text: Produced by Louise Hope, Martin Agren and The Online
  Distributed Proofreading Team at http://www.pgdp.net
  
  
  
  
  
  
                   Dan Andersson
  
                  DAVID RAMMS ARV
  
  
  
  
    Bokförlaget Trevi
  
  
      DAVID RAMMS ARV
      Av Dan Andersson
      Utgiven första gången 1919
      Utgiven av Bokförlaget Trevi, Stockholm, 1977
      Tryckt i Finland 1977
  
  
  
  
  _Om en människa vore än så törstig skulle hon ej dragas
  till källan om icke något av Gud vore i vattnet._
      Mäster Eckhart
  
  
  
  
  En kort inledning
  samt historien om en hammare
  
  
    Det arv jag fått från min faders land
    av skogar och vilda snår,
    är bara en börda som tynger min rygg
    där jag ensam och grubblande går.
    Men det blir väl en morgon på ofridens natt
    -- jag vill lära mig bedja och tro,
    att en ensam människas blod en gång
    skall svalna i kvällarnas ro.
    Och av en oren klädnad till sist
    skall vävas en ljusets skrud
    åt den som bland många förgängliga ting
    tappade bort sin gud.
  
  När denna berättelse börjar är David Ramm tjugofyra år och jag är
  skyldig denna del av hans historia en kort inledning. Det är tämligen
  säkert att det svårmod han led av, denna omöjlighet att riktigt komma
  till rätta med tingen i denna värld, berodde på degeneration och ej
  endast på bittra upplevelser i barnaåren. När han en kort tid före de
  händelser som avsluta denna skildring berättade mig det han visste om
  sina förfäder, tror jag han hade rätt när han i detta fordom spårade
  upprinnelsen till den heta själens oro som förgiftade hans tillvaro,
  denna tidvis häftigt starka, tidvis alldeles förintade livslust, som var
  honom till så stort men i hans praktiska liv. Och en utfattig man får
  lov att vara praktisk, i den mån han ej är det skall han gå mot döden,
  på ett eller annat sätt, hastigare eller långsammare allt efter
  omständigheterna. David Ramms nervösa känslighet, hans omväxlande
  uppsluppenhet och förtvivlan, hans ångest inför eländets hemlighet,
  inför vilken han aldrig lärde sig den prövade vises ro -- allt detta
  gjorde honom i högsta grad opraktisk. Detta själstillstånd kunde väl
  vara frukten av ett från barndomen kringflackande liv, ständig
  hemlöshet, alkohol, opium och tidiga erotiska förvillelser, men det var
  nog också arv. Ty om ej svagheten funnits hos honom från början, hade
  han då ens behövt falla i alkohol och opium? Och om han ej från början
  varit den ångestjagade man han var -- hade han då så tidigt behövt fly
  hemifrån?
  
  När han berättade mig det han visste om sin släkts historia visade han
  mig en underlig tingest, som låg avsides på en skräpvind nere i finnbyn.
  Det var en liten hammare eller mindre slägga av järn, omkring två
  decimeter lång och med avbrutet träskaft. Han höll den i handen och
  liksom lekte med den, knackade sakta mot en jordfast sten med den och
  tycktes liksom drömmande lyssna på klangen. Och han berättade följande:
  
  -- Bakom mäj tycks det bara ha varit fattigdom, tiggeri och vanvett.
  Hela sällskapet av mina förfäder liknar, tycker jag, en hop krälande
  kräk som alla trampar på och spottar på, och när något led i den där
  kräldjurssläkten trampas ner i leran, blir det bara bättre plats för dom
  andra. Men allihop av dom var mycket barmhärtiga mot sina medmänniskor,
  snälla och hjälpsamma -- --
  
  Han lade ifrån sig hammaren och rätade upp sig. Aftonvinden lekte med
  hans hår, och jag såg att det börjat gråna vid tinningarna. Hans vita
  ansikte var mycket vackert, ögonen stålgrå och sorgsna på ett underligt
  behärskat sätt. Och han var bara tjugofyra år. Vi satte oss under en
  björk och lade hammaren emellan oss, och så tog han sig över pannan och
  fortsatte.
  
  -- Du skulle ha varit med mäj, bror, så hade det gått bättre många
  gånger, men vi fick ju aldrig vara tillsammans. Det gör detsamma nu --
  jag har berättat min historia och du skall skriva den -- men nu skulle
  jag tala om släkten. Du skall ha den, och så den där hammaren liksom
  till inledning. Efraim Magnus Ramm, ser du, var soldat, drinkare och
  nästan alltid brödlös så fort tjänsten slutade. Jag har tagit reda på
  honom, han var min farfars far -- bergsmansbönderna satte just inte så
  stort värde på de usla Rammarna, som först tiggde, nästan tiggde det dom
  skulle leva av och sedan delade sina tiggda bitar med alla andra
  uslingar. Folk tycker inte om sånt, vet du. Men man hade en viss respekt
  för Rammarna ändå, dom var inga fega stackare, dom var oförvägna,
  dödsföraktande, dom inväntade döden med cyniskt lugn mitt i sin örtagård
  av trasor och lump -- jag blir alltid så här poetisk, när jag talar
  nu mera, men mest var dom så fulla att livet bara var ett veckolångt
  drömliv på rökstumuren. Dom var inga finnar, vi ha inte ett smul
  nomadblod i oss. Snarare var dom österrikare, det lär ha varit
  inflyttning av såna smeder, men det vet jag inte nu, i alla fall,
  min farfars far började tjänsten under Gustav tredje -- han gick i
  trollskola hos Libson, sade man, var skottfri och kunde trolla. Han
  rymde som krigsfånge från Wittenberg -- varför han skulle hit igen kan
  jag inte begripa, han kunde ha varit kvar i fängelset och trollat -- men
  hit kom han och vart en sån där profoss, piskade ogifta barnaföderskor
  med spön, söp och latade sig och diktade visor på rökstumuren, och på
  dödsbädden bekände han att han en gång lönnmördat en svensk officer, han
  hade skjutit honom i ryggen, men han tycktes ej ångra sig, han bara
  talade om det. Han hade många barn, jag vet inte av alla, och änkan höll
  lönnkrog ett slag och uppfostrade farfar min, som -- som rådde om den
  här hammaren. En konstig bergsman vart han, som satt på vägkanterna och
  knackade sten och sjöng besynnerliga sånger i takt med slagen till
  släggan -- tokig, förstår du, en sorgens galning med långt hår, jag
  skall visst vara mycket lik honom, men innan det där bröt ut hade han
  blivit far --
  
  Far min, ser du, ja jag behöver inte tala om honom, du känner honom lika
  bra som jag, han fick följa mor sin på tiggarresor kring bygden, då var
  han bara tio år, det fanns inga fattighus då eller nånting ordnat åt dom
  fattiga, och som ung vart han bruten av höftvärk och tuberkulos. Han
  vart, som du vet, en kristen, en rätt kristen. Men i ungdomsåren lär han
  ha varit rätt vild, under de tider han var som starkast, innan han vart
  religiös hade han en tid med någorlunda hälsa, och då var han som sagt
  ganska vild, släktblodet, ser du, det var han som ensam, när linjen för
  H.-järnvägen skulle stakas, gav säj ut på en murken stock över den gamla
  Lombacksgruvan, inunder honom var en avgrund på sex sättningar och han
  stod upprätt på stocken som brakade och fällde murkna flisor, och där
  högg han bort ett skymmande träd som växte i öppningen med roten i
  västerslidan. Och kamraterna stod mållösa av rädsla, men då lär han ha
  kommit ihåg hur fattig och usel han var och att han var en tiggarunge
  och ingen bergsmansson, för han hade sjungit denna gamla slagdänga medan
  han huggit så att spånorna yrde över avgrunden.
  
  Och i det han liksom smekande for med handen över släggan sjöng David
  Ramm sakta:
  
      Alla man, alla man, håll i repet!
    Alla bergsmän som skeppar erat järn --
    ni kan släppa när ni vill -- släpp repet!
      Dä ä bara en tiggare på än'.
  
  Det var inte mycket, men det var sextonåringens trotsiga skoj med
  översittarna, fattigdomen och dödsfaran. Gud vet vad han tagit sig till
  här i livet om inte sjukdom och ytterligt elände skruvat till sig kring
  hans unga liv. Och så, till sist men ej minst, om ej den gamle Gud Fader
  talat till honom så allvarligt mitt i skogarnas gripande tystnad, att
  han vid tjugu år plötsligt lade om sitt leverne och sedan vart en av
  traktens frommaste män!
  
  -- Jo, svarar Efraim Ramm själv, då hade jag blivit rövare och mördare
  och slagskämpe och allting -- kanske simpel tjuv också. Jag hade fröet
  till alla synder i mig. Nu vart jag visserligen lusfattig, men hederlig,
  och det är inte så litet! Så att han kunde berömma sig själv också, men
  det hade han rättighet till, ty han levde som han lärde. Och den gamle
  vitskäggige log så att ansiktet var som en hösthimmel med klar sol. Och
  si, det var allt av Herran kommet!
  
  Och där sitter han på sitt skräddarbord och syr och syr medan hans
  fattiga liv stupar ned mot den evighet som han aldrig är rädd för, mot
  den död som han håller av som en vis vän därför att den ej mer kan
  förfära en nerv i gamle Efraim. Han är en rätt kristen, möter varje
  bekymmer med en ny lovsång, begraver sina barn, när de dör eller när
  de i vanvettig yrsel själva tar sina liv, begraver dem med fruktan och
  bävan inför den stränge guden, men rädes ej, förtvivlar ej, går hem och
  arbetar igen som om intet hänt. När sjukdomen bröt ned honom såg han
  himmelen öppen. All livets bitterhet var hans arv och för allt tackade
  han Gud. Det är en underbar man.
  
  Inte heller är han ängslig, han knäböjer varje kväll och skickar upp
  alla sina bekymmer till himmelen. Och om han tror att de hamnar rakt
  framme vid Guds tron -- varför skulle vi betvivla att de gör det? Och
  hamnar de inte där, så stor sak vart de tar vägen, huvudsaken är att
  Efraim blir kvitt dem! Eller hur? Men nu skall jag gå.
  
  Den sista delen av Davids berättelse hade framsagts på ett visst
  högtidligt sätt, som också kunde vara trötthet. Han reste sig upp, tog
  den olycksaliga hammaren i handen och gjorde sig redo att gå. Eftersom
  jag trodde att han ämnade sig hem till sina föräldrar ville jag ej
  hindra honom, vi tog farväl av varandra där, under några gamla vänliga
  och beskyddande hängbjörkar. Det var en lent susande majdag med en mjuk
  vind och solen gick just nu ned bakom de mäktiga bergskedjor som skiljer
  Graninge vildmarker från Värmland. Jag såg honom försvinna uppåt
  skogsvägen till Asanders ås, lång och rank, men med någonting nervöst
  och trött över varje rörelse. Jag undrade varför han ej förmådde sig att
  kasta bort hammaren, kände han en viss kärlek till den -- eller var han
  på något sätt förvirrad?
  
  I handen höll jag hans skrivbok, som han anförtrott mig, en tjock lunta
  med vaxdukspärmar. Den innehöll två avdelningar, den första bestod av
  mycket fragmentariska uppteckningar från de år av enstöringsliv han
  levat här i skogen, den andra avdelningen innehöll det mesta av den
  berättelse som följer här, och ur första avdelningen har jag endast
  medtagit så mycket som kan vara av intresse för belysande av de
  händelser jag skildrat i denna del av hans historia.
  
  
  
  
  I. Vännerna
  
  
  1. På hemväg
  
  Det var nära dagbräckningen. David satt på ett långt persontåg
  någonstädes på Canadian Pacific. Tåget hade stannat och inväntade ett
  söderifrån kommande snälltåg. Han lutade sig halvvaken ut genom
  fönstret. Det var början till en daggvåt och blåsig dag, en sådan dag
  som han alltid älskat, särskilt bland de kanadiska slättlandens hela
  fält av solrosor. Väldiga sjöar lyste som eld långt borta. Helt nära
  rucklet som skulle föreställa stationshus såg han enstaka kors på en
  kyrkogård skymta svarta genom dunklet och mellan korsen silhuetten av en
  snokande hund. Stationsvakten löste av haken som höll signalbrädet, just
  som snälltåget körde förbi och för ett ögonblick skymde bort korsen
  därute. De lysande fönsterna susade förbi som en storm och så såg han
  kyrkogården igen, och den stora hunden som gick där och snokade. Det är
  mycket möjligt att hela denna syn bara var en dröm, ty i nästa ögonblick
  tyckte han att han sett kyrkogården i Graninge i Dalarna.
  
  Han frös i hela kroppen. En beklämning grep honom lik den nattmara som
  förstört hans barndoms sömn. Tåget ångade i väg.
  
  Hans kropp blev stel och det fattades honom vilja att röra sig, hunden
  på kyrkogården vart så småningom en schakal som bökade bland det
  vissnade kransskräpet på Graninge begravningsplats, där hans olycklige
  och sinnessjuke bror skurit halsen av sig. Hade icke någon skrivit hans
  historia? Jo visst, men den skulle aldrig ha skrivits. Och även om David
  hade boken handlat -- vem kan skriva något som handlar om en annan
  mänska? Hur han hela sitt liv syndat och varit rädd för Gud, icke kunnat
  tänka på något annat än Gud, ja, på allt som kan kallas Gud, hur han
  läst tusen böcker för att hitta en utväg ur vanvettet. Har någon skrivit
  det, ingen, men alla ödsliga kyrkogårdar gav honom igen scenen från hans
  brors begravning. Nu såg han den igen. Far var också med. En lungsiktig
  och lomhörd präst stod och hostade upp orden ur ritualen och ett par
  gånger tyckte David han spottade ner upphostningarna i graven. Han såg
  ut som om han avundats liket i kistan. Far stod på gravkanten i sin
  slitna rock med händerna knäppta, hans grova stövlar sjönk ned i den
  uppkastade leran, som blötts upp av regnet. Hans ansikte var på en gång
  sorg och frid. Det var förunderligt, David var den ende som ej hittade
  vägen till fred ur de onda dagarna. Far hade samma sorg men en större
  styrka att bära. Han hade hittat sin Gud -- och David hade aldrig hittat
  sin.
  
  Han slog upp ögonen. Som eviga pulsslag från ett väldigt larmande hjärta
  dunkade buffertarna. En magerlagd newyorksaffärsman satt bredvid honom
  och knackade takten med en förnicklad reservoarpenna mot ryggstödets
  mässingsbeslag. Ibland bet han i ett äpple med vita tänder, lagade med
  rent guld som glimmade rovlystet mot den köttiga frukten. De hade suttit
  bredvid varandra i fem timmar men knappast märkt varandra förrän nu,
  affärsmannens kalla blick överfor den något trådslitne reskamraten som
  om han varit en panelbräda i väggen. David började avundas honom, han
  ville veta vad den andre tänkte om Gud. Han kunde väl vara trettio år.
  Var han affärsman? Han kunde väl vara präst också, men i så fall skötte
  han nog yrket bra kallblodigt. Nej, han måste vara köpman, ingenjör
  möjligen, en man vars väsen var sammansatt av järn, köld, isklart
  förstånd av guld. Han var rik, han hade Rembrandt i salongerna -- eller
  fattig med bara Whistler på väggarna -- eller ännu fattigare -- stor
  tvålagent med aktier i firman? Varför rördes aldrig detta magra
  marmoransikte -- det fattades bara rörelse, så hade mannen kunnat vara
  konstnär. För all del, han kunde ändå vara det. Han tänkte börja tala
  till mannen, men viljan svek honom, han var nyfiken men saknade kraft
  att ta steget. Som förlamad lutade han sig bakåt och drömde igen.
  
  Han hade aldrig saknat livslust utom i vissa ögonblick. Tvärtom hade
  hans företagsamhet ibland ej vetat av några gränser. Som tioåring hade
  han en stark passion för russin, han sålde sina skolböcker för att köpa
  russin. Plötsligt kunde detta begär slockna och avlösas av ångest.
  Ångest över jorden och människorna och livet och hemmet och ibland över
  ingenting. Då såg han all naturen kring sig som ett främmande land, men
  han tvang sig att gå hem, där satt han med slanten i sin brännheta hand.
  Och nu fanns det ingenting i världen som han ville köpa. Å vad han
  älskade blommor och kärrmarkens röda lysande tranbär, men just nu ville
  han ej böja sig ner för att plocka ett av dem. Nu fanns det ingenting
  att längta efter ty nu ville han ingenting. Han gick ut på gården, upp
  på berget, i mörka drömmar och bittra minnen, tills himlen höljdes av
  moln, en västanstorm kom gående med fanfarer över de vilda bergen, den
  tog hans hatt och sopade den utför backen. Hans ögon lyste när han
  jagade efter den, fångade den, stannade ett tag och hörde med andlös
  tystnad på stormens dån. Han sjöng och dansade utför backen. Som en pil
  var han i väg till handelsmannen, sprang i kapp med vinden, sjöng och
  visslade.
  
  -- -- --
  
  Det här tåget gick verkligen långsamt, han gitte inte öppna ögonen eller
  se efter i tidtabellen var han befann sig. Dagsljuset bröt in och en
  uniformerad neger skrek sitt "first call for supper -- dining-car in the
  rear -- first call!" Då vaknade han till, tänkte över sitt ekonomiska
  läge och fann att han mycket väl kunde gå och äta frukost. Samtidigt
  reste sig hans tyste reskamrat, vred om nyckeln till sin kappsäck två
  varv, tog bort alla saker ur fickorna på överrocken och lät den hänga
  kvar men betänkte sig, vände om och tog den över armen varpå han styrde
  sina steg till restaurationsvagnen. Han satte sig vid det enda lediga
  bordet och nickade bifallande då David slog sig ner mitt emot honom.
  
  Men när han skulle börja äta biffsteken och ägget såg David inte mer
  omgivningen. Han tänkte på det hem i Sverige han nu var på väg till. I
  verkstadsrummet satt far, dag efter dag, månad efter månad, år efter år.
  Dörren till köket stod öppen -- ville han ha vin -- ja, ett glas sherry
  -- och jag vill ha bättre kaffe, water, starkare kaffe, sådant som min
  far dricker där hemma i verkstaden -- han spratt till, hade han skrikit
  detta eller bara tänkt det? Porslinsmannen mitt emot såg aldrig så litet
  förvånad ut. David tyckte synd om honom. Han såg trött ut, han hade nog
  snart arbetat ihjäl sig och själen den var torr och mager och skramlade
  som papper i honom, och någon Gud hade han inte och ingen glädje av att
  leva. Snart skulle hans förvissnade kropp dö och värkas ut i de gapande,
  maskingrävda hålen i Carlington Cemetery i Exenland -- ifall han nu var
  skriven där, guldtänderna med.
  
  Varför skulle David få äta kött och dricka vin just nu, tänkte han, när
  hans far kanske ej hade annat än bröd och vatten? Hans gamla gråa huvud
  var som en bunt hoptorkat pergament och händerna magra, seniga, hårda
  med blåa, grova ådror under skinnet. Han kunde så tydligt se honom nu --
  se, ryggen stod som en sprättbåge över arbetet. Dörren ut till köket var
  bara en tapetserad brädlucka som David spikat ihop, den hade fläckats av
  hundratals gruvarbetares svarta händer då de kommit för att avlämna
  eller hämta något. Ångan från spiseln gick in i verkstaden och gjorde
  luften tung där, kom tapeten att lossna, så att de bibliska planscherna
  böjde sig utåt, som ville den korsfäste även slita sig loss ur denna
  tryckande omgivning, med en luft full av doften från tyg, pressjärn och
  gamla beckiga kläder, fulla av malmsylt och olja. Allt detta satt han
  och tänkte på, han hade glömt att äta och satt med huvudet lutat i
  handen och pannan i skarpa veck, när hans bordskamrat plötsligt på ren
  svenska och mycket vänligt frågade:
  
  -- Är ni sjuk?
  
  David rock till, samlade sig och svarade, i det han långsamt började
  äta, att han inte var sjuk, men att han suttit och funderat. Under tiden
  stirrade han helt överraskat på den främmande, som nu drog litet på
  munnen och fortsatte:
  
  -- Ni är svensk, jag såg det när ni satt och funderade. För resten är
  det bara svenskar som har så sorgsna, fast så ljusa ögon. Det är ganska
  märkvärdigt. Mitt namn är Hartman, jag reser också hemåt, ni är lik min
  döde bror som var musiker -- men han lade alla sina bekymmer på bordet
  framför varenda främmande -- säg, tag inte illa upp, tycker ni jag är en
  pratmakare? Jag tänkte: eftersom han är så lik min bror så kanske om jag
  frågar vad han tänker på för ledsamt talar han om det. Var det inte
  lustigt, en sådan pratmakare är jag ibland -- dessemellan är jag tyst
  som en gråsten. Förlåt mig!
  
  David sade sitt namn och något om glädjen att få en landsman till
  reskamrat. Men Hartmans ansikte var nu lika kallt och främmande som
  förut. David undrade om han redan värderat hans gångkläder och funnit
  honom vara ett alltför fattigt sällskap åt sig i Chikago och Newyork.
  Och under tiden letade han i sitt minne efter något ansikte som liknade
  Hartmans. Detta hade förändrat sig nu, tyckte han, då han kommit det
  närmare, nu föreföll ögonen djupare, med en färg av spansk tobak, mörka
  bryn och en massa fina rynkor som tycktes utgå från ögonen och utgrena
  sig spiralformigt då mannen log.
  
  När de suttit och talat om likgiltiga saker ett par timmar i
  restaurationsvagnens kafé, fann David att det han tagit för kall
  säkerhet hos mannen bara var en mask, bakom lurade ett hett och oroligt
  temperament, och när han icke tog sig i akt eller använde det skal han
  vanligtvis vistades i, förekom det David, som om varje ogynnsamt
  intryck, om än så obetydligt, dock åstadkom en rörelse i ansiktet som
  om obehaget varit en rent fysisk smärta.
  
  Sedan han talat en stund om livet i de amerikanska skogarna, frågade han
  David vad han hade för yrke, och denne råkade som vanligt i förlägenhet.
  -- Jag har så många yrken att det är litet svårt att på rak arm välja
  ett som för tillfället kunde låta lämpligast, svarade han, men bäst
  tidningsman, om ni vill, två år vid S:t Paul Weekly. Och Hartman nickade
  utan att synas varken förvånad eller nyfiken mera.
  
  De blev snart goda vänner, om man med detta uttryck ej menar något
  hängivet kamratskap, utan endast egendomlig sympati. David berättade
  hela sitt föregående liv för Hartman, och efteråt ångrade han sig och ju
  mer han ångrade sin öppenhjärtighet dess öppenhjärtigare blev han. När
  David kom för sig själv kände han sig ömsom glad, ömsom rasande över att
  på detta sätt ha givit ut sigf åt en främmande och en, som därtill icke
  just gav något förtroende tillbaka. Ofta under det David satt och
  berättade tycktes Hartmans uppmärksamhet alldeles slappna eller fästas
  på något besläktat med det man talade om. Han avkopplades på detta sätt
  flera gånger och satt försjunken i något annat, lyssnade till hälften,
  nickande då och då och ibland skakande som av en rysning.
  
  Han föreföll ytterst noggrann med sin klädsel och hade små fötter och
  små välvårdade händer. Men det var först i Chikago, David lärde känna
  honom som den alltid behärskade, omåttligt lidelsefulla och förbrända
  människa han var. De drog tillsammans ut på äventyr, besökte kvinnor och
  opiumhålor och satt på de väldiga krogsalarna och lyssnade till sorlet
  från de drickande, brådskande människorna. De besökte underjordiska
  krogar och danstillställningar, alltid blott som åskådare.
  
  Då han begagnade opium första gången rökte han icke, utan de tog in det
  i små tabletter som innehavaren till stället försålde. David satt i en
  stoppad men trasig stol i ett rum som efter hans beräkning måste ligga
  långt under gatan, i nivå med kloakerna. Affären hade ingen skylt men
  på övre botten var ölkrog, å båda sidor bagerier. Man kom dit på en
  stentrappa genom en lappad glasdörr. Värden var norrman. David såg honom
  blott en gång, när han lade tre små paket bredvid Davids ölglas. Mitt
  emot satt den bleke Hartman och lärde honom hur starkt öl och opium
  tillsammans ger ett rus som för det mesta ej söver, men som verkar
  oerhört befriande och lugnande. Hartman var så glupsk att han nästan
  slukade tabletterna med raseri, tuggade dem ibland och tycktes frossa
  i den beska smaken.
  
  Här började han också berätta sin historia, men det var först långt ute
  på Atlanten David fick den någorlunda fullständig. Han var uppfostrad i
  en uppsvensk stad, där hans far varit disponent vid något järnbruk. När
  han berättade om sin barndom tyckte David att den i mångt och mycket
  liknade hans egen, på samma sätt fylld med svärmerier och grubbel, med
  samma skräck och ångest. Vid femton år hade han blivit religiöst
  påverkad, men misslyckats med att försöka vara kristen. På föräldrarnas
  önskan hade han fortsatt studierna och förberedde sig till doktorsgraden
  då han plötsligt fann det omöjligt att göra mer av det. Han rymde till
  Amerika och fick plats som lantmäteriingenjör hos ett järnvägsbolag.
  
  Han talade ofta om den leda som fyllde honom mot allt och alla och han
  sade att hans släkt var mycket degenererad. Han hade en viss avsky för
  kvinnor i allmänhet. -- Han tycktes även lida av att nödgas ta människor
  i hand när han hälsade på dem -- om någon arbetsklädd snuddade vid
  honom, röck han till och blev ibland utom sig. Hans renlighetssinne
  hade nämligen utvecklats ända till sjuklighet.
  
  Ofta talade de om döden och det odödliga. Ofta sade han David att denne
  var den ende han träffat med vilken han kunnat tala klokt, men ofta
  bytte han mitt under ett samtal om skinn och blev en äkta svensk doktor
  med utpräglad antipati för all demokrati, upplysning och dylikt. Ibland
  var han rörd av glädje över att ha träffat David, och nästa timme
  förtvivlade han över sin bottenlösa ensamhet, drack sig drucken och
  kunde bli liggande på opiumhålan i flera dagar. Davids beteende mot
  denne dekadant var ofta ganska besynnerligt. Han brukade ljuga alldeles
  hänsynslöst för Hartman, han diktade upp historier, berättade hårresande
  äventyr som han varit med om, försökte inbilla vännen att han var en
  kraftmänniska som njöt av att ensam marschera mil efter mil i hällande
  regn eller åtaga sig utförandet av tunga kroppsarbeten. Sådana saker
  sade han alltid när Hartman spelade överlägsen lärd aristokrat, då tog
  David hämnd på honom genom att föreställa honom hans fysiska hjälplöshet
  i jämförelse med Davids goda vigör, som också verkligen kunde uthärda en
  hel del.
  
  Men emellanåt brann Hartman av hat till alla doktorer och
  litteraturlärda, timme efter timme satt han och skällde ut allt
  "intellektuellt". Dagen efter hade han tagit på sig ett nytt skinn: man
  måste skratta åt allt, galghumorn var den räddande oasen. Men varje gång
  han trillade ner från sin världsbetraktartron och började oroa sig över
  att David dock ej fått någon vetenskaplig uppfostran och således,
  beklagligtvis, kom att för alltid stå utanför en hel del av kulturen och
  så vidare, då erinrade David sig att Hartman var en sådan vekling att
  han för alltid var utestängd från _en_ stor erfarenhet: äventyrets, och
  så fyrade han på med hela sitt artilleri av upplevelser, färglade,
  diktade om och nyanserade, alltid lagande anrättningen så att den skulle
  smaka den sensationshungrige, ge honom tantaluskval. Och då tröttnade
  Hartman fort på att bli högviktig och det slutade med att han försökte
  förringa äventyrets och farans värde som uppfostringsmedel och även som
  njutning. Även äventyret var en illusion, liksom allt annat. Varpå David
  svarade på ett sätt som narrade Hartman att på nytt skälla ut allting
  som de bildade människorna värderade. På det sättet satt dessa bägge och
  stred med varandra. Ofta blev de ovänner men försonades igen då de ej
  kunde leva utan varandra. På ett egendomligt sätt hade den lärde
  miljonären och den poetiske fattiglappen nitats ihop och var i mycket
  så lika, att den ena långa stunder bara verkade parodi på den andra.
  De reagerade mot olyckan och lidandet på precis samma tröstlösa sätt,
  Hartman dock kanske i något högre grad av bittert lugn, möjligen
  beroende på att han var femton år äldre än David.
  
  Naturligtvis umgicks de högst sällan nyktra med varandra, och om detta
  någon gång inträffade, rev de bara sönder varandra, satt moltysta
  efteråt och bara "svettades ångest", talade igen för att påminna
  varandra "hur komplett omöjligt det var att leva", hur vansinnigt
  smutsiga de kände sig då de hemsöktes av sina minnen. Förbränd var
  Hartman, förbränd ända till benen i de skamligaste nöjenas brasa, bränd
  var också David, fast ej alldeles utbrunnen. Men så var han också yngre,
  i honom glödde dock en livets längtan, ett halvt hopp om att det dock
  kunde finnas något gott kvar att söka efter i mullhögarna.
  
  I Liverpool skildes David från Hartman, som for att uppsöka någon bekant
  på landsbygden. David roade sig så gott han kunde en vecka, blev häftigt
  kär i en ung norsk dansös, friade till henne, naturligtvis i fyllan och
  villan, fick ja och var med henne ett dygn. Ganska ledsen och mycket
  mera fattig kom han till slut ifrån henne och hamnade till sist på
  "Marta", som skulle föra honom till Sverige. Ombord stötte han på en
  gång ihop med Hartman som reste andra klass.
  
  En kväll satt de på mellandäck, Hartman med armbågarna stödda mot
  relingen. Hans ögon var mulna och han stirrade oavvänt utåt de
  grönskummiga, flitigt vandrande små sjöarna.
  
  -- Jag passade inte därute heller, sade han med torr, ihålig röst.
  Jag ville vara i fred, men jag har aldrig fått det -- aldrig fått det,
  upprepade han med hård bitterhet. Det var ditt äventyr jag ville ha --
  men som du säger, jag orkar ej med det. Jag trodde det skulle bli en väg
  ut ur töcknet, när ens oro jagat en av och an som ett villebråd. Ett
  villebråd -- ja, jag är ett och jag är skadskjuten också -- jag försöker
  flyga men dimper ner igen -- jag kan bara flaxa och blöda...
  
  Han tystnade. Klockan var två på natten, de flesta hade gått under
  däck. Han gjorde en trött rörelse åt fickan, tog fram en av de små
  haschischkapslarna David så väl kände till och även en flaska vin, som
  han burit i överrockens innerficka. Han gav den åt David. Jag har inget
  glas, sade han, men ingen människa ser oss, du måste dricka ur flaskan.
  Han tog in kapseln, satt stel och orörlig som om han kämpat mot inre
  plågor, varnade David för att göra likadant och teg i fulla tio minuter.
  När han talade igen lät rösten lugnare.
  
  Det går snart över, sade han stilla. Alltsammans går snart över. Det
  känns bara så beklämmande just innan det hinner verka. Så fort blodet
  fördelat det -- då -- du vet. Du kan väl nästan höra hur mitt hjärta
  slår nu? Ah -- han lutade sig bakåt, sträckte upp händerna, som en
  bedjande. Han kommer nu -- guden av läkedom -- ah -- kommer du nu!
  
  Han rätade upp sig och såg på David med ett leende. Nu var han igen den
  lugne affärsmannen David beundrat på Canadian Pacific. Hans hand darrade
  ej mer, ögonen strålade liksom av en andlig hälsa. Och sedan började han
  berätta -- berätta i oändlighet om sitt föregående liv.
  
  Av det som David återgivit för mig i vår ensamhet kan jag endast berätta
  i största korthet det som mest intresserade mig, då det ju också är
  Davids och icke egentligen Hartmans historia jag berättar. Han lär
  ha upplevt masstals av erotiska förvillelser, vilka naturligtvis var
  absolut betydelselösa om han endast kunnat frigöra sig från minnet av
  dem. Vad David beträffar var han själv icke helt främmande i dessa
  sällsamma land, där begäret går vilse och lusten spökar ut sig i
  barnsliga och narraktiga kläder. Men det sjukliga hos honom hade
  aldrig varit nog sjukligt för att bli herre över förnuftet: han kände
  dragningen till det onaturliga men reagerade däremot. Hartman hade under
  långa tider vandrat i de bakvända lustarnas trolldomskvarter, och i
  Haschischland hade han gråtit och stridit och fallit och bedit. Han hade
  rest sig igen och burit sitt huvud högt och så hade där kommit en
  frestelse i hans väg igen, ett hinder över gångbanan, till utseendet
  knappt större än ett halmstrå, men nog stort att stupa på. Känslan av
  vanmakt inför sin egen passion steg till förtvivlan och kom honom att
  tidtals kasta sig i självplågeri och fromma svärmerier, varunder han
  omväxlande botade sin själ med bön och opium, med varma bad och
  haschisch. I ruset var han öppenhjärtig men "höll reda på munnen",
  som man säger och pratade sällan upp hemligheter.
  
  I rusets andra stadium utspätt med visky blev han tyst och dyster
  och brukade ligga till sängs i två dygn innan han på nytt ville se
  människor. På David gjorde han ett ohyggligt intryck av andlig och
  kroppslig bräcklighet -- han verkade skör i själen, som David uttryckte
  sig. Man väntade att vansinnet skulle utbryta, men besynnerligt nog höll
  han ihop. Han blev ett plus till allt det David förut bar på och ibland
  nästan dignade denne under bördan. Men han var icke alltid så, han kunde
  vara skämtsam och mördande kvick, han var en besynnerlig kombination av
  helgon och förbrytare, av Franciskus och Panurges.
  
  Naturligtvis fick han så småningom hela Davids historia, om hur denne
  tidigt kom under religiöst inflytande om allt grubbel, alla barnsliga
  "brottningar med Gud", om hemmet, den vansinnige brodern, den blinde
  och om föräldrarna. Hur David kände sig för usel att leva men var för
  feg, för rädd för "det andra", för att hänga sig. Han biktade sig för
  Hartman, talade om alla små erotiska lustvandringar på förbjudna vägar,
  överdrev en del och skarvade en del, som en ung poetisk man vanligen
  gör. Han gjorde det för att se effekten därav i Hartmans dunkla
  bottenlösa ögon.
  
  Under hela tiden satt Hartman bara och nickade och stirrade på havet,
  som kom och gick i väldiga combers, som ibland skar varandras ryggar och
  förgrenade sig. Han såg ner i det gröna, oljiga vattnet som tvättade
  babordssidan i evighet, och hans ögon tårades emellanåt. Gud Haschisch
  grät över sitt älskade barn.
  
  Det fanns även drag av grymhet hos mannen, men denna sida behärskade han
  bättre. Han stred mot begäret att tänka grymt. David tänkte att även
  detta drag hos honom vållade honom stora bekymmer, men han antydde det
  aldrig.
  
  En dag satt David och talade om de beryktade järnburarna som Ludvig XI
  lät hänga på kedjor och i vilka han spärrade in sina fiender så att de
  varken kunde sitta, stå eller ligga. -- Och, sade David, kungen gick
  utanför buren och pekade finger åt dem -- -- --
  
  Då sprang Hartman upp. Han var mycket berusad. De befann sig på övre
  mellandäck, nära relingen. Bakom dem fanns ett grovt skyddsnät, spänt
  från relingen ett par meter upp, och han ställde sig att stirra på det.
  Hans ansikte blev med ens så sataniskt ont att David reste sig i största
  förskräckelse. Han bet ihop tänderna så att munnens omgivning blev en
  enda karta av vällustigt, omänskligt grymma linjer. Hans röst pep, hest
  och krasande, men grymt:
  
  -- Ääääh -- du -- du -- där tittel du -- lilla djävul!
  
  Ögonblicket därpå mörknade han och satte sig igen. David gick till
  sängs. Bilden av den demoniske därute på däck spökade för hans slutna
  ögon. Det var ju ingen människa, utan en passagerare från helvetet, han
  sett. Och för att bli kvitt honom tänkte han på sin far och föreställde
  sig honom bedjande. Han blev till en sorts skugga mellan David och den
  där stackaren på däck som lekte Ludvig XI. Och vaggad av båtens rullning
  somnade han och drömde att han var en ung, glad sjöman som stod högt
  uppe på bramrån en juldag i Indiska sjön och kände kaneldoften från
  hamnmagasinen och blomdoften från land komma mot sig som ett saligt rus
  i det bländande solskenet.
  
         * * *
  
  Nästa dag satt Hartman på nytt i sin däcksstol med en filt om benen
  och sade att han tyckte synd om alla människor, alla som hade det svårt,
  som var husvilla och som behandlades grymt. David berättade upprörande
  historier ur fattiga människors liv och Hartman ryste. Han sade att han
  inte hade rättighet att ha pengar och mat när andra var utan. Detta var
  ingalunda tomma ord, i detta ögonblick behärskades han av en rörande
  kärlek till allt levande. Och han satt och teg en hel timme och så reste
  han sig med tårar i ögonen.
  
  -- Naturligtvis är jag alldeles ovärdig att leva, utbrast han, räckte
  handen till farväl och försvann till sin hytt. David såg honom ej mer
  innan de var i Göteborg, där de skildes åt och for till var sitt håll
  under många ömsesidiga önskningar om återseende.
  
  Fem dagar därefter var David hemma, men innan han ens kom över tröskeln,
  mötte han en man som en tid spelade en stor roll i hans liv. Han mötte
  honom en mil från hemmet, en grovlemmad jätte med ett fult och hånfullt
  flinande ansikte. Hans hälsning var en blandning av glädje, skadeglädje
  och kallt förakt. Han hette Alexander Nilenius.
  
  
  2. Alexander Nilenius och en fridfull vrå i skogen
  
  David kunde icke riktigt minnas när Nilenius först kom till hans
  föräldrahem som gäst, han hade blott en dunkel hågkomst av en mycket fet
  och väldig och rödbrusig karl, en fullkomlig jätte, som satt vid ena
  sidan av slagbordet med det ena benet i kors över det andra, oupphörligt
  pratande någon dialekt som David ej förstod. Sedan mindes han denne man
  vid åtskilliga tillfällen. Han hade blivit god vän med fadern och kom
  till denne ett par, tre gånger i veckan. Sedan kom flera ganska fula
  historier i omlopp om Nilenius. Davids far hade på något sätt sagt upp
  bekantskapen. Nilenius var söderifrån, hade gift sig till en egendom i
  trakten och sedan gjort sig saker till så mycken falskhet och oärlighet
  att alla avskydde honom. Han var en särdeles stor kvinnojägare och
  tycktes ha ett rent kroppsligt behov i detta avseende långt utöver det
  vanliga måttet. Kom han ej åt unga flickor höll han till godo med litet
  äldre, medelålders, och fanns inga sådana till hands sökte han övertala
  en sjuttioårig, men rätt rask och kry tvätt- och skurgumma. Men
  Hopp-Sara bara skrattade, fräste och svor, och sade rent ut att hon var
  för gammal. -- Det gör ingenting, grymtade Nilenius, för det går så
  fort! Gumman berättade det för mig, och jag tror inte hon ljög. Varför
  han någonsin kunnat ställa sig in hos Davids far vet jag ej, jag var ej
  då på denna trakt. Vid den tiden då brodern begravdes var emellertid
  Nilenius aldrig med sin fot inom Ramms stuga. Men han längtade dit med
  hela sin själ. Han ville nämligen ha tröst av den gamle fridsmannen,
  icke religionens, men han ville bli förstådd och beklagad, ty han led
  ohyggligt och talade aldrig om något annat än sitt lidande.
  
  David hade ej sett honom på fyra år. Under den tid han förr varit hemma
  hade väl Nilenius ansett honom för grön att sällskapa med. Ty Nilenius
  var en gammal äventyrare som sett mycket av världen. De enda personliga
  minnen David hade var när Nilenius smickrat honom omåttligt för hans
  begåvning, talat om hur sorgligt det var att han icke fick studera, och
  så vidare.
  
  Men nu skulle David vara på sin vakt, icke släppa honom inpå sig. Han
  kände strax avsky för hans köttiga näsa och glesa mustascher, hans
  ohyggligt klumpiga vador och vaggande gång. Nilenius bugade sig hånfullt
  djupt när han hälsade och i ett ögonblick avläste han Davids ekonomi när
  hans talgiga ögon hängdes fast vid dennes nötta armbågar. Och han
  började med att hälsa David hjärtligt välkommen hem, varpå han gick
  vid sidan om honom, ivrigt och hela tiden försmädligt grinande,
  framställande den ena närgångna frågan efter den andra. När David ej
  svarade annat än undvikande började Nilenius hålla berömmande tal över
  Davids far.
  
