden försökte resa upp honom, och då öppnade han ögonen,
  
  -- min -- -- -- lekamen -- -- -- blod, stönade han otydligt, men då
  blef värden vred, svor till och lät pastorn handlöst falla tillbaka på
  golfvet.
  
  -- Låt honom ligga, tills han nyktrar till, sade fredsdomaren. Sedan
  kunna vi köra honom härifrån -- ifall andra tänka som jag.
  
  Två eller tre nyfikna ansikten visade sig i ytterdörren, uppfattade
  situationen i en blink och försvunno igen. Innan fredsdomaren och
  Salmelahusbonden ännu hunnit stänga dörren efter sig, hade
  underrättelsen om, hvarför pastorn var förhindrad att hålla gudstjänst
  och nattvardsgång flugit från mun till mun bland de väntande, hvilka
  likasom af instinkt alla skockade sig tillsamman under ett indigneradt
  sorl, som tydligt nog angaf hvad de tänkte.
  
  Det var inga milda omdömen, som fäldes öfver pastor Lahti under den
  närmaste kvarttimmen, och hade de yngre karlarna fått råda, så skulle
  han blifvit släpad ned till sjön, badad där tills han blef nykter igen
  och sedan pryglad ut från Anoka. Men de äldre ville inte veta af några
  amerikanska seder. På deras bestämda yrkande beslöt man att låta honom
  sofva ruset af sig och därefter meddela honom, att Anoka inte hade
  något vidare bruk för honom. Salmelavärden och fredsdomaren fingo i
  uppdrag att öfverbringa menighetens enhälliga consilium abeundi, och
  därefter skildes församlingen åt i allsköns stillhet. Det var nästan
  som om de skämts för hvarandra inbördes och hälst undvikit att vidare
  tala om saken.
  
  -- Du får föra ordet, då vi gå till honom, sade Salmelavärden. Och det
  åtog sig fredsdomaren mer än gärna. Han skulle nog föra ordet.
  
  Länge behöfde de häller inte vänta på tillfälle att tala med pastorn,
  som på aftonsidan själfmant kom öfver till Tuhkala. Och Salmelavärden,
  som såg honom begifva sig dit, skyndade efter, så att han kom fram
  nästan samtidigt.
  
  
  Pastorn hade inte behöft fundera länge öfver hvad som händt, då han
  vaknade upp. En enda blick på det toma whiskykruset och på det utspilda
  vinet hade varit tillräcklig för att visa honom huru landet låg. Men då
  han inte kom ihåg, att någon varit inne hos honom tidigare på dagen, så
  tänkte han, att situationen kanhända inte ännu var alldeles hopplös,
  och styrde därför i väg till fredsdomaren för att litet sondera
  terrängen.
  
  Salmelavärdens ankomst och Tuhkalas bistra min gjorde det genast klart,
  att alt inte var som det borde, men pastorn var inte den som lät
  förbluffa sig af småsaker.
  
  -- God afton, sade han snäft. Jag kom öfver hit för att fråga, hvarför
  ingen människa i hela Anoka varit kristlig och barmhärtig nog att se
  till mig i min nöd och plåga i dag. Där har jag legat sjuk nästan till
  döds, och ingen har så mycket som bjudit mig en dryck vatten, nej, inte
  ens kommit för att se om jag behöfde något. Sannerligen säger jag er --
  han höjde handen och skakade den framför den till ytterlighet
  förbluffade Salmelavärdens ansikte -- detta skall eder vedergäldt
  varda. Säger icke skriften -- -- --
  
  Men nu hade fredsdomaren återfått målföret och han vardt arg med
  besked.
  
  -- Hör på du, hästdoktor, afbröt han pastorns tirad, vi ä' inga
  barnungar, Salmela och jag, utan kunna rätt väl urskilja om en karl är
  sjuk eller full. Full var du ända upp till mynningen i dag morgse, och
  whiskyn du fylde dig med hade du bestält med kyrkans pengar. Sådana
  konster tåla vi inte här i Anoka, och därför är det bäst du packar dig
  i väg härifrån, innan pojkarna få tag på dig.
  
  -- Domen icke, så varder I icke dömde, säger Herren -- började pastorn
  med en total omsvängning af taktik. Men fredsdomaren gjorde en
  föraktlig åtbörd.
  
  -- Håll upp med den där låten, sade han. Gudlighet af din sort duger
  inte åt oss. Folket här har kommit öfverens, att de inte vilja höra
  gudsord af dig numera och ha bedt oss säga ifrån att du kan resa.
  
  -- Men om jag nu inte vill, sade pastorn, som faktiskt inte visste
  hvart han egentligen skulle taga vägen. Jag har väl rätt att bo här så
  väl som någon annan.
  
  -- Jobevars, svarade fredsdomaren artigt, det har du. Men för den
  händelsen kan jag berätta, att här i Anoka är lika godt om tjära och
  fjäder som i Mills. Och om det inte hjälper, så häktar jag dig för
  förskingring af kollekten vid bibelförklaringen. Gudbevars, nog kan du
  stanna i Anoka, om du har lust.
  
  Men pastor Lahti hade inte lust. När nattåget kom, var han på stationen
  och köpte en biljett för återstoden af kollekten, till Ishpeming i
  Michigan. Och där uppvaktade han redaktören för den finska tidningen,
  och berättade, att han sett sig om bland landsmännen i Minnesota för
  att möjligen börja en skola och sätta upp en tidning i något settlement
  där. Men han hade inte kunnat trifvas ihop med det råbarkade följet.
  Minnesota var ännu inte rätta platsen för en bildad karl.
  
  
  
  
  Huru Pekka fick förlåtelse för hästen.
  
  
  Ställningen var bekymmersam, det var visst och sant och tydligt och
  klart både för Matti Ilola och Pekka Tarvanen, där de sutto på hvar sin
  säck med resgods midt i solbaddet utanför järnvägsstationen. De hade
  anländt dit med tåget österifrån för ungefär en timme sedan, och då
  hade konduktören utan synnerliga omständigheter fört ut säckarna samt
  med en hel mängd ord, hvaraf de inte förstodo ett enda, och några få
  åtbörder, dem de i stället uppfattat så mycket bättre, antydt, att de
  själfva skulle göra sina reseeffekter sällskap. Det hade de också
  gjort, men hvad de vidare skulle taga sig till, visste de inte, ty från
  stationen ledde hvarken väg eller stig öfver den grågula solförbrända
  slätten, och stationsagenten hade bara stirrat på dem, då de på ren och
  tydlig finska frågat, hvad det alt egentligen hade att betyda.
  
  Att där var något i vägen med biljetterna kunde de förstå, men hvad det
  var, kunde ingendera af dem utgrunda, ehuru de nu i en timmes tid
  funderat så svetten stod dem i pannan. De visste bara, att det såg
  högst bekymmersamt ut.
  
  Biljetterna hade Isokylä Antti, som redan några år varit i Amerika,
  skickat åt dem, och han borde nog haft reda på sig. Och ända tills det
  blef mörkt aftonen förut hade de sett stationernas namn, hvaraf ett och
  annat också fans på biljetterna, så det var tydligt, att de först under
  natten råkat på villovägar. Men biljetterna hade konduktören behållit,
  så att nu hade de ingenting annat att lita till än Anttis bref, hvilket
  Matti såsom den äldre och förståndigare hade i sitt förvar.
  
  Matti och Pekka voro bröder och hette egentligen båda två Tarvanen, men
  Matti hade, såsom seden och bruket fordra, tagit namn efter sitt torp,
  då han för några år sedan varit lättsinnig nog att skaffa sig både
  hustru och jordbruk på halsen på samma gång, medan Pekka såsom
  obesluten alt gick under det gemensamma familjenamnet.
  
