text: Produced by ronnie sahlberg and the Online Distributed
  Proofreading Team at http://www.pgdp.net (This file was
  produced from images generously made available by The
  Internet Archive)
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  SOLENS BARN
  
  
  BILDER
  
  FRÅN AMERIKA FÖRE COLUMBUS
  
  AF
  
  CARL NISSEN
  
  GÖTEBORG
  WETTERGREN & KERBER
  1896
  
  
  
  
  GÖTEBORG
  WALD. ZACHRISSONS BOKTRYCKERI
  
  
  
  
  Bland alla de folkslag som befolkade Amerika före landets upptäckt af
  europeerna äro Peruanerna och Aztekerna de märkligaste --.
  
  Peruanerna, hvars rike i århundradet före spanjornas inkräktande var på
  höjden af sin makt, omfattade det mesta af det nuvarande Ecuador,
  Bolivia, Peru och Chile eller landet mellan 2:dra och 37:de breddgraden.
  
  Detta mäktiga rike begränsades mot norr af Cordillernas taggiga krön,
  hvars imposanta höjder satte gräns för rikets utvidgning norrut.
  
  På andra sidan Cordillerna, från Panamatången till midten af Mexico,
  herskade ungefär under samma tidsperiod en mäktig krigarstam, Aztekerna.
  Dessa två folkslags utvecklingshistoria går långt tillbaka i forntiden.
  
  I denna trakt hafva enligt historiens vittnesbörd under tidernas lopp
  stammar vuxit upp och förökat sig och slutligen med ohejdad kraft och
  våldsamhet kastat sig öfver andra stammar, dödat och tillintetgjort
  många års kultur och sedan byggt upp nya murar på de spillror, deras eget
  förstörelsearbete lämnat efter sig.
  
  Därefter har, tack vare landets oändliga rikedomar och lätta tillgång
  till förvärfskällor, en ny kultur uppblomstrat för att i sin tur
  tillintetgöras och gifva plats för nya stammar, som å nyo från början.
  
  Och midt under detta nedrifvande och uppbyggande, som närmast bör
  tillskrifvas mäktiga höfdingars stridslystnad, fåfänga och sträfvan efter
  att utvidga sitt land, se vi dessa olika folkslag förenade i offrandet
  till en gemensam gudom: Solen.
  
  Till dess ära hafva strömmar af blod flutit från offerstenar och tempel.
  Till dess ära har arbete i fredliga dagar nedlagts på byggnader, hvilkas
  egendomliga stil fortlefvat till våra dagar.
  
  Solen var lifvets symbol.
  
  För att försvara hennes gudabeläte uppfostrades barnen till krigare och
  präster.
  
  Hennes glädje väckte man genom jubeloffer af människor. Hennes missnöje
  förebådade krig; solen var förtörnad, solen ville hämnas.
  
  Och där, hvarest denna kultur, en tropisk naturs alstringsrika värld
  lefvat, lidit och gått under, där, hvarest dessa städer med sina mäktiga
  pyramider och sagolika tempel funnos, där har urskogens tätaste, mest
  ogenomträngliga och vilda natur byggt upp sitt värn mot nutidens
  forskningsarbete. Att nå in till en sådan härd af ruiner sker endast
  genom ett svårt rödjningsarbete i urskogen.
  
  Fot för fot, steg för steg går vägen dit, och säkert skola många år gå
  förbi, innan dessa massor af forntida byggnader hunnit att dragas fram i
  ljuset.
  
  Hvad som till dato kommit i dagen och blifvit undersökt, är ej mycket i
  förhållande till det arbete, som därå nedlagts. Men å andra sidan är det,
  man nu känner, af så stor betydelse, att man däraf kan bilda sig en
  bestämd åsikt om forntidens byggnadssätt, om arkitekturen såväl som om de
  materialier, som begagnades. En del aztekiska bildstoder hafva äfven
  funnits och studerats.
  
  Förnämsta källan till vår kunskap om de olika stammarnas lif och kultur
  hafva vi att söka dels i missionärernas berättelser, dels i muntliga
  traditioner från de äldsta infödningarnes afkomlingar.
  
  Peruanerna och Aztekerna ägde ej kännedom om hvarandras tillvaro. -- Å
  hvar sin sida denna mäktiga bergskedja lefde dessa folkslag, sitt
  egendomliga, men mycket olika kulturlif.
  
  Peruanerna behärskades af inca, en konungasläkt, som enligt sägen -- ty
  skriftecken voro obekanta -- härstammade från Solen.
  
  Den första inca grundade Cuzco kring år 1000 e. chr.
  
  Han utvidgade sitt lilla rike. Genom sin vänlighet och godhet vann han de
  kringboende stammarne för sig.
  
  Denna vänsällhet och egendomliga förmåga att kunna vinna främmande
  folkstammar karakterisera incakungarne.
  
  Medan aztekerna med sina kungar som härförare förde utrotningskrig mot
  underlägsna stammar, föredrogo peruanerna att, i den mån riket
  utvidgades, flytta de fångna folkstammarne vid gränsen till det inre af
  Peru, där fångarne fingo sin frihet och efterhand förbrödrade sig med
  infödingarne.
  
  Peruanerna själfva fingo däremot befolka rikets gränsprovinser.
  
  Aztekerna, hvilkas djärfhet och grymhet trotsa all beskrifning,
  utvecklade i sina mångfaldiga religiösa ceremonier en håg för
  människooffring, hvarom deras hieroglyfberättelser kraftigt tala.
  Peruanerna offrade däremot endast vid mycket högtidliga tillfällen
  menniskor, under vanliga förhållande gåfvo de solen frukter, korn och
  blommor i offergåfva.
  
  Hvad som karakteriserar incakungarnes värksamhet är den lagstiftning, som
  från Cuzco, Perus hufvudstad, bredt sig ut öfver hela riket och
  omsnärjde allt och alla i mjuka, men olösliga bojor.
  
  Incakungarne voro bland de största envåldshärskare, historien har att
  uppvisa.
  
  Incan var lagstiftaren och lagen, han var incarnationen af solens guddom
  på jorden, den gode och gifmilde fadren, som gaf det arbetande, trälande
  folket, hvad det behöfde. --
  
  Han var moralens väktare och de sjukas hjälpare; med samma mjuka hand,
  hvarmed han utdelade kläder och lifsmedel till alla sina undersåter
  hindrade han dem från all fri verksamhet, och han dödade hvarje
  själfständighetskänsla hos dem.
  
  Det peruanska riket påminner i mångt och mycket om den ideella stat,
  socialismen sträfvar att uppbygga, med upphäfvandet af all individuell
  egendom, statens insamling af allt råmaterial och på samma gång
  undvikandet af förmögenhet och fattigdom. --
  
  Aztekernas historia går tillbaka ända till tiden vid Kristi födelse, då
  där existerat ett mäktigt mayarike, kalladt Zibalba.
  
  Inom detta rike uppkom en mäktig stam, kallad nahuastammen. Denna
  bekämpar mayariket, och kriget slutar med rikets upplösning, under det
  nahuastammen sprides åt alla håll. Det stora Zibalba delas nu i många
  småriken, som ömsom bekriga hvarandra, ömsom sluta sig tillsamman.
  
  Riken bildas nu bland annat i Yucatan och Guatemala, men hufvudmängden af
  den från Zibalba utvandrade nahuastammen går mot nordväst under namn af
  tolteker. Den kommer till de ofantliga dalsträckningarna vid
  Mexikosjöarna, hvarest den genast börjar angripa de där bosatta
  stammarna, fördrifva invånarna, anektera landet och behålla allt, som har
  värde. Detta försiggår i sjette eller sjunde århundradet.
  
  Toltekernas författning, som till en början säges hafva varit hieratisk
  med präster som maktinnehafvare, skiftar sedermera karakter, så att de få
  kungar till härförare. I det tionde århundradet börjar toltekerrikets
  upplösning, framkallad af de förnämas moraliska förfall.
  
  Tvenne folkstammar rycka nu in i Centralamerika: chichimekerna och
  aztekerna, och dessa båda besegra toltekerna.
  
  Aztekerna fördrifvas i det elfte århundradet af sina forna bundsförvanter
  ända ned till de sumpiga trakterna vid Mexikosjöns stränder.
  
  I dessa träsk väntade och hoppades deras fiender, att aztekerna skulle gå
  under, men med sin sega motståndsförmåga i olyckan förstodo de att göra
  den ofruktbara terrängen fruktbringande genom anläggning af konstrika
  trädgårdar ute i sjön och byggde så staden Mexiko, uppkallad efter Mexi,
  deras förste konung.
  
  Långsamt men säkert växte staden. Folkmängden tilltog, kulturen
  uppblomstrade, och i det fjortonde århundradet upptogo de striden med
  sina fiender, besegrade dem och behöllo makten, till dess spaniorna
  blefvo landets herrar i det sextonde århundradet.
  
  Att aztekerna närmast ådragit sig intresse, kommer sig af den egendomliga
  kultur, de utvecklade, i det de genom motgångar och umbäranden arbetade
  sig upp till ett intelligent och kraftigt folk, hvars efterlämnade minnen
  illustrera medeltidens blandning af civilisation och barbarism.
  
  Det ansågs som rättvist att på det mest omänskliga sätt behandla
  krigsfångar; de blefvo ihjälpinade efter särskilda religiösa
  föreskrifter. Å andra sidan höllo de inom egna dörrar strängt på
  rättvisan, liksom de i hemmet uppträdde som ömma, kärleksfulla
  familjefäder och som det godas beskyddare, orubbligt trofasta i
  äktenskapet, ridderliga och uppoffrande i vänskap.
  
  Denna kontrast mellan det religiösa ceremonielet och hemlifvet är hos
  dylika folkstammar äljes tämligen sällsynt. Tager man i betraktande deras
  efterlämnade konstföremål, som visa deras sträfvande efter en ideell
  framställning af konsten inom de olika yrkena, den enorma tid de måste ha
  användt på dekorativa och monumentala föremål, deras förkärlek för
  åkerbruk och fiske -- kort sagdt, allt, som hos andra nationer är
  kännetecknande för en fredlig och lycklig utveckling -- så har man svårt
  att tänka sig, att samma människor kunde från hemmets fridfulla och lugna
  härd med oblandad fröjd gå till offerstenarna och där under jubel åse de
  i tusental hvarje år offrade, slaktade krigsfångarna, hvilka de sedermera
  uppåto.
  
  Aztekerna gingo genom lifvet med buller och bång, med ett
  själfförtroende, skapadt af järnvilja och stålsatta nerver. -- När solen
  gick bak hotande moln, eller dess strålar färgade horizonten röd, gåfvo
  prästerna krigssignalen, och det vilda, otämjbara berserkaraseriet kom i
  fullt utbrott. --
  
  Peruanerna älskade solens glödande strålar. Dess allsmäktiga ljus, som
  inbäddade allt i fred och lugn, kom från den stora stjärna, hvars barn de
  voro, och hvars lära de sökte utbreda.
  
  Med de bilder, som härmed framläggas för allmänheten, har jag sökt gifva
  konturerna af tvenne kulturfolks lif, hvilkas historia tillhöra det
  egendomligaste, Amerikas forntid har att uppvisa och som måhända kan ännu
  i vår tid väcka intresse hos en och annan, ty stor var den lifskraft som
  föddes af solens dyrkan.
  
  
  
  
  I.
  
  På väg till Cuzco.
  
  
  Marañonflodens breda vatten glider långsamt förbi skogrika stränder,
  vattenväxters mångtrådiga nät slingrar sig kring kullvräkta, urgamla
  stammar, från hvilka mörka, nakna grenar höja sig öfver vattenbrynet likt
  jättearmar, stelnade i den tropiska naturens kväfvande famntag.
  
  Naturen ligger sömntung i solgasset, ingen fågel flyger kvittrande utmed
  floden -- stora, brokigt färgade insekter svärma ljudlöst öfver ytan och
  gripa emellanåt en vilsekommen fluga eller mygga, som seglar på ett
  lösryckt blad, hvilket sakta glider fram, tills det försvinner i en
  sorlande fors -- den ende störaren af naturens dödslika tystnad.
  
  Det hviskar i säfven; en mild bris drager öfver floden. Strändernas
  praktfulla, färgrika men doftlösa blommor buga sig för spegelbilden i
  vattnet, resa sig åter och stirra med stora, förvånade ögon upp mot ett
  hvalf af palmer, lianer och evigt grönskande löfträd, genom hvilket här
  och hvar en flik af djupblå, glänsande himmel tittar fram.
  
  Vid stranden något högre upp, där en ljusning mellan träden förråder en
  öppen plats, står en högrest, kraftigt byggd, mörklagd krigare. Hans
  dräkt utgöres af en mörk bomullstunika, som når halfvägs till knäet och
  öfver länderna sammanhålles med ett bredt bälte; armar och ben äro nakna;
  på hufvudet bär han en hjälm af trä, öfverklädd med skinn och prydd med
  fjädrar i sällsamma färger; på fötterna mockasiner, fästa med remmar,
  snörade ända upp till knäet.
  
  Blod sipprar ur ett sår under venstra armen, som är omlindad med ett
  säfblad, hvars blodstillande kraft ej ännu hunnit verka; det har delvis
  lossnat och hänger ned som en bred, röd strimma.
  
  Han stirrar med ett sorgset uttryck öfver till andra stranden, där
  urskogens dunkla kronor spegla sig; bortom dem, långt därinne ligger hem,
  frihet och framtid i spillror. På andra sidan vattnet hviskar det i
  säfven och susar det i kronorna -- det är vaggsång och visa från de
  otaliga sjöarnes och de skogkransade flodernas land, som han aldrig skall
  återse ...
  
  Vid tanken på fångenskapen skälfva de seniga armarne, händerna knytas,
  ögonen låga, och de breda näsborrarne vidgas; blodet flyter ymnigare från
  hans sår.
  
  Krigaren går ett par steg framåt och trampar i vredesmod ned de blomster,
  som här växa på fiendemark. Med den obändiga lidelsen hos en
  halfciviliserad ras hatar han denna nation, som trängt in i hans hemlands
  bygder, öfvermannat och fängslat den stam, han tillhört, och som fört den
  bort för att i främmande land lyda andra lagar och omfatta en ny lära.
  
  Förbannelse öfver incas, förbannelse öfver denna hjord af slafvar, som
  förstört hans hemland, dess seder och tro!
  
  Han tar fram en amulett, som han bär i kedja kring halsen, och betraktar
  med mörka blickar den otympliga bilden af sitt hemlands gud -- den
  förtörnade, som i nödens stund prisgifvit sina trogna, fastän till hans
  blidkande strömmar af blod gjutits på prästernas altaren.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Han tillhör en mindre folkstam vid det nuvarande Bolivias gräns, en stam,
  som i slutet af femtonde århundradet tillfångatogs af peruanerna, hvilkas
  konungar -- incas -- ständigt utvidgade sitt rike, så att detta på höjden
  af sin storhet omfattade hvad vi nu kalla Peru, Bolivia, Ecuador och
  större delen af Chile. Den krigshär, som nu efter sex månaders
  lyckosamma strider återvändt hem, har slagit läger på en öppen plats, på
  trenne sidor omgifven af skog, under det att den fjärde sluttar jämn ned
  till flodbädden.
  
  På denna plats rymmes det eröfrade landets hela befolkning, som med
  kvinnor och barn uppgår till tio eller tolf tusen. Fångarne skola enligt
  incas befallning föras till någon mindre tätbyggd del af hans rike, medan
  deras forna land tages i besittning af peruanska nybyggare. Detta sätt
  att gå till väga afser att trygga gränserna medelst en pålitlig
  befolkning; de underkufvade flyttas till sådana trakter af det inre, der
  klimatet i möjligaste mån motsvarar hvad de voro vana vid.
  
  Den peruanska hären har till ett antal af trettio tusen man lägrat sig i
  skuggan vid skogsbrynet och har från alla håll ett vaksamt öga på
  fångarne, som fritt röra sig på den stora slätten med sin ram af skog och
  flod.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Den sårade krigarens blickar hänga fast vid kronorna på andra stranden,
  hvilka tyckas vinka honom hem igen. Hans längtan växer och växer. Bilder
  af fosterlandet taga allt klarare gestalt för hans själs öga. Hans törst
  efter frihet ökas och framkallar ett hägrande hopp, som kommer hans
  pulsar att flyga fortare ... Om han med sitt lif, med sitt eget blod
  kunde blidka den vredgade guden genom att offra sig själf som en sista
  försoningsgärd vid hans altare i den öfvergifna hembygden!
  
  Han drömmer sig vara på väg tillbaka dit, ila på välkänd stig i sitt
  lands skogar och nå fram till det öde templet såsom sin stams ifrån döden
  uppståndne befriare.
  
  Han griper å nyo det otympliga gudabelätet och tror sig i de klumpigt
  formade dragen läsa en uppmuntran men på samma gång den domen, att blott
  öfver hans lik går vägen till fosterlandets räddning. Om han skulle
  misslyckas ... Hvad mera? Hvad värde har lifvet för honom, sonen till en
  höfding utan land?
  
  Han ser sig omkring. Långt uppe på slätten sitta de äldsta af hans stam
  allvarsfulla kring sin nye höfding, hans ende broder, den fallnes äldste
  son. Hans blick glider sökande öfver klungan af kvinnor och barn, tills
  den plötsligt fäster sig vid en ung flicka, som sitter och stirrar mot
  trädens löfverk med ett sorgset, frånvarande uttryck. »Yelva!» hviskar
  han, och den tända glöden i hans öga slocknar; läpparne röra sig med ett
  smärtsamt uttryck, och han besluter att offra sin hemliga kärlek för
  plikten mot fosterlandet.
  
  Dystert tigande sitta eller ligga de alla, hela hans stam, kring
  slocknade eller rykande eldstäder. Peruanernas sång ljuder entonig från
  den solbegjutna slätten -- de hemdragandes segersång.
  
  Hans blick glider än en gång öfver den stora taflan, som ville han i
  minnet inprägla hvarje drag, och dröjer än en gång vid den unga flickan.
  Så vänder han sig om med ett uttryck af fast beslutsamhet, tar ett par
  steg framåt, lägger af sig hufvudbonaden, som nu skulle vara blott till
  hinder, och glider försiktigt in i den manshöga säfven, som knappast rör
  sig, då den smidiga kroppen arbetar sig ut mot strömmen. Han tänker
  stanna i vassbrynet, tills det mörknar, och då drifva ned mot floden.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Han går sakta framåt, och han lyssnar spejande vid hvarje steg. Plötsligt
  skär en gäll hvissling genom luften, och inifrån strandens löfmassor
  ljuder ett högt befallande: »Vänd!» -- »Vänd tillbaka!» upprepa en massa
  röster från ofvan och från sidorna. Fången stannar förtviflad och ser
  upp. På detta var han ej förberedd. Till höger och vänster skymta
  peruaner mellan trädens grenar. De ha suttit där tysta och utan att med
  en rörelse förråda, huru de följt hans gång genom säfven.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Han står först rådlös -- men så ljungar det till i hans ögon, hans beslut
  är fattadt. Då han gör en rörelse som för att återvända, ser han pilarne
  tagas bort från vakternas bågar -- det är på detta ögonblick han räknat
  -- och han dyker blixtsnabbt ned i vassen.
  
  Ett regn af pilar slår dock snart ned på den plats, där han försvann, och
  femton till tjugo krigare störta sig i vattnet för att fånga rymlingen.
  Ute i strömmen höres ett halfkväfdt skri, följdt af ett stönande.
  Peruanernas alltid träffsäkra bågar ha sändt den flyende en varning.
  
  Vakternas signaler och rop kalla till stället allt flere höfvitsmän och
  soldater, medan fångarne uppe på slätten till hälften resa sig ur sina
  hvilande ställningar och slött följa rörelsen vid stranden. En officer
  har tagit befälet därnere, och snart är den illa sårade krigaren bragt i
  land. Som en löpeld går det då genom lägret, att den fångne höfdingens
  broder sökt rymma och blifvit gripen.
  
  De underkufvade strömma till och åse dystra, huru den afhållne unge
  mannen blodig och nedsölad bäres genom lägret. Småbarns skrik och
  kvinnors klagorop blandas med höfvitsmännens högljudda befallningar.
  
  Den döende bäres fram till ett af de få träd, som enstaka växa på
  slätten. Soldaterna drifva fångarne tillbaka, alla utom en -- en ung
  kvinna, ännu halft ett barn. Hon tränger sig igenom leden, kastar sig
  framför den döende och slår förtviflad sina armar ikring honom. Hennes
  sorg är liksom hela hennes natur häftig och hejdlös. Genom den tunna
  klädningen, som räcker blott från bröst till knä, ser man den unga, ädelt
  formade kroppen skälfva och rycka, medan pinglet af guld- och
  pärlsmycken i hår, kring hals och armar ledsagar hennes rop af smärta.
  
  Den befälhafvande peruanen, som med en blandning af undran och medömkan
  åsett uppträdet, söker skilja den unga kvinnan från krigaren och söker
  samtidigt lugna henne med några goda ord. Fången tages omsider ifrån
  henne och bindes vid trädet; enligt incas lag, som är bjudande sträng och
  i detta fall drabbar hög och låg lika, måste han genast dö.
  
  Peruanska trupper omgifva på tre sidor stället; på den fjärde, som vetter
  åt floden, finnes blott trädet med den bundne. Tjugo bågskyttar
  kommenderas fram, lystringsordet ljuder, och den döende är befriad från
  de gräsliga plågor, om hvilka krampryckningarna i anletsdrag och lemmar
  förut burit vittne.
  
  Å de små kullarne på slätten ha fångarne varit stumma åskådare till
  afrättningen, som försiggått så snabbt, att nu en viss häpnad hos dem
  blandas med sorgen -- helst de väntat ett upprepande af den tortyr, de
  själfva plägat bruka mot krigsfångar.
  
  Peruanerna draga sig tillbaka till skogsbrynet, och liket öfverlämnas af
  en officer med några deltagande ord till de fångnas höfding. Den dödes
  broder och stammens äldste stå i tyst sorg kring liket, vid hvars sida
  den unga kvinnan knäböjer, medan hon åter sätter på hans hufvud
  krigarhjälmen, som man funnit i vassen ...
  
  Men de undertryckta skocka sig allt tätare, och ett doft mummel höres
  från deras led.
  
  Liknöjdheten har vikit, och grofva, vapenlösa händer knytas i vredesmod.
  Blickarne dragas oemotståndligt till hemlandet, hvars strand glittrar i
  solsken. Kanske guden, som öfvergifvit dem, skulle komma dragande öfver
  det breda vattnet och gifva seger åt en ny förtviflans kamp! ...
  
  Så småningom slappas de spända musklerna, och ögonen återfå sitt liknöjda
  uttryck; slöheten har på nytt tagit herraväldet, och fångarne uppsöka
  tysta sina lägerplatser rundt ikring stoftet af den man, som offrat sig
  själf vid det sista försöket att åt dem återvinna ett fosterland.
  
                    *       *       *       *       *
  
  I ena utkanten af den öppna platsen står på en kulle, öfverskuggad af en
  väldig ek, en tältbyggnad i form af en afskuren kon; tälttygets ljusgröna
  färg smälter alldeles samman med småskogens grönska. Framför tältet gå
  två skyltvakter i peruanernas vanliga krigsdräkt: ett hvitt skynke, som
  ett par hvarf virats kring länderna och på ena sidan hänger ned som en
  bred tofs, samt en bomullstunika, kring midjan fasthållen af ett bälte;
  hufvudet skyddas af en skinnklädd trähjälm; armarne äro nakna; på
  fötterna remfästa sandaler. Vapnen äro lans och svärd, pil och båge samt
  stridsyxa och sköld: alla eggar och uddar äro af koppar, ty stål eller
  jern känner man ej.
  
  Tältet består af ett enda rum, hvars ljus kommer uppifrån genom en slöja
  af genomskinligt tyg, som dock är tät nog att afhålla insekter och att
  sprida blott en för ögat välgörande halfdager.
  
  Vid bordet i tältets midt sitter en femtioårig man, klädd i en dräkt, som
  är lik menige mans, blott af finare slag med inväfda guldbårder. Det är
  den högstbefallande öfver hären, en af incas generaler.
  
  Framför honom ligger en karta öfver incas rike, hvars gränser och
  indelning utmärkts medelst upphöjda linjer. Ehuru kartan -- gjord af
  sammansydda torra blad af maquesplantan -- icke är något mästerverk, ger
  den en god öfversikt af det väldiga riket. Man ser Cuzco, den heliga
  hufvudstaden, afbildad som en sol, från hvilken utgå fina strålar,
  inlagda med guld. Titicacasjön sydost därom är utmärkt med en blå fläck
  med gyllne kant, hvarifrån andra fina guldstrålar möta dem, som utströmma
  från Cuzco. Vattnet i denna sjö, belägen i hjärtat af Peru, är heligt.
  
  Efter den stora syndafloden -- solens straffdom öfver urfolket för deras
  syndiga lefverne -- torrlades först af alla ställen på jorden en ö i
  Titicacasjön. Där skapades två incas, bror och syster, man och hustru.
  Af solen, sin fader, fingo de en guldvigg och befalldes att med den
  vandra mot norr, tills den borrade sig ned i jorden. Där skulle de stanna
  och samla kvarlefvorna af ett fordom talrikt folk samt lära det att
  vandra i solens beläte, blifva goda och rättskaffens människor, att odla
  jorden och bygga städer. Detta timade i Cuzcos dal.
  
  På detta sätt framstod den förste inca som solens son, den allsmäktiga
  gudomens ställföreträdare på jorden, och det lyckades hans efterkommande
  att underkasta sig hela Peru och närgränsande land. Den lära, de
  förkunnade, och deras kloka styrelse gåfvo upphof till en kultur, som
  småningom förenade millioner människor till ett stort samhälle.
  Omgifvande stammars kannibalism och andra råa seder utplånades, allt
  eftersom de bragtes under incas ordnade välde.
  
  Tvärs öfver kartan, nästan i korsform och med krysspunkten i Cuzco, äro
  dragna två mörka streck. De beteckna tvenne landsvägar, de enda af
  betydenhet i landet. Den ena går i linje med Stilla oceanen, hvars kust
  delvis utgöres af en bred låglandsplatå med öknar och öde ängder mellan
  hafvet och Cordillerna. Den andra vägen leder högt öfver dessa berg,
  sluttar ned åt öster, går öfver floder och bråddjup på hängbroar, är på
  sina ställen insprängd i snöfjället och har murats utmed svindelhöga
  stup på en grund af stenar, som brutits ut bit för bit, sedan klippan
  gjorts skör vid eld, och som störtats ned i djupet för att hvarf på hvarf
  tornas upp till fundament.
  
  Kartan företer vidare en mångfald cirklar, ljusare närmare Cuzco men
  mörknande mot landets gräns; de senare utvisa nyvunna sträckor, hvilkas
  befolkning ännu icke fullständigt uppgått i solens ljusa rike.
  
  Generalen har ur en hylsa tagit fram en fin bennål jämte några tuber med
  mörk färg, åstadkommen af växtsaft. Han har under fälttåget uppmätt det
  eröfrade landet och på kartan inristat dess läge; han ämnar nu afsluta
  detta arbete genom att färglägga gränslinjen.
  
