text: Produced by PG Distributed Proofreaders
  
  
  
  
  Krigskorrespondenter och andra lögnare
  
  Historier av Sigge Strömberg
  
  
  _Sigge Strömbergs-böckerna Vol. 7_
  
  1922
  
  
  
  
  INNEHÅLL
  
  
  KRIGSKORRESPONDENTER
  
  SKÖNHETSVÅRD
  
  DEN ENERGISKE LIKKISTSNICKAREN
  
  I TRAPPAN
  
  GETINGBOET
  
  ETT NATTLIGT BESÖK
  
  DEN GAMLE KAMRERNS JULAFTON
  
  PENGAR
  
  POLLY
  
  DEN TYSTLÅTNE
  
  CYLINDERHATTEN
  
  PRISBOXNING
  
  FÖRARGELSEVÄCKANDE BETEENDE
  
  SVÄNGDÖRREN
  
  PÅ PANOPTIKON
  
  LANTBRUK
  
  
  
  
  KRIGSKORRESPONDENTER
  
  
  
  I.
  
  
  Bob Hyes, representant för Arizona Kicker, lade upp även vänstra benet
  på bordet, flyttade maggördeln på sin cigarr ett stycke längre in,
  talade och sade:
  
  "Hemma i Arizona känner jag en karl, som gärna betalar tusen dollars för
  att få läsa vad jag skriver."
  
  "Blind, förmodar jag!" högg Harry Taylor, Montana Screamers
  förhoppningsfulle unge man, in. "Och om de därhemma visste, hur våra
  sagor tillverkas, så skulle de gärna betala vad som helst för att få oss
  inom skotthåll."
  
  Suvaroff, ryssen, smålog stillsamt och sade:
  
  "Jag skriver aldrig annat än vad som är sant."
  
  "Då har du allt billiga telegramkostnader", förmodade Taylor.
  "Förresten skulle det inte gå an för oss. Vår läsekrets nöjer sig inte
  med så tarvliga saker."
  
  Sanningen i det sista yttrandet var så påtaglig, att det blev tyst en
  stund. Så tog Taylor åter ordet.
  
  "Här sitta vi, sju stycken fantasifulla unga män. Ett par av oss äro
  vida berömda krigskorrespondenter, ett par andra tro att de äro det, och
  resten hoppas bli det på den här resan. Men ingen av oss kommer så nära
  de ställen där det händer saker och ting, att han kan höra kanondundret.
  Jag kan knappt påminna mig att ha sett en tysk i mitt liv och hade väl
  aldrig fått se en sårad heller, om inte van Weide ramlat av hästen i
  förgår."
  
  "Jag slant!" sade van Weide generad.
  
  "Slant? När du satt på en häst? No, sir! Du rider lika illa som du
  skriver. Men i alla fall, medan man sitter här och inte får veta mera än
  de officiella lögnerna, fordrar publiken att man skall hålla den à jour
  med allt vad som händer här, från fältslag ned till kommenderande
  generalens frukost. Och inte det minsta samarbete mellan kollegerna, så
  att om jag, som tycker om enkla vanor, telegraferar att han ätit
  havregröt och druckit vatten, så ger Wilson i Harristown Tribune honom
  kall kyckling och bourgogne mitt på blanka förmidda'n."
  
  Men i går lyckades jag i alla fall få litet fakta att bygga en
  korrespondens på. Jag fick fatt i en stabsofficer som för ögonblicket
  inte tycktes ha så förbaskat brått, som de där kurrarna alltid har. Jag
  högg honom i knapphålet, gav honom mitt kort och sade:
  
  "Monsieur överste, eller vad ni är. Jag har rest hit från Amerika för
  att se krig, men har ännu inte fått se något. Att ni inte för oss
  omkring och visar oss slagfält kan jag förstå, eftersom slagfälten
  alltid stanna på den tyska sidan, men skulle det inte vara möjligt att
  få se en soldat? Bara en enda, om ni så vill, och det behöver inte vara
  av den bästa sorten. Han må gärna ha en liten skavank. Ser ni, jag
  skulle så gärna vilja vara i stånd att säga, när jag kommer över pölen
  igen, att jag sett något av kriget."
  
  "Monsieur!" sade han högdraget. "Ni vet, att vi inte uppmuntrat pressen
  att sända representanter."
  
  "Sure!" sade jag. "Men jag behöver ingen direkt uppmuntran. Jag är inte
  hårdbjuden."
  
  "Jag vill uttrycka mig tydligare, monsieur", sade han. "Vi önska inga
  korrespondenter i detta krig."
  
  "Jag skulle gärna vänta till nästa, herr generalmajor och riddare", sade
  jag. "Men jag har absolut inte tid. Livet är ju så kort."
  
  "Det torde bli ännu kortare, om ni utan tillåtelse söker skaffa mera
  nyheter än generalstaben lämnar er", svarade karlen.
  
  "Det är det jag vet", svarade jag. "Annars hade jag inte kommit så här
  hövligt och anständigt och bett att få veta det jag vill ha tag i. Den
  metoden är inte så värst bruklig hemma i Montana. Där frågar man inte,
  där tar man reda på det man vill. See?"
  
  "Ingenting hindrar er att fara hem till Montana, och där praktisera er
  metod", sa han högdraget. "Bon jour, monsieur."
  
  Och med det tänkte han ge sig av, men han kände inte mister Harry Taylor
  från Helena, Montana U.S.A.
  
  "Stopp lite", sade jag. "Herr greve och talman. Vi skulle gärna vilja
  veta, varför vi inte få gå och titta själva. Är det något fel på
  krigsskådeplatsen, som ni inte vill ska komma ut? Lita på mig. Jag är
  världens mest tystlåtna person."
  
  "Monsieur!" sade han. "Anledningen torde vara klar för envar människa,
  som är begåvad med endast måttlig intelligens."
  
  "Alltså vet ni det", svarade jag. "Men ser ni, herr överfälttygmästare,
  mina själsgåvor äro mycket mera än måttliga. Jag är den mest
  intelligenta människa jag vet, och har följaktligen genomskådat er. Ha!"
  sade jag och gjorde stora gesten, som imponerade förbaskat på karlen.
  "Ni äro rädda för oss, det är allt. Ni begå grymheter mot fångar och
  sårade, det är därför ni inte vågar släppa oss fram. Ni hänger fredliga
  infödingar, ni bränner gårdar, skändar kvinnor och mördar oskyldiga
  barn, som i många fall inte ens genom dopet upptagits i den kristna
  församlingen. Det inre Kongos fasaväckande kannibaler äro som
  nattvardsbarn i jämförelse med er."
  
  "Monsieur!" skrek han. "Ni glömmer, att vi föra krig i vårt eget land."
  
  "Monsieur!" skrek jag ännu högre. "Jag glömmer ingenting! Det är just
  det jävulusiska i hela saken, att ni för allt det där buslivet i ert
  eget land. Ha, Monsieur! Allt det oskyldiga blod ni spillt på det sköna
  Frankrikes jord ropar till himlen och Montana Screamer, det ansedda
  blad, som jag representerar, efter hämnd."
  
  "Monsieur!" ropade han med en röst, som kunde skrämma ett ulanregemente,
  men inte mig. "Monsieur! Ni tar fel. Jag försäkrar er, att ni gör ett
  förfärligt misstag."
  
  "Herr generalmajor och riddare!" sade jag. "Ni gör ett ännu mera
  förfärligt misstag när ni håller mig i okunnighet om vad som sker vid
  fronten. Då måste jag tro, att ni har något att dölja. Min åsikt är, att
  det står till så som jag sagt där framme, och jag känner det vara en
  moralisk skyldighet mot den värld som i andlös spänning väntar mina
  uttalanden, att ge luft åt mina åsikter i min tidning, det mest
  inflytelserika bladet i Förenta Staterna med biländer, såsom Hawaji,
  Filippinerna och Panamakanalzonen. Ni kan, om ni så vill, undvika det,
  genom att låta mig få se något."
  
  "Kallas inte detta revolverjournalistik!" frågade han.
  
  "Om inte precis, herr fältmarskalk, så något i den vägen", svarade jag.
  "Men min skyldighet mot läsekretsen är att tala om vad jag borde ha
  sett. Jag kommer att gå ännu längre. Jag kommer att i någon mån
  författa. Jag kommer att tala om hur jag, efter att under överhängande
  livsfara ha trängt fram till fronten och bevittnat de gräsligheter som
  ägde rum där, avsvimmad sjönk till marken och upptogs av tyska
  ambulansen, om hur tyskarna voro som mammor för mig, om hur väl de
  behandlade alla, sårade, fångar och befolkning, hur de enkla invånarna i
  de erövrade distrikten hylla tyskarna med äreportar, och kalla dem sina
  befriare, och hur de fångna franska soldaterna fälla tårar över att de
  burit vapen mot en så storsint och ädel nation. Vidare...."
  
  "Det räcker, monsieur!" sade generalstabsprissen. "Är det något särskilt
  ni vill veta? Visa er något kan jag inte, men om ni vill ha detaljer
  från det stora slaget vid Grand Bete i går, så måste jag väl stå till
  tjänst."
  
  "Det slaget hade jag inte hört talas om", sade jag.
  
  "Nej," svarade han. "Det hålles tills vidare hemligt."
  
  "Tror ni att jag intervjuade karlen? Något! Och på kvällen kablade jag
  över två tusen ord om det. En bra historia förresten. Livligt skildrad,
  med granater, förintade kavalleribrigader, taggtrådsstängsel, kulsprutor
  och hela baletten. Jag var ensam om nyheten i går, men i dag har jag
  intet emot att ni får den, gubbar, jag var ju i alla fall först."
  
  Femton minuter senare voro samtliga amerikanska korrespondenter vid
  telegrafstationen och kablade av en samfälld och kraftig dementi på
  Taylors vackra bataljmålning.
  
  
  
  II.
  
  
  Två trötta sjukbärare, som stretat med sin bår i ojämn lunk, satte ned
  den vid vägkanten just då Harry Taylor kom susande vägen fram på en
  motorcykel, med en fart som om han glömt något viktigt. Harry Taylor
  lyste upp när han fick se den sårade, stoppade, steg av och slängde
  motorcykeln i diket på ett sätt, som förklarade dess skamfilade
  utseende.
  
  "Förståndigt av er, gubbar, att ta er fem minuter i samma ögonblick,
  som ni fick se min rena profil svänga runt vägkröken. Här får ni var sin
  cigarr, jag kan inte röka dem själv, men ni fransmän som ä' vana vid
  Demi-Londres tycker nog att de är jäkligt fina."
  
  Han böjde sig ned över den sårade och granskade honom.
  
  "Vad är det med prissen? Stått i vägen för en granat. Well, ingen kan
  för olyckan fly. Dåligt omlagt förband det här, han blöder ju som en
  kalv. Det får jag lov att göra om."
  
  Med ett par hastiga snitt skar han upp förbandet, tog fram ett annat ur
  sin ficka, ansade med lätta händer såret i soldatens axel och lade om
  det.
  
  "Se så ja! Nu har han det komfortabelt. Kan inte begära bättre mitt i
  brinnande krig. Nu till den senare delen. Hur gick det här till?"
  
  Den sårade svarade inte. Hans ögon voro slutna och det bleka ansiktet
  vänt emot himlen. Han tycktes ha förlorat allt intresse för denna
  världen, och ingen rörelse tydde på att han levde.
  
  "Slö pojke det där!" sade Harry Taylor och betraktade honom kritiskt.
  "Om vi inte piggar upp honom, så kommer han bort snart. Var är min
  fältflaska? Här! Se så, gapa och blunda, så får du något gott."
  
  Han tvingade ned några droppar av spriten i den sårades mun, och karlen
  öppnade ögonen.
  
  "Se så ja! Så ska det tas! Nu rycker han upp sig, och om ett par dar är
  han vid fronten igen och stoppar nästa granatskärvas vilda flykt. Hör
  du, gosse, hur gick det här till, egentligen?"
  
  "Det var strid!" upplyste en av sjukbärarna.
  
  "Vad i herrans namn säger ni, karl?" sade Harry Taylor med bitande
  ironi. "Slogs dom? Fick han inte det här vid en tebjudning? Det låter
  otroligt, men jag får väl tro er. Tag en cigarr till! Jag är inte rädd
  om dem."
  
  I detsamma kom Bob Hyes galopperande över kullen och höll med ett
  belåtet leende in hästen när han fick syn på Harry Taylor.
  
  "Hallå, Harry! Vad har du för dig? Leker du sjuksköterska?"
  
  "Säkert!" svarade Harry Taylor. "Förresten var det bra, att jag fick tag
  i dej. Du skall genast ge dej av till general Joffre. Han har fört ett
  herrans liv efter dig hela förmiddagen. Var förtvivlad för att han inte
  fått tag i dig. Förbannade, svor, bad, grät! Fransman, förstår du!
  Impulsiv. Han hade några viktiga meddelanden, som han ville ge
  amerikanska publiken genom en verkligt ansedd källa. Ansåg dig
  lämpligast, löjligt nog. Det blir en fin historia för dig, gamle gosse.
  Jag är grön av avund. Ge dig genast i väg till högkvarteret! Sno dig!
  Skynda! Hasta! Nå, är du där än?"
  
  Bob Hyes gjorde ingen min av att lämna platsen, men granskade i stället
  den sårade med synbart intresse.
  
  "Vad är det där för en prick, som du håller på med?"
  
  Harry Taylor lät med utmärkt skicklighet en tår rulla nedför sin
  solbrända kind.
  
  "Det här? Det är en kär släkting. En brylling till min hustrus första
  eller andra man, vilket det nu är. Han är sårad, och kolar snart av. Låt
  inte oss hindra dig. Generalen väntar."
  
  "Jag har inte hjärta att lämna dig i din djupa sorg", sade Bob Hyes och
  steg av hästen. "Jag låter generalen sköta sig själv. I stället skall
  jag hjälpa dig att ta emot din fasters sysslings sista ord. Och de näst
  sista också."
  
  Harry Taylor betraktade sin kollega med djupt ogillande.
  
  "Du är ett av de största fän, jag någonsin fått förmånen att ha inom
  skotthåll. Är det verkligen omöjligt att bli av med dig?"
  
  "Absolut!" försäkrade Bob Hyes.
  
  "Men jag hittade den här prissen. Alltså är han min."
  
  "Jag hittade både dig och honom, alltså lämnar jag er inte."
  
  Harry Taylor funderade ett ögonblick.
  
  "Hade jag en kulspruta här, så skulle situationen strax vara avklarad,
  men som det är, får jag väl låta dig leva och göra en dygd av
  nödvändigheten. Och eftersom du i alla fall är här och skräpar kan vi
  samarbeta. Jag, som är mest intelligent, sköter om intervjun och säger
  till dig vad du skall skriva, du, som ju i alla fall kan stenografera,
  tar ned vad jag säger. Håll mun! Jag tål inga motsägelser. Nu börjas
  det."
  
  Han gav den sårade ännu en klunk ur fältflaskan och vände sig till
  sjukvårdarna.
  
  "Var hittade ni den här göken?"
  
  "Han låg en tre kilometer nordost härifrån i ett snår, där dom visst
  haft en patrullstrid."
  
  "Bravo! Men 'patrullstrid' duger inte alls. Vad skall vi säga?
  Sammanstötning, låter ingenting, förpostfäktning, skräp, fältslag kan
  man ju egentligen inte kalla det utan en viss överdrift, som är mig
  motbjudande. Drabbning! Där ha vi ordet! En drabbning kan stå emellan
  hur många personer som helst eller hur få som helst, dock minst två.
  Skriv: En blodig drabbning utkämpades i dag ungefär aderton kilometer
  nordnordväst om--vad om, skall vi säga? Derci? Rethel? Betheniville? Det
  sista låter bäst! Alltså: Nordnordväst om Betheniville mellan--mellan
  vad? Vi få väl göra det här franskvänligt, så att det åker igenom
  censuren. Alltså: mellan en fransk infanteriavdelning och två tyska
  kavalleriregementen, understödda av infanteri, fält- och
  positionsartilleri, varibland de berömda 42 centimeters mörsarna, ett
  flertal Zeppelinare och aeroplan, ingenjörstrupper, träng,
  fästningsartilleri samt flottan med kustartilleriet. Det blir bra! Det
  låter nästan som en officiell generalstabsrapport."
  
  "Utmärkt!" sade Bob Hyes. "Men vore det inte skäl i att stryka
  fästningsartilleriet? Det kan verka litet otroligt på folk, som letar
  efter fel."
  
  "Du har rätt, min vän, stryk vapnet."
  
  Han böjde sig mot den sårade.
  
  "Kan ni höra vad jag säger?"
  
  Den sårade gjorde ett jakande tecken.
  
  "Well, tala då om hur det hela gick till."
  
  "Jag vill dö!" sade den sårade.
  
  Harry Taylor såg allvarligt ledsen ut.
  
  "Ingen tid att tänka på sådant nu", sade han. "Det här är viktiga saker.
  Vi två representera en av Förenta Staternas förnämsta tidningar, och en
  liten smutslapp i sydvästern, och vad vi skriva kommer att med andlös
  spänning läsas av miljoner av Amerikas intelligentaste män och kvinnor
  samt cirka tjuguåtta cowboys och ett halvdussin falskspelare i Arizona."
  
  "Jag vill vara i fred", viskade den sårade matt.
  
  "Vara i fred!" utbrast Harry Taylor indignerad. "Det kan man kalla
  egoism. Vara i fred, mitt i kriget! Och när plikten mot fäderneslandet
  kallar. Det är ju La Frances ära det gäller. Och förresten har ni fått
  två drinks av mig. Otacksamhet är det fulaste som finns. Låt mig få en
  liten beskrivning på striden."
  
  "Vi ryckte försiktigt fram--", viskade fången.
  
  "Bravo! Skriv: Med yttersta försiktighet ryckte den franska styrkan
  hjältemodigt fram mot den överlägsna fientliga styrkans befästa
  ställningar. Varje man visste vad som komma skulle, och alla nerver
  skälvde av spänning, men ingen man svek. Tysta, obevekliga som ödet
  avancerade de genom terrängen mot den fruktansvärda fiende, som väntade.
  Det där var inte illa. Nå, min gubbe. Vad hände vidare?"
  
  "Ett skott small--."
  
  "Utmärkt! Skriv: Allt var tyst. Icke ett blad rördes av
  kvällsvinden--jaså, det var på morgonkvisten, ja, sätt morgonbrisen
  då--. Soldaternas fötter sjönko ljudlöst ned i den mjuka mossan. Ingen
  fågel kvittrade, ingen lärka slog i skyn. Tystnaden låg som ett dok över
  nejden och tryckte med centnertyngd soldaternas sinnen. Spänningen blev
  outhärdlig, hotade spränga brösten. Nävarna kramade gevären, så att
  knogarna vitnade. Man ville göra något, skrika högt, skjuta, vråla, vad
  som helst för att ge utlopp åt energien, för att bryta denna hemska,
  beklämmande tystnad, som hotade att krossa en.--Så med ens brast det
  lös! Det brakade till från den befästa höjden i fronten, och luften
  fylldes av ett helvetiskt larm. Granaternas krevader, kulsprutornas
  rassel och handgevärens smattrande förenade sig till en demonisk kör,
  som växte, växte--. Som en orkan av död och förintelse svepte
  projektilerna genom de framstormande leden, dödande, krossande,
  lemlästande, sopande ned soldaterna bataljonsvis. Nå, min gubbe, hur
  gick det se'n?"
  