  På torpet hade det i början gått bra, men så kom där en liten Matti
  till världen, och hans mamma gick upp för tidigt, så hon blef sjuk och
  inte mera kunde passa på hushållet och kräken. Och följden häraf var
  åter den, att Matti själf fick hålla sig hemma i stället för att
  förtjäna pengar på stocksläpning såsom förut. Visst anförtrodde han
  hästen åt Pekka, men det var naturligtvis inte detsamma -- "pojkar äro
  ändå bara pojkar", brukade Matti säga. Och Pekka var nog en pojke till
  åren, ehuru godt ett hufvud längre än Matti samt trots sina sjutton år
  lika grof och stark som någon fullvuxen karl.
  
  Kanhända skulle alt dock kunnat reda sig, om det stannat vid den ena
  oturen med hustrun, men som hvar man vet kommer olyckan aldrig ensam.
  Och därför hände det en vacker dag under värsta menförestiden, att
  Pekka kom hem, dragande stocksläden själf, och på den hade han hästens
  hud. Kräket hade brutit benet af sig och måst klubbas.
  
  Huru det nu egentligen gått till, blef aldrig till fullo utredt, ty i
  första hettan hade Matti framkastat någonting om, att det skett honom
  rätt, då han kunnat lämna hästen i händerna på en valp, som ännu inte
  var torr bakom öronen -- och sedan dess hade ingen kunnat förmå Pekka
  att yttra ett ord om saken. Så snart någon blott nämde ordet häst, knep
  han ihop munnen, tills den såg ut som ett rakt sträck, och de ljusgrå
  ögonen fingo ett uttryck, som inte egentligen uppmuntrade någon att
  fortsätta med det ämnet. Men att han på sätt och vis kände sig skyldig
  till olyckan, kunde man förstå, då snön smälte bort och han begynte
  reda till åkern för vårsådden med hacka och spade, utan att någon ens
  tänkt på att be honom om något sådant.
  
  Då kom Isokylä Anttis bref. Han var kusin till bröderna Tarvanen och
  hade i stället för att draga lott till värneplikten svurit på, att
  ingen korpral eller annan stackare, som gick i kronans kläder, någonsin
  skulle kujonera honom, och så hade han rymt till Amerika. Där hade det
  gått honom väl, och därför skickade han nu två biljetter för resa från
  Wasa ända fram till den kolgrufva i Montana, där han arbetade, och där
  han försäkrade att Matti också kunde förtjäna sina två daler om dagen
  eller mera. "Pojken kan du ju taga med", slutade brefvet, "han kan ju
  lika väl växa upp till karl här som där hemma".
  
  Pekka satt och betraktade med något liknande ett löje sina valkiga
  händer och grofva lemmar, medan Matti stafvade igenom de sista orden,
  men han blef allvarsam igen, då den äldre brödren långsamt, men mycket
  stadigt placerade sin näfve på bordet och sade: det gör jag.
  
  Så vände han sig till Pekka, såg betänksamt på honom och sade med
  särskildt eftertryck: hvad dig angår, så vet jag värkligen inte rätt
  hvad jag skall göra. Arbeta kan du nog, men om du också har
  tillräckligt förstånd för att föras ut på en sådan långresa, det vet
  jag inte. Såsom du måste ha burit dig åt med hästen, då den bröt benet
  af sig, är jag inte säker om man kan lita på dig.
  
  Pekka blef röd ända upp i pannan och knep ihop munnen hårdare än
  någonsin förr, medan han stadigt såg brödren rätt i ögonen, men han
  svarade ingenting, förrän denne tillade: men om du lofvar att göra
  precist som jag säger, både på resan och sedan också i Amerika, så
  tänker jag du kan få följa med.
  
  Då sade Pekka bestämdt: jo, det gör jag. Och så talades det inte vidare
  därom, men så snart Matti sedan fått torpet utarrenderadt och den
  nödtorftiga utrustningen var i ordning, begåfvo de sig på väg.
  
  Ända till New-York var det lätt att reda sig, då de alltid träffade
  någon, som förstod finska, och äfven på järnvägen gick det till en
  början bra nog, ty de reste i sällskap med landsmän, som skulle till
  Michigan. Men ju längre västerut de kommo, desto värre blef det, och
  här sutto de nu i själfva Montana, d.v.s. enligt sin uppfattning
  alldeles i närheten af Isokylä Antti och kolgrufvan, utan att veta,
  huru de skulle komma dit. Det var därför det var så bekymmersamt.
  
  Matti tog fram brefvet för att ännu en gång studera namnet på
  grufstaden. Sedan han sett en stund därpå, steg han upp och gick fram
  till stationsagenten, som stod i den öppna dörren och tuggade sin tobak,
  då och då sneglande på de två besynnerliga figurerna, som sutto där
  midt i solbaddet, utan att ens tala med hvarandra.
  
  -- Tirlots, sade Matti och pekade på en rad i brefvet.
  
  Stationsagenten såg först på Matti och så på brefvet. -- Hvad f--n
  säger ni? frågade han sedan med suverän amerikansk öfverlägsenhet. Tala
  något kristet språk, om ni vill bli förstådd. Därmed vände han sig
  bort, men fick i detsamma syn på en stor fluga, som satt sig rätt
  emellan Pekkas fötter. Den tog han omsorgsfullt korn på, drog ihop
  läpparna och sände en lång, brun stråle mot flugstackaren, som blef
  nästan dränkt och helt och hållet förbryllad, då hon med ens kastades
  öfver på rygg.
  
  Matti gick tillbaka till sin plats och suckade bekymradt: den karlen
  förstår ingenting.
  
  -- Han är en dumbom, påstod Pekka, med blicken riktad på den bruna
  pölen mellan sina fötter, där flugan gjorde vanmäktiga ansträngningar
  att komma på rätt köl igen.
  
  Matti var påtagligen af samma åsikt och sade därför ingenting, utan
  läste ännu en gång igenom det dyrbara brefvet, det han dock redan
  närapå kunde utantill.
  
  -- Här står att Tirlots är i södra Montana, sade han efter en stund
  till Pekka.
  
  -- Ja, svarade denne, anseende sig uppfordrad att också yttra sin
  åsikt. Och eftersom det är en grufva, så måste den väl vara bland de
  där bärgen fortsatte han, visande med en långsam handrörelse söderut,
  där en räcka bärg syntes resa sig, så långt borta, att deras blånande
  ytterlinjer nästan smälte ihop med solröken.
  
  -- Det är alt bra långt dit, invände Matti, som nog fattade meningen,
  men inte ville antaga rådet brådstörtadt för att ungdomen inte skulle
  tro sig altför klok. Men han tog fram tobakspungen i alla fall och
  begynte stoppa en ny pipa, och det gaf vid handen, att han kände sig
  bättre till mods.
  
  -- Låt så vara, svarade Pekka käckt, men om vi gå ända fram till bärgen
  och sedan följa dem åt öster, så måste vi till slut komma till något
  ställe där de veta, hvar Tirlots är.
  
  -- Hvarför åt öster?
  
  -- Därför att vi säkert farit förbi. Konduktören skulle inte lämnat oss
  här, om inte biljetterna varit slut, och Antti skickade nog biljetter
  ända fram.
  