  Generalen är så fördjupad i detta arbete, själft en frukt af många
  månaders ihärdiga kamp, att han ej lagt märke till, att tältets lätta
  förhänge dragits åt sidan och en budbärare ljudlöst trädt in; denne står
  nu otåligt väntande, att fältherren skall varsna hans närvaro. Han
  tillhör de s. k. chasquis eller statslöparne. Deras uppgift är att
  snabbast möjligt delgifva olika landsdelar konungens eller regeringens i
  Cuzco budskap. Å hvar fjärde kilometer -- efter nutida mått -- finnas små
  stationer; mellan tvenne dylika ha löparne att röra sig. De springa fort,
  och äfven då vägen bär öfver berg och dal, tillryggalägga de sträckan med
  förvånansvärd snabbhet. Dessa löpare, som vid stationerna aflösa
  hvarandra, äro alla edsvurna, kraftiga unga män, och njuta i samhället
  stort anseende.
  
  Löparens flämtande andedräkt tilldrager sig omsider generalens
  uppmärksamhet; det budskap, som då framlämnas, är inlagdt i ett
  maquesblad, omviradt med en röd tråd. Åsynen af denna tråd är
  tillräcklig, för att generalen med otålighet skall öppna budskapet, ty
  den röda tråden angifver, att konungen själf är afsändaren -- den är så
  att säga incas sigill och återfinnes i fransen kring den hufvudprydnad,
  som endast landets herre har rätt att bära.
  
  Brefvet ter sig egendomligt. Hvarken skrift- eller bildspråk är kändt,
  och man är hänvisad till antingen muntliga meddelanden eller s. k.
  quipus. Dessa utgöras af ett -- vid pass sextio centimeter långt --
  snöre, bildadt af olikfärgade, tätt hoptvinnade trådar, hvarå en mängd
  kortare trådar fastgjorts som en frans. Färgerna beteckna olika saker --
  hvitt silfver, gult guld -- och å hvarje tråd kan göras ett visst antal
  knutar, som då betyda ett visst antal, ett särskildt begrepp o. s. v.
  
  Den quipus, konungen sändt sin segerrike fältherre, var en brun tråd med
  fyra knutar; vid den fjärde voro fästa regnbågens sex färger -- de
  kungliga färgerna -- jämte en röd tråd af samma skiftning som den,
  hvarmed brefvet varit omlindadt.
  
  Det drager ej länge om, innan generalen tolkat meddelandet. Den bruna
  tråden betecknar landsvägen, och de fyra knutarne utmärka lika många
  dagsmarscher. Regnbågsfärgerna antyda, att på den fjärde rastplatsen
  skall inca möta; den röda tråden framför hans tack till den segerrika
  hären.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Budskapet föranlåter generalen att snabbast möjligt tåga mot den af
  konungen utstakade mötesplatsen. Uppbrottet sker inom en timme. Tält,
  husgeråd och allt annat, som medföres, tages om hand af förrådssoldaterna;
  fångarne få hvar sin börda efter ålder och krafter.
  
  Peruanerna blifva först färdiga; uppfostrade i sträng manstukt och som
  soldater vana att lystra till signaler, intaga de strax sina platser vid
  uppställningen. En del af dem hjälper fångarne att ordna med packningen.
  De sårade och sjuka bäras. Lastdjur brukas aldrig i deras krig.
  
  Generalen med sin stab går raskt utmed lederna, soldaterna hälsa honom
  med de långa spjuten -- båge och pilar hänga öfver axeln, dolkar, svärd
  och stridsyxa äro fastgjorda vid vänster sida. Hufvudbonaden är olika för
  skilda bataljoner, och de förnämligaste trupperna af infödda från Peru ha
  sina trähjälmar öfverklädda med koppar. Sköldarne bäras under marsch på
  ryggen, så att kroppens fria rörelse ej förhindras. Hvarje bataljon har
  sin fana; de skiljas genom färgen men ha i vänstra hörnet upptill ett
  märke, gemensamt för alla rikets flaggor -- regnbågsmärket, som betygar,
  att inca är himmelens son.
  
  Generalen har fullbordat sin mönstring; han har personligen öfvertygat
  sig om, att allt är i ordning, att trupper och fångar ha tillräcklig
  förplägning, och att de sårade fått pålitliga bärare. Träpipeblåsarne ge
  signalen, befallningarna ljuda, manskapet ordnar sig åtta man i ledet,
  hären sätter sig i rörelse, och i samma ögonblick börja tusenden sjunga;
  tonerna fortplantas från afdelning till afdelning. Det är folkets
  krigssånger, som än i glada, än i tungsinta tonfall tolka kärleken till
  fosterlandet.
  
  Som en ändlös orm slingrar sig hären fram genom urskogens dunkel och ut
  på en sidoväg till stora kungsvägen, som här går uppåt i bukter från
  afsats till afsats i höglandet. Lansar och yxor blänka i solskenet.
  Sången brusar upp och sjunker, dör sakta bort och återkastas i mäktigt
  eko från fjällsidor af porfyr och granit.
  
  Nejden höjer sig amfiteatraliskt med berg öfver berg; mellan dessa
  omväxla böljande majsfält med tropiskt rika skogar; och högt uppe mot
  väster resa Cordillerna sina taggiga tinnar, hvilkas snötäcke af solen
  förvandlas till ett silfverdiadem, som kröner all denna rika fägring.
  
  Mellan lodräta klippor störtar floden ned, ofta hundratals fot, i
  afgrunder. Hängbroarnes daning ådagalägger peruanernas snille och
  energi.[A]
  
  Djupt under de tågande bullrar floden, och skummet yr upp som
  silfverstänk. Men soldaterna sjunga högre, då de gå öfver bron och söka
  öfverrösta forsens brus.
  
  Dagen kännes brännande het, helst då kosan styres uppför genom öde
  nejder, där marken är blott sparsamt bevuxen med taggväxter,
  jarillabuskar och ludna kaktusarter, som skjuta upp till en höjd af fyra
  fot. De kala klipporna af röd granit, ja, alla flygande damkorn kännas
  brännheta. Ingen svalkande skugga, intet läskande vatten. Med rödsvullna
  ögon, förtorkad tunga och svidande strupe släpa sig nu soldaterna fram;
  sången har tystnat; men framåt går det -- framåt. Kungen har så befallt.
  
    [A]  De byggdes stundom femtio meter långa och utgjordes af
         fyra stycken 60 centimeter tjocka tåg, flätade af en
         säregen, seg pilart; mellan dessa tåg voro anbragta
         tjocka brädstycken, med vidjor fästa vid tågen. Bron var
         några meter bred, och långs kanterna löpte på ett par
         meters höjd två hufvudtåg, som med vidjor voro fästa vid
         plankorna och alltså bildade räcken. Bron var i ändarne
         omsorgsfullt fastgjord vid genomborrade klippstycken.
         Den svängde under en truppstyrkas öfvergång och sänkte
         sig då betydligt i midten.
  
  Morgonsolens första strålar kasta guldstänk på sierrans toppar, och högt
  uppe seglar kondoren, fåglarnes konung.
  
  Herdarne vakna på sina hviloläger, redda med några filtar i en klipphåla.
  Vicuñafåren -- en outtömlig rikedomskälla för Peru -- beta däruppe; de
  tillhöra alla konungen och få ej slaktas eller ätas af menig man. De
  rista sin ull, från hvars fina trådar daggdroppar falla, och bräka sin
  morgonhälsning, medan herdarne, vända mot solen -- incas fader --
  förrätta sin andakt. Sedan går hjorden till en platå, där det gula
  pajonelgräset blänker som en gyllene matta.
  
  Solen stiger högre, och dess strålar nå allt längre nedåt bergens sidor,
  där konstgjorda terasser vittna om peruanernas flit. På sina ställen, där
  sluttningen varit för brant, ha gjorts uppdämningar medelst klipphällar,
  så att de därigenom bildade afsatserna likna jättetrappor. Hvarje
  trappsteg är utfylldt med jord, hämtad fjärran från och tillsatt med
  gödningsämnen af fisk och fågel.
  
  Här kan odlas allt hvad växtlighet har från ekvator till polcirkel, ty
  värmegraden ändras med höjden, och någon växling af årstider känner man
  ej. Potates har satt blom nedom pajonelgräsets trakter och ger i sin
  ordning vika för majsen, som till grannar nedom sig har tobaken och cocan
  -- en manshög buske, hvars blad torkas i solen och kunna ersätta
  tobaken, men som få brukas blott som läkemedel. Och nere i dalarne, som
  kransas af skog och genomskäras af floder, växa palmer, ananas och
  bananer vid sidan af mahogny och guajue, i en rikedom, så stor som blott
  den alstras under tropikernas glöd.
  
  Den doftrika luften vimlar af befjädrade sångare, som fylla den med
  välljud, medan praktfjärilar i alla skiftningar oroligt fladdra mellan
  purpurfärgade blommor. Papegojor, araer, kardinalfåglar och legioner af
  sparffåglar i alla tänkbara brokiga fjäderskrudar hväsa, pipa, sjunga och
  kvittra den nytända dagen till möte.
  
  Ett stycke uppåt platåerna se vi folket lämna sina torftiga hyddor, som
  här och hvar samlats till små städer. Det är låga envånings hus af
  soltorkadt tegel med utrymme för ett par rum; det lutande taket är täckt
  med halm eller vass; renlighet råder utan och innan. Några enkla husgeråd
  af lera, en sängbrits, ett par stolar och ett bord är allt hvad den
  peruanske arbetaren behöfver till sitt bo.
  
  Den plog, hvarmed han plöjer sin teg, är en stark, skarpspetsad påle med
  ett tvärstycke på fotshöjd från spetsen; på detta sätter plöjaren sin fot
  för att tvinga ned redskapet i jorden. Sex till åtta starka män draga
  medelst rep pålen framåt; de sjunga i takt under arbetet, och kvinnorna
  följa efter för att med räfsan bryta sönder torfvorna.
  
                    *       *       *       *       *
  
  På en af de stationer, förbi hvilka vägen till Cuzco går fram, utvecklade
  sig denna morgon ett lifligt skådespel. Man hade här äran att hysa
  konungen som gäst. Sådana stationer likna snarast fästningar. De ligga
  längs hela hufvudvägen på en dagsmarschs afstånd och äro mer eller mindre
  förskansade men alla rikligt försedda med hvad som kräfves till härens
  underhåll. Den ifrågavarande utgöres af amfiteatraliskt ordnade
  byggnader, som skjuta öfver hvarandra, ju mer man närmar sig
  midtpunkten.[B]
  
    [B]  Hvarje byggnad hade ett inåtlutande ytterverk i
         cyklopstil af porfyr och granit med hörn af huggen
         granit; kanterna voro så omsorgsfullt inpassade, att
         fogarne svårligen kunde upptäckas, och stenarne -- flere
         meter höga -- sammanhöllos af en beckaktig lera. Marken
         bakom hvarje ytterverk låg tio till femton fot högre än
         marken framför muren; denna bildade sålunda ett
         bröstvärn, bak hvilket försvararne voro väl skyddade, om
         angrepp inträffade.
  
         På den yta, som kringslöts af murarne -- ett utrymme af
         flere tusen kvadratmeter -- lågo fyra aflånga byggnader,
         som sins emellan bildade fyrkant; de inrymde förråder
         och sofplatser.
  
         Dessa byggnader voro uppförda i samma stil som de yttre
         och i den för peruanerna egendomliga arkitekturen --
         fönsterlösa väggytor med nischer, delvis uthuggna i
         graniten, med sockel nedtill och upptill försedda med
         lister, som utgjorde ett försök till hufvudgesims. De
         fyra hörnen voro försedda med portar af samma form som
         portöppningarna, breda nedtill och smala upptill, och
         med samma lutningsvinkel som yttermuren. Taket hade svag
         lutning och var täckt med blad och säf; bjälkarne, som
         hvilade på yttermurarne, voro fastgjorda medelst
         agavesnören -- spik och andra byggnadsmaterial af järn
         och stål voro alldeles okända. Alla fönster vette åt den
         inre, stora borggården.
  
         Midt på den inre borggård, de bildade, låg ett större
         envåningshus, hvilande på en pyramidformig bas: det var
         slottet, som i sin ordning omslöt en mindre gård. Denna
         den förnämsta byggnaden var uppförd af granit och adobes
         -- ett slags soltorkadt tegel -- och dess ytterväggar
         voro smyckade med frescofärger i gult, rödt eller blått.
         Själfva slottsgården hade en kringgående arkad med
         fristående kolonner utan bas och kapitäl. Dörrarne
         påminde som vanligt om egyptiska motiv, fönstren hade
         nischform, taket var täckt med gräs eller strå.
  
  Denna utgöres af slottet, på hvars ena gafvel incas banér, det
  regnbågsfärgade, är hissadt.
  
  Det vimlar här uppe af krigsmän, från guvernörer öfver närliggande
  landsdelar och herrar i hofvets galadräkt till menige man i deras enkla
  uniform. Och traktens folk har strömmat till för att få se en skymt af
  incan. Löpare och tjänare ila fram och åter, bringa bud eller tillföra
  konungens bord läckerheter från när och fjärran.
  
  Hela karavaner af lamadjur, peruanernas enda lastdragare, äro uppställda
  i sina bås; de ha fraktat den kungliga packningen.
  
  Slottet är afsedt att hysa incan, då han är stadd på rundresa i landet,
  där han å hvarje ort tager del af och sätter sig in i allt som rör dess
  välstånd. Det är den nu regerande konungen som låtit uppföra såväl slott
  som fästning. Vid hans död förseglas hela byggnadsverket, och allt hvad
  som dit hörer står sedan obegagnadt. Denna vördnad för den dödes
  kvarlåtenskap grundas på tron, att själen en gång efter döden skall vända
  tillbaka från solen för att åter ta sina jordiska ägodelar i besittning.
  
  Slottets inre är lika praktfullt som det yttre. Genom förstugor och
  korridorer får man inblick i talrika gemak, som alla erhålla sitt ljus
  från den inre gården. Salarnes golf äro lagda i mosaik, väggarne äro
  klädda med cicelerade guld- och silfverplattor med växtmotiv i klar
  metall -- en skimrande skörd, som växer upp från golfvet och sträcker
  sina fina stänglar ända till de utsökta väfnader af vicuñaull med mönster
  i guld- och silfvertråd, hvarmed taken till hela sin längd äro behängda.
  Bänkar, stolar och bord äro omsorgsfullt utarbetade i dyrbara träslag och
  klädda med värdefulla täcken eller ädel metall. Öfver allt en rikedom,
  hvars prakt efterlämnar ett oförgätligt intryck.
  
  I dessa gemak bida incans närmaste och hans befallningsmän signalen från
  härolderna, som likt stumma bildstoder hålla vakt vid förhänget till det
  rum, där konungen nu ger företräde åt sina höfvitsmän och den fångne
  fursten; den stund är snart inne, då inca skall visa sig för sin
  segerrika här.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Solen stiger högre upp mot zenit. Soldaterna stå uppställda i en stor
  halfbåge framför lägret med fångarne inom sin krets. Dessa hade i början
  blickat trotsigt och vildt. Alla hade de dock gripits af undran öfver
  hvad de här fått se; de hade i själfva verket gått i ständig förvåning
  öfver hvad de fått upplefva alltifrån den dag, då de efter tapper fejd
  dukade under för peruanernas krigslist och öfvermakt. Väntar dem nu
  döden? Skola männen offras på krigsgudens blodiga altar, kvinnorna
  skändas och barnen styckas till spis åt segerherrarne? Så hade varit
  deras egen sed. Lif för lif! De öfvervunnas jämmer och deras egna
  jubelsånger hade mängts i hemmets tempelgård. Skola de nu drabbas af
  samma dom?
  
  Den goda förplägningen under vandringen genom okända trakter, den
  hänsynsfulla vården om sårade och trötta hade förefallit dem som en gåta.
  Hvarför hade man ej genast dräpt dem, som voro blott till besvär?
  
  Deras höfding hade hämtats till fiendens konung. Från fångarnes led sökte
  många blickar fästningsmurarne -- skulle de snart få se den älskade
  furstesonens lik som en blodig trofé fästas på vallens krön?
  
  Trots tanken på det öde, som måste förestå dem, är det mest förvåning,
  som råder hos de fångna; den röjes i hviskningar, som smälta ihop till
  ett doft sorl. Majs har rikligt utdelats ibland dem, de sårade äro
  förbundna, och de sjukaste ha bäddats ner i ett magasins svala rum, där
  de behandlas med läkande örter.
  
  Nu tona plötsligt signaler från borggården, det blir lif i soldaterna,
  som under väntetiden haft det nog så bekvämt, kommandorop ljuda, fanorna
  vecklas ut, portarne slås upp på vid gafvel. Tjänare och löpare träda ut;
  deras dräkter äro festligt sirade med mångfärgade band. Musikens gälla
  toner höras allt tydligare. Flickor och barn strö blommor på den väg,
  konungen skall gå. Nu komma landets adel och incans lysande stab. Det
  stora riksbanéret glänser i solen, vapen och ädelstenar blixtra.
  
  Men högt öfver den brokiga samlingen strålar i all sin storhets glans
  under guldklädd baldakin inca, solens son och ställföreträdare på jorden,
  buren på juvelbesatt tron af fyrtio högresta, muskelstarka män. Efter
  honom följer ett långt tåg af krigare.
  
  Blomsterregn, jubelrop ur tiotusentals strupar, lansar och svärd och
  brokiga hufvudkläden i svaj, medan tåget sakta skrider fram till midten
  af den rund, hären bildar.
  
  Inca har rest sig och står framför sina trupper. Han är en högväxt, smärt
  och skägglös man på trettiotalet med kraftiga, nakna armar, små händer
  och fötter. Ögonen ligga i en linje och ha ett godt, vänligt uttryck,
  ögonbrynen äro starkt hvälfda, pannan är hög och något bakåtlutande,
  kindbenen äro breda, näsan är starkt böjd, läpparne äro tjocka, hakan är
  liten, håret kort och mörkt; i öronen bär han hjulformiga hängen, som nå
  ända ned till axlarne.
  
  Hans dräkt är väfd af finaste vicuñaull, prydd med guld och ädla stenar;
  på hufvudet bär han en turban af mångfärgadt tyg med två fjädrar af någon
  sällsynt fågel och med nedhängande, skarlakansröd frans.
  
  Inca blickar med tillfredsställelse ut öfver mängden; därpå gör han ett
  tecken med vänstra handen, och en skärande signal bjuder tystnad. Med
  klar och stark röst, som höres vida omkring, tager han till orda:
  
  »Soldater! Ett halft år har svunnit sedan den dag, då jag bjöd eder
  farväl vid Cuzcos murar; tiden har för er gått under kamp och försakelse,
  för oss under spänd väntan och fast förtröstan. Tack vare solgudens hägn
  har ett nytt ärorikt blad lagts till våra häfder och ett nytt land
  tvungits in under vår lyckobringande spira. Det är med stolthet och
  tacksamhet, jag i dag hälsar eder välkomna åter till fosterjorden; men i
  främsta rummet gäller mitt tack Honom, hvars strålar i dag flöda
  rikligare öfver det folk, han älskar och vill skydda mot barbarernas
  anslag. Mina härförare ha förtalt, att I han kämpat med tapperhet, och
  att I ej hafven glömt att i fiendeland vara skonsamma men fasta, att
  vårda de sjuka och att tukta de uppstudsiga, dock icke med hämndens utan
  med rättfärdighetens glafven. Ett fiendeland, som härjats med eld och
  svärd, blefve för oss själfva den största förlusten. Med mildhet ha vi
  vunnit våra största segrar.»
  
  »Och I» -- här vände sig konungen till de fångna -- »söner och döttrar af
  en främmande stam! Solguden, den barmhärtige, har sändt eder hit att lära
  den tro, som förer till solens ljusa hem. I han dyrkat falska gudar och
  ägnat dem blodiga offer, I han plundrat och härjat vid mitt rikes gräns,
  dräpt mitt lands söner och kränkt dess döttrar. Arbetets välsignelse har
  för eder varit förborgad; roflystnad och lättja ha stämplat ert släkte.
  Därför har nu vedergällningens timma slagit. I ären vanmäktige, i vårt
  våld, och vi kunde skipa blodig hämnd. Men vår lag förbjuder oss att löna
  ondt med ondt; af det goda skall det onda fördrifvas. Ert land skall nu
  befolkas af våra stammar; dess gudabeläten och tempel skola stå kvar,
  tills edra efterkommande en gång själfva vilja förstöra dem, sägande: det
  finns blott _en_ gud, och Inca är hans son! Detta må vara vår hämnd. I
  mitt rike fån I lära arbetets fröjd; det skall visa er den sanna vägen
  till mänsklig lycka. Från denna dag ären I mina barn och skolen i mig
  finna en rättvis fader. Glömmen aldrig, då regnbågsmärket lyser på
  fästet, att _en_ finnes som ser, hvad I döljen för mig, och att jag är
  satt att på jorden utföra hans vilja! Och varen så välkomna i ert nya
  hemland!»
  
  Musiken blåste upp, och det vardt ett väldigt dån af hurrarop och slag på
  sköldarne. Inca steg ned från sin tron och vandrade bland soldaterna, som
  alla ville kyssa hans händer; för fångarne hade han uppmuntrande ord.
  
  Då han återvändt till slottet, började folkfesten. Man sjöng, dansade och
  lekte dagen i ända, det vankades extra kost, och majsbrännvinet,
  peruanernas älsklingsdryck, flöt i strömmar.
  
  Men i de kufvades läger rådde tystnad. De sökte fåfängt göra sig
  förtrogna med tanken på allt det nya, som nu väntade. Ännu då
  glädjeeldarne tändts hos peruanerna, sutto de tigande och grubblade på
  förlusten af sitt land ... Arbetets väg till lycka -- det var för männen
  ett dunkelt och oroande tal.
  
  
  
  
  II.
  
  Cuzco.
  
  
  I den stora, svala sängkammaren i ett af de prydligare husen i Cuzco --
  hufvudstaden i det mäktiga incariket -- satt i arla morgonstund en äldre
  dam, strängt upptagen af sitt svåra men icke obehagliga arbete att söka
  genom konstiga medel åt ansiktet skänka något af den ungdomliga fägring,
  det med åren förlorat. Rummet, som låg i bottenvåningen, var högt och
  stort; det var utan fönster, men två dörröppningar vette ut åt en
  kringbygd gård med springkälla och blomsterrabatter. De tjocka, med
  mycken smak väfda förhängena voro dragna tillbaka, så att det skarpa
  solljuset silade in och upplyste rummet. Dörröppningarna voro efter
  landets sed bredare nedtill än uppåt, där de begränsades af en stark
  granitbjälke.
  
  Hela byggnaden var för öfrigt af granit. De stora blocken voro
  omsorgsfullt hopfogade och åt gatan blott ytterst sparsamt försedda med
  nischer och dörrar, som gjorde afbrott mot den enformigt mörka färgytan,
  ofvan hvilken ett litet utsprång tjenstgjorde som taklist.
  
  Möblerna voro enkla men dyrbara. De utgjordes af bl. a. en stor, låg
  brits med sänghimmel, hvars kronlika afslutning uppåt gick ihop med en
  väfd bonad i gult och brunt, som sträckte sig under hela taket och icke
  blott gjorde tjänst som prydnad, utan ock dolde takkonstruktionen af
  granitstenar, som från ömse sidor sköto öfver hvarandra, tills de möttes
  i en bred ås, utvändigt klädd med halm och säf. Ett ovalt stenbord af trä
  med granitskifva stod midt i rummet. Å väggen midt emot dörröppningen
  voro flere små nischer inhuggna, och mellan dem hade hängts brokiga
  mattor. Den stockklädda muren var hållen i mörka, varma färger, hvilkas
  grundton öfverensstämde med väfnadernas. Nischerna voro målade i rödt; de
  tjenstgjorde som hyllor och uppburo olika föremål, bland hvilka sågos
  lervaser med inbrända stenar, tunga i formen men icke utan originalitet.
  I en af nischerna stod husguden -- »huaca» -- utförd i silfver med stora,
  gula ögon af agat. Hvarje familj har en sådan skyddsgud, medlare mellan
  jordens barn och solguden. Kring bordet och längs väggarne funnos
  stolar, utskurna i ett trästycke eller af trä och metall; de voro utan
  ryggstöd men belagda med mjuka kuddar och täcken, å hvilka husets kvinnor
  inväft fantasiornament.
  
  På hvardera sidan om huacan hängde en quipus. Den var husets stamtafla
  och största klenod, ty den utvisade, från hvilken inca husfadern
  härstammade. Hvarje inca hade blott en hustru -- som enligt lagen skulle
  vara hans syster -- men därjämte flera hundratal medhustrur, hvilkas barn
  af mankön räknades till incasläkt och utgjorde rikets adel, som egde
  stora företrädesrättigheter framför den öfriga befolkningen. På detta
  sätt bildades efter hand en väldig incasläkt, hvars medlemmar strängt
  höllo på ärfd sedvänja och framför allt med yttersta noggrannhet vakade
  öfver, att inga äktenskap knötos mellan solens ättlingar och vanliga
  ofrälse dödlige. Endast konungen egde rätt att välja till medhustrur
  hvilka han behagade, men oftast tog han dem ur sin egen släkt eller bland
  kufvade höfdingars döttrar. Cuzco med sina hundratusentals invånare var
  säte för inca och hans oräkneliga familj, hvars manliga medlemmar
  innehade alla de förmånligaste platserna inom rikets invecklade
  förvaltning.
  
  Husets fru hade slagit sig ned vid ena dörröppningen, så att det
  mörkhyade ansiktet skarpt belystes. Hon var iklädd en mörk tunika, som
  lämnade de ännu välformade armarne synliga. Framför henne stod ett
  mindre bord med allehanda toalettsaker; i spegeln af poleradt silfver
  mönstrade hon med kännarmin frukten af sina bemödanden, under det hon
  allt emellanåt doppade en pänsel och därmed strök öfver ögonbrynen för
  att gifva dem större glans. De eljes något hårda dragen hade utjämnats.
  Det mörka håret, som i sitt naturliga, krusade skick alldeles stred emot
  dagens mode, var glattstruket och hade kammats högt för att ge intryck af
  större rikedom; det var i nacken uppfästadt i en knut, fasthållen af ett
  bredt, hvitt band med inväfda guld- och silfvertrådar, som åt det
  blåsvart glänsande håret gaf en ännu djupare ton. Framför henne stod en
  vas med saft af magney-plantan, som ensam kunde framkalla den blåsvarta
  modefärgen på håret. I de vackert formade men tämligen stora öronen, som
  delvis doldes af hårbucklorna, blänkte ett par omfångsrika guldhängen.
  Kring den fylliga hakan hängde ett vackert silfversmycke med en
  medaljong, som i guldfattning inneslöt två majskorn, vuxna på helig mark
  framför solens jungfrukloster i Cuzco; de egde enligt sägnen en
  öfvernaturlig skyddskraft.
  