  -- Jaså -- du går dit nu igen? undrade David litet tvärt. Nilenius
  stannade och stirrade häpen på David.
  
  -- Ö -- höö, sade han, vad fan menar du med ditt "nu igen"? För resten
  ska jag säga däj att jag har gjort din far så mycke med tjänster, dä' är
  vad jag har, så många välgärningar, så att gubben är förbannad på mäj dä
  ä bara att han är så rilischös så han inte tål andra än di som ä guss
  barn. Men du behöver inte borst opp däj mot mäj fast ja ä en stackare
  som folk skäller ut å svärtar ner!
  
  Nu var han strax inne på det kära kapitlet, sitt martyrium i denna värld
  av griniga skogsbönder och deras skvalleraktiga käringar. Han talade
  fort och ivrigt med de matta stora ögonen vända mot David, med våldsamma
  gester och nervösa hostningar. Historierna rann ut ur hans smutsiga mun
  som en ström, och små stänk av illaluktande spott träffade David i
  ansiktet. Han var landets olyckligaste människa, allt från den stund
  han var stallbetjänt åt greve Sejdendorf och ända till nu hade alla
  människor hatat honom, sade han.
  
  -- Ja har ett sånt förbannat gott hjärta, sir du, säj mäj -- höö -- ö --
  säj mäj var där fanns en arm lusfatti jävel som inte ja jolpit mä mitt
  sista öre om dä så va? Som till ixempel du vet vem han Raggen va, han
  högg milved åt mäj för ett år sen, åtta barn har han å lat är han, ja
  kunne ha tätt nån ann å göra dä där, gjorde ja dä, kanse? I hälvetet,
  utan ja lät han göra dä, hugga milven, all milven åt mäj, utav bara
  ren barmhärtighet, du vet hur jag kom hit alldeles ovan vid alla
  skogsgöromål, så ja är tvungen lega -- å då tar ja Raggen som ä fatti,
  som har åtta barn å behöver tjäna en slant, å gav honom arbete för mitt
  goda hjärtas skull. Fuskade han inte -- stal han inte ved mä säj hem å
  brände han inte opp mina dyrbara kol i kojan för han var för lat å hugga
  ved? Svärta han inte ner mäj med hela det svartaste förtal till tack?
  Har han inte spritt ut det där att jag skulle ha barn i lag med pigan
  jag hadde för tre år sen? Kan du tänka däj svartaste oförskämdhet? Höh?
  
  Han upprördes förfärligt under detta tal, den grova, suddiga
  brännvinsbasen skalv av rörelse, han nära på snyftade, han snöt sig
  oupphörligt och han skrymtade ej. I detta ögonblick hyste han större
  medlidande med sig själv än med någon annan varelse, detta medlidande
  var större än hans hat.
  
  -- Men -- herre gud -- det där med pigan är ju sanning! Du har ju själv
  gått in på att betala barnuppfostringsbidrag -- så det är väl inget
  förtal.
  
  Nilenius tvärstannade, stirrade fnysande på Davids skor så att de röda,
  svullna ögonlocken låg som flanell över globerna. Utan att lyfta på
  huvudet sneglade han till under lugg på David med en hatfull blick.
  
  -- Så du har reda på dä du -- har far din sagt dä -- har Raggen sagt dä
  -- varför får en inte fred för djävulska människor -- har -- vem har
  sagt dä åt däj?
  
  -- Fan, människa, utbröt David otåligt, det hände ju medan jag var
  hemma. Jag bevittnade namnteckningen på förbindelsen.
  
  -- Men du gick väl för fan inte å spred ut dä -- va -- höh? Han nästan
  skakade i hela kroppen och satte de grova knytnävarna i en svängande
  rörelse.
  
  -- Men man kan väl inte hjälpa att folk talar om det som alla vet, om
  verkliga händelser.
  
  -- Verkliga händelser sa du? Tack, tack! Han nästan väste fram orden.
  För resten -- så -- ska -- du inte -- tro att du kan ta på däj nån
  överlägsen min mot mäj, fast du flackat kring alla jordens länder så har
  du väl allri i en veckas tid kunnat försorgt däj, utan din fattia far
  har fått jolpi däj -- --
  
  David rätade upp sig och såg stadigt på Nilenius. -- Hör nu, du dåre
  sade han skrattande, om du menar att få göra så mycket fanstyg som helst
  och ändå förundrar däj över pratet därom --
  
  -- Va i harrans namn har jag då gjort för nånting? Har du hört nån sagt
  nånting? Va ä dä nu då? Hööh?
  
  Nästan spottande av raseri vände han David ryggen och gick sin väg, men
  han kom tillbaka, springande så att han flåsade. -- Vad har dom sagt om
  mäj? röt han med verkligt bestialiskt raseri.
  
  -- Jag kommer direkt från stationen, det vill säga direkt från England
  och har ännu inte talat vid en enda människa här.
  
  En stund stod Nilenius kvar och såg hatfullt på David. Sedan gick han
  sin väg med många hostningar och grymtningar.
  
  Det gamla hemmet var som vanligt, han väntades ej hem men mottogs med
  tyst och stillsam glädje, han fick sitta i timtal och höra på vad som
  hänt i byn medan han var borta. Och när kvällen kom, var han redan trött
  på hemmet, han hade intet här att göra, och han var nästan glad när han
  fick försvinna upp till det lilla vindsrum han en gång inrett för att
  åtminstone ha eget sovrum. Han somnade dock ej förrän sent. Det var så
  underligt tyst här i huset nu, den vansinnige var borta, väcktes ej mer
  av sina drömda vidunder. Den blinde var borta -- David behövde ej mer
  grubbla över hur han hade det i kväll. Allt var så lugnt och fridfullt,
  att det nästan verkade hemskt. Vad skulle han göra här hemma när hans
  sista besparingar var slut? Det stod en gammal fiol i ett hörn, han hade
  brukat spela på den som pojke och han hade även fått litet undervisning.
  Jo, han skulle ta fiolen och böckerna och hyra den där stugan en mil
  bort uppe mot Asanders ås, där skulle han skriva en bok om sitt eget
  liv. Han hade länge haft denna idé, och han kunde ej bli den kvitt. Det
  var som om han anade en frigörelse i detta att försöka skapa något av
  det elände han erfarit. Särskilt skulle han ge luft åt det förfärliga i
  hans livs planlöshet, irrandet, oron och hemlösheten.
  
  Han höll på att somna in, med mors gamla brokiga lapptäcke kring sig.
  Å ja, det skulle bli en bra bok och en förfärlig bok på en gång. Kunde
  han? Kanske inte, men om han försökte med allvar så hade han likväl
  något att leva för, en liten plan, ett halmstrå att gripa efter. Han
  blev plötsligt så glad över att ha hittat denna ansats till en hållpunkt
  i tillvaron att han satte sig upp i sängen och skrattade, han fick
  nästan tårar i ögonen. Varför har jag ej tänkt så förut, varför har
  jag ej förstått att jag skulle försöka med något svårt, något nästan
  omöjligt, för att få ett litet, litet mål att leva för? Författare!
  Å ja, stopp litet, inte så högfärdigt, men någonting -- _en fluga_ att
  leva på -- var det inte så Hartman sagt. Man behövde helt enkelt en fix
  idé, man skulle hålla fast vid den som döden -- annars blev det vansinne
  i till sist. Han var så upprörd att han sov endast ryckvis den natten.
  
  Men av författandet blev ingenting, han förföljdes månad efter månad av
  Nilenius' trugsamma och klumpiga, otympliga vänskap, ett slags brutal,
  rå och sentimental tillgivenhet som Nilenius alltid gav till pris åt
  första bästa öra för nöjet att få skälla ut vännen. Han var ytterst
  ensam, denne Nilenius, och ingen ville gå i hans sällskap. David ville
  det ej heller, men han var själv ensam, Nilenius sög sig fast och
  släppte aldrig taget, så fort David lämnade honom greps han av
  förtvivlan. David visste att han röjde hans hemligheter för att ställa
  sig in med dem som hatade Davids far, och han beslöt sig då och då för
  att säga upp kamratskapet. Då visade Nilenius en ny sida, det var en
  fattig eller sjuk eller döende han skulle besöka och ville ha Davids
  sällskap. Han var ofta ute i barmhärtighetsbestyr, han sade själv att
  han var den ende som ömmade för traktens fattiga. När han hjälpt de
  nödställda ur deras värsta bekymmer blev han alltid ovän med dem, de var
  för otacksamma. Men han gav dem arbete och glömde sedan för det mesta
  av att ge dem någon betalning. Fordrade de att få ut sin lön riktigt
  ryggade han tillbaka, lamslagen av förvåning över deras taktlöshet.
  Men i anfall av rörande ömhet kunde han sedan bära mat till dem, skänka
  avlagda kläder och dylikt, varefter han oftast bröt ut i skällsord för
  det de "skötte sig så illa". När David träffade honom efter en dylik
  utflykt öste han ur sig förbannelser över alla grannarna, särskilt de
  fattiga, som fordrade att han skulle försörja allt pack. Han överdrev
  sin egen känsla för detta "otacksamma släkte" och beskrev vad han gjort
  för dem tills han brast i gråt över sin egen ädla människokärlek och
  sitt eviga martyrium.
  
  Ofta då dessa båda följdes åt på en enslig väg eller satt i en
  skogsbacke för att vila sig, för trötta att tala, sjönk Nilenius ned i
  ett slags slö förtvivlan. Ansiktet lade sig i bekymmersamma veck, ögonen
  stirrade i matt ångest rakt fram eller ned i marken. Han led i dessa
  ögonblick ohyggligt, hans onda samvete plågade honom, åt upp honom
  inifrån. Men han var icke tillräckligt klartänkt för att begripa trösten
  av att bikta sig inför någon. Så fort han i förtvivlan öppnade munnen
  för att tala kom det bara en stormflod av beklaganden över förtalet;
  i orkaner av prat, hetsigt och febrilt, salvelsefullt och skrävlande,
  rentvådde han sig själv, tog sig själv i försvar fast ingen anfallit
  honom, tills hans tunga tröttnade. I stället för att bekänna det fula
  han gjort och söka sig en förklaring på sitt eget väsen, kom det
  historier om människornas hat mot honom, utbördingen, som inte kunde
  kola milor och hugga famnved. Han visste att David visste när han ljög,
  men han bara ljög allt värre, rättfärdigade sig allt mer, framställde
  direkta frågor, tills han tvingat David att liksom medgivande nicka
  med huvudet eller komma med ett beklagande. Då ljusnade han, torkade sig
  om pannan, snusade och vilade sig, med de uppsvällda ögonlocken till
  hälften slutna och de väldiga nävarna bökande i tuvorna vid sidan om
  sig.
  
  Alla bönderna i byn hade kommit överens om att ljuga på honom, sade han.
  Sade de inte att han lät gården förfalla, att han tog ren skjorta mitt i
  veckan, att han försökt förföra Hopp-Sara, som var sjuttio år, att han
  sålt skog och supit opp medlen, att han gjort narr av dem allesammans,
  skällt ut dem för deras smuts och svinaktighet, att han var lat, att
  han körde med fattigt folk, att han hade bringat sin familj till
  undergångens brant, att han berusade sig med bröstkakor som han köpte
  på apoteket när brännvinet tog slut? Och fast Nilenius måste veta att
  han gjort allt detta och mer till, var han likväl alltid den orättvist
  bemötte. Ända till förtvivlan körde han med detta tema, tills han
  förekom David bara som ett tröskverk eller positiv, en gång för alla
  inställt på det sättet.
  
  Han åt omåttligt och var en stor läckergom. Ofta skickade han bort
  hustrun på något längre besök för att han i fred skulle få slakta en
  höna och steka den i smör eller ensam dricka ur all grädde som sparats
  för smörberedning. Under dessa måltider, som han intog stående vid
  spiseln och ätande med en järnsked direkt ur stekgrytan, var han vid
  ett mycket älskvärt humör, men han bjöd aldrig David, även om han var
  närvarande, därtill var han alltför stor egoist då det gällde god mat.
  Men under det han åt skällde han ut hela mänskligheten, mest bönderna i
  byn, men nu på ett lustigt sätt, med en överlägsen galghumor. Han läste
  gärna, mest Sigurd och Ture Sällberg och Blanche. Stundom blev han under
  någon dylik festmåltid så mätt att han endast orkade sitta i ett hörn
  och pusta, och han kom då ofta fram med rent socialistiska tänkesätt,
  han tyckte synd om alla fattiga och ville att allting skulle delas
  precis lika mellan alla människor. Om David då gjorde invändningar mot
  hans enkla program, ändrade han det, låtsade anställa beräkningar,
  svängde sig med nationalekonomiska siffror av enklaste slag och slutade
  med att berömma David för hans beläsenhet. Det hade kunnat bli nåt av
  David om han bara fått nån skola, sade han, och detta var en hånfull
  antydan om att David för närvarande var en mycket misslyckad människa.
  Men inom sig kände Nilenius en viss tillfredsställelse varje gång han
  konstaterade att David misslyckats med något, en ond skadeglädje steg
  honom ända upp i halsen. David märkte detta och avskydde och fruktade
  honom allt mer. Ofta gick han ifrån honom med ett fast beslut att aldrig
  tala till honom mer, men han kunde ej fullfölja det, i en liten by på
  tio gårdar, avskild från all världen, drogs dessa omaka människor
  oupphörligen till varandra. Så småningom vande sig David att söka en
  viss förståelse hos Nilenius, och han gladdes stundom åt att någon
  spelade intresserad. Det var bara en sak som David var omåttligt glad
  åt: att han fått en ny bekantskap, en vän som Nilenius aldrig skulle
  kunna uppsöka eller våga sig på. David hade Hartman -- och aldrig skulle
  ett ord om denne komma för Nilenius' öron.
  
  Men alltjämt hängde dessa ihop, David bokstavligen tvangs att följa
  Nilenius på hans planlösa vandringar genom bygden. Så småningom begrep
  David att Nilenius levde på att försöka få David lika usel och illa
  ansedd som han själv var.
  
  Nilenius var djupt intresserad i alla andra människors angelägenheter.
  När han och David passerade förbi en gård, omtalade Nilenius alltid ett
  eller annat dussin skandalhistorier om människorna som bodde där. Han
  hade en sällsynt förmåga att kunna snoka upp de mest intima detaljer ur
  grannarnas husliga liv, särskilt sådant som ställde dem i en löjlig
  dager. Genom samtal med barn, drängar och pigor hade han så småningom
  samlat hela traktens skandalkrönika så att han kunde den på sina fem
  fingrar, och som han var en ovanligt fräck lögnare, diktade han ihop
  nya historier och skarvade de gamla, så att när man hörde honom tala,
  föreföll hela byn, sedd genom hans glasögon, att vara en enda samling
  skurkar, horkarlar, falskspelare och idioter. Men han var även rent
  bovaktig, syftade efter att narra till sig pengar av mindre försigkomna,
  förde skoj med kringvandrande tiggare och fånar, drev med alla han
  träffade, gapskrattade dem mitt i synen och förnärmade även öppet sådana
  med vilka han ej hade ett dugg att göra, särskilt om de förde en mycket
  ärbar vandel. Han tycktes nämligen hata alla som var bättre än han. När
  han vaggande gick fram efter byvägarna, iklädd en nött jaktrock och
  norrbottenspjäxor med band, även mitt i sommaren, med en väska i ena
  handen och en avbruten gärdsgårdsstör i den andra, på vilken han tungt
  och stånkande stödde sin väldiga, vinfatsliknande kropp, kunde det hända
  att han mötte traktens dåre, Tun-Lars. Då ljusnade Nilenius' dödsdystra
  ansikte, han log försmädligt och klappade Tun-Lars på axeln.
  
  -- Sa du följa hem å sjonga för mina barn, hööh? Tun-Lars grinade till,
  ryste på sig och svarade inte.
  
  Han svettades ohyggligt i värmen, iförd tre vinteröverrockar och
  pälsmössa. Nilenius funderade ut något, och medan Tun-Lars lipade,
  blåste och på alla sätt gjorde sig galen, viskande och tjattrande
  och ibland jamande som en katt, satte Nilenius ned väskan, böjde
  sig mödosamt ned mot dikeskanten och plockade pustande en handfull
  maskrosor. Han satte en blomma i vart knapphål på fånens överrock och
  fullt kring mössans slag -- Hi hi hi, fnittrade Lars, ä an toku, skä
  ja var så fin, ja?
  
  -- Visst ska du vara fin. Å nu följer du hem å sjonger denna visan om
  Sakkeus, som du kan, då får du kaffe. Hööh!
  
  Och så föste han den tokige framför sig hem till gården, där han i
  timtal satt och hörde honom sjunga om Sakkeus. Lars sjöng med näsan lika
  mycket som med munnen och sången lät som om den kommit fram, siktad
  genom ett kolfat. Nilenius satt och stirrade på fånen, helt förtjust,
  tills han plötsligt blev helt allvarsam och började fnysa. Men när
  Lars tog till sitt värsta grin, skrattade även Nilenius, konstgjort,
  mekaniskt, utan att en linje ändrades i det röda, köttiga ansiktet:
  -- Hö! Hö! Hö! sade han torrt. Och de satt sedan hela kvällen mitt emot
  varandra, jamande, nickande, grinande och härmande varandra som apor,
  tills Nilenius blev trött och gick och lade sig på skullen. På morgonen
  när Lars skulle fortsätta sin väg, funderade Nilenius återigen på något.
  
  -- Hör du jäkla tok, du sa allt ha sporra mä.
  
  -- Hi hi hi, skä ja ha spårrar å spårrar å -- ä an toku -- skä ja ha
  spårrar? hi hi! Miau -- miaaaaaui!
  
  -- Håll käften på däj, vänta ska du se! Och Nilenius letade på sporrar
  och kröp på knä och spände dem på Lars' stövlar. Lars' ansikte sken. Det
  här var grant. Nilenius springer till stugan, ropar: Kom ut, barn, ni
  ska si Lars med sporra! Och hela familjen kom ut på trappan och såg hur
  Lars försökte stappla över gården. Med rocken och mössan fortfarande
  fulla av blommor och kryssande som en båt i storm satte Lars i väg.
  Sporrarna glittrade i solen. Fem ungar, en mor och Nilenius höll sig för
  magen av skratt när sporrarna hakade i varandra och Tun-Lars dunsade
  kull i ett träckhål. Han vrålade som en tjur.
  
  -- Han slår säj inte för han är så välklädd, grymtade Nilenius.
  
  Men Tun-Lars var arg. Han satt på marken och sparkade för att få loss
  sporrarna, spottade och fräste. Slutligen lossnade de, och han sprang
  sin väg, rytande som en ko. Då stack Nilenius' svärfar, undantagsgubben
  Mattsson, ut sitt skalliga, brynta huvud genom dörren till brygghuset
  och sneglade hånfullt efter Lars. -- Ja si dän ä då nånting tä kun var
  tokug, dän, hå hå hå, så visst, så visst!
  
  Men när Nilenius fick se huvudet på gubben, mörknade han. Han vände sig
  till hustrun och sade med något som skulle föreställa gott humör:
  
  -- Vet du, om jag mötte den gobben ensam i en skog tog jag å hängde han
  i näsduken.
  
  -- Ysch, så du säjer! skrek hustrun i det hon försvann in i stugan.
  
  
  3. Diakonen
  
  Nu hade David dock efter en veckas mer än vanligt vidrigt umgänge
  med Nilenius, varunder denne fått hysteriska utbrott och omväxlande
  förbannat, smädat Gud och människorna och gråtit, beslutat sig för att
  bli honom kvitt. Han hyrde stugan han tänkt på -- han hade redan börjat
  skriva på sin bok och även lyckats sälja några skildringar till ett par
  mindre huvudstadstidningar -- och befann sig nu en mil från bygden. Om
  Nilenius kom skulle han helt enkelt vägra att gå med honom mer. Det var
  redan en visa i byn: David Ramm har blivit sällskapsdam åt Nilenius. Nu
  ordnade han sina böcker som han köpt i Amerika, spikade ihop ett
  skrivbord av gamla lådor, bredde tidningar till duk däröver och började
  arbeta. Men hans osäkra ställning och ensamhet plågade honom, åter och
  åter ältade han minnet av det förflutna. Ibland när han satt sig att
  skriva, greps han av tvivel på om detta var hans riktiga område. Var
  han kanske bara en inbilsk narr, ett ämne till en inkräktare på andras
  områden? Men också det gamla filosofiska grubblet kom igen, understött
  av de nyligen inträffade samtalen med Hartman. Han längtade efter denne,
  efter någon undervisning i att tänka systematiskt och förnuftigt om det
  som han sökte undfly men ständigt åter råkade fast i, det planlösa
  grubblet om själen, det odödliga, synden, straffet och det stora onda,
  samt det gudomligas förhållande till smärtan -- en sak som Hartman lärt
  honom att stirra sig blind på. Nu hade han kommit så långt att han ej
  trodde på Gud mer, icke ens en minut, men nu ville han antaga ett
  gudomligt väsende. Skillnaden var ganska stor, men den förvirrade honom.
  Han ville dock alltid antaga vissa egenskaper hos detta väsende, och han
  fann hur djupt rotat begäret efter en gud att bedja till i nöd var hos
  människohjärtat. Det var svårt att icke alls kunna tro på en personlig
  gud och ändå alltid ha ett brännande behov av en sådan. Och det där med
  "väsende" -- låg inte i själva ordet en ansats till egenskaper?
  
  En kväll gick han nedför dalen för att hämta vatten i Kersnas kallkälla.
  Han var som en drömmande, han tyckte sig invävd i vissnande löv och
  stjärnljus, med höstmörka skogar runt om, den ljungblommande heden under
  sig och den djupa rymden till tak över detta granna fängelse. Hur liten
  och trasig och smutsig är jag ej, mumlade han, med mina sotiga händer
  och min buckliga vattenhink! Kunde han göra något, en enda rörelse utan
  att märka sin egen klumpighet bland alla skapelsens förnäma ting? Sådan
  var människan. Räven och mården var bättre varelser, åtminstone renare
  i pälsen! Träden hade andakt och människan endast oro, stjärnorna
  stapplade aldrig på sina vägar, men vi låg jämt i träcken, vi snubblade
  bland Guds bedjande backrinkor och nyckelblomster! Min kropp, tänkte
  han, är ju alltid trött och värker och nu slår hjärtat fortare än det
  skulle, kinderna bli heta, icke av lust utan av ångestfull väntan på
  intet. Eller visste han på vad han väntade? Han skulle taga reda på det,
  kanske. Nu visste han blott att han mitt i ungdomen släpade fram sitt
  liv, själen bara liksom hasade sig fram och även kroppen. Gå fortare, gå
  bort, res, skynda dig, du hinner ej, snart är du död! ropade det inom
  honom. Varför så brått, varför inte vila? Spring -- bara spring, annars
  blir du efter! svarade det.
  
  När han kommit hem igen med sin vattenhink och öppnade dörren, greps
  han av avsky även för detta ställe. Stugan låg ganska avlägset i en vrå
  där stora landsvägen mellan Bärgstad och Järnköping korsades av ett par
  sällan trafikerade vintervägar. Där hörde han sällan andra ljud än
  skramlet av någon enstaka forkärra på den steniga landsvägen norrut,
  eller dovt ekande yxhugg inifrån de ofantliga skogarna. Det var blott
  ett enda rum med kalkade väggar, en väldig öppen spis och många råtthål
  i golvet. En unken doft av gammal piprök, instängd luft med den
  egendomliga lukt som länge obebodda rum få, fyllde den. Strax tänkte han
  på hur annorlunda det varit om detta rum varit varmt och vackert inrett
  och en liten hustru suttit här nu och väntat honom. Han skrattade. Av
  alla kvinnor han älskat skulle ingen ha velat sitta här och vänta på
  honom. När han tänkte på dem slog det honom att de var så många, att han
  "älskat" så mycket. Han mindes dem ej klart alla, men de satt ändå kvar
  som smutsfläckar i minnet -- å, de fortsatte nog den där slags kärleken
  i hamnstädernas sämsta kvarter honom förutan. Lilla Harriet i Liverpool,
  den allra senaste, hade väl haft minst fyra män sedan han for. Ha ha!
  Fruntimmer!
  
  Han var ensam, verkligt ensam. När brasan slocknade, började råttorna
  visa sig. De voro också nästan tama, en del sutto på hällen och blinkade
  åt honom när han åt. I kväll ville han ingenting, hans hjärna surrade av
  orediga intryck och ofullständiga tankar tittade fram likt halvgångna
  foster. Skulle vansinnet komma snart -- en ny Alexander som skulle
  knacka sten kring vägarna i stjärnljuset?
  
  Efter att i några nätter ha spelat fiol, läst och skrivit omväxlande,
  blev han plötsligt sjuk, om det nu var av bristande föda eller av
  förkylning eller bägge delarna. En mörk och stormig kväll var han för
  svag att bry sig om något mer, pulsen steg och han kände smärtor kring
  trakten av hjärtat. Han bar fram vattenhinken med skopan till bädden på
  golvet, lade en bit mjukt bröd på en stol i närheten och överlämnade sig
  åt febern. Han kände en tyngande fruktan för att dö. Han älskade således
  det liv han gick omkring och bannade så grälsjukt, och det föll honom in
  att han nu, innan han kanske förlorade medvetandet, borde försöka läsa
  något i bibeln. Han släpade sig upp, tog rocken på sig och lade mer ved
  på elden, tog boken och satte sig på hällen, men fann att han ej orkade,
  han lade sig nästan framstupa och slog upp den -- hans leder värkte så
  att han knappt kunde ligga stilla. Och han läste högt: "_Då tillkallade
  de för andra gången den man, som hade varit blind, och sade till honom:
  Giv Gud äran. Ty vi veta att denne man är en syndare. Då svarade han och
  sade: Om han är en syndare vet jag icke. Ett vet jag, att jag som var
  blind nu kan se_".
  
  Och David lade bort boken och kröp ihop på bädden.
  
  Fotogenet i lampan var nära nog slut, och när han gjorde ett försök att
  fylla den igen, förlorade han medvetandet.
  
  När han vaknade, tyckte han sig höra fåglar sjunga, han låg ute på en
  äng, det var lärkorna som sjöng högt ovanför hans huvud, det doftade
  backrinka och kummin. Han vände sig långsamt för att se var han var. Då
  höljdes han av mörker igen, någon bultade med en hammare i en bergvägg
  långt borta, snart skulle hela berget falla. Det brann en brasa långt
  inne i huvudet, skenet lyste ut genom ögonen långt ut på golvet. Nu
  öppnades dörren och mitt i öppningen stod Hartman. Han gick fram och
  sparkade på böckerna, som låg i ett hörn, och skrek: -- Vad skall du med
  dem att göra, det gör bara din oskolade hjärna virrigare!
  
  -- Ut, du akademiska gamla apa! skrek David. Det är inte kunskap jag
  söker, utan frid! Då kom han närmare och höjde armen med ett grymt
  leende. Du ursäktar väl att jag slår sönder dig, sade han, det är min
  lilla gudstjänst, min vän --
  
  Nu var han borta -- där stod Davids far -- hans hjärna klarnade, en
  bölja av tacksamhet sköljde sval och befriande inuti Davids heta kropp.
  Sannerligen, han var inte ensam och utan vänner, han hade en ändå, hans
  gamle far, en mäktig och stark man, en som fruktade varken död eller
  liv, en bedjande väldig man, i nötta, blankslitna kläder. Glädjen höll
  på att kväva honom, men när han försökte sätta sig upp, tyckte han sig
  få ett slag över nacken och svimmade på nytt, men bara till hälften, en
  lång stund tyckte han sig höra två röster som diskuterade hans liv. Den
  ena var grov och skrovlig och liknade Nilenius' stämma, den andra var
  Hartman som talade, men de diskuterade ej med varandra, de tycktes stå
  på var sitt avstånd och tala, var och en för sig själv:
  
  -- Nu skall han snart dö, den stackarn, sade Nilenius, å det är bäst för
  honom, han kunne allri reda säj, dä va bara slarv -- -- --
  
  -- Nu skall han snart dö, hördes Hartmans långsamma, kalla röst, och det
  kan vara bäst för honom, han passar ingenstans, varken i stan eller i
  skogen eller i himmelen eller i helvetet. Slockna, stackars människa!
  Må du och din sorg dö på samma gång -- ditt liv är ett misstag av Gud!
  
  Men nu vaknade David och ryste. Varken Hartman eller hans far eller
  Nilenius var här, utan den gamle diakonen Arvidsson. Han var mycket
  åldrad sedan han sist såg honom, hans hår var glest och vitt.
  
  -- God dag, sade han med darrande gubbröst, jag kom här förbi och Gud
  skickade in mig. Hur är det? Ganska sjuk. Jag skall säga till i byn att
  man skickar hit mat och en häst och kärra.
  
  -- Nej, låt bli det! ropade David matt i det han satte sig. Jag är snart
  bra nu. Kommer ni hemifrån?
  
  -- Jag har träffat din far. Han är en rätt kristen, svarade han
  stillsamt. Sedan såg han forskande på David. Detta ansikte, tänkte
  David, kan ej vara en galnings eller skrymtares. Han var en gammal präst
  vilken blivit för mycket kristen att predika i en kyrka. Han ansågs
  tokig av sockenborna. Hans ögon var en profets, David krympte ihop inför
  denna blick. En hög panna och en något för vass näsa och något gult,
  någonting av förvissnat liv under ögonen.
  
  -- Jag har hört av din far, sade han svagt i det han tog upp en av
  böckerna från golvet och läste titeln (det var en volym av en tysk
  filosof), att även du varit berörd av de ting som icke är av denna
  världen. Han lade försiktigt ifrån sig boken utan ett spår av
  vanvördnad. Söker du Gud?
  
  Frågan kom så plötsligt att David röck till. Han svarade: -- Jag kan
  inte tro, fader Arvidsson, och jag beder aldrig. Jag har försökt vara
  en kristen och misslyckats.
  
  -- Varför ville du bli kristen? frågade han ödmjukt.
  
  -- Kanske inte en kristen -- jag ville ha frid.
  
  -- Säg hellre lycka. Han såg varnande på David.
  
  -- Men inte jordisk.
  
  Han log. Någon annan lycka kan du ej få in i ditt hjärta. Du ville ha
  vänner, förståelse, ett drägligt jordiskt liv. Det är inte kristendom.
  Du ville ha kärlek -- har du försökt älska i stället?
  
  David nästan härmades över alla dessa frågor. Arvidsson fortfor: -- Du
  har läst -- filosofi. Du vill hitta något -- har du funnit det? Letar du
  efter bevis för en odödlig själ?
  
  -- Låt oss antaga att jag har en själ, ropade David ivrigt, i det han
  stirrade in i den gamle prästens rynkiga ansikte, inte nervsystemets
  själ eller hjärnans själ utan något mitt eget riktiga jag. När jag dör
  flyger det likt en fågel ur kroppen. Vart skall han då ta vägen, den
  konstiga Fågel Jag? Himlens salighet är jag trött på. Osalighet är också
  högst otrevligt. Det kan inte ens Gud vilja mig så illa. Men alltså, när
  jag nu dör, fader Arvidsson, då slängs kroppen av som en utsliten päls,
  Fågel Jag blir ensam och får en ängel vid sin sida som leder honom till
  himmelens dörr -- i bästa fall, i bästa fall, jag bara föreslår. Men
  jag kommer inte att gå in om jag inte får alla de gamla kamraterna som
  ligger i helvetet med mig också. Jag kommer inte att trivas med mindre.
  En sak: tror ni verkligen på en personlig djävul, fader Arvidsson? Begär
  i alla fall inte att jag skall tro på honom! Inte heller på en odödlig
  själ, ty jag kan inte tänka den. Men -- det är sant, försöker jag tänka
  bort den är det lika illa. Det är alltid någonting bakom själen som
  tänker den, jag kan inte få tag i det, men det är möjligt att detta
  överlever kroppen -- att något överlever -- jag vet inte -- men detta
  kan säkert inte spela på harpor eller gnissla tänderna utanför
  brudgummens palats. Säg, fader Arvidsson?
  
  Den gamle satt med bortvänt ansikte. David tyckte han skakade som om han
  haft feber. -- Men om jag nu skulle säja att du bara sysselsätter dig
  med yttersidorna av alltihop -- att du dock är ett sorts materialist.
  Huvudsumman är att leva som Han levde. Allt det där du säger, har jag
  själv tänkt, men -- har du försökt att _leva_ som -- --
  
  -- Nej, jag har många brister, svarade David häftigt, men jag har sökt
  sanningen.
  
  -- Var? hans fråga kom så hastigt och hans ansikte nästan lyste av iver,
  det utstrålade andlighet.
  
  -- ag har varit hos läsarna. Jag älskade dem sannerligen inte, jag kände
  avsmak för deras enkla sånger om blodet och nåden och såren. Men de där
  människorna är de enda som dock intresserar sig för det vi kallar
  själen. Alltså kom jag till dem, men de förstår sig inte på mitt fall,
  det vill säja en oomvänd som inte kan få sig att tro på himmelen. Jag
  var hos prästerna, men vi ska inte tala om dem. Somliga jagar harar,
  somliga super och somliga är skenheliga, ingen av dem tänker på själen.
  Därtill är de högfärdiga över sitt stånd -- särskilt prostar och
  deras döttrar. Sedan försökte jag socialisterna, jag träffade bara
  materialister, såna där som ser kulturhinder i mässor och böner och
  förundrar sig över att medeltidsmålarna valde religiösa motiv, och
  svärmar för grekernas konst, som de tror är världslig bara för det de
  inte känner till namnen på alla deras gudar i brons och marmor. Jag var
  hos nykterhetsfolket som hade förbudet till religion, som levde för
  förbudet och dog för förbudet. Jag var över allt och jag vart hemlös --
  vi har bara socialdemokrater som tror på historisk utveckling och
  småpojkar till vänster som tror på preventivmedel och arbetardiktatur.
  Vart ska man ta vägen?
  
  -- Är det då så omöjligt att vara ensam? frågade han lugnt. David tyckte
  han vände bort huvudet och snyftade.
  
  -- Önskar du sällskap med din egen far? fortsatte han ännu stillsammare.
  Han är visst bra tacksam om någon talar vid honom ibland. Han är en
  kristen -- och han har inte läst Schopenhauer. Han är bra ensam, men om
  Buddha vet han ingenting. Om du vore en kristen så flydde du inte ifrån
  honom. Men jag skall gå -- du vill inte ha någon hjälp från byn?
  
  -- Nej, fader Arvidsson, då kommer bara Nilenius.
  
  -- Du skulle sluta med Nilenius, mumlade han, han är en ond människa.
  Mycket ond -- men kanske -- han också kunde räddas. Farväl!
  
  -- Han var säkert för gammal, tänkte David, och alla andra jag försökt
  med för unga. Jag måste träffa Hartman igen. Långsamt reste han sig upp
  och stapplade ut genom den halvöppna dörren.
  
  Vad dalgången var glödande vacker just nu, solen brann som påskeld
  mellan Rousannas mörka åsar. Själva skatornas vingar lyste av glädje.
  Hur kunde Gud Fader ha en så vacker värld åt alla sina fula ungar? Blev
  han inte otålig på oss? Hade han ingen profet att sända hit ned och tala
  om det där för oss som han sade sig ännu icke kunna säga åt lärjungarna,
  emedan de då ännu ej kunde bära det? Nej, han bara tiger, han tycks
  vänta på något, han är inte så beställsam nu som på kopparormens tid.
  Men då var det likväl stil på eländet -- offer, rening, röd ko -- och nu
  bara lort!
  
  Luften är som vin. Stormen dånar i asparna, det är som badade man i ett
  hav av ljus och luft, ett vinddrag från någon av verandorna i paradiset.
  
  Och när han gick utför den solgnistrande dalen kom det en syn för hans
  inre, ett ansikte såg på honom med på en gång stränghet och kärlek. Han
  såg en äng med oliver kring ett berg, en ensam och fattig man gick in
  bland träden. Och ut ur skuggorna kom hans röst, genomträngande som
  järn, barmhärtig som solsken: _Älsken i mig?_
  
  Men han slog bort det och försökte skratta. När man är sjuk blir man
  blöthjärtad, tänkte han. Nu skall jag börja arbeta igen.
  
  Nästa dag kom en pojke cyklande förbi på landsvägen och lämnade ett
  brev. Det var från Nilenius. Med en svordom bröt han det och läste:
  
  "Käre vän. Du har visst etablerat dig som en eremit och skall utvidga
  din själ i ensamheten, som den där galningen Arvidsson säjer, men det
  är inte nyttigt. Jag har träffat din hedersman till far och mor och
  språkat. Fick reda på att du blivit bekant med en millionär som är
  studerad så nu hjälper han väl dig till nån finare plats. Du skulle
  ha nån skrivplats för du har sån bra stil. Emellertid kommer jag upp
  att besöka dig, det kan vara idylliskt med en sån där koja mitt i
  ensamheten, jag ber att få bo hos dig några dagar och vila mig från allt
  detta bråket. Jag skall ta mat med åt oss bägge, och vi kan slå upp
  språklådan i ensamheten. Även om jag kan skaffa en liter brännvin, och
  det tror jag. Så spelar du på fiol. En sak: har du några trevliga böcker
  däroppe. Det är så att jag vill tala med dig om en förfärlig sak, du kan
  inte tro vad jag hatar finnbyn.
  
  Svärfar min har nämligen kommit på den djävulska planen att sätta mig
  under förmyndare och nu skall du hjälpa mig med en inlaga till tinget.
  Jag ska stämma honom för falsk bouppteckning och kanske mened så att han
  kommer på Långholmen. Jag kommer upp i morgon dag, så du bör vara hemma.
  Din tillgivne vän Alexander Nilenius."
  
  När David läst detta brev räknade han över sina tillgångar och beslöt
  att redan i dag ge sig i väg till Stockholm. Tåget gick klockan fem, det
  var två mil till stationen och hon var bara tio nu. Han var nästan glad
  över att brevet kommit, så att han inför sig själv fått en förevändning
  för att genast resa bort. Han ville ej mera se den tjocke och ängslige
  Nilenius med sin jämmer, sitt hån, sin rättfärdighet och sina lindade
  vador och åderbråck. Han skulle fly. Till Hartman, han hade hans adress.
  Hastigt ännu med kinderna litet bleka efter febern packade han ihop
  några böcker i ryggsäcken.
  
  -- Jag skulle önska att jag vore hemma så att jag kunde få en tvål och
  en handduk, tänkte han. Men strunt i det -- jag måste bort, fort, fort.
  Han låste dörren med ett hänglås och gömde nyckeln djupt nere i rötterna
  av den nästan torra brodden som växte under fönstret. -- Få se hur det
  är när jag letar på den igen, mumlade han. Hans ben kändes svaga ännu --
  och ändå måste han taga en litet längre omväg runt byn, av fruktan att
  annars möta Nilenius.
  
  När han varsnade stationens signallykta genom lövskogen, var han så
  uttröttad att han knappt förmådde släpa sig fram. Jag har inga pengar
  mer än till resan, tänkte han, men Hartman skall kunna låna mig. Jag
  måste säga till honom detta -- han kan ej veta hur jag har det. En
  långdragen vissling hördes -- han måste skynda att lösa biljett. Han
  stannade plötsligt och höll på att ramla omkull: Nilenius' häst stod
  där. Skulle Nilenius med på tåget? Han nästan sprang in i väntsalen --
  om Nilenius skulle med tåget då skulle David stannat till nästa. Men
  det var bara en av pojkarna, lyckligtvis. Han hämtade ut något från
  ilgodset. Aha -- brännvinet som Nilenius skrivit om. David nästan skrek
  när han begärde biljetten och tåget kom in just nu. Fan anamma så
  hungrig han var i alla fall!
  
  
  
  
  II. Din broders hustru
  
  
  4. Hos de sorglösa
  
  När han från Centralen steg ut i gatubullret, kände han sig friare
  och lugnare än han gjort på länge, men han var också hungrig och kassan
  var i det närmaste slut. Det var för sent att uppsöka Hartman, klockan
  var nära elva på kvällen. Det var även för sent att uppsöka någon
  tidning med det lilla manuskript han tagit med -- ett utdrag ur den
  självbiografiska roman han försökt skriva -- och han beslöt sig för
  att gå till det lilla hotell Saxonia på Fanjunkargatan, där han
  förr bott som avmönstrad matros och där han nog fick stanna utan
  förskottsbetalning. Med stort hopp knogade han uppför de fyra trapporna,
  detta allt påminde honom om gamla äventyrsfyllda tider och förde hans
  tankar bort från det ätande grubblet. Hissen var avstängd, hotellet var
  illa beryktat, och värden ville inte att de många flickorna, som hela
  natten sprang i trapporna med fulla karlar, skulle få använda den.
  