  Den sårade, som under Harry Taylors diktamen tydligen återvunnit sitt
  intresse för verkligheten, skakade på huvudet.
  
  "Nej, det är bäst ni fortsätter själv. Ni begriper det där bättre än
  jag."
  
  "Mycket förståndigt sagt, min vän. Det är nog bäst att jag klarar av det
  själv på grundval av det rikhaltiga material ni lämnat. Är du klar, Bob,
  så gå vi på igen?--Som rytande rovdjur störtade fransmännen framåt.
  Seger eller död! skreks ur hesa strupar och alla luckor fylldes genast
  av nya män. Den överlägsna tyska styrkan slogs med förtvivlad
  tapperhet, men mot detta anfall kunde den intet uträtta. Oemotståndligt
  trängde fransmännen fram. Varje tumsbredd jord såldes fot för fot med
  tyskt blod, men intet hjälpte. Likt en jättevåg rullade den franska
  styrkan mot kullens topp, och snart såg man trikoloren vaja stolt för
  vinden där uppe.--Dom har väl fana med sig vid sådana tillfällen? Inte?
  Gör ingenting. Det gör sig bra ändå.--Kring fanstången rasade länge en
  hårdnackad bajonettstrid. Stål slog mot stål, trycktes in i varma,
  skälvande kroppar, och marken var översållad med sargade lik, utstungna
  ögon och avhuggna lemmar. Till sist var det tyska motståndet brutet och
  ett oordnat återtåg tog vid, medan fransmännen satte i gång ett
  energiskt förföljande.--Puh! Det där får vara nog för den här gången.
  Det var väl en livfull skildring, eller hur, Bob?"
  
  "Fin!" svarade Bob Hyes. "Vår sårade vän här, som givit oss alla dessa
  värdefulla upplysningar, förtjänar ett bättre öde än att komma på
  lasarett och av misstag få en eller annan lem avskuren."
  
  "Tack för omtänksamheten", sade den sårade. "Men det är nog ingen fara.
  Jag känner mig mycket bättre nu, och nu _vill_ jag leva. Det gör mycket
  till."
  
  "Det gör det", sade Harry Taylor. "Det var ju roligt att ni fått
  tillbaka er livslust. Far i frid."
  
  "Ja", sade den sårade. "Jag måste leva för att komma hem och berätta om
  allt det underbara som jag upplevat."
  
  Sjukbärarna togo åter på sig sina selar och lyfte sin börda. Harry
  Taylor besteg sin motorcykel och Bob Hyes sin häst.
  
  "Det var sant", sade Taylor innan han satte i gång motorn. "Hur många
  tyskar stupade egentligen i det där slagsmålet, som ni var med om?"
  
  "Ingen", sade den sårade. "Dom skubbade sin väg båda två."
  
  
  
  III.
  
  
  Harry Taylor öppnade försiktigt dörren och stack in huvudet.
  
  "Är Hyes här?" frågade han med en viss ängslan i rösten och såg sig
  omkring.
  
  "Nej", sade van Weide. "Jag har inte sett honom i eftermiddag."
  
  Harry Taylor slank in hel och hållen, slog sig ned, lade hatten inom
  räckhåll och sade:
  
  "Gudskelov för det då! Jag längtar inte efter att få träffa honom.
  Hoppas att han begått självmord eller något annat förståndigt."
  
  "Vad nu hava hänt?" frågade Ferati.
  
  "Åh, ingenting just. Det blev visst bara något hinder med hans
  telegrafering, och han är antagligen litet nervös nu. Jag tycker inte om
  nervösa personer. I synnerhet när de ha skjutvapen.
  
  Se Bob och jag intervjuade en sårad i förmiddags, det vill säga, jag
  intervjuade, och Bob hade mera ett dränggöra, han stenograferade, så att
  den saken var alldeles i sin ordning. Fransmannen hade varit med om en
  sju helsikes drabbning, och var alldeles smäckfull av intressanta
  detaljer, som han inte önskade något högre än att få genom mig sprida ut
  i världen. Han gick på och pratade en hel timme nästan, och jag samlade
  materialet och gjorde naturligtvis med min vanliga skicklighet en
  verkligt intressant historia av det. Han hade förmodligen hållit på att
  prata än om jag inte till slut bett sjukbärarna bära bort honom och då
  grät han av sorg över att behöva skiljas från mig. Han hade aldrig förr
  träffat en så tjusande personlighet, sa han.
  
  Well, Bob och jag åkte till den bondstuga, där vi mot ersättning av en
  mindre förmögenhet lyckats få kvarter, och Bob föreslog, att vi skulle
  gå in i var sitt rum och skriva ut telegrammen eftersom vi hade god tid.
  Vi behövde ju inte kabla förrän klockan två.
  
  Det gjorde vi, och på en halvtimma gjorde jag ihop en korrespondens, som
  för all framtid kommer att betraktas som en av amerikanska
  journalistikens skönaste pärlor.
  
  När jag höll på med de sista raderna öppnade Bob dörren:
  
  "Är du färdig snart, Harry?" sade han. "Så få vi sällskap till
  telegrafen."
  
  "Visst", sade jag. "Vänta bara i sex rödkindade sekunder så kommer yours
  truly som en oljad blixt."
  
  "Nej, vet du", sa han då. "Jag tror att jag går ensam till
  telegrafstationen, och eftersom du ju kan behöva lite vila, så låser jag
  till om dig och tar nyckeln med mig." Och så slog han igen dörren.
  
  Detta var ju precis vad man kunde vänta sig av Bob Hyes, så jag blev
  inte alls förvånad utan tvärt om.
  
  "Lås du!" sade jag. "Jag skall snart bryta mig ut igen."
  
  "Det är en stark och bra ekdörr den här!" svarade han.
  
  "Well, folk är väl inte döva här i huset i alla fall. Jag skall föra ett
  sådant helsickes liv, att jag snart skall bli utsläppt, om inte annat,
  så på en stege genom fönstret."
  
  "Jag skall säga, att du är full och galen, och inte får släppas ut!"
  svarade fähunden. "Om du vet någon mer möjlighet att komma ut, så gör
  mig den tjänsten och nämn den, så att jag kan få nöjet att förebygga
  den. Inte? Nej, inte jag heller. Ja, ajöken då. Var inte ledsen. Jag
  skall telegrafera till din tidning att du vågat dig för långt fram och
  ligger svårt sårad på ett militärsjukhus."
  
  Med det gick han nedför trapporna, men kom snart upp igen.
  
  "Hör du Harry", sade han. "Om du hoppar ut genom fönstret, så bryter du
  nog nacken. Gör det!"
  
  Se'n gick han, gudskelov, definitivt.
  
  Jag satt kvar och tänkte. Ut måste jag, även om jag skulle följa Bobs
  råd, och hur det var tilltalade det mig inte precis. Jag slog
  trumvirvlar på dörren, men inte en själ kom. Då gjorde jag, som alla
  sköna riddardöttrar brukade på den gamla, goda tiden. Jag band ihop mina
  lakan och hissade mig ut.
  
  När jag var tre meter från marken släppte knuten som höll ihop lakanen
  och jag hamnade i en blomsterrabatt. Sammanträffandet med moder jord var
  inte särdeles behagligt, och förbättrade inte precis mitt utseende, men
  alla ben och grejor höllo, och förresten ser nästan varje anständig
  människa ut som en buse här nere.
  
  När jag konstaterat, att jag inte behövde läkarevård stack jag i väg
  bort till telegrafstationen, fast besluten att slå ihjäl Bob Hyes, som
  jag ovillkorligen måste träffa på vägen.
  
  Jag träffade honom. Men inte på det sätt jag väntat. Han stod nämligen
  med sitt manuskript i handen utanför ett hus och talade med en
  stabsadjutant. Jag tog ögonblickligen betäckning, försvann helt enkelt
  i terrängen och sprang på omvägar till telegrafen.
  
  Där inträffade det underverket, att den ende tjänsteman, som befordrade
  allmänhetens telegram för ögonblicket var ledig och mitt telegram
  kablades i väg genast. Men medan jag stod där fick jag en idé, rusade
  ut, och direkt in i närmaste hus.
  
  "Det finns väl en bibel i huset?" frågade jag en flicka, som öppnade för
  mig.
  
  "Bibel?" sade hon, som om hon inte trodde, att hon hört rätt.
  
  "Ja, bibeln eller den heliga skrift, med eller utan illustrationer av
  Gustave Doré. Jag betalar tjugu francs i guld extra kontant för en
  bibel."
  
  Jag fick en inom tre sekunder och lämnade efter mig tjugu francs och det
  intrycket att jag var vansinnig.
  
  Med bibeln i hand rusade jag in på telegrafstationen, rev ut första Mose
  bok, skrev min tidnings adress på titelbladet och lämnade den till
  telegrafisten.
  
  "Ilkabla genast det här", sade jag.
  
  Nummer två trodde naturligtvis att jag var vansinnig.
  
  "Det här?" sade han.
  
  "Ja, det där! Första Mose bok! Tror ni inte att censorn släpper den
  igenom? Här är femhundra francs till porto. Det som blir över får ni
  behålla om ni bara ser till, att inget civilt telegram slipper i väg
  innan det här är expedierat."
  
  Det var ett argument, som han förstod. Han gav mig en medlidsam blick,
  som jag håller honom räkning för, och tog pengarna så hastigt som
  möjligt, för att jag inte skulle hinna att ångra mig.
  
  På trappan utanför mötte jag Bob Hyes. Han höll på att få slag först när
  han såg mig, men sedan flinade han.
  
  "Så, Harry! Du klarade dig ut ändå", sade han. "Du är duktigare än jag
  trodde dig om."
  
  "Säkert", sade jag. "Mycket! Till och med duktigare än du tror mig om
  nu. Jag har skickat mitt telegram."
  
  "Jag skall skicka mitt nu", sade han.
  
  Jag skakade fundersamt på huvudet.
  
  "Du är alldeles för vårdslös, Bob. Skickar dina saker alldeles för sent.
  Tänk om ditt telegram av någon anledning blev hindrat en timma eller två
  eller tre, så var ju mitt ute och telegraferat över hela Amerika innan
  ditt hann över, och du skulle få på huden av din tidning för att du
  kablade gamla nyheter."
  
  "Men det blir inte försenat", sade Bob, och klev upp för trappan.
  
  "Var inte du för säker", svarade jag. "Det kan ha kommit tjänstetelegram
  emellan, eller någon, som var på telegrafen före dig, kan ha lämnat in
  ett så sabla långt telegram, att det tar flera timmar att skicka av det.
  Om till exempel någon av ondska och ovilja kablade första Mosebok--"
  
  Han stirrade ett ögonblick på mig med vansinne i blicken, så röt han:
  
  "Jag skjuter dig om du har--", och störtade in.
  
  Jag avlägsnade mig diskret innan han kom ut, fastän det nog skulle ha
  varit intressant att få studera hans fysionomi då."
  
  "Hör du, Suvaroff, som sitter nära fönstret. Säg till mig om du ser Bob
  Hyes komma hit!"
  
  
  
  IV.
  
  
  Harry Taylor satt med ansiktet dolt i händerna hopsjunken på en dikesren
  långt borta från världen, när van Weide kom körande vägen förbi i sin
  bil.
  
  "Hallå, Harry! Sitter du här?" ropade van Weide förvånad. "Hur är det
  med dig? Är du sjuk?"
  
  Harry Taylor rörde sig inte och såg inte upp.
  
  "Det är van Weide, som tilltalar mig", sade han dovt. "Jag känner igen
  rösten. Den låter som en duett av en cirkelsåg och en bastuba."
  
  "Jag är förkyld", sade van Weide indignerad.
  
  "Kroniskt", fortsatte Harry Taylor. "Nej, jag är inte sjuk. Men jordens
  rotation besvärar mig. Jag var på en hippa i går."
  
  "Vem mer än du?"
  
  "Ingen. Jag höll den alldeles själv. Det vill säga Charley Reeves, min
  sekundant, var ju med. Men han räknas inte."
  
  "Sekundant?"
  
  "Ja, jag har duellerat med Bob Hyes. Han är hos Röda korset nu."
  
  Van Weide steg ur vagnen och gick fram till Harry Taylor.
  
  "Vad i Herrans namn säger du, karl? Har du skjutit Hyes?" frågade han
  förskräckt.
  
  "Skjutit? Inte? Jag har inte rört honom ens. Jag överlämnar åt lägre
  stående intelligenser att slåss med kniv och skjuta skarpt. Jag
  duellerar med hjärnan, ett farligt vapen, som varken du eller Hyes eller
  ens Reeves har tillgång till."
  
  Han lyfte huvudet ur händerna och tände sin pipa.
  
  "Min själ är matt i dag och jag kan tydligt höra sfärernas musik och jag
  vill helst vara i fred. Men som jag vet att du aldrig går förrän du fått
  veta allt som inte angår dig, och som jag vill bli av med dig så snart
  som möjligt, skall jag berätta historien för dig.
  
  Ser du, Bob tycker inte om att bli förekommen när det gäller att skicka
  fria fantasier för många cent ordet över till Staterna, och så länge han
  åtnjuter förmånen av mitt umgänge kan ju den saken inte undvikas. På
  det viset inträffar ibland episoder och på grund av en dylik har han i
  flera dagar letat efter mig överallt.
  
  Jag har varit litet svåranträffbar, det är sant, för jag ville inte göra
  honom något illa, men i går träffade han mig i alla fall. Charley Reeves
  från Oklahoma Worlds Herald och jag hade nämligen fått tag i en
  Londontidning, och blevo så glada över att få läsa lite nyheter härifrån
  krigsskådeplatsen att vi glömde allt, och gingo in i en bondstuga för
  att läsa.
  
  Innan man anade något ont steg Bob Hyes in och fick syn på mig. Han
  vrålade genast till på det där mindre gentlemanlika sättet, som de ha
  där nere i sydvästern, och började göra en strategisk förflyttning av
  smärre möbler i riktning mot mig.
  
  Charley och jag insågo ju att något måste göras, och som man inte bör
  uppskjuta tills i övermorgon det som man inte kan undvika att göra
  tvärt, tog jag, som är gammal Rugbyspelare, honom strax ovan knäna och
  spräckte en golvplanka med honom medan Reeves, som är mera bekväm av
  sig, satte sig på hans ansikte för att få honom lugnare. Själv satte jag
  mig på hans knän. Det var inte så komfortabelt, men jag är inte
  pretentiös.
  
  När Bob så småningom blev mera stillsam, flyttade Charley sig till
  mellangärdet och frågade efter Bobs ärende.
  
  Jag har alltid sagt att Bob aldrig kommer att nå samhällets tinnar,
  emedan vanlig enkel hövlighet inte ingått i hans uppfostran. Om han nu
  lugnt och behärskat talat om för Charley, att huvudsakliga anledningen
  till hans besök var en önskan att skära öronen av mig, så är det ju
  möjligt att Charley inte skulle lagt sig i den saken utan återgått till
  Londontidningen och låtit oss ensamma sköta den affären.
  
  Men nu började han i stället beskriva Charleys utseende på ett sätt, som
  just genom sin påtagliga sanningsenlighet sårade Charley i hans
  innersta. Efter denna olämpliga början bad han Charley göra honom den
  tjänsten att slå mig i skallen med något tungt, samt slutade med ett
  bestämt löfte att mörda oss båda när han kom upp, vilket i hög grad
  minskade utsikterna för att vi någonsin skulle resa oss.
  
  "Bob!" sade jag emellertid vänligt till honom. "Är du på något sätt
  stött på mig?"
  
  "Mordbrännare!" svarade han, vilket jag tydde som ett jakande.
  
  "Bob!" sade jag. "Jag tycker inte om, att folk går omkring och äro
  stötta på mig, och därför vill jag föreslå en uppgörelse."
  
  "Jag går med på en förlikning", svarade Bob, "om du ger mig skriftligt
  på att du begår harakiri inom tjugufyra timmar."
  
  "Det vore ett bra sätt att få saken ur världen", svarade jag. "Men
  nästan enklare för Charley och mig vore att sitta kvar här tills du
  dör."
  
  Här avbröt Bob samtalet genom ett litet försök att komma upp, som endast
  avvärjdes genom att Charley återtog sin gamla sittplats en stund. När
  Charley flyttade sig tillbaka var Bobs ansikte både lugnare, blåare och
  plattare än förut.
  
  "Mina ord kunna inte uttrycka med vilken njutning jag kommer att skära
  halsen av Charley Reeves vid första möjliga tillfälle", flämtade Bob, så
  snart han åter kunde andas. Och jag tror att han menade det.
  
  Well! Vad var att göra. Charley satt visserligen och läste tidningen,
  men jag hade ingenting att läsa, och det började bli lite långsamt för
  mig. Och förresten är min tid dyrbar och jag hade inte råd att slösa
  mera av den på ett sådant föremål som Bob Hyes. Alltså beslöt jag att
  söka träffa en överenskommelse med Bob.
  
  "Bob", sade jag.
  
  "Falskspelare", svarade han. Men jag fäste mig inte vid det.
  
  "Vi är i Frankrike nu, Bob", sade jag.
  
  "Jag önskar, att ni vore i Gehenna. Charley och du finge singla slant om
  den hetaste platsen."
  
  "Om vi, mot förmodan, skulle släppa dig levande på fötter igen, och du
  skulle försöka slå ihjäl en av oss, så bör till och med ditt intellekt
  fatta, att vi båda kommo att ta hand om dig, och då vore du slut."
  
  Bob teg, förståndigt nog.
  
  "Men", fortsatte jag. "Nu är vi i Frankrike där dueller är på modet, och
  om du vill lova att uppföra dig anständigt, så skall du få lov att
  duellera med mig."
  
  Bob blev så rörd att tårarna kommo honom i ögonen.
  
  "Menar du verkligen det!" skrek han. "Skall jag få ett regelrätt
  tillfälle att skjuta dig så full med bly att du kan användas till
  skeppsankare."
  
  "Sure!" sade jag.
  
  "Jag skall uppföra mig som ett lamm", sade han. "Släpp mig upp! Jag
  skall bjuda på pilsner! Får jag duellera med Charley också? Sticka honom
  tvärs genom skrovet! Eller jag tror vi lånar ett par kavallerisablar så
  kan jag hugga er i bitar båda två. Det blir trevligast."
  
  Vi släppte upp honom och han var glad som ett barn, och föll oss om
  halsen och grät av glädje, och lovade att göra pinan lång. Till slut kom
  vi överens om att Bob och jag skulle duellera först och Charley vara
  sekundant åt mig. Vapen lät jag honom själv välja. Det intresserade mig
  nämligen inte alls om han valde 42 centimetare eller kulsprutor eller
  pikrinsyrebomber, för jag hade ju, som jag redan antytt, ett mera
  fruktansvärt vapen än något av de där.
  
  Så tågade vi ut ur bondstugan för att söka upp någon undangömd och
  idyllisk plats med fågelsång och klara källors porl, där vi ostörda
  skulle kunna idka vår lilla förströelse, och under tiden höll jag ögonen
  öppna och tittade efter vad jag behövde.
  
  Till slut hittade jag det. Det var en liten undersätsig, bredaxlad
  fransk bonde i femtioårsåldern, för gammal för kriget, men tydligen en
  karl som höll att ta i. Då stannade jag och slog mig för pannan i grand
  operastil.
  