  Från trädgården hördes ljudet af fasta steg, och strax därefter inträdde
  en äldre man. Han bar en dyrbar tunika samt bälte med stort
  silfverspänne. Benkläderna voro utmed sidorna prydda med silfverränder,
  betecknande hans rang som militär. På fötterna bar han sandaler.
  Hufvudbonaden var barettformig med långa fjädrar, som hängde ned öfver
  ena axeln.
  
  Han var en högre officer i konungens lifvakt och beklädde dessutom
  ställningen som amantus, d. v. s. lärare för några af incans söner och
  slagna höfdingars barn, hvilka i Cuzco erhöllo undervisning i det nya
  fäderneslandets religion för att sedan återvända till sina stammar och
  där under en riksguvernörs uppsikt gifva de sina ett föredöme i utöfvande
  af incas troslära och plägseder.
  
  Han gick raskt in i rummet och nickade åt sin hustru, som mycket kort
  besvarade hans hälsning; det uttryck, hvarmed hon såg upp från spegeln,
  då han aftog sin hufvudbonad och torkade den mörka, fuktiga pannan,
  tycktes varsla om åska i luften ...
  
  Öfverste Tiracca lade händerna på ryggen och började att i något nervös
  takt gå af och an i rummet, under det han emellanåt tilltalade hustrun,
  som iakttog en olycksbådande tystnad. Toaletten var sent omsider
  fullbordad, en sista blick i spegeln visade, att den lyckats, och husets
  herskarinna vände sig mot sin gemål.
  
  -- Du har talat med Vajny?
  
  -- Ja, jag har naturligtvis gjort, som du sade ...
  
  -- Naturligtvis; och hvad svarade han?
  
  Tiracca slog sig hastigt ned på en af stolarne och förde handen till
  pannan.
  
  -- Hans svar blef hvad jag väntat mig.
  
  Frun reste sig till hälften.
  
  -- Alltså fortfarande afslag?
  
  Tiracca nickade.
  
  -- Afslag! upprepade hon. Vid solens glans! Jag har aldrig hört maken. Är
  detta ett sätt? Jag bara frågar dig ... Resa bort från vår dotter efter
  att ha stulit hennes hjärta och väckt hennes förhoppningar! Och så komma
  hem från kriget om ett halfår utan att så mycket som hälsa på hos oss
  engång! Kanske det är kaptensrangen, som gör honom så stram, fast han
  borde falla ned och tacka sina skyddspatroner för äran att komma in i vår
  släkt ... Jag har sett hans stamtafla; där fins inte en droppe incablod
  på mödernesidan -- hans stammor var en fattig dansös från andra sidan
  bärgen, som händelsevis kom i incas väg och ...
  
  -- Ja ja, kära du! Men hvad tjänar det till att ta saken så, när han i
  alla fall inte vill.
  
  -- Inte vill? afbröt fru Tiracca med skälfvande röst. Jag fattar inte
  hvad du menar! Min dotter vill, och jag vill -- och därför _måste_ han,
  så visst som här fins lag och rätt i landet. Han _måste_, förstår du! I
  annat fall bli vi till åtlöje, och hvad skall folk säga?
  
  -- Folk ... Hvad har »folk» med detta att göra?
  
  Den goda frun trummade med fingrarne på toalettbordet.
  
  -- Man vet ju redan ... Det tasslas om i hela staden.
  
  -- Hvem skulle ha förrådt detta?
  
  -- _Han_ naturligtvis! Och medan han varit borta, har folk kommit med
  antydningar, och jag har inte alltid kunnat bestämdt afvisa dem ... Ja,
  kort sagdt ...
  
  -- Aha! afbröt öfversten och reste sig häftigt. Du har, vid alla
  rägnbågens färger, pratat bredvid munnen.
  
  -- Det är nu inte tal om _mig_! förklarade frun med en blick, som
  alldeles afväpnade den i fält så tappre krigaren. Spara din kritik till
  ett lägligare tillfälle!
  
  Tiracca hade åter satt sig.
  
  -- Kom ihåg, fortsatte frun, hur viktig denna sak är både för oss och vår
  dotter! Hon fyller snart aderton år och har alltså nått den ålder, då hon
  enligt lag skall gifta sig. Hon är kär i Vajny, och får hon inte honom,
  blir hon nödgad att äkta hvem myndigheterna utse. Men detta _skall_ ej
  ske. Vajny är tapper och begåfvad. Han har framtiden för sig och är i
  mångt och mycket en ...
  
  -- Jag vet ju det, min vän, men ...
  
  -- Inga men! afbröt hustrun. Här gäller att handla och det raskt ändå.
  Låt mig få tala med honom! Först skall jag försöka med godo, men sedan
  fins det andra medel.
  
  -- Du tänker bjuda till att tvinga honom?
  
  -- Jag tänker handla så, som jag anser klokt.
  
  Tiracca skakade på hufvudet.
  
  -- Du kommer bara att förvärra saken, så mycket mer som skälet till hans
  handlingssätt är af ömtålig natur.
  
  -- Skälet! Hvad kan _han_ ha för skäl? Så svara då! Hvad betyder denna
  tystnad? tillade hon otåligt, då mannen tyst blickade framför sig.
  
  -- Historien går nog tillbaka till sista kriget. Vajny har lofvat att
  göra oss ett besök för att själf hos vår dotter aflägga räkenskap, och
  jag har ej närmare åtsport honom ... Men det synes mig, som om hans
  bekantskap med en af fångarna framkallat omslaget. Det var en dag vid
  gränsen, under återtåget. Vi hade slagit läger vid en flod. En af våra
  krigsfångar, den fallne höfdingens son, försökte att öfver floden fly
  åter till hemlandet. Hans tilltag gick om intet, och det föll på Vajnys
  lott att låta afrätta den redan till hälften liflöse ... Vid dennes
  stoft såg han för första gången en ung flicka, som ju tillhörde den
  kufvade stammen men dock i mångt och mycket var den olik. Hon är något af
  det vackraste, du kan tänka dig. Sådana ögon, sådana armar, sådana ...
  
  -- Och så vidare! afbröt hustrun med misslynt min. Till saken!
  
  -- Hennes sorg och förtviflan gjorde på Vajny ett djupt intryck, och jag
  hade som högstkommenderande för fångarnes vakt ofta tillfälle att se, hur
  han sökte närma sig den unga kvinnan.
  
  -- En sådan förrädare! mumlade frun.
  
  -- Hennes sorg kunde värkligen röra stenar, och Vajny var ej den ende,
  som erfor detta.
  
  -- Jag märker det. Nå?
  
  -- Ehuru flickan alltid var mycket tillbakadragen mot sitt lands
  eröfrare, kan det ju tänkas, att någon af dem gjort intryck på henne. Det
  är i alla händelser inte Vajny, tillade Tiracca med själfmedveten
  triumf.
  
  -- Är du viss på det?
  
  -- Fullkomligt; och jag tror också, att hans sorg skall gifva med sig, om
  man behandlar honom försiktigt.
  
  -- Hvar fins nu den där ...?
  
  -- Yelva? Hon sjuknade vid intåget i Cuzco och är ännu kvar i staden, den
  sista af stammen, som ej sändts till ett nytt hem -- ja, utom den unge
  höfding, jag undervisar.
  
  -- Flickan borde komma bort så fort som möjligt ... Hvar bor hon?
  
  -- I den del af fästningen, som är bestämd åt sjuka fångar --
  tillsvidare.
  
  -- Och Vajny är uppsyningsman?
  
  -- Ja, för tillfället. Den unge höfdingen har också en tid lidit af
  klimatet.
  
  -- När tror du, flickan kan sändas till sin stam?
  
  -- Ja-a ... vet du, jag hade tänkt mig ett sätt att ordna saken till
  alla parters belåtenhet. Om Yelva nu skickades bort, skulle Vajny med den
  natur, han nu engång har, kanske vara dum nog att resa efter henne. Detta
  måste förhindras. Blefve hon däremot gift, skulle han snart lugna sig.
  Men olyckan är den, att Yelva, fast fullt vuxen, är blott sjutton år, och
  lagen tillåter intet giftermål före det adertonde året.
  
  -- Det ges undantag.
  
  -- Mycket rätt! Jag t. ex. skulle på grund af min ställning ha rätt att
  gifta mig med henne redan nu. Jag har ju haft nog af _en_ hustru i alla
  dessa år -- ja, ja, förstå mig rätt! -- och det sker uteslutande af
  faderlig hänsyn, om jag nu ...
  
  -- Du! utbrast hon med läppar, som skälfde af sinnesrörelse. Du -- hon
  rätade upp sig i hela sin imponerande höjd -- du skulle ta dig en ny
  hustru, och till på köpet en slinka från andra sidan bärgen! Och detta
  vågar du ...
  
  -- Lugna dig, min vän! Det är ju blott ett förslag. Du vet mycket väl,
  att du är och förblir mitt enda kära; men ser du, man får tänka på sina
  barn, och ...
  
  -- Jag undanber mig slika tankar. Aldrig i lifvet skulle jag tillåta en
  sådan mesallians mellan dig och ...
  
  -- Men, min lilla solstråle! Jag har ju inte den minsta känsla för henne.
  Om du ville tillåta mig att närmare förklara ...
  
  -- Tack, det är onödigt! Inte ett ord mer om denna sak! Det vore ju
  upprörande att tänka sig ... Du sade, att Vajny skulle komma hit --
  när?
  
  -- Någon gång i dag. Men gör mig den tjänsten att ta saken lugnt och
  behandla honom varsamt! Han kommer säkert att lämna oss full upprättelse,
  kärnpojke som han är i grund och botten.
  
  -- Det fins blott _en_ upprättelse, jag kan gilla: att han gifter sig med
  vår dotter.
  
  -- Han vill nog handla uppriktigt mot henne, men det ges tillfällen, då
  öfverdrifven pliktkänsla leder till olycka. Hvarför förbjuder lagen
  mannen att gifta sig före tjugofyra års ålder och kvinnan före aderton?
  Naturligtvis af det skäl, att ungdomens känslor skola få tillfälle att
  mogna, så att de unga icke kasta sig in i obetänksamma förhållanden, på
  hvilka man sedan ej kan råda bot. Ja, lagen är bra, tillade öfversten med
  en djup suck; men i praktiken ...
  
  -- Ja, tänk! inföll hans hustru. Tänk, hvilken uppoffring den höll på att
  kräfva af dig, om du skulle på gamla dar ha gått och gift dig med en tös
  -- för att rädda ditt barn! Faderskärleken är i sanning en helig känsla,
  fri från all egennyttig beräkning!
  
  Hon gaf sin man en obeskriflig blick -- och seglade ut genom dörren.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Samma dag sände fru Tiracca till sin bror -- en högtstående ämbetsman i
  Cuzco -- en quipus med bud, att han borde låta den fångna kvinnan så
  snart som möjligt försvinna från hufvudstaden eller kanske, om möjligt,
  fästa kungens uppmärksamhet på henne.
  
  Det sista skedde.
  
  Den svage incan, ytterst känslig för kvinlig fägring, vardt eld och lågor
  första gången han såg henne. Ett par dagar senare blef hon intagen i
  Cuzcos jungfrukloster, där hon skulle förberedas till den höga äran att
  bli upptagen i skaran af konungens medhustrur.
  
  Fru Tiracca andades åter lättare. Det moln, som hotat familjen,
  skingrades, och den förlorade svärsonen blef återupptagen i dess sköte.
  Dotterns vackra ögon tycktes bringa den vilsekomne officern på rätta
  vägar, och han gjorde afbön. Hvad som dess för innan förefallit försökte
  man glömma, och bröllopsdagen bestämdes.
  
  Endast öfverste Tiracca tillät sig att då och då i enrum draga en stilla
  suck. Hvad kunde han hjälpa, att tankarne emellanåt gingo till den unga
  flicka, som nu för honom var ohjälpligt förlorad ...?
  
                    *       *       *       *       *
  
  Upp åt sierrans klippvägg norr om Cuzco, där nattens slöja nu rifvits
  bort och morgonsolens strålar fått herraväldet, låg peruanernas stora,
  berömda fästning, upptill begränsad af tre jättelika vakttorn, hvars
  erggröna koppartäckning glänste i solskenet. Den väldiga
  fästningskomplexen hade, liksom fallet var med alla peruanernas
  byggnader, uppförts med största omsorg, och läget på en klippas krön
  gjorde den ointaglig för fiendehand.
  
  Den del af fästningen, som vette mot staden, utgjordes af en omkring
  tolfhundra fot lång och mycket tjock gråstensmur; åt andra sidan
  skyddades den af två halfrunda murar af samma längd som den förstnämda.
  Marken bakom dessa murar låg så högt, att de utgjorde ett ypperligt
  bröstvärn för trupperna, medan terrängen utikring var brant och
  otillgänglig.
  
  Alla gråstensmurarne voro uppförda i rustikstil och på de fria ytorna
  syntes grofhuggna stenar, som emellertid hade så finhuggna kanter, att
  fogarne mellan likfärgade block knappt kunde upptäckas; höjden utvändigt
  var intill tjugo fot.
  
  Det inre af fästningen upptogs af en mängd mindre gråstensbyggnader, som
  kringslöto aflångt fyrkantiga gårdar eller ock lågo midt emot hvarandra,
  så att en bred gång bildades mellan dem. Byggnaderna tjänstgjorde som
  förrådskammare för hären, hvarjämte de naturligtvis innehöllo bostäder
  för officerare och soldater.
  
  Det hela byggde upp sig amfiteatraliskt, så att högre liggande byggnader
  kunde i sin ordning göra tjänst som vallar och värn för hvad som fanns
  bakom dem. Öfver denna myrstack af byggnader höjde sig tornen tunga och
  imponerande, med gluggar och fönster i flera våningar. Där voro bostäder
  inredda.
  
  I ett af rummen stodo två män och blickade ut genom det stora fönstret, som
  skänkte härlig utsikt öfver en vidsträckt näjd. Det var öfverste Tiracca
  och hans lärjunge Itos, den unge höfdingen för den senast kufvade
  stammen. Han hade ett dystert, resigneradt uttryck, där han stod och
  lutade hufvudet i handen, medan blicken var riktad uppåt, mot den
  molnfria himlen.
  
  Från fästningens västra del trängde till dem taktfast sång i växlande
  tempo, beledsagad af hammares tunga slag mot sten. Hundratals arbetare
  voro där sysselsatta med att utvidga och förbättra fästningsmuren.
  
  Stenen -- ett säreget slag granit -- hämtades från bärgen långt borta,
  där den med oerhördt tålamodspröfvande arbete brutits på det sätt, att
  klipporna skörnat genom eld. Den forslades öfver strida forsar och stora
  klyftor till bestämmelseorten, där arbetet med mäjsel och hammare tog
  vid, tills stenens sidor fingo denna släta yta, i hvars framkallande
  peruanerna voro mästare. Som svarta myror på tåg tedde sig de många tusen
  män, som rörde sig utmed forvägen i den tropiska solens glöd och medels
  linor släpade fram de stora blocken af intill tjugo fots längd.
  Peruanerna sjöngo under sitt tunga slit för att på solgudens och incas
  bud dess fastare bygga landets värn.
  
  Några lystringsord från en af de med soldater fylda gårdarne väckte
  plötsligt Itos ur hans drömmar. Han vände sig mot Tiracca, som
  uppmärksamt betraktade honom, och sade, i det han tungsint skakade på
  hufvudet:
  
  -- Du vill lära mig att tro på _dina_ fäders gud ... Tänker du, att man
  lika lätt kan flytta sin tro, som edra soldater drifva en fången stam
  till nya näjder! Gif mig då åtminstone ett tecken på, att eder gud
  däruppe är den sanne guden! Låt honom förmärka sitt ansikte, låt det
  rägna eld eller blod öfver marken! Eller också förskona mig från din
  lära! Ser du det snöklädda bärget därborta vid synranden? I dalen därnere
  står jag, och du däruppe. Din röst ljuder ned till mig, men hur vill du,
  att jag därnere skall sätta tro till allt hvad du förtäljer om landet på
  andra sidan bärget? Nej, låt mig själf komma upp på höjden och öfvertyga
  mig om sanningen i dina ord -- och jag skall med hela mitt folk falla ned
  och tillbedja din gud.
  
  -- Ditt svar är tviflarens inkast, genmälte Tiracca. Det höga i vår
  troslära är just det, som gör den oförklarlig för dig och dina
  stamfränder. Vägen till solguden är som vägen till Chimborazzos topp --
  den är uppfylld med klippstycken och bottenlösa svalg. Vill man gå den
  vägen, gäller det att lära sig arbeta och försaka.
  
  -- I vårt hemland ansågs arbetet som ett straff; så lärde oss våra gudar.
  Hvarför skulle vi, deras utvalda folk, arbeta? De läto ju trädens frukter
  i öfverflöd mogna dag efter dag? Gudarne skänkte oss vårt bröd och
  källans klara vatten, och de lärde oss att till tidsfördrif jaga
  steppernas djur och skogarnes fåglar, ty jagten gaf styrka åt våra
  muskler. Lyckan bodde i våra hem; vi hade allt utan vedermöda och togo
  för oss hvad gudarne gåfvo ...
  
  -- Var det därför, afbröt Tiracca, som ni plundrade våra gränsbor,
  slaktade dem framför edra afgudabilder? Detta ert handlingssätt
  förtörnade solguden, han satte oss rättvisans svärd i handen, och vi
  blefvo de starkaste ...
  
  -- Ni voro hundra mot en! inföll Itos med flammande ögon. Var det för att
  skaffa arbete åt ert folk, som ni nedhöggo våra skogar vid gränsen och
  ändrade flodernas lopp, så att de icke längre befruktade våra marker?
  
  -- Vi ville blott ert eget bästa, svarade Tiracca; och engång i tiden
  skola ni förstå det.
  
  -- Ja, ni ville, förstås, rädda oss och visa oss vägen till solguden,
  hvilket ej kunde ske utan incas hjälp, fortsatte Itos med skälfvande
  röst. Den frälsningen och den lyckan hade vi aldrig bedt er om. Ni fälde
  vår konung, togo vårt land och släpade oss bort till hemlös »lycka». Men
  -- utbrast han -- i motgången skall min stam lära känna sin egen kraft.
  Ni må drifva oss hän hvart som hälst och krossa våra gudastoder och
  tvinga oss att böja knä för en främmande gud, men ni skola aldrig släcka
  vårt hopp att engång få återvända till vårt land, våra gudar och seder.
  Det ges mycket mellan trädens toppar och flodens yta, som mänskoögat ej
  kan se ... Den gud, som leder vågens svall mot sjunkande aftonsol, kan
  ock kasta om böljans gång mot morgonsolen -- våra gudar, som låtit oss
  föras hit, kunna föra oss hem igen.
  
  -- Ditt folk skall engång åter draga till sitt land, men det blir då med
  vår tro och våra seder. Intet tvång skall inplanta dem -- vi skola segra
  genom mildhet, säger oss vår gud.
  
  Itos skrattade hånfullt.
  
  -- Var det mildhet, när han ingaf er att döda mina fränder?
  
  -- Du förstår ännu icke de syften, som bestämt vårt handlingssätt ...
  
  -- Jag har sett detsamma förr fast under annat namn. När en af våra
  kvinnor klädde sig till brud, använde hon halfva dagen på att pynta sig
  och gick långa vägar för att spegla sig i flodens vatten. Utan fåfänga --
  intet bjäfs, ingen brudgum och ingen dans! Utan -- fåfänga intet krig!
  
  De hade under samtalet gått ut på fästningsvallen och kommit till en af
  de platåer, hvarifrån man hade bästa utsikten öfver Cuzco med omnäjd.
  Solröken hade delvis skingrats, stadens bägge kanaler blänkte som krokiga
  silfverränder, hvilka längre bort, i stadens utkant, flöto ihop till en
  bred flod; den böjde sig i en vid båge och försvann bland bärgen för att
  åter bli synlig i en ram af skogsdungar och slutligen i smal linie
  försvinna långt borta vid horisonten.
  
  Röken från Cuzcos eldhärdar steg rakt upp i luften i fina strimmor -- som
  rök ur otaliga kratrar, bildade af mörka byggen kring gårdarnes hvita
  sand. På de trånga gatorna med husfasader af mörk trachysten, som gaf dem
  en dyster prägel, hvilken ej kunde förtagas af solskenet, vimlade det af
  folk i färgrika dräkter. Bland de låga byggnaderna reste sig högre,
  imponerande kvartér, som dels omgåfvo den stora öppna platsen i stadens
  midt, där dess flesta gator utmynnade, dels lågo fristående, omgifna af
  murar. Dessa tunga och enformiga byggnadskomplex utan nämnvärd arkitektur
  tillhörde konungen. De voro bostäder för honom och hans talrika familj,
  kloster för soljungfrurna och lokaler för de mångfaldiga ämbetsvärk, som
  förvaltningen kräfde. Inca-adeln hade sina anspråkslösare hus i dessa
  byggnaders närhet, och utkanternas arbetarekvartér sträckte sig ända upp
  mot närgränsande kullar och bärg, på hvilkas terasser majsen växte i
  jord, som hämtats fjärran ifrån, och där konstgjorda vattenbehållare
  speglade det indianska kornets länga, fint formade blad och potatisens
  enkla blommor. Det var enligt sägnen hår, som dess frukter först kommo
  till användning. Men inne bland bärgen knogade arbetsmyrorna dag efter
  dag i solgudens tjänst ...
  
  Den unge höfdingen blickade sorgset framför sig. Var det så, han engång
  skulle återse sitt eget folk -- som trälar och slafvinnor på främmande
  jord. Han vände sig om. Öfverallt samma myllrande af rastlösa arbetare.
  Deras sång böljade i fylliga vågor upp mot fästningen. Den unge mannen
  förvirrades af detta eko från ett träget lif under molnfri himmel --
  detta var allt så olikt den tysta halfdagern i hans hemlands skogar. Och
  där nere blänkte breda strimmor af guld -- dagerns spel på soltämplets
  guldsirade fasad.
  
  Tanken på Yelva dök plötsligt upp. När skulle han återse henne och under
  hvilka förhållanden? Skulle hon glömma, att hon engång varit hans broders
  brud? Skulle hon glömma det löfte, hon gifvit vid hans död, att hämnas
  honom? Skulle den hädangångnes ande få se henne som incans medhustru, som
  ödmjuk slafvinna i stoftet för den allsvåldige ...? Tiracca bröt
  tystnaden.
  
  -- Se! sade han och pekade ut öfver näjden. Se, hur solskenet slagit sin
  gyllene mantel kring alla dessa tusental! Det gjuter lifsglädje i deras
  sinnen och lägger sångens jubel på deras läppar. Försök att skåda upp
  till den strålande guden! Du skall bländas, ty mänskoögat når aldrig så
  högt som till skaparen af all den lycka, du ser ikring dig. Itos, hvad
  äro alla dina gudar och beläten mot en enda stråle af denna oändliga
  kraft? Du gick i blindhet i dina skogars dunkel utan aning om det ljus,
  som lyste på trädens kronor men förgäfves sökte bana sig väg ned till
  dig. Det var mitt folks uppgift att föra ditt eget ut i ljuset. Bed nu
  honom däruppe att taga blindheten från dina ögon -- och du skall prisa
  hans namn.
  
  Tiracca teg och lade handen på Itos skuldra; de lyssnade bägge ett
  ögonblick till sången där borta ifrån.
  
  -- Din höfdings slafvar? frågade Itos och beskref med den utsträckta
  handen en båge öfver näjden från öster till väster.
  
  Tiracca skakade på hufvudet.
  
  -- Hos oss finnas inga slafvar i den bemärkelse du tar ordet. Men vi äro
  alla solgudens tjänare -- det är ju han, som skänker oss vårt dagliga
  bröd -- och från den högste till den lägste lyda vi under statens
  myndighet. Staten -- det vill säga solgudens rike här på jorden --
  uppfostrar folket genom sin visa lag och skänker åt en hvar fria
  bostäder, husgeråd, vapen, mat och dryck -- kort sagdt allt hvad vi
  behöfva -- men fordrar till gengäld våra händers arbete, mäns, kvinnors
  och barns, hvar och en efter sina krafter. Medan vi nu samtala, äro
  männen af din stam sysselsatta med att gräfva diken och få lära sig
  åkerbrukets konst. Kvinnorna undervisas i husliga sysslor, såsom
  matlagning efter gängse föreskrifter, sömnad, brodering, väfnad ...
  Virketyg, möbler och allt få de fritt ur statens förråd. Allt fritt och i
  vederlag arbete -- se där vår organisations hemlighet! Den ouppodlade
  landsträcka, som ditt folk erhållit, och öfver hvilken du under en
  guvernörs uppsikt skall bli herre, har liksom hela riket delats efter
  tresystemet. Solguden eger den ena tredjeparten och incan den andra,
  medan den tredje fördelas bland folket, så att hvarje man erhåller ett
  visst stycke bördig jord med ytterligare tillägg för sin hustru. Han får
  som menig man ha blott en, men måste gifta sig, då han fylt tjugofyra år
  -- det vill säga efter din tidräkning tjugofyra rägnperioder efter sin
  födelse -- liksom kvinnan, då hon fylt aderton. För hvart barn, som
  födes, ger staten honom ett nytt stycke jord -- för gossar dubbelt mot
  flickor. När sonen engång gifter sig, eller om han dör, återfaller denna
  del till staten. Familjen förfogar öfver allt, som skördas på dess
  jordlott. Till kläder lämnar staten kvinnorna ull och bomull allt efter
  landets luftstreck. Jorden odlas enligt särskilda föreskrifter på
  bestämda tider och viss ordning. Först skötas solgudens egor, därnäst den
  jord, som förbehållits åt de sjuka och vanföra, åt hären och
  administrationen, så incans egendom och slutligen folkets. En gång
  öfvertagen jord får af menige man icke bortbytas eller tillökas. Lamadjur
  och får tillhöra alla incan. De förras ull går till magasinen, de senares
  till jungfruklostren, där incans dräkter och slottens bonader väfvas.
  
  -- Arbetar också din höfding?
  
  -- Ja, inca och hans släkt bekläda statens högsta värdigheter. Fyra af
  hans bröder äro ståthållare i landets fyra stora landskap. Så ha vi dem,
  som förvalta de högsta och mest ansvarsfulla ställningarna inom
  afdelningarna för hären, magasinen, förplägningen, vattenledningen,
  åkerbruket och skogsskötseln.
  
  -- Räcker din höfdings släkt till för allt detta?
  
  Tiracca betraktade ett ögonblick Itos. Frågan var naturlig, men i tonen
  låg något retfullt.
  
  -- Incans släkt är stor, svarade han. Det berättas i en gammal quipus,
  som förvaras därnere i soltämplet, att den skall bli talrikare än himlens
  stjärnor. Du ser den stora, ensamt liggande byggnaden med höga murar
  ikring och omgifven af böljande åkerfält? Det är solgudens tämpel ...
  
  -- Är Yelva där? inföll Itos hastigt.
  
  -- Ja, svarade Tiracca och kväfde en suck. Hon dväljes tills vidare bakom
  dessa murar jämte nära ett tusental andra unga kvinnor, incans blifvande
  medhustrur, tämplets tjänarinnor. De förblifva i klostret och uppfostras
  där till tjänstgöring vid de stora festerna, eller flyttas de till andra
  kloster i riket allt efter incans önskan.
  