  Han stannade överraskad framför dörren till den gamla vindsvåningen.
  Skylten var bortriven, hotellet hade upphört. Det var också tre år sedan
  han var där, hur kunde han tänka, att ett dylikt näste fick vara i fred
  så länge. Polisen -- razzia -- förstås, han skrattade för sig själv. Men
  han hörde röster, kanske hotellet fanns kvar, fast man av vissa skäl
  tagit bort skylten. Han knackade hårt fem slag på dörren -- han erinrade
  sig att han förr knackat så många slag. Någon ropade "stig in" och han
  klev direkt in i en målarateljé, ett långt och smalt rum med både tak-
  och sidobelysning, väggarna ursprungligen vitmenade och därefter
  fullklottrade med figurer, namn och verser. En soffa med grönt trasigt
  överdrag fanns därinne, ett bord fullastat med burkar, spegelbitar,
  manschetter, en lampa utan skärm, en kam, en fotogenbutelj, ett
  schackbräde med pjäser och många andra ting. I en väldig engelsk
  järnsäng längst borta i andra ändan av rummet satt en trettio års man
  med mörkt hår, spetsigt hakskägg, stora, frågande ögon och utstående
  kindben. Han spottade oupphörligt brunt spott på en tidning som låg
  utbredd framför honom på golvet. När han fått syn på den nykomne lade
  han en ren tidning över den han spottat på och riktade en ny salva med
  stor kraft mot den översta, och stirrade sedan frågande på David, dock
  utan att resa sig. -- Var så god och sitt, sade han på bruten svenska.
  Varpå han spottade igen.
  
  David, som var en enda överraskning, lydde dock vinken och satte sig,
  han var just i färd med att börja förklara varför han kommit hit, när
  en blek och eterisk individ med långt hår och iförd målarrock dök upp
  från någon slags bädd i ett hörn bakom en hög tomlådor och presenterade
  sig som Martinus. Han kunde vara bortåt tjugufem år, hade ett något
  oregelbundet men mycket människovänligt ansikte, med hög panna och klara
  ögon med någonting ovanligt världsfrämmande och frånvarande i blicken.
  Draget kring munnen kom hans ansikte att göra intryck av någonting löst,
  okomponerat, och David trodde sig ej ta miste på att denne man vacklade
  mellan förtvivlan och uppsluppenhet. När han sagt sitt namn, ryckte
  bägge ateljéns invånare till och stirrade på varandra. -- Det är alltså
  inte dansken! sade Martinus lågt, som om han blivit missräknad.
  
  Men när David utförligt förklarat vem han var och till vilket ställe han
  trott sig komma, brast Terje -- mannen i sängen -- ut i så hjärtligt och
  våldsamt skratt att han glömde spottningen i fulla fem minuter, varefter
  han bad David vara välkommen att ligga på golvet över natten om han
  ville. Efter en halv timmes ytterligare förtroende å ömse sidor letade
  Terje rätt på ett spritkök och började laga kvällsmat, en halvtömd
  brännvinsflaska kom fram ur ett skåp och de tre åt och drack tillsammans
  lika ogenerat hjärtligt som om de alltid känt varandra och alltid brukat
  träffas klockan tolv på natten för att äta. David var med ens borta från
  allt sitt gamla, han till och med började sjunga efter maten, medan
  Terje, redan åtskilligt vimmelkantig i huvudet, kokade kaffe, Martinus
  förföll till fåordighet, satte sig i ett hörn, höll händerna som en lur
  framför munnen och visslade improviserade melodier oavbrutet och
  energiskt och med en uppsyn som om han lett en hel orkester. Under tiden
  stod David mitt på golvet, serverande sig själv ideligen det ena glaset
  efter det andra av vad som fanns kvar i buteljen. -- Kan du stå för tolv
  snapsar, eller slutar du snart, undrade Terje. Stig nu bara åt sidan, så
  jag inte spottar på däj när jag bäddar åt däj! Han drog fram några gamla
  tidningar, en bunt tillknycklade och söndertrampade skisser och lagade i
  ordning en bädd på golvet nära värmeelementet.
  
  Men nu började Martinus bli full på allvar och då skulle han tala
  filosofi. Eftersom han bara målat i hela sitt liv och läst föga, var han
  alldeles oförvillad av några antagna sätt att lägga upp problem, så att
  ingenting hindrade honom att antaga precis vad som helst, och han delgav
  David hela sin livsåskådning i en enda ström av ord, varur åtskilliga
  satser fäste sig i minnet på David hur rusig han än var. En av dem lydde
  att varje människa bestod av två varelser, en som söp och en som tänkte.
  När den som söp låg och sov, var den som tänkte ute och gick. När den
  som söp dog, gick den som tänkte ut ur kroppen genom den ena eller andra
  öppningen och for i väg till stjärnorna. Det var naturligtvis alltid den
  som söp som var fyllsjuk. Men själva idén att supa var ett karaktärsdrag
  hos bägge två.
  
  -- Vilkendera är det som målar, då? frågade David i det han lade omkull
  sig på bädden Terje gjort och skruvade på kranen till värmeelementet.
  Han hade berusat sig för häftigt och var redan illamående.
  
  -- Dä naturligtvis han som super, inföll Terje. Så fort en målare tar
  till hjälp den där som tänker så målar han idel skit. Terje låg redan
  i sängen och sysslade med att spotta i väckarklockan, den gick inte
  annars, påstod han. Varje natt när den stannade vaknade han genast och
  spottade i den tre gånger, sade han, och då larvade den av igen. Det
  fanns ingen tavla eller visare på den, men den kunde ställas att ringa.
  Terje steg alltid upp tidigt och for i väg till Haga och målade.
  
  David föll i sömn, men vaknade då och då för att stå fyrfota ute i en
  skrubb över en hink med sopor. När han då och då återvände in, stannade
  han i dörren och betraktade hur hela rummet rörde sig upp och ned likt
  ett fartyg i storm, och besättningen sjöng under tiden "Gubben Noak" med
  otaliga variationer.
  
  När han vaknade var det redan ljus dag och han befann sig alldeles ensam
  i ateljén. Nu såg han hur vackert detta rum var, som han förut bara
  funnit smutsigt. Golvet hade redan hunnit ett sådant stadium av
  fläckighet att det nästan verkade akvarell och väggarna var fullproppade
  med teckningar och av glad färg lysande små skisser. Taket var som
  inrökt sjöskum och ovanför dörren var målat med stora bokstäver:
  
    _LIVSFARLIGT LUTA SIG GENOM FÖNSTRET NÄR LOKALEN ÄR I GÅNG_
  
  Han kände att han skulle trivas här, det tycktes honom som om han här
  befann sig högt ovanom allting som oroat honom. Aldrig skulle de små
  avundsjuka, anställningshungriga, nyfikna och grymma hitta hit. Inte ens
  Nilenius skulle finna honom här, han var skild från världen och dock
  bland människor, han skulle börja ett nytt, verksamt och lugnt liv.
  
  Han steg upp. Då först märkte han att han hade ett täcke över sig som ej
  funnits där kvällen förut. Han tittade i Terjes säng: där fanns intet
  täcke kvar. "Husfadern" hade kastat det över främlingen då han gick.
  David begrep att denne Terje var en beprövad man, som ögonblickligen
  kunde avgöra med vem han hade att göra. Och dock förekom denna hastiga
  bekantskap honom som ett rent under. Varför misstänkte ingen honom
  endast för en vanlig inkräktare? Men så kom han ihåg att han under ruset
  talat med dem om Hartman, varvid Terje upplyst att han kände denne,
  ehuru helt flyktigt.
  
  Besynnerliga människor, tänkte han. Löshästar i vars spilta ödet rår för
  att jag råkat ramla, men ingen slår bakut eller drar åt sig öronen. På
  bordet fann han ett papper varpå stod präntat: Sov människobarn och när
  du uppstår ät och styrk dig för dessa penningar! Ovanpå papperet låg tre
  kronor.
  
  Så fort man kan bli bröder när man super, mumlade han. När han gick
  ut fann han en anvisning på dörren att han skulle låsa den och lägga
  nyckeln "till vänster i soplåren i vese". Och det gjorde han. Han
  dansade nästan utför trapporna. -- Vid Gud, har jag inte fått ett nytt
  hem, tänkte han.
  
  Vid tvåtiden träffade han Hartman, efter att först ha ringt till hans
  bostad, som låg på en av Söders höjder med utsikt över en god del av
  omgivningarna. Han tog emot David i tamburen själv och syntes angenämt
  överraskad. -- Tyvärr -- eller kanske inte tyvärr -- har jag främmande
  för tillfället -- en mycket intressant kvinna, du skall lära känna
  henne. Hon har litet anlag för teosofi, viskade Hartman, hennes mor har
  regelbundna samtal med sin farmor som dog i kolera någon gång i världen.
  Vill du ha en -- rekreation innan du stiger in, du är väl trött -- fru
  Ziri -- vi kallar henne så, det har blivit ett bruk, annars heter hon
  fru Ziri Stuart -- jag tror dom är skottar från början. Vad pratar jag
  -- stig in här -- han öppnade en skjutdörr vilken gick mycket ljudlöst
  och förde David in i något som på en gång var kemiskt laboratorium och
  bibliotek -- jag skulle säga att fru Ziri redan är underrättad om att
  du kommer -- jag lämnade henne ensam vid pianot -- hon spelar som satan
  själv -- hör du? Den där menuetten sätter hon själ i --
  
  Synbarligen var han mycket berusad av något, David kunde ännu ej
  avgöra vad, och han frågade om han ville uppliva minnena från Chikago.
  -- Jag gör numera dessa saker själv, sade han med en viss stolthet --
  han tog locket av en flaska och skakade ut några vita små piller på en
  glasbricka. Men David avböjde. -- Jag mår väl för tillfället, och
  behöver inte, sade han. Hartman såg forskande på honom. -- Hur lyckligt
  att ej behöva! Men nu går vi in -- vi får vin sedan.
  
  David steg före Hartman in i en liten salong med dämpat ljus och mycket
  sparsamt möblerad i en tungt borgerlig stil med gamla värdiga ekmöbler
  och väl bibehållna, dyrbara mattor. En ung kvinna satt vid flygeln och
  steg upp. Efter presentationen, som försiggick på ett hastigt och
  ceremoniöst sätt, satte hon sig i en fåtölj och vände ett par stora
  mörka ögon mot den nykomne, som litet besvärad bad henne fortsätta
  menuetten, vilket hon dock ej syntes ha lust till.
  
  Tack vare Hartmans berusade och bedrövade syn på världen blev stämningen
  icke tryckt, han satte genast i gång med en svada som kom mycket lägligt
  för David. Han slapp att själv säga någonting och den unga kvinnan fick
  tillfälle att ostört betrakta honom med en viss nyfikenhet.
  
  Hon var mycket vacker och hade ett uttryck mitt emellan behärskad sorg
  och vaken livslystnad. David undrade om hon var Hartmans älskarinna, men
  snart nog fann han att de ramlat ihop av en ren tillfällighet denna
  eftermiddag. Tydligen var de barndomsbekanta, men sade ändå ej du till
  varandra, en omständighet som föreföll egendomlig. Att döma av hans
  beteende hyste han inga varmare känslor för henne. Klar, kall, nästan
  spefull satt han i en bekväm stol och betraktade henne. Då och då såg
  han på David som om han tänkt: Farlig, inte sant? Detta retade David,
  som redan kände sig litet oroad av hennes sätt att tala och betrakta
  honom. Hade Hartman ägt henne och hade de sedan blivit likgiltiga för
  varandra och nu spelade komedi? Denna tanke retade honom ännu mer.
  
  Hon hade mörkt hår, mörka ögon och en hög, fint välvd panna med mjukt
  tecknade ögonbryn -- och så var hennes sammetsklädda kropp alldeles
  klassiskt välformad. Davids hela lidelsefulla åtrå väcktes med ens.
  Varför var han så, tänkte han, varför inte vara kall som Hartman?
  Var detta ett släktdrag, denna så häftigt uppflammande brand, detta
  våldsamma begär, eller var hon ännu så ung. Men han blygdes för sig
  själv och tvang sig att tänka på annat. Då märkte han att Hartman satt
  och log för sig själv, nästan triumferande. Men det var inte bara åtrå
  efter hennes kropp han redan förnam, han längtade ögonblickligen efter
  henne även på ett annat sätt. Hon var en kvinna som man skulle kunna
  dyrka -- -- -- varför skulle nu det strax bära i väg på det här viset
  -- -- aha -- kanske Hartman haft någon mening med att vilja bjuda på
  haschisch innan David gick in? Fördömda Hartman! Och hör bara så han
  pratar!
  
  -- Vi satt och talade om teosofi innan du kom, och jag måste medge att
  det är ett högst intressant ämne (fru Ziri gav honom ett elakt ögonkast
  och vände sig till hälften bort från dem) nu på sista tiden när det
  blivit befriat från allsköns spiritistisk inblandning. Filosofiskt sett
  var hela läran om en andevärld bara materialism --
  
  -- Så ofantligt vis och säker ni är! Fru Ziri sade detta i mycket
  förtretlig ton, som om hon med avsikt velat reta honom.
  
  -- Men han har rätt, inföll David djärvt. Det kan till och med jag
  begripa. Man lagade till en andevärld av jordiska ingredienser -- --
  
  -- Men det ska vi inte tala om, fortfor Hartman som om han inte hört.
  Han tog sig över pannan som om han tappat bort minnet. Han var nu mycket
  blek, men lugn och nästan strålande glad. Oavvänt stirrade han på
  taklampans lilla låga som lyste rödbrunt bakom sidenskärmen. -- Vi ska
  tala om Buddha, tala som Buddha, men vi ska inte vara teosofer. Fast det
  kan göra detsamma, buddhismen är inte så märkvärdig den heller för oss
  västerlänningar. Inte hittar vi vägen till befrielse fast vi får
  palitexterna översatta och får lära oss Dhamma och Abidhamma -- för
  resten, vad får vi lära oss av dem? Helt enkelt att: vara är upphov
  till lidandet, lidandet skall övervinnas genom dess orsaks upphävande,
  alltså, vi bör sluta att vara. Men nu är vi i alla fall, vi är alldeles
  förbannat och vi vill alltid vara -- här i västerlandet imponeras vi
  inte alls av det totala upphörandet, som blir frälsningen i östern. Det
  är bäst vi får ha vår himmel och vårt helvete fast jag är trött på
  alltihop. Men er teosofi är inte bättre än kristendomen så länge ni tar
  återfödelseläran bokstavligt som en lång kedja i vars slut individens
  salighet sitter fastknuten som en krabba på en krok. Harmoni, säger ni!
  I denna värld eller nästa -- vad sådant låter dumt, "denna" och "nästa"
  -- vi kan ju inte tänka oss denna nästa utan att kopiera den efter denna
  jord. För mig är alltihop alldeles likgiltigt -- men jag vill inte ha
  teosofi och spiritism i stället för kristendom. Och kristendom vill jag
  inte ha, den handlar också bara om denna värld och en annan som liknar
  en biografföreställning av denna, fast bara för barn -- och hur vill ni
  göra om intet allt djävulstyg som gjorts i denna värld med er kristendom
  och teosofi? Förbättra världen, va? Det är mycket bra -- men säj, ni
  tror ju på själens individuella fortvaro efter döden? Tror ni att även
  kattorna har själar? I min barndom var jag med om att långsamt pina
  ihjäl en katt -- det är mer än jag begriper, den där grymheten hos
  småpojkar -- och nu när ni förbättrat världen så att inga kattor plågas
  ihjäl mer och inga flugor spetsas på nålar i läroverksfönsterna och inga
  metmaskar långsamt träs på stålkrokar och inga paddor kläms sönder av
  hemvändande skolgossar -- om då kattornas och flugornas och maskarnas
  och paddornas själar kommer och fordrar upprättelse av er, hur ska ni
  då bära er åt? Ty kattans själ säger inte: tack för att ni inte stenar
  isönder kattor mer här i landet! utan: det gjorde förfärligt ont en
  gång, alldeles oerhört led jag, och något ont satt i hjärtat, något rått
  och grymt satt i bröstet på era fäder och lät dem pina mig. Tag bort
  detta onda som då skedde, och jag skall förlåta er! Men hur fanden skall
  ni ta bort det? -- Men det är ju redan borta! protesterade fru Ziri.
  -- Ack, nu har jag lockat er in i en fälla, fru Ziri! Ja, jag går med
  på att det är borta på så sätt att vi kallar det ett fullbordat. Men det
  är bara en formel för vårt sätt att uppfatta det. Så länge min hjärna
  arbetar och ängslas just för att detta har hänt, så länge är det inte
  alls borta. Vad hjälper det att jag sitter och förlägger det långt borta
  i tiden, antingen bakom eller framom nuet, när det i alla fall hänger
  fast vid mig som en ful spetälskefläck, när jag aldrig någonsin kan
  komma bort från den där kattens lidanden. Och vad hjälper det om jag
  kunde tro att Gud förlåtit mig, blir detta kattens fullbordade och
  oskyldiga lidande mindre för det? Tag nu allt som lidits i denna värld,
  tag det i klump, förbättra sedan världen hur ni vill, till sist kommer
  ni, ifall ni lyckas, vilket ni inte gör, att uppnå samma världstillstånd
  som innan den första droppen oskyldigt lidande utgöts i denna bedrövliga
  värld. Vad tjänade då lidandets period till? Till erfarenhet? För att
  kunna komma till status quo? Och Gud, som ni tror på, vad tänkte han på
  under tiden? Som inte hoppade över lidandet i mänsklighetens historia?
  Dostojevski, säger ni. Ja, jag erkänner, jag är föga originell, men han
  talar i allmänhet om oskyldigt lidande. Jag frågar: Vad ska då det
  skyldiga lidandet tjäna till? Jag menar enligt teosofernas lära om
  vedergällning genom återfödelse? Låt oss återgå till kattan, som vi
  pinade ihjäl! Antingen hade hon väl i en föregående existens förbrutit
  sig på något sätt, men det mindes hon inte, vi antar väl att hon inte
  gör det mer än människan, och vad har hon då för nytta av att bli
  ihjälklämd mellan ett par stenar, långsamt? Vem fröjdas åt kattans
  rättvisa straff? Vi kan tala om min kusin Bertil i stället. Han har en
  puckel på ryggen i detta sitt jordiska liv, och det är väl antagligt att
  han i en föregående tillvaro slagit ryggbenet av sin mor eller gjort
  något annat fuffens, men det minns han inte, han är bara ledsen och arg
  över puckeln. Till vems saliggörande eller förädling, om ni vill, bär
  slutligen massan av alla jordiska varelser sina andliga och lekamliga
  pucklar? Det finns dock bara _en_ varelse som klart kan iakttaga hur
  riktigt och rättvist vars och ens puckel är placerad och glädjas däråt,
  och det är Gud. Men då synes det mig som vore det fråga om Guds
  uppbyggelse, inte sant? Men jag är nu en gång så där hädisk, jag kan
  inte en gång läsa bergspredikan i avsikt att bli rörd av den!
  
  -- Men man skall inte alls läsa bergspredikan när man är på det humöret,
  avbröt David häftigt, för övrigt får man inte läsa evangelierna som
  njutningsmedel, man får inte vara så intellektuell att man tappar bort
  vördnaden och andakten -- --
  
  -- Och man får inte lura sitt intellekt ens med sin andakt. Nej, kära
  du, mig synes ingenting farligare än att gå och sy själen en kostym av
  uppsuggererad andakt och tro och bön och allt det där -- en vacker dag
  blåser kläderna av en och då är man naknare än förut. -- Men tro något
  måste man, annars går man under. Jag tror inte att det är så mycket
  kostym som du påstår -- och vad helgonen beträffar så var "kostymen"
  i alla fall så säker att den höll ut även sträckbänken och bålet.
  
  -- Ja, så stark var den _då_. Men det var bättre material i de
  människorna än i oss. Hos dem var gudsbegreppet en styrka -- hos oss är
  det hjärtats stora feghet -- nervernas uppror -- men varför nu tvista om
  detta, man skall låta en var ha sitt för sig. Han satt nästan och
  darrade när han talade, han torkade oupphörligt svetten ur pannan.
  
  -- Jag skulle önska jag kunde vara teosof, tro på en frälsningsplan --
  men finns det någon som i verkligheten gör det -- --
  
  -- Jag tror på en frälsningsplan, inföll Ziri nästan lidelsefullt. Jag
  kan inte tro annat än att det finns en mening i lidandet som människor
  utstått och utstår. Ni får gärna håna mig, men om jag inte finge tro
  det, bleve jag säkert vansinnig. Så mycken grymhet, så mycket ont, en
  hel värld nersölad i blod och tårar och hat och smuts. Jag kan ej tro
  att det ej är en plan bakom allt detta.
  
  -- Och därför är ni en så stor och omedveten materialist, just därför,
  svarade Hartman förstrött, fortfarande stirrande på lampan som om han
  satt och drömde. När alla blir lika lyckliga, upphör varat. Men predika
  då tillvarons slut. Låt oss få frälsningen på de gamla hinduernas sätt:
  när alla begripit att varat är ont, då utsläcks detta vara. Viljans
  kvietiv -- han nästan satt och mumlade. Troligen var han för starkt
  berusad för att vilja tala mer.
  
  -- Med en så nihilistisk syn skulle ni helst gripa till revolvern,
  menade Ziri allvarsamt. Hartman hade talat utan spår av överlägsenhet
  och hon syntes betrakta honom med blidare ögon, nästan i förskräckt
  undran. Han såg på henne frånvarande och skakade på huvudet. -- Det är
  inte det samma som självmordet, sade han lågt. Men -- men -- jag har
  kommit överens med mig själv att berätta en historia för er, tillade han
  litet livligare. Jag kan en -- och när jag gjort det, skall fru Ziri
  spela Appassionatan för oss. Var jag fräck nu, ni får ta mig som jag är.
  Men här kommer vinet! Han serverade oss och småskrattade för sig själv.
  Jag känner just nu att jag kan berätta en historia -- en förfärlig
  historia...
  
  Han tog ett papper från bordet och läste sakta och med klar röst.
  
  
  5. Den oändlige
  
  Nu skall jag således berätta för er om den oändlige. Tycker ni inte det
  låter förmätet? Men även jag har, liksom Jakob, mött Gud en gång. Det
  var på Jakobsgatan. Jag kom direkt ur armarna på en kvinna ut på gatan.
  Det tjänar till ingenting att jag berättar allt vi försökt oss på när de
  gamla sätten blev tråkiga. Till och med bädden av sönderrivna tulpaner
  föreföll mig utnött, jag hoppas tjänarna fick tolv korgar fulla av dem
  alldeles som bröden i evangeliet. Emellertid, jag var icke drucken, jag
  gick därifrån så där egendomligt bedövad, med ångesten lurande i mig lik
  en halvsovande varg, och jag gick och tänkte på den där gamle israeliten
  som slogs med Gud, jag log bittert för mig själv och undrade vilken
  krog, sängkammare eller gathörn som skulle bli mitt Peniel. Och det var
  ganska sent på natten och min hjärna blev så småningom så där ohyggligt
  klar så att jag kände avsky för sömnen och alla som sov. Även mitt livs
  elände har haft en barndom, liksom ditt -- vad betyder det?
  
  Han läppjade på vinet och fortsatte. -- Vad betyder det om vi som barn
  springer omkring på ett furugolv eller persisk matta när samma Gud
  spökar bland våra leksaker?
  
  Han tystnade. David undrade hur mycket opium eller haschisch han förtärt
  för att få detta lugn. Men Hartman stirrade förbi den grovlemmade
  ynglingen med det allvarliga ansiktet och tycktes drömma en stund.
  Sedan fortsatte han igen:
  
  Plötsligt hörde jag bråk och stoj uppifrån gatan. En hop ungdom kom
  efter mig, jag kände ju igen de flesta -- mest unga snobbar ur stadens
  elegantaste familjer och ett par, tre fruntimmer av samma sort, och de
  hade hattarna på nacken och en av dem hade vänt rocken ut och in -- det
  skulle föreställa att man var riktigt lössläppt och hade riktigt roligt,
  förstås, och han bar cylindern i ena handen och deklamerade nånting. De
  övriga förde så mycket oväsen de kunde, alla sena nattvandrare de mötte
  skrek de åt och hälsade på och damerna försökte vissla, men de kunde
  inte. Jag stannade nära en husvägg och slog upp kragen och drog ner
  hatten, så att jag inte skulle bli igenkänd. Nu brast ett skränande
  jubel lös: man hade upptäckt en gammal gråhårig konstapel vid en
  tvärgata. Den gamle gick åt sidan, han kände sina pappenheimare, han
  stirrade envist och med böjd rygg in i ett skyltfönster -- inte kunde
  han rå för att det råkade vara några små sprutor och slangar utlagda
  just där och att det hängde en bok om humanitär barnalstring på ett
  snöre -- det hörde för resten till hans plikter att se efter i sina
  fönster så att inga öppna annonser om franska preventivvaror förekom --
  fast det tänkte han inte på nu, han ville vara i fred, karlstackaren,
  men han blev omringad av de där unga eleganta skränhalsarna och
  baron C., han med avigvända rocken, frågade gubben om han gillade
  tvåbarnssystem. Flickorna skrattade och vände bort ansiktena. "Gå er
  väg!" sade gubben lugnt, "gå hem och lägg er så jag slipper si er." Då
  mulnade baron C., kröp nära inpå konstapeln och lipade likt en sjuk
  schimpans. Jag smög mig närmare, jag hade lust att spela dem ett spratt
  och gå och ge konstapeln deras namn och adress. Papporna hade nog blivit
  en smula varma i ärmarna -- men jag föredrog att bara se på, än så
  länge. Fast ingen av gossarna kunnat klå mäj -- jag skulle, herre min
  gud, kunnat skrämma dem i trav nedåt stan -- "Herrskapet fortsätter!"
  sade konstapeln. Han knuffade sig genom hopen och gick. En urdrucken
  champagneflaska kom rullande efter honom. "Djävla överklass", sade
  gubben, "ni är värre än hallickarna." Men inte så högt att de hörde det.
  Ett helvetiskt skrän skickades efter honom, vari även damerna instämde.
  De hade förtjusande "fritt" och roligt, de var inte så där rysligt
  borgerliga i kväll, kantänka.
  
  Jag kände mig en smula modfälld, men jag gick ändå efter sällskapet
  nedåt Z-torget och spanade. Aha, ett skrik, ett fruntimmer! Nu, så,
  lilla baron! En kvinnlig varelse i nedhasade strumpor, mycket berusad,
  hade slutit sig till sällskapet, men inte mottagits med något jubel. Hon
  tycktes vilja baronen något, han slog efter henne med käppen. Aha, du,
  tänkte jag, den klarar du inte lika lätt som konstapeln, nu får du
  skräna. Sällskapet försökte gå ifrån henne, hon tog efter baronens arm
  och han knuffade bort henne och spottade efter henne. Det var då hon
  skrek ut hela hans namn inför hela sällskapet. "Akta däj, snorhyvel!"
  skrek hon -- jag, ber om ursäkt att jag håller mig till sanningen, fru
  Ziri, men jag vet att ni tål den -- "akta däj", skrek hon sluddrande,
  "minns -- du -- när du -- fi-fick -- när jag fick tio kronor för --"
  och här följde en alldeles oåtergivlig redogörelse för något som en
  gång hänt den lille baronen hos henne i fyllan -- det var nån slags
  barnjungfrutjänst hon utfört, Rabelais skulle kunna säja det, men jag --
  avstår -- alltnog, så skrek baronen på polis. Och det hände sig att den
  gamle gubben kom luffande, sedan baronen knuffat till kvinnan så att hon
  ramlat i rännstenen, under det hennes kräkningar just började. Den gamle
  konstapeln var en vis man, en beprövad man, en stor filosof. Han hjälpte
  eleganterna att bli kvitt kvinnan, han och en tillkallad släpade bort
  henne. De gamla gråhåriga konstaplarna var ju skyldiga att skydda
  samhällets medborgare. Och han fnös inte en gång åt herrskapet, han
  tittade inte åt dem en gång, han kände väl att nu var han värderad.
  Kvinnan orkade ej resa sig, hon bara kräktes och fräste. Och jag stod
  kvar och såg att det kom till en ordväxling mellan baronen och hans
  unga dam. Hon vägrade att följa med honom vidare. Hon begärde ingen
  förklaring, hon hade fått en inblick i frigjorda människors liv, folk
  som befriat sig från det trånga borgerliga. Hon bara gick sin väg, hem
  till sin mamma.
  
  Och jag stod alldeles stilla. Under detta äventyr delades jag på något
  sätt sönder invärtes och är ännu inte riktigt hel. Jag hade sett två
  kvinnoansikten, det ena hade ögon som en slipad glittrande kniv, det
  andra var håligt sargat, sårigt, med smink kring såren, och ögonen
  sprutade ut orent hat. Och jag tyckte att jag själv kände igen det
  ansiktet -- jag letade i mitt minne -- ja, det kanske var min första
  kärlek, vad minns jag av detta utslocknade fordom?
  
  Kära ni, det är inte min avsikt att vara svinaktig, allt detta är det
  nödvändiga förspelet till min historia. Jag vände om och gick uppåt
  Jakobsgatan, jag kunde inte gå hem. Jag sökte något föremål att likna
  denna kvinna vid, just i det ögonblicket hon knuffades kull, och jag
  mindes att jag en gång utanför mitt tält i Kanada skjutit en skunk med
  revolver. Jag sårade -- det var en hona, och hon passade på och gav mig
  en dusch. Och jag såg en glimt ur hennes ögon när jag sprang som en
  rasande för pestluktens skull. Även nu, på Jakobsgatan skyndade jag på
  mina steg. Men då, i Kanada, måste jag bränna mina kläder, jag kände mig
  oren av det som jag aldrig rört vid, åtminstone i dess orena tillstånd.
  Men jag ville inte bara bränna kläderna, jag kom på den besynnerliga
  idén att allt jag kunde uppfatta av mig själv bara var en oren kostym,
  ett illaluktande omhölje. Det var min kropps alla organ som förorenade
  mig. De var som en gammal skökas klänning, de borde läggas i lut eller
  brännas. Men det där begäret efter renhet, det var mitt verkliga jag.
  Det måste finnas där bakom allting, det måste finnas något som satt
  innanför alla skal och som aldrig kunde bli orent. Ett ögonblick tänkte
  jag på revolvern: ett skott genom tinningbenet, och ditt orena omhölje
  blir liggande kvar som exkrement på gatan, medan det som aldrig kan
  orenas går bort i frihet. Men jag skrattade, ja, jag skrattade högt för
  mig själv. -- Hur visste jag att det orena bara var _kropp_? Visste jag
  hur många skal det satt kring det som aldrig kunde förorenas emedan dess
  väsen var renhet? Och jag tänkte med aposteln: Herre, när skall du
  befria mig från denna dödens kropp?
  
  Och det var då, i ensamheten, mitt på Jakobsgatan, klockan tre på
  natten, jag stannade häpen över fyra ting, dem jag ej kunde komma ifrån:
  baronens dam, med sitt vredgade barnansikte, kvinnan, som kräkts på
  baronens stövlar, skunken jag skjutit, och så jag själv, eller det där
  skalet. Med alla dessa ting hade jag så mycket del, att jag kände mig
  behöva brännas. Var jag identisk med det orena? Kunde vidriga ting
  uppfattas med det som ej självt var vidrighet? Hur kunde ting som jag ej
  rört vid uppröra mig? Ja, men hör mig, du tänker på hinduernas tatwam
  asi, men jag tänkte ej på detta då, jag upplevde det. Jag tyckte att
  hela skapelsen var en enda blodig, snyftande köttklump, virvlande kring
  ett centrum: det inuti mig som var innanför alla skal och som aldrig
  kunde bli orent. Och i och med detsamma försvann all känsla av orenhet
  ur mitt hjärta. Ty vem var i detta centrum? Endast Han. Men Han var
  även i varje del av massan och något dessutom. Han var i mig som
  skjutit skunken, han var i djurets orenhet, i skökans spott och spyor,
  i baronens lilla högfärdiga hjärta och i de brinnande rosorna på damens
  kinder. Han var i gatstenen och inne i mitt stackars darrande hjärta.
  Herre, viskade jag, vad du är stor och förfärlig, vem vågar sätta sig
  upp mot Dig?
  
  Men Han var mera. Han var rytmen i stjärnornas gång och den enda väldiga
  sången i det tomma rummet när en gång all jorden tystnat och planeterna
  gått att vila. Han var Rörelsen, Han lät allt hålla ihop eller brista,
  krossas eller gråta, plågas eller fröjdas. Han var det aldrig
  förorenade, därför att Han icke hade egenskaper. Och, ser ni, jag vart
  full av en enda glädje över alltings skönhet, fulhet, förfärlighet och
  väldighet, och varje liten smutsig detalj försvann, och raseriet och
  hatet och kärleken och blommorna och förruttnelsen och stanken av det
  orena döda -- allt var, tyckte jag, en väldig sång, en orkester som drog
  förbi mig i mörkret, ryckande mig med. Och jag knäppte mina händer mot
  stjärnorna öch snyftade:
  
  -- Detta är Du!
  
  
  6. Ziri
  
  En stund av dödstystnad följde på denna berättelse. Fru Ziri hade böjt
  ned huvudet och såg nästan medvetslös ut. Ingen sade ett ord, stämningen
  hade övergått från andakt till förskräckelse. -- Det är visst mycket
  sent, sade hon slutligen behärskat, i det hon reste sig.
  
  Slumpen fogade så att David och hon fick sällskap genom staden. Hartman
  hade varit för berusad för att ens vara artig när han sade farväl. Han
  tycktes vara fullkomligt borta från denna värld. När de kom ut på gatan
  vände hon sig plötsligt till David och frågade: -- Älskar ni den där
  mannen?
  
  -- Älskar, svarade han saktmodigt, han var ännu ganska drucken, men
  rörde sig säkert, det var ett stort och högt ord.
  
  -- Jag menar, sade hon ivrigt, att man älskar och avskyr honom på samma
  gång, man vet inte vilket man gör mest.
  
  -- Jag avskyr honom visst inte, han är den enda människa jag har att
  tala med. Han sliter sönder mig, men han bygger upp mig igen, han lyfter
  och trampar ner. Men han är den ende jag har.
  
  -- Vad ni måtte vara grymt ensam, sade hon med bortvänt huvud. Sedan
  nästan stannade hon och såg på honom med en skymt av medlidande. -- Och
  ni är väl en liknande vän för honom, förstår jag, ni sitter och plockar
  varandra i smulor, så genomglödgade av lidelse som ni bägge är.
  
  Natten var ljus och månen lyste dem vänligt, gatorna var glest befolkade
  av sena nattvandrare. Något sällsamt rörde sig i hans inre -- är jag
  drucken, undrade han, eller --
  
  När de skulle skiljas, greps han av en förfärande beklämning. Var det
  möjligt att de inom en minut skulle få lämna varandra utan att han fick
  återse henne? -- Ni får ej lämna mig, utbrast han, får jag inte vara er
  vän? Ni -- som begriper allt.
  
  -- Är ni mörkrädd? frågade hon. Hon måhända misstänkte att han var något
  berusad.
  
  -- Nej, jag var inte ens mörkrädd som barn. Men jag är rädd för Den
  Oändlige, mumlade han.
  
  -- Jag -- kan inte rädda er från honom -- nu god natt! Hon räckte honom
  sin behandskade hand och han kände sig plötsligt sårad av hennes köld.
  Helt lätt tryckte han handen -- och så försvann hon i porten.
  
  Han stod en stund kvar och stirrade på huset. Sedan gick han sakta nedåt
  Norr.
  
  Med stor bitterhet satte han sig den natten upp på sin bädd av trasor
  uppe på ateljén, ur stånd att sova. -- Det är henne jag saknat, mumlade
  han. Vad söker jag nu -- lycka? Har jag då inte sett tillräckligt av
  kvinnor -- han ville ej tänka på dem men kunde ej låta bli -- till och
  med Crispi från Scab Way kom fram ur en vrå. Hade hon flera barn nu än
  när han for ifrån henne? Bar något av dem hans drag? Berättade hon för
  någon ny käck skeppare hur kär hon haft David -- svensken, som legat
  sjuk och som inte kunde köpa mat för hennes pengar? Gick där någon --
  något slarvigt bylte i en gränd och tog emot stryk av den elaka Tozy --
  och som han var skuld till att det gick där? Bah! Det här var bara
  djävulen som pekade finger åt honom och viskade: var så god, där har du
  dina rätta hustrur, din trasslusk! Kliv inte in bland människorna, där
  hugger du i sten!
  
  Hur skulle han kunna äta och dricka med den här galenskapen i huvudet?
  Han var ju redan ångestfull av tillbedjan. Han älskade hennes själ och
  varenda bit av hennes kropp och hennes dräkt. Han avgudade och åtrådde,
  högaktade och tillbad. I morgon skulle han gå och säga henne allt, han
  skulle ej bry sig om vad hon svarade, blott han fick säga det. Hon fick
  kasta ut honom om hon ville. Men hennes man? Hon var ju gift! Varför
  hade han ej tagit reda på de närmaste omständigheterna av Hartman? Komma
  vad som komma ville -- hon skulle få trampa på honom, spotta på honom.
  Men skulle i alla fall inte slippa undan att få veta det!
  
  Denna kärlek hade överrumplat honom så hastigt att han nästan häpnade
  när han eftersinnade det. Hur hade detta gått till? Han var väl bara ett
  stort barn, fast mycket erfaret i en del ting, han hade flammat till
  många gånger men aldrig så -- --
  
  Han somnade innan kamraterna kommo in och drömde, men inte om henne.
  Han ville drömma om henne, innan han somnade bet han ihop tänderna och
  befallde sig själv att drömma om henne. Men han såg bara ett stort svart
  moln som kom farande över himmelen från öster till väster, närmare och
  närmare kom det, det sänkte sig ned över honom och ur molnet tittade
  ansikten fram, små dvärgansikten som blev allt större. Det var hans döda
  bröders och Hartmans och Nilenius ansikten. De kom ner ur molnet och
  stod kring likkistan, som han låg i. Han reste sig upp och vandrade ut i
  staden och kom in i ett fängelserum med ett litet förgallrat fönster, på
  en brits låg Hartman och sov, han skulle hängas dagen därpå för ett mord
  han begått i Amerika. Han ville väcka honom, då stod han plötsligt mitt
  i cellen, fastän kroppen låg kvar på britsen och sov. Han kunde se tvärs
  igenom gestalten. Han log. Nu skall jag gå, sade han, han har fått tag i
  mig till sist, jag går till _Honom_, du vet. Han ämnade svara men det
  var ej mer Hartman, utan Diakonen. Han lade sin hand på Davids huvud och
  viskade: _Inom ett år skall du slippa ifrån allt detta!_
  
  Han spratt till och vaknade i kallsvett, ännu såg han diakonen -- alltså
  inom ett år -- inom ett år -- tydligare kunde det då inte sägas ifrån --
  å, så fruktansvärt att få veta detta. Han satte sig upp, skrattade
  konstlat och tog fram anteckningsboken för att anteckna datot.
  
  Darrande steg han upp, tände ljus och antecknade. Han sade sig själv att
  han var en narr, men likafullt antecknade han det mycket noga, till och
  med klockslaget. Just då kom gänget tillbaka, de var tre. Martinus var
  med och han ställde en brännvinsflaska på bordet.
  
  -- Drick, sade han larmande, sjuka och vansinnigt förälskade ska supa så
  -- så mycket de orkar, säger den gamle Sebedenius i en av sina skrifter
  om människosjälens avtagande svagheter. Han var så drucken att han
  pratade bara för att höra hur fort munnen gick. David satte flaskan för
  munnen och drack, kröp ned på golvet vid värmeelementet och drog rocken
  över huvudet. De tre surrade och bråkade. -- Låt den arma fan sova,
  hördes Martinus röst, galningar och poeter ska sova utan avbrott, säger
  den vise Salomo i all sin enfaldiga härlighet, de så icke och skörda
  icke heller och ändå är vi mycket mer än de!
  
  När han vaknade, var de som vanligt utgångna.
  
  Han kände en mycket häftig längtan efter Ziri, men nu var han icke så
  säker på om han skulle uppsöka henne eller vänta. Det föll honom in att
  anförtro sig åt Hartman och få hans hjälp med att träffa henne. Men hans
  högfärd lade hinder i vägen.
  
  Brännvinsflaskan stod kvar på bordet, han drack ur den för att få mod
  att uppsöka Ziri. Han var utsvulten och blev genast rusig, kom ned för
  trapporna och raglade framåt gatan, icke vetande vart han gick. Någon
  stod plötsligt mitt i septembersolskenet och stirrade på honom, en blek,
  hålögd figur i elegant överrock, ögonen var onaturligt matta och hans
  kinder infallna. Det var Hartman.
  