  "Det är rätt", sade Bob Hyes. "Slå dig själv. Du kan i alla fall aldrig
  få tillräckligt."
  
  "Vi ha glömt en sak", sade jag.
  
  "Vapen, menar du", sade Bob. "Var lugn! Jag skall skaffa det, om jag så
  skall bli tvungen att köpa det."
  
  "Nej", sade jag. "Du behöver en sekundant."
  
  "Visst fasen", medgav Bob. "Vem skall vi ta."
  
  "Vem som helst", sade jag. "Tag förste bäste. Fråga till exempel den där
  bonden där. Han gör det säkert för ett par francs, och blir tacksam på
  köpet. Alla fransmän tycker om att se dueller."
  
  Bob gav sig genast i väg till fransmannen och Charley och jag följde
  tätt efter.
  
  "Vill ni göra mig en tjänst, och förtjäna ett par francs?" frågade Bob
  på sin usla franska.
  
  "Det gör ni väl gärna", sade jag. "I synnerhet när det gäller att
  hjälpa en landsman."
  
  "Landsman?" sade bonden. "Den där herrn är väl inte fransman."
  
  "Vad tusan menar du med det där?" frågade Bob mig ilsket på
  Förenta-Statska.
  
  Jag anlade ett ytterst förvånat uttryck, och Charley, som förstod att
  något var i görningen, följde exemplet.
  
  "Nej nu talar han verkligen engelska", sade jag. "Och nyss sade han till
  oss, att han var fransman och bara kunde franska."
  
  "Det här begriper jag inte", sade Bob. "Vad tjänar de lögnerna till?"
  
  "Han talar förresten bruten engelska också", sade jag till bonden. "Så
  engelsman är han inte."
  
  "Det där bör noga undersökas", sade bonden och gick närmare intill Bob.
  
  "Det förefaller mig som om dialekten vore tysk", anmärkte Charley, som
  äntligen fått klart för sig vad meningen var.
  
  "Och han bjöd mig pengar för en tjänst", röt fransmannen. "Nu,
  förbanningen--"
  
  Till sakens vidare utveckling voro Charley och jag overksamma men
  intresserade åskådare. Men när Bob började önska att han aldrig blivit
  född, ingrepo vi med risk för våra egna liv och förklarade för
  fransmannen att vi misstagit oss. Det var inte tysk utan amerikansk
  dialekt, som Bob talade.
  
  Tja, se'n var det ingenting mer än att bonden med fransk artighet bad
  Bob tusen gånger om ursäkt och körde honom i en skottkärra till röda
  korset. Charley och jag firade, som sagt, det lyckliga förloppet med en
  liten hippa.
  
  Nu har du hört historien. Ge dig i väg. Om bara den förbaskade jorden
  ville låta bli att snurra så--"
  
  
  
  V.
  
  
  "Skall flyga!" sade Harry Taylor, när han fått sin pipa stoppad och en
  grogg med en liten klingande isbit i framför sig på packlådan.
  
  "Vad skall du, sa du?" frågade Charley Reeves och lade en tidning under
  för att sitta litet bekvämare på sin margarinfjärding.
  
  "Flyga!" svarade Harry. "Militäraviat! Bussig karl! Skaffat tillåtelse!
  Skall ta en liten tripp över de tyska linjerna, förstår du. Få se krig
  till slut. Inte kan en energisk karl som jag vara nöjd med att hänga
  bakom armén så här. Sedan dom nu avancerat lite har man ju fått
  tillfälle att se lite lik, men vad är det i själva verket? Kan man ha
  någon verklig glädje av det?"
  
  Charley Reeves svarade inte, och Harry Taylor fortsatte:
  
  "Här kommer man resande många tusen mil för att få se folk slåss, och
  vad händer? Jo man placeras kilometervis ifrån platsen för slagsmålet,
  fraktas än fram och än tillbaka. Ena dagen sitter man i ett slott, den
  andra i en bondstuga och den tredje, som nu, på en margarinkutting i ett
  gammalt ruttet tält, men var man sitter och vart de fraktar en, så är
  det alltid betydligt mera fridfullt än vi ha det i vardagslag hemma i
  Montana. Ni, slöfockar, nöjer er naturligtvis med sådant, men inte jag.
  Jag har intrigerat och använt alla slags inflytanden, mest det
  världsblads som jag representerar, och mot vilket till exempel
  Harristown Tribune är som republiken Andorra i jämförelse med
  Nordamerikas Förenta Stater, med Filippinerna, Porto Rico, Hawaji och
  Guam på köpet. Detta har resulterat i att jag om en timma får flyga med
  Duvallon och kasta bomber."
  
  "Lögn, naturligtvis!" svarade Charley Reeves lidelsefritt.
  
  "Sant, naturligtvis!" sade Harry Taylor med lidelse. "Kallar du mig
  lögnare så bryter jag nacken av dig, så att hängmannen i Sing-Sing
  slipper det jobbet. Jag, Harry Taylor, kommer alltså att om en timma
  sväva lika högt över dig som min intelligens står över din, alltså
  omkring två tusen meter. Jag skall från denna höjd se hur man skjuter på
  varandra med kanoner, hur de stora generalerna på sitt vanliga snillrika
  sätt leda sina arméer mot varandra, och hur den enkle mannen i ledet, i
  avsaknad av varje taktisk bildning, nöjer sig med att stillsamt och
  flärdfritt köra bajonetten i magen på den lika enkle soldaten från andra
  sidan gränsen. Allt detta får jag se, medan du och de andra murvlarna
  sitta här och glädja er åt whisky och soda. Tänk vilken livfull
  skildring jag kommer att telegrafera in."
  
  Charley Reeves gav Harry Taylor en blick, i vilken något som påminde om
  intresse skymtade fram.
  
  "Är detta, mot förmodan, sanning?" frågade han.
  
  "Nej!" svarade Harry.
  
  "Kunde väl tro att det var lögn", sade Charley Reeves. "Så'nt där händer
  inte i verkligheten. Och för övrigt vore du inte smart nog för att kunna
  arrangera det."
  
  "Det är inte lögn", sade Harry Taylor med djupt allvar. "Det är sanning,
  men inte mot förmodan. Och jag erkänner att det var smart gjort av mig
  att arrangera det. Känner ingen annan, som skulle ha kunnat klara av
  det. Jag är en blygsam man, men jag kan i alla fall inte hjälpa att jag
  gripes av en verklig beundran när jag tänker på mig själv."
  
  Charley Reeves tömde långsamt sitt glas.
  
  "Jag skall be till gud för dig."
  
  "Det var hyggligt!" sade Harry Taylor överraskad. "Det trodde jag inte
  dig om."
  
  "Jag skall be", sade Reeves, "att du ramlar ned och slår ihjäl dig.
  Eller också, att du kommer ned på tyska sidan och blir arkebuserad. Det
  senare vore förresten nästan trevligare."
  
  "Nu känner jag igen dig, gamle vän", svarade Harry. "Du får förlåta mig
  att jag för ett ögonblick misskände dig och trodde att det kunde finnas
  en ädel tanke i din skalle. Apropos din skalle: har du lagt märke till
  den där orangutangen i Londons Zoo? Ni är påfallande lika. Orangutangen
  har bara en mera grekisk profil."
  
  Tältdörren slog igen efter Charley Reeves nästan innan Harry talat till
  punkt, och den värde representanten för Montana Screamer log brett.
  
  "Synd om gossarna i alla fall", sade han. "Jag tror att jag skall låta
  dem intervjua mig när jag kommer ned igen."
  
  En timma senare stod Duvallons maskin klar till avfärd. Aviatören och
  mekanikern gingo ännu omkring och tittade på stagen, en liten, avundsjuk
  klunga amerikanska korrespondenter tittade också på stagen därför att
  flygaren gjorde det, och framme vid motorn, med handen på ena vingen
  stod Harry Taylor och såg ut som om han ägde apparaten. Han väntade på
  att bli knäppt av sin fotograf, och dröjde litet för att alla andra
  skulle komma ur fokus.
  
  Äntligen voro de ur vägen. Kick! Plåten var tagen.
  
  "Nu tar ni Duvallon och mig, Hopkins", skrek Harry Taylor. "Och så en
  eller två när vi ge oss av, men se till att jag syns bra."
  
  Flygaren kom leende fram med en cigarrett i mungipan.
  
  "Hallå Vally!" skrek Harry. "Kom och ställ dig här, så ta vi en plåt.
  Nej, inte framför mig, på vänster sida, _vänster_ hör du. Är det du
  eller jag, som representerar ett världsblad?"
  
  "Det skall bli trevligt det här", sade Harry när plåten var tagen.
  "Sväva högt, högt däruppe, och ta plåtar och släppa ner bomber, så att
  tyska generalstaben blir mörkrädd. Nu skall det bli fart på luftkriget,
  sedan Harry Taylor tog hand om det. Möter vi en Zepp nu, ajöken med den.
  Hör ni gubbar, glöm inte att meddela era tidningar att jag har flugit.
  'Vår berömde landsman, den framstående journalisten Harry Taylor
  etcetera', skall det stå."
  
  "Försök inte", kom det i kör från ämbetsbröderna.
  
  "Fähundar!" sade Harry. "Ni vet inte vilka nyheter som är viktiga. Men
  hör nu Vally, vad ser mitt öga? Det här aeroplanet är ju inte helt."
  
  "Inte?" sade Duvallon. "Vad är det för fel?"
  
  "Fel? Det är en sabla hoper fel. Ser du inte att det finns en hel hop
  hål i den här vingen, en, två, tre--en sabla mängd."
  
  Aviatören skrattade och började stiga upp i maskinen.
  
  "Det där är ingenting att bry sig om. Det är bara hål efter tyska
  kulor."
  
  "Bara!" sade Harry Taylor, och ställde sig bredbent med händerna i
  byxfickorna. "Bara! Vad i herrans namn har du så långt nere vid jorden
  att göra, att de kan träffa dig med sina skott? Då kunde du ju lika
  gärna åka bil."
  
  "Jag måste flyga rätt lågt, för att kunna se hur jag kastar mina bomber,
  och för övrigt se någonting alls. Upp nu, Harry, så åker vi."
  
  "Stopp lite! Är det möjligen din mening att också den här gången gå så
  där lågt? Menar du att tyskarna skulle få lov att skjuta flera hål inte
  blott i maskinen utan även i dig och Harry Taylor, Esq. från Helena,
  Montana U.S.A.? Ämnar du inte flyga utom skotthåll när du har ansvaret
  för ett så dyrbart liv som mitt?"
  
  Duvallon hade aldrig haft så roligt.
  
  "Nej då, kära vän! Jag ämnar gå så lågt jag vågar. Antagligen blir vi
  inte träffade, bli vi det så--tja."
  
  "Så--tja, ja!" skrek Harry Taylor uppbragt. "Det går väl an för dig att
  säga. Du är bara en fransk flygare, och så'na finns det gott om. Men jag
  är den mest berömde journalist Montana någonsin frambragt. Vad vore
  Screamern utan mig?"
  
  "Vederhäftig!" stack Charley Reeves in.
  
  "Håll mun! Ja, den skulle inte kunna existera helt enkelt. Ingen kunde
  upptaga min mantel. No sir! För min egen del är jag inte rädd, men jag
  känner djupt mitt ansvar mot min tidning. Jag får inte ta en sådan risk.
  Flyg du, Vally! Ge dig av bara, och låt preussarna peppra dig. Men glöm
  inte att peppra igen. Och om du trillar ner, så var lugn. Jag skall
  genom Montana Screamer se till att ditt namn skall gå ned till
  eftervärlden. So long, Vally! Hälsa Kaisern!"
  
  Några minuter senare svävade Duvallon högt uppe i det blå, och en skara
  belåtna amerikanska journalister skockade sig kring Taylor.
  
  "Well Harry!" skrek Charley Reeves med ett sarkastiskt skratt. "Hur gick
  det nu med den där livfulla skildringen?"
  
  "Bra, antar jag!" svarade Harry Taylor lugnt och tände en tjock, svart
  cigarr. "Den telegraferade jag i väg för en halvtimma se'n."
  
  
  
  VI.
  
  
  Ståndrättens ordförande, en bister överstelöjtnant med gråsprängd
  mustasch, satte sig tillrätta i stolen och anlade ett högtidligt och
  skräckinjagande ansiktsuttryck.
  
  "För in fången", sade han.
  
  Fången fördes in. Det var en ung karl, med lugna och klara ögon, som med
  synbart intresse betraktade omgivningen.
  
  "Hörrnu herrn!" började han, vänd till överstelöjtnanten. "Ni är
  tydligen basen i den här butiken. Nu vill jag veta--"
  
  "Tyst!" dundrade överstelöjtnanten, och spände blicken i fången.
  
  "Nu vill jag veta", fortsatte denne oberörd, "vad man har gjort av min
  tuggtobak."
  
  "Namnet?" frågade överstelöjtnanten kallt.
  
  "Carolina Plug Cut, den bästa tuggtobak som finns, och den sista kakan
  jag hade, och nu ha de här drullarna tagit den och--"
  
  "Tyst!" vrålade överstelöjtnanten pionröd i ansiktet. "Jag vill veta ert
  namn!"
  
  "Jaså mitt!" sade fången. "Kors, jag trodde att ni ville ha
  rekommendation på en bra tuggtobak. Det lär jag gärna bort, och jag
  rekommenderar den. Men jag gillar inte att de har tagit ifrån mig min
  bit, och den sista kakan till på köpet."
  
  Överstelöjtnantens ansiktsfärg övergick till violett.
  
  "Ert namn, herre! Vad heter ni, och vem är ni?"
  
  "Vad jag heter", svarade fången. "Det tycker jag att ni borde veta
  förut. Jag är Harry Taylor, representant för Montana Screamer, den mest
  framstående och inflytelserika tidning som existerar mellan San
  Fransisco och Yokohama, indirekta vägen."
  
  "Ni är anklagad för spioneri!" upplyste överstelöjtnanten med gravlik
  röst.
  
  "Och om jag inte får igen min tobak snart", svarade Harry Taylor, "så
  kommer jag att anklaga en och annan för snatteri."
  
  "Erkänner ni?" frågade överstelöjtnanten.
  
  "Erkänner vad?"
  
  "Att ni sökt utforska militära hemligheter såsom trupprörelser och
  dylikt. Att ni sökt fotografera viktiga fältbefästningar och att ni sökt
  uppsnappa rapporter med mera."
  
  Harry Taylors ansikte avspeglade en lätt förvåning.
  
  "Sure!" sade han. "Det är klart att jag erkänner det. Det är ju det jag
  är här för."
  
  "Han erkänner!" sade överstelöjtnanten till ståndrättens övriga
  medlemmar. "Han erkänner att han är utsänd för att spionera."
  
  "Det är klart!" sade Harry Taylor. "Tror ni att jag reser tvärs över
  halva världen hit för att få mina nyheter via New-York? Tror ni, att en
  krigskorrespondent av min kaliber nöjer sig med de magra och utan
  verklig virtuositet tillverkade osanningar, som den där jycken som
  sköter reklamen för er generalstab skickar ut? Tror ni att en karl som
  jag nöjer sig med att ligga stilla två timmars resa från armén, när han
  lika gärna kan vara där framme och se själv? Sällan!"
  
  "Spioneri straffas med döden", upplyste överstelöjtnanten. "Ni har
  erkänt er skyldig, och kommer alltså att dömas till döden och
  arkebuseras inom två timmar."
  
  "Inte!" sade Harry Taylor. "Tusan också, att ni har knyckt min tobak.
  Jag pratar aldrig så bra som när jag har en liten buss vid högra sidan
  av underläppen. Arkebuseras, sa ni! Det är ju ett finare namn på
  skjutas, det! Ni skulle skjuta Harry Taylor från Montana? Käre vän, det
  tror jag inte att ni lyckas med. Det har aldrig lyckats någon förut."
  
  "Har ni något att anföra till ert försvar?"
  
  "Om? Säkert! Ett par tjog slagskepp med stjärnbanéret under gaffeln för
  att nu inte nämna några dussin kryssare och annat smått och gott. Tror
  ni att onkel Sam skulle tillåta det här lilla landet att kallblodigt
  mörda en av hans ädlaste och mest framstående män. Nädå! Det är bara i
  Mexico sådant går för sig. Försök inte, lilla françois. Mig bluffar ni
  inte."
  
  Med en knyck drog Harry Taylor fram vänstra manschetten, tog upp en
  blyertspenna ur västfickan och började skriva.
  
  "Vad gör ni?" frågade överstelöjtnanten.
  
  "Antecknar!" svarade Harry med belåten min. "Det är minsann inte varje
  dag man har en så'n här tur, må ni tro. Ställd inför ståndrätt, och
  hotad med skjutning. Jo, jag tackar jag. Bestulen på tuggtobak, och
  lämnad utan alla livets njutningsmedel. Det blir minst--"
  
  "Tyst, herre! Här är det jag som för ordet!" röt överstelöjtnanten.
  
  "Minst fyra spalter med porträtt. Och vilka rubriker sedan! Nog trodde
  jag, att jag skulle hitta en och annan sak som skulle komma gubbarna
  hemma i Montana att sätta sig upp och se efter vad som hände, men
  inte--"
  
  "Herre! Ni blir bortförd och skjuten ögonblickligen om ni inte tiger."
  
  "Inte trodde jag, att det skulle bli en så helsickes fin historia",
  fortsatte Harry Taylor ogenerad. "Nu medan jag har herrarna så här på
  ett ställe och ni inte har brått som vanligt, så skall jag passa på och
  göra en liten intervju. Vad säger ni, överstelöjtnant? Tror ni att
  kriget går igenom?"
  
  "Monsieur Taylor! Har ni klart för er, att ni står överbevisad om
  spioneri och när som helst kan vänta att bli skjuten?"
  
  "Puh, puh! Vi skall inte tala vidare om den lilla historien", sade
  Harry. "Den har jag för länge sedan förlåtit er. Tala inte om den! Den
  har givit mig material för ett uppseendeväckande telegram och saken är
  klar. Nu vill jag bara ha några upplysningar--"
  
  "Har ni något ytterligare att säga innan domen faller?"
  
  "Att säga? Inte precis! Jag är inte pratsam av mig. Men jag skulle gärna
  vilja ha en plankarta med noggranna beskrivningar över era
  fältbefästningar. Särskilt är jag intresserad av taggtrådsstängsel."
  
  "För sista gången frågar jag er. Har ni något att anföra, som skulle
  kunna motivera att dödsdom icke avkunnas över er?"
  
  "Om jag har! Var lugn för det! För det första är jag principiell
  motståndare till dödsstraffet, och för det andra har jag ju redan en
  gång sagt ifrån, att vi inte skall tala vidare om den här saken. Jag har
  förlåtit er allt, till och med tobaken. Vidare ha vi här en hel del
  amerikanska korrespondenter som allesammans äro mina personliga, kära
  vänner. Fråga bara Bob Hyes om han inte älskar mig! Om jag skulle bli
  skjuten, så skulle varenda en få klart för sig, att han riskerade samma
  sak om han inte ordnade för sig, och alltså kom han att ordna för sig.
  Detta kom att ske genom en samfälld och enkel presskampanj mot er för
  att ni mördat en amerikansk undersåte och en av nationens förtroendemän,
  och de skulle inte ge sig förrän etthundratio miljoner amerikanska
  strupar ropade efter ert blod. Tja, se'n hade ni bara att veta hut och
  bedja om ursäkt, och betala några miljarder i skadestånd, i annat fall
  kommo yankees hit och hjälpte tyskarna att möblera om er karta. Nej,
  monsieur, det finns så fullt av argument mot min arkebusering att man
  knappt kan komma fram för dem."
  