  Matti sög ett djupt bloss ur pipan, blåste ut röken och betraktade
  Pekka med en blick af häpen förvåning, blandad med en liten skymt af
  respekt. Och sedan han öfvertygat sig om, att brödren var vid fullt
  normal sinnesförfattning, oaktadt den snilleblixt han nyss ljungat
  fram, steg Matti upp, kastade säcken öfver axeln och sade: låt oss gå!
  samt begaf sig i väg, utan att egna ens en blick åt stationsagenten,
  som alt stod kvar i dörren. Pekka följde exemplet, men tycktes erinra
  sig något i detsamma han slängde säcken på ryggen. Han rätade på sig,
  bligade stint på stationsagenten, hostade och spottade så ett ärligt
  tag en tum eller två framför dennes fötter, vände sig om och gick.
  
  Mannen ryckte till och gjorde en åtbörd, som om han velat häjda Pekka,
  men en blick på dennes ovanligt breda rygg kom honom att ändra tankar,
  så att han i stället åtnöjde sig med att mumla något om "oförskämda
  utländingar", då han gick in i huset. Strax på andra sidan
  järnvägsspåret vidtog prärin, hvilken från stationen såg så jämn och
  slät ut, där den låg i solskenet, som brände så hett att luften dalrade
  öfver det brunstekta gräset. Men den var långt ifrån så jämn som den
  såg ut, isynnerhet då man gick rätt fram, utan att följa någon väg. Det
  blef en mycket varm promenad, hufvudsakligast för Matti, som hade en
  tyngre säck att bära på och dessutom ägde betydligt kortare ben. Men
  han sade ingenting, utan höll jämna steg med Pekka, som als inte
  tycktes märka, att marken emellanåt var betydligt lös och att buskarna
  snärjde sig kring hans ben. Han bara strök i väg med långa,
  maskinmässigt jämna steg, alt under det han höll ögonen riktade på
  bärgen där långt borta, och munnen hopprässad som om han beslutit att
  komma fram dit eller bli på vägen.
  
  Solen stod nästan rätt öfver deras hufvuden, då de begåfvo sig på väg,
  och den var lågt nere, då de kommit så långt, att enskildheterna af
  bärglandet började bli tydliga -- och ju mera de kunde uppfatta däraf,
  desto mera sjönk Mattis mod. Det var inte als en lång, jämn vall, såsom
  han förestält sig, utan ett förfärligt virrvarr af utsprång, höjder,
  dalar, klippor och bärg, längs hvilka man omöjligt kunde vandra framåt
  i någon bestämd riktning, isynnerhet inte då det började lida mot
  natten.
  
  Slutligen kommo de, vid foten af de första höga kullarna, till en liten
  bäck, som korsade deras kosa, och där stannade Matti och satte säcken
  ifrån sig.
  
  -- Det här bär för f--n i våld, sade han trumpet. Om vi komma in bland
  de där bärgen, så hitta vi aldrig ut igen, sedan det en gång blifvit
  mörkt. Jag går inte längre i kväll.
  
  Pekka slängde sin säck tämligen omildt åt sidan och tog sig en lång
  klunk vatten ur bäcken, hvarefter han, synbarligen uppfriskad, började
  stoppa sin pipa -- alt utan att säga ett ord.
  
  Matti läskade också sin gom och sträckte sedan ut sig på marken,
  stödande nacken och ryggen mot sin säck. Men han kände sig inte upplagd
  för tobak. Det var ju i alla fall han, som var den äldre och som därför
  borde haft mera förstånd än att låta en pojke narra sig i väg inåt
  vildmarken. Om de i stället hade följt järnvägen, funderade han, så
  hade de väl slutligen kommit till någon stad eller by -- ehuru det
  visst var sant, att det här i landet var förfärligt långt från den ena
  staden till den andra. Och under det han funderade, sjönk solen alt
  lägre och lägre och blef alt rödare och rödare, hvilket väl i Amerika
  som annorstädes i världen betydde att natten var i antågande. Det
  började se altmera bekymmersamt ut, och Matti suckade så tungt, att det
  nästan ekade, men det bekom inte Pekka det minsta. Han bara rökte och
  såg ut som om han ännu inte tyckt läget vara alldeles hopplöst.
  
  Så sände solen sin sista glöd öfver prärin och öfver de brungula
  kullarna, som fingo en sådan lefvande varm färg därvid, och öfver de
  grå bärgväggarna, så att de skimrade i rosenrödt, och sist öfver de
  höga, snöklädda topparna längst borta, och bragte dem att glimma i
  orange och blodrödt, tills det såg ut som om de brunnit. Och
  ögonblicket därpå sjönk det stora, glödande klotet bort under
  synranden, och skuggorna begynte krypa upp längs kullarna och sedan
  längs bärgen, alt högre och högre, tills de nådde snötopparna och
  släckte det granna ljuset, så att snön med ens blef hvitgrå, af en
  dödlik, kall färg, som kom en att frysa, då man såg därpå.
  
  Nere vid bäcken hade det också blifvit mörkt. Pekkas pipa glimmade ännu
  som en jättestor, röd lysmask, men Mattis andetag, regelbundna och
  skärande som om de frambragts af en såg, förrådde, att han för
  tillfället glömt sina bekymmer.
  
  De hade i stället nu begynt inkräkta Pekkas sinne. Vanligen var det så,
  att han behöfde längre tid än Matti för att öppna sin hjärna för en
  viss tankegång, men så tänkte han så mycket grundligare i stället, när
  han en gång började på. Och nu hade han börjat riktigt på allvar, ty
  såvidt han förstod var där ingenting annat att göra än att vända
  tillbaka till järnvägen, så snart det blef dager. Det hade Matti
  tydligen beslutit -- och sedan visste man inte, om det als mera skulle
  bli möjligt att komma till kolgrufvan, där Antti och de andra
  förtjänade sådana stora pengar. Och Pekka kände sig ändå alldeles
  öfvertygad om, att den låg någonstädes där inne bland bärgen.
  
  Därvid blickade han dit uppåt i mörkret, och då tyckte han sig ett
  stycke längre fram och högre uppe se likasom ett återsken af sin egen
  glimmande pipa, men större och klarare. Pekka gnuggade sig grundligt i
  ögonen, och så såg han igen uppåt. Det var eldsken, därom fans inte
  något tvifvel.
  
  Han sträckte ut foten, stötte till Matti och sade, då denne öppnade
  ögonen.
  
  -- Där uppe på bärget fins folk, som tändt en eld.
  
  Matti reste sig och såg. Jaa, eldsken var det, och det kunde inte
  betyda annat än att där också fans folk, hvarför han, utan att slösa
  några ord, tog sin säck på ryggen och vandrade i väg längs
  bäckstranden, följd tätt i spåren af Pekka.
  
  Det blef en förfärligt besvärlig vandring, öfver stock och sten, genom
  buskar och snår uppåt kullen, som ställvis var så brant, att de blott
  med största möda kunde hålla sig på fötterna. När de slutligen,
  andfådda och drypande af svett, nådde fram till eldskenet sågo de, att
  det lyste genom fönstret till ett slags hus, som var till hälften
  nedgräfdt i jorden, och då de blickade ned i dalen på andra sidan sågo
  de några dussin andra dylika ljus glimma genom mörkret.
  
  Matti såsom den äldre öppnade dörren, så snart han återfått andedrägten
  och steg in.
  
  Midt i det lilla rummet stodo ett par toma packlådor, och omkring dem
  sutto fem män med hattarna på hufvudet och spelade kort vid skenet af
  en liten lampa utan glas. En hög af filtar i ett hörn af rummet, ett
  stenkrus af innehållsrikt utseende på golfvet invid packlådorna och
  några kokkärl af järnplåt på den af stenar slarfvigt hopfogade spiseln,
  fullständigade möbleringen.
  