  -- Hör du unga, rasande tok, sade han i det han gick närmare, är du
  redan i det stadiet klockan halv tio på morgonen? Och du som i går
  var så säker på att du inte behövde några gifter. Men om du blir vid
  dina sinnens fulla bruk till eftermiddagen, så gå upp till Ziri,
  Östermalmsgatan 89, en trappa. Hon har ringt och frågat. Farväl! Akta
  dig för elden som aldrig släcks, gosse, och var en klok älskare och
  ingen poet! Han gick sin väg.
  
  David sprang ifatt honom och tog honom i armen. -- Människa då, skrek
  han, säj, vad frågade hon om?
  
  Hartman stannade och såg på honom med trötta, förstående ögon. -- Vad
  den första kärlekens flamma lyser rent, sade han stilla. Hon frågade
  efter din adress och hur du hade det.
  
  -- Men du -- du sade väl inte -- du visade henne väl inte upp till
  ateljén? Du talade inte om min ekonomiska ställning?
  
  Hartmans ansikte drog sig till ett ofantligt godmodigt skratt. --
  
  -- Kors för visst sa jag det -- det är så mycket intressantare för henne
  -- förstår du. Han gick sin väg och lämnade David stående kvar i
  ytterlig förvirring mitt i gatan.
  
  -- Oho, ur vägen, si opp där -- konstapeln knuffade honom i rännstenen
  nästan fyrfota. Orkar ni inte hålla er ur vägen för spårvagnen? Är ni
  full? Konstapeln lomade sneglande i väg, han tyckte väl inte att den
  druckne såg så farlig ut. David hade nästan lust att spotta efter
  Hartman. En sån oförskämd -- akta säj för elden som --
  
  -- Ursäkta, henn, men henn -- --
  
  En trasig, mycket trasig man stod vid sidan om honom. Han luktade öl.
  Ansiktet såg ut som en enda blåsa, full av gas. David gick äntligen sin
  väg, nästan i raseri -- Ziri -- Ziri, viskade han hetsigt. Den trasige
  hann upp honom igen. -- Ursäkta men henn har vel --
  
  -- Vad fan vill ni?
  
  Den trasige höll upp en penningpung i handen som föreföll David bekant.
  -- Henn skulle vel inte händelsevis ha tappat pottmonixen, då när henn
  vatt hutad åtå konstapeln?
  
  Han röck till sig börsen, öppnade den och fick upp en tjugufemöring som
  han lade i busens hand. Så började han halvspringa för att äntligen bli
  ensam. Utan närmare eftertanke hamnade han på en ölstuga. Det var mycket
  skumt därinne, men han kände väl till stället. Han upptäcktes genast av
  den vackraste serveringsflickan, för sin fägrings skull kallad Monna
  Lisa, annars hette hon Augusta Gisselkvist. När hon satte fram mat på
  Davids bord, stack hon handen i barmen och framtog ett fotografi av sig
  själv. Alla dom andra gästerna hade tyckt det var så likt, tyckte han
  att det var så bra? Tyckte han att hon borde beställa flera, det här var
  bara provkortet?
  
  -- Alldeles förbannat likt! Han tänkte på att han hade kredit hos Monna
  Lisa och ville inte vara ohövlig. Hon stod kvar länge och beundrade
  sig själv tills någon ropade bort henne. -- Gå, gå, ropade han till
  tidningsgubben som kom, jag har läst alla tidningar, alla, hör han!
  Gubben bara gapade av förvåning, men lomade i väg.
  
  Skulle han nu gå upp till Ziri? Vågade han, hur skulle han säga? Å, min
  fru, jag älskar er vansinnigt, ända sen i går? Vad det skulle låta
  svinaktigt! Alldeles som i romanerna, på teatern. Nej, min fru, jag kan
  inte leva utan er, jag älskar er själ! Herre min skapare vad det lät
  enfaldigt!
  
  Plötsligt brast han ut i ett skallande skratt, så att en av gästerna
  intill, en skäggig mäklare, med eldröda kinder, stirrade på honom en
  hel minut. Varför satt han då och var en idiot? En klok man gick
  naturligtvis upp bara och gjorde visit, språkade om allt möjligt och
  lodade farvattnet först. Men det var också narraktigt -- och hur skulle
  han kunna vänta med att få veta om hon älskade honom?
  
  Han fick en idé, han rev ett blad ur sin anteckningsbok och skrev med
  blyerts: Ända sen i går natt kan jag ej leva utan er. När och var får
  jag träffa er? Ni vet vem. Ett kuvert! Monna Lisa, ett kuvert! Och Monna
  kom vaggande med ett litet blågrått kuvert. -- Det är utav mina egna.
  Skriver han kärleksbrev? Hon log ett saligt förstående leende.
  
  Han förseglade brevet, adresserade det och stoppade det i fickan och
  gick ut för att skaffa ett frimärke. Hans hand darrade när han skulle
  lägga ned brevet i lådan. Han stod vid en skiljoväg, han kunde störta
  sig i olycka, han kunde orsaka en människa sorg, flera människor. Han
  var för fattig och usel att befatta sig med saken för att gifta sig --
  och bara för det romantiskas skull hade han ej rättighet att göra detta.
  Svetten fuktade hans panna. Om han ej tvingade sig att sträcka armen och
  lägga ned brevet, skulle han aldrig mer återse Ziri -- det kände han.
  Hade han kanske feber? Så ja, en förtvivlad, häftig rörelse av armen och
  brevet låg i lådan. Sedan gick han och drev en stund, han kunde efteråt
  ej minnas hur han gått men vid tretiden befann han sig nästan
  ofrivilligt på centralposten, yr som en drucken och bärande ett förakt
  för sig själv som hotade att bryta ned honom alldeles. Med dröjande,
  rädda steg närmade han sig en lucka där han såg skymten av ett
  rödbrusigt, jovialiskt ansikte och ett par feta händer som fäktade med
  papper och journaler. En stor näve räcktes ut för att mottaga den
  värdeförsändelse som den tjocke förmodade skulle komma. -- Ursäkta mig,
  stammade David rodnande, kan ni upplysa mig om hur dags ett brev är
  framme hos adressaten som inlämnats på Mästersamuelsgatans post klockan
  tolv?
  
  -- Till -- vart? Afganistan eller Frans Josefs land? Det röda ansiktet
  log faderligt och liknade en nymåne som just i skördetiden höjer sig
  över ängsmarkernas horisont. David sade adressen.
  
  -- Framme halv ett, antar jag. Det röda vänliga ansiktet försvann bakom
  en skärm och David stapplade ut. Det här duger rakt inte, mumlade han,
  nu måste du vara en man och stå för vad du gjort. Hon har det således
  redan -- hon och hennes man har kanske redan haft roligt åt det? I
  dörren blev han stående som gjuten i gips. Ziri stod nere på gatan och
  väntade på honom. Han rusade dit, nu eller aldrig! Om han inte handlade
  ögonblickligt skulle han ej få mod att handla alls. Han hälsade abrupt,
  nervöst och oartigt, han var medveten om att hon -- kanske var det
  inbillning? ändå höll hans hand litet länge. -- Så blek ni är, sade hon
  allvarsamt, har ni då inte sovit i natt? -- Åjo, men jag har skrivit ett
  brev till er, har ni fått det? Ni tycker väl att jag är fånig och det
  kan hända att jag är också. Han kände sig plötsligt så talför att han
  blev helt lugn i känslan av att kunna säga henne allting rent ut. -- Ser
  ni, när man går så här ensam som jag och bara drömmer, slår det till
  sist över i galenskap, man handlar och bryr sig inte om ifall man dör på
  kuppen. Å, ni kan inte föreställa er vad jag genomgått innan jag lade
  det där brevet i lådan. Och sedan jag lagt dit det! Och det jag ville
  säga står inte alls i det där brevet -- ni måste lova mig att glömma
  bort alltsammans, det var bara en förfärlig dröm jag hade i natt, och så
  ville jag ni skulle veta att jag -- att jag älskar er av hela min själ
  och att jag varken bryr mig om att ni är gift eller någonting, att ni är
  mer för mig än någon varit -- och detta låter bara som banalt prat men
  det betyder någonting vackert -- någonting ganska allvarligt och vackert
  och förfärligt, ska jag säja er -- om ni skrattar åt mig så bryr jag mig
  inte om det, jag skall tillåta att ni trampar mig under fötterna eller
  talar om det för hela världen att skratta åt, men saken är som den är --
  den -- den sitter som en tjock klump i min hals och jag kan inte bli
  kvitt det -- det är tungt att bära, för tungt att bära ensam, ni skall
  hjälpa mig, hör ni -- --
  
  Han var knappast medveten om vad han sade, och när han nu stod framför
  henne och andades häftigt med fuktiga, feberlysande ögon som trotsigt
  såg på henne, skulle han inte ens efteråt ha varit i stånd att redogöra
  för vilken min hon hade eller hur hon såg ut.
  
  -- Ni dåre -- ni dåre! mumlade hon och drog honom häftigt nedför
  trappsteget. Kom då, ni får inte tala så högt här -- låt oss gå och
  sätta oss på ett konditori, åtminstone -- hör ni, ni låter ju inte ens
  tala med er -- min Gud, vad skall jag göra?
  
  Hon tog hans arm och förde ned honom på trottoaren. -- Kom, sade hon,
  plötsligt behärskande sig, ni är ju sjuk, ni har feber. Och de gick fort
  uppåt förbi Klara kyrkogård. Under hela vägen upp till Drottninggatan
  sade de ej ett ord, men de nästan flämtade bägge två. Hon stannade,
  släppte hans arm förskräckt och tog med handen över ögonen. -- Vi går
  in på Feiths -- nej, nej, vänta, inte där, jag är galen, vi går in på
  första bästa -- inte här på denna gatan -- kom -- å, ni unga dåre! Ni
  kunde just ställa till trevligt åt oss!
  
  Hon förde honom in på en tvärgata och de hamnade på en litet blygsamt
  och föga besökt konditori. Men nu hade han ingenting mer att säga, han
  endast brann och blygdes, han teg envist och vågade ej ens se på henne.
  Men då började hon själv tala, sakta och vackert, med av rörelse
  darrande röst, under det hon med upprört ansikte satt och lekte med
  sina handskar på bordet. Och först nu vågade han se på henne.
  
  -- Jag förstår er, jag har fått det där brevet som ni skrev, är ni säker
  på att -- allt det här inte bara är en nyck hos er? Jag --
  
  -- Hör ni? avbröt han henne behärskat, ni kanske är rädd för att tala
  uppriktigt med mig. Men jag svär att jag skall behärska mig nu, jag
  känner att jag kan det, jag kan tåla vad som helst nu. Med blekt men
  lugnt ansikte lade han armarna i kors över bröstet och stödde sig mot
  bordet, framåt, mot henne.
  
  -- Jag tror det, jag är just inte rädd, men det låter som om ni ville ha
  en dom avkunnad över er -- vad skall jag göra? Ni har bekänt -- att, att
  ni -- ni har skrivit och sagt att ni älskar mig. Vad kan jag svara? Att
  det är en sak som jag varken kan eller vill bestrida er rätten att göra
  -- det är er sak -- men jag kan ju inte -- även låt vara att jag hyste
  aldrig så varma känslor för er -- vad skulle det nu tjäna till? Ni har
  väl ändå vetskap om min ställning -- jag är gift -- jag har barn som jag
  älskar -- jag har ingen förmögenhet -- jag -- men nej, det är oriktigt
  av mig att blanda er in i det här, vad har ni med det att skaffa? Fast
  på sätt och vis. Förlåt mig, käre vän -- jag har ingenting annat att
  svara än att jag dömer er inte, jag tackar er för allt, allt ni sagt
  mig! Och låt oss nu skiljas -- låt oss gå -- ni skall arbeta, utvecklas,
  ni skall strida med livet och segra eller dö -- och Gud skall hjälpa er
  -- --
  
  -- Jag ber, blanda inte in honom i det här nu också! utbrast han
  bittert. Jag har nog av honom förut -- --
  
  -- Häda inte! Hon ryste för sig själv. När ni fått nog av Gud då är ni
  förlorad.
  
  -- Om ni inte älskar mig då är jag förlorad, viskade han knappt hörbart.
  Men nu, när jag vet att ni inte gör det, så skall jag gå. Jag lovar er
  att aldrig upprepa det här. Låt oss då gå!
  
  Darrande reste hon sig och drog på sig handskarna, just som uppasserskan
  kom för att ta emot beställningen. -- Vi skulle ingenting ha! David fick
  självbehärskning nog att sticka handen i fickan och ta upp ett mynt som
  han lämnade på bordet. Flickan såg efter dem häpen. Ute på gatan räckte
  Ziri honom handen till farväl. Hon såg gråtfärdig ut, hennes läppar
  darrade. Hastigt slet hon sig ifrån honom och sprang sin väg. Han stod
  och såg efter henne, och en plötslig kyla smög sig över honom. Han
  skrattade hårt för sig själv och gick trotsigt nedåt gatan. -- Farväl,
  mumlade han, det var således det hela. En ofantlig dumhet. Det var hon
  som hade förnuftet den här gången. Och nu -- nu --
  
  På två dagar brydde han sig icke om att uppsöka Hartman, fast han nu så
  väl behövde det. I stället drev han mållöst kring gatorna och kom alltid
  mycket sent hem till vindsrummet, där antingen Terje sov i sitt hörn
  eller också var borta med alla kamraterna. Han brydde sig ej om att äta
  ordenligt, då och då kastade han i sig en bit mat på något billigt kafé
  och fortfor att ströva omkring, tills han en kväll mötte Hartman. Han
  dök genast på denne med en begäran om att få låna hundra kronor. -- Var
  fan har du varit? undrade Hartman, vet du jag har gått och tänkt på dig.
  Du går väl inte och svälter? Men vad har hänt med dig -- du se ju ut som
  du skulle få fläcktyfus?
  
  -- Jag har varit litet klen, ljög David fräckt. Hartman tog, förvånad
  över hans förändrade, brutala sätt, upp hundra kronor och lade i hans
  hand. -- Gå och ät och drick ett glas öl! rådde han. Jag skulle gå med
  dig, men förargligt nog är jag upptagen just nu.
  
  -- Tack. Det gör ingenting. Jag kommer snart till dig. Med dessa ord
  försvann han om gathörnet som om han haft mycket brått. Men strax han
  kommit ur Hartmans åsyn stannade han och såg på sedeln. Sedan stoppade
  han omsorgsfullt ner den och gick vidare. Hans högfärd hade sårats av
  att Ziri avvisat honom, och det föll honom aldrig in att hon skulle
  kunna ändra tankar. -- Hon talar säkert om det för sin man, tänkte han.
  Hennes man talar om det för Hartman. Vad ska jag göra, vad ska jag göra?
  Älskar jag då henne inte ännu, kan jag låta bli att tänka på henne?
  
  
  7. En förstående vän
  
  Han strövade omkring tills det blev natt, han kände att han dock måste
  utgjuta sitt hjärta för någon. Men han hade ingen. Han kom nedåt en
  stor, upplyst gata där ett dussin ganska tysta och beskedliga fruntimmer
  i den vanliga svajiga utstyrseln gick hastigt av och an utanför de ännu
  ej stängda restaurangerna. Han gick sakta och varsamt och tittade på den
  ena efter den andra, men ryste för sig själv och gick vidare. När han
  gått en stund vände han om, bilarna höll som vanligt, svängde in och
  stannade, hämtade ett par här och där och körde bort. Då blev han
  plötsligt varse en ung kvinna, med ett behagligt allvarsamt ansikte, en
  smula fattigt klädd, ja sannerligen ganska fattigt klädd, men med en
  mjuk och rask gång. Hon stannade och såg på honom från topp till tå. --
  Så fattade hon sitt beslut och gick raskt vidare och han fortsatte åt
  motsatt håll. De vände och mötte varandra flera gånger men rösten svek
  honom när han skulle tala till henne. Han ville bara se på henne, tänkte
  han, hon såg inte så fräck ut som de andra. Men antagligen ansåg hon
  honom för fattig, hon gick alltid raskt förbi honom igen. Detta
  upprepades tills han nästan ej orkade gå längre. Hastigt tog han en
  promenad runt ett kvarter, stod och tittade i ett skyltfönster länge.
  Nu skulle hon nog ha gått när han kom tillbaka...
  
  Men hon var kvar, hon förföljdes ivrigt av en svårt berusad men snyggt
  klädd herre, antagligen en militär. Då beslöt han sig, han hade sett
  henne så många gånger nu att hon liksom var för hans räkning. Han hade
  kostat på henne så mycket intresse -- nu skulle herrn därborta få vara
  rask. De hann upp henne på samma gång, David var ett par steg före och
  tog hennes arm ganska häftigt. -- Vad fan menar herrn? Hon slet sig loss
  och sneglade på den flåsande herrn.
  
  -- Jag menar -- jag menar femtio kronor, viskade David bestämt. Ni går
  med!
  
  -- Har ni ögon i huvudet att se med, människa, fräste herrn. Vad har ni
  med oss att skaffa? Men då han såg att flickan tvekade mellan dem gjorde
  han slag i saken. Han böjde sig ned och viskade i hennes öra. Hon
  knyckte på nacken och tog ett steg mot David. -- Ah, kan tänka det --
  bistra tider -- ökat priset -- å nej -- lilla girigbuken. Svarta Sara
  går för tjugu -- och du är gammal som fan. Den tjocke raglade i väg, men
  han försökte spotta efter David, som vinkade på en bil. De satte sig
  upp. -- Fanjunkaregatan femton. -- All right! Bilen rullade omvägen
  uppåt Ryttaregatan. Men så slapp det ur henne att hon hade punsch hemma,
  och så fick kusken ny order. De stannade på en tvärgata på norr och kom
  upp i ett litet dammigt och illaluktande rum i en våning som tycktes
  uteslutande vara använd till dylika ändamål. Så fort de kommo in tog han
  upp femtio kronor, lade dem på bordet och reglade dörren. -- Tag fram
  spriten, allt du har, mumlade han mekaniskt.
  
  Det fanns både brännvin och punsch och han började genast berusa
  sig, mekaniskt, sjukligt och lugnt, utan att taga den minsta notis om
  flickan. Han grubblade över sig själv och söp, söp och grubblade, därpå
  började han småsjunga. Flickan, som redan var litet drucken, stirrade
  förskräckt på honom. Då såg han på henne med en sådan blick att hon blev
  rädd, hon tog sedeln, stack den åt honom och sade fräckt:
  
  -- Är du en sån där -- som vill slåss -- eller en sån där -- greve --
  så -- gå din väg! Jag är en -- anständig -- människa -- jag vill inte --
  hör du gå din väg -- vad menar du -- är du en greve?
  
  Han visste att "greve" var flickornas öknamn på alla slags perversa.
  -- Lugn, lugn i stormen, ropade han, jag är ingen människoätare. Jag ska
  bara, bara sitta här och sjunga hela natten om du vill. Och det ska du
  väl inte grina åt, det kan väl vara skönt för däj att slippa allting
  sånt där, bara supa och höra på när jag sjunger och så få femti kronor.
  Inte sant?
  
  -- Du kanske vill piska mäj -- men jag --
  
  -- Dumheter! Han slog ifrån sig med bägge händerna. Ser du, jag är en
  mycket olycklig människa, en ganska olycklig människa, och nu vill jag
  språka om en sak -- du ska bara höra på och så ska du säja att -- det är
  synd om mäj. Jag tror att vi förstår varandra så småningom -- bara vi
  får tillräckligt med sprit i oss. Men nu skål -- och -- så -- kan du
  sjunga så ska jag höra på. Du får klä av däj och lägga däj, jag ska
  hjälpa däj klä av däj om du vill -- sånt kan jag -- och sen ska du
  inte somna utan ligga och höra på mig. Jag har haft såna förskräckliga
  drömmar nu en tid -- och du kan veta att min barndom var en början till
  en stor tragedi -- en stor tragedi, hör du!
  
  Flickan hade själv börjat klä av sig, nu mycket lugnad. -- Jaså, du
  är en av dom där tokarna, hånade hon, tusse lilla mitt då -- är du
  olyckligt kär? Hon kastade av sig underplaggen, drog på sig en smutsig
  tröja och kröp ned i sängen.
  
  -- Var det inte det jag tänkte, jublade David. Hon är en skarp psykolog
  den här -- vet du vad en skarp -- nej det vet du inte --
  
  Hon gäspade. -- Tusan vad du är lärd med. Student, va?
  
  -- Det gör det samma -- alldeles det samma, bara du inte somnar, och så
  vill jag inte att du ska svära heller.
  
  -- Är du riligiös också?
  
  Han satt på sängkanten med ett dricksglas punsch i handen och tittade
  helt vänligt på henne. Hela rummet började dansa för hans ögon. Han
  tyckte att han älskade flickan som låg i sängen. Han fick nästan tårar
  i ögonen, men han bara fortsatte att dricka.
  
  -- Nu skall du veta att jag har ett alldeles förbannat gott hjärta, sade
  han hänförd. Om jag inte vore så lusfattig skulle jag skänka alla, alla
  dina kamrater var sina femtio kronor i denna natt! Och dom allihop
  skulle bara ligga och höra på mitt livs historia, för nu, ser du, skall
  jag berätta hela mitt livs historia!
  
  Han hade blivit sentimental under sitt häftiga rus och satt vaggande
  av och an med kroppen på sängkanten. Kvinnan låg med täcket högt över
  axlarna och läppjade då och då på ett glas punsch som hon ställt på en
  stol. När hon då reste sig och ibland blottade sig fullkomligt, ty det
  var mycket varmt i rummet, väntade hon synbarligen på att han skulle
  omfamna henne, men han var fullkomligt borta från alla begär. Tårarna
  stod honom som oftast i ögonen och han skakade tungt på huvudet. -- Jag
  hade ett kristet hem -- ett mycket kristet hem, och vi uppfostrades med
  svält och kristendom -- inte rådde mina föräldrar för det -- dom var så
  fattiga, dom försakade allting för oss barn, men vi var sju i familjen
  som skulle leva på femhundra kronor om året -- så att vi åt saltsmörgås
  -- vet du vad saltsmörgås är -- kära du, saltsmörgås det är bröd som man
  doppar i vattnet så att saltet skall fastna på i stället för smör --
  saltsmörgås och kristendom, det är nog inte den sämsta uppfostran -- man
  lär sig veta hut på det viset, tror du inte? Och vi hade bara lappade
  kläder i skolan när alla andra bar hela -- och vi var begåvade allihop
  -- och jag mest, du kan inte föreställa däj så begåvad jag är, jag
  förstår allting, men jag måste ha någon att tala om det för, annars
  brister själen sönder i små, små trasor, tror du inte det, kära du, vad
  sa jag, vi fick lära oss arbeta i skogen och så hade jag en bror som var
  besatt av onda andar -- han var besatt av en ond ande så han ropade på
  nätterna så att vi fick inte sova, och så hade jag en bror som vart
  blind därför att han grät så mycket, tror du inte det, älskade, han grät
  så mycket. Men dom är döda nu...
  
  -- Det var väl bäst för dom, har du ingen syster? Flickan hade satt sig
  upp i sängen och betraktade honom med nyfiket, otåligt ansikte, hon
  stördes av den djupa, dova sorgen i hans bröst. Men hon såg på samma
  gång generad ut, det var som om hon ville helst slippa att höra mer. Ska
  du inte lägga däj och sova, frågade hon otåligare än förut. Det är så
  dumt att lipa, vad fan skulle det bli om jag började på så.
  
  -- Svär inte, du får inte svära, lägg däj igen. Jo visst, vad var det du
  sa? Det var bäst för dom. Han grät så han vart blind, men han hade ett
  sånt väldigt, stort hjärta, han kunde trösta mig också. Och ser du, det
  allra märkvärdigaste var att när han gråtit säj blind så sen grät han
  inte mer. Du kan aldrig tro sånt stort hjärta han hade och hur stark han
  var till att bära allting. Om ett helt berg tänkte ramla ner på honom,
  så stod han bara stilla och väntade, och så han kunde tala om allting,
  så där fullkomligt överlägset kunde han tala om allting. Och så vart
  han död, dom spottade i graven när han var död, nej det kanske jag har
  drömt, men jag rymde ifrån alltihop, men jag måste bo ihop med en kvinna
  som var precis som du, i London, och jag har ett barn med henne, och jag
  älskade många, många, alla jag kom åt, men jag har inga barn med några
  flera, för jag var så hederlig så jag aktade mig och var försiktig,
  så pass hederlig är jag. Och så kom jag hem och där är en som heter
  Nilenius, en bov, förstår du, som är min fiende, han vill att jag skall
  gå under, det känner jag på mig, var gång jag lyckas med en sak så hatar
  han mig, och när jag stupar kull i all min lort och alla människorna
  skäller ut mig, då kommer han och är vänlig och talar om hur dumt jag
  burit mäj åt. Och han följer efter mig var jag går och så hånar han min
  far, men min far, ser du, han är en sån där stor människa, ett stort
  Guds eget barn med alldeles vitt hår, du skulle se honom. Och om
  han bara beder för en människa så kan det aldrig gå på tok för den
  människan, för han har en sån stark tro. Men han är så sträng, alldeles
  som hettan i en smältugn är han. Han är så sträng att om du bara finge
  titta in i hans ögon en enda gång så kunde du aldrig gå ut på Birger
  Jarlsgatan mer, så rädd skulle du bli. Och om han såg på dig riktigt
  länge skulle hans blick bränna däj som helvetessten, så att allt orent
  skulle brinna bort och du skulle bli ren och ung och vacker och ha
  kloka, brinnande ögon. Men han vet inte -- han vet inte att jag är kär i
  en annans hustru -- --
  
  -- Berätta nu om den där frun, du, och lägg däj sen. Så, du är kär, hå,
  ja ja, varför ligger du inte när henne då, i stället för att sitta här
  och predika? Vill hon inte ligga hos däj, va? Kerstin gäspade och
  smakade på nytt punschen.
  
  -- Tyst du, det är inte så! Jag älskar henne, men hon älskar inte mäj.
  Hon är så vacker -- du kan inte föreställa däj så vacker hon är -- men
  hon är god också, och tror på Gud, men i dag -- i dag sade hon mäj att
  hon inte kunde älska mäj -- --
  
  -- Hon ångrar säj nog, var du lugn, hon säger bara så där i början.
  
  -- Nej, du -- tror du -- ja visst, du är också kvinna -- men nej -- hon
  sade -- jag såg på henne att hon inte älskar mig. Hon sade att -- -- --
  
  -- Hur länge har hesskapet vatt bekanta? Skål på däj, älskling!
  
  -- Hur länge -- hur länge -- jag har bara sett henne en gång, och -- hon
  -- vi har träffats två gånger -- vi -- det var för tre dar sen -- --
  
  -- Det var hastiga vändningar, men det är sån stämning nu för tiden. Ge
  inte tappt du, du ska si du ligger me'na om en vecka.
  
  I ett nu hade David alldeles glömt bort vem han talade med, men bara för
  ett ögonblick. -- Råd mäj, hur ska jag göra!
  
  -- Du ska sova på saken och så ska du ta henne så småningom -- men du är
  en sån tokig en, hon ska välan ha betänketid.
  
  David reste sig plötsligt upp och strök med handen över sitt hår, som
  var alldeles vått av svett. Han var så drucken att han ej kunde stå
  riktigt. Oroligt började han ragla av och an på golvet.
  
  -- Du har rätt -- du har rätt, stammade han, dom ska ha betänketid, det
  ska dom ha. Men du kan inte tro hur jag haft det hela mitt liv, aldrig
  en dags lugn, ser du -- aldrig, hit och dit -- en oro som om heta järn
  bränt mäj i själen, och ingen som kunnat slå kallt vatten på -- på mitt
  huvud -- tror du på en Gud? Hör du, tror du på en Gud? Jag tror på Gud,
  han sitter högt, högt ovanför oss alla -- så högt att rummet tar slut
  innan en kommer dit -- men alla människor kommer dit till sist -- det
  tror också Ziri -- det tror hon, kvinnan, och det tror jag också. Gud,
  ser du Kerstin, han är inte av kött och blod utan av luft -- nej inte
  av luft heller -- nu ska jag tänka -- hör du Kerstin, av stjärnljus är
  han -- inte av det heller, hör noga på -- han är av det som är i
  stjärnljuset, det som är inuti ljuset -- å så dumt jag talar -- men
  vet du, vet du, jag kan inte komma ifrån -- utan jag tror på syndernas
  förlåtelse, så är det vi. För däj och mäj finns ingen annan räddning --
  vi gick alla vilse på bergen såsom får utan herde -- --
  
  Han satte sig med ansiktet i händerna och grät sakta. -- Minns du den
  där sagan om sorgens tunga kedja, frågade han plötsligt utan att se upp,
  sorgens tunga kedja, som den lille gossen gick och drog genom den stora
  skogen? Jag -- läste den hemma -- om julen -- det året när det var så
  sträng vinter och fåglarna frös ihjäl i skogen vid Bandarberget -- du
  vet inte hur vackert Bandarberget är om vintern när stjärnorna flammar
  över snöiga furor -- där är en grotta i berget, som man kan gå in i, och
  göra eld i och ligga och värma sig medan man lyssnar på vinden, det --
  var en liten gosse som gick vilse i en stor skog. (Han talade sakta och
  högtidligt. Flickan i sängen gjorde ingen rörelse.) Och när han gått
  länge, länge, började han gråta, ty det var kväll och han hittade inte
  hem till sin faders palats, ty han var en liten, liten prins, ser du,
  och när han gått och gått och gråtit så länge att hans lilla spetskrage
  var alldeles våt, då kom det ett troll fram och sade att det skulle visa
  honom vägen, om han bara ville bära hem den här kedjan som trollet
  hittat i skogen. Och han tog kedjan på axeln och gick i många år, men
  han kunde inte låta bli att synda och då växte kedjan länk för länk --
  den växte länk för länk -- och den vart så stor och tung att det inte
  fanns en avgrund nog stor att vräka ned den i -- och så kom där en älva
  fram och sade att det fanns en konung i ett land långt borta som bara
  behövde se på kedjan, så förvandlades alla syndens tunga länkar till
  rosor -- kransar av rosor -- och han sökte konungen, och han visste att
  han skulle känna igen honom om han fick se honom för han hade en så
  underlig, taggig krona på huvudet, och blodet flöt jämt fram under
  taggarna och hela hans kropp var full av gisselsår under manteln, men
  ändå var hans ögon så fulla av kärlek att om han bara såg på kedjan en
  sekund, så blev det idel rosor av den -- Kersti! Kersti! Vet du vem
  kungen är? Du svarar inte, för du vet inte --
  
  Nu satt han tyst länge, med huvudet i händerna.
  
  -- Så att inte är det _bara_ kärlekssorg, det skall du inte tro. Om jag
  inte bar den där kedjan så vore inte kärleken så förfärlig. Men det vet
  jag inte -- heller --
  
  Vet du hur det var hemma om jularna? Vet du, en jul var det barvinter
  så att vi kunde gå långt in under granarna och sitta där och höra hur
  vinterstormen brusade. Vi hade ingen julgran -- så vi gick ut till Guds
  granar på Bandarberget och dom sjöng psalmer för oss -- --
  
  Han gick fram till bädden, hans ögon var fulla av tårar så att han ej
  kunde se henne -- Hör du, snyftade han, det är det här med -- syndernas
  förlåtelse! Varför får jag aldrig vara i fred för syndernas förlåtelse?
  
  Men Kerstin sov allt hårdare. När han suttit en stund och småpratat för
  sig själv ramlade han baklänges i bädden bredvid henne och somnade som
  en sten, med kläderna och skorna på sig.
  
  När han sedan vaknade, sjuk och dödstrött och ångerfull, ty han mindes
  ej om han verkligen omfamnat henne, var hon redan ute. Han fann ett
  handfat med vatten, sköljde händerna och ansiktet noga. Därpå tittade
  han i plånboken -- nej, hon hade inte bestulit honom, de återstående
  femtio fanns där. Han smög sig i väg, kom upp till ateljén och sov
  länge, varpå han gick raka vägen till Hartmans bostad.
  
  
  8. I Haschischland
  
  En tjänsteflicka med mycket allvarligt, nästan lantligt utseende kom och
  öppnade, sägande att "doktorn inte mådde riktigt bra". Han trängde sig
  ivrigt förbi henne. Hartman kom honom till mötes, blek men ofantligt
  glatt överraskad. Som vanligt var han bedövad av några gifter. Lugnet i
  hans smala ansikte verkade nästan lik, han gjorde snabba, krampaktiga
  rörelser. -- Välkommen, vi ska genast få något att dricka. Du kan få
  rent brännvin och saltgurka om du vill. Det är hälsosammare! Och nu ska
  vi ha det här dygnet tillsammans, du äter kväll här -- nej, jag är inte
  sjuk, det är bara Greta som tror så, hon är med i armén och har gitarr,
  du sjunger ju sjömansvisor -- det här börjar riktigt bra, gosse! Han var
  så upplivad att han försökte dansa runt på golvet och gnuggade ideligen
  sina smala, vaxfärgade händer. Slutligen gick han helt tvärt och satte
  sig i en högkarmad stol framför brasan. Han förde cigarretten med små,
  onaturliga rörelser som om han varit en mekanisk docka. -- Mitt hjärta
  är litet i olag, sade han, ibland slår det inte på långa stunder, ibland
  går det som en hackelsemaskin. Jag ids inte gå till läkare så föraktar
  jag läkare, utom kirurger. Han talade sakta och kallt. Med kniven kan
  dom verkligen hjälpa en och annan -- både till livs och hem till Gud --
  de säger att jag skall dö, jag börjar också tyna av och jag är verkligen
  så ensam! Ansiktet drogs ihop som om han känt någon fysisk smärta i
  huvudet. -- Det kanske är snart slut med det ursinniga, sköna, smutsiga
  livet. Han gjorde en snabb rörelse som om han ämnat flytta sig från
  elden men sjönk trött tillbaka igen.
  
  Nu när han satt och talade med sin egendomligt kalla, men ändå brännande
  röst slog det David att umgänget med denne man för varje gång tyngde ned
  honom, gjorde livet omöjligare, lade mera ved på den förtärande
  ångestbrasa som brann i honom. Han blev mer sönderriven i stället för
  att lära sig förnuft av Hartman. Aldrig hade han gått ifrån denne utan
  en känsla av alltings bottenlöshet. Hade Hartman ej någon andakt inför
  naturens skönhet? Han talade aldrig med hänförelse om våren, och när
  David försökte ge honom en föreställning om vildmarkens berusande vår
  i de avlägsna dalarna vid Rousannas åsar, om den stora blommande
  ljungheden vid Tervalax och de tusen rödrandiga humlorna där, då satt
  Hartman bara och nickade stelt. Var vildmarken för denna människa ett
  främmande ting, vars drag hade stenåldersmoderns, den vilda kvinnans
  grovhet? Eller såg han in i en långt skönare vår -- lyssnade han till
  årslag och sång från "Adrias' gondolier" -- såg han in i en vildmarksvår
  med långt skönare blommor, kanske direkt in i paradiset? Stirrade han
  med sina brännande ögon på någon brinnande rosenbuske i närheten av den
  Outsägliges tron?
  
  Men sedan de druckit ganska mycket vin blev Hartman återigen glad.
  -- Men du, kära du, hur bråkar du med själen nu för tiden? Har han
  civiliserats? Eller är han fortfarande lika obändig? Jag tror man håller
  på att bli gammal.
  
  -- Jag funderade på att bli en kristen -- --
  
  -- Ja ja ja, det är den gamla sjukan, det har du visst hållit på med
  lika länge som jag, men vi orkar inte ta steget. Vi är för sjuka och
  bräckliga för att tåla denna värld, nöjena har vi sugit ut, och vart ska
  vi sen ta vägen? Ingen kärlek mer -- bara passioner, ingen tro mer, bara
  förakt! Det är förfärligt när Gud talar, men när han tiger är han värre.
  Man ville gå och löga sin själ nånstans, Luther var en bra mycket
  dummare inrättning än skärselden. Att ge sig till att ta bort räddningen
  från synden och helvetet men sen lämna bägge kvar åt oss!
  
  -- Det är ju nästan omöjligt att leva! utbrast David. Och Hartmans röst
  kom som ett eko:
  
  -- Alldeles omöjligt att leva! och så blev det så tyst i rummet att de
  kunde höra sina hjärtan slå.
  
  -- Ibland tar jag det gladare, fortsatte Hartman med skälvande röst,
  i det han drack ur resten av sitt glas. Då tycker jag det enda jag
  behöver är en revolver, en grammofon som spelar en slagdänga medan jag
  siktar mot tinningen -- -- vi har många fel, vi är för fördärvade för
  frälsningsarmen, annars vore vi bäst placerade där. Botgörare och
  lastbara kräk -- ena dagen bönhuset, andra hos -- ja den eller den frun
  eller horan eller -- erotomaner hela högen, degenererade as, som sjunger
  botpsalmer vid tjugo år. Strindberg var liksom signalen. Det är
  märkvärdigt så västerländsk han var i alla fall, i fråga om sin tro. Och
  i fråga om kvinnorna hade han ingen förmåga att bli tränad på dem och
  skratta åt dem. Han tog dem på allvar -- dom skar alltid som knivar i
  hans hjärtekött -- och å, så han skrek! Såna är vi. Livsviljan negera vi
  med prat, mystik talar vi om med en min som om det gällde Rehnströms
  akvavit -- men vi orkar inte ens sluta upp att röka! Såna asketer är vi
  -- dumheter!
  
  Du får inte tycka illa vara att jag är talträngd, du ska få mera vin,
  du ska få säja litet ibland, sedan, hör du, men just i kväll är jag så
  laddad -- om du bara hör på --
  
  Han hade piggat upp sig till den grad att han nu stod på golvet och
  nästan skrattade. -- Skål! Hur var det nu jag menade -- i alla fall,
  roliga är vi, fast vi tar oss själva alldeles förbannat allvarligt, och
  det skulle vi inte göra. Vi har en liten tillflykt i galghumorn, ser du,
  den är liksom själva kännetecknet på västerlänningens hjälplöshet. Får
  vi inte skoja bort döden, så ligger vi nere. Tänk om jag skulle göra mig
  en riskoja och leka Kiplings Purun Bhagat i sommar! Sätta ut en skål
  utanför riskojan -- i Haga kunde den stå -- som snälla löjtnanter och
  grosshandelsdöttrar finge lägga mat i åt den stackars Hartman som samlar
  visdom och blir Brahma! Ha ha, är det inte roligt, men jag skulle inte
  få någon mat alls, jag skulle svälta ihjäl, eller när jag späkt min
  kropp länge skulle dom sätta mäj i cell.
  
  -- Ja, vad ska man egentligen göra med själen, ropade han plötsligt
  häftigt. Jag diskuterar inte med folk som förnekar själen, jag avfärdar
  dem som andlig ohyra, löss! Nu är jag visst full. Jag spottar på alla
  som diskuterar! Har du läst Kant? fortfor han saktare, ja visst, hur dum
  jag är -- visst har du läst Kant -- --
  
  David hade ej läst en rad av Kant, men han teg, log för sig själv och
  serverade sig själv mera vin. Han kände sig ofantligt vis och
  observerande gent emot Hartman nu, tack vare vinet.
  
  -- Kant, ser du, han gick och lagade upp den gamla gärdesgården kring
  förnuftet så att de snälla fåren fick reda på att dom var instängda. Det
  var meningen att det skulle motverka högfärd och dumhet, men den vart
  bara värre av det, alla som inte begrep vad det var fråga om lärde sig
  honom utantill och sitter nu och förhör andra på det -- såna som ska
  leva på det. Sen så kom den store sanningssökaren Schopenhauer och
  tittade och vart förbannad för han inte hittade utgången, och till sist
  bröt han opp ett hål i stängslet. Därutanför ville han vara. Men
  tackorna bara bräkte åt honom, de tordes inte gå ut för dom trodde att
  det möjligen inte fanns nånting alls utanför. Och si nånting skulle det
  vara! Födoämnen letar dom över allt. Läsarna har hittat en genväg ut ur
  förnuftet: dom hoppar bums över stängslet och dom andra går därinne och
  en del av dem blir vansinniga av fasa, en del bara äter och äter.
  
  Hartman teg länge, rökande sakta och betänksamt.
  
  Plötsligt bröt David tystnaden.
  
  -- Jag har blivit kär i Ziri, sade han hastigt. Och jag har talat om det
  för henne och hon -- hon älskar mig troligtvis inte.
  