  -- Och Yelva? ...
  
  -- Hennes framtid blir en skön dröm, så skön som hon förtjänat ...
  
  Itos hade ett häftigt svar på sina läppar, då hans uppmärksamhet
  plötsligt drogs åt annat håll, i det Tiracca pekade på en närliggande
  byggnad med massiva murar, till hälften inbäddad i en stor trädgård. I
  denna syntes på en kulle ett talrikt sällskap af förnäma damer och
  herrar, hvilkas lysande dräkter i solljuset bjärt aftecknade sig mot mörk
  granit och dunkelgrönt löfvärk.
  
  -- Coya! utbrast Tiracca i vördnadsfull, nästan hviskande ton. Ser du den
  blåklädda kvinnan under baldakinen, hon som promenerar framför de andra?
  
  -- Hvem är hon? sporde Itos nyfiket.
  
  -- Konungens gemål och på samma gång hans enda syster.
  
  -- Hans syster?!
  
  -- Ja, enligt lagen måste incan gifta sig med sin närmaste kvinliga
  släkting; hon blir hans enda lagliga hustru, och af deras barn blir
  äldste sonen tronföljare. Denna sommaren är den femte efter deras
  bröllop, och äktenskapet har hittills varit barnlöst. Men nu har solguden
  hört sitt folks böner, och i en snar framtid torde landet ha en högburen
  inca att fröjdas åt. Men -- tillade han -- låt oss nu gå! Det är ej
  tillåtet att spionera i slottets trädgårdar.
  
  De gingo tillbaka samma väg som de kommit, och snart sutto Tiracca och
  hans lärjunge i det stora svala tornrummet, där Itos sakta och mödosamt
  sökte sätta sig in i peruanernas quipus med de hemlighetsfulla knutarne
  -- ett sätt för meddelande, som hittills varit alldeles obekant för
  skogens mörkhyade son.
  
  
  
  
  III.
  
  Mellan grafvar.
  
  
  Det är sent fram på eftermiddagen.
  
  Vid ingången till en af de enkla hyddorna i utkanten af Peru sitter en
  arbetare och blickar framför sig. Ett matt, rödt skimmer tränger ut genom
  dörren, hvilken äfven tjänar till fönster, och belyser ett stycke mark,
  där mannens skugga aftecknar sig.
  
  Byggnaden, som är uppförd af soltorkadt tegel med lågt, sluttande tak,
  gör ett intryck af snygghet och ans. Genom dörren till ett uthus ser man
  de enkla åkerbruksredskapen, som stå lutade mot det brädskrank, bakom
  hvilket årets första skörd af majs och potatis är upplagd. Stallbyggnader
  finnas ej. Hästar och kor äro hos peruanen okända, och fåren äro
  statsegendom. På ena gafveln hänga remsor af charquikött -- det enda, han
  får äta och som på vissa dagar från statens slakterier utdelas till
  arbetarne och deras familjer.
  
  Peruanen satt och stirrade ut i rymden med liknöjd blick. Han hade gjort
  sitt dagsvärf och egde rätt att hvila ut. Men friheten hade för honom
  ringa eller intet värde. Kanske är det därför hans ansikte ser så gammalt
  ut, fast han är en fyrtifem års man i sin fulla kraft?
  
  Tillvarons evigt enahanda har på honom tryckt sin stämpel, liksom på alla
  andra af de milliontals kroppsarbetarne i incans väldiga rike. Alltid
  detsamma dag efter dag och år efter år, samma slit och släp utan mål och
  utan möjlighet att någonsin stiga högre. Framtidsdrömmarne voro för honom
  okända -- dessa förhoppningar, som gjuta friskt blod i bleka ådror, som
  väcka ny kraft i slappnade nerver, som egga ärelystnad och vilja. Han
  hade ingenting att förlora, men häller ingenting att vinna. Det var en
  ödets ironi, att inbyggarne i ett af världens då för tiden guldrikaste
  land icke kände ens pänningen och pänningars värde. Den peruanske
  arbetaren kunde icke öka sin egendom, icke skaffa sig något mera och
  bättre, än han redan hade. Och egde han all Perus omätliga rikedom,
  skulle han ej med den ha kunnat förvärfva sig det minsta stycke jord
  utöfver hvad lagen beskärt honom. Han kunde aldrig blifva något annat, än
  han var; aldrig vinna större kunskaper, än han fått i arf efter fäderna.
  Och så skulle det förblifva släkte efter släkte intill tusende led.
  
  Några bekymmer för sin utkomst hade han ej, och nöden skulle aldrig
  klappa på hans dörr. Det förebyggde staten, som skänkte åt honom och hans
  familj just hvad de behöfde till lifvets nödtorft -- och samtidigt
  stängde alla vägar, på hvilka han kunnat gå fram till större oberoende.
  
  Men _en_ dröm egde han dock -- den fagra drömmen om ett lif efter detta,
  som skulle utgöra den stora belöningen för väl fullgjordt arbete i incans
  tjänst. Religionen var hans bästa tröst, fast inga präster förkunnade
  den. Deras lärdomar voro förbehållna åt de högt uppsatta. I folkets hem
  satt man om kvällarne kring den flammande elden, och de äldre berättade
  för de yngre om den store, osynlige guden, Vira Cocha, som skapat
  världen, och som lika visst en gång skulle i sitt sköte samla allt det
  goda, medan det onda sänktes djupt ned i jorden, där Cupay, det
  brottsliga samvetets härskare, råder.
  
  I tron att efter döden få lönen för plikttrogen möda i samhällets tjänst
  sökte arbetaren kraft att framlefva sin enformiga tillvaro. Han sökte i
  denna tro tröst öfver förlusten af sin lille son, som samma dag gått in i
  solens rike. Där skulle de råkas lika säkert, som att de åter en gång
  skulle födas till jorden, men då under ljusare och gladare förhållanden.
  
  Hans anlete hade lifvats af ett svagt leende. Blicken gled långsamt öfver
  näjden, tills den häjdades vid husets öppna dörr. Då mörknade han igen,
  och handen knöts ofrivilligt hårdare kring skaftet på den yxa, han höll
  -- en yxa med blad af koppar och tenn i denna blandning, som förblef
  peruanernas hemlighet, och som trotsade både porfyr och granit.
  
  Man redde sig därinne till en enkel sorgefest, ty barnet skulle samma
  kväll begrafvas. Incans höga lära räckte icke till att förtaga faderns
  känsla af sorg och saknad. Han skuggade med handen för ögonen och såg upp
  mot den sjunkande solen. Dess sista strålar väfde i violett den skira
  bro, på hvilken hans lille pys nu larfvade upp mot sitt nya, skimrande
  hem ...
  
  Han reste sig långsamt, drog en djup suck, samlade ihop sina värktyg och
  gick in. I halfdunklet flamma några vedträd på spiseln och lysa på det
  enkla bohaget: sängen, bordet, de klumpiga stolarne utan ryggstöd och
  hyllorna på väggen -- hela inredningen i byggnadens enda, rymliga men
  ytterst tarfliga rum.
  
  Framför spiseln sutto modern och ett par af de närmaste fränkorna
  sysselsatta med att kläda liket, under det några barn om fyra till elfva
  år nyfiket sågo på. Den döda kroppen var i sittande ställning, med benen
  dragna upp under hakan, omvirad med täcken, som snörats fast till ett
  bylte, och ytterst var den lille svept i ett hemväfdt, rutigt täcke.
  
  Fadern åsåg tigande kvinnornas arbete, som försiggick under ljudlös
  stillhet. Moderns stora, bruna hand gled emellanåt smekande öfver det
  ännu obetäckta ansiktet med de glanslöst stirrande ögonen; och barnen
  sågo icke utan afund på de rara leksaker, som lagts framför den döde
  gossen och skulle följa honom till den sista hvilostaden jämte liket af
  en papegoja, hans älsklingsdjur och bästa lekkamrat.
  
  Förberedelserna voro omsider afslutade. Kvinnorna reste sig från sin
  knäböjande ställning, och husmodern satte den döde vid bordets ena ända,
  hvarefter hon dukade fram en kvällsvard af bröd, potatis och torkade
  köttremsor samt -- högtiden till ära -- majsbränvin, som var häldt i ett
  stort, gammalt stop.
  
  Anhöriga och gäster togo plats kring bordet, i hvars midt syntes den
  blomstersirade skyddsguden -- en klumpig träfigur, föreställande en
  sittande, mänsklig gestalt. Framför denna bild lades leksakerna och
  papegojan, att de måtte bli välsignade, innan de skulle följa den döde i
  grafven.
  
  Man åt under tystnad. De bästa bitarne lades till den lille gossen och
  gudabilden. Så reste sig fadern och sade lågmäldt, med darrande röst, i
  det han grep det fylda stopet och såg på sitt döda barn:
  
  »Människan är såsom solens strålar: hvar och en ibland oss har sitt vissa
  ändamål att fylla. Äfven du, älskade son, hade ditt värf: att sprida
  glädje i dina föräldrars hem. Från det första steg, du tog, till det
  sista var du vår stolthet och för dina syskon en kärleksfull broder.
  Ingen jord gaf bättre skördar, än den som gafs oss vid din födelse, och
  ingen var lättare att plöja. Du var ett blomster i vår trädgård, solsken
  i vårt hem. Nu bär din väg uppåt; och ingen stingande kaktus möter dig på
  din stig, ty ditt hjärta var ofördärfvadt. -- Drag då i frid, kära barn,
  och bed till guden för dina föräldrar och syskon! Bed honom, att han
  välsignar vår jord i samma mått som den, han gaf åt dig, och som vi i dag
  lämna tillbaka! Bed honom ock, att skilsmässan från dig ej må blifva för
  lång! Och nu farväl och lyckosam färd!»
  
  Han satte stopet för munnen och drack i djupa drag, de vuxna följde hans
  exempel, och måltiden var slut.
  
  Man reste sig från bordet. Fadern tog själf det döda barnet i sina armar,
  de andra en leksak eller en blomma, och man bröt upp.
  
  En smal stig ledde mellan klipporna högt upp till de dödas svala och
  karga hemvist. Vägen gick mellan fjällväggar, som kastade djupa skuggor.
  Fadern började sjunga och de öfriga stämde in, medan tåget sakta rörde
  sig mot den sista hviloplatsen för tusen och åter tusen peruaner, som
  sida vid sida, stående, sittande eller liggande placerats i naturliga,
  öfvertäckta gallerier, genomsusade af den torra bärgsvinden, som eger en
  underbart bevarande förmåga, som luftar i likens svepdukar och leker med
  resterna af de sörjandes sista gåfvor ...
  
  I en af de små dalsänkorna uppe bland klipporna, där en fors rann fram
  och växtligheten var rik, stannade det lilla följet. Rundt ikring reste
  sig bärg utom åt väster, där stora landsvägen till Cuzco gick förbi
  talrika chulpas.[C]
  
  Det var nära en af dessa tornbyggnader, peruanen och hans ledsagare gjort
  halt. Bröd och bränvin togs fram, och man förfriskade sig, innan det bar
  åstad högre upp. Fadern lagade i ordning de små facklor, som skulle
  brukas längre fram på kvällen, då mörkret inbrutit. Dylika facklor, som
  utgjordes af ett fnöskartadt ämne, utdelades till hvar och en i tåget,
  äfven till barnen. Det äldsta af dem var ifrigt sysselsatt med att gnida
  två trästycken mot hvarandra för att skaffa eld.
  
    [C]  Dessa chulpas voro tjugo till tjugofem fot höga
         tornbyggnader af polerad kalksten, hvilande på
         kvadratiska underlag med femton till tjugo fots sida och
         en framspringande sockel, bred nog att tjäna till
         sittplats. I den östra delen af hvarje sådan byggnad
         fanns en liten fyrkantig öppning, som ledde till själfva
         begrafningsplatsen, ett hvalf med väggnischer. Hvalfvet,
         hvars högsta punkt låg intill tretton fot från marken,
         var uppfördt på så sätt, att den öfverliggande
         kalkstenen alltid sköt ett stycke framom den undre.
         Nischerna voro intill tre fot höga och två fot djupa; de
         inrymde gudabeläten och mat till de dödas behof, hvilka
         sutto kring väggarne tätt bredvid hvarandra. Hvarje
         chulpas inneslöt sin adliga ätt, och när den var fyld,
         byggdes en ny.
  
  Alla voro så upptagna af dessa förberedelser, att ingen ibland dem lade
  märke till ett ungt par, som långsamt närmade sig. Det var kapten Vajny
  och öfverste Tiraccas dotter, en helt ung, mörkögd flicka, klädd i bjärta
  färger. Hon bar i handen en bukett af sällsynta blommor samt en korg med
  små kakor, dem hon själf bakat; de skulle sättas fram för en af hennes
  fränder, som dött för några månader sedan, och som hvilade i den
  familjegrift, vid hvilken peruanen tagit plats med de sina.
  
  Det unga paret hade hunnit till grafdörren, då ljudet af deras röster
  väckte liktågets uppmärksamhet och alla reste sig för att vördnadsfullt
  hälsa de nykomna. Vajny hälsade flyktigt till svar. Det hvilade öfver
  honom ett drag af svårmod, som stod i skarp motsats till fästmöns glada
  väsen. Då hon varseblef liket, tog hon ett par blommor och räckte dem
  till modern med några vänliga ord; åt barnen gaf hon kakor.
  
  Därefter öppnade hon dörren och gick in i den stora griftkammaren, som
  därifrån fick sitt enda ljus, samt var snart ifrigt sysselsatt med att
  ordna blommorna i nischernas urnor och med att prydligt lägga upp kakorna
  framför den hädangångna. Vajny hade måst stanna utanför, ty först på
  bröllopsdagen egde han rätt att hälsa på hos hennes döda släktingar.
  Tanken på det förestående bröllopet gaf åt hans dystra ansikte ett mörkt,
  oroligt uttryck.
  
  Han gick uppför sockelns trappsteg och såg sig ikring. Vägen till Cuzco
  slingrade sig trädkantad som en grön orm mellan bärgen, doldes här och
  hvar och kom längre fram åter till synes. Folk i färgrika dräkter rörde
  sig på denna väg som brokiga fjärilar. Långt borta skönjdes plötsligt ett
  blåaktigt, obestämdt skimmer, ofvan hvilket han såg något blänka som
  guld. Kaptenens skarpa blick fästes vid denna tindrande glans, som ömsom
  försvann och dök fram. Han greps af en aning, skuggade med handen för
  ögonen och uppbjöd hela sin synskärpa för att kunna bättre urskilja detta
  blåa något, som höjde sig öfver mängden. Denna hade nått en krök af
  vägen, och en stenmur hindrade utsikten.
  
  Då stampade Vajny otåligt med foten och hoppade ned från sockeln. Han såg
  arbetarefamiljen göra sig redo att fortsätta den tunga vandringen,
  betraktade ett ögonblick öfverraskad den döde gossens fader och gaf honom
  ett tecken att närma sig.
  
  -- Ditt namn?
  
  -- Zicko.
  
  -- Du är trädgårdsmästare vid jungfruklostret? frågade kaptenen och såg
  på den gröna strimman å arbetarens axel, tecknet på dennes yrke.
  
  -- Ja.
  
  -- Vet du, om någon af damerna därifrån i dag rest till incan?
  
  -- Nej; men kort innan jag gick hem, stod en bärstol till reds ...
  
  -- Röd eller blå?
  
  -- Den var inte röd; det var alltså ingen af incans släkt, som ...
  
  -- Tack! Det är bra.
  
  Arbetaren hälsade och slöt sig åter till sitt väntande följe. Vajny såg
  efter den borttågande familjen med dess kära börda. En obestämd känsla af
  leda vid lifvet fick plötsligt makt med honom, en känsla af djup
  förtviflan, och han suckade tungt.
  
  Alltså ingen af incans släkt! Då kunde det blott vara Yelva, som i kväll
  skulle föras till honom. »Yelva! Yelva!» mumlade han och fattade med
  händerna om sitt hufvud. »Jag dåre, som trodde mig kunna glömma dig!»
  
  Han tog åter plats på sockelns öfversta steg och blickade ned åt vägen,
  där han visste, att den blåa bärstolen skulle bli synlig igen.
  
  -- Vajny!
  
  Han for upp ur sina drömmar. Det var fästmön, som trädt ut ur griften och
  långsamt närmade sig efter att en stund ha forskande betraktat honom.
  
  -- Har jag låtit vänta på mig? sporde hon efter att ha skakat ur korgen
  de kaksmulor, som där blifvit kvar.
  
  -- Nej; jag trodde inte, att du så snart skulle bli färdig ...
  
  -- Jag märker det. Du har åter med dina tankar varit långt borta.
  
  -- Jag tänkte på framtiden.
  
  -- Framtiden? ... upprepade hon. Hvad var det, du frågade arbetaren om?
  
  -- Statshemligheter, svarade han med ett tvunget leende. Om jag anat, att
  du kunnat se ...
  
  -- Jag kom händelsevis att blicka ut genom grafdörren. Men är det
  hemligheter, skall jag inte fråga ... Det var endast uttrycket i ditt
  ansikte, som öfverraskade mig.
  
  -- Hur såg jag då ut? sade han likgiltigt och fortfor att späja nedåt
  vägen.
  
  -- Som en spegelbild af allt hvad ditt inre gömmer och som du döljer för
  mig ... Vajny! Vajny! Hennes röst lät klagande, nästan förtviflad, och
  hon grep hans hand: Skänk mig ditt förtroende! Du är ej längre densamme
  som förr. Ack, jag är ju närmast till att dela dina bekymmer. Vajny!
  Håller du mig kär? Är jag för dig detsamma, som jag engång varit?
  
  -- Du tviflar på min kärlek, inföll han tvärt; eljes skulle du inte så
  ofta som du gör återkomma till detta ämne.
  
  -- Förlåt! Jag fruktade en gång att förlora dig ... Det var, då du drog
  ut i kriget. Och när du återkom, var det till att börja med en annan,
  som ...
  
  -- En annan! afbröt han -- och stirrade oaflåtligt mot den ljusblå
  fläcken, som nu syntes igen, större och med tydliga konturer.
  
  Hennes ögon följde riktningen i hans blick. Den blåa bärstolen! ... På
  en gång föll slöjan från Litkas ögon; hon började förstå ... Hennes drag
  fingo ett hårdt och hotfullt uttryck. Hon var för mycket kvinna att icke
  ana, hvem bärstolen dolde. Ett kort, hånfullt skratt, och hon reste sig
  häftigt. Han ryckte till, och deras ögon möttes.
  
  -- Förlåt mig! bad han med skälfvande röst. Jag är en dåre, och som en
  dåre har jag drömt och handlat. Det hade varit bättre för oss båda, om
  jag aldrig återvändt från fiendelandet. Förlåt mig, Litka! Han grep efter
  hennes hand, som hon drog undan. Du vet ej -- fortsatte han -- hur föga
  jag är värd din kärlek, hvad allt jag förbrutit mot dig ...
  
  Det blixtrade till i flickans vackra ögon.
  
  -- Jag litade engång på dig, sade hon omsider efter att förgäfves ha
  bjudit till att beherska sin våldsamma sinnesrörelse, och du egde mitt
  fulla förtroende. Det var, innan du drog ut. Jag trodde då, att den man,
  jag kallade min, hade en incasättlings håg; men du glömde mig därute --
  för en slafvinna, ty annat blir hon ej, om också incan ger henne en plats
  vid sin sida. Då du trodde dig ha för alltid förlorat henne, återvände du
  till min faders tröskel och bad om förlåtelse. Jag bjöd dig stiga in, ty
  jag älskade dig trots all sorg, du vållat. Hvad du i dag sagt bekräftar
  blott en misstanke, som dock aldrig blifvit kväfd, hur gärna jag
  velat ... Från detta ögonblick är jag fri. Må de band brista, som ödet
  knutit emellan oss två! Jag öfverantvardar dig åt de länkar, ur hvilka
  jag ej har lyckats att göra dig fri. Om åtta dagar fyller jag aderton år,
  och lagen bjuder mig att innan dess ha valt en brudgum; i annat fall
  skall öfverheten välja för mig. Jag fogar mig villigt -- det är rättvist
  straff för min blinda svaghet. Men jag blir hämnad. Solens syster[D]
  och kärleksgudinnan,[E] vid hvars bild du svurit mig trohet, skola ej
  låta dig gå ostraffad. Deras glans skall tränga till ditt inres mörkaste
  skrymslen, och du skall aldrig kunna glömma den kvinna, hvars framtid du
  ödelagt.
  
    [D]  Månen.
  
    [E]  Venus.
  
  Hon slet ifrån sitt bröst den bukett af liljor -- kärlekens symbol -- som
  han samma dag skänkt henne, kastade den till hans fötter och skyndade
  bort mellan grafvarne utan att vända sig om mot den upprörde krigaren.
  
  Det var med en känsla af sorg men ock af lättnad, Vajny såg henne
  försvinna. Han drog några djupa andetag, strök sig öfver pannan, tog upp
  de blommor, hon kastat, och plockade sönder dem, medan han stirrade hän
  mot staden.
  
  Äfven han egde nu sin frihet. Men huru länge? Han hade nått ett
  efterlängtadt mål -- men han nalkades med stora steg den ålder --
  tjugofyra år -- då han måste anmäla sig för att få en hustru. Det gälde
  alltså att väl bruka tiden, njutningens korta tid, att icke se tillbaka
  utan hoppfullt framåt mot henne, som beherskade hans hela varelse -- fast
  hon kanske ej skulle ha känt igen honom, ifall de nu råkats!
  
  Ja, han var fri och skulle begagna sig af den gyllene friheten, kosta
  hvad det ville. Utan _henne_ egde lifvet för honom intet värde. Han borde
  för länge sedan ha gjort detta klart för sig och icke ha invaggat sig i
  den illusionen, att han skulle kunna böja tankar och håg till en annan,
  som han nog hyst vänskap för, men aldrig kärlek.
  
  Men ... denna kvinna, som upptändt hans förtärande lidelse, var ju redan
  dömd att öppna sin famn för hans konung, att upptagas i kretsen af de
  sköna tärnor, hvilkas mål i lifvet det skulle vara att förljufva
  tillvaron för solens son. Och mot denne djärfdes han resa sig! Han, den
  edsvurne undersåten, ville våga en dust på lif och död med den väldige --
  för en kvinnas skull! Ja, för hennes, som vid blotta tanken kom hans
  kropp att skälfva och hans ögon att tåras! Strid skulle det bli -- en
  fäjd till sista blodsdroppen! Och så ... raka vägen upp till solens
  hem!
  
  Han brast ut i ett skallande skratt och sparkade häftigt undan blommorna
  -- så mycket aktade han ära och framtid!
  
  Han rätade upp sig i sin fulla längd, och hans ögon flammade, då han med
  säker hållning och fasta steg närmade sig den blåa baldakinen, som bars
  af kungliga bärare, och som för mängdens blickar dolde _henne_, som bar
  hans längtans namn.
  
  
  
  
  IV.
  
  I konungens lustgård.
  
  
  Det går en suck genom konungens lustgård.
  
  Den föres af nordanvindens kyliga fläkt från de snöklädda bergen, smyger
  sig längs dalen, sväfvar in i skogen, der den silar sig in mellan
  löfverket och böjer i aftonens blåaktiga skymning blommornas stänglar,
  hvilkas doft den förer med sig, innan den bringar svalka åt sagorikets
  kung, som där inne under palmernas skugga låter blicken följa
  springbrunnens kaskader, hvilkas öfversta droppar glänsa som stora, tunga
  tårar högt uppe i den molnfria luften.
  
  Incas kung bär icke sagoprinsens gyllene dräkt.
  
  Han är enkelt klädd, då han njuter sitt dolce far niente, bekvämt
  utsträckt på en i dyrbart trä utskuren bänk, med mjuka mattor belagd, som
  står vid ena sidan af den öppna verandan framför palatset.
  
  Byggnaden är ej hög men temligen vidsträckt, murarne äro marmorhvita,
  taket platt, och under detsamma löper en bred fris af äkta guld. De
  fönsterlösa fasaderna äro endast sparsamt försedda med dörrar. Enstaka
  nischer här och der bryta den släta marmorytan.
  
  Fasadernas enformighet står i skärande kontrast till den rektangulära
  yta, de begränsa och som är anordnad till en trädgård, der allt hvad Peru
  eger af växter och blommor är representeradt.
  
  I denna trädgård -- en kilometer från Cuzco -- omgifven af yppiga palmer
  och blommor, der olika blommor täfla med hvarandra i färgrikedom och doft
  -- tillbringar kungen sina hvilodagar i tillbakadragen ensamhet, skild
  från hufvudstadens bullrande lif, och njuter smekdagarna med en eller
  annan nyvald hustru ...
  
  Hofpersonalen är inskränkt till det minsta möjliga.
  
  Allt är tyst derinne.
  
  Endast springbrunnens sorlande ljud, löfvets sakta sus eller qvittret af
  en sångfogels aftonsång bryter stillheten. Konungen har rest sig, han för
  en gyllene bägare, fylld med en svalkande dryck, till sina läppar och
  tömmer den i långsamma drag ... går ned ett par trappsteg till
  trädgården och längs med en af de smala, med gyllene sand beströdda
  gångarna, öfver hvilka löfträdens hvalf hänger djupt ned, bredande öfver
  trädgården ett dunkelgrönt, mystiskt skimmer, afbrutet endast af
  aftonsolens milda strålar, som här och hvar tränga genom löfverket och
  bringa sandens fina guldkorn att glimma med förökad glans.
  
  Upp för trädens stammar slingra sig växter med purpurfärgade blommor, som
  utsända en aromatisk doft; och mellan dessa växter hänga i klungor
  olikformade blommor, orörliga i vindens sus men med ett egendomligt
  skimmer.
  
  De finnas öfverallt: på de öppna planteringarna, i trädens löf, mellan
  blommor och stänglar, kring trädens stammar -- dessa egendomliga blommor,
  utan doft, silfverglänsande eller matt guldfärgade. De gifva åt
  trädgården dess säregna karaktär.
  
  Det är konstgjorda blommor af silfver och guld, gjorda af Cuzcos
  skickligaste metallarbetare. De slingra sig med sina fina
  silfverglänsande blad och förgyllda blommor och stänglar in mellan
  grenarna och skina der i matt silfverglans likt stjernor, som spegla sig
  i hafvet.
  
  På de dunkelgröna gräsmattorna, som här och der bilda små öppningar i
  trädgården, stå flockar af Vicunafår stela och orörliga, bevakade af en
  herde, som sitter på en sten ifrigt sysselsatt med att skära en flöjt af
  en trädgren.
  
  Kring en af marmorbassängerna, till hvilka vattnet ledes genom
  silfverrör från bergen, glänsa i äkta förgyllning imitationer af indiansk
  säd, vackert formade höga strån med klängande ax och fina spetsiga blad,
  mellan hvilka naturliga vattenliljor och neckrosor gunga på det klara,
  kyliga vattnet ...
  
  Men inne mellan gräs och strå glänsa spindelnät af silfver uthamradt i
  fina trådar. Daggens droppar skimra i näten och spindeln sitter orörlig
  som en stor, röd, blänkande rubin.
  