  "För bort fången!" sade överstelöjtnanten. Och Harry Taylor fördes bort.
  
  Hans ansikte sken av belåtenhet när han åter fördes in för att höra sin
  dom, och underkäken arbetade taktfast.
  
  "Fått igen tobaken! Sergeanten hade lånat den och tagit sig en bit. Det
  fick han gärna! Jag nekar aldrig en människa en buss."
  
  Ståndrätten låtsades inte höra, och överstelöjtnanten klarade strupen.
  
  "Monsieur Taylor! Ni är befunnen skyldig till spioneri, och skall alltså
  enligt krigslagen arkebuseras. Men ståndrätten har funnit det till full
  evidens ådagalagt att ni varken vid brottets begående eller senare,
  möjligen inte heller tidigare, varit vid förståndets fulla bruk, varför
  ni frikännes."
  
  En kort sekund såg Harry Taylor nästan förbluffad ut. Så log han.
  
  "Ja, det är ju också ett motiv", sade han.
  
  "Men", fortfor överstelöjtnanten, "uppmanas ni samtidigt att omedelbart
  lämna landet. Åtlyder ni icke denna uppmaning komma militärmyndigheterna
  att utvisa er. I annat fall bekosta vi en bil till vilken bakom fronten
  liggande ort ni väljer, varifrån ni kan fortsätta vidare. Antar ni
  tillbudet?"
  
  "Visst fadren", svarade Harry Taylor. "Jag sköter korrespondensen lika
  bra i London."
  
  "Bilen väntar!" sade överstelöjtnanten och reste sig, tillsammans med
  rätten i övrigt.
  
  "Ja, ajöken på er då, gubbar! Trevligt att träffa er, men jag säger i
  alla fall inte au revoir. Hälsa hustrur och barn!"
  
  Med det gick Harry ut, nickade nådigt åt några officerare i närheten och
  vräkte sig komfortabelt tillbaka mot bilens kuddar.
  
  Chauffören vände sig och gjorde honnör.
  
  "Varthän, monsieur?"
  
  "Dumbom!" svarade Harry Taylor och tände en svart cigarr. "Till närmaste
  telegrafstation, naturligtvis."
  
  
  
  
  SKÖNHETSVÅRD
  
  
  Erlandsson hade bara en enda sorg i livet. Han var inte skön. Snarare
  tvärtom. Hans näsa var mycket konkav, hans kinder voro infallna och
  trotsade alla gödningsförsök och pannan var ett helt litet landskap av
  kullar och dalar.
  
  Ingen hade någonsin sagt ett ont ord till Erlandsson för den sakens
  skull, inte ens hans hustru hade antytt den under de tio åren, men
  Erlandsson visste med sig sin defekt, och han led av, att inte det mest
  omsorgsfullt benade hår eller vaxade mustascher kunde göra hans ansikte
  ens hälften så tilldragande som till exempel hans vän Hilmérs, en
  skillnad som ytterligare pointerades av att fröken Vira på Flasklocket
  alltid ställde sig på Hilmérs sida om bordet och pratade när de
  tillsammans tömde sin aftongrogg.
  
  Det var därför endast helt naturligt, att följande annons i
  Morgonblackan skulle sätta Erlandssons hjärna i verksamhet. Där stod:
  
    _Varför är ni inte skön?_
  
    Oregelbundenheter i anletsdragen rättas
    genom paraffininsprutning. Renaste grekiska,
    romerska eller semitiska profiler erhållas
    efter behag. Full diskretion. Svar
    till "_Profil_", denna tidning.
  
  Erlandsson funderade i två dagar, så svarade han och fick per omgående
  post svar från tandläkare Skoglöf, som erbjöd sig att på ett par timmar
  möblera om Erlandssons anletsdrag, så att han sedan skulle kunna ta
  första pris på vilken skönhetsutställning som helst.
  
  Erlandsson funderade en stund till, men inte länge. Sedan gick han upp
  till Skoglöf och beställde en grekisk profil. Morgonen därpå satt han i
  Skoglöfs tandläkarstol och såg i en spegel sin näsa sakta rätas ut och
  antaga en fullkomlig form, om man bortser från det faktum att
  näsborrarna voro litet för stora.
  
  Under de närmaste timmarna förädlades Erlandssons profil ofantligt, och
  när han till sist steg ut ur tandläkarens port, var han till
  oigenkännelighet förskönad, och med svallande glädje i hjärtat
  promenerade han hemåt.
  
  "Det här skall bli en överraskning för Adolfine!" tänkte han, när han
  ljudlöst öppnade tamburdörren och steg in. "Jag undrar vad hon skall
  säga, när hon får se hur vacker man hon fått."
  
  När han passerade tamburspegeln stannade han ett ögonblick och granskade
  sina nya drag i stum beundran. En ädelt formad näsa, hög, klar panna,
  fylliga kinder och ett belåtet, självsäkert drag kring munnen, som icke
  funnits där förut. Om det härrörde från paraffin eller den med skönheten
  följande självsäkerheten är ännu outrett.
  
  Tyst och stilla steg Erlandsson in i salongen--för mindre gick det inte
  av--och satte sig att vänta på sin hustru. Hon kom vid tredje hostningen
  och stannade förvånad i dörren.
  
  "Hur i Herrans namn kom ni in?" sade hon med rätt hög röst och stirrade
  förvånad på Erlandsson.
  
  "God afton, lilla Adolfine!" svarade Erlandsson leende.
  
  "Hur vågar ni använda mitt förnamn?" kom motfrågan snabbt och
  offensivt. "Vem är ni, förresten, och vad vill ni?"
  
  "Känner du inte igen mig, Dolfi lilla?" frågade Erlandsson road.
  
  "Nej, det gör jag inte, och jag är alldeles säker på att jag aldrig sett
  er förut."
  
  Hon granskade honom litet närmare, och bleknade.
  
  "Himmel!" skrek hon till. "Han har Mikaels kläder på sig! O, Gud!"
  
  Bang! Salongsdörren slogs igen och låstes. Erlandsson var fånge.
  
  Men han tog saken mycket lugnt.
  
  "Det här var sannerligen bättre än jag väntat mig", sade han till sig
  själv. "He, he, he! Tänk att min hustru inte känner igen mig. Hon
  väntade sin fule, medelåldrige man, och så kommer i stället en bildskön
  yngling. Stackars Dolfi! Men hon blir så mycket gladare när hon får veta
  hur det är."
  
  Under tiden telefonerade fru Erlandsson efter polis, och det dröjde inte
  länge förrän sju handfasta konstaplar med viktiga miner och hårda nävar
  stego in i salongen, med fru Erlandsson som arriärgarde.
  
  "Grip mördaren!" skrek hon. "Han har min mans kläder på sig. Han har
  mördat och rånat min Mikael."
  
  Mikael log, men leendet utslätades hastigt när konstaplarna kastade sig
  över honom och efter att ha pucklat om honom placerade ett par handbojor
  på hans smala armleder.
  
  "Kom med nu utan att bråka!" sade en av dem. "Och om du visar var du
  gömt liket, så kanske straffet blir mildare."
  
  "Mina herrar", sade Erlandsson, med den mest förtroendeingivande röst
  han kunde åstadkomma. "Lugna er ett ögonblick? Det här är endast ett
  skämt."
  
  "Det där kan du säga till kommissarien", sade konstapeln. "Kom med nu
  och håll käft."
  
  Men nu intervenerade fru Erlandsson.
  
  "Stopp ett ögonblick!" sade hon. "Han kanske talar sanning. Min man har
  så'na där idiotiska påhitt ibland. Vem är ni?"
  
  "Känner du verkligen inte igen mig, Dolfi?" sade Erlandsson ömt. "Jag är
  ju din egen lille man."
  
  Det galltjut fru Erlandsson uppgav väckte uppseende i de tre närmaste
  kvarteren.
  
  "Min man! Vilken fräck usling! Denne knoddsköne bandit vågar påstå att
  han är min käre, fule och litet enfaldige, men dock så beskedlige man."
  
  "Nä hörru! De där är för grovt", sade polismannen. "Nu åker du med."
  
  Och gripen av fjorton starka armar, fördes Erlandsson mot dörren. Men då
  blev Erlandsson på allvar rädd.
  
  "Stopp!" skrek han. "Jag är Erlandsson. Jag har bara paraffinerat mig i
  ansiktet så att jag är litet svår att känna igen. Adolfine! Jag är
  Mikael. Om du inte känner igen mig, så titta på födelsemärket, som jag
  har på magen."
  
  "Tag bort skurken", kved fru Erlandsson, halvt avsvimmad.
  
  "Men Dolfi lilla! Dolfi! Titta på födelsemärket!" bad Erlandsson
  bevekande. "Så känner du säkert igen mig."
  
  I detsamma öppnades dörren och Hilmér klev in.
  
  "Vad är det för väsen här inne?" frågade han. "Det hörs ju över halva
  sta'n."
  
  "Hilmér!" skrek Erlandsson. "Gudskelov att du kom! Rädda mig! Jag har
  paraffinerat mig i ansiktet så att Dolfi inte känner igen mig, och inte
  vill hon titta på födelsemärket heller. Och nu låter hon polisen ta
  mig. Hilmér, gamle vän! Säg att du känner igen mig."
  
  Hilmér betraktade sin vän länge och noggrant och smålog.
  
  "Nå", sade konstapeln. "Känner herrn igen honom?"
  
  "Det är tvivelaktigt!" sade Hilmér och arrangerade sitt ansikte så, att
  det uttryckte tveksamhet. "Vissa detaljer tyder på att det kan vara han,
  andra på att det inte är han."
  
  "Det här är jag!" kved Erlandsson.
  
  "Jag kan inte yttra mig bestämt förrän jag får tala med honom om någon
  sak, som jag säkert vet, att bara Erlandsson och jag känner till."
  
  "Gör det, Hilmér!" bad Erlandsson, "så ska du få se, att det är jag."
  
  "Till exempel den där hundralappen, som du lånade av mig i förra
  månaden", sade Hilmér.
  
  "Vilken hundralapp!" utbrast Erlandsson förvånad.
  
  "Han minns det inte", sade Hilmér med bestämdhet till konstaplarna. "Det
  är inte Erlandsson."
  
  Redan hårdnade polisgreppen i hans armar, när Erlandsson skrek till:
  
  "Jo, jo, jag minns!"
  
  "Stopp lite", sade Hilmér. "Det kanske är han i alla fall. Minns du hur
  det gick till när du lånade den?"
  
  "M--nej--jag menar jo."
  
  "Nå, berätta då!"
  
  "Jag bad dig låna mig hundra kronor, och jag fick det!" sade Erlandsson
  enkelt.
  
  "Stämmer!" instämde Hilmér. "Men jag är inte riktigt övertygad än.
  Betala igen pengarna, så skall jag tro dig. Det är klart", sade han till
  poliserna, "att karlen inte betalar Erlandssons skulder, utan att det är
  Erlandsson."
  
  "Naturligtvis inte!" ansågo dessa.
  
  Det var ett mycket pinsamt ögonblick för Erlandsson, men han behärskade
  sig och överlämnade etthundra kronor till Hilmér, som genast lät det
  orättfångna godset försvinna i sin ficka.
  
  "Nu känner jag igen honom!" sade Hilmér. "Det är Erlandsson. Alldeles
  tvärsäkert. Egendomligt att jag inte kände igen honom förut. Herrarna
  kan låta honom gå."
  
  När konstaplarna gått, steg Erlandsson långsamt fram till Hilmér, spände
  ögonen i honom och sade sakta och tydligt:
  
  "Ge mig tillbaka mina pengar!"
  
  "Vilka pengar!" svarade Hilmér oskyldigt.
  
  "Ge mig tillbaka pengarna, annars så....", sade Erlandsson hotfullt.
  
  "Men du har ju i vittnens närvaro erkänt...."
  
  Då slog Erlandsson till, men Hilmér visste vad som komma skulle och vek
  undan. Erlandsson förlorade följaktligen jämvikten, snavade över ett
  hörn av mattan och slog ansiktet i golvet.
  
  När han steg upp kände även hans fru igen honom. Han hade fått tillbaka
  sin gamla profil, näsan var lika konkav som förr, och pannan lika
  knölig.
  
  Men ansiktet var dock väsentligt förändrat. Det var nämligen mera brett
  än långt. Slaget mot golvet hade trängt ut paraffinen åt sidorna.
  
  Erlandsson är fortfarande inte skön.
  
  
  
  
  DEN ENERGISKE LIKKISTSNICKAREN
  
  
  Gamle likkistsnickare Anderson i Barbacka avsomnade en vacker dag och
  vart begraven i ett fodral av sin egen välkända tillverkning, och änkan,
  som var för gammal till och med för att gifta om sig, överlät affären åt
  första biträdet, snickare Petterson, som var känd Barbackabo och hade
  kundkretsens fulla förtroende.
  
  Barbacka tyckte att detta var i sin ordning och sjönk, när begravningen
  var över, åter ned i samma idylliska ro som förut. Det hörde till
  kutymen i Barbacka, att affärer skulle skötas stillsamt, och staden hade
  ingen anledning att befara att dess nye borgare, som till på köpet
  utövade det mest diskreta av stadens alla hantverk, skulle bryta denna
  goda sed.
  
  Men Petterson var en man med energi och ambition. Gamle snickare
  Anderson hade visserligen blivit husägare och rådman på att ta hand om
  cirka hälften av Barbackas befolkningsförluster, men detta blygsamma mål
  räckte inte för Petterson.
  
  Följden blev den att Barbacka en vacker lördag, när tidningen kom,
  brutalt rycktes upp ur sin slummer av följande annons:
  
  _Barbacka Begravningsbyrå_--Direktör K. P:son Petrini--levererar
  prydliga och bekväma likkistor samt klädsamma svepningar fort, väl och
  billigt. Rabatt vid större beställningar. Klipp ur annonsen!
  
  Samtidigt visade sig likkistsnickare Petterson, numera direktör Petrini,
  på stadshotellet iklädd splitter ny kostym, lackskor och damasker,
  vilket i Barbacka ansågs vara höjden av elegans, sedan en yngre
  handelsresande från Örebro visat sig där så utstyrd. Denna prakt
  förhöjdes ytterligare genom att Petrini förtärde ett glas renskt vin,
  vilket både han och staden i övrigt ansågo mycket passande för hans
  yrke.
  
  Dagen därpå upphängdes stadens första glasskylt över direktör Petrinis
  affär, och efter ytterligare ett par dagar förstorades skyltfönstret
  till i Barbacka dittills oanade dimensioner.
  
  Barbacka häpnade, och avvaktade med spänning vidare händelser.
  
  De läto inte länge vänta på sig. I stadens tidning syntes lördagen därpå
  åter en annons:
  
  _Ni sover sött_ om ni vilar i en av Barbacka Begravningsbyrås charmanta
  kistor iförd en av våra verkligt eleganta svepningar. Gör ett försök!
  
  Och på söndagen skyltades i det nya fönstret med en mängd på varandra
  ställda kistor. Stora, svarta nederst, så allt mindre och mindre, tills
  toppen pryddes av en liten vit kista. Och på alla kistorna stod det
  plakat: "Hållbar men billig!"--"Högst komfortabel!"--"Senaste
  modell!"--"Rymlig och luftig!" o.s.v. Och på den lilla vita stod en
  vackert målad skylt: "För er lilla älskling!"
  
  Det var folksamling utanför Petrinis fönster hela söndagen, och de damer
  som inte hade några barn sade: "O, så älskligt!" och "Tänk, så sött!"
  Men de som hade småttingar gingo hem och voro särdeles vänliga mot dessa
  hela dagen, men tänkte däremot ganska ovänliga tankar om direktör
  Petrini.
  
  Likkistsnickare Olsson, som var Petrinis konkurrent och en dålig
  psykolog, bragtes nära förtvivlans brant, när han såg denna imponerande
  skyltning, och Petrini själv, som var ännu sämre psykolog, såg framtiden
  i ett rosenskimmer och drömde om egna stenhus, ordförandeskap i
  stadsfullmäktige och till sist en liten vasatrissa på begravningsfracken
  om allt ville sig väl, och detta sporrade honom till nya ansträngningar
  för att genom en rationell modern reklam driva upp sin affär till så
  stort omfång som dödsprocenten i Barbacka tillät.
  
  Men nu spurtade även Olsson upp sig, och i nästa nummer av Barbacka
  Veckoblad annonserade även han. Visserligen räckte hans fantasi endast
  till för ett vanligt enkelt påpekande av likkistsnickare Olssons
  existens, medan Petrini annonserade:
  
  _Beställ edra likkistor_ hos Barbacka Begravningsbyrå. Köp i dag, innan
  lagret tar slut! Eleganta kistor sändas gärna till påseende.
  
  Men Petrini märkte dock att konkurrenten började röra på sig och tog i
  med friska tag, för att ytterligare distansera honom.
  
  På måndagen lämnade Petrini till stadens mera framstående familjer
  elegant tryckta affärskort, vari han påpekade att hans affär var den
  absolut förnämsta på platsen och rekommenderade den vid förekommande
  behov. Olsson hade inte förstånd till sådana finesser. Han gick bara
  till fattighusföreståndaren och skrev kontrakt på tio år om leverans av
  fattigkistorna.
  
  Detta retade visserligen Petrini ganska betydligt, men gjorde honom alls
  inte nedslagen. Han var ju en energisk man och insåg att ett motdrag
  måste göras. Efter något funderande fick han också en idé, som han ansåg
  god och genast satte i scen.
  
  På tisdagen fick således Barbacka åter tillfälle att förvåna sig över
  ett väldigt plakat i Petrinis skyltfönster:
  
  _Realisation!_ Endast två dagar säljas varma och dragfria likkistor samt
  fullt moderna svepningar till häpnadsväckande billiga priser. Försumma
  icke detta enastående tillfälle, utan skynda att förse er!
  
  När de två dagarna voro slut blev Petrini verkligen något missmodig, ty
  han hade under hela realisationstiden inte lyckats sälja en kista, och
  han låste in sig på sitt rum för att under aftonen fundera ut något nytt
  slagnummer.
  
  Den kvällen dog den rike garvare Erikson av slag. Petrini fick inte
  veta det förrän morgonen därpå, men då blev han samtidigt underrättad om
  att Olsson redan varit där, klädd i frack och vit halsduk mitt på blanka
  förmiddagen, beklagat sorgen och givit änkan en stor bukett vita rosor.
  Som en liten erkänsla för denna sin finkänslighet hade han fått
  beställning på hela begravningen. Det skulle nämligen bli en mycket
  storslagen affär och änkan var för medtagen för att sköta om någonting.
  
  Petrini var en av de mest uppriktigt sörjande vid garvare Eriksons bår,
  och han välvde i sin hjärna vilda planer på att slå sin lika obetydlige
  som besvärlige konkurrent ur brädet.
  
  Så sjuknade borgmästarens fru. Kjorteltelegrafen meddelade, att hon var
  mycket dålig och att slutet kunde väntas när som helst.
  
  Då insåg Petrini att stunden var inne, då han skulle göra sitt stora
  slag, och skrudad i sin begravningsfrack, hög hatt med högt sorgband och
  svarta handskar steg han upp till borgmästaren, som blek och förstörd
  tog emot honom i rummet utanför sängkammaren.
  