  -- Såå, du är rask i vändningarna, du. Jag tycker mig se hur du såg ut
  när hon fick höra det där. Skönt att ha något att slåss för. Du släpper
  väl henne inte? Så länge du ännu ej vunnit henne är det ju alltid något
  att kämpa för. Skatta dig lycklig, du, att hon gör litet motstånd.
  Begriper du inte sånt? Men varför ska jag lägga mig i det där, låt oss
  tala om annat, det där reder du nog upp själv. Och gör du det inte, så
  gör hon det, du kan bara vänta. Egentligen -- varför talade du om det?
  Tänker du gifta dig med henne, få henne skild, menar jag? Om jag skulle
  gifta mig skulle jag bedja så här: Käre himmelske Gud fader, jag skall
  hålla alla din kyrkas bud, men jag ber att få tillgift för att jag
  alltid ljuger för min hustru. Så skulle jag be. Tala aldrig sanning till
  en Ziri -- du fördärvar henne, öppna aldrig ditt hjärta för henne -- hon
  begriper bara en sak: att du haft att göra med kärlek förr än med henne.
  Alla förklarande orsaker och psykologiska motiv ger hon fan!
  
  Å ni släktlösa, hemlösa litteraturluffare, vad ni har det bra! utbrast
  han plötsligt. Men hör du, låt oss få haschisch än en gång.
  
  Han steg upp och började laborera med en glasmonter.
  
  -- Men vi ska låna Lisas gitarr och spela på. Lisa! ropade han, får vi
  låna gitarren?
  
  Hon bar in den, en gammal sprucken tingest med spröd, klirrande ton. Och
  så småningom stämde David den och hans ännu rätt goda röst fyllde det
  lilla rummet:
  
      Och konungen han bodde i en borg av ädel sten,
        han bodde där med vänner och med fränder.
    En natt han vaknade i svett, han fann han var allen,
        som aspens löv då darrade hans händer.
      Och högt han ropade på ljus och på sin bästa vän
        men ingen ingen svarade i mörka kammaren.
  
  -- Det är så, ropade Hartman i det de sväljde var sin liten vit kapsel,
  fortsätt, kommer då ingen till konungen i mörka natten? Låt oss dricka
  också, nu lever jag igen!
  
      Då steg ur tunga mörkret till sängens purpur fram
        en prins med törnekrona och sår i sina händer.
      Hans rivna mantel grånade av långa vägars damm.
    Han sade: jag vill föra dig till glädjens fjärran stränder.
      Gå bort, jag känner icke dig! då ropar konungen,
        och ekot svarade: Gå bort! i mörka kammaren.
  
        Man ropade: gick konungen till andra sköna land,
        att bära där en krona i ovansklig makt och fred?
    Ej röcks han bort att bota synd, av dödens stränga hand?
      Säg for hans själ med kroppen i den svala graven ned?
        Och hela folket ropade: vart gick väl konungen,
          och ingen ingen svarade i mörka kammaren!
  
  -- Jag kan slå vad om att David diktat den visan enkom för att reta Saul
  för att han ingenting vet om döden, sade Hartman. Det var en vansinnig
  idé att sjunga nu -- tål det inte! För övrigt kanske jag redan är
  vansinnig -- --
  
  -- På dårhus kanhända vi kommer, skrattade David. Men nästan alla dårar
  är roliga. Jag kände en mjölnare Ekberg på B. hospital. Han sitter dag
  ut och dag in och skriver sitt namn på en griffeltavla, beundrar det
  och stryker ut det och skriver nytt igen, för varje gång säger han med
  stigande hänförelse till sig själv: Du Ekberg, du Ekberg, en sån stilig,
  fin, bildad kar du ä! Du kan skriva å du kan räkna å du kan skriva ditt
  namn så fint, så fint! Ack du Ekberg, du Ekberg! Och så har dom en
  gammal dödgrävare, som varje dag drar av sig stövlarna utanför
  celldörren, kysser vardera stövelklacken, håller ut bägge stövlarna på
  rak arm och säger med hög röst: Tiden tar -- Karlskrona å Boston --
  Gud bevare kungen och fäderneslandet! Han tror inte att prästen kan
  jordfästa någon om han, galningen, inte först hinner spotta tre gånger
  i en knut för den döde.
  
  Alltmera dimmiga och virriga satt de till långt in på natten och bara
  berättade om dårar. De fann dem allt roligare. Och de nickade till
  varandra och skrattade.
  
  Det fanns en dåre i U. som bara höll på att bygga små palats av sin egen
  träck, han gjorde sedan små kulor av den och gick omkring och siktade
  och sköt på palatsen, alltid glad. Och de nickade igen till varandra och
  skrattade och sade:
  
  -- Tänk när vi blir såna!
  
  Men plötsligt lade sig en liten töcknig dimma över Davids ögon. Han slöt
  dem och tyckte han såg ändå, men allt var så ljust och tilltalande,
  ibland så strängt gråblått och så fjärran. Han log, han visste att han
  var i porten till haschischland. Och vinet gjorde honom sömnig. Han satt
  plötsligt och skrattade åt Hartman.
  
  -- Jag skall strax gå till Ziri, utbrast han, jag skall, du får ursäkta
  mig -- --
  
  -- Dåre -- nej, stanna, vad tänker du på! Det är ju mitt i natten!
  
  Men David sprang redan ut på gatan, utan att bry sig om vännens
  varningar. Den kyliga luften därute eggade honom -- och dock fanns det
  en svag röst inom honom som sade att han borde akta sig för att göra en
  dumhet. Han beslöt att inte alls bry sig om Ziri i kväll, han skulle gå
  hem och lägga sig. Det var verkligen "mitt i natten".
  
  När han kom upp fann han Terje ensam, sittande i sängen och stirrande på
  honom som om han varit rädd. Men han satt endast och begrundade gamla
  minnen -- och så var han hungrig och hade inga pengar. David blev genast
  så rörd över detta förhållande att han i sitt nuvarande tillstånd kände
  lust att gråta. Hastigt plockade han upp fyra tiokronor ur fickan och
  lade dem i Terjes hand.
  
  -- Ät gosse, skrek han, du får alltihop, alltihop!
  
  Och han omfamnade den stackars hungrige målaren, klappade honom och
  tröstade honom.
  
  -- Ät upp för alltsammans.
  
  Terje tog bara en av tiorna, reste sig, såg noga och prövande på David,
  varpå han frågade med låg röst:
  
  -- Säj, tycker du aldrig att ditt huvud sväller och blir så stort att
  det inte får plats inne i rummen?
  
  -- Din skojare! Nej, aldrig i världen. Varför frågar du så?
  
  -- Det gör ingenting. Men jag hade en farmor som vart galen, och hon
  bar sig åt ungefär som du, men strax innan det bröt ut tyckte hon att
  huvudet blev så stort att hon måste gå ut i fria luften för att få plats
  med det.
  
  Detta meddelande mottog David med ett så ohejdat gapskratt att Terje i
  största förskräckelse skyndade ut med tian i ena handen. -- Sov litet,
  sade han i dörren, så kanske det går över.
  
  Han funderade på att lägga sig, han var ganska säker på nu att Ziri inte
  menat riktigt allvar. Och medan han rumlade omkring i rummet kom han att
  titta på bordet.
  
  Där låg ett brev, het om kinderna röck han det till sig och bröt det och
  läste:
  
    Älskade!
  
    Jag ljög, men det var mot min vilja, jag har inte någon ro förrän jag
    får säga detta. Hela världen synes mig förtvivlad, jag vet ingen utväg
    och ur detta anar jag en förestående olycka. Du får inte resa från
    staden utan att ha träffat mig, jag är så olycklig och jag har gråtit
    hela natten. Men du är så ung och så sann. Du får aldrig besöka mig i
    mitt hem, jag vill träffa dig där du bor. Möt mig på gatan nedanför
    trapporna i morgon klockan två, jag sitter i bilen tills du kommer,
    när jag får se dig gör jag tecken och du går före och jag följer
    efter på avstånd.
  
    Svik mig inte!
  
        Din sorgsna
  
            _Ziri._
  
  Sakta lade han brevet på bordet och satte sig stilla på en stol. En
  hemlig fruktan blandades med våldsam glädje. -- Du älskar mig -- du
  älskar -- viskade han med tårar i ögonen -- och det -- det börjar nu. Är
  det inte härligt? Men det börjar således nu -- vad är det då som börjar
  -- vad är det? Jag tager -- min broders -- hustru -- -- och dig är icke
  lovligt att taga din broders hustru! Men vad menar jag då -- visst
  älskar jag -- hur var det Maupassant låter den gamla damen säja --
  jo -- ser du, äktenskapet är en institution till statens bestånd, men
  kärleken, den är en instinkt, och den kommer från Gud! Den kommer från
  -- jaha, jag bryr mig för övrigt djävulen i Maupassant -- den kommer
  från Han. Precis Han är det. Och vi har bara att känna oss som ett spån
  på strömmen -- ingen botten under oss -- då lever vi, då lever vi! Å,
  älskade, stolta lilla vackra Ziri! Jag skall kyssa din mun -- jag skall
  kyssa din mun! Den där munnen som din -- man kysst så många tusen gånger
  -- du kanske var lika kär och olycklig innan han fick dig -- du sover i
  hans famn och sedan går du hit -- vem rår för att du går hit? Jag, bara
  jag.
  
  Å nej, nu får det vara nog, jag reser, jag reser! Men vad gör det nu då
  om hon går ur hans famn i min? Om han inte vet det? Ingen vet det. Och
  den där _Han_. Gud, han vill det. Och när vi då känner oss som ett spån
  på havet, när vi då älskar och bedrar en man, då lever vi alltså i Gud.
  
  Å nej, nu tar jag det för lätt, ändå. Vad är det där som ropar i mig
  att jag gör _orätt_ i att låta Ziri gå hit upp? Det är det som sitter
  innanför alla skal och aldrig kan bli orent. Jaså, blir du oren av att
  älska henne? Det var lögn. Vad är det då, varför kan jag inte vara glad
  ens över detta? Varför jublar jag ej, sjunger, skrattar?
  
  Han steg upp och läste brevet ännu en gång. Sedan kysste han det och
  gömde det i plånboken -- jag vill, jag älskar, men jag är feg, sade han.
  Vad är det jag är rädd för? Mitt onda samvete, ja, jag måtte vara en
  liten okunnig fördomsfull stackare, bara. Jag älskar henne, men jag är
  rädd för Gud. Alltså tror jag ännu på den där som skrev upp alla mina
  barndomssynder i en stor bok, och hade boken på en hylla till domedag,
  då tog han ner den och såg efter hur debet och kredit gick ihop.
  
  -- Men kanske, kanske, mumlade han ändå, att det inte är den där guden
  i alla fall. Kan det vara möjligt att jag skulle vara lika osäker på om
  detta var rätt _även om jag vore alldeles säker_ på att all tillvaro
  upphörde i och med döden? Jo då, jag skulle tycka att det hela vore
  orätt ändå. Mot -- mot den andre!
  
  Han skrattade. När hedningarna, som icke hava lagen, ändå gör det lagen
  bjuder! ropade han. Nu lade han sig på sängen. Men hon skall komma. Jag
  ämnar inte leva utan henne, jag kan det inte, hon är redan i hela min
  varelse. Vad tjänar det till att bråka om saken då. Dåre, du vet, att du
  skall äga henne, du har ägt så många att du vet det. Du vet det. Ha, ha!
  Vi ska synda, ty vi kan ej annat. Så länge världen står, kommer de att
  göra så, de flesta människor, de allra flesta.
  
  Han fick en idé, han började städa ateljén, fast klockan redan gick på
  två. Under det han var sysselsatt med detta kom Terje tillbaka. David
  stannade förläget med sitt arbete att sopa golvet.
  
  Då först kom David ihåg den sena timmen, klockan var redan över ett,
  och Husfadern skulle nog finna det konstigt att han städade just nu. Men
  den gode mannen var tydligen van vid åtskilligt, han klev lugnt över
  dammborsten och sophögen, satte sig i sängen, stack ett stycke tobak i
  munnen och lade en tidning utbredd framför sig att spotta på.
  
  -- Väntar du främmande? frågade han sömnigt.
  
  Och David fann att han måste röja en del av sin hemlighet, annars var
  han inte övertygad om att de fick vara ensamma.
  
  -- Jag väntar en flicka hit i morgon klockan två, svarade han nästan
  blygt, en bekant, för resten en anständig -- en anständig familjeflicka
  som händelsevis är i stan.
  
  -- Ja, dom är värst dom, sade Husfadern allvarsamt. Emellertid ska jag
  varna grabbarna, så kan du ta nyckeln på insidan, så får du vara ostörd.
  Det är för resten -- han lade sig ner och tittade stint i taket -- eget
  att -- det var klockan två, du sa? -- eget att jag alldeles kommit ifrån
  det där -- jag har inte haft ett fruntimmer häruppe på ett helt år, ända
  sen den där finskan slutade. Jag är inte sådan, jag -- men vad tusan är
  det med däj? Är du sjuk? Har du feber? Du ser ut som ett lik! Du är kär,
  förstås. Husfadern vände sina milda ögon mot David och strök sitt bruna
  skägg. Det är eget när en är kär. Jag hade en käresta en gång, en enda
  gång, det är eget att vara kär. Jag kunde inte äta -- eller rättare, det
  gjorde ont när jag sväljde, det satt en klump i halsen jämt och bröstet
  kändes hopkramat. Inte sov jag, inte åt jag, men si supa, det kunde jag.
  Är det inte eget?
  
  -- Jo mycket. David fraktade undan soporna och ordnade bädden på golvet,
  tog av sig rocken och skorna, det var för kallt att klä av sig alldeles,
  och släckte lampan.
  
  -- Men om det inte beror på kärlek utan kanske på förkylning, då ska du
  koka varmt vatten på spritköket och dricka toddy. Det finns en skvätt
  konjak i skåpet, hördes Husfaderns röst genom mörkret. Han nästan låg
  och pratade för sig själv. Det är länge sen, sade han stilla, jag var
  bara tjugu år, nu är jag tretti. För resten, må hin ta henne! Har du
  tänkt på varför jag ligger i den här kupan egentligen? Kommer jag
  någonstans, blir det nånting? Ä de nån mening i att leva så här? Han
  tycktes vända sig mot väggen. Jag ger även detta fan, sade han, i morgon
  ska jag ut i Haga och måla, nu har jag fem dukar hos juden. Tre kronor
  på stycket. Ganska billigt, god natt, du galgfågel!
  
  -- God natt! Han drog täcket över huvudet, men sömnen ville inte komma.
  En timme låg han och funderade under det han blev allt vaknare. Detta
  går ej an, tänkte han. Jag blir galen.
  
  Husfadern snarkade redan. David smög sig sakta upp och fram till skåpet
  för att få tag i konjaksflaskan han talat om. Men han stannade häpen
  över den plötsliga förändring han tycktes genomgått. Han blev plötsligt
  helt omotiverat glad, kände sig uppsluppen. -- Kommer du först nu med
  drömlandet, kung Haschisch, skrattade han. Det skymtade som små,
  hoppande lågor för synen när han slöt ögonen. Gud vet vad Hartman lagat
  ihop, tänkte han, bäst jag kryper ned igen! Han lade sig på rygg och
  slöt ögonen. Framför honom stod med ens en liten man av trä, han såg ut
  som en japansk husgud. -- Jag heter Tao, sade trämannen, det betyder det
  högsta förnuftet, som icke kan fattas med förnuftet.
  
  David satte sig upp. Där var han -- ah, det var bara en liten lermodell
  som stod i hörnet, han såg den tydligt i månljuset nu, hur kunde han
  -- -- -- nu lade han sig ned igen och stirrade på lermodellen. Han rörde
  sig, var det inte den lilla japanska husguden, David handlat till sig i
  en lumpbod i New York?
  
  -- Jag är Tao, sade han. Ja visst, välkommen, Tao! Det vanställda
  träansiktet grinade, han såg ut som porslin och väggen bakom var
  blodröd. Nu kom Tao fram till bädden, han höll en kniv i handen, en
  gammal slidkniv med masurskaft. Han hade växt till storleken av en
  fullvuxen man. -- Kom med! pep han gällt, jag skall visa dig all
  världens härlighet.
  
  Han stannade med David på etthundratjugonde gatan. -- Här var det,
  sade Tao, fortfarande med kniven i handen, det är en kvinna här som du
  känner. De gick in, det var i samma hus han köpt Tao, en sexton års
  flicka stod bakom disken och klinkade på en gråmålad gitarr och sjöng
  den gamla "Old Robin Gray":
  
    Young Jamie loved me veel an' sought me for his bride --
        but saving a crown he'ad naething else beside --
  
  Under tiden dukade Tao te i rummet innanför. Fönstret stod öppet och
  tonerna av en orgel strömmade in från huset mitt emot.
  
  -- Mamma är i kapellet, sade flickan, vi måste rymma innan hon kommer,
  du ville ju att vi skulle ta nattåget till Brook Cherry i natt och gifta
  oss. Vi ska väl äta i palmsalongen, älskade? Men Tao vill inte, akta dig
  för Tao!
  
  De gick till tebordet, där Tao satt och läspade en visa till musiken
  från orgeln. När David stirrade på honom krympte han ihop och blev allt
  mindre. Så släppte han slidkniven, vars skaft blev för grovt för hans
  lilla trähand. Ziri! ropade David till flickan, Tao sover igen, Tao är
  bara en gud! Då tog Ziri och ställde upp honom på hyllan igen där han
  stått innan David köpte honom. -- Men nu får vi skynda oss innan min man
  kommer in, sade Ziri, men ännu var hon bara sexton år, tåget går inom
  tio minuter, sade hon, men tag mig först! Då bävade David av rädsla, det
  skall jag aldrig göra, skrek han. Vi måste packa och resa nu.
  
  Och de packade, å, så mycket de packade. Den ena kappsäcken efter den
  andra bars ut, allting i butiken skulle med. Inte ens det minsta skräp
  fick bli kvar, det var minnen, sade Ziri. Svetten rann utför Davids
  panna, armar och ben värkte men han packade alltjämt med förtvivlans
  raseri, det blev aldrig färdigt, det var hela berg av kappsäckar. De
  stängde vägen, de låg i staplar på hyllorna, på disken, upp mot taket.
  Alltjämt packade de. Orgeln i kapellet vrålade allt högre. Tao stod
  ensam på sin hylla och grinade som en djävul -- David stupade kull bland
  alla kappsäckarna, hans huvud var så hett och ryggen värkte. Tao gnolade
  igen, hans röst var som ett råttpip. Ziri kysste David. -- Nu ger vi oss
  i väg, viskade hon. Och de lämnade alltsammans och sprang.
  
  -- Det är en täppa hemma som heter Juskus, efter den finnen som först
  bodde där, sade han, han blev mördad och begravd nära tomten. Kring
  källargropen växer snår av al och björk, det är min lekplats som barn --
  vi flyr dit! skrek han till Ziri. Orgelbruset tystnade, gatan vidgade
  sig, skogen började, hand i hand sprang de genom väldiga ödemarker,
  gröna skogar, silvervita bäckar och gick på stränderna av smala, mörka
  åar.
  
  De satt under väldiga, skuggiga träd och talade om kärleken, den eviga,
  icke jordiska kärleken, som är allvarsammare än döden och mäktigare än
  Niagara. Han såg in i Ziris ögon, de vidgade sig, han såg på andra sidan
  om dem ett land med fruktträd och blänkande hav, hennes ögon blev portar
  och genom dem kunde han se paradiset. Så kysste de varandra och sprang
  igen. Flämtande stupade de omkull framför den gamla gravhögen vid
  Juskus. De somnade i varandras armar. När han vaknade var Ziri
  försvunnen. Han låg och stirrade på den gamla gravhögen och såg hur
  jorden öppnade sig. En man steg upp ur graven, skakade leran av sig och
  stirrade med blinda ögon rakt mot solen som just steg upp röd bakom
  Baddobergets svarta åsar. Det var Tao, han liknade en finne och höll
  en slidkniv i handen. Men han var klädd i en grå vadmalsjacka,
  becksömsstövlar med näversulor och knivbälte med hornknappar. Han
  skakade i hela kroppen liksom av raseri, vacklande, raglande försökte
  han gå några steg framåt men föll huvudstupa ned i sin grop igen.
  Ett skott ekade genom skogen, David reste sig och sprang, han hörde
  hundskall och skyndade dit. Hans bäste vän och jaktkamrat, Harry, låg
  och blödde ur ett otäckt sår i sidan, han hade skjutit sig själv, han
  rev av honom västen och lindade den kring hans kropp som en gördel under
  det den döendes stövlar sparkade upp jorden och ljungen runt om och
  bröstet hävdes. Hans ansikte blev så skönt i döden, David böjde sig ned
  och såg in i ögonen, han såg hur de vidgades, de blev som ett par mörka
  portar, genom dem skymtade paradiset. Det var Ziri.
  
  Hand i hand sprang de igen, genom stora aspskogar, vars grenar slog dem
  i ansiktet, över brinnande risland där svarta karlar sprang och flåsade
  med granruskor i händerna, över hällar så heta att deras fötter brändes,
  genom byar, över åsar, kärr och tjärnar, genom städer där mörkhyade
  soldater postade i gathörnen och skott smällde. Husen ramlade, taken
  rämnade och vräkte sig ut över gatorna, granater fräste på torgen,
  vidare, vidare, fortare, fortare! skrek Ziri. Tao har vaknat, Tao kommer
  och dödar vår kärlek! På alla sidor om vägen rann blod, jorden skalv och
  dånade, mitt i larmet kom ett expresståg körande, det stannade, de steg
  in i vagnen, det satte sig i gång, de var räddade, de sjönk ned på en
  soffa och höll flämtande varandras händer, hårt, hårt, aldrig skulle de
  skiljas mer. Tåget bestod av en enda vagn, så lång, att dess bortre del
  försvann i fjärran, och där långt ifrån i dunklet kom konduktören. Han
  var liten som en dvärg, han växte när han kom närmare, det var hans
  barndomsvän som skjutit sig, han kom ännu närmare och drog sin kniv --
  Juskus-Lars. Sakta som en spindel kröp han inpå dem. -- Det är Tao,
  skrek Ziri. Orgeln brusade igen, tåget stannade och de steg ur. På
  plattformen möttes de av hurrande människor som viftade med stora
  kvastar av astrar och azaleor. Ett svart tempel reste sig bland palmer
  i fjärran, en skara präster i gula mantlar bildade häck kring Tao och
  Ziri, som skulle vigas i Mahamkaras tempel.
  
  David gick ifrån dem och stannade i lumpboden på etthundratjugonde
  gatan. Han steg in i rummet, det var tomt, men på en hylla låg Tao, den
  lille trämannen, och sov. Han var klädd som en finne, hade hornknappar i
  bältet och sov med öppna ögon. Kniven låg bredvid. Han tog kniven, satte
  den mot Taos hals och förde den sågande fram och tillbaka. Den gnisslade
  mot trähalsen -- Förnuft! skrek han, Tao, vad är du mot kärleken! Han
  skar allt djupare tills han höll huvudet i handen och stirrade in i
  ögonen, de tycktes allt vackrare, de vidgades, de blev portar och genom
  dem kunde han se in i paradiset. Det var Ziris huvud han höll i handen,
  men han grät icke och var ej rädd. En lång stund stod han alldeles
  stilla och hörde hur orgeln brusade igen. Han höll ej längre det
  avskurna huvudet i handen, han höll bara en liten bok, en svart bok,
  _Sanningen_ stod det på pärmen. Medan han förgäves höll på att öppna den
  försvann hela jorden. Han var bland bländande, höga vita alper, en sky
  av stjärnljus flöt ned, och ljuset brusade som en orgel.
  
  -- Lever jag eller är jag död? viskade han och satte sig upp på bädden.
  Hans huvud var lätt, befriat, han kände sig föryngrad, liksom renad,
  räddad. -- Herre Gud, klockan är ett på dagen, ropade han, om en timme
  skall hon vara här!
  
  Han sparkade till lermodellen så att den föll i bitar.
  
  Sedan började han hastigt ordna rummet. Han tyckte att han till
  sist fått det mycket vackert, och han sprang nedför trapporna till
  blomsterhandeln på hörnet och köpte blommor som han ordnade i en gammal
  målad kruka och ställde mitt på det gröna bordet. Till och med solen
  tittade in ett tag och hälsade, ute på gården gick någon och sjöng,
  tvärs emot i ett fönster drillade en kanariefågel. Bullret från gatan
  ljöd skrattande muntert och i trappan hade han mött Martinus, som varit
  upp och hämtat något och nickade farväl åt David med ett spjuveraktigt
  leende. Husfadern hade lämnat en lapp på bordet att ingen kom tillbaka
  före sex. I ateljén rådde en dager av nästan blått, tunt, filtrerat
  ljus, de många glada skisserna lyste och skimrade från väggarna. Hela
  rummet jublade, tyckte han. Och nu -- hans hjärta klappade litet fortare
  -- nu var det tid att gå och möta henne. Ett ögonblick mindes han Tao
  och stod och grubblade över honom en stund, tills det slog kvarten i
  Östermalmskyrkan. Då såg han sig för sista gången i den stora spegeln
  som stod i ett hörn, fnös litet åt de illa medfarna skorna och gick
  nedför trappan. Han var vid den tiden en lång, smärt och slätrakad
  yngling med hög panna och ett något plågat ansikte. Husfadern brukade
  kalla honom Hjortdödaren, därför att ansiktsprofilen var ett rödskinns.
  
  
  9. De lyckliga och deras olyckor
  
  Hon kommer in i ateljén med små försiktiga, rädda steg, hon vet knappt
  om hon törs se sig omkring, hon verkar oändligt blyg och ändå tror David
  att han ser något av eggande begär i hennes slånbärssvarta ögon. Han är
  från början en sjukligt misstänksam älskare, det flyger underliga tankar
  genom hans unga heta huvud, han tycker ibland att det inte kan vara
  möjligt annat än att han är ämnad till leksak åt en lysten kvinna, han
  tycker nästan samtidigt att aldrig någonsin en kvinna sett så svekfritt
  trofast ut, haft så kloka, ärliga ögon. Ja, han är ingen blind älskare
  -- nu vet han knappt om han ens är en älskare, i samma ögonblick han
  håller henne i armarna far en darrning genom honom: famnar han en ny
  olycka? Är det små glimtar ur en vildkatts ögon han ser? Är det en blyg
  furie? Men han barmar sig själv ögonblickligen för all sin dårskap och i
  nästa ögonblick fuktas hans öga av tacksamhet över hennes kärlek. Och de
  sitter bägge två som två snälla barn på den blå filten som döljer de
  smutsiga lakanen i Terjes säng -- visserligen litet underligt att redan
  sitta där, tänker han, ty hans febervakna förstånd kan aldrig låta bli
  att arbeta, men det finns ju ingen annanstans där man sitter bekvämt.
  Hon kysser honom så att han kommer att tänka på den där furien igen, hon
  tycks dyrka honom, hon stirrar in i hans ögon som såge hon in i en helig
  eld, och aldrig hade han sett henne så vacker och ung som nu, aldrig
  hade han älskats som nu, med så få ord, men så lidelsefullt. Och ändå
  kan han ej bli berusad just nu, och det är ett slags skymning över hans
  ögon, som ej fanns där den där gången på konditoriet. Men han känner att
  han börjar längta efter den där vildkatten som han sett i hennes ögon,
  han känner sig vild, vansinnig, som buren av svarta, starka vingar över
  en avgrund, han vill leva starkt, han vill handla hänsynslöst -- han
  vill -- plötsligt vill han ha henne -- ögonblickligen. Då sliter han sig
  loss och går upp och ställer sig vid fönstret, tyst men brinnande. Hans
  tilltagande passion hindrar honom ej från att i samma ögonblick tänka:
  det var måhända det enda jag ville henne! Så måste det vara, det kan ej
  vara på annat sätt. Men icke ett steg vidare, jag skall hålla reda på
  djuret i mig. Han biter ihop tänderna och får något hårt över ansiktet.
  Så vänder han sig om och ser på henne. Han blir nästan brännhet -- har
  hon genomskådat honom, har hon vid beröringen _känt_ hans begär? Herre
  Gud hon är ju ingen ung oerfaren flicka -- det är inte första gången --
  att han då alltid måste tänka på det där!
  
  Och han går åter och sätter sig bredvid henne.
  
  -- Älskar du mig? frågade hon, är det möjligt att du älskar mig? Och han
  försäkrar att han gör det.
  
  -- Älskar du mig -- fast jag är fattig och ingenting -- fast jag ej ens
  har en fast anställning? frågar han. Och hon försäkrar att hon aldrig,
  aldrig älskat någon som han. Och de sitter och viskar till varandra som
  om detta vore den allra första vaknande kärleken som en vårdag tänt eld
  i dem. Och dock, tänker han, har hon i fem år varit hos en annan man,
  och han, han har varit hos Crispi. Livet är så underligt, det kastar oss
  hit och dit, man skall bara vara ett spån som följer med strömmen. All
  hans gamla melankoli griper honom, han känner sig bitter och olycklig
  utan att veta varför. Men han tiger och bara smeker henne, ömt, varligt,
  passionen är borta, han blir nästan tankspridd.
  
  Ziri, hon vet ej heller hur allt detta skall sluta, hennes unga älskare
  ser ju på henne som om han tyst sörjde en död. Hon sitter och grubblar
  över detta, och plötsligt trycker hon sig intill honom. -- Jag är så
  ensam -- allt är så förskräckligt, rädda mig -- älskade! Hon ryser när
  hon säger detta. Hennes mörka hår vilar mot hans kind, hennes ena fot
  och vrist är blottad, hon lutar sig starkt mot honom, och han känner
  hennes mjuka bröst. Han flammar till, tar henne i famn och kysser henne.
  Men med ett förskräckt utrop sliter hon sig lös, hon står darrande på
  golvet med nedslagna ögon. -- Jag måste gå, jag har redan varit för
  länge, flämtar hon, och han stiger upp, ännu med rött, men behärskat
  ansikte, och hjälper henne med kappan. Han vill säga något, men rösten
  bara famlar, han omfamnar henne på ett så tydligt sätt att hon bannar
  honom. Och han hinner knappt fråga: När? och få till svar: I morgon,
  samma tid, förrän hon är utom dörren. Han står stilla och hör henne
  stiga in i hissen, tjutande går den nedåt, hela rummet vibrerar. Hu,
  det låter som en hög vargar när hissen går!
  
  Men de träffas dagen efter, och dagen därefter och många dagar som flöt
  bort som ett ingenting. De gick sida vid sida utför blåsiga, våta gator,
  och människorna såg förundrade på dem och tyckte väl att de var mycket
  lyckliga, och det var de också. När de satt på någon kall och tröstlös
  soffa under Djurgårdens avlövade ekar och såg in i varandras ögon så
  kände de ej alls den fuktiga vinden som smekte dem hårt och omilt. De
  kunde leta sig vägar och gömslen långt in under träden och bryta grenar
  att sitta på. Och han berättade henne sitt livs historia och hon hörde
  på, och han dolde ingenting och för det tycktes hon älska honom ännu
  mer. Och ibland hade de en liten högtid för sig själva uppe på Terjes
  vindskupa, de hade vin och blommor och de var rusiga av salighet.
  
  En dag, en kväll stred han med henne och vann henne fullständigt,
  och efteråt brast hon i gråt och grät länge. Och det var ganska
  besynnerligt: från och med den dagen kunde de ej vara tillsammans utan
  att äga varandra alldeles. Men ännu besynnerligare fann hon det, att
  hennes farhågor för att kärleken dem emellan då skulle upphöra alldeles
  inte slog in. De endast åtrådde varandra häftigare, deras kärlek växte,
  syntes det dem, dag för dag. Men först nu kom där en skugga mitt i
  solen, den kom krypande sakta, men säkert. Det var det tröstlösa, det
  meningslösa i deras förhållande, som nu satt och gnagde deras unga
  hjärtan. Om sin man talade hon aldrig och han var henne tacksam för
  detta. Han beslöt att icke tänka på något, att bara leva för stunden,
  han sade henne att hon blivit en del av honom, att han aldrig, aldrig
  kunde bli fri mer. De måste alltid vara tillsammans och älska varandra.
  Och hon viskade att så skulle det vara, men de trodde ingendera att det
  skulle få vara så.
  
  En dag när han ej träffat henne på tre dygn, gick han ut till Djurgården
  ensam och sökte upp en av de många platser där de suttit tillsamman. Där
  långt inne bland ekarna och almarna stod ett litet träd med nästan torra
  grenar. Han mindes att hon en gång rispat sin kind mot en av dem, han
  bröt av en bit av den och kysste den och tog den med sig. Han skulle
  kunnat kyssa märkena i sanden efter hennes klack. Hon var numera David
  Ramms lilla gud, någon annan behövde han ej för tillfället och han
  grubblade inte så mycket som förr. Han oroades ej mycket, han levde i
  ett tillstånd av vila och hänryckning på en gång, hela det fula livet
  var borta, det fanns bara han och hon.
  
  De vågade ej besöka krogar och konditorier, men de uppsökte små billiga
  ställen i utkanterna av staden och satt där bland murare och målare och
  slaktare, vilka stirrade på dem så mycket de orkade utan att kunna störa
  dem det minsta. Och någon gång tog de tåget ut till förstäderna och satt
  hopklämda på någon billig biograf, när regnet drev dem under tak. En
  enda gång hade de druckit kaffe på Operabaren med påföljd att en av
  Ziris bekanta genast kom och hälsade på henne, kastande en förundrad
  blick på den magre ynglingen med det något svärmiska ansiktet. Sedan
  gick de endast till för deras bekanta omöjliga ställen och framlevde på
  detta sätt ett par månader.
  
  Det är redan i november men ganska milt, själva vinterstormen far fram
  blid och nästan uppmuntrande genom gatorna, åtminstone tycker David så,
  tunnklädd som han är, vad är väl ändå stormen annat än ett glatt och
  ljuvligt budskap: samma storm susar ju kring dem bägge, samma stjärnljus
  flammar över dem därute i skogen bland de våta trädstammarna, samma
  fjärran buller från staden når deras öron, där de ligger sida vid sida
  på en yllefilt i lä bakom ett par klippor. Och hans älskade är ju så
  varmt klädd i sälskinn -- vad kan det betyda om han fryser själv en
  smula, han är stark och seg, och han har ju först nu börjat leva!
  
  Men i natt, när han kommer hem, är han verkligen hungrig. Han erinrar
  sig att han just ingenting ätit på hela dagen, och han är ju alldeles
  pank. Han minns att Ziri föreslagit att de skulle gå bort och äta kväll
  på ett avlägset värdshus, men att han avslagit det, han hade inga
  pengar, men det hade han inte sagt henne, bara att han nyss ätit. Hon
  hade sett ledsen ut, kanske var hon hungrig själv? eller anade hon att
  han svalt sig fram? Herre Gud, behövde hon mer än betrakta hans rock för
  att se det? Kanske detta, att han var så tarvligt klädd, var en del av
  orsaken till hennes rädsla för offentliga lokaler?
  
  Hon var oftast så tyst och sorgsen numera, vem kunde veta vad hon tänkte
  på. Ångrade hon det hela? Men nej, hon älskade ju honom så vansinnigt.
  
  Han satte sig i den tomma sängen -- Terje och de övriga var bortresta på
  en vecka -- och grubblade. För första gången blev det nu honom klart att
  han icke kunde fortsätta att gå så här, han skulle komma att gå under.
  Han hade ju föresatt sig att arbeta, att skriva en bok, att göra fria
  reportage för tidningarna -- alltsammans hade sopats bort och gått om
  intet för kärlekens skull, och ville han inte gå under, måste han börja
  arbeta. Med vad? Kunde han resa hem? Från Ziri -- och vad skulle han
  göra hemma? Nilenius skulle strax uppenbara sig, tala i ynklig ton om
  hur svårt han hade det, lista ut om han var pank eller ej, förfölja
  honom vart han gick, pocka på hans sällskap. Om inte Nilenius funnes,
  skulle han kunna låna ett hundra kronor av Hartman, det räckte ett par
  månader där hemma, och så arbeta i lugn och ro en tid. Men då skulle
  Nilenius aldrig en dag lämna honom i fred, han skulle arbeta på att få
  David med på någon brottslig handling, så att denne bleve lika föraktad
  som han var själv. Han hade länge förstått att Nilenius syftade på detta
  -- kanske hade han ej det så klart uttänkt, men han strävade dit ändå.
  För varje gång David lyckades med något och vann erkännande, sjönk
  Nilenius ihop -- blev svart i ansiktet och dyster -- för varje gång
  David kom hem pank och trasig, levde Nilenius upp igen, kom inpå honom
  som ett slags hånfullt beskyddande far, beklagade och flinade. Å, det
  skulle inte vara så svårt att tänka sig att man sköt Nilenius ett
  revolverskott genom huvudet! Fördärvade han inte allt, hela hemtrakten,
  fanns det en vrå av det gamla barndomslandet i vildmarken där David
  trivdes och där han ej strax hörde Nilenius' klumpiga gång och pustande
  röst? Om han ändå ville supa ihjäl sig!
  
  Denna natt sov han inte utan bara grubblade, det var så länge sedan
  sådant hände honom nu. Han hade verkligen vilat sig från all världen en
  tid. Nu var det visst tid att stå upp och vandra igen! Men Ziri, hur
  skulle han göra med Ziri? Han kunde ju aldrig få henne skild och gifta
  sig med henne, hans liv skulle aldrig komma att gestalta sig så. Var det
  då möjligt att fortsätta längre, bäst att göra slut -- om han nu kunde!
  
  Nästa dag sade han henne att han måste börja arbeta och att det var bäst
  de ej träffades på en vecka, han måste nödvändigt förtjäna pengar. Det
  gick ej an att gå så här. Hon tycktes bli glad över det -- hon frågade
  om han skulle skriva. -- Säg, kunde du ej bli tidningsman igen, undrade
  hon. Det var som om hon i detta sett ett svagt hopp till något som
  annars var omöjligt.
  
  -- Jag har endast varit tidningsman i Amerika, sade han, och det
  är så olika där -- allting så specialiserat. På en av dessa små
  stockholmstidningar finns det intet annat än reportage som jag får göra
  -- och det är mycket svårt att komma in.
  
  I verkligheten ville han icke ha någon fast plats, det var nu en av hans
  sämre sidor, denna vagabondnatur, som ifall han sökte sig en syssla,
  strax drev honom ut på gatan igen -- eller ut i skogen. Det är mycket
  illa, tänkte han, att jag är sådan, och jag önskar ändå inte att jag
  vore på något annat sätt. Men vad det vore skönt att ha ett tusen
  kronor just nu, så att jag kunde äta mig mätt varje dag och gå här hela
  vintern! Han hade aldrig hyst något agg eller någon avund till de rika,
  över huvud hade han alltid föraktat jordiskt välstånd, det var något som
  inte angick honom. Alltför mycket hade han tyckt sig genomträngd av
  känslan av alltings förgänglighet, så nära inpå dödens och vanvettets
  ansikte hade han alltid stått, att han tyckt sig leva endast för att
  lära sig dö. Men nu föll det honom in att fattigdomen vore den största
  förbannelsen. Om han ej vore fattig, skulle han lätt kunna bli kvitt
  Nilenius. Han skulle kunna bygga sig ett litet nätt hus uppe i de
  hemlighetsfulla skogarna vid stranden av någon tjärn, och där skulle
  Ziri kunna hälsa på honom. Far skulle slippa att svälta och slita -- och
  hur länge var det sedan lilla mor fick något nytt på sig? Mor skulle få
  en ny, varm dräkt, en mörkgrå dräkt som passade hennes grånande hår. Så
  liten hon var, mor, och så ung hon föreföll ännu! Och på brödernas grav
  skulle han resa en liten sten, som han skulle utvälja och hämta själv
  bland de mossiga, gröna hällarna vid Bandarbäcken. På stenen skulle han
  rista dessa ord: Med örat har jag hört talas om Dig men nu har mitt öga
  sett Dig. Med pengar kunde man göra mycket, med rikedom var man lycklig.
  
  Vart hade han kommit? Gällde det inte att arbeta nu, inte drömma? Eller
  skulle han uppsöka Hartman -- han var redan skyldig honom trehundra
  kronor -- men det var ju ingenting för en förmögen man, en miljonär.
  Säkerligen skulle han med glädje låna honom ett tusen kronor om han
  uppgav ett klokt ändamål. Men någonting avhöll honom därifrån, en känsla
  av att detta ej vore annat än att uppskjuta katastrofen. Han måste
  skaffa sig arbete.
  