  -- God afton, sade Matti höfligt på finska.
  
  -- Hello boys, svarade ett par röster, snalk in. Men ingen af de
  spelande tycktes ha tid att egna någon vidare uppmärksamhet åt
  nykomlingarna, hvarför desse lade sina säckar i ett hörn och satte sig
  på filthögen samt drogo fram sina pipor och begynte hjälpa till att
  göra den rökfylda luften ännu tjockare.
  
  Om en stund kom spelet till ett slut, och då togo spelarne de båda
  främlingarna i närmare skärskådande.
  
  -- Tag er en tår! uppmanade värden på stället och sköt med foten fram
  kruset till Pekka, som satt närmast.
  
  Pekka, som fullkomligt förstod, hvarom det var fråga, torkade sig
  artigt om munnen med baksidan af handen och satte så kruset till
  läpparna.
  
  -- Tack, sade han på finska, sedan han slutat.
  
  -- Halloh! ropade värden, hvad sade ni?
  
  Pekka grinade vänligt till svar, men sade ingenting.
  
  -- Talar ni inte engelska, gossar? frågade en annan af männen.
  
  -- Förstår inte, svarade Matti, på hvilken den frågande råkat kasta sin
  blick.
  
  -- Det här ä' alt några söta djur, sade mannen, vänd till sina
  kamrater. Nu ska' vi ha det skämtsamt och se hvad slags stoff de här
  gossarna äro gjorda af.
  
  Därmed vände han sig på nytt till främlingarna och började öfverhopa
  dem med en ström af kvickheter af det slag man inte gärna kan få höra
  annat än bland grufarbetare och cowboys ute i västern. De andra
  skrattade och hjälpte till det bästa de kunde, medan Matti och Pekka
  sökte se vänliga ut och hålla så god min som möjligt.
  
  Men då oväsendet blef altmera högljudt och inte det minsta tvifvel mera
  kunde råda om att de och inga andra voro föremål för driften,
  förändrades Mattis vänliga min till en af både förbittring och fruktan,
  medan löjet på Pekkas breda mun stelnade till ett grin, och hans ögon
  fingo samma uttryck som då någon fordom hemma på skogstorpet började
  tala om hästen.
  
  Misstagande sig på de båda främlingarnas fredlighet och eggad till alt
  större ansträngningar af kamraternas bifall, fick den, som börjat
  skämtet, med ens en ny idé. I ett nu drog han revolvern ur bältet,
  riktade ett ögonblick och sköt nästan i samma sekund pipan ur Mattis
  mun.
  
  -- Herre Jesus! nu börja de skjuta! skrek denne och kastade sig bakåt
  mot väggen. Men Pekka glömde tvärt både sin säflighet och sin omogna
  ålder, rusade upp och vred med ett våldsamt grepp revolvern ur
  skämtarens hand, medan han samtidigt med andra handen fattade honom i
  strupen och slog honom i golfvet så ledigt som om han slagit i kull en
  kägla.
  
  Mannen sprang upp igen, men Pekka höll honom tillbaka och sade -- på
  finska naturligtvis -- man skall inte leka med pistolen, det händer
  lätt en olycka.
  
  Skämtaren sökte slita sig lös, men de andra, som tydligen ansågo att
  skämtet gått långt nog, lade sig emellan och då Pekka, inseende att
  ingen vidare fara var för handen, räckte revolvern tillbaka åt dess
  ägare, skakade denne hand med honom på det hjärtligaste och sade, att
  så präktiga näfvar hade han inte ofta råkat ut för. Och så gick kruset
  laget rundt.
  
  -- Månne vi inte borde ge oss i väg nu? sade Matti sedan han sväljt sin
  andel. Det är farliga karlar, som bara för ro skull skjuta pipan ur
  munnen på folk.
  
  -- Nu vet jag hvad de tala! utropade en af amerikanarne, som noga
  lyssnat till Mattis ord. Det är finska, det fins en hel hop af dem
  äfven i Deer Lodge.
  
  -- Tirlots! utbröt Matti i högsta förtjusning. Trilots! och därmed gick
  han fram till mannen och skakade hans hand på samma sätt som en annan
  handterar en pumpstång.
  
  -- Menar ni Deer Lodge? frågade amerikanaren. Är det dit ni ämnar er?
  Hvarför har ni kommit den här vägen, då ni kunnat slippa ända fram med
  tåget. Härifrån har ni sex timmars marsch öfver bärgen och inte just
  någon chaussée att marschera på häller.
  
  Det var naturligtvis alt hebreiska för Matti. Men det förstod han att
  de ändtligen fått tag på någon, som kände vägen till Tirlots, och
  därför lade han sig, då sällskapet om en stund skildes åt, till hvila
  på blanka golfvet med större sinneslugn än på mycket länge.
  
  På morgonen förde amerikanaren dem in på rätta vägen, pekade uppåt
  bärgen, dit den ledde och sade ett par gånger: Deer Lodge.
  
  -- Bra, bra! svarade Matti, nickade våldsamt till tecken att han
  förstod, och efter ännu en handskakning med vägvisaren vandrade de båda
  bröderna med gladt mod framåt på väg till Tirlots och Isokylä Antti.
  
  Men då de gått en half mil eller så och Matti fått tid på sig att
  öfvertänka alt, som inträffat på det sista dygnet, vände han sig till
  Pekka och sade med eftertryck:
  
  -- Jag tror ändå inte att det var ditt fel, att hästen bröt benet af
  sig i våras.
  
  Och Pekka prässade inte ihop munnen, utan öppnade den till det bredaste
  löje han kunde åstadkomma.
  
  
  
  
  Nikolaïpolka.
  
  
  Om jag inte helt och hållet missminner mig, var det sommaren 1876 --
  utställningssommaren -- jag i Helsingfors första gången hörde
  Nikolaïpolkan. Vi hade, några kamrater och jag, legat ute i skärgården
  en månad eller så, för att läsa, hette det. Men i själfva värket hade
  vi nog njutit mera af segling, saltvatten och hafsluft än af den
  rikliga andliga spis våra medhafda juridiska och andra luntor bjödo på.
  Och så hade vi seglat in till Helsingfors för att vara med om öppnandet
  af den stora utställningen, kring hvilken allas intresse sedan månader
  samlat sig.
  
  Det kändes helt behagligt och civiliseradt igen att på kvällen efter
  öppningshögtidligheterna sitta på Brunnsparksverandan och se på
  folkvimlet och stojet nedanför samt lyssna till musiken, som utfördes
  af chevaliergardets från Petersburg ståtliga orkester. På den tiden var
  det något nytt i Helsingfors att höra musik af Petersburgska
  gardesorkestrar, hvarför publiken också genom ifriga applåder visade
  att den senterade det ovanliga nöjet.
  
  De hvituniformerade musikanterna hade redan spelat åtskilliga stycken
  till allmän gamman och belåtenhet, då man hängde ut en ny nummer på
  estraden, hvilken i ordningen kommer jag inte numera ihåg.
  
  Och så togo musikanterna instrumenten från munnen och sjöngo Ni-ko-lai.
  Det lät högst lustigt, då man inte hört det förut, hvarför det också
  blef sådana applåder, att stycket måste tagas dacapo. Och då sjöngo
  musikanterne Hel-sing-fors, hvilket naturligtvis uppväckte ännu mera
  jubel.
  