  "Herr borgmästare!" sade Petrini med stark, om än ganska sorgbunden
  stämma. "Det har kommit till min kännedom att fru borgmästarinnans slut
  väntas när som helst, och då ju givetvis stadens förnämsta dam skall
  sova sin långa sömn i en kista från stadens förnämsta begravningsbyrå,
  tog jag mig friheten att gå hit för att taga mått. Så lovar jag att
  kistan skall stå färdig närhelst fru borgmästarinnan behagar avsomna."
  
  Borgmästaren stirrade på Petrini och kippade efter andan, men innan han
  lyckats få fram ett ord slogs sängkammardörren upp, och där stod fru
  borgmästarinnan, klädd i sin vita nattdräkt, men med hälsans rosor på
  kinderna.
  
  "Kasta ut karlen, Albert!" skrek hon. "Ut med det nötet. Vill han ta
  mått till kista på en levande människa?"
  
  Hur Petrini kom ut kan han inte bestämt säga. Det gick för snabbt. Men
  när han plockade upp sig från gatan kände han sig i starkt behov av en
  mjukbäddad och behaglig liggplats av sitt eget fabrikat.
  
  Nu är han borta från Barbacka. Men f. likkistsnickaren, numera fabrikör
  Olsson, som är rangerad karl, gift med garvaränkan, husägare,
  stadsfullmäktig och väntar på Vasen, säger alltid när hans namn nämnes:
  
  "Petrini var det inget fel på. Men han var för energisk för sitt yrke."
  
  
  
  
  I TRAPPAN
  
  
  Nathanael Lundbom hade stannat i sta'n över natten och låg nu ensam i
  våningen, ty familjen var på vischan och njöt av mygg och lantluft. Det
  var alldeles tyst i våningen. Till och med klockorna hade fått
  permission, det var bara den evinnerliga gökklockan inne hos Bergfelts
  som tjatade med sitt kuku varenda kvart.
  
  Lundbom hade alltid hatat den gökklockan.
  
  Nu låg han vaken och slö, klockan var visserligen tio, men det gav han
  katten. Han hade varit på sammanträde dagen förut, och det blev sent.
  Det var därför han låg i stan.
  
  Rrrrr! Det kom en lång och ilsken ringning på tamburklockan.
  
  "Ring ni!" sade Nathanael Lundbom uppmuntrande. "Det mår ni bara bra av.
  Gno på! Sätt fingret på knappen och tryck. Det är så enkelt, så."
  
  Men det kom ingen mera ringning, fastän Lundbom med spänning väntade.
  
  "Kanske det var posten!" mumlade han och stack ett ludet ben över
  sängkanten. "Jag får allt lov att se efter den saken."
  
  Enkelt och flärdfritt klädd i bara nattskjortan steg Lundbom ut i
  tamburen, kikade försiktigt för att se, att ingen var i trappan, öppnade
  se'n dörren och smet ut.
  
  Riktigt, det låg något i brevlådan. Sablar! Vad det var kallt på
  trappstenen.
  
  Lundbom öppnade brevlådan och tog ut brevet. Samtidigt öppnade någon
  annan ytterdörren där nere, en vindpust flög genom trappan och Lundboms
  tamburdörr slog igen med en skräll. Med förtvivlan i blicken kastade
  Lundbom sig mot dörren, men den var obeveklig. Nathanael stod utestängd
  i en bättre trappuppgång, klädd i nattskjortan klockan tio förmiddagen.
  
  Lätta fruntimmerssteg närmade sig uppför trappan, och det fasansfulla i
  situationen trängde sig allt mera inpå Nathanael. Det var ingen tid att
  tveka. Han smög sig ljudlöst uppför trappan. Stegen följde.
  
  "Det var mig ett sabla fruntimmer att bo högt", tänkte Lundbom,
  som redan smugit förbi generalkonsulns i andra våningen,
  manufakturhandlarens i tredje och var på väg till urmakarens i fjärde.
  
  Stegen följde!
  
  Lundbom svor för sig själv, tills han slog stortån i ett trappsteg. Då
  svor han högt.
  
  Genast stannade stegen. Nathanael stannade också. Med den skadade
  stortån i handen och ett stort lidande avspeglat i de ädla dragen.
  
  "Är det någon där?" frågade en något darrande kvinnlig röst.
  
  "Nä!" svarade Nathanael i hastigheten.
  
  "Hjälp!" sade den kvinnliga rösten i rätt hög tonart.
  
  "Fröken skall inte vara rädd", svarade Lundbom vänligt. "Det är inte
  farligt alls. Bara ni inte går högre upp."
  
  "Fröken!" sade rösten indignerat. "När jag har varit gift snart ett helt
  halvt år. Hjälp!!"
  
  "Vad skriker ni för?" frågade Lundbom med värme. "Har jag rört er?"
  
  Med det steg Lundbom några trappsteg ned och befann sig ansikte mot
  ansikte med ett ungt fruntimmer med fördelaktigt utseende.
  
  Fruntimret gallskrek och svimmade, och Lundbom lade liket åt sidan,
  varefter han fortsatte nedåt. På nedersta trappstegsavsatsen stod
  portvaktsfrun och undrade var skriket kom ifrån. När hon fick se Lundbom
  komma neddansande i bara nattskjortan skrek hon inte och svimmade inte
  heller--portvaktsfruar ha inte sådana nerver--utan hon störtade in i sin
  bur--inte genom luckan utan bakvägen--och kom om ett ögonblick tillbaka,
  klädd i en sopborste och sin man.
  
  "Vill ni öppna för mig?" skrek Lundbom.
  
  "Jag har blivit utestängd."
  
  Pang! kom sopborsten till svar mitt i planeten på Lundbom.
  
  Då blev Nathanael arg, och som han ju inte kunde slå en kvinna, ryckte
  han till sig borsten och planterade den bland hennes mans anletsdrag i
  stället. Portvaktsfruns man slocknade ögonblickligen, och portvaktsfrun
  störtade åter in i sitt rum, körde huvudet ut genom luckan och röt:
  
  "Mord, hjälp, polis! Det är en galen karl här."
  
  Vilket genast hade till följd att en poliskonstapel, som befann sig inom
  hörhåll, smet in i en butik. Sin därvaro motiverade han genom att
  telefonera efter förstärkning.
  
  Det samlades nu rätt mycket folk utanför huset, och portvaktsfrun
  fortfor att skrika:
  
  "Hjälp! Lidberg! Mordbrännare! Oss välsigna och bevara!"
  
  "Han mördar henne nog snart", sade den församlade allmänheten.
  
  Nathanael gick in i portvaktsfruns bur och drog henne vänligt men
  bestämt från fönstret.
  
  "Mördare! Sablars blod! Brandkåren!" skrek portvaktsfrun i diskant, så
  att en lomhörd fru i nästa kvarter sade till sin kanariefågel: "Kvittrar
  du, lilla pippi?"
  
  "Nu mördar han henne!" sade allmänheten, och poliskonstapeln i butiken
  ringde efter mer förstärkning.
  
  När Nathanael fått in portvakts frun, band han henne till händer och
  fötter och stoppade en handduk i munnen på henne. Då tystnade hon.
  
  "Nu har han mördat henne, och ingen polis finns här", sade allmänheten
  och gick hem för att skriva insändare om saken i Dagens Nyheter.
  
  Äntligen hade Nathanael Lundbom lugn omkring sig, och han kunde börja
  söka efter en nyckel som gick till hans tamburdörr.
  
  Då gjorde han en upptäckt! Han hade sin egen nyckelknippa i handen. Hade
  haft den hela tiden sedan han gick ut för att öppna brevlådan.
  
  Tyst och stilla smög han upp för trappan och steg in i sin våning
  samtidigt med att polisen sprängde porten.
  
  
  
  
  GETINGBOET
  
  
  "Jag förstår inte var alla getingarna kommer ifrån", sade herr Ahlbom
  när han kom ned till frukosten på verandan, och fann ett halvdussin av
  dessa midjesmärta insekter surrande kring honungsburken. "Här har jag
  slagit ihjäl den ena getingen efter den andra hela sommaren och ändå
  finns det fullt upp kvar."
  
  "Ja, nog har du verkat förödande på getingarna alltid", sade fru Ahlbom
  med en blick på det stora glas akvavit, som Ahlbom just slog upp.
  
  "Vad menar du, Sofia?" frågade Ahlbom ilsket, men frun lät sig inte
  bekomma.
  
  "Men jag skall tala om för dig var insekterna kommer ifrån", fortsatte
  hon lugnt. "Ute i redskapsboden hänger ett stort getingbo."
  
  "Och det har naturligtvis fått hänga där i ro och fred, och sända skaror
  av samhällsvådliga rovdjur över oss", anmärkte Ahlbom.
  
  "Det är ingen som har blivit biten", svarade hans fru.
  
  "Biten!" fnös Ahlbom föraktligt. "Det är egendomligt vad fruntimmers
  insikter i naturvetenskaperna äro bristfälliga. En geting biter inte,
  han sticker med en gadd, som är placerad i, låt oss säga, sitsen. Deras
  mundelar äro ombildade till sugmun."
  
  "Hur kan de äta flugor då?" frågade fru Ahlbom vetgirigt. "Suger de i
  sig dom? Och jag fick lära mig i skolan, att de kan tugga ved till
  gråpapper. Gör de det med sugröret?"
  
  Herr Ahlbom avstod från besvarandet av dessa besvärliga
  interpellationer, och fortsatte sin frukost under tystnad, då och då med
  stor försiktighet vinkande åt getingarna.
  
  Men efter frukosten uppträdde Ahlbom beväpnad med en järnhård
  beslutsamhet och en klump tjärat trassel på en stång.
  
  "Nu ska du se på gnistor", sade han stolt till sin undrande maka. "Om
  ett par ögonblick skall det vara slut med allt vad getingar heter här i
  huset. Jag skall tända eld på det här blosset och röka ihjäl dom
  sablarna, skall du se."
  
  "Var försiktig, Isak!" uppmanade fru Ahlbom ängsligt, men belönades för
  sin omtanke endast med en förkrossande blick.
  
  "Tack! Jag _kan_ ta vara på mig själv", svarade hennes make. "Jag har
  gudskelov uppnått myndig ålder."
  
  Det var dock inte utan alla farhågor som Ahlbom steg in i redskapsboden,
  ty han visste att getingar ytterst sällan ta hänsyn till person, och ha
  ett ganska hetsigt lynne.
  
  Han klev därför mycket försiktigt fram till getingboet och tände en
  sticka för att sätta eld på rökoffret. Men i detsamma kom en geting
  krypande ut ur boet. Ahlbom såg getingen, såg den utan blida ögon och
  tog för givet att getingen såg honom på samma sätt, och som han alltid
  hyllat principen att det är bättre att förekomma än att förekommas slog
  han till.
  
  Det var ett ganska kraftigt slag, och det var träff inte bara på
  getingen utan även på getingboet, och detta hade den naturliga följden
  att hela getingsamhället kom ut för att se efter vad det var frågan om,
  och som Ahlbom synbarligen var den skyldige, gingo getingarna
  ögonblickligen till attack.
  
  Aldrig förut hade Ahlbom varit någon sportsman, en gång i sin gröna
  ungdom hade han visserligen löpt hundra meter på endast sexton sekunder
  längre tid än världsrekordet, men det var längese'n. Men nu utvecklade
  han en hastighet, som skulle ha gjort Knut Lindberg vansinnig av avund.
  Getingarna flögo dock ännu fortare, upphunno med lätthet Ahlbom och
  följde honom sedan troget tills han under upphävande av höga verop
  hoppade i trädgårdsdammen.
  
  Visserligen svävade de en stund över stället där han försvunnit, men när
  han åter klev upp på dammens andra sida, var han så betäckt av gyttja
  och smuts att de antagligen trodde honom vara en helt annan person, och
  läto honom fara i frid, eller måhända rördes de till medlidande med hans
  bedrövliga uppenbarelse.
  
  Det senare var dock inte fallet med hans fru, ty hon gapskrattade när
  hon såg sin lagvigde komma tillbaka dyvåt, lerig, svullnande och arg.
  
  "Skratta inte, kvinna!" röt Ahlbom med mord i blicken, men det hjälpte
  inte.
  
  "Om du bara visste hur kostlig du ser ut!" svarade makan. "Kom nu in
  och kläd om dig, så skall jag sköta om dina bulnader."
  
  Ahlboms sinne var alls inte tacksamt när han överlät sig åt sin makas
  omsorger, utan han smågruffade hela tiden, till och med när hon
  beklagade honom.
  
  "Stackars min gubbe?" sade fru Ahlbom. "Så de ha hanterat dig. Jag skall
  be Andersons dräng ta bort det där usla getingboet."
  
  "Va i Herrans namn säger du, människa?" skrek Ahlbom till. "Andersons
  dräng? Du tror således att Andersons dräng kan göra det, som din
  lagvigde make misslyckats i? Vilken framstående förmåga månde inte
  vandra omkring i denne drängs enkla skepnad! Vore det inte skäl i att du
  skilde dig från mig och lät viga dig vid denne underbare man, som i allt
  är din nuvarande make så vida överlägsen?"
  
  "Men Isak...."
  
  "_Tyst!_ Jag skall själv göra slut på getingboet så snart jag fått torra
  kläder på mig."
  
  Beslut och handling äro ett hos en sådan man som Ahlbom, och
  följaktligen avtågade han, så snart han var färdig, till redskapsboden,
  satte eld på sitt vapen och höll det under getingboet. Nu hade nog
  getingarnas historia varit slut, om de alla varit hemma, men åtminstone
  en av dem hade flugit ut i något ärende, och kom tillbaka just när
  Ahlbom tuttat på. När han såg vad som skedde med hans hem fattade han
  humör, och anföll blosset, men då detta var väl varmt flög han ut efter
  käppen och träffade i dess andra ända Ahlbom, som han genast gav ett
  nyp.
  
  Med ett illhojande släppte Ahlbom blosset och nu var utgången fri för de
  övriga getingarna. De kommo också mycket prompt, något yra i huvudet
  kanske, men annars fullt effektiva, och nu upprepades samma historia som
  förut, endast med den skillnaden, att Ahlbom nu sprang direkt till
  dammen.
  
  När Ahlbom åter plåstrats om och fått torrt på sig, började han fundera
  på, om det inte i alla fall vore skäl i att skicka efter Andersons
  dräng, då i detsamma denne värderade person kom instörtande i rummet.
  
  "Det brinner i herr Ahlboms redskapsbod!" ropade han, och rusade ut igen
  med den Ahlbomska familjen i hälarna.
  
  Men det var ingenting att göra. Redskapsboden var torr som fnöske, och
  brann utmärkt, tydligen påtänd av Ahlboms tjärade bloss, som han så
  vårdslöst slängt ifrån sig. På en halvtimma var det hela över och endast
  några kolnade stockar fanns kvar av boden.
  
  Boden var assurerad, och för övrigt inte mycket värd, så att Ahlbom
  brydde sig inte mycket om den saken, men vad som retade honom var, att
  getingarna inte också strukit med. De hade nämligen gett sig av vid
  första skymt av röklukt, och svävade nu som en sky runt ruinerna.
  
  Det är fortfarande fullt av getingar hos Ahlboms. De ha byggt ett nytt
  bo i villans vind, och de få bo kvar i fred. Ahlbom vill nämligen inte
  gärna bli husvill.
  
  
  
  
  ETT NATTLIGT BESÖK
  
  
  Karl August Napoleonson var agent för stöldförsäkringsaktiebolaget
  Inbrott, och en mycket skicklig agent, enligt vad han själv påstod. Han
  stöldförsäkrade varenda människa han träffade, antingen de hade något
  att försäkra eller ej, och om man fick tro honom, så var
  inbrottstjuvarnas antal i Sverige flera procent större än
  befolkningssiffran. Men hos sin vän Bergman lyckades han inte. Bergman
  ägde en bordsilveruppsats värd 900 kronor och den hade Napoleonson gett
  sig ett fult ord på att försäkra, medan Bergman gett sig ett icke
  obetydligt fulare ord på att en försäkring var obehövlig.
  
  Det blev till slut en fix idé hos Napoleonson, att han skulle försäkra
  Bergmans borduppsats. Han pratade och övertalade, men det hjälpte inte,
  han tiggde och bad, men Bergman var hård som sten, han hotade, men
  Bergman var inte rädd, och till slut tillgrep han den förtvivlade
  utvägen att bjuda på middagar. Bergman tog gärna emot, men försäkra sin
  borduppsats ville han inte.
  
  Till slut, efter flera nätters grubblande, fattade Napoleonson ett
  beslut. Han skulle stjäla borduppsatsen. Se'n skulle Bergman få klart
  för sig hur nödvändigt det var att försäkra sitt lösöre.
  
  Natten därpå vid fyratiden, när fru Bergman satt uppe med eldgaffeln
  över knäna och väntade på sin man, som gått ut en liten stund på kvällen
  med en affärsvän, hörde hon ett lätt buller i matsalen.
  
  "Nu kommer det svinet äntligen", tänkte hon, och gjorde sig klar till
  aktion.
  
  Hon väntade en stund på, att den älskade maken skulle stiga in i
  sängkammaren, men han kom inte. I stället hördes ett metalliskt ljud
  från matsalen.
  
  "Vad i Herrans namn har karlen nu för sig", tänkte fru Bergman. "Han
  måtte vara mer än vanligt full i natt."
  
  Med det smög hon ljudlöst ut ur sängkammaren och kikade in i matsalen.
  Vad hon där såg skulle kommit ett vanligt fruntimmers blod att frysa.
  Framför byffén stod en karl med mask för ansiktet, och plockade vid
  skenet av en ficklampa ned hennes bästa bordsilver i en handväska.
  
  Fru Bergman var inget vanligt fruntimmer. Hon var inte rädd för råttor
  och tittade aldrig under sängen. Annars ha ju fruntimmer i regel en viss
  respekt för nästan allting utom sin man. Fru Bergman smög emellertid
  smidigt fram mot inbrottstjuven och när hon kom tillräckligt nära
  dammade hon till med eldgaffeln, varefter hon rusade till ljusknappen
  och tände.
  
  Tjuven vacklade vid slaget, sjönk på knä, och hade nog svimmat, om inte
  fru Bergman väckt hans domnande livsandar med ytterligare ett par
  bastanta appliceringar av eldgaffeln utefter mannens rygg.
  
  "Stopp, stopp, fru Bergman!" kved mannen matt. "Jag är ingen tjuv, jag
  är Bergmans gamle gode vän Napoleonson, som bara ville skoja med
  Bergman."
  
  "Försök inte, usling!" svarade fru Bergman energiskt. "Gå framför mig,
  annars krossar jag skallen på er."
  
  "Men snälla fru Bergman, det är sant som jag säger. Ser jag ut som en
  bov?" Och han tog av masken.
  
  Fru Bergman granskade hans ansikte.
  
  "Jag har läst, att de farligaste bovarna alltid se ut som riktigt
  beskedliga fä i ansiktet", sade hon misstroget. "Ni är nog en mycket
  farlig bov. Gå före!"
  
  "Men lilla, rara fru Bergman...."
  
  "Våga inte kalla mig så, skurk!"
  
  "Men...."
  
  "Tyst, och gå före, annars så...!"
  
  Den stackars Napoleonson hade ingenting annat att göra än att gå före
  efter fruns anvisningar in i sängkammaren och vidare in i en garderob,
  som omsorgsfullt låstes.
  