  I tre dagar försökte han sin lycka på tidningsredaktionerna, men utan
  löfte om någon fast anställning. Däremot sade honom redaktörerna på
  ett par smärre dagliga tidningar att han vore välkommen med litterära
  bidrag, historier ur vildmarkslivet, "så vilda som möjligt", uttryckte
  en herre sig. Vildmarksnovellen hade kommit på modet, poeterna var
  vildmarkspoeter. Man var villig att betala honom ända till fem kronor
  spalten för det han skrev, om det var bra och motiven var "från
  vildmarkerna".
  
  Hela den påföljande dagen blir för honom som en suddig, men ändå
  besynnerligt beklämmande dröm, han sitter på ateljén ensam med huvudet
  i händerna, icke vetande vad han skulle göra. Hans kassa är snart slut.
  Han finner det skamligt att leva på kamraterna och han ville ej bedja
  Hartman om mera pengar. Han vet ej vad han skall göra. Ej heller förstår
  han sig själv. Han minns att då Ziri var hos honom, kände han beklämning
  vid tanken att ha närmat sig henne, han tvivlade på att han verkligen
  älskade henne, ja, han hade till och med väntat med en viss otålighet
  att hennes steg skulle bortdö nedåt trappan. Nu när hon ej var hos
  honom, längtade han intensivt efter henne, han tyckte att hon var hans,
  helt och hållet, en uppenbarelse i hans fattiga liv, en rikedom att ha.
  Och ändå kom han ihåg att det han först älskat hos henne var hennes
  intelligens, hennes vördnad inför religionens och bönens under -- men
  av allt detta hade han ju ej märkt ett spår under deras korta
  sammanträffanden, hon hade varit helt och hållet kvinna bara. Var
  det möjligt att kropparna från början åstundat varandra, och att de
  intellektuella beröringspunkterna endast utgjorde mediet, länken som
  skulle förena deras kroppar? Var det möjligt att kärlekens mekanism hos
  honom var så grov och enkel? Det dolde sig säkert något bakom, det kunde
  ej vara begär. Han satt på förmiddagen på ölstugan "Konungen" och
  begrundade detta, under det Monna Lisa svansade kring hans bord. Lokalen
  var så gott som tom. Hur kunde det då vara möjligt, ifall han var kär i
  Ziri, att han nu kunde uppehålla sig med att prata nonsens med Monna
  Lisa? Han till och med kurtiserade henne, han satt och fann ett visst
  beskt nöje i att göra detta, han började till och med åtrå Lisa. Nu
  ryste han för sig själv -- var han verkligen ej bättre än vilken som
  helst slyngel, förmådde ej kärleken rensa ut något skräp ur honom, satt
  han bara ihop med erotiska begär? Detta föreföll honom smutsigt, och när
  han nu var sådan, då borde han också göra slut på sin förbindelse med
  Ziri. Medan han tänkte detta höll han Lisas hand och kände hur het den
  var. Jag är ett svin, tänkte han, undrar om andra män är likadana? Just
  då kallades Lisa bort, en ny gäst kom.
  
  Den nykomne gästen bar ett par guldbågade glasögon över en mycket skarp
  näsa, hans ögon lyste dimmiga bakom glasen och hans kinder var pussigt
  bleka. Han hade en lutande gång och såg ut som om han bar på en tung
  börda, även när han satt, han pustade och torkade av sig svetten med en
  vit näsduk. Någonting av trött bitterhet fanns i hans ansikte, han var
  vårdslöst klädd och orakad, men hade något förnämt och tillknäppt över
  sig, hans rörelser och blickar skvallrade om en vaksam, pinad människa,
  en oändligt trött man, med många omsorger, fyrtio år kanske, ämbetsman,
  överhopad av arbete, som ramlat in här för att sitta i ett hörn i
  skuggan en minut, fri från vardagssläpets brännande hetta. Han drack ett
  glas öl och satt sedan med huvudet bekymmerfullt lutat i handen, vilande
  sig, som det syntes.
  
  Någonting ovanligt i hans väsen kom David att betrakta honom. Kanske var
  det det att han aldrig sett ett så uttröttat ansikte förr -- eller var
  det den lurande blicken, de misstänksamma vridningarna på huvudet? Av
  allt att döma var han stamkund. David steg upp, gick in i skänkrummet
  och ämnade fråga Lisa vem denne man var. Lisa var mycket glad åt
  besöket, och han nästan glömde bort både gästen och sin egen nyfikenhet,
  lade armen om Lisas liv och kysste henne häftigt. Men någon kom, och med
  ansträngt ansikte, ty han kände ett häftigt begär efter Lisas slanka,
  vackra kropp just nu, slet han sig lös, behärskade sig och frågade
  henne, fortfarande med armen om hennes liv, vem gästen med glasögonen
  var. Lisa svarade ögonblickligen, uttalade ett namn som kom honom att
  draga sig bort och blekna. Han skyndade till sin plats med hjärtat
  bultande, han satte sig likblek och tog en tidning liksom för att dölja
  sitt ansikte för denne trötte gäst mitt emot.
  
  Detta var således den man han -- den broder vars hustru det icke var
  honom lovligt att taga -- här satt han -- trött -- jo jo -- jaså --
  och här satt hans hustrus älskare, som mellan akterna kysste vilken
  krogflicka som helst. Han lämnade ett mynt på bordet och rusade iväg.
  Men bilden av den trötte, nästan kutryggige mannen med glasögonen
  förföljde honom även ute på gatan.
  
  Han ville ej en enda varelse ont, han ville ej heller tillfoga den här
  stackaren något lidande. Han ville leva i fred och vänskap med de trötta
  och pinade människorna. Men hur bar han sig i stället åt? Han var ett
  svin och det fattades honom kraft att låta bli att vara det.
  
  Jag tror jag blir cynisk, mumlade han. Jag har ingen rättighet att
  vara det, och det är ju sant att jag älskar henne. Jag älskar henne
  vansinnigt -- och ingen klok människa fäster avseende vid om jag kysser
  Lisa. Det är bara kroppen som vill ha sitt. Men varför är då min kärlek
  ej nog stark för att göra alla sådana små tilltag motbjudande? Nej,
  saken är helt enkelt den att jag inte älskar henne. Och i denna dag
  skall jag tala om det; göra slut på detta. Jag vill inte stjäla henne
  från den trötte mannen med glasögonen. Han sprang upp och knöt händerna.
  -- Jag vill -- inte! ropade han. Jag skall bli en hederlig människa,
  även om jag är trasig och fattig, skall jag dock känna mig ren invärtes.
  Punkt och slut!
  
  Men hon, hon har väl också en röst, tänkte han vidare. Om hon säger att
  hon ej vill leva utan mig -- och det har hon sagt -- då gör jag ju henne
  olycklig. Men hon skall också lyda sitt samvetes röst, om hon har något,
  och svider det, så är det bara bot för vad hon felat.
  
  
  10. Mannen med glasögonen
  
  -- Och ändå har jag ej någonsin riktigt velat gå med på detta, tänkte
  han en kväll. Jag ville det egentligen inte, jag är rädd för den och det
  är liksom vår synd bleve större då vi begår den därinne. Det kunde ha
  räckt till med Terjes vindskupa! Han stod en stund framför Ziris port
  innan han gick upp och ringde. Tamburklockans surrande någonstädes
  därinne, när han nervöst pressade knappen, kom honom nästan att rygga
  tillbaka. Jag är en klen och omanlig älskare, tänkte han.
  
  Hon öppnade själv, som så många andra gånger. De satt en stund i
  salongen. David såg sig alltid ängsligt omkring, i varje vrå misstänkte
  han att någon åskådare skulle ha gömt sig. Och när de om en stund befann
  sig i sängkammaren stred hans känsla av brottslighet ännu med hans
  lidelse och hans fruktan för en katastrof. Genom den där dörren,
  tänkte han, har _han_ gått många gånger, han har knackat sakta, ömt,
  tillbedjande har han i mörkret gått på tå fram till denna vita säng för
  att se om den högt älskade sov! över denna matta har han smugit sig -- i
  skymningen -- med sträckta armar -- --
  
  Och när han ägt henne, förekom det honom som vore rummets tunga
  parfymdoft redan gammal, som om deras glädje blott varit svindel. Men
  bara han såg på henne, älskade han henne igen, mycket mera än förr. De
  liksom hämtade andan nu, de drack vin och hetsade upp sig sedan, de var,
  vanvettiga, vilda, och när de slappa och förbi låg bredvid varandra,
  nakna, med heta kinder och begäret ännu lysande i ögonen, fast muskler
  och kött vägrade bistå dem mer, då kände han äckel och hat till
  alltsammans. Då kom för honom denna starka känsla av att verkligen ha
  _gjort orätt_, och den ville nästan krossa honom. Rummets väl stämda
  färger tilltalade honom ej mer, den tunga vita gardinen låg i stränga,
  brutala veck, den vita sängen hade fläckar i lackeringen som han ej sett
  förut, golvmattan var bestämt giftig. Vad var det också för en skammens
  hetta som fyllde detta rum? Och i denna känsla blandade sig fruktan: var
  det då säkert vad hon sade, att de aldrig skulle kunna överraskas här?
  
  Just som han klätt sig färdig i badrummet -- han var så rädd att han
  placerat sina kläder där -- hörde han plötsligt ett litet skrik. Ziri
  rusade in, likblek, nära att falla.
  
  -- Han -- göm dig -- han! flämtade hon.
  
  David var egentligen endast feg, när han gick och väntade på något
  som skulle inträffa, en gång i sticket ägde han en viss desperat
  kallblodighet, till och med när det gällt livet hade ofta ett kallt lugn
  inställt sig. Och nu hade han ögonblickligen klart för sig att även om
  mannen kom direkt in i sängkammaren vore det möjligt att rädda sig --
  för så vitt Ziri förstod att hålla mannen kvar en minut. Han var
  emellertid nu klädd från topp till tå, han såg sig omkring i
  toalettrummet. Det fanns bara en dörr dit, och han steg på tåspetsarna
  fram och reglade den. Därpå undersökte han sina fickor: han tycktes ej
  ha lämnat något därinne. Och just nu hörde han mannens röst ute i
  salongen. Han ropade på Ziri. Det berodde nu på om mannen hade något
  ärende hit in -- vilket väl knappt var troligt just nu. Det var icke
  rädslan som nu gjorde Davids kinder så vita, det var skamkänslan. Han
  förbannade sig själv. Jag är löjlig, tänkte han, helt enkelt löjlig, en
  narr, som gömmer mig för mina narraktigheters skull. Ett svin är jag!
  Och hon är en idiot som kunnat riskera detta!
  
  -- Ziri! hörde han mannens röst, skälvande, men klar.
  
  -- Ja, Harry, svarade hon från sovrummet. Det lät som om hon låg i
  bädden och talade, med täcket nästan över huvudet. Hon hade alltså haft
  sinnesnärvaro nog till detta. Med våldsamt bultande hjärta böjde han sig
  framåt mot dörren och lyssnade.
  
  -- Är du sjuk? Han var nu i dörren till hennes rum.
  
  -- Ja, sen i morse. Hon talade rätt lugnt, hennes rädsla kom dock väl
  till pass, rösten skalv till som om hon talat under frossbrytning.
  
  -- Jag ringer till doktor Ekstrand, då? Vad är det med dig, lilla barn?
  Ingenting farligt? Jag ringer. Jag kom hem bara för att tala om en glad
  nyhet, en verkligt glad nyhet.
  
  -- Vad då? Säg fort! Hon flämtade häftigt.
  
  -- Men du har ju feber, människa! Du kan dö! Vänta, jag skall hämta
  några pulver -- det finns i toalettrummet -- vänta, lilla du! Stackare,
  jag ringer genast --
  
  -- Hämta ingenting, jag tar inte några pulver -- nej, kom inte hit --
  och jag -- jag blir snart bra.
  
  Men han var redan vid dörren, som han försökte öppna. -- Som sagt, och
  jag som hade en så glad nyhet -- men dörren måtte vara reglad inifrån --
  är någon av barnen därinne? Det måtte vara något fel med låset!
  
  David såg sig omkring. Om låset -- om regeln gick sönder. Då var allt
  förlorat. Det fanns ingen möjlighet att gömma sig härinne. Han fick
  ögonen på ett fönster -- tredje våningen -- tredje våningen -- han smög
  sig dit och såg ned på en gård, betong, mumlade han, och gatsten. Jag är
  förlorad. Han drogs åter mot dörren, han kände en viss avsky för att stå
  undangömd till hälften i ett hörn när den gick upp. Mannen hade tydligen
  slutat sitt försök att få upp den -- Ziri underströk hans funderingar på
  något fel med låset. Vilken idiot! Men nu kom han tillbaka med något
  verktyg som han satte in i låset. David stod på ena sidan och mannen
  svettades på den andra. -- Hon kan inte sin roll -- tänkte han -- om jag
  bara tänkte på det förut -- och just då flög dörren upp. Han hörde ett
  vansinnigt skrik från Ziris rum -- han nästan förbannade henne, om hon
  tegat, om han fått gälla för inbrottstjuv, det hade varit bättre.
  
  De stod mitt emot varandra, mannen med glasögonen och David. En hel
  minut stirrade han på David, idiotiskt, häpet, mållöst. Sedan tog han
  sig över pannan, tycktes fått något klart för sig, steg åt sidan och
  släppte fram David som likblek gick förbi honom, men stannade vid
  dörren, liksom om han ansett det vara tillbörligt att han utstod straff,
  utkastning, skällsord, ångest. Mannen med glasögonen såg på honom med
  en vansinnigs ögon, skälvande i hela kroppen. Sedan gick han till
  sängkammardörren och såg på Ziri, varpå han stapplade fram till en
  korgstol i salongen, satte sig och brast i våldsam gråt.
  
  David hade på några sekunder genomgått två stadier och befann sig
  med ens i det tredje: från yttersta förskräckelse till onaturlig
  likgiltighet och från likgiltighet till skamkänsla och medlidande, och
  utan att tänka på vad han gjorde lutade han sig mot dörren till Ziris
  rum, med ryggen vänd mot den hysteriskt snyftande kvinnan, och såg i
  stel, stum sorg på mannen i korgstolen. Men då denne plötsligt lyfte upp
  sitt tårdränkta, förvridna ansikte och såg på David, tyckte han sig
  själv krympa ihop och betäckte ofrivilligt ansiktet med händerna. I tyst
  ångest men med en viss känsla av att i alla fall någonting orätt höll på
  att bestraffas, lyssnade han till den brustna, hypokondriska rösten från
  det snyftande klädbyltet i korgstolen. Han vågade ej se på honom av
  fruktan att liksom brännas av glansen från dessa blänkande ögon bakom
  de fuktiga glasen. Rösten talade verkligen.
  
  -- Jag har vetat det här -- ja, ja, ja, det har jag vetat, det här har
  man sagt -- men jag inte trott -- ja, ja, stå där, stilla där, det är
  alldeles riktigt att ni skall stå där, David Ramm, mellan mig och -- och
  den där! Där skall ni stå -- stå bara stilla där --
  
  Han tystnade och tycktes försöka behärska sig, han kämpade mot sin
  upprördhet med onaturlig styrka men snyftade till sist igen. Men nu lät
  rösten fastare, icke fullt så vansinnig som nyss:
  
  -- Och ni säger ingenting, ni, David Ramm? De säger att ni heter David
  Ramm -- men vad vet jag, jo visst, David Ramm. Sitt ned, jag ber er, jag
  är ändå en människa, ni är kanhända också en -- kan ni inte tala med
  mig, ni skall ju vara så intelligent? Hör ni! skrek han plötsligt liksom
  i raseri, pekande på en stol med armstöd, sitt ner, säger jag! Ni är ju
  min gäst -- inte sant? Sitt ned! säger jag, ni är väl inte feg så att ni
  springer er väg! Sitt ned! jag befaller det!
  
  David satte sig, mycket vit i ansiktet, med en min som en ångerfull
  brottsling tog han emot varje ord som ett piskrapp, som ett piskrapp väl
  förtjänt. Å, det kändes nästan som en barmhärtighet att bli plågad så
  rättfärdigt, så rättvist. Måtte han bara förbanna mig, tänkte han, det
  skall göra det lättare för mig.
  
  -- Så ja, vi har en del att tala om, en del att tala om. Han hade slutat
  snyfta och stirrade på den unge mannens ansikte, men utan hat, bara med
  förtvivlan i varje min och rörelse. -- Jag har vetat det här, att det
  skulle gå så -- det är mitt öde, men vet ni vad ni har gjort? Tror ni på
  Gud, herr David Ramm, tror ni sådant? Jag -- har också trott på en Gud,
  när jag var ung -- och -- han pekade häftigt mot sängkammardörren -- hon
  har hjälpt mig att tro. Ni kan inte tro vad vi älskade varandra! Vad jag
  älskade henne! Hur jag slitit och släpat och svultit -- vi var så glada
  när skulderna blev betalda -- och lilla Elsa skulle få uppfostran -- var
  är hon nu då, lilla Elsa, Elsa! ropade han hårt, kom och tala med din
  pappa! Bortskickad -- vad vet jag --
  
  -- Låt bli att tjuta därinne, låt bli att snyfta! skrek han plötsligt
  och sprang upp. _Du_ har väl ingenting att lipa över -- kärlek och barn
  och hem har jag gett dig, och älskaren sitter ju här -- sitter här,
  säger jag. Han slog häftigt igen dörren till Ziris rum och började gå
  åter och fram på golvet. Var inte rädd, David Ramm, sade han hånande,
  jag skall inte slå er. Sitt ned igen, säger jag!
  
  Och den groteska scenen började på nytt, de satt stilla mitt emot
  varandra och den vansinniga rösten talade:
  
  -- Ni trodde jag var dum? Rösten lät väsande som en orm. Ni trodde jag
  var dum! Å nej -- å nej -- jag har läst sönder min hjärna -- och sett
  mycket mer av världen än ni -- mycket mer än ni, hör ni det? Man kan
  inte lura mig, inte. Älskar ni henne, säg att ni älskar henne, att ni
  fördrar skammen och vanäran av fattigdom och allting för att gifta er
  med henne? Va? Säg? Svär det! Att ni fördrar själva döden, men att ni
  kunde ej annat för -- för att ni inte kan leva en minut utan henne! Jag
  vet att hon älskar er, jag har vetat det länge -- länge -- å, så evigt
  förbannat länge jag har vetat _det_ -- svär det, svär att ni drevs av en
  stor och ren kärlek, att -- om ni svär detta, vet ni då vad jag gör?
  nästan viskade han fram. Och David begrep alltmer att sinnesrörelsen
  gjort honom vansinnig.
  
  -- Ni svarar inte! Jo, jag gör så här: jag förlåter henne för hennes
  stora kärleks skull, och för er -- jag skall säga: jag förstår er --
  
  David rusade upp. -- Jag -- låt mig gå -- jag vill ingen förlåtelse ha.
  Han skalv som ett asplöv. Den halvt vansinnige högg honom i kragen.
  
  -- Ha -- jaså! Ni vill inte -- ni -- ni älskar henne inte -- men ser ni,
  det gör jag. Och därför så -- må fan ta er!
  
  Han kastade sig med en våldsam rörelse mot David och högg honom i
  strupen. David hade hittills känt sig vilja fördraga all slags
  bestraffning som ett slags rättvisa. Han var dock brottslig. Men nu slog
  han bort mannens hand och steg åt sidan. Den rena kroppsliga handlingen
  hade återgett honom en del av hans lugn. Tårarna stodo honom dock nästan
  i ögonen. Mannen med glasögonen stirrade hatfullt på honom. Plötsligt
  bet han i raseri samman tänderna, högg tag i en järnlinjal på bordet och
  skrek:
  
  -- Vill ni då att jag skall mörda er, skall jag mörda er?
  
  -- Om ni kunde, stackars människa -- men ni kan det inte, nästan
  snyftade han fram. Jag försvarar mig i alla fall av gammal vana. Jag är
  så -- stark mot ni.
  
  Den vansinnige stod en stund och stirrade på honom, därpå sprang han
  till andra ändan av rummet. Hans krokiga gestalt och tärda utseende
  nästan skrämde David ännu mer än hans hot. Han kom tillbaka med en bok.
  
  -- Brukar ni läsa i bibeln -- viskade han med väsande stämma -- jag har
  lagt emellan här tills ni skulle komma -- tills ni skulle komma, hör ni.
  -- Han ryste som i frossa, vaggande fram och åter med kroppen medan han
  sökte i boken. Så fick han upp stället, såg virrigt omkring sig och
  läste med hög, brusten röst, nästan snyftande:
  
  "Och Nathan sade till David: det var en gång i en stad två män, den
  ene rik, den andre fattig. Och -- och den rike hade -- många får. Den
  fattige hade intet -- -- -- utom ett enda litet lamm som han köpt och
  uppfött -- och som -- som åt bröd ur hans händer -- hör ni det? viskade
  han -- som -- åt -- bröd -- ur -- hans -- händer -- hans händer, och
  drack ur hans bägare och låg i -- i hans famn. Och det kom en vägfarande
  -- --"
  
  Han avbröt sig och föll i gråt. David gick fram till honom och sade utan
  att närmare tänka på det, skakande av rörelse:
  
  -- Jag ångrar mig, jag har gjort illa -- kan -- det finnas förlåtelse
  för detta? Kan ni förlåta mig -- eller bara ej tänka så bittert på mig?
  
  -- Förlåta? Er? Den förkrympte, darrande mannen reste sig upp till hela
  sin längd och såg genomträngande på David.
  
  -- Än henne då? Han pekade med en krampaktig rörelse mot Ziris dörr.
  Vad skall vi då göra med henne? Nu tog han igen ett steg mot David. Gå!
  Gå fort! skrek han, och det såg ut på nytt som ville han kasta sig över
  honom. David stod stilla, likblek, men utan fruktan, endast kännande en
  förkrossande blygsel. Den stackars förorättade mannen gick plötsligt
  tillbaka till sin korgstol och satte sig där med huvudet begravet i
  händerna. Tyst och sakta som om han varit rädd för att störa honom,
  smög David sig ut och nedför trapporna.
  
  Sakta vandrade han gatan framåt, och om han inför någon haft att göra
  reda för vad som hänt däruppe och hur han känt det, skulle han icke
  varit i stånd därtill. Endast en sak trodde han fullkomligt klar:
  förbindelsen med _henne_ var i och med detta avbruten, han nästan kände
  avsky för henne, fast han visste att han bort känna mera avsky för sig
  själv. Men han kände också denna senare avsky, den var emellertid så
  stark att den förlamade i stället för att riva upp. Han kände sig icke
  misslyckad eller krossad utan _dömd._ Hans liv hädanefter kunde ej
  försona vad han brutit mot en ensam, ärlig och strävsam man, som älskade
  sin hustru. Han hade förstört hans liv och han kände sig som en mördare,
  den där visserligen fått nåd för offentligt straff, men som aldrig kunde
  gottgöra vad han felat. Medan han gick och tänkte så, kom han förbi den
  lilla krogen "Norden" och gick in i matsalen. Han kände sig långt ifrån
  hungrig, det var snarast för att få vara i fred i fruktan för att möta
  någon bekant på gatan. Han utvalde ett bord längst bort och beställde
  utan att närmare reflektera över saken det första bästa han fann på
  matsedeln, ivrig att bli av med den flintskallige, sliskige kyparen
  fortast möjligt. Han drack en kvart rödvin till steken och gick direkt
  ut i kaféet. Då var klockan omkring fem, det fanns helt få gäster
  därinne. Han satt i en mörk vrå och beundrade lokalens förgyllda pelare
  och otäckt dammiga palmer, rummets fulhet stötte honom ej mer, han
  tyckte han haft behov av ett ännu vederstyggligare för att känna sig
  hemma. Föraktet för sig själv hade blivit nästan avsky, han förundrade
  sig att han kunde äta och dricka, han drack en myckenhet konjak till
  kaffet utan att känna sig berusad. Och nu först kom scenen från Ziris
  hem igen i all sin vedervärdighet. Om och om genomgick han den, försökte
  erinra sig varje detalj. Stödjande huvudet mot handen, fann han ett
  visst nöje i att sluta ögonen och i minnet rota igenom varje småsak som
  förknippats med händelsen. Hur många gånger han besökt henne däruppe
  mindes han ej. Man kom först in i en rymlig tambur, och sedan i en hall,
  sedan en salong. Där var ett grönt bord, ett rektangulärt bord med en
  grön duk, och stolar med grön stoppning, hela rummet var hållet i dämpat
  grönt, och där hängde en tavla mellan två dörrar med ett skogslandskap,
  en vild och mörk tjärn och furor omkring, små näckrosor lyste ute på
  vattnet. Det fanns ett slags salong till, i vitt, han hade aldrig trott
  att han kunde minnas allt detta, och där var en boksamling och en dyrbar
  flygel och alltsammans i en gammal förnäm stil. Hur han nu ansträngde
  sig kunde han ej minnas hurdana stolarna såg ut, det var förargligt --
  han måste hoppa över det. Alltså -- han drack ännu ett glas, häftigt,
  som om han varit ivrig att bli berusad -- sedan var det Ziris rum. Jag
  minns rummet, tänkte han, ett vackert rum, men jag minns henne också,
  hon älskade visst att gå klädd i sammet, hon var så mjuk i denna sammet.
  En gång hade hon haft en kärleksdräkt som fullkomligt berusat honom --
  en nunnedräkt i kolsvart med ett silkesrep, ett svart silkesrep, om
  midjan, hon verkade så kysk i den, och när han löste upp den, fanns
  hennes fullkomligt nakna kropp därunder, vit, skön och het som eld. Han
  hade älskat att ligga pressad över henne under det hon hade dräkten på
  sig, och så häftigt riva upp den -- -- vad det föreföll barnsligt nu!
  Och barnsligt var allt det andra de gjort, enfaldigt och gammalt.
  
  Och så -- mannen med glasögonen. Han rätade upp sig och såg sig skyggt
  omkring som om han fruktat få se honom. Mannen med glasögonen, hur bar
  han sig åt nu? Och Ziri, hur tog hon saken? Kan väl åren, kan väl åren
  hos dem läka även detta fula sår, som han rivit upp? Om han nu aldrig
  återsåg Ziri mer, och det skulle han aldrig göra, kunde det då finnas
  möjlighet att mannen förlät henne, att allt blev vad det varit? Men han
  visste ju ej hur det varit, det kanhända alltid varit -- nu för första
  gången pressades en tanke på honom att hon kanhända haft någon liknande
  förbindelse förut.
  
  Skulle mannen förskjuta henne? Skulle han bli vansinnig? Eller var han
  redan vansinnig?
  
  Han måste gå härifrån, hem till kamraterna, där skulle han kanske kunna
  glömma av alltsammans, åtminstone en halv timme. Han grävde efter
  penningar i fickan, han tycktes ej ha några. Då blev han plötsligt rädd.
  -- Idiot, mumlade han, hur kunde jag? Jag visste ju att jag var pank. Nu
  går det på tok -- han måste ringa till någon -- men vem? Ateljén hade
  ingen telefon. Han hade ingen att ringa till -- utom Monna Lisa! Hon
  var den enda av hans bekanta som kunde nås på telefon. Men detta var
  hädelse. Å, Hartman, att han ej tänkt på Hartman! Han reste sig och
  sprang till telefonen.
  
  
  11. Monna Lisa och historien om de små snörena
  
  Varför han i alla fall ringde till ölstugan "Konungen" och talade med
  Lisa i stället för att ringa upp Hartman var en lång tid efter ett
  mysterium för honom. Han ringde till "Konungen" och hade tur: Lisa hade
  slutat sin tjänstgöring och stod klädd och färdig att gå hem. Han sade
  henne rätt fram hur det var och bad henne komma till "Norden". Han
  skulle skaffa pengar innan kvällen och återbetala henne. Lisa hördes
  litet förvånad men var begåvad med ett gott hjärta, dessutom tilltalade
  det henne att komma så där oförhappandes ut på äventyr. Men medan han
  satt och väntade på henne, blygdes han, tog sig själv i upptuktelse,
  svor att han endast skulle låna tjugo kronor av henne, bjuda henne på
  kaffe och gå med henne till porten. I morgon skulle han sälja det
  manuskript han redan hade färdigt för "Eldsflamman" och gå direkt till
  "Konungen" och betala henne. Hur har jag kunnat glömma mig så, mumlade
  han, att jag kommit ut för allt detta? Har jag slutat tänka på min själ,
  är jag kvitt både böckerna, grubblet, ångesten, dödsaningen, och har
  jag bara blivit en vanlig kurtisör, en simpel kvinnojägare?
  
  Och just nu kom en tanke för honom som ej plågat honom på länge: hur far
  och mor hade det. Svalt de, så där halvt om halvt, led de brist, och --
  det allra värsta? Bad far för honom? Trodde de att han låg däruppe i
  stugan vid Asanders ås och läste och skrev? Hade Nilenius varit där och
  funnit kulan tom, och hade han sedan gått direkt till Davids föräldrar
  och berättat att fågeln flugit ut? Bad far -- för -- vällustingen? Tänk
  om far och mor visste! Gud hjälpe oss, de skulle aldrig få veta det! Här
  fanns ingen Nilenius som i minsta detalj bevakade alla hans vägar.
  
  Drucken till hälften, började han bli vek till sinnes, han rev ett blad
  ur anteckningsboken och började med blyertspennan ett brev hem. När han
  skrivit en stund, påminde han sig att han en gång förr rivit ett blad ur
  anteckningsboken. Det var på "Konungen", Lisa hade skaffat ett kuvert.
  "Ända sen i går natt kan jag ej leva utan er -- --"
  
  Han stoppade ner anteckningsboken, skrynklade till brevet hem och
  kastade det på golvet. Där kom Lisa!
  
  Hon var klädd så att det skulle föreställa elegant i kappa och muff
  och bredbrättig filthatt, och hon gick genom lokalen fram till hans bord
  med en löjligt drottninglik gång. Allt flera gäster hade kommit till och
  hon bekikades från tre håll av stirrande ögon ur ovala, blanka, röda,
  intetsägande ansikten. David visste vad de tänkte om henne, men det
  kvittade honom lika. Man kunde inte frångå att hon var vacker, de här
  herrarna skulle säkert med glädje gett ut ett par hundralappar på henne,
  om de fått. Men Lisa var ännu inte därhän, inte ännu åtminstone, hon
  ville bli gift med en skrivare, en som satt på kontor. Det var hennes
  dröm, och hon var uppriktigt ledsen att inte den här gossen David satt
  på kontor. Hon nickade vänligt åt honom och slog sig ned med förtjust
  min, helt nära intill honom i skinnsoffan. -- Jag skall återbetala i
  morgon -- då äter jag frukost på "Konungen", började han ivrigt, nästan
  för ivrigt.
  
  -- Det tvivlar jag inte på, det blir nog bra med den saken, sånt här kan
  hända vem som helst, svarade hon snällt och såg beskyddande på honom.
  Hon ville ha likör -- och punsch, men hon drack bara ett glas av
  vardera, hon var mycket försiktig och måttlig, och David brydde sig inte
  om att truga henne. Om en stund stack hon två tior i hans hand, under
  bordet så att ingen av gästerna skulle se, han stoppade ner dem, kände
  sig räddad och kunde ej låta bli att trycka hennes hand litet hårt under
  bordet. Till svar lutade hon sig litet väl mycket intill honom, så att
  en fyrkantigt växt herre mitt emot med ett rödrandigt ansikte bara
  gapade av avundsjuka. -- Den herrn skulle känna sig stolt att sitta vid
  hennes sida, de flesta av "Konungens" gäster vill gå ut med henne --
  varför känner jag mig inte stolt?
  
  Hon pratade mycket med honom. Hon påstod att fast det var så många som
  ville gå ut med henne och bjuda henne på teatern och på cirkus och på
  restauranger, så brydde hon sig inte stort om en enda, hon kunde inte gå
  ut med nån annan än den hon intresserade sig för. Men om det var nån som
  hon riktigt intresserade sig för, då gick hon nästan vart som helst --
  hon kunde inte svara för vad hon gjorde -- men då måste hon vara kär,
  förstås, annars var det alldeles omöjligt. Aldrig nånsin i livet skulle
  det kunna komma på fråga att en karlsperson, som hon uttryckte sig,
  skulle få komma henne för nära om det inte var fråga om riktig kärlek.
  
  -- Du ska aldrig gifta däj, föreslog han på måfå, för jag har sett så
  många äktenskap, och dom blir bara olyckliga. Eller om du ska det, så
  gift däj för pengar, det är det bästa.
  
  -- För pengar, usch nej då, aldrig i livet! Kär ska jag vara, fast nog
  medgives att det kan bli olyckligt när en gifter säj alltid, om det vill
  till. Hon satt och skvalpade med punschglaset så att det rann över på
  fingrarna, hennes fylliga underläpp sköts ut en smula och hon trampade
  och trummade med foten under bordet. Det är en familj som bor ovanför
  där jag bor, inte är dom lyckliga inte, han -- du skulle bara höra såna
  läten det är däroppifrån -- han pinar barnen för att han hatar frun så
  -- jag vet en hel historia, men man kan knappt tala om det, så ruskigt
  är det -- och ändå säjs det att dom var så lyckliga när dom gifte säj
  och inte är dom värst gamla heller och han har hittat på någonting som
  låter så hemskt så han plågar dem var kväll, dom gråter -- jag kan inte
  bo där snart --
  
  Han hade suttit och hört på henne med blekt, förstört ansikte, nästan
  förströdd. Nu röck han till och såg på henne. -- Lisa, får jag följa
  med dig hem och höra -- och du berättar detta för mig. Han hade bara en
  biavsikt med förslaget, och hon tycktes ana den. -- Du får inte komma
  upp på mitt rum, nej, jag vill inte. -- Men jag lovar att vara så snäll,
  jag skall bara sitta alldeles stilla -- jag vill gå nånstans, jag vill
  ha sällskap i kväll. Hon iakttog hans min med prövande ögon. -- Du -- du
  är inte som de andra, du är så häftig och konstig, jag skulle inte våga,
  sade hon förvirrad. -- Men snälla du, vad gör det? Jag svär att inte
  försöka ta i dig en gång, jag -- är så ensam!
  
  Slutet blev att han gick med henne. Vid porten ångrade hon sig igen, men
  han var envis, han åtrådde henne, hela hennes väsen var så frånskilt
  Ziris, så vulgärt. Han skulle göra sig kär i henne, han skulle skaffa
  sig henne som sällskap, hennes dumhet skulle passa honom, och hon retade
  honom med sin utmanande slanka men ändå fylliga kropp. Han övertalade
  henne, han ljög för henne, viskade att han tyckte om henne, och hon
  rodnade och lät honom hållas. De kom in i ett tarvligt möblerat rum två
  trappor upp, en hålögd kvinna med gult ansikte, troligen värdinnan,
  tycktes vilja äta upp dem med ögonen när de gick in men hon drog sig
  tillbaka i köksdörren och slog igen den med en skräll. -- Jag kan få
  ett stiligare rum än det här, jag behöver inte krusa, jämt är hon
  misstänksam och vaktar en som man vore ett barn, sade Lisa.
  
  Väl inne i rummet, visade Lisa ingen ängslighet för hans närvaro, men
  David satt i hennes tarvliga soffa och kämpade med sig själv. Hans lätta
  rus höll på att lägga sig, han kände sig vara på fel väg, en mörk och
  smutsig väg, och det lättsinne, som behövdes för att fullfölja de
  avsikter han haft mot Lisa, svek honom. Han tyckte att det kunde räcka
  nu, med last och lögn och dagdriveri. Men nu satt han här i alla fall --
  och -- vad var det?
  
  Från våningen ovanför hördes ett svagt ljud som han först liknade vid en
  duvas kuttrande. Så småningom ökade det i styrka och föreföll som ett
  barns gråt, men avbrutet, liksom sönderryckt i små korta stön. Sedan kom
  ett kvävt rop, med något outsägligt brustet i.
  
  -- Han heter Larsson, sitter på kontor hos Michelsens, upplyste Lisa.
  David hade en förnimmelse av någonting fasansfullt som ville tränga sig
  genom taket ned till dem. -- Slår han barnen i fyllan? frågade han.
  
  -- Nej då, han har hittat på andra sätt, ingen vet säkert utom en enda
  sak som värdinnan sett en gång -- han ger dom kaffe och svagdricka och
  sånt där, och så vet man hur det är med småttingar, dom där pojkarna
  är bara fem och åtta år -- jag vet inte om jag kan tala om det -- men
  värdinnan kallar det tortyr -- vet du vad tortyr är? Är det farligt?
  
  -- Du pratar! David reste sig upp och gick alldeles inpå henne, tog
  henne varligt i armen och satte henne i soffan. Visst vet jag vad tortyr
  är -- berätta nu alltihop, allt du vet!
  
  -- Å ja, nog för att jag kan tala om det, han har små smala snören som
  han binder om -- så när dom gråter och skriker och vill gå ut -- och han
  vill inte att dom skall gå ut -- för han vill plåga dom -- så tvingar
  han dom att stå stilla och han binder om snörena, så att det inte skall
  komma -- komma ändå -- och dom sväller opp av det -- och det är då dom
  gråter och han sitter och vaktar dom -- han är visst vansinnig -- men
  ingen kan göra nånting, för i främmandes närvaro är han så öm så mot
  dom. Är det säkert att det heter tortyr?
  
  -- Men värdinnan då, som sett det?
  
  -- Ja, jag vet inte, han betalar hyran i förskott och lär vara så bra på
  alla vis -- och hon säjer att det inte angår henne --
  
  -- Men hon kan stämmas som vittne?
  
  -- Det vet jag inte -- hör du -- hör du -- nu igen! Och den snälla lilla
  Lisa började snyfta. -- Jag tycker så synd om barnen, sade hon. Kan du
  inte hjälpa mig -- -- --
  
  Han stirrade på henne utan att kunna svara. -- Säga till honom, mumlade
  han, men vad skulle det tjäna till? Varför kom jag egentligen hit? För
  barnens skull! Det uppskakande i historien hade alldeles kastat honom ur
  det lystna erotiska tillstånd i vilket han kommit hit. Gråt inte mer,
  sade han, dom har visst tystnat däruppe nu. Nu skall jag gå -- du ser ju
  att jag håller ord, jag lovade vara ordentlig.
  
  -- Du får inte -- du behöver inte gå, jag kan koka te åt oss, jag har
  ett spritkök, sade hon ivrigt. Hennes ansikte blossade av iver och
  blyghet. Hon kastade sig plötsligt om hans hals och såg honom in i
  ögonen. Du är så hederlig, så ärlig, du springer inte efter alla slags
  flickor som de andra gör. Säj, viskade hon i hans öra, rycker du om
  lilla Lisa?
  
  -- Man är inte alltid så säker på sina känslor, svarade han hastigt i
  det han nervöst lösgjorde sig. Man behöver tid ser du, och tänka efter,
  så att man inte säjer det man inte riktigt -- ja, jag menar, jag tycker
  om dig i alla fall. Han slet sig ifrån henne och kunde knappt behärska
  sig när hon kysste honom vid dörren. När han kom ut i tamburen, såg han
  det håliga, rynkiga gumansiktet försvinna utåt köket igen. Hon hade
  således spionerat. Han skrattade, vad rörde det honom. Plötsligt fick
  han en idé, han smög sig sakta uppför trappan och stannade framför en
  dörr med namnet Persson. Det måste vara här, tänkte han, han var
  mycket blek och nästan alldeles lugn. Plötsligt ljöd ett dämpat skrik
  därinifrån, han kände igen det. Dumheter, vad rör det mig, vad vill jag
  göra? Men barnen, barnen, visst rör det mig i alla fall. Det rör mig,
  upprepade han. Skall jag? Han satte pekfingret mot knappen till
  ringledningen och hans hjärta slog litet fortare. Men så tryckte han
  till, ilsket hårt. För barnens skull! sade han högt i det han hörde
  tamburklockans surr därinne. Steg hördes, manssteg tydligen. Och dörren
  öppnades sakta av en medelålders man med ett nervöst, vansinnigt
  ansikte, alldeles vitt och med borstigt, upprättstående hår. Mannen
  ämnade av någon anledning ej släppa in David, ty han steg ut i tamburen,
  sköt till dörren bakom sig och frågade med otålig röst vad det var
  fråga om.
  
  -- Ni pinar barnen, svarade David häftigt, varför gör ni det?
  
  Till svar snurrade mannen nästan runt, stannade sedan och stirrade
  enfaldigt på David. Hans ansikte blev med ens mycket rött. Vem säger så?
  frågade han nära på ödmjukt, med ett steg åt sidan som om han varit
  rädd.
  
  -- Alla era grannar säger så. Vad är ni för en? Ni måste betänka att ni
  är sjuk, pervers, och ni har ingen rättighet att ha era barn hos er.
  Begriper ni inte så pass?
  
  -- Det är lögn, det är inte sanning, stammade mannen, jag slår dem,
  jag erkänner att jag slår dem, men det andra är bara lögn, bara förtal,
  hör ni.
  