  Nikolaïpolkan blef ett bravurnummer, som spelade snart sagdt hvar kväll
  ute i Brunnsparken till den under utställningssommaren ständigt
  växlande och ständigt talrika publikens oförminskade fröjd. Men så togs
  stycket upp också af diverse andra orkestrar och spelades följande
  vinter på både enskilda och offentliga baler, på populära konserter och
  vid alla möjliga andra tillfällen, så att publiken snart fick hjärtligt
  nog däraf, och då försvann polkan småningom från repertoarerna.
  
  De följande åren kunde det visst någon gång hända att ett positiv eller
  en dragharmonika återkallade Nikolaïpolkan och julidagen 1876, då
  utställningen öppnades, i min hågkomst, men till och med positiven och
  dragharmonikorna följa ju på sätt och vis med sin tid, om ock vanligen
  ett bra stycke bakefter, och då kom det sig, att hela polkan slutligen
  helt och hållet försvann åtminstone ur mitt minne.
  
         *       *       *       *       *
  
  För några år sedan råkade jag hamna nere i miniatyrepubliken Costa
  Rica. Resan hade gått genom den västindiska arkipelagen till Colon vid
  Panamakanalens östra mynning och därifrån upp till Puerto Limon,
  republikens i fråga enda hamn vid atlantiska kusten och därhos ett af
  de osundaste hål på jordklotet. Två dagar hade jag fått lof att vänta
  där och hade såsom en liten välkomsthälsning redan haft en lindrig
  släng af klimatfebern, hvilket just inte bidragit till att sprida en
  soligare dager öfver saker och ting. Så hade jag skakat större delen af
  en dag i en Costa Ricansk järnvägsvagn, och hvad det vill säga, vet
  ingen, som ej försökt det. Och dagen därefter hade jag tillbragt åtta
  timmar i en mexikansk sadel på en häst, som trafvade hårdare än någon
  häst jag förut ridit, och det på vägar, dem mina europeiska fördomar
  inte tilläto mig att betrakta såsom vägar als. På eftermiddagen hade
  jag slutligen kommit fram till hufvudstaden, våt, smutsig och
  sönderbråkad samt med det angenäma medvetandet att jag inte kände en
  lefvande själ på hela orten och inte ett ord af det språk där talades.
  
  Mina tankar och funderingar voro inte särskildt trefliga, där jag satt
  i mitt rum på hotellet och med en viss nyfikenhet mönstrade asgamarna,
  "the buggards", som sutto på ett tak strax utanför. Men jag var så pass
  trött i alla fall att inte ens mina dystra betraktelser länge förmådde
  hålla mig vaken, utan glömde jag snart nog både buggards, spanjorer,
  järnvägsarbetare och alt annat i en sömn så djup, som man blott kan
  njuta den efter åtta timmar i en mexikansk sadel på en hårdt trafvande
  häst.
  
  Jag inte ens drömde under förra delen af natten, men på morgonsidan
  kommo drömmarna i stället i en sådan omöjligt sammanblandad hop, att
  jag inte fick någon reda i dem als. Endast det stod slutligen klart för
  mig, att jag igen satt på Brunnshusverandan i Helsingfors, hörde på
  Nikolaïpolkan i sällskap med några studentkamrater, som talade spanska
  och voro svartklädda som buggards allihop. Då vaknade jag, men det tog
  mig någon tid, innan jag fick klart för mig hvar jag var, ty ljöd det
  alt fortfarande i mina öron. Det var militärorkestern, som spelade
  utanför presidentpalatset, förklarade negerynglingen, som kom in, då
  jag tryckte på knappen till ringklockan.
  
  Den spelade idel gamla bekanta saker, den Costa Ricanska
  militärorkestern, och de läto så märkvärdigt trefliga alla de kända
  melodierna, både Nikolaïpolkan och marschen ur Tiggarstudenten och
  Läderlappsvalsen och alla de andra. Jag låg kvar i sängen så länge
  morgonkonserten varade, lyssnande till musiken och tyckte, att jag på
  det hela ändå inte var så alldeles långt borta från all civilisation
  som det förefallit mig aftonen förut.
  
         *       *       *       *       *
  
  En vecka senare hade jag öfvertagit befälet öfver en trupp
  järnvägsarbetare långt inne i urskogen, genom hvilken den nya linjen
  gick fram. Det var min första erfarenhet af järnvägsarbete i tropikerna
  och den var inte rolig, ty midt på dagen hade en förtviflad regnskur
  genomblött såväl arbetarne som mig, och efteråt hade solen bränt så
  hett, att vi närapå kväfts af utdunstningarna från den våta, uppgräfda
  jorden. Åtminstone föreföll det mig så; det var ju min första dag ute
  på arbetet.
  
  Och inte blef min stämning gladare, då vi kommo tillbaka till lägret
  och jag tog mitt rum, som blifvit repareradt under dagens lopp, i
  besittning. Det var den luftigaste bostad jag någonsin sett och liknade
  ingenting så mycket som en hönsbur, uppförd af käppar som den var, med
  bara marken till golf, och springor så vida, att man kunde sticka
  handen och armen igenom dem öfveralt i väggarna. Också var det omöjligt
  att bränna ljus där sedan mörkret inträdt, ty alla de miljoner flygfän,
  som nattetid svärma omkring i tropikerna, flögo ut och in och surrade
  kring ljuslågan på ett sätt så nervretande att jag hällre satt i
  mörkret, men det var inte särdeles trefligt det häller.
  
  Om en stund kom emellertid den tyske föreståndaren för
  lägerkommissariatet in till mig, och då blef det samspråk af, men
  tämligen matt och enstafvigt. Snart nog domnade det bort helt och
  hållet, så att vi sutto alldeles tysta och blossade på våra pipsnuggor
  så de glimmade i mörkret. Utanför väggen till mitt rum stod ett väldigt
  brödfruktträd, hvarunder en hop af arbetarne slagit sig ned, men de
  tycktes häller inte böjda för samtal utan gjorde som vi -- sögo på sina
  pipor så de glödde som en hop jättelysmaskar i den djupsvarta skuggan
  under trädet. Det tyckte en af dem påtagligen blef ledsamt, hvarför han
  gick efter sin dragharmonika och började kvintilera på den. Först var
  det blott några ackord han frambragte, så några takter af en marsch och
  så kom -- Nikolaïpolkan.
  
  "Da legt das verfluchte Rindvieh wieder los mit seiner Polka", sade
  tysken, och tillade att mannen nu i tre veckor, eller ända sedan han
  hämtat tjutvärket från San José, så godt som hvar afton undfägnat sina
  åhörare med samma stycke. Men jag bad honom inte svära öfver
  Nikolaïpolkan och berättade hvilka minnen den väckt hos mig, då jag
  några dagar tidigare hörde den uppe i hufvudstaden.
  
  "Meinetwegen", sade tysken. "Nog får vi snart tillräckligt af de
  minnena, om den där karlen håller på några veckor till".
  
  Det gjorde musikanten emellertid inte, utan öfvergick snart därefter
  till ett annat favoritstycke. Och så mycket hade Nikolaïpolkan igen
  uträttat, att jag kom in på helt andra tankar och somnade helt godt i
  min hönsbur.
  
         *       *       *       *       *
  
  Frampå vintern lämnade jag San José i sällskap med min tyske vän från
  urskogsregionen. Efter tre långa dagars ridt i förfärlig värme och på
  ännu mera förfärliga vägar kommo vi till den punkt vid San Carlos
  floden, där vägen tog slut, och där funno vi att vi igen låtit lura oss
  af infödingarnes besynnerliga sätt att meddela uppgifter om orter och
  afstånd -- och allting annat med för resten. I stället för en by såsom
  vi väntat fans där endast en usel koja, bebodd af en halfindian, som
  inte egde mera än en enda liten kanot den han hvarken kunde hyra eller
  sälja åt oss. Men en timmes väg längre nedåt floden fans en
  landtmätarstation, som ständigt stod i förbindelse med kusten, och dit
  åtog han sig att föra oss i sin kanot.
  