  "Nu står ni där, förstår ni, och håller er lugn, medan jag ringer efter
  polisen", sade fru Bergman morskt när hon låst dörren. "Ni skall få se,
  att ni får livstids straffarbete för det här", tillade hon uppmuntrande
  efter någon eftertanke.
  
  "Nej, vad ni gör, så ring inte efter polisen", bad Napoleonson med
  ömklig röst inifrån garderoben. "Låt mig i Herrans namn först tala med
  min gamle vän Bergman."
  
  "Det nötet är ute och suddar, i stället för att hålla sig hemma och
  skydda sin värnlösa hustru för tjuvar och banditer. Men han skall få se
  på annat."
  
  "Förtjusande fru Bergman", tiggde Napoleonson. "Ring då inte på polisen
  förrän han kommer. Det är riktigt sant att jag inte är någon tjuv, utan
  en god vän till Bergman, och agent för stöldförsäkringsbolaget Inbrott,
  som tänkte ta bordsilvret och lämna igen det i morron, bara för att han
  skulle få se hur nödvändigt det är att ta en stöldförsäkring."
  
  "Men först sa ni, att ni gjorde det för att skoja med honom", invände
  fru Bergman.
  
  "Ja, se det var i hastigheten, jag hade inte tid att förklara mig."
  
  "Jag har beslagit er med tvetalan. Det hoppas jag skall skärpa
  straffet", sade fru Bergman. "Men det där om att ni är god vän med min
  man är nog sant, han är ju bekant med alla möjliga ruskiga individer.
  Jag skall emellertid låta honom få titta på er innan jag ringer på
  polisen. Ni är ju i gott förvar där ni står."
  
  Strax efter fem steg Bergman, lindrigt stagad och med skorna i handen in
  i sängkammaren, och fru Bergman störtade emot honom. Han undvek henne
  emellertid behändigt, och ämnade just förskansa sig bakom en stol när
  han hörde ett ljud från garderoben.
  
  Med tre fasta steg var han vid dörren, slängde upp den och stod
  lamslagen. Innanför såg han sin vän Napoleonsons vanställda drag.
  
  "Nu förstår jag, varför du varit så enveten med mig på sista tiden, ditt
  svinansikte", röt Bergman och gav Napoleonson en smocka, som förändrade
  hela hans ansiktstyp.
  
  "Låt mig förklara, Berg...."
  
  "Jaså, du svarar också, ditt vidriga kadaver." Och så fick Napoleonson
  en smocka till.
  
  "Det är rätt, Manfred! Klå den uslingen!" ropade fru Bergman gillande,
  och detta fäste Bergmans uppmärksamhet på henne.
  
  "Ha! Eländiga!" röt han.--Han läste tjugufemöresböcker, och visste, att
  interjektionen "Ha" med fördel användes vid dylika tillfällen. "Nu har
  jag avslöjat dig. På knä, och bed din vanärade make att han skonar ditt
  värdelösa liv."
  
  "Men käre Manfred...."
  
  "Kalla mig inte 'käre Manfred', otrogna kvinna! Ha! Här skall flyta
  blod!"
  
  I verkligheten flöt där redan blod, för Napoleonsons näsa var nästan
  krossad.
  
  "Han bröt sig in, Manfred, för att stjäla bordsilvret, och ..."
  
  "_Lögnerska!_" vrålade Bergman med kursivstil. "Bröt han sig in i
  sängkammargarderoben? Vill du påstå det? Trodde han att bordsilvret
  fanns där? Va? Vem låste om honom? Svara, eller jag dödar dig."
  
  Och han gav Napoleonson, som höll på att hämta sig, en smocka till.
  
  "Jo, det gick till så här. Han...."
  
  "Tyst! Jag vill inte höra dina lögner. Jag stackars bedragne make! På
  knä! _På knä!_ Ha!"
  
  Sakta snyftande gjorde fru Bergman min av att sjunka på knä vid sin
  makes fötter, men kommen knappast halvvägs tvärstannade hon med sina
  brinnande blickar fixerade på hans rockuppslag. Med ett hastigt grepp
  tog hon tag i det, och höll upp ett ljust hårstrå under Bergmans näsa.
  
  "Manfred, var har det här hårstrået kommit ifrån", frågade hon skarpt.
  "Var har du varit?"
  
  Den vrede hämnaren blev ögonblickligen spak.
  
  "Det ... det ... är ingenting, Gudrun lilla. Jag vet inte alls hur det
  kommit på min rock, lilla älskade Gudrun", sade han milt men besvärat.
  
  "_Du vet det, Manfred!_" sade fru Bergman olycksbådande. "Det är
  alldeles guldgult, och du vet, att jag varit brunett ända se'n september
  förra året."
  
  "Men, lilla, snälla, rara, söta, himmelska, förtjusande, älskade Gudrun,
  jag...."
  
  Mer hörde inte Napoleonson, för just då smet han stillsamt och diskret.
  
  Han har aldrig mera sökt försäkra Bergmans bordsilver. Han anser att det
  är onödigt så länge frun finns i huset.
  
  
  
  
  DEN GAMLE KAMRERNS JULAFTON
  
  
  Den gamle kamrern lade ned jultidningen, där han nyss läst den
  sedvanliga vackra och som varnande exempel särdeles lämpliga berättelsen
  om den ensamme gamle kamrerns ensliga jul, och såg ut genom fönstret.
  Där ute föll snön sakta i stora flingor, som den så ofta gör om
  julaftonen i berättelser, men så sällan i verkligheten, gaslyktorna voro
  redan tända, fastän klockan var bara fyra, en tät ström av förnöjda
  människor drog förbi, och de framilande slädarnas bjällror pinglade
  melodiskt.
  
  Den gamle kamrern tänkte. Hur likt hans öde var inte dens, som han nyss
  läst om i jultidningen. Alltid ensam och övergiven, övergiven till och
  med en sådan kväll som denna, då alla människor, glada och leende,
  samlades kring sina festligt smyckade julgranar. Den gamle kamrern blev
  fuktig i ögonen, och han kom ihåg sin syster Beata, som han inte besökt
  på femton år.
  
  "Om jag skulle hälsa på hos henne i kväll", sade han tankfullt till sig
  själv. "Det kanske skulle vara trevligt för ombytes skull. Så får jag
  väl köpa några presenter till hennes ungar, jag tycker mig minnas, att
  hon har en hel del."
  
  Gamle kamrern stoppade på sig några tior, tog på päls och cylinder och
  stod just i begrepp att gå, när Augusta, hans mångåriga hushållerska,
  observerade tilltaget.
  
  "Vart i herrans namn skall kamrern hän mitt på själva julafton?"
  
  "Vart jag skall hän? Skulle det angå henne?" morrade kamrern. "Jag skall
  gå till syster min och fira jul. Missunnar hon mig det, kanske, när det
  inte är jul oftare än en gång om året."
  
  "Det var då det galnaste jag hört", skrek Augusta. "Skall inte kamrern
  sitta hemma och dricka toddy som vanligt?"
  
  "Tyst, människa", kommenderade gamle kamrern. "Jag gör hur fanken jag
  vill. Så hon vet det."
  
  Med det slängde kamrern igen tamburdörren och gick muttrande nedför
  trapporna. Augustas uppträdande hade rufsat till hans förut så goda
  humör, och julaftonstämningen på gatorna gjorde inte samma intryck på
  honom på nära håll som uppifrån fönstret.
  
  Han nådde emellertid en galanteriaffär och lät strömmen föra sig in.
  
  "Ge mig något, som passar för ett medelålders fruntimmer", befallde han
  ett biträde och intog en avvaktande hållning.
  
  "Ja--hm--hurdan är fruntimret i övrigt?" frågade den unga damen, som
  tydligen inte var situationen fullt vuxen.
  
  "Ful som stryk, ilsken, omgift och vill låtsas vara yngre än hon är",
  svarade kamrern irriterad.
  
  "Min herre vet inte ungefär vad som skulle passa?" fortsatte biträdet
  sin interpellation.
  
  "Hur i helsicke skall jag kunna veta vad ni har på lager?" fräste
  kamrern, vars blod nu började komma i svallning. "Slå in något för ett
  medelålders fruntimmer, vadsomhelst, hör ni _vadsomhelst_. Men kvickt
  skall det gå. Jag ämnar inte förnöta hela min nådatid här."
  
  Två minuter senare tågade kamrern ut ur butiken bärande ett stort paket,
  om vars innehåll han inte hade den blekaste aning. Han styrde kosan
  till en leksaksaffär, där han beställde ett stort sortiment leksaker för
  alla åldrar, med tanke på svågern besökte han en herrekipering och
  avslutade det hela med att i ett parfymeri köpa med en ask, innehållande
  en ådekolångsflaska och två opoponaxtvålar, avsedd för svågerfamiljens
  piga.
  
  Men det skulle han aldrig ha gjort. Han hade nämligen under dessa
  butiksbesök hunnit bli överlastad med paket. Under armarna hade han
  stora buntar, och uppefter dem hängde paket vid paket, i vänstra handen
  bar han en medelstor gunghäst och den högras alla fingrar voro betäckta
  med snören, i vilka hängde paket. När han kom in i parfymeributiken var
  endast yttersta spetsen av högra lillfingret ledigt, och där hängde
  expediten pigans opoponaxtvålar.
  
  Men de hängde inte säkert. Genast när den gamle kamrern kom ut i
  folkträngseln blev han medveten om en känsla av otrygghet, vilken ökades
  när paketsnöret lugnt och målmedvetet gled en millimeter nedåt
  lillfingerspetsen. Kamrern ledade på lillfingret i hopp att snöret
  skulle glida uppåt igen, men missräknade sig totalt. Snöret tog endast
  tillfället i akt att åka ytterligare en millimeter ned. Kamrern
  fortsatte framåt, men vid varje steg kände han, hur det oundvikliga
  närmade sig alltmer.
  
  Sakta, oändligt sakta, men även oändligt säkert gled snöret utför
  fingertoppen tills det slutligen nådde spetsen. Då gled det över, och
  paketet föll tyst och stilla ned på den vita snön.
  
  Den gamle kamrern stod där hjälplös, med händerna och armarna fulla
  kunde han inte göra mera än kasta förebrående blickar på paketet, vilket
  dock icke tycktes i minsta mån inverka på detta.
  
  I detta ögonblick anlände en minderårig träskolasse till valplatsen, såg
  den överlastade kamrern och det ensamma paketet och fattade genast icke
  blott situationen, utan även paketet samt ett fast beslut att snarast
  möjligt förändra sitt geografiska läge. Då släppte kamrern hela bördan,
  så att alla paketen ströddes över trottoaren, grep tag i pojken, ryckte
  från honom paketet och gav honom ett par hurrillar med det, så att
  ådekolångsflaskan krossades och spred sitt doftande innehåll över
  kamrerns rena manschetter.
  
  Sedan gällde det att bli lastad med de andra paketen igen, men detta
  mötte hart när oövervinneliga svårigheter. Tre, fyra paket gick väl an
  att få fatt i, men sedan började det att bli krångligt. När han tog upp
  ett, föll genast ett annat i gatan, och den gamle kamrern svor,
  svettades och blev så småningom himla ilsken på allt vad jul, julklappar
  och julbesök hette. Den omständigheten, att en liten, men livligt
  intresserad åhörareskara samlades omkring honom och genom uppmuntrande
  tillrop sökte underlätta hans arbete, bidrog inte särdeles till att göra
  humöret mildare, och när slutligen en äldre, distingerad dam stannade,
  såg på honom och smålog, brast kamrerns tålamod.
  
  "Vad flinar hon åt, gamla habba", röt han till åhörarnas förtjusning,
  och grep ett paket på måfå. "Ta det här! _Ta det_, människa. Hör hon
  inte vad jag säger, sabla markatta?"
  
  "Och här", han grep en yngling i rockkragen och slängde ett paket mitt i
  flinten på honom. "Här får han julklapp, snorhyvel--och här har hon,
  sakramenskade satkäring--och här har han, fähund--ta emot, fördömda
  knölföda--se här--och här--och här--"
  
  På en halv minut voro kamrerns juklappspaket på detta originella sätt
  utdelade bland de kringstående, och med händerna i pälsfickorna, befriad
  från sin börda, begav han sig på hemväg.
  
  En traditionell julaftonskamrer skulle nu ha känt sig varm om hjärtat
  vid tanken på de många människor han gjort glada, men vår kamrer var
  inte traditionell. Han var bara arg som ett bi, så arg, att han för
  första gången på tjugu år _sprang_ uppför sina trappor.
  
  Uppkommen låste han upp sin tamburdörr, steg in i sin våning, samlade
  sina lungors fulla kraft och röt:
  
  "Augusta! _Augusta!_ Hör hon då inte, människa? _Augusta!_ Sätt på
  toddyvattnet!"
  
  
  
  
  PENGAR
  
  
  Jag var helt nyss i utlandet för att kasta ett öga på kriget och kan
  hälsa så mycket från Karlson. Han bor ju för närvarande i utlandet och
  det är klart att jag hälsade på honom när jag i alla fall var där.
  
  Egentligen skulle Karlson varit i London, och jag väntade att han skulle
  ha varit nere vid stationen och mött när jag kom. Men ingen Karlson var
  nere. Och ingen annan heller.
  
  Jo, en hel del andra personer voro ju nere, för all del, om jag skall
  säga som sanningen är. Hela Kings Cross var full av folk, och gatan där
  utanför av caber och automobiler och omnibusar, vilka senare
  omsorgsfullt dolts under några miljoner reklamskyltar, men ingen tycktes
  ägna någon egentlig uppmärksamhet åt min person. Om man undantar sjutton
  bärare som slogos om min kappsäck och trettiotvå droskkuskar som
  energiskt visslade och vinkade åt mig.
  
  Jag blev ganska betydligt sårad över denna brist på uppmärksamhet från
  min vän Karlsons sida och satte mig rätt surmulet i en droska för att
  köra till ett hotell, som jag kände till, och som låg cirka fem minuters
  promenad från stationen.
  
  Det tog kusken tjugu minuter att köra dit, men så hade jag också sett en
  ganska betydande bit av London under färden. Det enda jag hade att
  anmärka mot färden var, att han körde runt det sista kvarteret tre
  gånger. Sju shillings var det billiga pris han begärde för åkningen,
  varför jag vinkade till mig polismannen som stod i hörnet och frågade
  vad taxan var från Kings Cross.
  
  "Tio pence, sir!" svarade bobbyn, och kusken mottog utan ett ord, men
  med en blick, en shilling. Så länge polisen var inom hörhåll, fortfor
  kusken att tiga, men när denne väl kom undan, höll han en halvtimma på
  andra sidan av gatan för att vakta ut mig, medan han för de
  förbipasserande oförbehållsamt yttrade sina åsikter om utlänningarna i
  allmänhet och mig i synnerhet, med inflickande av några ord om mina
  förfäder och eventuella efterkommande.
  
  Längre fram på dagen sökte jag Karlson på den adress där han borde bo,
  men fann att han lämnat London. Var han var visste ingen, men han hade
  kvarlämnat tre trasiga skjortor, en äldre hatt och ett sympatiskt minne.
  
  Sorgsen for jag vidare för att söka en annan vän jag hade i London, en
  tidningskorrespondent från Göteborg, men den dagen fick jag intet, ty
  även han hade skuddat metropolens stoft från sina fötter.
  
  "Ack", sade hans värdinna. "Han gick här hela dagarna och gjorde
  ingenting. Skrev gjorde han aldrig utom när han kvitterade ut remissorna
  från sin tidning. Men så kom kriget, och då fick han så mycket att
  skriva om att han började frukta för att behöva överanstränga sig, och
  därför reste han hem. För övrigt", fortsatte hon med stolthet i rösten,
  "var han tvungen att resa, för han var major i svenska arméns reserv och
  måste inställa sig. Tänk, major vid hans ålder!"
  
  Jag uttalade min oförställda beundran för detta snabba avancemang, ty
  jag minns ganska tydligt hur min vän för sex år sedan kasserades vid
  beväringsinskrivningen.
  
  Därifrån for jag till legationen för att höra mig för om Karlson. Jag
  fick träffa envoyén själv, och han mottog mig med diplomatens vanliga
  förbindlighet. Men när han fick höra att jag var god vän med den celebre
  Karlson blev han nästan ödmjuk, bad mig sitta i sin egen stol, bjöd på
  en havanna och frågade om jag ville ha en whisky och soda. Detta senare
  blev jag dock tvungen att avböja, dels därför att jag av princip aldrig
  dricker något på förmiddagen, dels därför att jag alldeles nyss läskat
  mig med en whisky och soda.
  
  Karlsons adress kände han. Han kunde den utantill, fastän den var rätt
  invecklad, och skrev upp den på ett papper åt mig.
  
  "Det är ett gott stycke från London", sade han. "Ett par timmars
  järnvägsresa."
  
  "Då bryr jag mig inte om att fara", sade jag. "Han var ju inte och mötte
  mig vid stationen."
  
  "Han fick nog aldrig ert meddelande om att ni skulle komma", sade
  excellensen. "Han ligger ju vid havet och sköter sin hälsa."
  
  "Badar han havsbad?" frågade jag med intresse.
  
  "Ja visst."
  
  "Då reser jag", svarade jag. "Nöjet att få se Karlsons slanka
  tangofigur i en baddräkt uppväger fullt resans obehag." Han väger 110
  kg. Och jag reste.
  
  Karlson var nära att svimma av överraskning när jag ett par tre timmar
  senare steg in i hans rum, och fru Karlson störtade, med ett dämpat
  skrik av glädje, i min famn. Det var mycket angenämt.
  
  Hennes man grep med entusiasm mina båda händer och tryckte dem kraftigt,
  och mina ögon tårades, dels av rörelse över detta hjärtliga välkomnande,
  dels därför att Karlson är ganska stark.
  
  "Välkommen, välkommen, gamle barndomsvän", ropade Karlson. "Detta är
  alltså anledningen till att remissan inte kom. Du kommer med pengar, min
  käre, käre bror!"
  
  "Nej", svarade jag. "Jag haver inga pekunier med åt dig."
  
  "Ha, ha, ha!" svarade Karlson. "Tror du inte jag ser hur din högra
  rockficka tynges ned av gyllene sovereigner, som du längtar att ösa i
  min hand."
  
  "Karlson!" svarade jag. "Det är icke guld, som tynger ned fickan. Det är
  en liten browning, vilken som bekant är ett bland de viktigaste
  föremålen i en krigskorrespondents utrustning. Jag har inga pengar åt
  dig."
  
  Karlson måste ha förstått att jag talade allvar, ty han släppte genast
  mina händer och fru Karlson slet sig med ett nytt och mindre dämpat
  skrik åter ur min famn.
  
  "Vad fadren har du då här att göra?" frågade Karlson ilsket.
  
  "Jag är ute och tittar på kriget", svarade jag. "Och jag vill bara hälsa
  på en gammal bekant."
  
  "Hälsa på!" svarade Karlson hånfullt. "Hälsa på en man, som bara har sju
  och en halv pence samt en svensk femöring mellan sig och svälten. En man
  som inte betalt sin inackordering på en vecka, som hotellbetjänten
  upphört att kalla 'sir', som understäderskan betraktar som en jämlike
  och sökt bjuda på biograf, och som värdinnan aldrig låtsas se utom när
  han kommer ned för att äta, då hon spänner ögonen i honom och räknar
  varenda bit. Och så kommer en så'n där åsna hit, utan att ha pengar med
  sig. Det skulle roa mig att veta vem som är dum nog att skicka ett så'nt
  kräk utomlands, en så'n...."
  