  -- Vad för något "det andra"? frågade David hårt, jag har inte sagt
  något om sättet. Men nu förstår jag att även "det andra" är sant. Ni
  skall gå till en nervläkare och bekänna alltsammans, hör ni, så blir ni
  räddad från vansinnet, och lova mig att inte göra så där mer!
  
  Mannen vände bort ansiktet, darrande av blygsel, under det David gick
  nedför trappan. Men plötsligt tänkte han: denne stackare är så feg att
  han kanske kan skrämmas att upphöra med det där. Och han återvände till
  mannen, som just nu stod i dörren, satte sitt ansikte nära in på hans
  och sade:
  
  -- Om ni gör det en enda gång mer, så mördar jag er! Med kniv, hör ni,
  med kniv!
  
  Mannen sprang in, slog dörren i lås och David hörde ett hånskratt där
  innanför. Jag är en idiot, tänkte han. Nu gör han det bara mera i
  hemlighet än förr. Varför skall jag också lägga mig i det som inte angår
  mig?
  
  Den omänskliga gråten från de små barnen ljöd ännu i hans öron när han
  sakta gick uppför de fyra trapporna till Terjes vindsrum.
  
  Terje låg och läste en detektivroman, spottande som vanligt. David
  berättade historien.
  
  -- Kunde du inte slå honom? Stryk hjälper mot mycket, undrade Terje
  lugnt. Han lät sig aldrig bringas ur fattningen. Det där är bara en av
  skorvarna i livets ansikte. Men har du inga pengar så att vi kan gå ut
  och äta? Kommer aldrig det där fruntimret hit mer med några blommor?
  Mager är du som en skrika.
  
  -- Jag är uttröttad på allting, allting äcklar mig.
  
  -- Då har du bara fått för litet brännvin. Men du kan vila dig här om du
  vill, så går jag ut och äter.
  
  Han lät Husfadern gå ensam ut och äta för återstoden av Lisas pengar och
  satt själv och ruvade i ett hörn. Då och då gick han upp och gjorde ett
  slag över golvet med snabba steg och satte sig igen. Skulle han resa hem
  ifrån allt detta, upp till skogarna? Och vad angick honom nu denna
  historia med snörena och de små barnen? Ahå, du lever ännu, gamle Gud
  fader, sade han högt för sig själv, du har inte glömt din ringa tjänare,
  du gav mig en vink uppe hos Lisa -- att jag inte skulle glömma dig --
  det är _Han_ igen -- Han är överallt, ja, livet är skönt och
  förskräckligt -- hur är det nu Byron sjunger -- fast han vet nog vad
  människan är för ett djur -- hur är det?
  
    "We'll talk of that anon. -- 'T is sweet to hear,
    At midnight on the blue and moonlit deep
    The song and oar of Adrias gondolier,
    By distance mellow'd, o'er the waters sweep;
  
    'T is sweet to see the evening star appear,
    'T is sweet to listen as the nightwinds creep
    From leaf to leaf; 't is sweet to view on high,
    The rainbow, based on ocean, span the sky.
  
    -- -- -- -- -- --
  
    'T is sweet to be awaken'd by the lark,
    Or, lull'd by falling waters; sweet the hum
    Of bees, the voice of girls, the song of birds,
    The lisp of children and their earliest words --"
  
  Men det är inte ljuvt, det jag hört i kväll! Om jag nu vaknade i det
  daggiga gräset i någon skuggig dal därhemma -- eller annanstans -- och
  hörde lärkornas sång och humlornas surr och det muntra skrattet av
  flickor som plockade blåbär, då, tänkte han, skulle jag ej ens kunna
  fatta allt detta innan historien om de små snörena komme för mig. Inte
  därför att historien var typisk för släktet, det visste han, utan därför
  att historien krupit in på honom till ett vittne att lidandet aldrig
  sov, till en örfil att ej heller han skulle somna! Om jag nu vore en
  kristen, sade han sig, då vore det min plikt att försöka rädda dessa
  barn, och innan jag lyckades därmed, hur kunde något göra mig glad igen?
  Och om jag vore en kristen, fortsatte han mörkt, då skulle jag resa hem
  genast och -- hur skulle jag göra med Ziri och hennes man? Hur skulle en
  kristen, som fallit så där och syndat mot en annan människa, så kastat i
  olycka ett helt långt liv, hur skulle en rätt kristen göra med detta? Ty
  även om han fick förlåtelse av Gud och kunde tro att denna förlåtelse
  betydde något -- vad kunde den dock betyda för den stackars mannen med
  glasögonen? Han som släpat bort ett helt liv för att göra en kvinna
  lycklig, för sin kärleks skull till denna kvinna, och som nu tar henne
  ur armarna på en äventyrare, vad hade han för nytta av att David Ramm
  fick förlåtelse av Gud?
  
  Det han gjort var således fullkomligt obotligt, det kunde aldrig i detta
  liv gottgöras. Men om det fanns en annan tillvaro, där män och kvinnor
  kunde mötas och befriade från passionernas mara med klart och ogrumlat
  förstånd och i förstående kärlek ta varandra i hand? Ja, då -- -- men
  det där var ju bara spekulation. Gjort var gjort. Mannen med glasögonen
  var ett lika obotligt fall som mannen med snörena därovanför Lisas rum.
  Lisa -- ja -- just nu, bara han tänkte på henne, kände han harm över att
  ej ha förfört henne. Sådan var han!
  
  Dagen därpå for han upp till vildmarkerna.
  
  
  
  III. Mot skymningen
  
  
      Du västan som stormar med högröstad sorg i ditt sus,
    kom bär mig på vingar högt upp under stjärnornas ljus!
      Lyft upp mig från jorden du harpa med dansande ton,
    lägg mig och min synd och min strid vid Den Eviges tron,
      du västan som stormar med högröstad sorg i ditt sus!
  
      I kväll må all himlarnas orglar väl spela för mig!
    Till gamman och glädje och vila på pilgrimens stig,
      till glömska av släpet i jordens fåfänga mull,
    till glömska av döden som tömde min bägare full,
      i kväll må all himlarnas orglar väl spela för mig!
  
      Ni kära som vänta er son från ett främmande land
    befallen er länge i natt i den store beskyddarens hand!
      Ty molnen gå tunga men Gud är rättfärdig och god,
    fast morgonens glans är som glansen av kallnande blod --
      ni kära som vänta er son från ett främmande land!
  
  
  12. Hos far och mor
  
  Det har gått några månader, julen har varit här med sitt tjocka mörker
  och sina vita ljus. Då har David Ramm suttit och hört sin gamle far läsa
  evangeliet inne i verkstaden, han har sett denne Guds slav för en gång
  räta sin rygg och känna sig fri från arbete, hört hans sträva stämma
  stamma fram ord om det som skall borttaga synd, det som skall vara till
  tröst och befrielse från döden i denna värld. Men han tyckte inte att
  gubben såg värst glad ut själv när han läste det. Han undrade om den
  gamle då mer än annars kände den tunga sorgen av att hans ende levande
  son inte kunde tro och känna frid. Men han sade ingenting, och när han
  läst slut och bedit högt gick han bort och lade sig på sängen med
  händerna knäppta över bröstet och ögonlocken slutna, mager, med urätet
  ansikte, stilla och vit som ett lik, medan juldagen kom svartgrå över
  barvinterbackarna och skogen. Mor gick och stökade eller också satt hon
  stilla på en låg pall, insvept i en grov yllekofta och med det ännu
  mörka släta håret liggande som en tunn mössa över hjässan. När David
  satt och såg på henne, utan att ha ett enda ord att säga, kände han hur
  han älskade sin mor, men den känslan gjorde honom allt stummare. Han
  tyckte att hon, som hon nu satt, liknade en tavla av Pablo Picasso som
  han sett i Wien. Armod hette den, och hemligheten med den tavlan var att
  den icke sade något om svält, trasor eller sjukdom, att gestalten icke
  var bruten, att ansiktet var jämförelsevis ungt, men ändå varenda tråd i
  tröjan, varje drag, varje färgklick var en sång om armodet. Det var icke
  en andlig fattigdom, det var bara fattigdom, det var icke lekamlig nöd,
  men nöden ensam och stor.
  
  Och när han suttit och stirrat på dessa två med hjärtat överfullt av
  medlidande och kärlek, men utan att kunna få fram ett ord, gick han upp
  på sitt vindsrum, satt framför kaminen och stirrade in genom luckan på
  de små surrande lågorna som dansade i alveden. Han kunde sitta så i
  timtal utan att förmå röra sig, och när han slutligen gick upp och satte
  sig i bädden ryste han åt sin egen ensamhet. Där nere hörde han hur far
  och mor låste om sig och gick till vila. Här uppe satt han, övergiven av
  hela världen, och stirrade på lampan, på de få böckerna i hyllan, på det
  smutsiga golvet och på sin egen spegelbild i fönstret.
  
  Så sitter David kväll efter kväll, ibland ligger han på rygg i sängen
  och läser om vart annat bibeln, Mark Twain, Dickens och Mäster Eckhart.
  Hans nervositet och inre uppror känner ibland knappt några gränser. Han
  har pluggat franska så mycket att han kan läsa Rabelais, och denne har
  verkat som morfin en vecka, men så är även den fröjden slut. Han har
  hittat "Une Vie" av Maupassant, han har läst "Hor-la" utan att känna
  någon förskräckelse, endast förståelse. Nu bär han sig åt som en
  människa på väg att mista förståndet. I timtal sitter han vid
  skrivbordet utan att våga se upp, kännande hela vidden av sitt onyttiga
  liv som en mulen förföljare bakom ryggen. Och han har skrivit en roman,
  som ligger kastad åt sidan, han har själv fördömt den som värdelös. Men
  det hade varit en vila att få skriva den. Han har icke mod att gå till
  sängs, han vet att han måste ligga vaken, och om han somnar, hemsökes
  han av feberdrömmar. Alla hans vänner, dem han litar på, besöker honom
  under sömnen, och de är alla förvandlade till fruktansvärda förebrående
  skolmästare, bakdantare och fiender. Ibland tillgriper han opium som
  Hartman skickat honom och får då en natts ro, han arbetar med sin roman
  som en vansinnig, han hör hur hjärtat slår lugnare, han blir kall, han
  sitter och skrattar för sig själv medan pennan löper över papperet. Han
  sover som en stock, utan drömmar, han vaknar, går ned till mor och far,
  efter att ha sväljt ännu mer opium. Nu går det lätt att tala till dem,
  han deltar i alla deras sorger och bekymmer, han talar med sin far om
  arbetet, han berättar historier, han ser hur de gamlas ansikten lyser
  upp av glädje, och nu förstår han hur helt de lever för honom, hur de
  älskar honom och ber för honom. Och då grips han av glädje själv, han
  går efter den gamla gitarren, stämmer den och sjunger en psalm, en sång
  om Guds kärlek. Frid går in i det smutsiga rummet, solstrålarna dansar
  på golvet, och han gråter, han gråter! Och far och mor, de förstår, å,
  de säger ingenting, frågar ingenting: de bara gläds -- tackar Gud att
  hans hjärta ännu är mottagligt och vekt, giv honom också Du till sist
  din eviga frid -- redan vet han ju hur fåfängt detta liv! Än en sång! Än
  en salig visa! Gud skall ha äran som givit vår son ett så gott hjärta,
  och en så härlig röst att prisa skaparen!
  
  Ty om de små pastillerna, om opium, som verkar så underbart befriande,
  vet de ingenting. Gud ske lov för den saken!
  
  Men det kommer en kväll när ruset släppt och när han inte törs öka dosen
  mer. Då går han inte ned, då sitter han däruppe i sitt skatbo och ruvar.
  Det kommer flera kvällar, likadana. Han har avsagt sig giftet på en
  månad, han vill ej dö av det ännu. När klockan slår tre på natten lägger
  han alla böckerna på en stol vid sängen. Men ännu har han ej mod att
  lägga sig. Nu tänker han ofta på den där drömmen han hade uppe på Terjes
  ateljé: "Inom ett år skall du slippa allt detta!" Ja, väl, må det vara
  så, men han hade hellre velat få dagen bestämd. Enligt drömmen skall han
  ju ha tre månader kvar att leva -- om han dör just som tiden går ut, men
  han kan ju också dö innan! Han tvingar sig att skratta åt det, men han
  måste i alla fall tänka på det. En dröm är ju dock bara en dröm.
  
  En natt satt han vid bordet, vaggande kroppen fram och åter, stirrande
  på sina egna overksamma, vita händer. Efteråt kunde han ej minnas om han
  tänkt på något särskilt, det var väl som vanligt att alla hans gamla
  bekymmer, oron, det onda samvetet över hans egen overksamhet och allt
  annat även nu stod för honom, men mera som något stort och obestämt
  tyngande, ätande, brännande, utan att han därför grubblade över någon
  särskild sak. Klockan var omkring tolv, hela huset var dödstyst. Då fick
  han plötsligt en förnimmelse av oerhört lugn, nästan stelhet, och under
  några minuter satt han fullkomligt stilla, utan att egentligen tänka på
  något. Han greps av en besynnerlig fruktan för att plötsligt uppge ett
  skrik, han kände ett begär efter att rusa ned för trappan och samtidigt
  ropa på hjälp. Jag måste, jag måste! flämtade han. Jag får ej, jag får
  ej, var hans nästa tanke. Om jag gör det är jag förlorad, man för bort
  mig -- och mina föräldrar -- -- -- och han grep hårt i bordskanten
  och bet ihop tänderna: jag måste sitta stilla -- ej röra mig tills
  det är över! tänkte han. Men samtidigt kände han det som skulle han
  ögonblickligen söndersprängas. Huvudet blev ovanligt lätt, tomt,
  ångesten blev till fasa, fasan till namnlös skräck. Han vågade ej resa
  sig, han bara grep allt hårdare tag i bordskanten, krampaktigt, som en
  döende. Håll dig fast -- var stilla -- ej ett ljud! nästan skrek han
  invärtes till sig själv. Och han höll ut tills han kände hur attacken
  släppte, han blev matt, men lugn, ofantligt lugn. Första gången på
  mycket länge gick han beslutsamt och lade sig.
  
  -- Gud kör mig i säng! mumlade han, bittert skrattande.
  
  Och han drömde att han höll i händerna en bok som han försökte läsa i,
  dock utan att kunna urskilja orden, men det utgick strålar från boken,
  små gnistor slog upp i hans ansikte och han kände sig genomströmmad av
  en så mäktig glädje att han vaknade, men denna känsla förvandlades då
  till samma förnimmelse man har då man genomkorsats av en stark elektrisk
  ström. Sedan låg han vaken tills han hörde hur mor gick upp och malde
  kaffe nere i köket. Det sved i ögonen, han var ännu tröttare nu än då
  han lagt sig. Det första vårmorgonljuset kom in genom fönstret och föll
  på golvet i två rutor, liknande en uppslagen bok. Och för första gången
  på många år brast han i gråt och grät länge. Han kände det som om livet
  vore en tung börda han burit så länge att han nu måste kasta den av sig
  eller förlora sitt förstånd. Han orkade det ej mer. Han kunde ej göra
  sig reda för någon enskild svår detalj i allt det som plågade honom, det
  var alltsammans bara Han -- som Hartman mött på Jakobsgatan: och som var
  så förfärlig och så omöjlig att komma överens med. Det var ej mer den
  gamle Gud fader att få bedja till och gråta ut hos -- det var bara Han
  -- all världens, all livets förskräckliga _Han._ Och inför Honom grät
  man i kramp, som under käppen, under piskan som ven över människan och
  skapelsen i evigheters evighet.
  
  Och när dagen bröt in full, tänkte han: jag skall gå till Nilenius. Han
  är dock en olycklig som jag, han skall förströ mig. Och han gick.
  
  
  13. Nilenius' sista timmar och testamente
  
    "Jag går under, men du skall också
    vara med mig i helvetet."
  
  Dagarna gick så småningom fram mot våren, med mycken hunger, då han ej
  hade pengar att betala maten hos föräldrarna, drev David ute mest i
  sällskap med Nilenius och bodde omväxlande hemma och uppe i stugan vid
  Asanders ås. En dag kom Nilenius pustande, ideligen ätande bröstkakor
  med opium ur en papperspåse, ivrigt, glupskt, som en häst äter havre ur
  en tornister. Han hade på sista tiden förvandlat sig själv till ett
  monstrum av otålighet, jämmer, hån mot David och skryt med sig själv.
  Han var otålig över att han ej kunnat få veta vad David varit ute för
  i Stockholm. Han var outhärdlig, spionerade ut allting rörande vännens
  enskilda angelägenheter, och om David någon gång lämnat honom drucken
  och ensam sovande kvar i någon hölada, uppsöktes han alltid strax av
  Nilenius som överöste honom med förebråelser.
  
  Nu upprepade han hela sitt livs historia igen, han var så olycklig.
  
  -- Käringen, ser du, hon Karolina, ä en så hälvetes gnatig varelse,
  pustade han. Du ska setta här å höra på när jag berättar, för aldrig får
  jag en minuts ro hemma, för svattsjuka å ilännde. Hur har de inte vari
  för mäj i alla tider å hur ä de inte nu! Utskälld åttå alla i byn,
  nersvärtad inpå bara benen, å en svärfar som hissar opp min hustru å
  mina barn mot mäj, ensam å övergedd i hela världen, å ta mäj fan ä du
  inte den enda på jorden ja kan tala me'.
  
  David satt på sängkanten ett stycke från honom med huvudet bortvänt.
  Nilenius fyllde hela hans sovrum med en underlig snuskstank, han bytte
  på senare tiden aldrig kläder. Hans kropp, händer och uppsvällda vador
  med lindor omkring var så väldiga att han nästan uppfyllde det lilla
  vindsrummet. Plötsligt vände sig Nilenius om med ett ondskefullt flin
  och sade:
  
  -- För resten har du nog inte vandrat så värst gudlit genom världen du
  heller, he, hö! Va tror du din gamle far skulle säja om han hadde reda
  på den där Ziri?
  
  David röck till, blev het och sprang upp på golvet. Han kunde ej fatta
  att Nilenius även kunnat snoka reda på detta. Han sneglade mot sin
  vilja, rädd att förråda sig, bort mot bokhyllan där hennes två brev
  låg -- han drog en lättnadens suck nästan, de hade ju ej innehållit
  någonting annat än några oskyldig utgjutelser, de förrådde ingenting.
  -- Men -- men i det ena stod det något om att hon ville uppsöka honom
  här i skogen. Han gick resolut bort och tittade -- ingen hade kunnat
  röra breven. Under tiden iakttogs han noga av den rödbrusige, halvrusige
  jätten i sängen.
  
  -- Jaså, hon skriver me, var lugn du, ja nosar aldrig i andras gröt, men
  ja vet va ja vet. -- Bah! Jag har naturligtvis pratat i sömnen, tänkte
  David lättad, i fyllan -- i ladan vid Södersjö. Högt sade han:
  
  -- Än sen då? Ett fruntimmer är väl ingenting att bråka om. Nu tänkte
  han: han skall giva sig sken av att veta mer än han vet för att locka ur
  mig även detta och berätta det hemma! Må satan ta honom, han skall hugga
  i sten så det gnistrar!
  
  -- Du säger du vet -- men kanske du hugger i sten, sade han lugnt. Men
  hans hjärta och hjärna arbetade feberaktigt, och han blev helt blek.
  Ziri kan aldrig komma -- så länge -- så länge denne man lever, tänkte
  han.
  
  Men nu övergick Nilenius strax till sina egna angelägenheter. Skottet
  han lossat tycktes ej ha verkat, han sparade nästa salva till längre
  fram.
  
  Han omtalade att han på sista tiden börjat få svårt för att gå fort. --
  Ja må flämta och pusta, men det är som hadde ja en klomp i bröstet. Och
  bara för att jag har förtroende för däj å för ingen anna på hela joren,
  så ska du veta, lallade han med hemlighetsfull min, att ja vari hos
  doktorn, ja, de har ja. Du kan ju hålla käften å inte babbla me de i byn
  å i ditt hem men ja har obotlit hjärtfel -- obotlit hjärtfel. Å doktorn
  han sa, att när ja dör ä dä som när man blåser ut ljus, så fort å
  smärtfritt går de -- å inte ä ja rädd, för på ett helvete tror ja inte,
  men de är svårt ändå å riktit komma bort från de gamla, fast nog har jag
  läst så mycke, så jag vet att om där är en rättfärdig gud, inte har han
  nåt helvete. Eller va tror du, du är ju lärd på sånt, du grubblar ju så
  du är väl som en professor. Hör du, tro inte att ja är rädd, inte. Får
  jag lägga mäj ett tag på din säng -- eller vill du följa mäj hem --
  
  De gick hem till Nilenius, och komna mitt på gården stupade den raglande
  gubben plötsligt kull, gav till ett skrik och grävde med händerna i
  gräsroten, med ansiktet nedvänt, under det ryggen stod upp, krampaktigt,
  som en sprättbåge höjde sig den breda bakdelen under det stöveltårna
  spårade upp marken. Skriket hade lockat ut svärfadern som kom linkande
  på två käppar, gnällande som en hund av förskräckelse. Ett par drängar
  kom och bar med Davids hjälp in den fallne. Han var ohyggligt tung, och
  kroppen saknade styrsel. De lade honom på en säng i kökskammaren och
  hustrun störtade till, kvidande och snyftande, med de röda, magra,
  blanka händerna ännu våta av diskvatten.
  
  -- Ä han dö, säj om han ä dö? jämrade hon.
  
  Ett stycke ifrån stod svärfadern, med öppen mun och nedhängande underkäk
  och ett märkvärdigt triumferande fastän något förskräckt uttryck i
  ansiktet. -- Va dä inte dä ja har sagt dä skull gå så där, å håj åj jåj!
  pustade han. Hela familjen var i uppror. Man talade om läkare, och en av
  sönerna gick ut och spände för hästen. David stod vid sidan om den
  medvetslöse och höll handen mot hans hjärta, som ännu slog. Om en stund
  gick han mot dörren, men husmodern hindrade honom. Han måste stanna
  tills doktorn kom. Och han tog en stol och satte sig och såg på
  Nilenius, som låg med ansiktet uppåtvänt och de köttiga ögonlocken
  slutna. Jag kanske slipper honom snart, tänkte han, och ändå var han
  vänlig och hjälpsam ibland.
  
  Om en stund slog Nilenius upp ögonen, satte sig i bädden, skakade som
  ett löv i hela kroppen. Det föreföll som om han velat luta sig fram för
  att gripa tag i David, och denne ryggade tillbaka för den dunst av hat
  som slog ut från den döende, som nu var alldeles svart i ansiktet. Han
  sade med matt röst till David:
  
  -- Jag är färdi nu -- du har väl än nåra dar kvar -- ja är inte så --
  gammal -- så om de inte varit det -- förbannade hjärtat -- -- men du ska
  gå opp te stugan -- ve Asanders ås -- ja har lagt dit ett -- litet minne
  från dina förfäder -- dä var bara meningen att skoja -- tag bort det där
  -- gå dit får du si!
  
  Med dessa obegripliga ord sjönk han ned igen och var död inom en timme,
  under tiden talade han ej mer, han var medvetslös. David gick sin väg
  innan doktorn kom. Nu skulle han ha känt en besynnerlig lättnad om ej
  Nilenius' sista ord oroat honom. På två veckor hade han ej varit uppe i
  den gamla kojan -- i morgon skulle han gå dit och se, om Nilenius yrat
  eller om han verkligen burit dit något föremål.
  
  Han hatade mig -- han hatade mig, mumlade han, och han missunnade mig
  att överleva honom! Kan jag någonsin bli klok på allt detta? Vad är det
  då för föremål han burit dit för att skoja med mig? Det måste vara hans
  feberdrömmar detta. Han ryste. Himlen vet vad en sådan människa kan
  hitta på, tänkte han. Minne från förfäderna? Omöjligt.
  
  Kvällen kom, det sjunkande vårljuset och den skarpa, råa vinden höll
  David sällskap hem, och han var så upprörd och söndersliten av allt
  detta, att han ej vågade tala om det hemma. Han gick in till de gamla
  och tog gitarren, såg hur de ljusnade upp, och hela kvällen satt han och
  sjöng för dem, rädd för sig själv och ensamheten, så att han ej vågade
  sluta. Först när de gamla ville gå till vila måste han bryta upp. Men
  innan dess sjöng han, med nervöst skälvande röst, förtvivlat, som ville
  han därur hämta styrka att kasta sig ifrån sig det spöklika livet helt
  och hållet:
  
    "Han skall torka från kinden var stackares tår,
        ingen gråt skall väl vara där mer.
      Där skall alltid vara en salighetens vår
        och solen den skall aldrig gå ner."
  
  -- Det skall vara så -- det är ljuvligt detta, sade gamle Ramm med
  lysande ögon. Ser du, gosse, ur allt det här eländet skall det
  uppstå, liksom blommor uppstår ur den djupa jorden. Du skall tro på
  uppståndelsen gosse, det är så tryggt att tro på uppståndelsen!
  
  
  14. Det bästa huset förmår
  
    De heta, de älskande kvinnor
    i vars hjärtan elden bor,
    Vad se ändå deras ögon
    mot ögonen av en mor?
    De stilla, de sorgsna mödrar som gå
    och vänta sin egen död.
    De dela i mörkret med vuxna barn
    sin ålders sparsamma bröd.
  
  David ställde tyst undan gitarren i ett hörn bakom moderns säng och
  beredde sig att gå genom köket upp i vindsrummet, men han stannade
  framför köksbordet medan de gamla stängde dörren om sig, och såg sig
  omkring i rummet. Den smala träsäng, som hans bror Johan Adolf sovit i
  innan han gick bort, stod ännu där, och hans klocka pickade över sängen,
  ty mor drog upp den varje kväll. En liten blecklampa med smal, tunn veke
  brann på hörnet av bordet och upplyste rummet ungefär som med ett svagt
  månljus. Han kände någonting oerhört beklämmande i denna nattliga
  ensamhet med de båda gamla, denna känsla ville nästan övergå till
  rädsla.
  
  Är jag då ännu inte ens en man, tänkte han, efter jag inte kan tåla
  mörkret och natten och dessa väggar som gapar mot mig, denna lampa som
  mor tänt bara för min räkning -- -- --
  
  Han satte sig på en stol vid bordet, han ville dröja här nere en stund
  innan han gick upp att möta den allra största ensamheten: sömnlösheten
  däruppe på vindsrummet. Skulle han verkligen få vara i fred för Nilenius
  nu, var det ej möjligt att en död, som kände sig så bunden vid jorden
  som han, som ännu i dödsstunden kunde känna hat mot dem som ej var så
  nedsjunkna i smutsen som han, var det ej möjligt att en sådan ande -- --
  prat, vad vet jag om andar! nästan skrek han till. Är jag då också
  vidskeplig? Jag skall gå upp och läsa Ziris brev -- är det då ännu ej
  slut mellan oss? Hur skall allt detta sluta?
  
  Vad menade Nilenius med det där sista han sagt, var han verkligen elak
  ännu i döden? Han ryste och stirrade förfärad mot dörren, där en bred
  skugga nästan tagit formen av en gestalt. Han var ännu rädd för
  Nilenius, ännu räddare nu än förr. Men hit in vågade han icke komma,
  i detta hus bodde en man som bad -- är jag då verkligen så vidskeplig?
  upprepade han för sig själv, i det han tänkte på Nilenius' ord: det är
  så svårt att komma ifrån det där gamla! Är Nilenius i helvetet nu, eller
  sover han för evigt -- var han bara en omåttligt stor och ond kropp som
  en tid pustade ut hat härnere, pustade ut ångest, och som nu börjat
  multna? Han såg ännu den dödes grinande ansikte med dubbelhakorna.
  
  Han tog upp lampan och lyste på sitt eget ansikte i en liten spegel
  som hängde bredvid fönstret. Hade han redan åldrats? Var det där David
  Ramms ögon som stirrade så plågsamt mot honom, odågans ögon och slappa,
  sorgsna drag! Nu bad far därinne, Herre Kristus, fräls mitt barn, sade
  han nog. Ja, den som kunde tro, ändå, och inte bara vara mörkrädd! Kunde
  det tänkas att den där i spegeln var mörkrädd? Å nej, han fruktade snart
  ingenting. Du inbillar dig bara att du är rädd! Han bet ihop tänderna
  och såg prövande på sin egen bild. Du har sett döden många, många
  gånger, mumlade han, och svälten och vansinnet, till och med djävulen --
  det är inte passande för dig att vara rädd som ett fruntimmer!
  
  Han satte ifrån sig lampan och tog igen plats på stolen. Jag skall
  befalla mig själv att vara en man, tänkte han. Från och med nu skall det
  vara slut på allt känslopjunk. Nilenius är borta, jag är fri nu. Jag
  skall skriva min bok färdig och få den tryckt, ifall den nu kan tryckas.
  
  Jag skall resa mig upp ur all denna bråte och hårdna till! Ja, jag
  känner på mig att jag skridit mot en punkt av hårdhet -- jag är hård
  nu, jag skall bli som järn, som järn skall jag bli! Å, du lilla snälla
  vansinne, du lurar nog på mig, du vill ha mig till en sån där som min
  farfar -- en Alexander som sitter och hamrar vägkantens stenar med
  slägga. Du liv, du liv, du öde, du har satt dig för att krossa mig --
  men jag är av bättre virke, du vill ha mig i stil med släkten -- det är
  släktens vanvett som lurar mig -- men jag är stark, från och med nu --
  han lade högtidligt handen på sitt eget bröst och knep ihop munnen --
  från och med nu är jag kvitt -- allt -- det -- gamla! Han sprang upp,
  nästan vild av glädje över att känna sin vilja så stark. -- Mästaren av
  Nazaret sade bara: jag vill -- bliv ren! David Ramm, plågad av onda
  drömmar, av barndomens svält, av bröders olycka, av dina käras
  fattigdom: jag säger dig, jag vill -- bliv ren, bliv stark!
  
  Det är som att bedja Gud om styrka, tänkte han, jag förstår det nu.
  Bönens kraft består i denna själens samlingskraft som kallas tro.
  Väl, jag har inte Gud, jag har bara mig själv -- men nu tror jag -- nu
  tror jag, nästan bröt han ut. Jag tror att jag skall segra -- över
  fattigdomen, över vanvettet, över detta hem, över mig själv! Å, nu
  förstår jag, det är bara jag själv, min egen vilja som kan rädda mig
  själv! Och vad blir det första jag nu bör göra -- det allra första
  blir -- att befalla mig själv att sova utan fruktan. Och så lurar jag
  släktens djävul som vill ha mig vansinnig, som vill göra en Alexander
  av mig!
  
  Men när han vände sig för att släcka lampan och famla sig fram till
  trappskåpet, föll hans öga på någonting på bordet som han förut ej lagt
  märke till. Det var ett halvt glas mjölk och två små mjuka brödbitar.
  Han stod länge och såg på dem, därpå gick han fram till matskåpet,
  öppnade dörren och lyste in med lampan. Där inne fanns nästan endast
  tomma kärl, några kalla potatis på en tallrik samt en påse salt. På
  nedre hyllan stod mjölktillbringaren tom, mor hade hällt ut alltsammans
  i hans glas och det bröd hon lagt fram på bordet var det enda mjuka bröd
  som fanns. När han tittade på det försvann den hunger han nyss känt, han
  stod där stilla med lampan i handen, utan att kunna förmå sig att röra
  det framsatta. En enda tanke behärskade honom, en grämelse som tycktes
  arbeta och vrida sig kring i hjärnan som en liten borr: hur länge sedan
  det var han lämnat några matpengar i hemmet!
  
  Låt mig räkna -- två -- tre veckor -- den tredje var det! Jag lever
  alltså på deras kärlek, och den tycks räcka till en hel del.
  
  Ja, sade han hårt till sig själv i det han gick upp på rummet och
  började bädda sin säng, den räcker fram till oss hur långt borta vi är.
  Den tycks vara den vänliga armen som ständigt famlar efter oss i vårt
  mörker. Och den är sannerligen större än Guds kärlek, ty den räcker ända
  ner i helvetet!
  
  Men jag måste vara hård -- jag vill vara hård och kall, annars räddar
  jag mig icke från --
  
  Och han lyckades somna före klockan tre på natten.
  
  Dagen därpå vandrade han upp till stugan på Asanders ås. Han kom dit
  just som solen stod på middagshöjden, men innan dess hade han avsänt
  manuskriptet till den roman han skrivit. Han hade skickat det med en
  skogsman som kommit vägen fram och som rullat ihop paketet och stuckit
  det i innerfickan av rocken där det stod upp som en näverlur när gubben
  gav sig iväg. Gott att David nu var av med det där -- få höra nu vad
  bokförläggareaktiebolaget Hobson sade!
  
  Nästan litet svettig kom han fram till stugan. Mot dörren stod upprest
  en mindre slägga av järn, med avbrutet skaft, knappt två decimeter lång,
  och tillplattad i ändarna av flitigt bultande mot sten. Han visste
  ögonblickligen vad det var, han hade sett den en gång förut uppe på
  Nilenius' vind -- det var hans farfars, gamle Alexanders hammare. Helt
  lugnt tog han den i handen, låste upp dörren och gick in. Han kände sig
  nu nästan upprorisk mot denna hammare, han beslöt sig för att varken
  frukta den eller tänka på den vidare. Efter att ha eldat en brasa
  började han rota bland sina böcker och papper och så föll honom lusten
  in att skriva något. Dock kunde han ej låta bli att gå omkring på golvet
  och grubblande då och då stanna framför elden, varför han väntade tills
  den brunnit ut varefter han tog en lång promenad runt alla åsarna,
  återsåg ett par jättemyrstackar i kanten av en myr och uppehöll sig där
  i ett par timmar. Han matade myrorna med sockersmulor och iakttog dem
  i deras strävsamma verksamhet, pratande för sig själv som om han talat
  till dem, rådgjorde med dem om vilka vägar de skulle ta och hur de
  skulle bygga vidare, var de skulle hämta virke och föda. Ett par gånger
  försökte han hjälpa en av dem med en bit av ett halmstrå, för tungt och
  långt för hennes krafter. Han passade på och när hon släppte bördan ett
  ögonblick, stal han den ifrån henne, varvid hon förvånad vände om. Han
  ställde då så till att hon kom att bita sig fast i strået, varpå han bar
  alltsammans, både myran och bördan, ända fram till stacken. Men det
  lilla ivriga djuret gick då sin väg, lämnande det så dyrbara strået i
  sticket, och fast han väntade i närheten en halv timme var det ingen av
  de tusentals små arbetarna som ens brydde sig om att titta på det mera.
  Han fann detta besynnerligt. Länge satt han där på en sten och såg hur
  majsolen började väcka hela skogen till liv, de sista isarna hade gett
  sig av efter att länge ha dröjt kvar som blänkande silver under granarna
  i kärrmarkens gropar. Runt om honom stod redan små ensamma och
  förtryckta björkar med halvstora löv, sakta susande in sina stillsamma
  toner i den stora, varma granskogens sång. Han lyssnade. Hela nejden var
  så överfull av myror att det hördes som ett stilla prassel över backen
  där han satt, några kravlade sig uppför hans ben i djärv upptäcktslusta.
  Han steg upp, skakade dem av sig varsamt och steg upp på åsens högsta
  punkt, där han hade en väldig utsikt över hela omgivningen. Han försökte
  att fördjupa sig i denna väldiga skönhet och vildhet, och han lyckades
  så till vida att han kände sig lugn och betagen på en gång. Men på
  botten av hans själ rörde sig något annat, han liksom tänkte och levde
  och såg dubbelt.
  
  Ända bort mot de avlägsnaste blå bergen låg skogen på de buktande
  åsarna som ett grönt, svallande hav, och nära honom stod furor med
  något strängt, rent och allvarligt över sig. Var de beskyddande eller
  förebrående, dessa urgamla träd? De hade väl sett och känt hundra
  vintrars snöstormar, men hade de någonsin förr haft ett sådant kryp till
  människa så här inpå sig som nu? En sådan orolig, rädd liten stackare,
  med ett så vekt och dock så stormande hjärta och en sådan fruktan för
  att icke kunna alls passa i detta underbara liv, där man skulle vara
  stark som en fura och ha djupa rötter i jorden för att kunna stå sig i
  stormarna!
  
  Men vinden susade och solen värmde och hela rymden var så vänligt vit
  av flammande vårljus. Gick det an att vara rädd eller orolig här längre?
  Och innan han visste ordet av, slöt sig ögonen och han föll i en tung,
  trygg sömn, nästan lutad mot den närmaste furans väldiga, grovbarkade
  stam. Skogen hade alltid lugnat honom och gjort honom som en gammal
  kärleksfull mor, och han sov nästan tills solen gick ner.
  
  Sent på natten satt han med lampan tänd i sitt ödsliga rum och skrev
  följande, efter att ha ätit något hårt bröd och smör och druckit vatten.
  Jag har avskrivit det direkt ur hans papper, utan att utesluta eller
  ändra ett ord.
  
  
  15. Ur David Ramms skrivbok
  
    _En ensam människas funderingar Om syndernas förlåtelse_
  
  Detta skriver jag därför att jag ej kan sova, fast jag är trött.
  
  Det är alltså Korsmässa -- och solen går i skyttens tecken. Det börjar
  ljusna därute, det är vår, och nära klockan tre på natten, jag kan
  alltså släcka min osande lampa och låta vårmorgonljuset lysa på dessa
  blad. Det svider i ögonen av all tobaksrök varmed jag fyllt detta gamla
  svarta rum, där jag tillbragt några stunder av mitt liv. Jag hatar detta
  rum. Jag hatar ensamheten och dessa anteckningar. Dagbok! Jag avskyr att
  föra protokoll över mitt liv, där de egentliga händelserna blott är
  vedervärdigheter. Och vem skall läsa det? Och om ingen någonsin kommer
  att läsa det, vad är då meningen att jag skriver? Jag vill dra på mun
  åt dessa många svärmiska fruntimmer, som skrivit i sina dagböcker "att
  deras enda mening med dessa blad varit att i ensamheten anförtro sin
  själ åt papperet". På botten av sin själ har de dock betraktat det som
  ett förtvivlat sätt att komma i kontakt med dem som varit frånvarande,
  ett nödrop. Jag säger inte: låt vara att ingen någonsin kommer att läsa
  detta! Jag säger på fullt allvar: jag skriver detta för att någon skall
  komma att läsa det. Jag vill utgjuta mitt hjärta och jag vill att någon
  skall höra på. Punkt!
  
  I går hade jag brev från Ziri, som vill komma hit. Hon vill också
  skiljas från sin man, och hon tror att hon och jag skulle kunna leva
  tillsammans i den här stugan en sommar. Dåre, lilla kärleksfulla dåre!
  Du har aldrig sett en sådan här stuga, aldrig har i ditt mörklockiga
  huvud stigit in den ringaste föreställning om hur jag har det. Ziri vet
  icke vad nöd vill säga, vad hemlöshet vill säga, och hur skulle hon
  kunna veta det? Aldrig har hon varit varken rik eller fattig, hennes liv
  har flutit hän i jämn och bekväm borgerlighet. Och att nu livet skall
  vara så satans grymt, att vi bägge inte får vara tillsammans, det är
  kanske bara rätt åt oss, det är rätt därför att mannen med glasögonen
  finns, därför att vi velat korsa en annan människas lycka av omtanke för
  vår egen. Lycka? Finns det någon verklig realitet bakom detta utslitna
  ord, passar det inte bäst i en oerfaren söndagsskollärarinnas mun en
  sommardag, när en liten mätt och fånig och bomullsljus klass sitter
  framför henne och fönstret står öppet så att man hör fåglarnas sång
  och humlornas surr utanför! Vad var det jag talade om, mannen med
  glasögonen, är det så säkert att han var lycklig med Ziri? I detta fall
  har jag bara ett vittnesbörd att rätta mig efter: hans förbannelse över
  mig. Och om jag ej på något sätt stört hans så kallade lycka, så hade
  han ej förbannat. Jag undrar om en förbannelse kan innebära något, om
  den kan skickas efter en som en torped på havet i natten eller hänga
  över ens huvud som ett olycksmoln i ensamheten? Om mannen med glasögonen
  hade en stark vilja, så skulle han då kunna moraliskt krossa mig, men nu
  är han en stackare, Gud hjälpe honom!
  