  Vi kunde just ingenting annat göra än antaga anbudet, hvarför hästarna
  släpptes in på en betesmark, därifrån de enligt aftal skulle afhämtas
  af sin egare. Inom en half timme flöto vi utför floden i den obehagligt
  ranka kanoten -- på vinst och förlust i ordets egentliga bemärkelse,
  och om en timme eller så anlände vi till platsen där stationen skulle
  finnas.
  
  Men där fans ingen station. Den hade blifvit flyttad åtskilliga mil
  inåt urskogen och begagnade nu en annan kommunikationsled ned till
  kusten. Det meddelade oss en annan halfindian, som hade ett litet
  nybygge på platsen, men han tillade, att en båt samma afton eller
  påföljande dag väntades på väg till kusten, och den skulle säkert taga
  oss med.
  
  Där var åter ingenting annat att göra än att mottaga Don Canarios,
  såsom halfblodsnybyggaren kallade sig, inbjudning att vänta i hans hus
  tills båten kom -- eller rättare _under_ hans tak, ty huset bestod
  blott af ett grästak på fyra stolpar.
  
  Det blef förfärligt långa timmar vi tillbragte i afvaktan på båten, som
  hvarken kom samma afton eller följande dag. Mosquitos funnos där i
  oräknade miljarder och intet annat att ligga på än bara marken. Regna
  gjorde det med korta mellanskof och varmt var det så svetten flöt i
  strömmar vid minsta rörelse. Det blef outhärdligt i längden, och så
  beslöto vi den andra aftonen att bygga oss en flotte och gifva oss i
  väg -- ifall inte båten på morgonen skulle visa sig.
  
  Det gjorde den inte, och då började vi våra tillrustningar. Don Canario
  sökte visst afråda oss från företaget såsom varande altför riskabelt,
  men då vi förklarade oss beredda att hällre riskera hvad som hälst än
  uthärda mosquiterna en natt till, gick han in på att vara oss
  behjälplig och begaf sig inåt skogen för att fälla det nödiga
  korkträdsvirket, medan vi sutto och väntade.
  
  Det var ännu rätt tidigt på morgonen, men solen brände redan olidligt
  hett och återkastades i stickande blanka reflexer från ytan af floden,
  som i sakta mak flöt fram nedanför. Emellanåt kunde vi se en alligator
  sticka upp sitt fula hufvud öfver vattenytan, och då och då hördes en
  fågel skria inne i skogen, men annars var allting tyst, såsom vanligt,
  då den starka dagshettan begynt.
  
  Vi sutto också tysta, begrundande hvardera vanskligheterna af den
  förestående flodfärden, och kände oss alt annat än friska och lifvade
  till mods öfver våra utsikter, då vi med ens hörde en munter hvissling
  från skogen bakom oss, och fram ur urskogen kom en ung mörkhyad indian
  med steg så spänstiga och lätta som om han vandrat på ett golf i
  stället för den ojämna spången. Han tystnade tvärt, då han fick syn på
  oss, men skrattade med hela fysionomin, då min reskamrat tog upp
  melodin och hvisslade fortsättningen.
  
  Han hade varit uppe i staden Granada, berättade han, och hade där hört
  militärorkestern spela den roliga melodin, som så slagit an på honom
  att han sedan dess ständigt och jämt hade den i öronen.
  
  Och så mycket gjorde den igen för oss att vi med betydligt lättare mod
  grepo värket med flottbyggandet an och ett par timmar senare gåfvo oss
  i väg på vår äfventyrliga tur. Den hade just i rätta ögonblicket
  träffat våra öron, nästan som en hälsning från civilisationen, mot
  hvilken vi ju sträfvade.
  
         *       *       *       *       *
  
  Det var dock sista gången Nikolaïpolkan föreföll oss rolig, ty då vi
  några dagar senare i Nicaraguas hufvudstad afton efter afton hörde den
  vid friluftskonserterna på stadens torg, började det tyckas alltmera
  besynnerligt att spansk-amerikanarne kunnat fatta sådan smak för
  slagdängan att de spelade den hvarthälst man än kom.
  
  Och då vi sedan hört det utslitna skräpet vid olika tillfällen i
  Honduras samt hvar kväll i en veckas tid i San Salvador, hade vi nog
  och öfvernog däraf. Ja, så utpinade voro vi att, då en yngre herre med
  bena midt i hufvudet, rutiga onämbara och gammaltestamentlig näsa, en
  afton ombord på Pacificångaren företog sig att bland annan lika
  klassisk musik också traktera med Nikolaïpolka min reskamrat höfligt
  men bestämdt bad honom "die jammerhafte Dudelei doch gütigst zu
  lassen". Och då den gammaltestamentlige såg förvånad ut, tillade min
  tyske vän, att vi nu i sex veckor hört "dieselbe miserable Polka"
  öfveralt hvart vi kommit, och han för sin del vore besluten att hällre
  begå mord än höra den en gång till.
  
  Ättlingen af Israel producerade ett smålöje, som kom hans näsa att
  ytterligare kröka sig nedåt, och sade med ett belåtet gnuggande af sina
  otäcka händer, att det varit "das famoseste Geschäft" han någonsin
  gjort, då han i Tyskland öfvertagit ett lager gamla noter till
  makulaturpris och i denna ända af världen sålt dem tre gånger dyrare än
  hvad ny musik kostade. Endast en liten del hade han kvar, och den kunde
  han säkert bli af med i Guatemala blott publiken fick höra de lifvade
  melodierna. Därför spelade han dem så ofta tillfälle yppade sig.
  
  Vi blefvo så glada öfver att ändtligen ha hunnit upp själfva urkällan
  till Nikolaïpolkan, att vi tvärt bjödo honom med näsan och de rutiga på
  ljumt öl till en half dollar buteljen, och då vi tubbat honom till ett
  heligt löfte att inte mera under hela resan spela slagdängan, knäpte
  min tyske vän andaktigt ihop sina händer och bad:
  
  "Du store, helige Wagner, förlåt oss alla våra syndiga tankar om
  din musik! och kan du ej förlåta, så döm oss till tio dagars
  Götterdämmerung eller tre veckors Parsifal, men förskona oss från mera
  Nikolaïpolka, nu och till evig tid?" Och jag sade: amen.
  
  
  
  
  I den sista vagnen på tåget.
  
  
  Då solen gick upp, var tåget redan ute på prärin, som sträckte sig så
  långt ögat bar åt alla håll, här och där vågig, någon gång afbruten af
  ett litet tillflöde till floden, längs hvars strand banan gick fram,
  men på det hela ödslig och flack och tröttande enformig i sin gråa ton.
  Banan följde icke hvar och en af flodens många slingringar och bukter
  och därför försvann denna emellanåt ur sikte, men endast för att om en
  minut eller par igen visa en skymt af sitt grågula vatten. Alt skiftade
  i grått, marken, flodvattnet och gräset i gulgrått, sagebuskarna i
  gröngrått och skyn i blågrått, en intensiv, stålblå ton, som bragte
  ögonen att värka, om man länge stirrade ut genom vagnsfönstret.
  