  "Jag skulle möjligen kunna undvara en fempundare", svarade jag enkelt.
  
  Karlsons ansikte förklarades plötsligt av ett himmelskt leende och han
  grep åter mina händer.
  
  "Käre vän", sade han. "Är det inte det jag alltid har sagt, att du är en
  hedersman, en präktig ung man, som kommer att gå långt här i världen.
  Var har du de där fem punden?"
  
  Fem gyllene sovereigns försvunno i Karlsons hand, och ögonblicket
  därefter försvann Karlson genom dörren. När han återkom öppnades dörren
  av den djupt bugande hotellbetjänten som sade:
  
  "Varsågod, sir, och stig in, sir, om ni behagar, sir!"
  
  Och i bakgrunden syntes den vänliga hotellvärdinnan som nickade och
  smålog åt oss alla tre. Mest åt mig!
  
  Tre veckor senare träffade jag åter Karlson. Jag kom från
  krigsskådeplatsen, och mina pund hade rullat på ett betänkligt sätt. Nu
  hade jag bara två kvar, och biljetten till Sverige kostade sex. Och jag
  måste hem ett slag innan jag fortsatte med min välsignelsebringande
  verksamhet som korrespondent.
  
  När mitt bleka men vackra ansikte blygt stacks in genom dörrspringan
  till Karlsons hotellrum, satt Karlson med fötterna på bordet och en
  tjock cigarr i mungipan.
  
  "Nej, se, tjänare, är det du igen!" sade han. "Det var ett sabla
  rännande, men stig in i alla fall, och tag en havanna."
  
  Jag steg tveksamt in, tog en havanna, hostade försagt och sade:
  
  "Det är svåra tider vi leva i!"
  
  "Kan inte säga det", svarade Karlson.
  
  "Jo", opponerade jag mig. "De äro jädriga! Och jag har kommit hit för
  att tala med dig om en--hm--ganska pinsam sak. Jag är strax pank!"
  
  "Beklagar!" sade Karlson utan vidare medlidande i rösten.
  
  "Nu vet jag visserligen att din egen ställning är förtvivlad men, bli
  inte ond, kära Karlson, skulle du möjligen, jag säger _möjligen_, utan
  obehag för dig själv kunna undvara ett eller annat av de där punden, som
  du fick av mig för tre veckor sedan. Jag skall nämligen hem, och fastän
  jag är en utmärkt simmare, en av de bästa jag känner, så vill jag inte
  gärna simma över Nordsjön. Där är så mycket minor, you know."
  
  "Är min ställning förtvivlad?" sade Karlson.
  
  "Ja", sade jag. "Jag vet ju...."
  
  "Du är en rätt taktlös gynnare", svarade Karlson vänligt. "Men
  naturligtvis kan du få tillbaka de där lumpna fem punden, som du
  tvingade på mig."
  
  Han drog upp en näve guldmynt ur byxfickan.
  
  "Vill du ha mer så går det an", sade han. "Du är visserligen litet dum
  och kommer med rätt egendomliga påståenden, men du är i alla fall ett
  beskedligt fä och jag är inte arg på dig. Här är guld om du vill ha det,
  och vill du ha sedlar så ligger det en hop fempundare i papperskorgen.
  Jag har inte räknat dem, men du kan ta vad du behöver."
  
  "Förlåt", sade jag blygt. "Du har inte möjligen fått remissa sedan jag
  var här sist?"
  
  Han tog ned fötterna från bordet.
  
  "Naturligtvis har jag fått remissa! Varför skulle jag inte få det. Kan
  du säga mig någon anledning i hela vida världen till att jag inte skulle
  få remissa?"
  
  Men det kunde jag inte. Såvida inte världskriget....
  
  
  
  
  POLLY
  
  
  "Det har varit en karl här med en låda och ett brev till redaktören",
  sade pigan när hon väckte mig på morgonen. "Här är brevet, lådan har jag
  ställt i skrivrummet. Det är ett hänglås för'na, och ho' är väldigt
  tung. Jag undrar vad det kan vara i'na!"
  
  "Det skall Amanda inte lägga sig i", sade jag, och bröt brevet. "Här är
  nyckeln, ser jag. Tag den och sätt den i låset, så att jag vet var jag
  har den."
  
  Pigan försvann med nyckeln, och jag läste:
  
    "Käre vän!
  
    Jag sänder dig härmed en låda, innehållande
    en boaorm, som du för gammal
    vänskaps skull skall förvara åt mig
    ett par da'r. Jag har fått den från Hagenbeck
    i Hamburg, som jag är agent
    för, och en menageriägare i Uddevalla
    skall ha den. Han skulle hämta den hos
    dig i stället, för jag måste resa till Härnösand
    och sälja ett par svarta pantrar
    och ett näbbdjur till ett tivoli där. Du
    får inget besvär alls med ormen och behöver
    inte ge den någon mat. Den äter
    nämligen endast var sjätte månad. Den
    heter Polly och är mycket snäll och tillgiven.
  
    Sanne vännen _Alfred_."
  
  Det var ett rätt överraskande brev, men jag hann inte fundera så mycket
  över det, ty i detsamma ljöd ett skri från pigan inne i skrivrummet. Ett
  skri, som inte bara gick genom märg och ben, utan även genom brandmuren
  till Olssons, som genast, sin vana trogna, knackade i väggen.
  
  Med den kännedom om pigors nyfikenhet i allmänhet och Amandas i
  synnerhet, som jag äger, insåg jag genast vad som hänt och störtade i
  två språng ur sängen och upp på klädskåpet. Jag visste aldrig att jag
  var så vig.
  
  I detsamma gled Polly tyst och stillsamt in genom dörren. Hon såg litet
  förvånad ut över att finna mig där uppe, men viftade vänligt på
  stjärten och kom efter. Hon hade mycket lätt för att klättra.
  
  När hennes huvud kom i jämnhöjd med skåpets övre kant hoppade jag
  dödsföraktande ned från min höga ställning, och fastän jag vrickade två
  tår stannade jag inte ett ögonblick utan flög mot dörren. Polly smålog
  och slog lekfullt sin stjärt om mitt vänstra smalben. Så kom hon ned för
  att stifta närmare bekantskap.
  
  Jag har aldrig varit särdeles förtjust i ormar, men jag bemötte henne i
  alla fall med vänlighet, och smekte henne utefter ryggen så långt jag
  nådde och kliade henne under hakan. Hon uppfattade vänligheten på det
  rätta sättet, och lindade sig flera varv omkring mig för att visa hur
  fäst hon var vid mig. Och medan hon vänligt slickade mig i ansiktet
  smekte hon mig ömt med stjärten.
  
  Medan vi voro i denna vackra ställning anlände min värdinna, som hört
  den vettskrämda pigan tala om att jag hade en stor orm inne hos mig och
  ville ha reda på vad jag nu hade hittat på igen. Polly lindade
  ögonblickligen upp sig och kom emot henne.
  
  Värdinnan gav till vrål, som kom Olssons att banka ilsknare än vanligt,
  och försökte smita, men det lyckades inte. Polly tog henne tvärt om
  livet, placerade henne i ett hörn och började så smått kurtisera henne.
  Jag undrar om inte Alfred gjort ett misstag när han trodde att det var
  en hona.
  
  Fruntimmer ha mycket svårt att finna sig i litet ovana situationer, det
  förstod jag när jag såg värdinnan. Hon tycktes nämligen inte fatta att
  Polly var mycket snäll, utan satt likblek i sitt hörn och tjöt tills
  Polly stoppade sin stjärtspets i hennes mun som en munkavle. Jag antar
  att skriket tog på Pollys nerver.
  
  Jag begagnade tillfället att kläda mig, medan jag förgäves sökte lugna
  värdinnan med upplysningen att Polly inte åt mer än en gång var sjätte
  månad. När jag fått på mig kläderna, antog jag min allra oskyldigaste
  uppsyn och närmade mig dörren. Polly märkte inte avsikten förrän det var
  för sent, så att jag hann smita ut och stänga. Men jag fick ju slå igen
  dörren mitt i ansiktet på henne. Så tog jag rock och hatt och gick för
  att telegrafera till Uddevalla.
  
  Polly väntade mig utanför porten. Hon hade krupit ut genom ventilen och
  klättrat ned för stuprännan. Nu dansade hon omkring mig och viftade på
  stjärten och var tydligen mycket glad över att ha fått fatt på mig igen.
  Alfred hade rätt. Hon var verkligen tillgiven.
  
  Det blev rätt folktomt på gatan, där jag gick fram med Polly ringlande
  bakom mig; men på ett respektfullt avstånd följde en alltmer tätnande
  folkmassa. Så syntes en pickelhuva lösgöra sig ur massan och en
  poliskonstapel närmade sig hotfullt om än något tveksamt.
  
  "Vad är det?" frågade han och pekade på Polly från tio meters avstånd.
  
  "Det är en boaorm", upplyste jag.
  
  "Är det herrns orm?" frågade han vidare.
  
  "Nej!" svarade jag sanningsenligt. "Det är Alfreds orm."
  
  "Vem fan är Alfred?" frågade konstapeln rått.
  
  "Alfred är min gode vän", svarade jag. "Och han är bortrest."
  
  "Ormen får emellertid inte gå här på gatan", sade han. "Hör herrn det?"
  
  "Det hör jag", sade jag. "Men jag är inte fullt säker på att Polly
  uppfattar innebörden."
  
  "Det blir herrns sak att ta bort ormen", sade han. "Det är ju herrns
  orm."
  
  "Nej", svarade jag, "det är Alfreds."
  
  "Det syns ju tydligt att det är herrns orm, han följer ju efter herrn."
  
  "Det gör ni också", svarade jag stillsamt. "Men om inte ormen får gå
  här, så står det ju er fritt att häkta honom."
  
  "Nej, men jag skulle ha lust att häkta er", sade konstapeln.
  
  "Gör det", svarade jag och stannade.
  
  Polly slingrade sig genast uppefter mig och lade sin kind mot min. Säga
  vad man vill, det var ett tillgivet djur.
  
  Konstapeln tittade på oss ett ögonblick, se'n vände han och gick. Jag
  fortsatte också min väg och Polly gled genast ned från min axel och
  följde mig som förut.
  
  Ett stycke framför oss på gatan gick en dam ledande en liten hund. Hon
  gick och anade inte att vi voro bakom. Polly blev plötsligt intresserad
  och kilade fram, och innan den lille hunden hann säga ett ljud hade hon
  sväljt honom med hull och hår. Det var tydligen just då sex månader
  sedan hon ätit frukost.
  
  Men Polly var ett väluppfostrat djur, och när hon märkte att damen
  fortfarande höll fast i den andra ändan av kopplet var hon för artig att
  rycka sig lös, utan följde snällt efter i den lilla hundens ställe. Det
  såg riktigt rart ut.
  
  Efter en stund vände sig damen om för att titta efter sin lilla vov-vov,
  men fick syn på Polly i stället. Jag skulle gärna ha velat säga ett par
  ord till förklaring, men tyvärr fick jag inte tillfälle till det. Damen
  svimmade allt för hastigt.
  
  Då tog jag Polly i kopplet och ledde henne i väg. Det var nästan
  trevligare så än att ha henne ringlande lös och ledig bakom mig. Hon
  ledsnade emellertid snart att gå i band, och för att undvika detta
  sväljde hon kopplet undan för undan, så att jag till slut var tvungen
  att släppa för att inte själv bli svald. I glädjen över sin nyvunna
  frihet uppfann hon en ny lek. Hon slank in genom en stupränna och följde
  den upp på taket, gled så utmed takrännan till nästa stupränna, och åkte
  nedför den som en oljad blixt. Detta upprepade hon flera gånger och fann
  det tydligen mycket roande.
  
  Men när Polly en gång kom ned från en av dessa utflykter kom en ångvält
  framåt gatan, som höll på att läggas om. Polly hade aldrig sett en
  ångvält förr, och började i sitt oförstånd klättra uppför dess framsida
  för att hälsa på den vettskrämda föraren. Just som hennes huvud nådde
  honom och han med vansinne i blicken hoppade ur, råkade hennes
  stjärtspets fastna under vältens framhjul. Nu följde några tragiska
  ögonblick. Välten skred sin jämna gång framåt, och Polly drogs
  obevekligt under den, hela tiden kastande förtvivlade blickar på mig.
  Men jag kunde ingenting göra. Vad förmår en ensam människa mot en
  ångvält? Så försvann Polly under välten.
  
  När jag återsåg henne var hon platt som ett bräde och oupplösligt
  förenad med makadamen.
  
  Det var det sista jag såg av Polly. Jag blandade mig nämligen diskret i
  folkmassan. Men jag sörjde henne verkligen uppriktigt. Hon var så
  tillgiven.
  
  
  
  
  DEN TYSTLÅTNE
  
  
  Främlingen kom in på baren genom hotellingången, nickade bekant åt
  bartendern och lade en femcentare på disken. Eddy, bartendern, nickade
  igen och ställde en flaska lemonad framför honom.
  
  "Skall det bli barnkrubba här nu också?" frågade Bob Kelly spetsigt och
  mönstrade främlingen från topp till tå.
  
  Denne, en smart och bleklagd liten man, låtsades inte ha hört, utan slog
  lugnt upp sin lemonad, smakade på den, tog en pastilj ur fickan och
  stoppade den i munnen.
  
  Bob smålog. Bartendern smålog också, men inte mot Bob.
  
  "Tattale liten", sade Bob. "Han har fått ont i halsen och har inte sin
  mamma här, som kan se till honom. Men han tar sin medicin ordentligt
  själv."
  
  "Låt pojken vara", sade Iwar Hanson. "Han gör dig ju intet för när."
  
  "Håll käften", svarade Bob. "Du är inte tilltalad. Jag ska inte röra
  honom förresten, han är så liten och klen. Men han är rädd, den tusan,
  och vågar inte svara ett ord eller ens titta på mig. Visade han
  åtminstone, att det fanns ruter i honom, så skulle jag bjuda på whisky."
  
  Främlingen stod fortfarande oberörd. Smakade på sin lemonad, smålog åt
  Eddy och tog upp en tidning ur fickan.
  
  Då blev Bob litet smått förbaskad.
  
  "Hör du, du, du!" sade han till främlingen. "Tror du, att du är något
  slags europeisk prins eller så, som inte kan se en vanlig enkel
  amerikansk medborgare?"
  
  Främlingen vände bladet i tidningen och började läsa fotbollsnotiserna.
  Bob Kelly låtsades han inte om.
  
  "Hör du, Bob", sade Eddy, bartendern. "Nu kan det vara nog med det där.
  Om en person, som till och med bor här på hotellet, vill gå in till den
  här baren och dricka vatten eller va tusan som helst, och läsa sin
  tidning i ro och fred, utan att tala med en så'n där skrävlande, tjock
  drulle som du, så har han rätt till det, och hör se'n. Du äger inte
  hotellet."
  
  "Lägg dig inte i det här, annars skall jag ändra om dig i ansiktet",
  svarade Bob. "Karlen skall säga goddag, eller titta på mig, se'n skall
  jag inte bry mig om'en. Men jag går aldrig in på, att han står så där
  och låtsas som om jag, Bob Kelly, inte existerade."
  
  Eddy log.
  
  "Du skulle aldrig våga vara så uppkäftig om inte karlen vore så mycket
  mindre än du", sade han. "Du är sex fot och tre tum lång, och väger över
  tvåhundra pund, och den där ynglingen väger säkert inte mera än
  etthundratrettio. Mot en karl, som är större än du, skulle du försöka
  imitera en gentleman i uppförandet."
  
  "Jag ger fanken i vad du säger", svarade Bob. "Nu är saken den, att
  karlen skall hälsa på mig."
  
  Med det lyfte han sitt glas mot främlingen och sade skål. Främlingen såg
  honom inte.
  
  Då lade Bob sin väldiga näve på främlingens axel.
  
  För första gången såg främlingen upp från tidningen. Han tittade ett
  slag på Bob, smålog stillsamt, nickade och höjde sitt glas.
  
  "Tror du att jag skålar i lemonad", röt Bob.
  
  Främlingen svarade inte, men hans ansikte antog ett förvånat uttryck.
  
  "Låt upp din trut, ditt lilla stinkdjur! Säg ett ord, annars slår jag
  huvet av skaftet för dig", vrålade Bob utom sig.
  
  Främlingen svarade inte ett ljud, men lyfte åter sitt lemonadglas mot
  Bob. Bob slog till det, så det flög till andra ändan av krogen.
  
  Då sträckte främlingen ut sin hand, tog Bobs ölglas och slog det,
  inklusive glas, i ansiktet på Bob.
  
  Ja, se'n var saken klar.
  
  "Inget slagsmål i lokalen", skrek Eddy. "Gå ut på bakgården om ni skall
  slåss."
  
  "Slåss!" skrek Bob. "Nä, vi ska inte slåss. Jag ska bara piska upp den
  där gröngölingen, så att han lär sig att svara och vara hövlig en annan
  gång."
  
  Vi gingo ut på bakgården allesammans. Våra sympatier voro ju med den
  lille, men etiketten hindrade ett ingripande. Och förresten tyckte vi ju
  litet var, att han åtminstone kunde ha sagt skål.
  
  Bob röt och svor när han tog av sig rocken, men främlingen skalade av
  sig rock och väst utan ett ord. Våra anvisningar om bästa sättet att
  attackera brydde han sig inte om.
  
  Så började leken.
  
  Bob rusade fram och slog ett slag, som kunde ha fällt en tjur, men den
  lille flyttade sig ett par tum och slaget gick förbi. Så blixtrade den
  lilles vänstra ut och träffade Bob bakom örat. Bob raglade till, men
  rätades genast upp av en högerhand under hakan, för att en kvarts sekund
  senare vikas dubbel för en stöt i mellangärdet. Bob bölade och hans
  väldiga armar gingo som släggor i tomma luften, medan den lille dansade
  omkring honom och satte sina stötar tätt som en trumvirvel och med
  beundransvärd precision.
  
  En minut av detta var allt vad Bob tålde. Sedan sjönk han ihop i en hög,
  vaggad till sömns av en stöt på sidan av underkäken.
  
  Främlingen väntade precis tio sekunder på att Bob skulle resa sig, se'n
  tog han sina kläder och gick lugnt in i baren och upp för hotelltrappan.
  
  När Bob vaknade, efter att ha fått en spann vatten över sig, stirrade
  han vilt omkring och sade:
  
  "Var är han? Tag hit honom, så skall jag göra slarvsylta av honom."
  
  Bartendern betraktade småleende Bobs väsentligt förändrade ansikte.
  
  "Gå upp på hotellet", sade han. "Han bor där. Fråga efter dövstumme Kid
  Carrigan, den bäste lättviktsboxaren i Chicago."
  
  Bob gick inte upp.
  
  
  
  
  CYLINDERHATTEN
  
  
  Karl Anton var mycket stolt när han stegade fram i solskenet på
  söndagsmorgonen för att hälsa på sin senaste fästmö, fröken Lydia
  Söderberg, ty han hade på sig en splitter ny ulster, skiftande mellan
  gult, brunt och grönt, och enligt Karl Antons åsikt av underbar skönhet,
  samt en cylinder, som glänste med bländande glans. Det var i synnerhet
  den senare som Karl Anton var stolt över, ty si det var hans allra
  första cylinder, och den tycktes honom vara oändligt mera glänsande än
  någon annan cylinder i och utom kristendomen.
  