  I går fick jag också ett brev från Hartman, som håller på att mörda
  sig själv med gifter. Han säger att Ziri varit hos honom och velat ha
  underrättelser från mig. Jag har ej skrivit till henne på så länge,
  därför att jag är rädd att mannen kan få tag i breven. Det besynnerliga
  är att jag numera är så rädd att bereda denne man sorg, att jag helst
  ville avbryta alla förbindelser med hans hustru. Om jag nu går riktigt
  till botten med mig själv så beror detta på vidskeplighet, ej på
  rättfärdighet, jag går nämligen och anar att en olycka, ett försynens
  straff skall drabba mig för min synd mot mannen. "Dig är icke lovligt
  att taga din broders hustru." Alltså Jahve och Nazareen, som spöka för
  mig. Kanske jag kände det lika, även om jag aldrig hört talas om tio
  guds bud, ty även hedningarna, som icke hava lagen -- -- -- Men låt oss
  nu vara rättvisa och tillfoga, att även om jag inte fruktade straffet,
  så skulle jag dock väl ha en del av denna min rättfärdighetskänsla ändå.
  Det är skuldkänslans och det absoluta rättskravets mysterium. Och det
  förstå vi icke, icke jag, ty det är en makt som är större än jag, och
  vars föremål är min själ. Och icke heller själen förstår jag, hur skulle
  jag då förstå det som verkar på den?
  
  Men därmed har jag icke sagt att jag hyser någon avsky för vad vi gjort,
  Ziri och jag, icke heller att jag ångrar det. Om jag träffade henne
  skulle jag hängiva mig än en gång, hundra gånger åt min kärlek. Är ej
  detta besynnerligt, här råkar jag i en konflikt.
  
  Men nu, för att kunna tänka bättre, så låt oss säga att jag alls inte
  skriver, utan talar. Men då behöver jag en åhörare, en man som hör på,
  då går det lättare, låt oss säga en ung man, litet närsynt och lagom
  lärd, och torr utanpå. Låt oss således antaga att den där träbocken,
  som står vid spiseln, att den där träbocken är en kandidat, filosofie
  kandidat. Det är eget att han just skall vara en sådan, en fix idé
  av mig att det skall vara en som kan, som är fylld av all sådan
  fåfänglighet varav man känner sig andligen balanserad, som Hartman
  säger. Han kan sin logik alltså, den där träbocken, och sin filosofiska
  propedevtik. Möjligen om han läst Kant litet, det syns då inte. Men
  glasögon, glasögon har han. Och famför allt: han är stormsäker i
  grekiska och latin. Med en sådan kan man umgås, fast man är obildad
  själv, han liksom räcker för två. Kanske jag önskar honom så därför
  att jag är så okunnig i dessa saker själv, men nej, egentligen är det
  inte alls därför, vid djävulen om jag vet varför, men en kandidat måste
  han vara. Trettio år, inte doktor, ty då kanske han känner sig för
  solidarisk med samhället för att höra på mig, och inte lärare, för då
  har han ett eget sätt, alltid sitta och undervisa i stället för att höra
  på. Och nu är det fråga om allvarliga ting, liv och död, herr kandidat,
  låt oss genast lägga bort titlarna! Du heter alltså Larsson, Träbock
  Larsson, i vissa ögonblick har du drag som påminner om Hartman, ni är
  väl inte släkt? Alltså: där sitter du och röker, Larsson, och känner dig
  överlägsen för att du är vad du är, och här sitter jag och känner mig
  viktig för att jag inte är som du är.
  
  Tror du, att detta onda samvete jag nu känner över mitt förhållande till
  Ziri, för exempel, tror du att det är fruktan för Gud? Vet du vad jag
  tror: det är en blandning av den ovillkorliga sedelagen och rädsla för
  helvetet. Med helvetet menar jag då allt slags straff, både här på
  jorden och efter döden, som skall drabba oss enligt kristendomens lära.
  Du ler åt kristendomen, akta dig du, du är inte så kvitt den som du
  tror, en vacker dag, eller rättare, en förfärlig natt, upptäcker du att
  mycket satt kvar som du trodde dig kvitt. Det man uppfostrats i, ser du
  Larsson, det sitter i. Som tjära och löss sitter i. Men det kan också
  sitta kvar till tröst i döden. Vi ska inte vara högfärdiga, Larsson!
  
  Men stopp litet, låt oss undersöka om inte helvetesfruktan sitter som
  botten under själva det kategoriska imperativet, du kallar. Vad säger
  dom uppe i ditt samhälle, Larsson, om det? Jag har hört sägas att man
  är rädd för att om nationen avkristnas, så tilltar osedligheten. Jo jo,
  du! Ursäkta mig, jag skojar bara, du är ju modern och frigjord från
  kristendomen och helvetet och ändå sitter du här och röker och är inte
  ute för att begå lustmord på Skabb-Sara, som bor en bit härifrån, utan
  du är ganska sedlig, Larsson, och har bara några få fästmör, av vilka du
  väl så småningom gifter dig med en, och nån annan kandidat med de andra.
  Men nu återgår jag till saken. Jag har alltså ont samvete för mina
  felstegs skull, dessa felsteg kan jag inte bli kvitt, och det är därför
  jag inte kan bli kvitt det där om syndernas förlåtelse. Tycker du det
  skorrar i öronen så säg ändå ingenting, du är möjligen för ung ännu --
  -- -- Nu skall du få frågan: tror du på syndernas förlåtelse? Skratta
  inte, det är någonting i det, ändå? Mitt behov därav är åtminstone
  verkligt, du erkänner det? Då finns det hopp för dig. Med mig är det så,
  att jag känner mig nedsmutsad av det förflutna, hemlös i det närvarande
  och fylld av skrämsel för det tillkommande. Jag tycker ej att jag kan
  leva mer utan en genomgripande förändring. Och nu är frågan: vilketdera
  är klokast, självmord eller syndernas förlåtelse?
  
  Låt oss först tala om självmordet. Detta är möjligt endast med
  förutsättning att man förkastar alldeles läran om en individuell
  tillvaro efter döden, om vedergällning i en annan värld för felsteg i
  denna. Alltså kan icke en på något sätt eller till någon del troende
  begå självmord under fullt förstånd. Men nu är jag just en sådan där på
  något litet sätt troende, fast icke fullt säker, jag kan ej komma ifrån
  det. Således är självmordet ingenting för mig. Det skulle dessutom
  bringa mina anhöriga sorg intill döden, och det har jag ingen rättighet
  till, i all synnerhet som de kanske lidit och lida lika mycket som jag,
  och ändå ej bringa mig denna sorg. Självmordet är ej för mig.
  
  Återstår syndernas förlåtelse, men det är mycket svårt, ty jag är ju
  bara en sådan där på något sätt troende, och så fort det gäller,
  inställa sig tvivlen. Du har väl läst din teologi, så att du vet nådens
  ordning? Kallelsen, bättringen, omvändelsen etc? Du vet att man till
  sist, även om man går mycket gent till väga, måste tro att synderna är
  borta, annars är de kvar. Vilket är logiskt betingat och klart. Ty
  syndasmärtan består i känslan av att de äro kvar. Så fort man tror fullt
  och fast att Kristus tagit dem på sig, då har man dem ju inte mer? Men
  det är just detta jag inte alls kan tro.
  
  Men vänta litet, låt oss nu undersöka saken, jag har liksom en liten
  bekännelse att göra, och jag bekänner för dig, fastän du i grund och
  botten bara är en träbock, kanske just därför, det går lättare, och
  kanske du nu begriper varför du just skulle vara en sådan där vanlig
  kandidat. Ditt förstånd är klart nog att du skall kunna uppfatta det
  jag säger, men inte genomträngande nog för att jag skall behöva skämmas
  för dig, du kommer aldrig att ana min riktiga och fulla uselhet, det
  är förtjänsten med dig. Du har kunskaper men saknar erfarenhetens
  förtvivlan, om du tilllåter uttrycket, och så är du inte känslig.
  Jag har alltså en bekännelse.
  
  Det är nämligen inte alldeles säkert att jag vill ha syndernas
  förlåtelse. Vet du varför? För att jag ännu inte riktigt kunnat släppa
  Ziri. Jag kan varken ha henne kvar eller släppa henne. Jag tänker ofta
  på henne, och om jag börjar med att längta så där själsligt efter henne
  så slutar det med att jag längtar kroppsligt. Du har väl haft flammor,
  Larsson, så du vet hur det är, sådant begriper du åtminstone. Och du
  förstår att jag inte kan bli en kristen så länge jag har en brottslig
  förbindelse med en annans hustru? Jag tycker du nickar därborta, alltså
  är du med på saken. Nu, kan du hjälpa mig att bli kvitt min lidelse för
  Ziri? Kan någon annan mänska göra det? Nej. Kan Gud göra det? Ja, men
  först fordras det att jag tror så mycket på Gud att jag kan bedja, men
  det kan jag inte. Inte till den där guden som förlåter synder, men jag
  tror på en annan, en som Hartman mötte på Jakobsgatan, och nu är frågan
  den: förlåter även han synder? Men det är ännu värre, jag kan inte
  alltid ens tro på Hartmans gud, och för resten saknar han personlig
  karaktär, han är filosofens gud, men ingen fader att stödja sig till.
  Rent ut sagt: det är min faders gud jag vill göra upp med. Och han finns
  nog inte, eller vad tror du? När jag alltså varken kan tro eller ge upp
  att tro, varken kan vara utan Ziri eller syndernas förlåtelse, vad
  återstår, när jag inte heller kan begå självmord? Men om jag trodde att
  döden vore döden, och att intet vore där bakom, att allt vore slut
  därmed, då dödade jag mina föräldrar och mig själv och Ziri. Men jag gör
  det inte för jag fruktar att det rymmes någonting bortom detta jordiska
  vara. För mig kan detta jordiska således få bara ett namn: lidande, och
  det där bortom: helvetet. Och detta är således vad som återstår mig
  ifall jag ej kan få syndernas förlåtelse. Och nu skall jag strax hålla
  ett litet tal om detta.
  
    _Om helvetet_
  
  Jag ser på dig att du tycker jag är vidskeplig, men det är inte så
  farligt. Min enda stora vidskepelse är att jag absolut antager en
  individens fortvaro efter döden, emedan jag känner på mig att det är så.
  Filosofiskt har kanske detta antagande inget värde, men jag är ingen
  filosof, utan bara en syndare. Låt mig alltså ha den vidskepelsen att
  jag tror att själen överlever denna min jordiska kropp! Nu frågar jag:
  får jag vara i fred när jag är död, får jag vandra kring här i skogarna
  som ett litet moln bland blommorna, har jag levat så att jag är värd en
  så dräglig tillvaro som en ensam och oroligt kringvandrande andes, och
  får jag välja vistelseort, och slipper jag frysa om vintern? Kan jag få
  nåden att gå omkring häruppe under långa julmånader, när snön gnistrar
  som miljoner diamanter och dessa nu grönskande berg står som rasade
  borgmurar kring en osedd sagostad, bakom tingen? Får jag det, så vill
  jag den gamla himmelen ingenting, ty Gud skall vara vittne hur jag
  älskar denna jord! Jag är trött på människorna, och jag älskar jorden!
  Men i mitt hittillsvarande liv har jag mest älskat somrarna, därför att
  jag alltid varit så dåligt klädd på vintern och frusit så. Slipper jag
  frysa bara, så skall jag be min faders gud att han låter mig stanna här
  uppe i ödemarken, vinter och sommar, höst och vår. Jag skall gå omkring
  överallt, på de gamla älskade ställena, och vara smekt av blomdoften
  om sommaren och den isiga vinden på vintern. Men helst vill jag vara
  ungefär som en människa, fast utan denna frysande, smärtfyllda, ständigt
  matkrävande kropp, och jag skall vara en vildmarkens skyddsande, utan
  sorg, utan bekymmer, låt oss säga i tusen år, så att jag får vila mig,
  finna ro. Ser du, det är min salighet.
  
  Det var himmelen. Men tror du jag kan få komma dit, har jag gjort mig
  förtjänt av sådan nåd, jag som tagit min broders hustru, som hädat,
  stulit, ljugit och vittnat falskt om min nästa? Jag som är så högfärdig
  att jag väljer umgänge, jag som haft så många kvinnors kärlek och själv
  givit intet, jag som -- som gjort allting? I min barndom började min
  lastbarhet, små små hemliga, naggande synder åt på mig redan då. Har du
  reda på det största eländet, den abnormt tidiga erotikens helvete? Vänta
  du, jag skall berätta dig om helvetet, men låt oss ta det från början,
  från början, min kära välmående kandidat!
  
  Föreställ dig då några stycken små gårdar spridda kring några av dessa
  berg, många många mil härifrån. Föreställ dig en stuga, gammal och grå,
  med krusbär och vinbär och äppelträd kring knutarna. Därinne bor en
  predikant, en finnmarksmissionär Mattson, en jätte till karl, mycket
  from och mycket sträng mot sin hustru och sina barn, men också mycket
  kärleksfull, jag bara tycker han är litet för sträng ibland. Han har
  tre gossar i åldern fem, åtta och tio år, livliga, utrustade med snabb
  fattningsförmåga och fantasi, litet bångstyriga som pojkar bör vara.
  Fadern håller dem absolut isolerade från andra barn, han har i sin
  ungdom varit en stor syndare och känner världen och vill rädda sina barn
  från det onda, från alla frestelserna. Han bevakar dem kväll och morgon,
  natt och dag, han ser till att icke ett av deras steg ej kan övervakas.
  Och han tror att han lyckas. De är i alla fall tre stycken, de har
  varandras sällskap, och mer behöver de inte, tycker han. Och somrarna
  och vintrarna går. De är som sagt, fem, åtta och tio år. En dag händer
  det något.
  
  Vad tror du Larsson, det är som händer? Jo, två av de små, de äldre av
  dem, gör odygd, försvarar sig med lögner och får stryk, förfärligt med
  stryk, men inte på det viset att det skadar deras kroppar. Fadern piskar
  dem med ris på nakna kroppen, på det vanliga stället, och då, under det
  slagen haglar och lille Fredrik gråter och tjuter, blandas plötsligt en
  besynnerlig känsla med smärtan av riset. Fadern vet ingenting om detta,
  han slår dem för Guds skull och i Jesu namn på det lögnen må utrotas ur
  deras unga hjärtan. Han begriper inte, han hör inte, att lille Fredriks
  tjut blivit så besynnerligt dämpat, och just nu, när faderns hand
  tröttas och han släpper den lille, så ser han inte att den lilles skam
  och förskräckelse blandats med ytterlig förvåning. Hans glödande kinder
  brinner som eld, och darrande i hela kroppen smyger han sig bort i ett
  hörn, inte för att gråta ut, utan för att finna vad det är som hänt
  honom, som gått rysning på rysning genom hans unga kropp och känts så
  oerhört befriande och ljuvt och så helvetiskt smärtsamt på samma gång.
  Matt och med glödande ögon sjunker han ihop vid muren och somnar.
  
  Dagen därpå berättar han saken för Erik, som känt detsamma förr en gång.
  Och utan att veta varför sitter de timme efter timme och talar bara om
  kroppsaga, om ris och slag. Det kittlar deras nerver, det blir en
  ständig njutning att låta fantasin leka med riset och den nakna
  kroppsdelen. De förstår ingenting, de endast erfar.
  
  I veckor och månader grubblar de över detta, och så tar frestelsen att
  erfara detta ännu en gång överhand. I hemlighet smyger de sig bort till
  skogen, det är mycket svårt och det gör ont, och var och en måste göra
  det på sig själv, de skär små mjuka ris av ungbjörkar och lägger sig
  nakna bakom klipporna och undrar bävande varför de gör så. Sakta,
  varligt börjar det, ty det gör så ont. Men snart blir vällusten större
  än smärtan, slagen faller tätare, armen slår tills den domnar och
  befrielsen kommer! Förkrossade, medvetna om en förfärlig synd, ligger
  de där och gråter, tills solen går ner.
  
  Sedan känner de den stora misstanken av att vara annorlunda inrättade an
  andra barn. Och detta förmörkar deras liv i ett år, varunder de då och
  då faller offer för frestelsen igen. Då händer ännu något.
  
  Det bor tre mil bort ett annat Guds barn med egna barn, en predikant,
  och en dag hälsar han på i gossarnas hem. Han har en tioårig flicka med
  sig, en robust varelse med irrande ögon och korpsvart hår. Även hon
  uppfostras för sig själv, långt borta från synden och frestelserna. Och
  Erik och Elsa sitter på trappan och solen skiner och där inne i det
  dunkla helgdagsrummet sitter de båda gudstjänarna i ett fromt samtal,
  trygga och förvissade om att de alltjämt håller sin älskade barn borta
  från alla frestelser. Då säger Elsa plötsligt med en skamsen rodnad och
  lysande ögon:
  
  -- Säj, har du fått ris nån gång?
  
  Erik rycker till och rodnar han också, det far som en blixtsnabb aning
  om en kamrat i detta hemlighetsfulla och smärtsamt dunkla, men ändå
  retande och eggande elände. -- Har du fått? -- Och du? -- Ja, då. -- Och
  -- hur kändes det? -- Ä, så du frågar, du vet väl -- -- Har du varit
  naken nån gång när du fått ris, jag menar? -- Ja, visst! -- Har du sitt
  på när nån flicka fått ris? -- Nej -- klär dom av flickor också då? --
  Ja, visst!
  
  Med dunkla ögon och skamliga kinder sitter de där och viskar till
  varandra, talar om hemligheter för varandra. Och de går nästa dag långt
  in i skogen och lär varandra -- Det är egentligen varandras kroppar de
  söker, men det förstår de ännu inte, de vet bara att detta inte är det
  riktiga, att de gör synd. Och lille Eriks samvete arbetar och plågas med
  detta under år som kommer, tills han lär sig att ha flickor. Men innan
  dess hittar han en liten bok i sin fars bokhylla, med titel: Pilar mot
  den förfärliga och hemliga självbefläckelselasten eller Ungdomens vän.
  Och han lär sig i den boken att han varit på väg mot kroppsliga
  sjukdomar och ett evigt helvete.
  
  Ser du, käre Larsson, nu har jag liksom skildrat inkörsporten till det
  jordiska helvetet, de våldsamma passionernas helvete för dig. Och jag
  befinner mig för närvarande mitt uppe i detta helvete, fast underligt
  nog är mitt huvud kallare och mitt lugn större just nu än det varit på
  många år. Kanske det är den annalkande döden som ger mig detta lugn,
  och måhända är det endast skenbart. Jag säger dig, jag behöver ej någon
  himmel, annat än om det efter döden tillätes mig att vara fri från alla
  dessa passioner och att få vara här i min gamla ödemark och utan att
  hungra eller frysa få se årstidernas festliga marsch genom hedmarker,
  över gröna ängar, näckrosfyllda sjöar och gula kärr. Men jag vet ej om
  dessa våra nyssnämnda passioner stannar kvar hos kroppen. Och du förstår
  vart jag är kommen, när du fattat den inledning till livet jag nyss
  beskrev. Ty när detta hände i barndomen, vad tror du ej då har hänt i
  ungdomen! Alltså, jag skall väl efter döden få lov att sällskapa med
  de skamlösa, de plågade och lastbara? Jag har ingen rättighet, jag
  lastbare, att få vila och ro för min frigjorda själ här i dessa granna
  ödemarker. De moderna människorna säger att jag skall fortsätta mitt
  liv i någon form till dess jag stridit ut med lidelsen och liksom gått
  igenom skärseld. Ja, jag blir gärna teosof -- giv mig bara den enfald
  som behövs!
  
  Jag skall öppna fönstret -- nej, dörren, se ut där! Titta, har du sett
  något liknande i alla dina böcker? Ser du Roussannas himmelshöga ås och
  de becksvarta furustammarna som står skarpt och dystert mot den röda
  kvällshimlen? Ser du hur natten bereder sig att gå stilla över kärret
  med sina ångor av någonting friskt ruttet, om du tillåter uttrycket?
  Vet du hur det är att sitta på Vagnbergets utsprång bland de skrovliga
  klipporna en höstnatt under häftig storm och jagande skyar, när månen
  skiner över all världen. Detta är dysterhetens och ödslighetens skönhet,
  när man ser milsvitt runt om hur topparna böjer sig för stormen och
  känner luftens hårda tryck mot klipphålan som en omfamning av vår Herre!
  Det är mitt paradis, dit vill jag komma efter döden -- men jag är så
  lastbar, ser du, jag får nog lov att stiga ned i avgrunden först,
  eftersom jag tycks alldeles stå utanför syndernas förlåtelse. Och denna
  avgrund är full av hundra tusen sådana som jag.
  
  Vet du, jag är rädd. Allt detta är min stora feghet, och jag har så
  starka anfall av fruktan inför det okända att jag ibland tror att jag
  kommer att dö av skrämsel. Och dock är jag ingen feg varelse bland
  människorna, och jag har ingen fruktan för döden i vanlig mening.
  
  Och så en sak till: du har hört historien om Alexanders hammare? Ser
  du, hammaren finns här, jag har den. Det är också en utväg, jag kanske
  slipper dö, om jag i rätt tid tar fatt på denna hammare. Du förstår:
  vansinnet. Nu hör också detta till mitt helvete, därför att jag inte
  alls vet hur det är att vara vansinnig, jag funderar över arten av
  sinnesförvirring jag då skall undergå. Och det är som kände jag mig
  redan dömd till endera döden eller detta. Jag hade en dröm en gång, vari
  en vithårig präst spådde mig döden inom ett år. Det var bara en dröm.
  Och hör mig i alla fall: här på stället svär jag vid alla himlens
  invånare och vid jorden jag står på, att jag aldrig tar upp arvet från
  mina förfäder: Alexanders hammare. Aldrig någonsin. Jag har släktens
  blod i mig, jag kan göra blodssynd kanske, jag kan dö i kampen för mitt
  förstånd, men knackar aldrig sten!
  
  Och nu, sedan jag sagt detta med så hög röst, känner jag mig plötsligt
  svag och rädd, ty vad förmår min vilja mot hans, som Hartman en gång
  talade med i anden? Jag bävar, jag är omåttligt rädd, och jag vet ej vad
  jag fruktar. Allt det jag talat om fruktar jag, och dessutom mig själv.
  Ty detta helvete, som jag beskrivit, det är endast jag själv. Men är det
  därför mindre fruktansvärt?
  
  Och nu har jag inget bruk för dig mer, herr kandidat Larsson. Jag vill
  vara ensam och tyst, mycket tyst. Och du är numera återigen bara en
  träbock som jag kan sätta en sotig gryta på när jag vill. Tack för i
  kväll!"
  
  
  16. Spökguden
  
    Med örat har jag hört Dig,
    men nu har mitt öga sett Dig.
        _Job_
  
  Han förvånades över sitt eget lugn, men det föll honom ej in att detta
  lugn kunde vara en sjuklig trötthet som stegrats till ett slags själslig
  stillhet. Hans inre liknade nu en massa, ännu strax före sjudningen,
  utan en märkbar rörelse ens på ytan. Nyfiket började han betrakta
  hammaren, under det han lät dörren stå öppen så att vårsolen föll in
  som om det tömdes hela ämbar med ljus över det svarta golvet. Detta var
  således Nilenius' sista hälsning till David, här höll han i händerna
  arvet från fäderna! Han strök sakta med fingrarna över den krossade,
  taggiga kanten av själva slaget på hammaren. Man kunde sätta ett nytt
  skaft på den, tänkte han, så kunde den användas igen. Sakta knackade
  han den mot spiselkanten och lyssnade, men då blev han plötsligt rädd,
  ställde undan hammaren i ett hörn och satte sig vid skrivbordet, där han
  mekaniskt, med nästan en sömngångares rörelser letade rätt på papper.
  Bläcket hade torkat ut, han måste skriva med blyerts. Då och då rätade
  han upp sig och mumlade:
  
  -- Jag måste tvinga mig att vara hård och lugn och inte tänka på detta.
  Jag måste -- jag vill!
  
    Käre vän Hartman, skrev han slutligen med litet darrande hand, jag
    skriver till dig därför att jag är ensam och inte vet om jag uthärdar.
    Om du kan låna mig ett hundra kronor så att jag får betala maten för
    den sista månaden hos mina föräldrar, vore du hygglig. Kanske jag
    aldrig kan betala dem -- men vad betyder det väl nu? Jag tycker det
    är som om allting höll på att sluta.
  
        Din vän D. R.
  
  Han tillslöt brevet, sedan han tillagt: skicka pengarna till mina
  föräldrar, adress -- -- -- Sedan gick han ut till landsvägen. Han hade
  ingen klocka, men av solen slöt han att gångpostbudet, som kom här fram
  varje lördag på väg till Morås, borde vara här snart. Men han fick vänta
  i två timmar vid vägen, varunder han satt på dikeskanten och rörde
  kroppen fram och tillbaka, slött stirrande på vattenspindlarna och
  grodorna nere i pölen, ty det var kärrmark. När han slutligen såg mannen
  komma, reste han sig och gick emot honom. Gubben hälsade och språkade om
  vädret och den långa vägen, tog upp frimärken ur väskan, smetade ett av
  dem på tungan, viktig som om han varit en betrodd tjänsteman, och så
  försvann brevet i skinnväskan. David hörde hans steg dö bort i gruset
  medan han återvände uppåt åsen.
  
  Han gick ej in utan strövade ända till källan i skogen, satt långa
  stunder vid en sjöstrand och stirrade ut över vattnet och de vilda
  stränderna. Det fanns massor av slätslipade, flata stenflisor vid
  vattenbrynet, som han lekte med, och i bäckinloppet såg han musslor. Han
  öppnade flera av dem med slidkniven och skrapade i skalen, som han sedan
  kastade ut i vattnet. Om man skulle ta sitt eget liv, tänkte han, så
  kunde det ej finnas lämpligare ställe än här. Där långt ute fanns en
  stor sten i vattnet, han kunde vada dit ut och sedan hoppa från stenen.
  Var det förenat med någon smärta att dö i vattnet? Han var knappast så
  rädd för själva döden som för dödskampen. Nu tog han fram den browning
  han alltid bar i fickan, mest i tanke på självförsvar, och såg på den.
  Gjorde det ont just som skottet passerade genom hjärnan? Han mindes en
  handelsman nere i byn som skjutit sig i huvudet och han hade levat en
  timme efter skottet. Hade han då känt någon smärta? Var han själv då en
  sådan vekling att han övervägde smärtan i ett dylikt fall? Fy fan! en
  sån stackare en människa kan vara? Och så -- det dugde inte, far och mor
  skulle aldrig överleva det. Men om han ställde till så att de trodde
  honom omkommen genom olyckshändelse, då mildrades väl deras börda en
  smula? Och varför satt han då grubblande så envist på det som han ej
  skulle ha mod att utföra? Ty ville han verkligen dö? Bedrog han ej sig
  själv, satt och lekte med självmordstanken för att ha något att fördriva
  tiden med? Han log bittert för sig själv, det var tid på att gå
  härifrån, solen sjönk på andra sidan bergen och sjön och en ensam trast
  spelade i en gran ute på Hällandsudden. Annars var det så tyst, så tyst,
  bara en och annan liten blyg våg plaskade mot land och sländorna for av
  och an och kom nära och tittade på honom. Sakta steg han upp och gick
  emot stugan.
  
  Det första han såg när han kom in var hammaren, och med en svordom tog
  han den och kastade den ut genom dörren. Han makade bädden till rätta på
  golvet, men saknade mod att lägga sig, tände lampan, fast det ännu var
  ganska ljust, och försökte läsa. Han tog Mäster Eckharts predikningar
  och stavade sig långsamt fram, det var på ett främmande språk som han
  klent behärskade. Han lade bort boken en stund, gick och reglade dörren
  noga, täckte för fönstret, såg sig omkring i det dammiga, oordnade
  rummet och ryste. Var han då mörkrädd? Så tog han den gamla luntan igen
  och läste halvhögt:
  
  "Som du älskar, sådan är du. I det du älskar, förvandlas du. Älskar du
  jorden, då är du jordisk. Älskar du Gud, då är du gudomlig. När jag
  alltså älskar Gud, är jag då Gud? Det säger jag icke, men jag säger eder
  vad skriften säger: I ären gudar -- --"
  
  Hur skall det gå till att älska Gud? brusade han plötsligt upp för sig
  själv. Jag känner att jag älskar mor och far, och kanske är det något
  gudomligt i denna känsla. Varför säger Eckhart icke: du skall älska det
  högsta du vet på jorden, eller, du skall känna kärlek till alla lidande,
  eller till hela skapelsen? Men nej, det säger han icke, han sätter dit
  ett ord i stället som för mig saknar varje betydelse: Gud. Vad vet
  Mäster Eckhart om Gud? Ingenting. Vad är det som han kallar Gud?
  Naturligtvis detta obestämbara, dunkelt förnumna Högsta. Detta är också
  blott ett nytt ord. Konstnärlig känsla, rus, kärlek, allt detta välver
  sig på djupet av de lidande själarnas hav, som gläder, lyfter, trampar
  ner, pinar och krossar! Detta är Gud. Mor, som sätter fram den sista
  brödkanten åt sin son. Hon är Gud. Men så menar inte Eckhart, nej, han
  tror på en intelligent, personlig varelse, som själv känner kärlek till
  oss alla. Och denne är det jag skall älska.
  
  Han gjorde våld på sig för att bli lugn. Kanske, tänkte han, att Eckhart
  känner det ungefär som jag, att han visst inte för sig själv erkänner en
  intelligent skapare, en gud som tänker och handlar och hämnas, kanske
  detta hans tal bara är en formel varunder han söker få fram något av det
  medlidande, den stormande kärlek till hela världen som är Eckharts egen?
  Ja, ja, talet om Guds kärlek blir en avloppsväg för den känsla som
  annars skulle spränga sönder mannen.
  
  Han slängde bort boken och kröp ned på bädden, men lät lampan brinna.
  Jag känner mig bestämt lugnare än förr, tänkte han, men också liksom
  stelare. Vad kan det vara? Men om en stund föll han i en underlig
  halvsömn, som då och då avbröts, men så småningom blev allt djupare.
  Det var den kroppsliga tröttheten som blev övermäktig. Han hade gått så
  mycket och ingenting ätit på så länge. Han sov oroligt, kastande sig av
  och an.
  
  Han vaknade och kände sig förunderligt ivrig att komma upp och han
  smög sig, tyckte han, halvklädd ut i den skumma natten, sökande efter
  hammaren. Han ryste, men han måste, han var rädd, att annars skulle
  gamle Alexander komma och hämnas på honom. Han bar in den och lade den
  bredvid bädden, han kände sig rädd, och hammaren var i alla fall ett
  vapen. När han fann sig liggande halvnaken på bädden trodde han att han
  drömt även detta, men hammaren låg ju där. Var han ännu ej vaken? Han
  gnuggade sig i ögonen och satte sig upp, smekte hammaren med fingrarna.
  Du är ändå min, mumlade han, jag skall inte överge dig mer. Han sjönk
  ned, kände sig besynnerligt kall om huvudet och tycktes somna.
  
  Om en stund låg han och stirrade på en underlig skepnad som stod på
  golvet ett stycke från bädden. Han kunde se ett par vita skor, så vita
  att de var nästan skinande. Hastigt gjorde han en rörelse för att kunna
  uppfatta ansiktet, men ett litet jämrande rop undföll honom. Det fanns
  bara en kropp, men intet ansikte, ty varelsen hade ett kolsvart skynke
  kastat över axlar och huvud, så att dess övre del liknade en stor svart
  kägla. Men han uppfattade att huvudet vred sig och vaggade under detta
  svarta omhölje. Detta var ohyggligt, han satte sig upp och försökte,
  stirrade som om han velat med blicken genomborra omhöljet. Det fanns
  intet mer av skepnaden som var skrämmande, bara det att ansiktet måste
  vara förfärligt, eftersom det var dolt.
  
  Nu sträckte den besynnerliga varelsen ut handen och tycktes peka på
  Alexanders hammare, som låg på golvet. David försökte tala, men rösten
  svek honom alldeles, han kämpade efter luft, och äntligen fick han fram
  det. Han reste sig häftigt upp från trasbädden.
  
  -- Jag drömmer -- jag drömmer! ropade han vilt. Men gestalten stod kvar,
  han såg så förfärlig ut i det blandade skenet från dagern där ute och
  lampan som ännu brann. Och plötsligt tyckte David att all hans rädsla
  gav efter, han blev ond.
  
  -- Hör nu, jaså, du är här, du kom ändå till sist! Jag har bedit till
  däj som barn många, många gånger, och sen jag vart man också har jag
  bedit men du kom inte. Du var väl högfärdig, kan jag tro! Du tänker
  skrämma mäj nu, men det går inte, ser du jag skall slå huvudet av dig
  med Alexanders hammare! Vill du föra mig till helvetet? Det finns inget
  helvete, så nu vet du det! Du är en stor stackare, det är du, ha, ha!
  Men vill du inte höra hur dina älskade barn har det? Tror du inte jag
  känner kärlek till dina barn? Men inte till däj, hör du det! Ty att
  känna kärlek till alla dina barn, det är ju det högsta, det finns intet
  högre. Du är själv inte alls så stor som kärleken, du!
  
  Han tyckte att gestalten kom framåt och med ett skrämt skrik sprang han
  till ett hörn av rummet, med hammaren i handen. -- Du får inte ta mig
  innan jag talat, hör du! Du har väl andra att gå till än mäj, bara en
  mil härifrån bor Skabb-Sara, du känner väl Skabb-Sara, som alla är så
  elaka åt. Varför har du skapat Skabb-Sara? Då var du dum. För hon har
  nio barn utan far och ingenting att äta, och hennes kjortelfåll, den är
  inte av stjärnljus, som din -- hennes är en enda skålla av bara löss!
  Jo, du! Sen kan du gå till Lax-Kerstin, det är också en av dina dårar,
  hon är sjutti år och så ful och så fattig att det kan du inte göra dig
  en föreställning om. I kyrkan går hon. Men vet du, hon har alldeles
  fyrkantig kropp och rinnande ögon, men hon har karlar hos säj, dom där
  rallarna som du skickat till Parjala att gräva kanalen, dom ligger hos
  henne och betalar en krona åt gången. Det lever hon på. Vill du döma
  henne för det, hon skulle svälta ihjäl annars! Gå dit, gå! Det är inte
  bara jag som är eländig. En sån fattigvård håller du oss med! Och så kan
  du gå till den där mannen med snörena -- som Monna Lisa -- -- du har
  många, många, och du vill jag skall tacka dig för allt!
  
  Han smög sig sakta fram mot detta tysta, skrämmande väsende och han
  skakade till som av köld, sedan skrattade han.
  
  -- Hör du, vad är det egentligen med ditt ansikte, eftersom du jämt går
  med ett skynke över det? Jag har sett dina barn och en stor del av --
  dina välsignelser har jag erfarit -- och sett -- dina gärningar! Nu vill
  jag se hur du ser ut i ansiktet. Tag bort skynket, hör du! _Tag bort!_
  
  Ursinnigt störtade han fram och rev slöjan från ansiktet, såg in i det
  och blev sedan stel i hela kroppen. Han skrek till högt, högt, och sedan
  blev det alldeles mörkt omkring honom, och han låg mycket stilla mycket
  länge.
  
  När han vaknade var det morgon. Matt, men dock i stånd att gå upp och
  röra sig, tog han, utan att veta varför, den gamla hammaren och smög
  sig ut och gick sakta nedåt landsvägen. Hans ansikte var uttryckslöst,
  endast oroligt sökande irrade ögonen hit och dit, då och då skakade han
  på huvudet. -- Jag såg det, jag fick se det, mumlade han. Om en stund
  småsjöng han för sig själv: jag såg det, jag såg det, jag har sett --
  -- --
  
  Han kände sig trött och satte sig invid en sten vid vägkanten. Han höll
  hårt omkring hammarskaftet och plötsligt rann honom en vers i minnet.
  Han ville sjunga, han kunde ju sjunga så bra, och han kunde knacka
  takten med hammaren mot stenen, bara litet, det gjorde ingenting, och
  hör hur det klingade, när han sjöng:
  
    _Där i min natt och stora synd jag övergiven låg,
    igenom mörkrets tunga vägg Guds anlete jag såg_
          -- -- --
  
  
  17. Lovsången
  
  En främling som var mycket fint klädd och hade hasselbruna ögon och en
  mycket hög panna och såg ut att vara omkring fyrtiofem år gick sakta upp
  mot Efraim Ramms stuga. -- Hans föräldrar måste vara döda av sorg nu,
  tänkte han, varför går jag då dit? "Den i söken är icke här" -- -- och
  vill jag då se honom? Skall han känna igen mig? Där är alltså stugan --
  låt oss då sitta ned -- han talade högt med sig själv som till en kamrat
  -- låt oss sätta oss här i skuggan -- vad är det jag har hört om honom
  -- vad har jag då hört? Han kände på sin panna, den var fuktig av svett
  fast vinden var sval. Nu går snart solen ner -- nu snart går den ner! Å,
  jag kan förstå att man blir -- -- en sådan om man växer upp här! här är
  så vackert att här bor sannerligen Gud! Jag Karl Herman Hartman förstår
  detta fast jag bara är en stackare. Och jag har ett brev i fickan från
  henne -- från henne.
  
  Stugan låg på en hög ås under några jättelika granar och nedanför var en
  långsträckt dalgång där tre tjärnar blänkte i rad. De fjärran bergen var
  så blå som stål och de bruna myrarna slingrade sig som ormar kring dem.
  Koskällor skramlade i fjärran och svalorna flög lågt.
  
  Han reste sig och gick fram till stugan. Det såg ut som om man redan
  lagt sig därinne, de snövita jalusierna var tätt dragna för fönstren.
  Kunde man då sova härinne trots allt?
  
  Då hörde han plötsligt slagen av en slägga och spratt till. Han följde
  stigen åt det håll varifrån ljudet kom och smög sig sakta fram till
  stället. Det var en liten uthuggning i skogen, full av granit- och
  kvartsblock, och mitt ibland alla stenarna satt David, iförd endast
  byxor, skjorta och en grå arbetsrock. Om Hartman ej vetat att han var
  vansinnig skulle han ha tagit honom för en stenarbetare. Ivrigt och
  sökande utvalde han vissa stenar, lade dem på en större och slog sönder
  dem med hammaren, för varje gång tycktes han noga undersöka brottytan,
  som om han sökt efter någon sällsynt bergart.
  
  Hans ansikte var mycket ivrigt och mycket oroligt, men när han emellanåt
  liksom vilade sig och torkade svetten ur pannan, tyckte Hartman att han
  liksom fick ett klokt, eftertänksamt uttryck.
  
  Han gick fram och ropade hans namn, varvid David såg upp rädd och skygg.
  Han tycktes inte riktigt erinra sig vem den främmande var, men han reste
  sig och kom emot honom utan att hälsa.
  
  -- Sätt dig, sade han nervöst, du är översteprästen. Ty om någon gjort
  en synd till orenhet, så att han är oren enligt guds lag, då skall han
  taga två turturduvor och två unga duvor och gå till prästen och han
  skall offra dem till ett brännoffer -- så att den orene blir ren --
  
  -- Känner du inte igen mig -- Hartman -- minns du inte -- säg, minns du
  Ziri? frågade Hartman förtvivlat för att försöka väcka hans förnuft.
  
  David såg förvånad på honom. -- Du vet då inte att jag har sett honom --
  jag har sett ansiktet. Men han hade inget hjärta. Det är Hans hjärta jag
  letar efter här i stenarna. Tror du inte att Guds barmhärtighet finns
  här? Men säg mig att jag bliver ren -- om en -- två -- tre dagar -- men
  till dess skall jag vara utom lägret, säger Herren! -- -- Men tyst nu --
  David bleknade plötsligt och lutade sig mot sin slägga -- de sjunger --
  de sjunger däruppe!
  
  Och Hartman var nära att sjunka ihop av rörelse, men han behärskade sig
  och lyssnade. En sång kom däruppifrån stugan, två gamla röster sjöng,
  den ena var en gubbes, skälvande och tunn, den andra, troligen moderns,
  litet fylligare. De teg bägge och lyssnade, men plötsligt började David
  sakta gnola med och knackade varsamt takten mot en sten med släggan.
  Fallande och stigande och vaggande slöt sig de två rösterna däruppe
  liksom intill varandra, stödjande och bärande varandra ut i vinden och
  vårnatten och doften av granbarr och klöver, och blandade sig med surret
  från humlorna och de små klingande slagen av släggan:
  
      _O Gud vi tacke Dig för att Du gav och tog!_
    _I kärlek sträckte du din hand mot den som så du slog._
      _För oss till sist till dina hus i frid,_
      _giv oss en var en ren ovansklig skrud --_
        _ty trefalt lovad, lovad vare Gud!_
  
  Men då sjönk David ihop i våldsam, befriande gråt -- De tackar honom,
  de tackar honom för allt detta! snyftade han.
  
         *       *       *       *       *
             *       *       *       *
         *       *       *       *       *
  
    [All English text is as in the original.]
  
  
  
  
  
  End of the Project Gutenberg EBook of David Ramms arv, by Dan Andersson