  Och inne i kupén lade sig dammet i alt tjockare gråa lager öfver alt
  och alla, öfver kläder och ansikten och effekter, tills ögat blef så
  vant vid den grå färgen, att den minsta brytning däri kom som en
  uppenbarelse. Vagnen var full af folk, men alla voro ur humör,
  uttröttade och als inte upplagda för sällskaplighet, och tåget rasslade
  i väg med ett skarpt slamrande ljud, genom hvilket trängde en dof,
  dånande underton, som steg och sjönk alt efter som farten ökades eller
  minskades, men aldrig dog bort helt och hållet, inte ens under de
  sällsynta uppehållen vid de små präristäderna, där det väldiga
  lokomotivets brummande ljöd så starkt i den ändlösa stillheten.
  
  På ett ställe skymtade några indiantepees fram bakom buskarna tätt vid
  floden, men de voro grågula också de, så att de endast genom sina
  ytterlinjer afbröto den oändliga flackheten, och ingen människa var att
  se. Endast några sömniga präriponies hängde sina hufvuden i det
  glödande solbaddet, altför lata att afbeta det torra gräset mellan
  tälten, och de hade tumlat i flodgyttjan, så att de voro täckta af
  grågul lera från hufvud till svans.
  
  Längre bort låg en stor boskapshjord, spridd öfver en halfmils terräng
  längs banan och så långt åt sidorna att de sista sågo ut endast som
  mörkare punkter i den allmänna gråheten, idislande trögt och sömnigt
  det foder de gnagat ihop tidigare på dagen. Tåget brusade förbi utan
  att ens förmå skrämma upp dem från marken, och slätten låg åter lika
  öde och tom och liflös som förut.
  
  Genom en utskjutande sporre af Dakotas Rod Lands dånade tränen i väg,
  då solen stod rätt öfver jorden, så att inte ens telegrafstolparna
  kastade någon skugga, och där afbröts enformigheten för en stund af de
  vidunderligt formade lerkullarna, mellan hvilka banan gick fram. Torn
  och kolonner, koner och pyramider, djurkroppar och människohufvuden och
  hus och pelare och mycket annat därtill hade leran format, då vulkanisk
  eld, luft och vatten tillsammans en gång bröto den jämna prärin i tusen
  och tiotusen tal bizarra stycken. Här stod en enstaka jätteskepnad som
  en skildtvakt på post vid en gapande öppning till underjorden, där
  stego ett dussin eller flera vridna kolonner, krönta af fantastiska
  kapitäler, högt mot skyn, på en del ställen var leran bränd tegelröd;
  näst intill stack en brunsvart stenkolsådra fram i dagen och mellan
  lerkullarna, där marken alltid är fuktig, bredde buffelgräset ut sig i
  en yfvig, mörkgrön matta.
  
  Passagerarne slukade med sina trötta ögon det egendomliga sceneriet,
  men inom mindre än en halftimme lämnade tåget den sista kullen bakom
  sig och där låg slätten igen, i oöfverskådlig flackhet, sträckande sig
  åt norr, söder, öster och väster. En om en sjönko de resande tillbaka i
  sina hörn, slöto ögonen för att värja blicken mot den tröstlösa
  gråheten och dåsade bort den ena timmen efter den andra i slö
  likgiltighet.
  
  I östra Dakota vidtog den odlade delen af prärin. Först skymtade
  enstaka små hvetetäppor, rikt gula i färg, här och där längs banan; vid
  stationerna blefvo de små täpporna stora sammanhängande åkrar, och där
  syntes små städer med stora breda, dammiga gator, utan stenläggning och
  utan skugga i det brännande solskenet. Och ännu längre österut flöto de
  stora åkrarna ihop till ett enda, oafbrutet fält, där hvetet vajade på
  milslånga tegar, som upptogo hela slätten åt alla håll. Tåget var inne
  i Red Riverdalen och fortsatte mil efter mil, timme efter timme genom
  hvetehafvet, som sträkte sig långt in i Minnesota.
  
  Det var knappast mindre enformigt än den gråa slätten längre västerut,
  om ock färgtonen var en annan. Här och hvar stack visst ett enstaka hus
  upp ur den vajande säden, men knapt en mänsklig varelse syntes till.
  Höbärgningen var undangjord och hvetet ännu icke fullt moget, farmarne
  voro inte i arbete på sina fält, och därför såg den rika odlingsbygden
  lika liflös och ödslig ut som den orörda prärin.
  
  Så gick solen ned någonstädes där borta bakom tåget, och kastade sin
  rodnande glöd öfver hvetefälten och husen och färgade den stålgrå skyn
  i brännande orange. Orangen blef småningom alt blekare, skiftade öfver
  i rosenrödt, och så dog ljuset bort med ett sista fint skimmer öfver
  några små, ulliga molntoppar högst uppe. Fästet blef alt mörkare i
  färg, och jorden och luften smälte ihop i ett enda dunkel, genom
  hvilket sömniga, rödaktiga ljusglimtar blinkade från de enstaka husen
  och stjärnorna en om en begynte tindra fram. För hvarje minut flammade
  nya till där uppe, den ena konstellationen efter den andra blef fullt
  synlig, och slutligen blänkte och gnistrade det mörkblå hvalfvet hvart
  man än såg -- medan tåget alt höll på med sitt taktfasta, rasslande
  slammer till en dof, dånande underton, som aldrig helt och hållet dog
  bort.
  
  Den svarta sofkupébetjänten kom in för att förvandla sätena till bäddar
  för natten, och då drogo sig de manliga passagerarne undan till
  rökrummet längst bak i vagnen, därifrån man kunde se ut öfver banan, ty
  sofvagnen var den sista i tåget. Men nu kunde man inte se annat än en
  liten skymt af två blankslitna skenor, skarpt belysta af signallyktan
  uppe vid vagnens tak, och mellan dem en kontinuerlig fläck af rödgul
  sand, med mörkare tvärränder af syllarna.
  
  De rökande växlade ett och annat likgiltigt ord, men intet värkligt
  samtal uppstod. Alla voro trötta och väntade blott att bäddarna skulle
  bli i ordning för att draga sig tillbaka. Så försvunno de en efter
  annan, tills endast en enda fans kvar. Han satt med ryggen inåt rummet,
  bekvämt tillbakalutad i den ena af de två korgstolarna, och blickade ut
  genom bakfönstret, medan han långsamt och eftersinnande blossade på sin
  cigarr.
  
  Slutligen kom negern in.
  
  -- Er bädd är i ordning, sir! sade han. Och Ni har inte lång tid på er
  att sofva, efter Ni inte följer med ända fram till S:t Paul.
  
  -- Tack, Jim, svarade den tilltalade vänligt, jag är inte sömnig. Han
  hade redan i tre dygn rest i samma vagn och kände den svarte vid namn.
  
  Negern drog sig tillbaka till sin lilla skrubb, lämnande den ensamme åt
  sina tankar. Och de tycktes inte vara särskildt glada, att döma af hans
  min och den tunga blicken i hans ögon, som ideligt sågo ut öfver banan,
  ehuru mörkret gjorde det omöjligt att se något annat än den lilla
  upplysta fläcken, som följde tätt efter vagnen, och de gnistrande
  stjärnorna där högt uppe. Halftimme efter halftimme satt han där,
  lyssnande till den dofva, dånande tonen, som alltid ljöd genom tågets
  rasslande slammer, såg ut med samma tunga blick i dunklet och lät
  tankarna ströfva vida omkring.
  