  Der hvilar sagostämning öfver kungens trädgård, öfver hvilken aftonsolens
  sista bortdöende skimmer kastar sina reflexer och låter metallernas
  glänsande ytor glittra i obeskriflig färgprakt, tillsammans med
  blommornas, marmorns och vattnets trolska färgspel. Fåglarna qvittra sitt
  godnatt till den bortdöende dagen, accompagnerade af springbrunnarnas
  sorlande ljud, löfvets hviskande sus. Och blommornas balsamiska doft
  berusar och jagar tankarna in i fantastiska drömmar, hvilka drömmas med
  öppna ögon, under det hvarje nerv njuter i detta paradis af rikedom,
  natur och poesi ...
  
  Ett sakta ljud höres af en tung portière, som drages åt sidan från
  ingången till trädgården -- och en kvinna, med ett par mörka, ängsliga,
  förvånade ögon och höghvälfd barm, hvars ungdomligt sköna form den lätta
  klädningen ej förmår dölja, går tvekande ett par steg fram och stannar
  återigen med ett förvirradt, öfverraskadt uttryck.
  
  Det mörka, glänsande håret är i nacken uppbundet i en knut, fasthållen af
  ett dyrbart smycke i form af en orm, inbäddad i ädla stenar och perlor.
  
  Klädningen utgöres endast af en dyrbar, i regnbågsfärger väfd mantel,
  utsydd med perlor och silfvertråd, draperad kring kroppen, hvars minsta
  rörelse framkallar olika, fina schatteringar och färgnyanser.
  
  Klädningen sammanhålles öfver venstra skuldran af en lång nål, hvars
  hufvud föreställer solgudens bild. När nålen urtages, sjunker klädningen
  -- det enda som skyddar kroppen -- till jorden.
  
  Armarne äro nakna upp till axeln, utan smycken eller ringar, fötterna äro
  iförda sandaler, som fasthållas medels fina remmar, virade kring benen
  upp till knät.
  
  För den unga kvinnan gestalta sig omgifningarna som en dröm, i hvilken
  ovilkorligen minnen från hemlandet sväfva förbi.
  
  Hon är ett naturbarn, röfvad långt bort ifrån och dotter till en höfding,
  hvars rike legat gömdt djupt inne i urskogens mörker -- ett rike utan
  civilisation och endast bygdt på nedärfda traditioner, hvilkas enkla
  stadganden gåfvo den dödlige rätt, som egde styrkans gåfva, denna heliga
  skänk af gudarne, hvilka till tackoffer fordra rykande menniskoblod
  framför rikets talrika altare.
  
  Från detta rike -- ett bloddrypande rike -- hade hon af förtörnade gudar
  förts till ett land, hvars kung genom sitt maktspråk skilt henne från den
  stam hon tillhörde för att, som hon trodde, viga henne till ett offer åt
  en obekant gud.
  
  Med hat och trots hade hon väpnat sig: tanken på hennes döde fader och
  minnet af de anförvandter, som offrat sitt blod, väntande intill det
  sista på hjelp från hemlandets gudar, hade ingifvit henne ett mod, som
  lyste ur de blixtrande ögonen och utbredde öfver henne en blandning af
  vörnadsfull fägring och stolt sjelfkänsla.
  
  Men dagarna hade gått till hvila, den ena efter den andra. Det stora
  ögonblick, som hon i början hvarje stund väntat på och längtat efter,
  syntes glida längre och längre bort. Ingen prest kom att hemta henne för
  att offra den ungdom, som endast längtade efter att bringa det enda hon
  egde, sig sjelf, som ett sista förtviflans försoningsoffer till de
  förtörnade gudarne, på främmande gudars altare.
  
  Det första mötet med incan kom i hennes tankar; hon såg ännu icke blicken
  från hans djupa, forskande ögon -- en blick, som hon besvarat på ett
  sätt, som eggat den stolte konungen att fatta det ödesdigra beslut,
  hvarigenom hon dömdes att en gång skänka sig sjelf åt honom -- en
  förnedring, som i början bragt henne i ett tillstånd af raseri och
  förtviflan.
  
  Jungfruklostrets portar hade tillslutits bakom henne. Derinne skulle hon
  uppfostras och lära sig den stora menskliga konsten att försaka och
  underkasta sig sitt öde med tacksam resignation. Men hon hade från början
  väpnat sig med trots och hat -- det lyste ur hennes ögon och genom nerver
  och fibrer darrade detta allt förtärande hat, som endast lurade på hämd.
  Med dylika känslor blef hon innestängd i en byggnad, der allt andades
  frid och harmoni.
  
  De lugna, svala rum, i hvilka hundratals unga, friska och vackra kvinnor
  -- incans slägtingar -- arbetade vid väfstolar eller vid dyrbara
  broderiarbeten och hvarifrån sången tonade ut i de med tropikernas
  fagraste växter planterade trädgårdarne, satte hennes känslor på ett
  hårdt prof.
  
  Allt andades frid och harmoni därinne -- lugna och ostörda gledo dagarne
  framåt. Hennes till en början hatfulla blickar besvarades med vänlighet
  och godhet. Det var, som om allt sammansvurit sig emot henne för att
  genom lugn och vänlighet tillintetgöra det, som hos henne födde hat och
  vrede. Hennes upphetsade sinne och den spänning, i hvilken hon lefde,
  gåfvo efterhand, ehuru mot hennes vilja, vika för lugnare, ja blidare
  känslor, och ett vaknande intresse för omgifningarna gjorde sig mer och
  mer gällande.
  
  Det mjuka och veka i de peruanska kvinnornas karaktär, det hjertevinnande
  sätt, som särskildt var till finnandes hos de äldre, föreståndarinnorna i
  klostret -- ärevördiga och erfarna matronor, som hade hvar sin afdelning
  af unga incadöttrar, blifvande medhustrur till Incan, under sin vård --
  tämjde efter hand den unga kvinnans trots och förlamade hennes
  motståndsförmåga.
  
  Och dertill kom denna djupa, känsliga religion med sina vackra ceremonier
  för den store guden och hans ställföreträdare på jorden ...
  
  Hon besegrades af all denna tillgifvenhet och godhet, detta veka, mjuka
  och förtröstansfulla lif, det andaktsfulla lugnet ikring henne ...
  
  Solen, den gyllene solens strålar bredde sitt skimmer omkring henne,
  bländade henne med sitt ljushaf och tystade de hatets röster, som
  opponerade sig i hennes inre medan hemlandets gudabilder och blodiga
  minnen veko bort och glömdes.
  
  Behofvet för henne af en religion, en gudomlighet, till hvilken hon kunde
  hängifva sig i bön och bikta sina innersta känslor, gjorde att hon i sina
  tankar skapade ett gudomsväsende, hvilket hon omedvetet gaf mensklig
  skepnad och förlänade Incas anletsdrag. I solens ljus såg hon hans bild
  träda fram, i skymning och mörker; ja, hvarje gång hon böjde knä framför
  solgudens beläte i ett af kapellen, var det, som tillbåde hon honom,
  hvars ansigtsuttryck en gång uppfyllt henne med fruktan, men som nu hos
  henne väckte en oförklarlig längtan. Hon ansåg sig som en varelse, hvars
  öde, af okända makter bestämdt, var att uppfylla en hemlighetsfull
  mission, på hvilken resterna af hennes hemlands stam byggde sina sista
  förhoppningar.
  
  När Inca, den ende manlige varelse som egde tillträde till klostret,
  ibland infann sig, flydde hon som ett skrämdt villebråd långt in i
  trädgårdens mörkaste gångar, der hon kunde sjunka ned på en bänk, med
  hjertat klappande af ångest -- och förväntan.
  
  Men ehuru hon sålunda undvek honom, hade han ej glömt bort henne. En dag,
  kort före Raymisfesten, kom ett budskap, sändt till en af
  föreståndarinnorna, som meddelade henne den stora lycka, som väntade
  henne, att hon samma dag skulle blifva Incas brud.
  
  Af festligt smyckade systrar blef hon hemtad till badet, beredt af heligt
  vatten från solgudens tempel och försatt med välluktande örter.
  
  Derefter blef hon förd till ett af kapellen, der hon framför solgudens
  beläte blef invigd åt hans son och fick aflägga hustrulöftet till Inca.
  
  En bägare med vin räcktes henne; under sång och musikens toner fick hon
  tömma den, hvarefter hon vid en festmåltid tog farväl af sina kamrater.
  En gång väl utkommen från klostret, kunde hon aldrig återvända. Hennes
  framtid blefve, efter det hon tillhört Inca, en medhustrus undangömda
  ställning i en af de Inca tillhöriga, slottsliknande byggnader, som lågo
  spridda rundt ikring i landet, och hvilkas innevånare sysselsatte sig med
  att väfva och brodera till Incas hof, framlefvande sin tid bakom
  skyddande murar, utestängda från verlden och dess bullrande lif.
  
  Vinet berusade henne, som i en dröm mindes hon afskedet från sina
  älsklingsplatser i den stora trädgården, instigandet i bärstolen, det
  ömma, kärleksfulla afskedet med systrarne och hennes moder
  föreståndarinnan. Hon såg gardinerna dragas för, kände sig upplyftad på
  starka armar och sedan buren, fast och lugnt, hän mot ett okändt mål,
  medan bärstolens gungande rörelser läto den nedgående solens strålar
  teckna en upp- och nedgående skugga på dess ena i ljusblått klädda sida
  -- en stigande och fallande skugga, som erinrade henne om ödets mystiska
  vexlingar.
  
  Vägen bar uppför, in mellan bergen, skuggorna blefvo långa, solljuset
  försvann ...
  
  Bärstolens enformiga gungande rörelse försatte henne i ett drömmande
  tillstånd; hon lutade sig tillbaka mot de mjuka kuddarne och försjönk i
  en dvalliknande halfslummer, drömmande sig tillbaka till hemmet, det så
  innerligt älskade hemmet ...
  
  Så for hon plötsligt upp ...
  
  En stark manlig stämma sjöng några strofer. Det var en af hennes hemlands
  sånger. Ekot kastade sången tillbaka från bergen, hon hörde den till
  höger och venster, den vällde i stämningsfulla toner mot henne; det
  tycktes henne, som om en mäktig härskara af krigare sjöng sånger, som
  prisade hemlandet och dess skogar ...
  
  Var det en dröm -- en inbillning af hennes uppjagade fantasi?
  Ovilkorligen sköt hon den ljusblå gardinen åt sidan och blickade ut.
  
  Hon var omgifven af vaktare och bärare, som liknöjdt stirrade mot
  marken.
  
  Hon såg upp ... på ett klippkrön stod en manlig skepnad och vinkade.
  Solen kastade sitt skimmer öfver honom, hans dräkt lyste i guld -- endast
  ett ögonblick, och hon hade hunnit tillvinka honom en tacksam helsning.
  Vägen gjorde en krökning, och han försvann för hennes blickar. Men sången
  följde henne, och gestalten stod klar för hennes inre öga: nu kom hon
  ihåg honom och dermed de outplånliga minnena från det ögonblick, då
  hennes utkorade brudgum dödades på ett kommandorop af -- sångaren, en
  peruansk officer. I samma ögonblick bröts den förtrollning, hvari hon
  lefvat i soljungfrurnas kloster, hon var åter sig sjelf, hatet och
  hämdlustan flammade upp med förnyad styrka.
  
  Yelva gick ett par steg framåt och såg sig tvekande omkring.
  
  Den hvita sanden knastrade under hennes fötter. Hennes blick fäste sig i
  början icke vid något särskildt föremål, hon endast stirrade med kvinlig
  nyfikenhet och förvåning ut öfver aftonskymningens stämningsfulla
  blandning af färger, medan hon i långsamma drag inandades luftens
  balsamiska doft.
  
  Plötsligt spratt hon till. I en af gångarne fick hon syn på en manlig
  gestalt, som långsamt närmade sig henne.
  
  Inca hade bytt om dräkt. En veckrik tunica, rikt broderad och öfversållad
  med perlor, förlänade honom ett kungligt utseende.
  
  Deras ögon möttes. Ovilkorligen sänkte hon sitt hufvud; det låg öfver
  honom så mycken majestätisk värdighet och ett så imponerande lugn, att
  hon till en början stod villrådig.
  
  »Välkommen Yelva! välkommen som min brud i detta hem! Se, solens strålar
  ha lemnat mitt rike för idag och skymningen faller derute, men här i din
  närhet ser jag i dina ögon ett återsken af solens glans, som gör qvällen
  ljus och hjertat gladt. Ack, dessa ögon, dessa ögon, hvad jag beundrar
  dem! Och denna blick tillhör nu endast mig!» Han fattade hennes hand. --
  »Nej, slå icke ögat ned, kom, frukta icke» -- fortfor han hastigt, då han
  kände, hur hennes hand darrade i hans -- »det är ej Inca, som talar till
  dig, utan din vän, din förtrogne, som längtar efter att hos dig få glömma
  bort lifvets bekymmer och strider.
  
  Vi skola ej offra till solens gud, mitt hem är här glädjens och
  fridens ... kom!»
  
  Han drog henne in under löfhvalfvet i en berså, dit de svaga
  ljusstrålarne endast sparsamt banade sig väg och spridde ett mystiskt
  skimmer öfver de purpurfärgade drycker, som i silfver- och guldkannor
  voro placerade på ett bord. Inca fyllde en pokal med den skummande
  drycken.
  
  »Drick, Yelva, drick, och fortare än tankens flykt skall din fruktan
  försvinna och mina känslor finna genklang i ditt hjerta! Denna dryck
  förjagar allt svårmod. Din skål, Yelva!»
  
  Han förde bägaren till sina läppar och lemnade henne den sedan, men hon
  ställde bägaren orörd på bordet.
  
  Inca betraktade henne ett ögonblick med en blandning af förvåning och
  beundran. Han bjöd henne med en handrörelse att taga plats bredvid sig,
  men hon förblef stående vid ingången till tältet. Hennes figur med den
  rikt draperade klädningen aftecknade sig skarpt mot det matta dagsljuset
  derute.
  
  »Hvarför denna tystnad -- säg, huru skall jag få glöden att lysa i dina
  ögon? Du svarar ej! Vägen till din och din stams lycka går ju endast
  öfver dig sjelf nu, glöm icke detta, barn. Men derpå var du ju beredd, då
  du satte foten innanför min tröskel. Ser du ej att jag har dig kär --
  hvad begär du mera?»
  
  Inca drog henne intill sig och tvang henne att taga plats bredvid sig.
  
  »Visste du, hur brinnande mina känslor äro för dig», hviskade han; »ack,
  välsignad vare solen för den dagen, hon sände dig till mig!»
  
  Inca tystnade och betraktade den darrande kvinnan med ett frågande
  uttryck, liksom väntade han svar.
  
  Efter några ögonblick fattade han med båda händer hennes hufvud, smekte
  hennes hår och vände det nedböjda hufvudet upp mot sig och blickade in i
  ett par ögon, hvilkas uttryck kom honom att tvärt draga sina händer
  tillbaka.
  
  »Det var ej svaret på min fråga, som jag läste i din blick. Ja, du har
  blifvit en annan, sedan jag sist såg dig i klostrets trädgård förskrämd
  flykta för mig. Hvad har händt! Svara mig» -- upprepade han häftigt --
  »hvad döljer sig bakom detta besynnerliga uttryck i dina ögon?»
  
  »Din bild» hviskade hon med glödande blickar.
  
  Inca skakade på hufvudet. »Jag förstår dig icke», sade han.
  
  »Det var min tankes dröm», svarade hon. »I alla dessa nätter och dagar
  har jag bedt och längtat efter det ögonblick, då min bön skulle blifva
  hörd af mitt hemlands gud ...» De sista orden förlorade sig i en sakta
  hviskning.
  
  »Du har längtat efter mig, barn. Således var det längtan efter mig, som
  gaf dina ögon detta uttryck, lika egendomligt som du sjelf. --» Han drog
  henne närmare intill sig och fortfor: »säg det ännu en gång, att du
  längtat efter mig!»
  
  »Jag har längtat efter dig, Inca, längtat -- längtat.»
  
  Inca hade slutit ögonen; han såg ej det obeskrifliga uttrycket i den unga
  kvinnans ögon, i detsamma hennes ena hand med en krampaktig rörelse grep
  kring hufvudet på den stora nål, som sammanhöll hennes klädning vid
  skuldran -- det enda vapen hon egde.
  
  Inca gjorde en rörelse, hennes hand sjönk ned och ansigtet fick igen sitt
  uttryck af återhållen lidelse.
  
  Han såg upp.
  
  »Och hvari bestod då denna din längtan efter mig, Yelva?»
  
  »Jag önskade få säga dig de tankar, som jag förgäfves sökt tolka, men
  först i dag erfarit hela smärtan af. Det är ett svalg mellan oss, Inca,
  djupare än det bottenlösa djupet i våra floder, bredare än det afstånd
  som skiljer mig från mitt hem -- ett svalg, som du ej kan fylla, trots
  din storhet och makt. Jag är dig så nära och ändå så oändligt långt borta
  från dig. Min kropp har ödet lemnat i dina händer, men det finnes i min
  själ icke en enda känsla, som icke är främmande för dig. Med våld har du
  slitit mig från de mina och stängt mig inne bland menniskor, som talat
  och sjungit ditt lof i mina öron. Du har tvingat din bild in i mitt
  hjerta, du har förtrollat mig, bringat mig att glömma allt -- utom din
  bild. Ja, jag har älskat dig -- en qvinnas förtviflade kärlek till sitt
  hemlands förtryckare. Jag har hatat och fruktat dig liksom den gud, hvars
  son du är. Jag har tviflat, och ur mina tvifvel föddes en längtan efter
  dig, -- den ende som egde makten att hjelpa och trösta. Men
  förtrollningen är borta, mitt hemlands sånger ha i dag ljudit för mina
  öron och med dem har min längtan efter friheten fått nytt lif. För
  friheten vill jag offra allt, till och med mig sjelf. Friheten, friheten
  -- gif oss den tillbaka, Inca, och ditt namn skall varda välsignadt af
  oss alla.»
  
  Yelva tystnade; hon stod framför honom med böljande barm och blixtrande
  ögon, medan månskenet spelade på den färgrika klädningen.
  
  Incas ansigte hade i början förmörkats, men, efter hand som hon talade,
  fick det ett mildt och beundrande uttryck.
  
  »Hvad du är vacker, Yelva», bröt han omsider tystnaden. »Så, just så
  tycker jag om dig! Dina känslor äro äkta, liksom din längtan till ditt
  hemland. Det är musik i din röst; den påminner mig om dessa oförklarliga
  toner, som jag en gång hört i urskogens mörker, dämpade, vemodsfulla,
  lockande toner ...»
  
  Han grep hennes hand och drog henne intill sig.
  
  »Sjung för mig ditt hemlands sånger, Yelva, och för mig in i den verld, i
  hvilken du lefvat. Låt mig få följa dig; jag skall bygga en bro öfver det
  svalg, som du anser finnas mellan oss -- jag bygger den af alla de
  känslor jag eger för dig och jag skall nå öfver till dig! Sjung, älskade,
  sjung ditt hemlands sånger ... sjung om din förlorade frihet och låt mig
  få följa dig på din flykt långt bort från mitt gyllene fängelse!»
  
  Inca gled tillbaka mot hvilobänkens hyende -- han tillslöt ögonen, medan
  han behöll hennes hand i sin.
  
  »Börja, Yelva, sjung ...» Han log. -- »Hvad din hand darrar, barn» --
  han förde hennes hand smekande upp till sitt ansigte och lade den öfver
  sina ögon.
  
  Yelva började sjunga, sakta, dämpadt och med melodisk röst: det var samma
  sång som hon hört på vägen. Hennes andra hand var åter fast pressad kring
  nålens hufvud, medan hennes ögon voro fästa på Incas breda bröst, som
  skarpt belystes af månskenet. Handen knöt sig fastare och fastare kring
  solgudens bild. Men hennes röst darrade icke; lugnt och i vaggande toner
  sjöng hon hemlandets enkla sång, prisande skogen och dess skönhet.
  
  Derute sorlade trädgårdens små bäckar mellan tufvor och gräs sakta och
  med dämpad hviskning, ackompagnerade af springbrunnens enformiga
  plaskande. Nattens höfding -- hennes stams namn på månen -- kastade sitt
  glittrande silfverstänk in mellan löfverket vid ingången till den
  halföppna bersån, medan fosforskimrande insekter glänste likt eldgnistor
  i trädens och blommornas skugga.
  
  Yelvas blick gled från Inca ut i trädgården.
  
  Lustgården var försvunnen med sin för henne främmande och obegripliga
  lyx, hon kände sig flyttad till hemmets trakter under urskogens träd,
  sjungande sina visor vid hemmets härd.
  
  Naturens stämning mildrade stormen i hennes inre; hon kände hur Inca ömt
  smekte den hand, som hvilade i hans. Han låg i månljuset med slutna ögon,
  med ett lugnt och fridfullt uttryck i det mörka anletet.
  
  Hur lätt och fort kunde hon ej nu fullfölja sin hämd, hennes säkra hand
  skulle utan att darra borra nålen i hans bröst! Nu var ögonblicket inne!
  Så, som han satt der i skuggan, skulle han ej i tid ana hennes afsigter.
  
  Men hennes hand gled åter tillbaka från nålen och sjönk ned i skötet. Det
  var Incas känslor för henne, som efter hand öfvervann hennes eget
  hämdbegär. Hon hade förut tvingat sig att tänka detta möte med honom helt
  annorlunda -- en triumferande kung som begärde henne med den starkares
  rätt -- en strid med honom, hvari hela hennes styrka skulle ställas på
  prof och i hvilken hon skulle försöka att hämnas; och i stället möter hon
  en man, nedstigen från sin upphöjda ställning, hvilken lugnt och
  förtroendefullt lemnar sig sjelf och sitt öde på några ögonblick i hennes
  händer i en löfklädd berså. -- -- -- Och återigen gledo tankarne, --
  medan hon alltjemt sjöng -- tillbaka till klostret, der hon knäfallit för
  solens bild, tänkande och drömmande om solens son. Och minnet af den
  lära, de sökt inpränta hos henne derinne, dök fram ... »Genom det goda
  skall det onda besegras ...»
  
  Så stannade hon plötsligt midt i en strof. En skugga bredde sig öfver
  Incas månbelysta kropp. Knarrande steg hördes utifrån vid ingången till
  bersån; Inca for häftigt upp och gick ett par steg mot utgången, men
  stannade plötsligt med ett öfverraskadt utseende: det var en af Coyas
  (drottningens) chaquis, som stod framför honom med flämtande andedrägt. I
  den upplyfta handen höll han en liten af guld arbetad barnfigur, som
  månskenet skarpt belyste; figuren hade en röd trådfrans virad kring
  pannan.
  
  Kungen utbrast i ett jubelrop; signalen var gifven; inom ett ögonblick
  var trädgården uppfylld af slottets personal, som från slottsdörrarne
  endast väntat på detta tecken.
  
  Den nyss så tysta parken genljöd nu af röster, medan gångarnas sand
  knarrade af ifrigt om hvarandra springande menniskor, som alla talade om
  den stora händelsen: Coya, kungens syster, hade skänkt riket en
  tronarfvinge. Solen hade fått en ny ställföreträdare på jorden. --
  
  Inca stod en stund vid ingången till bersån; hans högsta och innerligaste
  önskan hade gått i fullbordan; han kände en oändlig tacksamhet mot guden,
  som skänkt honom barnet, och mot henne, som efter flera års barnlöst
  äktenskap gifvit honom den förste och ende rättmätige arfvingen till
  riket.
  
  Han slog ut med handen och helsade en högrest, i lång kappa insvept
  åldring, som stod i hans närhet.
  
  Den gamle närmade sig; det var öfverstepresten för Cuzco, som kommit för
  att lyckönska Inca till den nyfödde. Bakom honom stod ett flertal
  prester, som vid första bud genast ilat till kungens bostad för att
  framföra sina lyckönskningar.
  
  Öfverstepresten bugade sig för Inca: »Prisad vare solen för den lycka,
  hon skänkt dig, konung, en välsignelse för landet och dess framtid. Jag
  har kommit till dig för att framföra min och presterskapets lyckönskan
  och på samma gång enligt lagen fråga dig, hvad du vill offra på
  Raymisdagen till den, som skänkt dig denna lycka?»
  
  Ett moln gled öfver Incas ansigte.
  
  »Hvad begär du?»
  
  »Det du har kärast, näst efter Coya och hennes barn ...»
  
  »Hvad jag har kärast ...!»
  
  Han vände sig om mot bersån och pekade dit in.
  
  Öfverstepresten bugade sig, och med en undertryckt suck ilade konungen
  förbi de vördnadsfullt helsande presterna hän mot slottet, för att så
  fort som möjligt låta föra sig till Cuzco och der taga sin nyfödde son i
  beskådande.
  
  
  
  
  V.
  
  Raymisfesten.
  
  
  Peru fastade.
  
  Hela det vidsträckta riket späkte sig till den förestående högtidsfesten,
  som skulle vara i tre dagar och nätter och börja den morgonstund, då
  solen nått södra ändpunkten af sin bana och åter skulle vända tillbaka
  samma väg, till glädje för sitt utvalda folk, för hvars skull den
  utstrålade sitt ljus och sin värme. Dagar och nätter före den stora dagen
  voro Cuzcos omgifningar fyllda med menniskor, som från när och fjerran
  vandrat till den stora festen; denna fick i hufvudstaden sin högtidliga
  prägel genom incas och hela den stora kungliga familjens närvaro.
  
  Likt ett oändligt brokigt band slingrade sig landsvägen till Cuzco mellan
  bergen, fylld som den var af en oräknelig folkmassa i prålande, färgrika
  dräkter. Alla hade samma mål för sin vandring.
  
  Ett förvirradt sorl af musik, sång och skratt steg upp i den klara,
  molnfria luften. Det glödande solljuset kastade sina strålar på dyrbara
  baldakiner, under hvilkas tak guvernörer, högtstående embetsmän och
  officerare, alla med incablod i sina ådror, bekvämt hvilade, burna af
  raska tjenare.
  
  Dyrbara fjäderbuskar på fantastiskt formade hufvudbonader vajade för den
  lätta, svalkande brisen från bergen. Men de lägre folkklasserna hade
  smyckat sig med condorens eller andra roffoglars fjädrar; deras drägters
  olika färger betecknade de olika distrikt, till hvilka de hörde.
  
  Kvinnornas sällsamma hufvudbonad bestod vanligen af ett trästycke, ett
  snöre eller en träring, lagd kring hufvudet och utpyntad med yllefransar,
  metallplattor och perlor, eller ett parasolliknande hufvudtyg, bildadt af
  fjädrar, som satts på stjelkar och fastgjorts vid bandet, som omgaf
  hufvudet.
  
  Folkmassorna äro mycket sparsamt försedda med matvaror -- under
  fastetiden före Raymisfesten får endast rötter, majs och potatis ätas --
  och drycken är källornas vatten. Men trots dessa tarfliga födoämnen äro
  alla uppfyllda af den lifsfröjd och glädje, som känneteckna hela
  nationen.
  