  De förde honom bakåt genom det förflutna, dag efter dag, vecka efter
  vecka, månad efter månad och år efter år. Bilden af den ena staden, det
  ena landet, den ena världsdelen efter den andra dök upp i hans minne,
  blef för en stund så tydlig som hade han sett det alt endast dagen
  förut, och sjönk tillbaka i dunklet igen. Och ingalunda mindre brokig
  var den samling människor han sammanträffat med och som nu passerade
  revy för hans minnes blick. Intressanta och ledsamma människor, goda
  och dåliga, tilldragande och frånstötande -- alla möjliga raser och
  alla möjliga slags individer hade han kommit i beröring med under de
  sista åren.
  
  Men hvad utgjorde egentligen behållningen af dessa skiftande år? En
  kretsgång i erfarenhet, ständigt förande tillbaka till den mera anade
  än klart tänkta utgångspunkten: att människor äro människor hvar som
  hälst i världen, i grunden af samma slag, med samma lustar, samma
  sträfvanden, samma sätt att tänka och döma och känna -- och med
  olikheter, som kungöra sig egentligen blott i det yttre, i drag, som
  bero mera af klimat och omgifningar än af värklig olikhet i anläggning.
  Och ofvanom den stora massan ligger också öfveralt det bästa lagret,
  aristokratins, intelligensens, de förfinade traditionernas och hjärtats
  värkliga aristokrati, den som tvingar alt utom dumheten att böja sitt
  hufvud, oberoende af, om den eger guldets mäktiga stöd eller ej. Ett
  lager ändå mera homogent i tankar, känslor och åskådningssätt än
  bottensatsen, den stora hopen -- om det också inte är så absolut
  ensartadt som pöbeln på höjderna, den som inte har och inte vill hafva
  någon annan än rikedomens utmärkelse. Den klassen är fullt ut lika
  simpel, dryg och vidrig i söder som i nord, i öster som i
  väster -- -- --
  
  Det var idel bekräftanden af gamla tankar och gamla erfarenheter, alt
  detta. Den tid är längesedan förbi, då länder och folk lefde i sträng
  afskildhet från hvarandra, frambringande personligheter och typer med
  skarpt utpräglade karaktärsdrag, nu går nivelleringen omotståndligt
  fram öfver världen, utplånande alla gränslinjer och råmärken, görande
  alt och alla lika. Blott i ödemarkerna, de värsta, ogästvänligaste
  ödemarkerna lefver ursprungligheten ännu kvar, men det är vildens
  ursprunglighet och vildar äro, när alt går omkring, häller inte annat
  än vildar, om hvita eller svarta, gula eller röda -- -- --
  
  Den ensamma passageraren tände en ny cigarr, förändrade litet ställning
  i korgstolen och flyttade blicken från mörkret där ute till
  rökringlarna, som stego ett stycke uppåt och sedan lade sig som en
  tunn, blågrå slöja mellan hans öga och vagnens grant snidade tak.
  
  Längre tillbaka i tiden gingo hans tankar, flögo i hast öfver en hop
  minnen från den förfinade civilisationens hemorter i Europa och drogo
  blixtlikt klart och snabt upp en jämförelse mellan detta förflutna och
  det närvarande. Med en ovillig och ofrivillig rynkning af pannan dref
  han dem ifrån sig, men endast för att nästa ögonblick finna dem
  sysslande med ännu äldre minnen, från hemlandet och alla där.
  
  Vecket mellan ögonen blef djupare; han steg upp och blickade åter utåt
  banan, som nu började skymta otydligt i den skymning som förebådade en
  ny dag. Det dög inte att låta de minnena hafva fritt spelrum; det
  visste han af erfarenhet. Inte här i landet, där man behöfde hvar smula
  fasthet och mod för att komma någon väg. Han såg på sin klocka, fann
  att det var för sent att mera söka någon hvila och satte sig bekvämt
  till rätta i stolen igen, i det han med en ansträngning vände tankarna
  från det förflutna mot framtiden och planerna för den.
  
  Det var intet litet företag han planlagt under de sista dagarna, det
  talte nog öfvervägas från olika sidor. Den ena detaljen, den ena
  svårigheten efter den andra framstälde sig, togs upp, skärskådades och
  lades undan i någon hjärnans vrå, med en påskrift som angaf, huru den
  skulle behandlas och öfvervinnas, då tiden var inne. Ju mera han
  fördjupade sig i sin plan, desto mera intresserad blef han, rökte i
  långa drag och blåste röken långt ifrån sig, utan att mera egna en
  blick åt utsikten utåt banan, som syntes alt tydligare i det gryende
  ljuset.
  
  Och dock hade landskapet helt och hållet förändrat karaktär under
  natten. Slätten hade försvunnit och lämnat plats för skogbeväxta
  kullar, där ek, lönn och alm prunkade i högsommarens fulla, mörka
  grönska. En och annan liten sjö skymtade fram, med fin, ljusgrå dimma
  öfver det lugna vattnet, en och annan kulle steg högre mot skyn än de
  öfriga, krönt af kala klippor längs branten. En och annan däld var
  djupare och fuktigare, och där växte andra slags träd än de som prydde
  kullarnas sidor. Hvitstammiga björkar, små och obetydliga bland de
  andra trädens praktfulla löfvärk, skymtade i dälderna och jämte dem här
  och hvar små, knotiga kärrtallar, med vridna grenar och styf, borstig
  barr i täta klumpar. Men den ensamme passageraren i tågets sista vagn
  såg intet af alt detta, där han satt och tänkte på framtiden, omedvetet
  följande med blicken huru ljuset småningom likasom sög in det grå
  dunkel, som ännu höljde näjden. Landskapet förändrade sig fortfarande,
  björkarna växte i antal och tallarna samlade sig i klungor nere i
  dälderna. Sceneriet gjorde nog ett visst intryck på hans näthinnor, men
  intrycket hade ännu icke fortplantat sig till hjärnan. Han såg det
  inte, om det ock i någon mån trängde sig in i hans tankegång.
  
  Då rann solen upp öfver kullarna i öster, dess strålar dränkte på en
  gång hela näjden i guldrödt ljus och kastades i en glindrande reflex
  tillbaka från en vattenyta invid banan, rätt in i den ensammes ögon.
  Han böjde sig hastigt framåt, steg upp, skuggade blicken med handen och
  uppfattade i ett nu den lilla landskapsbilden, i detsamma tåget ilade
  förbi. -- Och då kommo de ansträngdt bortdrifna minnena på en gång
  tillbaka med sådan styrka att hans ögon skymdes för en stund.
  
  Det var bara en liten kärrsjö, som kastat solstrålarna in i den sista
  vagnen af tåget, en kärrpöl med breda näckrosblad simmande på det bruna
  vattnet och brungrön pors, som täckte stränderna i en oredig massa, där
  bakom björkar och knotiga martallar växande i täta dungar och närmast
  honom ett bredt, djupt dike genom den feta, svarta kärrjorden. Intet
  annat var det, men den lilla landskapsbiten såg ut som om den blifvit
  skuren midt ur hjärtat af skogmarkerna i det undanskymda landet där
  långt uppe norr, borta på andra sidan världshafvet -- och därför
  blickade den ensamme ännu en stund efter det tåget lämnat kärrsjön
  bakom sig.
  
  Barnsligt var det ju, om man så vill, men hos de flesta af oss sitter
  det slags barnslighet på lur i någon undangömd skrymsla, så tyst och
  bortglömd, att vi inte ha en aning om dess tillvaro, innan den med ens
  lockas fram, ända upp i ögonen -- vore det så ock blott af en liten
  kärrsjö med breda näckrosblad på vattnet och brungrön pors och nödvuxen
  skog rundtomkring.
  
  
  
  
  
  
  
  
  End of the Project Gutenberg EBook of Utvandrarehistorier, by Konni Zilliacus