  Man äter denna magra kost på Incas befallning, glädes och fröjdas enligt
  hans önskan och lefver i hoppet om rikligt undfägnande med härligt
  majsbränvin, som skall gratis utdelas på festdagarne, och saftigt kött
  från hundratals får, som presterna under festen bestå den annars på
  vegetabilier lefvande befolkningen.
  
  Ju närmare man kommer staden, desto större blir trängseln. Folket, fritt
  från allt arbete, lägrar sig dels på höjderna kring Cuzco, dels i dess
  omedelbara närhet, på gator och torg eller hos vänner och fränder i
  staden.
  
  På Cuzcos flere tusen kvadratmeter stora torg är trängseln störst.
  
  Ehuru en stor del af torget är afspärrad af soldater, hvilka bevaka
  platsen framför templen och de till dessa förande gatorna samt det
  reserverade området för de olika processioner, som skola der ordnas, äro
  ändock fyrtio till femtio tusen stads- och landtbor församlade på torget
  och angränsande gator, lägrade under bar himmel och längtansfullt
  afvaktande nästa morgon, då Inca jemte hela sin familj, bestående af
  hustrur och öfriga slägtingar, uppgående till flere tusen personer, samt
  prester och alla honoratiores skola begifva sig i högtidlig procession
  från det i närheten af solgudens tempel belägna stället till den plats på
  torget, der solens uppgång skall inväntas.
  
  Men lika starkt som skrattet och pratet hörts från landsvägen, lika tyst
  och stilla är det i Cuzco.
  
  Staden med sina dystra tempel och officiella byggnader manar till allvar
  -- ett allvar som ej ens solens ljus och värme kan förtaga. Byggnadernas
  karaktär lägger sin mörka stämning öfver de intågande landtborna och
  påminner dem om Incas närhet och om det mystiska och öfvernaturligt
  hemlighetsfulla, som hvilar öfver staden med dess festklädda murar.
  
  En väntansfull tystnad råder, och med djup vördnad helsar folket på dem,
  som på grund af börd och makt ega rättighet att närma sig Incas person.
  
  Raymisfestens högtidlighet förökas ytterligare genom det för Incas slägt
  och folket så kärkomna budskap, hvilket talrika sändebud rundt omkring
  mångfaldiga gånger under dygnet med hög röst utropa, nämligen nyheten om
  den nyfödde Inca, landets blifvande herskare.
  
  Öfver torg och gator, längs gränder och kanaler fortplantar sig
  underrättelsen, öfver bergen och ner i dalarne, långt ut öfver det
  ofantliga riket bringas af tusentals chaquis det välsignade budskapet:
  Incan har födts en son genom solens nåd, som ett tecken till den högstes
  välsignelse öfver land och rike.
  
  Medan tätare och tätare skaror strömma in i den stora staden och uppfylla
  den med sitt dämpade, dofva sorl, hvilar öfver drottningens slott och de
  detsamma omgifvande trädgårdarne ett fridfullt lugn.
  
  Genom de stora lummiga löfträden, som delvis skugga öfver den låga men
  temligen vidsträckta byggnaden och delvis hindra nyfiknas blickar att
  tränga in, kastar dagsljuset ett mildt skimmer ned öfver den kringbyggda
  gården med sina fontäner, träd, växter och blommor, hvilkas fina
  aromatiska doft tränger in mellan de smala fönsternischerna och de
  dyrbara väfnader i olika färger, som framför ingången bilda portièrer.
  
  De höga rummen ligga intill hvarandra och bilda, inneslutande trädgården,
  en rektangel. De äro rikt dekorerade med guld och silfver; möblerna äro
  dyrbart juvelsmyckade men tunga och sällsamt utskurna ur stora trästycken
  i form af fantastiska djurimitationer.
  
  Uppför väggarnas fina polerade granitytor slingra sig egendomliga, i ädla
  metaller imiterade blommor och växter. Golfven bestå af stenflisor,
  belagda med mattor, och taken täckas med dyrbara väfnader, som i hörnen
  uppbäras af smäckra förgyllda trästänger och gifva hvarje rum likhet med
  en stor dyrbar baldakin.
  
  Inne i ett af de stora svala rummen, der matt guldglans och purpur glida
  samman i lugn färgverkan, ligger Incas äldsta syster, drottningen, moder
  till hans förstfödde son.
  
  Bredvid den slumrande modren, som hvilar i en med dyrbara lätta täcken
  och draperier klädd säng, står vaggan med den nyfödde; i en halfcirkel
  omkring den sitta Incas systrar orörliga, fyra till antalet, alla enligt
  lagen hans medhustrur, men utan den äldsta systems drottningsvärdighet.
  
  Inca sjelf står bredvid vaggan och betraktar med glada och ömma blickar
  sin sofvande son.
  
  I rummen intill äro på ena sidan, bakom den tjocka portièren, tjenare och
  de för modrens och barnets vård nödvändiga personerna samlade, tillika
  med läkarne, som äro ifrigt sysselsatta att tillreda örter och drycker åt
  den höga patienten; i rummet åt andra sidan, som för tillfället är
  omdanadt till en löfsal, med solgudens beläte i drifvet guld, resande sig
  ur dess ena ända, omgifvet af ljus och rökelseskyar, står öfverstepresten
  jemte några af sina underlydande.
  
  Den gamle presten med sin trots åldern höga och imponerande figur och
  sitt väldiga hufvud, hvars yfviga gråhvita hår ger honom ett
  patriarkaliskt utseende, står framåtlutad framför altaret och betraktar
  med spändt intresse inelfvorna af ett slaktadt kid af vicunaracen; det är
  helt svart utan någon fläck och räknas sålunda som ett heligt djur.
  
  Öfverstepresten har öppnat lammets sida och uttagit tunga och hjerta; han
  läser i dem den unge konungasonens framtid; han har lyckats uttaga dem
  hela och detta är ett godt varsel. Lungorna har han uppblåst och
  sammanbundit öppningen. Öfver den darrande muskelmassan står han nu
  försjunken i djupa funderingar.
  
  De första glada förväntningarna vid påbörjandet af arbetet ha farit sin
  kos, och det hvilar ett tungsint uttryck öfver hans ansigte.
  
  Länge står han försjunken i sina betraktelser, glömmande allt omkring
  sig, medan en del af Incas talrika slägt i det angränsande rummet med
  nyfikenhet och otålighet vänta på signalen att få komma och taga del af
  resultatet utaf hans undersökningar och få tillåtelse att framföra sina
  lyckönskningar till konungaparet och taga den nyfödde prinsen i
  skärskådande.
  
  Omsider reser sig presten från sin lutande ställning; han går ett par
  steg fram mot den stora gudabilden, som föreställer solen och dess
  strålar, blickar upp mot den gyllene bilden, som emellanåt förmörkas af
  den uppstigande rökelsen, hviskar några ord och lägger djurets inelfvor
  framför stoden.
  
  Efter att i ett angränsande rum hafva gjort toilett och förberedt sig på
  det välkomsttal, hvarmed han skall bjuda incasonen välkommen till hans
  blifvande rike, begifver han sig in till den väntande församlingen.
  
  Här ordnas tåget af ceremonimästarne, hvarefter öfverstepresten och hans
  medhjelpare jemte tjugo till trettio män af incastammen, iförda präktiga
  kläder, som bjert sticka af mot presternas enkla mörka dräkt, tåga genom
  offersalen till drottningens rum.
  
  De ställa sig i en halfcirkel bakom drottningens systrar.
  
  Öfverstepresten och hans närmaste medhjelpare ha närmat sig Inca, som
  tagit sin son i sina armar och ställt sig bredvid drottningens bädd.
  
  Öfverstepresten tager en guldvigg -- enligt traditionen den, som solen
  gaf den första Inca och hans hustru -- berör dermed barnets panna och
  nakna bröst och säger med djup och klangfull röst följande, allt under
  det han har sina ögon fästa på ett korsliknande födelsemärke på barnets
  bröst.
  
  »Barn af jord, som genom solgudens allmakt fått lif, välkommet till ditt
  nya hemland!
  
  Du har kommit till oss som ett nytt och kärkommet tecken på, att solen
  ännu allt jemt älskar sitt utvalda folk och allt jemt vill låta sina rika
  nådestrålar lysa öfver det rike, som han skänkt sina ställföreträdare på
  jorden, hvilka alltid skola förblifva hans närmaste barn, så länge de
  uppfylla de löften, de gifvit honom.
  
  Måtte du alltid kunna vandra i deras fotspår på den långa vandring här
  nere, som vi önska dig!
  
  Måtte det goda, det kraftiga och mäktiga i naturen förläna dig förmågan
  att lära dig skilja mellan godt och ondt och visa dig vägen till
  rättvisans enkla, men af dina förfäder solidt och starkt uppbyggda
  tempel! Der, under solgudens skyddande tak önska vi, att du alltid skall
  vara på din plats när du en gång skall döma!
  
  Då skall ock folkets tacksamma och beundrande blickar följa dig. Dess
  böner och välgångsönskningar skola omgifva dig som ett skyddande pansar.
  De tappraste krigare skola skydda dig och de dinas härd.
  
  Måtte du aldrig glömma, trots den upphöjda ställning du är kallad att
  intaga, den lära, på hvilken ditt rikes framgång är bygd: ödmjukhet och
  tacksamhet; aldrig glömma den allsmäktiga kraft, som gömmes i naturens
  sköte, som tolkas af bäckens sorl, löfvets hviskning, foglarnes qvitter
  och skogens djupa suck -- allt ljud från naturens stora verkstad. Det är
  solen, som sjunger sina tankar in i våra hjertan och som spåras i allt.
  Det faller ej minsta snöflinga mellan bergen, det kommer ej den svagaste
  suck från hafvet långt i fjärran utan att solens stämma höres deri, mild,
  varnande, kallande och uppmuntrande.
  
  Således finnes den gud, hvilken du tillhör, öfver dig, omkring dig,
  mäktig och hemlighetsfull, osynlig och dock allt upplysande, och du sjelf
  är en bild af hans strålar.
  
  Lycklig den, som höga makter gifvit förmågan att kunna tolka solens röst
  i naturen, lycklig den, som får kalla sig hans son! Måtte du alltid
  blifva värdig denna lycka, det är den innerliga önskan de alla hafva,
  hvilkas hjertan klappa för dig från haf till haf, mellan bergens snöiga
  toppar och dalens doftande blommor och som genom mig önska dig välkommen
  till ditt rike! Välkommen, barn, välkommen i solen namn!»
  
  Öfverstepresten träder tillbaka. Ceremonien är slut och Incas närmaste
  samla sig kring den nyfödde, beundra honom och lyckönska föräldrarne.
  
  Den gamle presten, följd af sina medhjelpare, går genom salarne ut i
  trädgården, förbi nyfikna och intresserade släktingar till Inca, hvilkas
  lägre rang ej tillåter dem att ännu vinna tillträde till honom.
  
  Med stor uppmärksamhet beskåda de den förbivandrande presten, i hvars
  ansigte de förgäfves söka någon upplysning om offerdjurets spådom.
  
  Prestens anletsdrag förbli orörliga, han helsar till höger och venster åt
  Incaättlingarna, som gifvit plats för honom.
  
  Endast en ledsagar honom, det är öfverste Tiracca, som han upptäckt i
  trädgården och gifvit ett tecken att följa sig.
  
  De gå ut genom en bakdörr, som leder från slottet, och genom en
  öfverbyggd gång står i förbindelse med en flygel af soltemplets
  vidsträckta byggnadskomplex. De vandra genom salar förbi tjenare,
  prester och chaquis, till dess de stanna i ett hörnrum, der smala
  fönsternischer sitta högt upp under taket och endast tillåta ett sparsamt
  ljus tränga in.
  
  Rummet är enkelt möbleradt; ett par tarfliga hvilobänkar beklädda med
  gamla öfverdrag, tvenne stora bord, det ena stående midt i rummet, samt
  några stolar utgöra hela bohaget.
  
  På väggarne hänga i rader quipus af olika längd och färg. I den matta
  belysningen bilda de med sina olika knutar och färger fantastiska
  figurer, som göra ett egendomligt hemlighetsfullt intryck.
  
  Öfverstepresten drager omsorgsfullt igen efter sig de tunga portièrerna
  och sjunker ned på hvilobädden med ett trött uttryck, medan han lutar det
  mäktiga hufvudet mot handen. Med en gest bjuder han Tiracca att taga
  plats vid bordet midt emot sig. Den gamle prestens nyss så lugna,
  obevekliga ansigte har fått ett bekymmersamt, lidande uttryck; han suckar
  flere gånger djupt och för de magra händerna, som han knäppt ihop öfver
  pannan, fram och tillbaka. Omsider bryter han tystnaden.
  
  »Jag har från min systerdotter, d. v. s. din hustru, mottagit ett
  meddelande, som mycket bedröfvat mig. Er dotter har haft otur med sin
  fästman -- förbindelsen har gått om intet, och hon nekar nu att välja
  någon annan, men vill underkasta sig öfverhetens val och taga den, som
  bestämmes till henne vid Raymisfesten. Din hustru ber mig hjelpa er.
  Hvarmed skall jag vara er behjelplig? Ha ni tänkt på någon annan i
  stället, som möjligen behagar flickan?»
  
  »Ja, svarade Tiracca efter någon tvekan, det finnes nog en, som jag tror
  min hustru skulle tycka om ...»
  
  »Din hustru», afbröt öfverstepresten.
  
  »Ja, jag menar, fortsatte Tiracca i något förvirrad ton, den unge
  höfdingesonen från sista kriget, som jag för närvarande undervisar ...»
  
  »Itos» frågade presten.
  
  Tiracca nickade.
  
  »Jag skall se, hvad jag kan göra åt saken i morgon ... hur långt har du
  hunnit med honom?»
  
  »Hans utbildning är färdig. Under den tid, jag haft honom om hand, har
  han gjort stora framsteg; han förstår nu quipus, har blifvit van vid sin
  omgifning, och genom mildhet och finkänslighet hafva vi lugnat hans
  upprörda sinne. Inom kort skall han vända tillbaka till sin stam.»
  
  »I morgon skola hans känslor ställas på ett svårt prof», svarade
  öfverstepresten; »bäst vore att ej låta honom få tillträde till templet.
  Åsynen af den unga qvinnan af hans stam, som i morgon skall invigas till
  solens brud ...»
  
  »Yelva!» utbrast Tiracca, i det han reste sig upp med en häftig åtbörd.
  
  »Ja, Inca har så bestämt», fortsatte presten, och efter det samtal, jag
  haft med henne, kunde icke något bättre val träffas.
  
  »Och jag som trodde, som i det längsta hoppades att ännu en enda gång få
  råka henne ...!» Tiracca fullföljde ej hvad han börjat säga -- de sista
  orden dogo bort i en sakta hviskning.
  
  Han bugade sig djupt för den gamle patriarken, hvars ansigte för ett
  ögonblick lifvades af en satirisk blick, och lemnade honom ensam.
  
  Öfverstepresten reste sig och gick bort mot den portièrförsedda väggen,
  drog det tunga draperiet åt sidan och blickade ut.
  
  Han såg ut öfver en till tempelbyggnaderna hörande mindre gårdsplan.
  
  Från gårdens motsatta sida, der ett högt galler reste sig, hördes en
  dämpad qvinnoröst.
  
  Öfverstepresten gick långsamt öfver den solbelysta planen och stannade
  framför gallret, som begränsade en i rektangulär form anlagd trädgård. På
  en bänk under skuggan af ett träd satt en ung kvinna. Hon var klädd i en
  hvit tunica, öfversållad med små förgyllda solar. Hennes mörka hår hängde
  fritt nedåt ryggen.
  
  Hon lutade hufvudet tillbaka mot trädets stam och stirrade upp genom
  löftaket med drömmande blick, under det hon sjöng. Hennes sång ljöd än
  dämpad, än starkare.
  
  Öfverstepresten lyssnade; han hade all möda att uppfånga orden. Det var
  hennes hemlands sånger, som hon återigen uppstämde.
  
  Han betraktade vemodigt den unga qvinnan några ögonblick, hvarefter han
  sakta vände tillbaka samma väg som han kommit.
  
  Inkommen i sitt rum satte han sig vid det stora bordet och slog med en
  liten hammare ett par slag på en träbricka på bordet.
  
  Portièren slogs åt sidan, och en äldre man med ärevördigt utseende, iförd
  presternas enkla drägt, trädde in.
  
  »Förlåt, om jag låtit dig vänta, broder» -- började öfverstepresten efter
  att hafva pekat på en stol vid bordet och vänligt nickat till svar på den
  andres vördsamma helsning -- »men för dagar som dessa räcker min
  stofthydda blott dåligt till. Jag är gammal, mycket gammal, och jag
  känner hur åldern allt mer tar ut sin rätt».
  
  »Solen bevare dig ännu länge, broder, i ditt för land och rike så vigtiga
  värf», svarade den andre. »Jag sjelf har ännu mycket att lära af dig,
  innan jag vågar tänka på att kunna på värdigt sätt efterträda dig på den
  höga plats, man tänkt en gång bereda mig.»
  
  »Derpå måste du snart vara beredd. Jag är färdig att nu när som helst
  företaga den sista långa vandringen ... Ja, jag är trött, trött af att
  utspana och tolka det, som framtiden bär i sitt sköte; mina ögon börja
  neka att göra sin tjenst; min tanke förvirras af bilder, som ej kunna
  tillskrifvas verkligheten, utan endast en trött, öfveransträngd hjerna.
  Endast på detta sätt kan jag förklara hvad jag i dag sett i det
  offerdjurs kropp, hvari vår unge incasons framtid låg gömd.»
  
  Öfverstepresten lutade sitt hufvud mot händerna och stirrade framför sig
  med bekymmerfull min.
  
  Hans blifvande efterträdare kastade på honom en frågande, orolig blick.
  
  »Hvad har händt», bröt han omsider tystnaden, »och hvad har du sett i det
  heliga offerdjurets inelfvor? Med spänd väntan bidar man din tolkning. I
  ditt välkomsttal till incasonen berörde du ej med ett enda ord, hvad du
  sett.»
  
  Öfverstepresten hade rest sig, medan den andre talade, och stod nu
  framför den långa raden af quipus, som hängde på väggen.
  
  Efter några ögonblicks sökande framtog han en af dem, betraktade den
  omsorgsfullt och lade den på bordet framför sin kollega.
  
  »Se här», sade den gamle; »innan jag berättar dig hvad jag i dag sett, så
  vill jag visa dig denna quipus, som står i förbindelse med berättelsen om
  en syn, som en af de första öfverstepresterna för lång tid sedan haft.
  Den mystiska sägen, som berättas i denna quipus har gått i arf från
  prest till prest, och så som jag nu ämnar förtälja dig den, så har min
  företrädare en gång förtäljt den för mig. Jag ser på de quipus, som
  finnas rörande denna sak, att man tvekat om synens rätta tolkning; också
  jag har tvekat i det längsta -- tills i dag.»
  
  Öfverstepresten tystnade återigen, lutade sig tillbaka i stolen och
  stirrade ut genom det smala fönstret, där en bit af söderns himmel var
  synlig.
  
  »För många år sedan, dagen före Raymisfesten och samma dag en af vårt
  rikes största konungar föddes, hade den då lefvande öfverstepresten
  följande dröm.
  
  Det syntes honom, som ginge han nere vid det oändliga hafvet längs
  stranden och stege upp på en ödslig klippa, från hvilken han såg solen
  sjunka i hafvet. Han beundrade den härliga utsigten, naturens majestät
  och lyssnade till hafvets melodiska brus, då vågorna i smekande famntag
  gledo in mot den finsandade stranden.
  
  Allt andades frid och lugn.
  
  Då började plötsligt tjocka moln draga upp på horisonten, solen gled
  blodröd ned bakom dem, vågorna höjde sig, bullrande och mäktiga yrde de
  sitt hvita skum kring klippan, der han satt, medan högljudda kommandoord
  trängde genom rymden. -- Det mörknade mer och mer.
  
  Ett fruktansvärdt oväder bröt löst, blixtarne ljungade, och den vrede
  guden lät åskan mullra öfver hafvet.
  
  Ett ofantligt skepp dök fram, närmande sig klippan, der han hvilade sig.
  Det var helt och hållet hvitglänsande -- både skrof, master och segel.
  
  På skeppet hvimlade det af hvitklädda män med främmande, ljusa
  anletsdrag.
  
  Längst fram i förstäfven stod anföraren; han bar en hvit kjortel, på
  bröstet ett stort kors, spjut och andra vapen hade han i händerna. Han
  vinkade, och stormen lade sig; vågorna lugnade sig och det ljusnade åter,
  ett egendomligt ljus, då solen ej lyste. Skeppet gled in till stranden,
  besättningen gick i land, krigslystet och rofgirigt sågo de sig omkring.
  
  Plötsligt gled solgudens präktiga tempel fram, våra soldater samlade sig
  i tusental framför den heliga byggnaden och striden begynte. Luften
  genljöd af skrik och jemmerrop, de våra drefvos tillbaka efter fåfäng
  strid, öfverallt blixtrade de hvites svärd. Våra krigsmäns pilar studsade
  tillbaka mot de pansarklädda främlingarna. Folket drefs in i helgedomen
  och ett förfärligt slaktande började. De främmande höggo skoningslöst ned
  män, qvinnor och barn. De vadade i blod.
  
  Templets inre skonades ej af våldsverkarne. Då allt var förstördt,
  röfvade de solgudens stora beläte och buro det bort på sina axlar.
  
  Framför den blodiga skaran gick anföraren, och efter honom incakungen i
  sin praktfulla rustning, sorgbunden och med dystert ansigte. På hans
  bröst hade anföraren hängt det stora korset, som han burit i striden.
  
  Krigarne vände tillbaka till skeppet med sin dyrbara fånge och sitt
  byte.
  
  Stäfven vändes mot hafvet, och skeppet seglade i väg, men allt efter som
  det gled ut på hafvet, såg öfverstepresten, huru de hvita männen inbördes
  stredo om solgudens guldbild och det öfriga bytet, om hvars delning de ej
  kommo öfverens. Till slut förflyktigades det hela som en blodröd dimma
  och försvann vid horisonten.»
  
  Öfverstepresten tystnade.
  
  »Och hur har man förklarat denna syn?» frågade den andre, som med spändt
  intresse betraktat den gamla quipus, som öfverstepresten lagt på bordet
  framför sig.
  
  »Den visar tillvaron af ett land långt borta på andra sidan oceanen --
  ett land med ett krigiskt och mäktigt folk, som en gång skall komma till
  oss öfver hafvet för att plundra våra hem, röfva våra egodelar och söka
  lära oss sina egna seder och bruk.»
  
  »Men detta strider ju mot vår religion, som säger att hafvet begränsar
  det, som vi kalla för verlden», afbröt den andre.
  
  »Ja, hvem vet», fortsatte öfverstepresten. »Nog påbjuder oss vår religion
  denna tro -- men ändå! ... Tanken flyger så lätt och formar sig så gerna
  efter hvad man sjelf vill se och tro. -- Denna quipus mäler vidare, att
  Perus kungar skola sitta mäktiga och oåtkomliga i sitt rike, till dess
  detta mystiska tecken, denna korsliknande figur, hvars innebörd tyvärr
  ingen af oss mäktar förklara, åter visar sig hos någon incason.»
  
  »Och du tror verkligen, broder», frågade den andre med tviflande min,
  »att denna syn i förbindelse med ett kors kan tilläggas en så stor
  betydelse, hvilken faktiskt strider mot den lära, som förkunnas för
  folket».
  
  »Folkets lära!» svarade öfverstepresten. »Folket lär sig hvad vi anse
  vara bäst för det och behöfver ej någon lärdom utöfver lifvets enklaste
  grundsatser. Derför är ock folket lyckligt och belåtet. Hur ofta har jag
  ej önskat mig dess lätta och glada förklaring af tillvarons gåtor! Dess
  lif är en sträfvan att behaga incan och solen, för det är höjden af
  mensklig lycka majsbränvin och kött, och efter slutad jordevandring
  väntar det samma en glädjefull färd till solens ljusa hem -- ett
  återseende af sina kära -- och dermed knut på den tråden! Men vi andra,
  vi prester i templets tjenst -- när ålderdomen närmar sig och den
  fysiska kraften slappar, hvad hafva vi att trösta oss med i vår ensamhet,
  hälst då tviflen gnaga i vårt inre och börja resonnera med det vi kalla
  samvete!»
  
  De båda presterna sände hvarandra en lång blick.
  
  »Men vi måste dock stå fasta, broder, om ej för vår egen skull så för det
  folks, som utan vår enighet skulle gå till botten, och som med solens
  hjelp skall segerrikt taga upp kampen med hvilken fiende som helst -- ja,
  äfven om han kom dragande öfver hafvet emot oss ... Men låtom oss
  hoppas, att den dagen aldrig skall komma!»
  
  »Aldrig?» afbröt den gamle i tviflande ton och med en betydelsefull nick;
  »den kommer, broder, så sannt som jag i dag sett ett kors på den nyfödde
  incas bröst och i det heliga offerdjurets inelfvor de tecken, som i
  början tyda på frid och lycka, men bakom hvilka en mörk och hotande
  framtid ligger gömd.»
  
  »Men», fortsatte han, »det är blott du, min efterträdare, som fått veta
  detta och, icke sannt, du låter det blifva vår hemlighet, endast vår. För
  folket få alla tecken endast båda ljus och solsken -- och så äfven för
  dem, hvilkas bröd vi äta. När allt kommer omkring, så är det ju endast på
  illusioner, vi bygga vår tillvaro. Men kom nu, jag är trött och behöfver
  hvila! Följ mig ned i min trädgård, der hemtar jag friska krafter till
  kommande dagars arbete, och under tiden vilja vi besöka solens brud och
  ytterligare förbereda henne till det öde, som i morgon väntar henne.
  
  Den gamle reste sig, och stödjande sig på sin väns arm, gick han ut i den
  stora, skuggiga och ljumma trädgården.
  
  En hvit slöja hvilar öfver Cuzco.
  
  På den stora öppna platsen äro tusenden och åter tusenden af menniskor
  församlade, hvilka under högtidlig tystnad se den gryende dagen randas.
  
  Å alla gator, torg, vägar, längs bergssluttningar och bergsskrefvor
  väntar en oräknelig mängd på det stora ögonblicket.
  
  Torget är på trenne sidor begränsadt af byggnader, och på den fjerde --
  den åt östern är det fritt. Denna sida vetter åt en stor dalsänkning, som
  öppnar en vidsträckt utsigt öfver mark, vatten och himmel. Midt för
  dalsänkningen har på hvardera sidan den tallösa mängden lägrat sig, medan
  den kungliga familjen tagit plats på en stor balustrad, så att den är
  synlig för allas blickar.
  
  En kolossal baldakin, åt hvars purpurfärg den gryende dagen ännu ej
  förmår gifva glans, är utspänd öfver Inca och hans hof.
  
  Med undantag af Coja, drottningen, äro alla, som ha incablod i ådrorna
  och tillhöra Cuzcos samhälle, församlade deruppe.
  
  Deras drägter äro rika, på olika sätt draperade och utsmyckade, samt
  kostbarare, ju närmare de enligt rangordningen placerats intill kungen,
  hvilken med ett drömmande uttryck har sina ögon riktade mot öster och
  följer den vaknande morgonen.
  
  Intet ljud stör den högtidliga tystnad, som hvilar öfver det hela.
  Morgonbrisens andedrägt sveper sakta in öfver staden och kommer draperier
  och standarer, fjädrar och fransar i hufvudbonaderna att röra sig. Färger
  och prydnadsglitter blanda sig i den matta belysningen samman med luftens
  gråblå ton, som synes liksom spegla alla färger.
  
  Denna tystnad och orörlighet som alla iakttaga symboliserar naturens och
  menniskans oförmåga att kunna lefva eller fröjdas under solens frånvaro.
  
  Den hvita dimslöjan skingras omsider, violetta strimmor synas på
  himlahvalfvet, stiga och glida tillbaka -- det är solens förposter, som
  börja sin fäktning med den hastigt tillbakavikande natten.
  
  Strimmorna glida in mellan nattens mörkblå skuggor, taga ansats, storma
  fram dragande med sig knippen af ljusgula och röda strålar och kasta
  kaskader af sådana upp mot zenith. Nattens skuggor draga sig tillbaka,
  deras mörka ton ger plats för ett ljusblått skimmer, som sprider sig
  öfver himlahvalfvet, följdt af morgongryningens färgspel. Starkare och
  starkare lågar det vid horisonten, röda färger i alla naturens oräkneliga
  nyanser komma fram, kasta reflexer långt ut i rymden. Varmare och varmare
  lågar det, och ögat tröttas och bländas af ljushafvets vågor.
  
  Plötsligt går en rörelse genom mängden. Inca har rest sig, och alla följa
  hans exempel.
  
  Kungen tager en bägare och fyller den med en jäst dryck af majs ur en
  ofantlig, förgyld dryckeskanna. Han stirrar oafbrutet mot den punkt, der
  solen skall visa sina första strålar; han skuggar med venstra handen för
  ögonen, som bländas af den strålande reflexen.
  
  Så gör han plötsligt ett tecken. Baldakiner dragas åt sidan, och kungen
  stiger upp på en mindre plattform, så att han blir fullt synlig för allt
  folket.
  
  Himlen är nu ett enda eldhaf borta i öster.
  
  Den första fina strålen från den uppstigande solen bryter med ens fram
  och ilar från himlahvalfvet ner till det väntande folket.
  
  Kungen svingar bägaren öfver sitt hufvud. Signalen är gifven, och ett
  jubel stiger på en gång från hundratusen strupar upp som en helsning
  till guden, medan musikens toner blanda sig i jublet, som i stora
  ljudvågor fortplantar sig i fjärran. Det är en ocean af hänförda rop och
  toner, som kommer foglarne att förskrämda tiga med sin morgonsång och
  gömma sig mellan trädens löf. Herdarnes hjordar långt uppe bland bergen
  skingras och djuren söka ängsligt sin tillflykt i klipphålor och bakom
  stora klippblock.
  
  Kungen sträcker ut sin hand med bägaren och dricker solen till, hvarefter
  han lemnar den till sin närmaste släkting, som likaledes dricker derur,
  och så går den från den ene till den andre inom slägten, så länge den
  stora kannan har vin att gifva.
  
  Man omfamnar och lyckönskar hvarandra; från talrika behållare rågade med
  majsbränvin fyller folket sina enkla stop till brädden, dricker, dansar,
  sjunger, skrattar och fröjdas -- allt enligt lagen, hvilken påbjuder dem
  glädje från detta ögonblick och så länge festen varar.
  
  Öfverstepresten närmar sig Inca i spetsen för presterskapet, lyckönskar
  honom och inbjuder honom enligt ceremonielet till coricancha -- solgudens
  palats.
  
  Kungen vinkar nådigt åt honom, tager plats i sin tronstol, som af hans
  närmaste slägtingar upplyftes och bäres högt öfver mängden, medan
  riksbanerets regnbågfärgade tyg utvecklas som ett tak öfver monarken.
  
  En stor orkester går i spetsen, derefter Inca, öfverstepresten och de
  andra presterna, så alla af incastam och hela den stora vidt utgrenade
  familjen.
  
  Då tåget passerat öfver den inhägnad, som medelst en kordong af soldater
  varit reserverad åt konungen och hans slägt, ljuder folkets jubel än
  starkare, öfverröstande musiken. Blommor strös framför Inca, som vänligt
  helsar åt alla sidor.
  
  Sakta går processionen framåt, folket sluter sig till och bildar ett
  oändligt tåg, som långsamt slingrar sig öfver platsen och längs
  hufvudgatorna, i hvilkas blomsterklädda byggnader alla tak och
  dörröppningar äro fyllda af festklädda menniskor, som vinka och ropa,
  medan blommor i oerhörda massor regna ned öfver den omtyckte och uppburne
  monarken.
  
  Vid slutet af ena hufvudgatan höja sig soltemplets yttermurar i kall,
  imponerande värdighet. Här stannar tåget. Musiken tystnar och drager sig
  tillbaka. Kungens bärstol nalkas ingången till en gata, som å ena sidan
  begränsas af soltemplets långa ytterfasad.
  
  Det är vid dödsstraff förbjudet alla, som ej hafva incablod i ådrorna,
  att beträda de fyra gator, som omsluta det heliga templet.
  
  Kungen och hans familj aftaga sig sandalerna och beträda -- enligt
  ritualen -- barfota ingången till det heliga stället.
  
  Sakta och tyst rör sig processionen på den heliga marken hän mot
  ingången, och viker derefter af in på tempelgården, å hvars ena sida
  sjelfva templet har sin plats, medan längs yttermurens invändiga sida
  talrika mindre byggnader äro belägna, hvilka dels utgöra bostäder för
  templets många prester, dels äro helgade åt månen, stjernorna, blixten,
  hafvet eller bergen.
  
  Framför ingången till solgudens tempel reser sig ett mäktigt altare,
  öfverhöljdt af blommor och frukter, spanmål och välluktande örter.
  Framför detta ordnar sig processionen i en stor halfbåge, och presterna
  placera sig framför de olika tempel, till hvilka de höra.
  
  Inca lemnar nu processionen och går fram mot solgudens tempel, vid hvars
  ingång öfverstepresten väntar honom.
  
  Denne berör med den heliga guldviggen kungens hufvud och bröst; derefter
  går kungen ensam ett par trappsteg upp och in genom portalen.[F]
  
  Inca har i samma ögonblick, han blifvit ensam, aflagt sin hufvudprydnad
  och passerar nu genom tvenne förrum, hvilkas väggar, tak och golf bestå
  af tunna, uthamrade guldplattor, som endast svagt upplysas af det
  halfljus, som ofvanifrån genom smärre öppningar i taket tränger in. Der
  uppe växa gräs och blommor, hvilkas långa stänglar hänga ned för
  balkarna, ensamma och färglösa i det dunkla rummet.
  
    [F]  Denna byggnad är liksom alla öfriga byggnader i det
         stora tempelkomplexet uppfördt af trachy och granit i
         s. k. cyclop-murverk.
  
         Stenarne äro så omsorgsfullt tillhuggna och
         sammanfogade, att man endast med mycken svårighet kan,
         med blotta ögat, upptäcka hvar fogarne finnas.
  
         Byggnaderna äro 30--35 fot höga. Taket är öfverallt af
         strå. Träbalkarna, som uppbära det flata taket, äro
         fastbundna vid muren medels rep.
  
  Sedan kungen gått genom rummen, drager han portièren till hufvudsalen
  till sides. Det intensiva ljuset derinne bländar honom för ett ögonblick;
  han för handen upp till ögonen och helsar med en ödmjuk, bugande rörelse
  upphofvet till den glans, som från salens motsatta sida strålar honom
  till mötes.
  
  Så höjer han åter sitt hufvud, hans ögon äro klara och strålande, och han
  stiger in i salen, det heliga rum, der solens bild är uppställd.
  
  Långt borta i den stora salen, i hvilken solstrålarne ohindrade kunna
  intränga från det ögonblick, solen höjt sig öfver bergen, skimrar och
  glänser bilden i gyllene prakt.
  
  I en massiv guldplatta, trettio fot hög och lika bred, är inristadt ett
  anlete, omkring tjugu fot i diameter, med ett lugnt, fridfullt uttryck.
  Dess ögon tyckas hvila, liksom uttalande en välkomsthelsning på den från
  motsatta sidan af hallen inträdande konungen.
  
  Denne går några steg framåt, och liksom bländad af solgudens glans,
  faller han ned på knä och lutar pannan mot den med guldplattor belagda
  golfytan. Derpå reser han sig och går långsamt och med helsande åtbörder
  förbi de bilder, som, tjugufyra till antalet, i tvenne rader stirra mot
  honom med sina guldsmyckade ögon.
  
  Det är Incas förfäder.
  
  På venstra sidan om ingången äro de manliga, på högra de qvinliga
  förfäderna representerade.
  
  Alla dessa döde ha genast efter döden blifvit balsamerade och iförda sina
  präktiga drägter, så som de buro dem i lifstiden. I ögonhålorna äro
  guldstycken insatta. Liken äro placerade på stolar, som hvila på
  fotstycken. Hufvudena äro böjda nedåt; anletsdragen visa den naturliga,
  mörka hyn; håret är hos några svart, hos andra gråsprängdt. Armarne äro
  korsade öfver bröstet. Öfver dem alla hvilar ett uttryck af frid -- de
  förefalla som en samling allvarliga menniskor, försjunkna i stilla
  andaktsöfning.
  
  Kungen går långsamt förbi sina förfäder och närmar sig gudabilden.
  
  Framför denna stå tolf stycken flera fot höga vaser af drifvet guld, alla
  fyllda med frukter, spanmål och blommor.
  
  Om ett ögonblick har kungen kastat sig ned framför gudabilden och
  hänsjunkit i bön till sin allsmäktige fader.
  
  Ute på den stora gården, der det blomstersmyckade altaret är beläget, har
  en rastlös ifver rådt från det ögonblick, då Inca försvann i templet.
  Presterna ha lemnat sina platser framför templen och äro nu sysselsatta
  med att träffa de förberedelser, som föregå offrandet af de talrika får,
  hvilkas inelfvor skola uppbrännas å altaret och hvilkas kött skall
  utdelas till det väntande folket.
  
  Vid ena ändan af gården dukas ett långt bord med platser för
  incafamiljen. Der framsättas kötträtter i olika tillredning, potatis,
  fisk, majs, bröd. Framför Incas plats har lagts ett af soljungfrurna
  särskildt tillagadt bröd af ofantliga dimensioner, af hvilket Inca skall
  utdela ett stycke till hvar och en af sin familj jemte en bägare vin.
  
  Öfverstepresten har tillsammans med de honom närmast i rang stående
  presterna begifvit sig in i ett af templen, nämligen solgudens
  brudtempel, hvilket nu innesluter den unga qvinna, som denna dag skall
  invigas till honom.
  
  Framför templet stå tvenne härolder med blickarne fästade på soltemplet,
  väntande det ögonblick, då Inca skall lemna det.
  
  Så höres en skarp signal: Inca träder ut.
  
  Musiken stämmer upp, och de närvarande börja en sång. Inca går långsamt
  hän mot brudtemplet, hvilket öfverstepresten jemte kolleger lemnat med en
  ung, hvitklädd qvinna emellan sig.
  
  Öfverstepresten öfverlemnar henne nu till Inca, som med tårfyllda ögon
  omfamnar qvinnan och leder henne bort mot altaret.
  
  Hennes långa hvita slöja drages undan, och Yelvas drag blifva synliga.
  
  Tvenne prester träda fram. Den ene har en vinkanna, den andre en bägare i
  handen.
  
  De leda Yelva uppför altaret, in mellan blommor och frukter. På ett mjukt
  läger i altarets midt knälar hon ned.
  
  Derefter fylla presterna bägaren med en blandning af vin och en dekokt på
  örter, som ega en stark narkotisk verkan.
  
  Yelva har rest sig; hennes mörka ansigte är orörligt, endast ögonen ha en
  egendomlig fuktig glans.
  
  Hon vänder hufvudet långsamt åt sidan och omfattar med en enda lång blick
  nejden omkring sig. Derpå lutar hon hufvudet tillbaka och blickar uppåt.
  Hennes läppar röra sig såsom till bön.
  
  Med en hastig rörelse för hon så bägaren till munnen och sjunker
  ögonblicket derpå tillbaka på sin blomsterbädd, i ett dvalliknande,
  känsellöst tillstånd.
  
  Musiken spelar, presterna gå ned från altaret och sjunga derunder en
  enformig, monoton sång.
  
  Offerdjuren hemtas och slagtas genast med hjelp af hundratals händer. Med
  hastiga snitt tagas hjertan och öfriga inelfvor ut och läggas på altaret,
  under det köttet lemnas ut till den på torget tålmodigt väntande
  menniskomassan.
  
  Öfverstepresten har hela tiden knäböjt framför altarets ena sida. Medels
  en konkav metallspegel samlar han solstrålarne i en brännpunkt och tänder
  dermed en hög af bomull och andra lättare antändliga ämnen. Snart
  hvirflar röken rundt omkring altaret och små lågor sträcka girigt sina
  tungor upp mot den sofvande skogens dotter.
  
  Lågorna stiga allt högre och högre ...
  
  Sången och musiken i tempelgården förenar sig med folkets jublande sång
  derute. Festens glanspunkt har börjat -- njutningens stund är inne --
  köttet, det så ifrigt åtrådda köttet från de slagtade fåren är för folket
  tillika med majsbränvinet den högsta njutning, som festen kan skänka
  detsamma.
  
  I en mäktig pelare hvirfla lågor och rök upp i den molnfria luften, och
  röken drifves i tunna moln långt ut mot skogarne i söder som en sista
  helsning från en qvinna, som med glädje offrade sig sjelf i hopp om att
  blidka de hemlandets gudar, som förtörnade öfvergifvit sitt folk. -- --
  --
  
  Dagen skrider hän. Festmåltider och sång, dans och upptåg af alla slag
  sprida glans öfver Inca och hans hof.
  
  På bergen rundt omkring tändas glädjeeldar. Folket drager genom gatorna,
  sjungande solens lof, uppfylldt af tacksamhet och glädje.
  
  Solen har gått till hvila; redan tindra stjernorna, och Inca har jemte
  sina anhöriga för länge sedan lemnat solgudens tempel.
  
  Der inne vakar i mörker och tystnad en hedersvakt kring det utbrända
  altaret.
  
  Det är män och qvinnor af incastammen, som samma dag blifvit af kungen i
  nåd parvis förenade och som denna natt, enligt lagen, vaka och bedja vid
  solgudens altare.
  
  Härinne hvilar en ung man; han har lagt armen kring sin bruds lif och
  stirrar bort mot den lysande vestern. Det är Itos med sin unga brud,
  Tiraccas dotter, som lugnt lutar sitt hufvud mot hans bröst.
  
  Han stirrar in i den glödande aska, som gömmer qvarlefvorna af en af hans
  till okänd framtid invigda stam.
  
  I de glödande resterna af den stora offerelden, formar sig den döende
  elden och den ännu uppstigande röken till fantastiska figurer, af hvilka
  han söker sluta sig till framtiden; men först och främst letar han efter
  svaret på den för honom oförklarliga gåta, som lärt honom vända hat till
  kärlek, blodtörst till vänskap -- denna hos Inca och hans folk
  outgrundliga förmåga att kunna genom det goda, det blida, tygla och binda
  menniskans hämndlystnad, binda den i mildhetens och kärlekens olösliga
  länkar.
  
  Morgonrodnaden kastar sitt fina skimmer öfver staden och nejden. Dagen
  gryr öfver alla de tusen slumrande varelser, som dansat sig i sömn och nu
  med de första solstrålarne skola börja från början igen och ånyo fira
  solens fest.
  
  En flock flyttfoglar drifver öfver staden. Deras vingslag höras som ett
  enformigt brusande. Högt uppe, der skogen slutar och bergens enformiga
  konturer taga vid, slår sig flocken ned.
  
  Den ordnar sina vingar och hvilar ut, innan färden åter går framåt -- mot
  nord. --
  
  Solen stiger upp öfver horisonten. Folket vaknar. Foglarnes vingar bredas
  ut, upp i höjden bär det åter igen. Vingarnes sus dör bort, i detsamma
  folkets morgonsång börjar dernere.
  
  Ty dagen har åter börjat -- en ny dag för solens barn.
  
  
  
  
  ETT BESÖK HOS AZTEKERNA
  
  
  
  
  Ett besök hos Aztekerna.
  
  
  Staden Mexiko hade i det 14:de århundradet ett förtjusande läge. I den
  stora dalsänkningen lågo stora sjöar blänkande i solskenet; kraftfulla
  skogar af cypress, ceder och ek kransade bergen; på marken växte majs och
  aloe, blomsterrika trädgårdar inramade boningshusen och mellan alla dessa
  blommor och gröna skogar simmade på sjelfva sjön aztekernas Venedig --
  staden Mexiko -- med sina hängande trädgårdar, på afstånd lik en stor
  praktfull blomsterbukett med färger i hundratals skiftningar, hvars glans
  återspeglade sig i sjöns blåa, lifsglada färg.
  
  Nu hafva sjöarna dragit sig tillbaka och efterlemnat jorden gnistrande af
  salt. Mexico ligger högt upp på torra landet. Skogarna äro förstörda,
  trädgårdarna försvunna och af befolkningen har endast en bråkdel hållit
  sig uppe. Men ännu i dag har den misshandlade naturen nog af skönhet
  qvar för att påminna om tiden före europeernas skoningslösa
  förstörelseverk. Låtom oss nu åter försätta oss tillbaka till det 14:de
  århundradet!
  
  Vi stiga ned för bergen, ned på det förr sumpiga, men tack vare
  aztekernas energi redan då torrlagda landet. Vi passera mindre byar och
  öfverskrida välodlade trakter, der män och qvinnor syssla med åkerbruk.
  
  Deras redskap äro dels af trä och dels af koppar. Man håller just på att
  så majs. Med en träpinne borra de hål i jorden och lägga fröna deri.
  
  I stället för gärdesgårdar plantera de en hägnande växt. Dess rötter, som
  kokas, lemna ett närande födoämne; af växtsaften bereds olika drycker,
  och bladfibrerna gifva stoff till kläder och papper.
  
  Utom de gräfda kanalerna, som skära hvarandra mellan åkerfälten, ser man
  här och der stora fördjupningar i marken. Dessa begagnas i krigstid som
  fallgropar. De öfvertäckas då, så att man ej anar deras tillvaro. På
  bottnen af dessa gropar placeras små spjut, hvilkas spetsar äro gjorda af
  sten eller koppar och neddoppade i en giftig vätska. Detta utgör en del
  af Mexikos försvar åt landsidan.
  
  Några azteker gå förbi oss. Det är en välvuxen, kraftig ras med ljus hy,
  svartglänsande hår, tjocka läppar, örnnäsa och bakåtlutande panna. Skägg
  bäres sällan. Qvinnorna se bra ut, äro välskapade och ha kraftiga
  former.
  
  Dräkten består för båda könen af en tunika, som når från halsen till
  knäna och fasthålles af ett bälte kring lifvet. Den har nedtill ett
  skjortformigt utseende och består af ett lätt bomullstyg af olika färger.
  Armarne äro nakna. På fötterna bäras sandaler. Qvinnorna bära korallband
  om halsen, berlocker i öronen samt smärre ringar i näsan.
  
  Folket delas i olika rangklasser. Öfverst står kungen och bredvid honom
  öfverstepresten. Efter honom komma adeln, presterna och krigarne.
  Derefter köpmän och handtverkare och lägst slafvarna. Rättskipningen
  handhafves af en öfverste domare, en domstol på tre man och en
  underdomare, som väljes för ett år i sänder.
  
  Kungen eger ingen dömande myndighet. Rättsproceduren är muntlig. Sakerna
  afgöras i allmänhet med vittnen, som måste svärja vid solguden på
  sanningen af sin utsago.
  
  Eden aflägges sålunda, att fingrarne först beröra jorden och sedan
  munnen.
  
  Talas osanning inför rätten, är straffet lifsstraff. Låter någon domare
  muta sig eller försummar att infinna sig i rätten, blifver han första och
  andra gången varnad, tredje gången offentligen rakad öfver hela
  hufvudsvålen och afsatt.
  
  Fängelserna äro usla, straffen stränga. Tjufnad straffas med döden.
  
  Kungens regering får ej öfverskrida en viss gräns. Enligt presternas
  utsago bildar talet 52 en högre tidsenhet, och anse de, att jorden skall
  förgås vid slutet af en sådan. Kungen får ej regera längre än 52 år.
  Öfverlefver han denna tid, skall han abdikera till förmån för sin äldste
  son.
  
  Hvarje 52 års cykel är åter delad i fyra perioder, hvardera på 13 år.
  
  Dessa fyra perioder betecknas med fyra hieroglyfer: _Kanin_, _Rör_,
  _Flinta_ och _Hus_.
  
  Året delas i 18 månader med 20 dagar på hvardera, efter hvilkas förlopp
  fem dagar, hvilka betraktas som olycksdagar, inskjutas.
  
  De ha äfven lärt sig, att året ej har jemt 365 dagar. Derför inskjuta de
  efter hvarje 52 års cykels förlopp en tidrymd af 13 dagar.
  
  Talsystemet är mycket enkelt. Man har särskilda tecken för talen 1, 2, 3,
  4, 5, 10, 15, 20, 400 och 8000.
  
  Öfriga tal sammansättas af dessa. Sättas tecknen bredvid hvarandra,
  betyder det att talen skola adderas, sätter man det ena öfver det andra,
  betyder det att talen skola multipliceras.
  
  Tecknet för 1 är en cirkel, för 3 tre cirklar; tecknet för 20 hade
  formen af en flagga, för 400 af en fjäder och för 8000 af en pung.
  
  Bland de många egendomligheterna inom aztekernas kulturlif må särskildt
  nämnas Kungens ordenskapitel. Aspiranterna till kungens af aztekerna
  svärdsorden -- Tichutliorden, den enda som fanns -- fingo icke åberopa
  sig uteslutande på förnäma relationer, utan måste dessutom oundgängligen
  hafva utmärkt sig i krig.
  
  Den, som skulle upptagas i denna orden, blef tillsagd att infinna sig i
  krigsgudens tempel på en bestämd dag.
  
  Tillsammans med många inbjudna och en stor hedersvakt aftågade då
  aspiranten till templet. Efter att hafva kommit dit upp, helsade han på
  guden. Derpå tog presten genast i tu med att genomborra aspirantens näsa
  med ett tigerben och en örnklo -- symboler af kraft och hurtighet. I den
  genomborrade näsan infördes en bit glasagat, som sedermera utbyttes mot
  det egentliga ordenstecknet, en dyrbar, i guld infattad ädelsten.
  
  Sedan presten sålunda behandlat näsan, började han enligt formuläret att
  utskälla aspiranten med alla de skällsord, hvarmed språket var så rikligt
  försedt.
  
  Från skällsord öfvergick presten omsider till handgripligheter, och den
  stackars aspiranten blef genompryglad enligt alla konstens regler, tills
  han totalt mörbultad och med sönderrifna kläder nedsjönk vid den
  upphetsade prestens fötter.
  
  Allt detta måste aspiranten ödmjukt och utan knot underkasta sig. Ingen
  klagan, ingen ovilja fick höras ifrån honom, ty i så fall hade han
  ögonblickligen blifvit utkörd, derför att han ej bättre än en kvinna
  förstod att beherska sitt sinne.
  
  Efter detta profs lyckliga genomgång fördes han till ett rum i templet,
  der han skulle tillbringa fyra dagar fastande och offrande till guden
  sitt eget blod, som han fick fram genom att sticka sig med kaktustaggar.
  Ett helt år hölls han derpå afspärrad från sin familj. Derefter blef han
  i stor procession med musik afhemtad och förd till krigsgudens tempel,
  hvarest investituren försiggick.
  
  Hans hår bands upp i en knut på hjessan och pryddes med färgade fjädrar.
  Han ifördes vackra kläder, broderade med hans insignier. Derefter
  öfverlemnade presten med ett kort afskedstal båge och pil till honom, och
  nu var den nye riddaren färdig att visa sig för kvinnornas beundrande och
  männens afundsjuka blickar. Ett sorl af beundran och lyckönskningar mötte
  honom, då han med sin juvelsmyckade näsa framträdde för publiken.
  
  Allt eftersom vi under vår vandring närma oss staden, se vi det stora
  solgudens tempel tydligare afteckna sina pyramidformiga konturer mot
  himlen.
  
  Detta tempel kunde på den tiden räknas som ett af verldens största och
  dyrbaraste palats.
  
  I många år arbetades derpå, och allt eftersom aztekernas makt förökades,
  växte templet i storhet och prakt.
  
  Sedan vi passerat stadens vallar och bryggan, som för öfver vallgrafven,
  stå vi vid foten af en mur, den s. k. tempelmuren, som omgifver och
  skyddar tempelbyggnaderna. Den är byggd i fyrkant, flera tusen fot lång
  och 10 fot hög och består af sandsten och kalk.
  
  Öfverst är den försedd med ett bröstvärn, som midt på hvar och en af de
  fyra sidorna afbrytes af ett torn, hvars nedre del bildar en
  ingångsport.
  
  Både bröstvärn och torn äro prydda med ormfigurer i upphöjdt arbete.
  
  Då vi stiga in i tempelgården, finna vi platsen stensatt med flata stenar
  och ytterligare afputsad med en sort cement, som gör den mycket glatt.
  
  Det är en egendomlig tafla, som tempelgården erbjuder åskådaren. Hvart
  man än kastar blicken, ser man afskurna pyramider, stora och små, upptill
  krönta med smärre torn med förgyllda kupoler, framför hvilka röken af
  den eviga elden, som underhålles på hvarje torn, långsamt stiger uppåt i
  den sommarklara luften. Solen kastar sina glittrande strålar mot
  pyramidernas slipade granitytor, hvilka afbrytas endast af trappornas
  snöglänsande marmorsteg. I detta ljushaf af rena, ädla färger irrar ögat
  omkring, oroligt sökande en hviloplats, ty man förvirras i början af alla
  dessa glänsande reflexer.
  
  Vi gå in i denna skog af pyramider. Allt är tyst och stilla. Endast
  presterna i sina svarta kappor gå in uti eller ur templen.
  
  Der se vi tempelväktaren lägga ny ved på bålet, och der se vi små
  processioner af barn mellan 8 och 15 år ljudlöst gå ned för
  tempeltrapporna och försvinna -- det är de blifvande presterna, som redan
  från sin tidigaste barndom läras till det ansvarsfulla yrket.
  
  Hvilken högtidlig tystnad och hvilket lugn råder icke här inne!
  
  Ingen fågelsång, inga blommor, inga träd, endast stenbyggnader, hvilkas
  lugna harmoniska former och enkla stil visa oss aztekernas framstående
  konstsinne och låta oss få ett begrepp om den ihärdighet, hvarmed denna
  nation slägt efter slägt, århundrade efter århundrade dragit sitt strå
  till stacken för att få fram en bild af konstens eviga symbol.
  
  Arkitekturen var för aztekerna en fri konst, som ej var underkastad
  någon byggmästares s. k. ekonomiska kritik.
  
  Den sökte förena teori och praxis till ett samladt helt, som också, om
  man betraktar nationens dåvarande kulturståndpunkt, höjde den högt öfver
  den småaktighet, som nu för tiden vanligen kväfver arkitekturen och gör
  de flesta af dess utöfvare endast till tjenare åt byggmästarne, som
  sjelfva merendels sakna allt intresse för estetik och konstsinne.
  
  Möjligen insågo också aztekerna redan då, att ansvaret för ett lands mer
  eller mindre lyckade arkitektur ej endast faller tillbaka på dess
  arkitekter utan också i första rummet på dem, som af småaktigt
  lokalintresse uppoffra skönhetens enkla lagar för surrogatets uppstyltade
  obetydlighet. Arkitekturen var för aztekerna en klenod, bearbetad af
  forntidens mästare i olika former och kommen för att beskyddas och
  förskönas, ej för att sönderplockas af en oförståndig ekonomi.
  
  Låtom oss stanna ett ögonblick framför tempelgårdens hufvudtempel, en
  pyramid i form af en rektangel 250 fot lång och 200 fot bred vid marken.
  Den är 100 fot hög och består af fem inåt lutande afsatser, af hvilka den
  öfversta bildar en platform af 8000 kv.-fots yta. Uppför denna mycket
  branta terasspyramid för en rad granittrappsteg. Dessa börja i det ena
  hörnet och leda från terass till terass i sned riktning, långs
  yttersidan, på så sätt, att det är nödvändigt att gå hela bygdnaden rundt
  fyra gånger, innan man hinner upp till öfversta steget.
  
  En procession på väg till toppen företer ett ytterst måleriskt skådespel,
  med sina i purpur strålande dräkter, sin rikedom af guld och silfver och
  sina vackra brokiga fjäderbuskar. Pyramidens inre består af jord, sten
  och lera, och är, såsom förut nämndt, utanpå beklädt med polerad granit.
  
  I östra hörnet af pyramidens topp stå tvenne torn, 60 fot höga.
  
  Dessa hafva hvardera tre våningar, den nedersta murad i sten, de två öfre
  af cederträ, bärande en målad och på olika sätt dekorerad och förgylld
  träkupol. Endast den nedersta våningen har ingångsdörr. I de öfre
  våningarna är de aflidna konungarnas aska förvarad.
  
  Dit upp kommer man endast med hjelp af stegar.
  
  Också här står framför hvarje torn stenkaret med sin eviga eld, jemte en
  stor trumma af ormskinn.
  
  Detta är Mexikos alarmtrumma, som användes, när fara står för dörren.
  
  Tornens nedre rum äro heliga, rikt dekorerade med guld och silfver.
  
  I ett af dessa har den store solgudens bild sin plats. Den är huggen i
  svart agat och föreställer en ung man -- odödligheten.
  
  Underläppen är genomborrad af ett kristallrör med en grön fjäder inuti.
  Håret hänger i en fläta ned åt ryggen, upptill samladt af ett guldband.
  Öronen äro af guld; från deras nedersta kant utgå trådar formade som
  sicksacklinier, symboler af syndarnas böner, hvilka höras af honom.
  Hufvudet bär röda och gröna fjädrar, halsen är omgifven af talrika,
  dyrbara smycken, som hänga långt ned på bröstet. Kring armarna slingra
  sig ormar af guld.
  
  I venstra handen bär han en spegel af guld, infattad i dyrbara fjädrar,
  betecknande gudens förmåga att se allt, som tilldrager sig på jorden. I
  högra handen håller han fyra pilar: straffsymbolen.
  
  Guden sitter på ett säte, klädt med rödt tyg och broderadt med
  dödskallar.
  
  På fötterna har han klockor af guld. Vid den högra är bunden framfoten af
  en hjort, symbolen för snabbhet.
  
  Öfver axeln hänger en svart och en hvit kappa.
  
  Framför guden står den stora offerstenen, rikt ornerad och skulpterad.
  
  I de öfriga rummen finnas olika gudabeläten föreställande månen,
  stjernorna (särskildt Venus), jorden, vattnet, elden, vinden.
  
  Denna senare afbildas som en fågel. Vingarnes sus framkallar åska, ögonen
  blixten.
  
  Jorden tänkes flat, strandbrädden är dess begränsning.
  
  Aztekerna uppfattade jorden som buren af giganter. När de byta om bärtag,
  uppstår jordskalf.
  
  I öfrigt äro rummen praktfullt utstyrda. Väggarna äro klädda med stuck
  eller med ofantligt mödosamt uthuggna reliefer, framställande olika
  episoder ur gudarnes lif, omgifna af mystiska tecken och hieroglyfer.
  
  Bland annat ser man människans härkomst sålunda förklarad.
  
  I skapelsen är vattnet det första elementet. Af vattnets gudinna, som är
  alltings moder, föddes jorden, som sedan genom solen blir människornas
  moder.
  
  Af de öfriga gudabelätena må nämnas eldguden, som är naken, svärtad och
  har en röd sten i läppen.
  
  Vid de fester, som firas till hans ära, går det mycket barbariskt till.
  
  De olyckliga krigsfångar, som skola offras och af hvilka det alltid finns
  ett stort förråd, kastas först på glödande kol. Därifrån släpas de till
  offerstenen, hvarest de fasthållas af män. Därpå träder prästen fram och
  tilldelar offret med sin skarpa stenknif ett enda djupt snitt i bröstet.
  Därpå uttager han hjärtat och lägger det framför guden.
  
  Aztekernas dödsförakt tillskrifves de begrepp, de hade om lifvet efter
  döden.
  
  I vanliga fall trodde de, att de döda skulle företaga en mycket farlig
  vandring genom bergspass och öknar och kämpa med ormar och aligatorer,
  innan själen kom till sin hviloplats.
  
  De tappre krigare, som föllo i krig och de krigsfångar, som offrades till
  gudarna, kommo genast till solens hem, nämligen den östra delen däraf.
  
  Kvinnor, som dogo på slagfältet, kommo till solhemmets västra del.
  
  Hos solguden skulle krigarne bära solskifvan på sina axlar från dess
  uppgång till zenit, hvarefter den mottogs af kvinnorna, som buro den till
  dess nedgång för att aflämna den till underjordens invånare, som buro den
  tillbaka till krigarna.
  
  Den lediga tiden tillbragte krigarna med jakt och kvinnorna med husliga
  göromål.
  
  Till underjorden kommo alla, som dogo på sjuksängen.
  
  Att vara aztekisk präst var ingen vandring på rosor.
  
  Prästerna invigdes redan vid fem års ålder till sitt blifvande kall. Vid
  en ålder af femton år trädde de i direkt tjänstgöring. De fingo aldrig
  gifta sig.
  
  Till hvarje tempelfest måste de bereda sig genom lång fastetid,
  själfspäkning medels kaktustaggar och därtill genomborrades tungan med
  träpinnar. De fastade, pinade och plågade sig ända till hysteriskt
  raseri, under hvilket de ibland sprungo i sjön och försvunno.
  
  Nere i den stora tempelgården funnos utom först nämnda tempel sjuttio
  till åttio andra pyramidbyggnader samt dessutom bostäder för prästerna,
  gladiatorstenen och en stor dansplan för tempelfesterna.
  
  Gladiatorstenen var cirkelrund och hvilade på en 9 fot hög afskuren
  pyramid.
  
  Här placerades vid festliga tillfällen krigsfångar, en och en i sänder,
  med ena foten fastlänkad vid stenen.
  
  Hvar och en af dessa fångar, som ensam förmådde försvara sig med ett
  svärd mot ett visst antal azteker, hvilka en efter annan angrepo honom,
  återfick friheten.
  
  I det vi närma oss utgången, som är midt emot den ingång, genom hvilken
  vi beträdt tempelgården, se vi ett stort fyrkantigt stenaltare, 15 fot
  högt, från alla sidor tillgängligt medels stentrappor.
  
  Detta altare är den plats, på hvilken aztekernas kungar och adel samt
  ledamöterna af den förut omtalta orden efter döden förvandlas till aska.
  
  Det är rätt intressant att lägga märke till, att aztekerna, liksom många
  andra folkslag, som tillbådo gudabeläten, alltid brände sina döda.
  
  I sammanhang härmed må följande bruk nämnas. När en släkting dött,
  tillvaratogo de askan och förvarade den i en urna, som de placerade på en
  hylla i hemmet. Vid högtidliga tillfällen, gästabud och dylikt,
  framsattes de olika urnorna på bordet, och där, vid glada bacchanaler,
  tömde de bägarne för sina aflidna släktingar, önskande dem all lycka i
  striden med alligatorerna i de dödas rike och uttalande den önskan, att
  de snart måtte som vänner råkas i solens sköte till gemensam jakt å de
  sälla jaktmarkerna.
  
  När likbränning infördes i Mexiko, vet man ej med bestämdhet, ej heller
  orsaken hvarför sättet att jorda de döda öfvergafs.
  
  I det vi nu lämna tempelgården, befinna vi oss på en stor, med stenhällar
  belagd plats.
  
  Midt framför oss se vi kungens palats, som är bygdt på en låg afskuren
  pyramid, delad i trenne afsatser.
  
  Denna pyramid är målad i bjärta färger. Dess inre innesluter stensatta
  rum och gallerier. Platsen ofvanpå densamma intages af palatsets
  byggnader, som äro stora envåningshus, två till tre hundra fot långa.
  
  Byggnaderna bestå ytterst af en korridor, som omgifver alla fyra sidorna,
  och som genom en mängd ingångar står i förbindelse med de inre delarna af
  palatset, alltsammans uppfördt af sandsten och prydt med marmor och
  porfyr.
  
  Kolonnerna äro af sten och uppbära den tunga, rikt dekorerade gesimsen,
  som, uthuggen i sandsten, framställer blommor, växter, ormar och blad i
  yppig rikedom samt dessutom figurer i stuckrelief, målade och -- liksom
  hos egypterna -- endast afbildade i profil.
  
  Den kolossala byggnadskomplexen, som vi genomvandra, innehåller _allt_,
  som hör till en rik, mäktig och njutningslysten monarks bostad. Den
  inrymmer rum för uppvaktning, harem, gästrum, badrum, rättegångssalar,
  hallar och gårdar med trädgårdar och fontäner.
  
  Kungens mottagningsrum äro rikt prydda med ciselerade guldplattor och
  mångfärgade snäckskal, infattade i silfver. Pilastrar och pelare, mellan
  hvilka dörröppningarna finnas, äro liksom de yttre pelarna dekorerade och
  utvisa en tillstymmelse till kapitäl och bas.
  
  Sedan vi passerat utgången, befinna vi oss inom ett ögonblick på en af
  Mexikos gator.
  
  Dessa äro ej breda, men raka och snygga och belagda med stenhällar.
  
  På båda sidorna om gatan stå envåningshus 25--30 fot höga.
  
  Här och där skäras gatorna af kanaler, hvilka liksom i Venedig genomkorsa
  staden.
  
  Men under det Venedigs arkitektur utmärker sig för den obeskrifliga
  prägel af ädelhet, som efterlämnar ett oförgätligt poetiskt intryck och
  särskildt förhöjes af det majestätiska lugn, som marmorns grundton breder
  öfver det hela, så ligger det öfver aztekernas Venedig ett bländande
  skimmer, ett helt fyrverkeri af söderns glödande färger, hvilkas rikedom
  och naturliga skönhet afhjälper arkitekturens brister.
  
  Byggnaderna äro nämligen uppförda af en naturlig, porös, rödaktig, mycket
  nyansrik sandsten, som gifver färg och värme åt fasaderna. Fundamentet
  höjer sig uppöfver gatan, så att golfytan ligger 4--5 fot öfver gatans
  nivå och 10--12 fot öfver kanalens vattenyta, detta af hänsyn till
  markens sumpiga beskaffenhet.
  
  På detta fundament hvila envåningsbyggnaderna.
  
  Fasaden består af mer eller mindre fritt stående pelare, mellan hvilka
  ingången är anbragt, samt smala fönsteröppningar med eller utan rutor af
  selenit, eller också i själfva muren uthuggna pelare med början till ett
  doriskt kapitäl.
  
  Hufvudsimsen, som upptill afslutar denna naturstenfasad, består af en
  vanlig sims jämte fris och arkitrav.
  
  Frisen är dekorerad och skulpterad. Man ser blommor, grenar, ormar och
  figurer à la grecque, allt utarbetadt med mycken noggrannhet och finess.
  
  Fasadernas olikartade behandlingssätt afbrytes här och där af smärre
  trappor, som föra upp till taket. Detta har ingen lutning, utan är platt
  och belagdt med jord eller lera samt omgifvet af ett slags attika åt gata
  och gård.
  
  Där uppe finnas de s. k. hängande trädgårdarna, i hvilka en mångfärgad
  och rik blomsterprakt utvecklar de mest tjusande taflor.
  
  Blommor och vinrankor hänga ned öfver murarna, hvilkas vackra färg bildar
  en präktig relief för hela denna naturpoesi.
  
  Ser man ned åt en sådan gata, smälter det hela tillsammans i horisonten
  till ett blomsterhaf, som längst bort begränsar de skogklädda stränderna.
  När därtill kommer befolkningens måleriska dräkter, som här inne i
  staden utveckla sig i all sin originalitet, så har man framför sig en
  tafla af sällsynt pittoresk natur.
  
  Låtom oss stiga in i en af byggnaderna! Ingången är ej stängd med någon
  dörr, men framför dörröppningen hänger en matta af skinn, försedd med små
  klockor eller metallbitar, som gifva ljud, så fort man vidrör mattan.
  
  Väggar och golf äro glättade i gips och kalkputs. De förra äro smyckade
  med bildhuggeriarbeten i en fris, eller målade i lifliga, i synnerhet blå
  och röda färger, eller också dekorerade med mattor af bomull och
  fjädrar.
  
  Möbleringen är sparsam och består mest af mattor af skinn samt låga
  trästolar och bord, utskurna af hela trästycken i djurimitation.
  
  Sofplatserna bestå af mattor med kuddar af bomull och äro försedda med
  sängomhängen.
  
  Angående själfva byggnadssättet bör nämnas, att hvalfkonstruktioner äro
  okända. Där stenkonstruktioner användas, gifver man öfversta delen af de
  motsatta väggarna en lutning, så att de mötas i en vinkel.
  
  Rummens form påminner således mycket om våra gamla ryggåsstugor -- dock
  med den skillnad, att aztekerna ej ha fönster i taket utan på väggen.
  Genom de smala fönstergluggar, som utestänga det skarpa dagljuset och
  låta rummen kännas svala och angenäma, ha de utsikt till den kringbyggda
  gården, hvars bakgrund vetter åt en kanal.
  
  Gårdsfasaderna äro rikt försedda med pelare, som bilda en arkad, hvarest
  familjen vanligen tillbringar dagen, under det barnen leka kring gårdens
  stora blomstersmyckade vattenfontän, en prydnad, som alltid finnes i
  hvarje förmöget hem. Af dekorativa föremål i trädgården se vi olika
  vaser, och långt inne i en nisch, till hälften gömda i skuggan, gnistra
  ett par rubinröda ögon fram emot oss. Dessa tillhöra hemmets gudom,
  hjälparen i nöd och sorg, den alltförmående lifskraften, solgudens
  representant, som här är installerad, bekransad och smyckad efter råd och
  lägenhet.
  
  Vaserna äro större och mindre. De större äro fyllda med blommor; de
  mindre, af växlande former, tjäna till att förvara bröd, majs, frukt,
  kort sagdt allt, som hör till mat och dryck. De stå vanligen placerade i
  nischer kring solguden, på det att han själf först må förse sig och sedan
  välsigna maten.
  
  Men rummet, i hvilket vi befinna oss, är tomt på lefvande väsen. Vi se
  hvarken män eller kvinnor; inga slafvar, inga lekande barn på gården --
  allt är tyst och stilla. Endast fontänens små plaskande vattenkaskader
  afbryta stillheten. Tomma och öde ligga också gator och kanaler, då vi
  träda ut.
  
  Förklaringen härtill låter ej länge vänta på sig.
  
  Det är en af solgudens högtidsdagar, och allt, som kan gå eller krypa,
  har följt signalerna från tempelkrönet och samlat sig i och utanför
  tempelgården för att närvara vid den stora offerfesten, som börjar vid
  solens nedgång.
  
  Solen sjunker; dess afskedsstrålar kasta sitt guldstänk öfver sjön.
  Bergen omkring och i synnerhet de förgyllda kupolerna på tempeltornen
  glittra i bländande glans.
  
  Af nyfikenhet dragna till samma plats, komma vi just lagom för att få se
  prästernas och krigarnes procession. De förra äro i full ornat,
  d. v. s. svartmålade öfver hela kroppen med gula eller röda ränder och
  utsirningar, med långt hår, bälten om lifvet, svarta kappor öfver axlarna
  och säfsandaler på fötterna. Krigarne äro i full rustning, och de
  förnämare af dem hafva högst brokiga fantasirika dräkter. Inom sin blåa
  och purpurfärgade tunika bära de ett två till tre tums lager af bomull,
  som i striden är afsedt att hejda stötarna af fiendens spjut och lansar.
  
  Utanpå tunikan bära de ett pansar af tunn guldplåt och utanpå detta en
  kort, ytterst vacker kappa af sällsynta fjädrar. På hufvudet hafva de en
  med fjäderbuskar prydd hjälm af trä eller skinn, föreställande hufvudet
  af en fågel eller ett rofdjur med öppet gap. Vapnen bestå 1:o af sköld,
  gjord af bamburör och öfverdragen med guld eller silfver, ofta så stor,
  att den täcker hela personen, 2:o af båge, pilar, lansar, kastspjut och
  stenslungor.
  
  Långsamt slingrar sig den stora processionen kring pyramiden i högtidlig
  tystnad upp mot templets helgedom.
  
  Der uppe äro hundratals fångar samlade. De veta, hvilket grymt öde som
  väntar dem, men ändå är det med ett tindrande förhoppningsfullt uttryck,
  som deras anleten vända sig mot den nedgående solen, ty de veta, att när
  dess strålar nästa gång breda morgonglans öfver bergen, äro de upptagna
  som välkomna gäster i solgudens sköte.
  
  Mörkret faller hastigt på. Stjärnorna tändas och facklorna lysa från
  templets krön i den blåsvarta natten.
  
  Offrens blod gjuter sig i röda strömmar utför tempeltrappornas branta,
  slippriga steg.
  
  Intagna af fasa öfver detta naturfolks barbariska seder, lämna vi nu
  staden. Offrens skri, folkets triumferande jubel och musikens vilda,
  skärande toner ledsaga oss på återvägen. Hunna till de kringliggande
  bergens krön, kasta vi en sista blick på staden, som ligger gömd i sjöns
  hvita dimma. Det tyckes oss, som om den eljes blida och fridfulla
  vattnets gudinna, alltings moder, nu ville kväfva i sitt famntag allt,
  som lider och jublar der i den sköna staden.
  
  
  
  
  PYRAMIDERNA I ARIZONA.
  
  
  
  
  Pyramiderna i Arizona.
  
  
  I nordvästra Arizona, Nya Mexico, Utah och Kolorado finnes i de nu
  ödsliga öknarne ruiner af ett kulturfolks byggnadsarbeten, som ännu i dag
  kunna räknas till en ensamstående märkvärdig byggnadskonst. En gång för
  många århundraden tillbaka var detta ökenland betäckt med storartade
  städer, och folket själft stod i civilisation högt öfver landets
  nuvarande invånare. Rester af dessa städer, som med sina ruiner af torn
  och spiror bilda en mycket karakteristisk arkitektur, ligga som Egyptens
  forntidsminnen delvis begrafna i ökensand eller äro de likt svalbon
  anbragta högt uppe mellan Koloradolandets otillgängligaste cañons. Mellan
  klippor, bestående af marmor, granit och kalksten, hvilka under
  årtusendens lopp genombrutits och underminerats af den mäktiga
  Koloradofloden, hvars ström i styrka och otämjbart raseri säkert söker
  sin like i hela världen, hänga dessa byggnader, täflande i målerisk
  värkan med naturens fantastiska byggnadskonst.
  
  Deras ålder går tillbaka långt före Amerikas upptäckt, och deras
  byggmästare tillhöra den s. k. moquisstammen, som liksom Pueblo-stammen
  i Nya Mexico, möjligen torde ha varit samma folk som mexikanerna vid
  tiden före eröfringen genom Cortez.
  
  Deras byggnader påminna till formen om Egyptens pyramider: men medan
  dessa tjänade till att tillfredsställa kunglig fåfänga -- ett jätteskal
  af sten inneslutande en sarkofag -- så voro de amerikanska pyramiderna
  afsedda att hysa en stad med ett lefvande pulserande lif. Byggnaderna
  uppfördes af en sorts soltorkadt tegel eller sten flera fot tjocka, och
  våningarna höjde sig amfiteatraliskt uppefter, hvilande på en fyrkantig
  bas af intill trehundra fots längd, sålunda, att golfvet i den öfre
  våningen bildade undra våningens tak jämte terass eller platform för den
  öfre.
  
  Sålunda fortsättes det uppåt med hvarje våning något mindre än den under
  belägna, tills det hela afslutades som en afskuren pyramid. På platformen
  här uppe voro torn och spiror uppförda, där skiltvakter voro posterade
  och hvarifrån man hade vid utsikt öfver näjden. I de nedre våningarna
  funnos inga dörrar åt fasaden, endast små fönster, gjorda af selenit
  eller kristalliserad gips, som blef klufven i blad.
  
  Pyramiderna voro ihåliga. I midten sänkte sig en borggård, där
  vattenreservoiren var anbragt.
  
  Äfven inåt gården funnos fönster och dörrar, men mellan ytterrummen och
  gårdsrummen lågo stora mörka förrådsrum, alla förenade genom passager och
  korridorer.
  
  Kommunikationsmedlen voro ytterst egendomliga. I hela detta väldiga
  byggnadskomplex fans ej en enda trappa. Man begagnade endast stegar, ett
  visst antal för hvarje terrass.
  
  Dessa stegar voro konstruerade som fallrep och kunde uppdragas när som
  hälst och derigenom hindra obehöriga att inkomma. Skulle man från
  pyramidens yttersida in i borggården, fick man först klättra upp på
  stegen till första våningen och derifrån genom en lucka i terassen krypa
  ner för en annan stege.
  
  Luckorna tjänade dessutom som rökfång för härden, som vanligen var
  anbragt i samma rum, der luckorna voro belägna. Eller också begagnades
  sådana rum till kök, sofrum, eller till förmalning af säd.
  
  I byggnaden fans tempel, som dessutom tjänade till församlings- och
  öfverläggningsrum och till -- badrum. Detta gemensamma kallades Estufa.
  Det kunde antingen vara alldeles cirkelrundt eller ock omkring femtio fot
  i fyrkant. Det uppfördes vanligen i borggården, till hälften under
  jorden, med ett brant sluttande tak öfver; i ganska mycket påminde dess
  inre om våra nordiska hvardagsstugor. Längs de nedrökta, mörkbruna
  väggarne löpte bänkar, och i midten var en väldig härd, på hvilken
  brändes välluktande örter. Väggarne voro målade i kraftiga konturer,
  föreställande bilder af växter och foglar, räfvar och vargar, ibland
  krigiska bilder. Det var fullständiga frescomålningar, utförda i hvita,
  bruna, blå och i synnerhet röda färger, så starka att röken och tiden
  svårligen kunde tillintetgöra dem.
  
  Ena väggen var helgad solguden. Där funnos sol- och månbilder i form af
  cirklar, som bröto sig genom halfcirklar och elipser, hvilket betydde
  moln; men öfverallt lyste blixten fram, målad i mäktiga zigzaglinier med
  pilspetsar i bjärta färger.
  
  Tvänne människogestalter, som afslutade taflan, föreställde solgudens
  adjutanter, som med långa trumpeter för munnen anropade om rägn.
  
  I estufan samlades pyramidens befolkning om våren för att under sång
  bedja om rägn, och efter lyckligt tilländabragta krigståg firade de
  derinne sina tacksägelsefester.
  
  Detta folkslag, som i forntiden räknades i hundratusenden, försvinner nu
  mer och mer, dess byggnader ligga alla i ruiner med undantag af en och
  annan, som ännu bebos, och hvars invånare med orubblig seghet hålla på de
  nedärfda traditionerna och bruken trots yttre påtryckningar.
  
  Deras religiösa tro är egendomlig. Hvarje morgon stiga moquisstammens
  medlemmar upp på terasserna, vända sig mot öster i knäböjande ställning
  och tillbedja solen.
  
  Medan denna ceremoni pågår, hafva många af byns män vid klippans fot
  omgjordat sig med väskor, på hvilka små klockor äro fästade, och springa
  som gälde det lifvet å obanade vägar åt öster, solen till mötes, medan
  klockornas pinglande blandar sig med flodens brus.
  
  När de sprungit en kvarts mil, vända de om, hvarpå befolkningen stiger
  ned från sina tak och ceremonien är slut.
  
  Guden har en gång, enligt deras utsago, för århundraden till baka, klädd
  i mänsklig skepnad, vistats bland dem, och vid sin död lofvat att komma
  tillbaka till dem -- från solen.
  
  I denna tro lefva de ännu i dag. I århundraden hafva de hvarje morgon dag
  efter dag sändt en deputation att taga emot honom, ifall han skulle
  komma.
  
  Moquisernas härkomst känner ingen: men bland spillrorna af detta folk
  lefva sägner om forntids storhet och kraft -- deribland ock berättelsen
  om nordiska vildar, som fördrefvo dem från deras land ut i Arizonas
  ökenplatåer och bärgstrakter.
  
  Eget nog är, att hoppet på deras jordiska förlossning sammanhänger med
  deras bostäder. Ju förr dessa förstöras af naturen och hemfalla i ruiner,
  dess förr skall solguden komma.
  
  I en ej alltför aflägsen framtid skall denna stam vara utdöd. Endast
  lämningar af deras sällsamma byggnadskonst stå då kvar. Men längre än så
  skall nog minnet af detta folk lefve i historien -- ett folk, inför hvars
  härkomst och lif man står undrande och frågande.
  
  
  
  
  _Följande arbeten hafva legat till grund för förf:s framställning:_
  
  _Prescott_: Perus eröfring.
  
  _Möllhausen_: Vandringer gjennem det vestlige nordamerica.
  
  _Brasseur de Bourbourg_: Monuments ancients du mexique.
  
  _Meyer und Schmitt_: Die Steinbildwerke von Copan und Quirigua.
  
  _Carl Bovallius_: Nicaraguan antiquities.
  
  _A. von Humboldt und Bouplandt_: Reise in die Aequinoctial-Gegenden.
  
  _Garcilasso de la Vega_: Historia general del Peru.
  
  _Squier_: Peru.
  
  _Pedro, C. de Leon_: Chronicle of Peru.
  
  _Reisz und Stübel_: Todtenfeldt von Ancon in Peru.
  
  _Rafn_: Americas opdagelse i det 10:de århundrade.
  
  _Kingsborough_: Antiquities of Mexico.
  
  _Markham_: A journey to the ancient capital of Peru.
  
  m. fl.
  
  
  
  
  
  
  End of the Project Gutenberg EBook of Solens Barn, by Carl Nissen