  Han kände sig därför som en fullfjädrad hjärtekrossare när han steg
  innanför grinden till herr Söderbergs villa och tryckte på knappen. Hans
  hjärtas utkorade kom själv och öppnade, men i och med henne kom Karl
  Antons livs största överraskning, ty i stället för att bedårad störta i
  hans famn började hon fnittra.
  
  "Gud, vad du ser lustig ut, Karl Anton. Hi-hi-hi! Har du gått genom
  sta'n så där? Hi-hi-hi!"
  
  "Vad är det?" frågade Karl Anton ängsligt, och snurrade runt, i ett
  fruktlöst försök att se sig själv överallt på en gång. "Är det en fläck,
  eller vad?"
  
  "Nej, men snälle Karl Anton", sade fröken Söderberg. "Begriper du inte,
  att du ser ut som en fågelskrämma. Hög hatt och ulster! Och en så'n
  ulster se'n."
  
  "Det är en fin ulster", sade Karl Anton stött. "Den är köpt hos Union."
  
  "Det kan hända, men den är gräsligt ful. Och så passar det inte alls med
  hög hatt till ulstern. Jag går inte ut och promenerar med dig, när du är
  klädd på det där viset. Beata kan springa hem till dig med ulstern och
  hämta din överrock i stället medan du stiger in och dricker kaffe."
  
  Protester hjälpte inte. Karl Antons öde var beseglat, och han hade intet
  annat att göra än att överantvarda ulstern åt ensamjungfrun Beata, som
  genast gav sig i väg med den. Men innan Karl Anton lämnade från sig
  ulstern strök han kärleksfullt med hattborsten kring cylindern och
  hängde upp den.
  
  Detta iakttogs av herr Söderberg junior, en förhoppningsfull och
  handlingskraftig ungdom om tolv år, och så snart fröken Lydia och Karl
  Anton försvunnit in i förmaket tog han ned hatten och grep borsten för
  att glänsa upp den litet.
  
  I förmaket satt Karl Anton och Lydia, lyckliga och kärlekstörstande, men
  tyvärr genom närvaron av Lydias fader och moder hindrade att släcka sin
  törst. Samtalet flöt rätt trögt, ty gamle Söderberg ville tala om
  politik, fru Söderberg om pigor, Karl Anton om kärlek och Lydia om
  giftermål, och det var därför nästan välkommet när det stördes av ett
  hemskt jamande och skällande från tamburen. På ett ögonblick voro alla
  ute, och Karl Antons blod frös vid den syn, som mötte hans ögon. Alla de
  unga Söderbergarna stodo i en ring på alla fyra, tre av dem skällde och
  den fjärde jamade ömkligt. Mitt i ringen låg Karl Antons nya cylinder,
  borstad visserligen, men mot ludden, så att den i stället för slät och
  glänsande var luden och ruggig.
  
  Han störtade fram och grep den, och ett enstämmigt tjut höjdes från
  barnskaran.
  
  "Han tar våran katt!" vrålade den minste, som jamat och därmed tydligen
  avsett att sufflera hatten.
  
  "O, låt dem ha den, Karl Anton!" bad fru Söderberg.
  
  "Det kostar bara femti öre att låta borsta den", påpekade herr
  Söderberg.
  
  "Och dom har så roligt!" sade Lydia.
  
  Men Karl Anton var obeveklig. Han borstade nödtorftigt hatten och hängde
  upp den igen.
  
  "Du är bestämt ingen barnavän, Karl Anton!" sade Lydia fundersamt när de
  gingo in igen.
  
  "Eller kanske femtiöringen...." sade herr Söderberg insinuant.
  
  "Att inte tåla barn är ett bevis på dåligt hjärta!" sade fru Söderberg,
  och sjönk ned i schaggsoffan.
  
  Det blev ingen riktig fart i samtalet, och Lydias blickar innehöllo mera
  missnöje än ömhet. Men ute i tamburen var det dödstyst. Minut efter
  minut gick, men inte ett ljud hördes.
  
  "Det måtte väl inte ha hänt barnen något", sade fru Söderberg ängsligt
  efter fem minuter och gick ut. Karl Anton följde med, i sitt stilla
  sinne önskande att det hänt dem ganska mycket.
  
  Men det hade det inte.
  
  Tre av dem sutto i en ring på golvet, mitt i ringen stod Karl Antons
  hatt upp och nedvänd, och på den hade Söderbergs minsta placerats i
  sittande ställning. Och inte nog med att hatten under hans tyngd antagit
  en dragspelsbälgs form, utan barnet, som bara var två år, hade
  missuppfattat situationen, och Karl Antons luktsinne sade honom att
  hatten var i grund förstörd.
  
  Med två steg var han framme vid gruppen, grep Söderbergs minsta vid
  öronen och lyfte honom av hatten. Söderberg junior grep ögonblickligen
  hatten och störtade på dörren, men icke snabbt nog att undgå att få sin
  hastighet väsentligt ökad av en kraftig spark från Karl Anton.
  
  "Barnplågare!" skrek fru Söderberg och rusade mot Karl Anton.
  
  "Mördare!" röt herr Söderberg och följde exemplet.
  
  "Hjärtlöse niding!" snyftade Lydia och pekade på dörren.
  
  Men Karl Anton var situationen vuxen. Han slängde ungen i fru
  Söderbergs, en knytnäve i herr Söderbergs, och tilltalsordet "markatta"
  i Lydias ansikte, grep på måfå en rock och en sportmössa och rusade ut.
  Att sportmössan tillhörde Söderberg junior och alltså endast täckte Karl
  Antons bara fläck i skallen, och att rocken var Lydias aftonkappa
  generade honom inte alls, han tog dem på sig ändå och gick sin väg.
  
  På trädgårdsgången vid grinden stod hatten, och Karl Anton stannade ett
  ögonblick och betraktade vraket. Det såg hemskt ut, ludet, tillknycklat
  och på intet sätt liknande den eleganta hatt han haft med sig. Hans
  hjärtas bitterhet översvallade så att han tog sats och gav den en väldig
  spark.
  
  Under de närmaste fem minuterna hoppade Karl Anton omkring på ett ben,
  inneslutande högra foten i ena handen, och familjen Söderberg med
  fastrar, mostrar, onklar, kusiner, sysslingar, bryllingar och övriga
  släktingar och vänner, samt även pigan, i de vildaste och mest ödsliga
  förbannelser.
  
  Söderbergs förhoppningsfulle son hade nämligen ställt ett par
  tegelstenar i hatten.
  
  
  
  
  PRISBOXNING
  
  
  Jag har sett en hel del slagsmål i mina dar, både med och utan kniv, och
  även deltagit i inte så få. Jag har sett regelrätta boxningskamper
  mellan yrkesmän, svenska slagsmål med danska skallar, sett trettio
  franska stuveriarbetare slåss med en enda dylik, som vid likbesiktningen
  befanns ha fått sexton knivhugg i kroppen, varav framgår att fjorton av
  de andra ansågo kvällen förfelad; och en julafton råkat vara
  mellankommande part i ett slagsmål mellan civila och spårvägsmän efter
  en spårvägsolycka i Amerika, men undkom, som bekant, med livet.
  
  Men när jag på Holborn i London fick se en jätteskylt med
  tillkännagivande om att Gunboat Smith och Young Ahearn skulle boxas om
  tio tusen pund blev jag i alla fall intresserad. Att se folk slåss för
  livet är en sak, men att se smockan utdelas för hundraåttiotusen kronor
  hade dock mera intresse.
  
  "Denna smocka måste jag se", tänkte jag, och gick till min vän Karlson i
  London.
  
  "Skall vi gå och se på prisboxningen i kväll?" frågade jag. "Det blir
  nog intressant."
  
  "Nej", svarade Karlson med en bestämdhet, som klädde honom. "Jag vill
  inte se ett så brutalt skådespel."
  
  "Jag bjuder!" sade jag.
  
  "Det var en annan sak", inföll Karlson hastigt. "Då kan jag ju lägga
  band på min avsky och följa med, eftersom jag ändå en gång väl skall se
  något dylikt elände."
  
  Vi togo på aftonen Undergrounden till Shepherds Bush. Karlson var
  dyster. Hela hans inre uppreste sig mot att betrakta en prisboxning. Jag
  var också rätt dyster. Jag hade lovat betala biljetterna. Och på sistone
  hade jag funnit att dessa voro ganska dyra. Från 200 kronor nedåt.
  
  "Vi ta väl en plats rätt långt borta", sade jag. "Så slipper du lida
  allt för mycket av det råa skådespelet."
  
  "Nej", sade Karlson. "Vi ska sitta alldeles intill. Skall man se det, så
  skall man se det ordentligt, så att man slipper att göra om det."
  
  "Hm, ja, javisst!" sade jag. "Men de där fina platserna gå nog åt
  tidigt. Femshillingsplatserna äro så många, så dessa kan man ju alltid
  få."
  
  "Jag tänkte så jag också", sade Karlson. "Så jag har ringt och
  reserverat två fempundsplatser."
  
  Fempundsplatser! Hundraåttio kronor, som jag skulle betala! Aldrig!
  
  "Varför tog du inte tioguineaplatser?" frågade jag dock med vänlighet i
  rösten.
  
  "Jag försökte", sade Karlson. "Men tråkigt nog var dom utsålda."
  
  "Ädle vän!" sade jag tyst och började tänka, men det hjälpte inte. Det
  fordras en viss vana. Men när vi kommo till Stadion vid Shepherds Bush
  och nöden var som störst kom idén.
  
  "Sablar!" skrek jag till och förde handen mot byxfickan. "Jag har glömt
  min portmonnä." (Jag förvarar alltid portmonnän i västfickan.)
  
  "Det gör ingenting", sade Karlson älskvärt. "Jag har en hel del pengar
  på mig, så att jag kan lägga ut."
  
  "Tack", sade jag. "Du får igen pengarna i morgon." Men i mitt stilla
  sinne tänkte jag: "Du får aldrig igen dem."
  
  I detsamma kom jag att föra handen till västfickan, och det klack till i
  mig. Min portmonnä var borta. Jag hade verkligen glömt den på hotellet.
  Jag mindes mycket väl att jag lagt den ifrån mig på byrån i mitt rum och
  inte tagit den med mig. Min själ fylldes av salig glädje, men det varade
  inte länge.
  
  "Jag såg att du glömde den, gamle vän, och stoppade den i fickan", sade
  nämligen Karlson och räckte ut sin hand, i vilken min portmonnä, stinn
  och späckad, vilade. "Det var de pengarna jag hade på mig."
  
  Men jag fann mig.
  
  "Jaså den", sade jag och stoppade den vårdslöst i fickan. "Tack skall du
  ha, men det var inte denna utan den andra jag menade. I den här är det
  bara några kopparslantar."
  
  "Gamle skämtare", sade Karlson. "Det är fyrtiotre pund och tio shillings
  i den. Jag har räknat dem."
  
  Stilla sörjande plockade jag vid biljettluckan upp mina tio pund och
  gick med Karlson in och satte mig, betydligt tyngre om hjärtat och
  lättare om pungen än förut.
  
  Kampen började. Den var inte värd tio pund att se på, tyckte jag.
  Karlson däremot värmdes upp.
  
  "Det är inte så illa som jag föreställt mig", sade han. "Jag håller fem
  pund på yankeen."
  
  "Jag tycker det är bara strunt, se där. 'Kanonbåten' kan ju inte sätta
  in ett ordentligt slag. Det skulle ha varit jag. Nej, jag sätter tio
  pund på engelsmannen mot dina fem."
  
  I detsamma fick Ahearn en uppercut så att huvudet höll på att trilla av
  skaftet.
  
  "Bravo!" sade Karlson. "Jag trodde att det här skulle vara brutalt, men
  det är ju inte så farligt. Det är en manlig sport."
  
  "Det är det", sade jag. "Men den är för rå för min kultiverade smak."
  
  Boxarna dansade runt på segelduken, och för varje lyckat slag eller
  parad blev Karlson allt mera entusiastisk, och jag allt mera behärskad.
  Ty slagen voro i regel utdelade av yankeen.
  
  "Jag borde ha boxats i mina yngre da'r", sade Karlson och kände på sina
  armmuskler. "Här finns förresten saker än."
  
  "Jag _har_ boxats", svarade jag. "Och jag ångrar djupt, att jag
  någonsin tog ett par vantar på. Jag skall aldrig göra så mer! Fast jag
  har nog haft nytta av det en eller annan gång."
  
  Karlson kände på mina biceps.
  
  "Ja", sade han. "Utan den konsten vet jag inte hur du skulle ha klarat
  dig. För min del, så får jag alltid vara i fred. Det syns på en karl när
  han har jättekrafter."
  
  Strax därpå lyckades "Gunboat" placera en vänstersväng på Ahearns
  käkben, fullföljde med en höger hook till plexus solaris, och
  engelsmannen sjönk tyst och stilla ned för minst tio sekunder. Saken var
  klar.
  
  Publiken tjöt. Karlson värst. Men medan publiken tjöt av raseri för att
  en utlänning vågat klå Ahearn, tjöt Karlson av diametralt motsatt
  anledning. Lyckligtvis uppfattade publiken icke Karlsons opinionsyttring
  för vad den verkligen var, så att han kom levande ut.
  
  Jag tjöt inte. Jag var upptagen med att räkna ut hur mycket jag skulle
  ha kvar när jag betalat Karlson hans tio pund. Resultatet var sorgligt,
  men jag betalade och lät honom leda mig ut, halvt vanmäktig. Jag hörde
  honom tala om något "manligt, grandiost, storartat" men fattade inte
  vad det var frågan om, förrän han väckte mig ur min dvala med ett
  tjuvnyp i armen och sade:
  
  "Tycker inte du som jag!"
  
  "Jo", svarade jag med värme. "Jag instämmer livligt med vad du sa innan
  vi gingo dit: Det var ett brutalt skådespel!"
  
  "Vet du ingen levandes hut", skrek Karlson. "Skall du yttra dig så om
  självförsvarets ädla konst. Du skall få erfara...."
  
  Pang! Jag fick smockan mitt i planeten och såg en stund änglar i luften.
  När jag hämtat mig var Karlson redan halvvägs till Undergrounden.
  
  Jag satte mig på taket av en motorbuss.
  
         *       *       *       *       *
  
  P.S.--Just när denna vackra berättelse är färdig inträder
  hotellvaktmästaren, som skickats efter biljetter, och underrättar, att
  matchen mellan Gunboat Smith och Young Ahearn inställts, därför att
  Ahearn sjuknat. Det var mycket tråkigt, men det jag har skrivit, det har
  jag skrivit. En svensk journalist tar aldrig tillbaka.
  
  
  
  
  FÖRARGELSEVÄCKANDE BETEENDE
  
  
  Bergfeldt tittade in till sin gamle vän frukthandlare Fellberg här om
  dagen när han var på väg hem till middagen. De pratade naturligtvis
  politik, det gör ju alla människor nu för tiden, men i motsats till de
  flesta andra hade de likadana åsikter i varenda fråga.
  
  Över detta blev Fellberg så förtjust att han, när Bergfeldt gick,
  stoppade en stor, grann blodapelsin i Bergfeldts ficka. Bergfeldt tycker
  inte om apelsiner. Det är den enda frukt, som han finner vidrig, men som
  han inte ville stöta sig med sin gamle vän Fellberg tog han emot ändå.
  
  Men när han promenerat ett stycke råkade han sticka handen i fickan och
  kände då den stora, granna apelsinen där. Han ville inte ha den, alltså
  tog han upp den ur fickan och lade den lugnt och stillsamt ifrån sig på
  gatan.
  
  Detta hade ju varit gott och väl, om det inte hade råkat hända på
  krönet av Hamngatsbacken. Under andra omständigheter hade apelsinen
  legat lugnt kvar på sin plats, men nu gav den sig i stället i väg nedåt
  backen med alltjämt växande fart. Bergfeldt följde efter i något lugnare
  tempo, och när apelsinen fastnade i en rännsten hjälpte han den vidare
  på väg med sin käpp. För det var ju i alla fall hans apelsin.
  
  Detta gjorde att de passerandes intresse, som hittills varit fastknutet
  vid den rullande sydfrukten, med ens intensifierades och kopplades över
  till Bergfeldt. Folk stannade och granskade honom för att se om han såg
  samhällsfarlig ut, några yngre medborgare började följa efter honom, och
  till sist, nära slutet av backen, klev en ordningens väktare
  gravitetiskt över gatan och närmade sig Bergfeldt, som lugn och oberörd
  traskade sin väg framåt.
  
  Konstapeln stoppade honom diskret genom att ställa sig framför honom och
  frågade barskt:
  
  "Hönnu hänn! Va menar hänn me att rulla apelsin?"
  
  Bergfeldt mönstrade kritiskt sin vederdeloman från kaskens blanka
  mässingsknopp till spetsarna av hans brednosade skor och när
  polismannens tecken till begynnande nervositet blevo tillräckligt
  tydliga, svarade han med en motfråga:
  
  "Vad brukar man mena när man rullar apelsin?"
  
  Konstapeln bleknade. Han hade inte väntat sig ett svar som stod i så
  oproportionerligt förhållande till hans fattningsgåvor och som vanligt i
  sådana fall tillgrep han maktspråk.
  
  "Hänn får inte lov att rulla apelsin här", sade han.
  
  "Jag rullar inte", svarade Bergfeldt milt. "Det är apelsinen som rullar
  själv."
  
  "Men det va hänn, som satte den i gång!" röt konstapeln eldröd i
  ansiktet.
  
  "Nej", svarade Bergfeldt. "Det var jordens attraktion som satte den i
  gång. Jag endast lade ned den på gatan. Finns det någon lagparagraf, som
  förbjuder folk att lägga apelsiner på gatan?"
  
  Det var en kvistig fråga, men konstapeln klarade situationen som en hel
  karl.
  
  "Neej....", sade han. "Jo, det är förargelseväckande beteende!"
  
  "Såå!" svarade Bergfeldt och vände sig till den alltmera tätnande
  åhörarskaran. "Är det någon av herrskapet, som blivit förargad för att
  jag lade en apelsin på gatan?"
  
  Ingen svarade, och Bergfeldt fortsatte:
  
  "Alltså inte! Konstapeln här är visserligen arg som ett bi, men det är
  för att han framställer ologiska frågor utan att vara beredd på att möta
  konsekvenserna."
  
  "Hänn missfirmar polisman. Hänn följer med till kontoret!" sade
  konstapeln och lade sin hand på Bergfeldt.
  
  "Knappast!" svarade Bergfeldt.
  
  "Va nu då! Vildsint motstånd också. De här kan nog inte sonas med
  böter."
  
  "Nej, det blir nog minst halshuggning", förmodade Bergfeldt. "Och kanske
  rent av förlust av medborgerligt förtroende för alltid till på köpet."
  
  "Nu går det för långt", råmade konstapeln. "Kommer hänn med i godo?"
  
  "För det första har ni redan konstaterat att jag kommer att göra
  vildsint motstånd, för det andra har ni rätt i det, och för det tredje
  går det nog illa för er om ni hindrar mig att fortsätta min väg fram."
  
  "Hotelser också! Kom!" Och polisnäven grep kraftigt tag i Bergfeldt.
  
  "Nej", sade Bergfeldt. "Jag skall inte gå med er. Men ni kan få gå med
  mig till Karolinska institutet. Jag skall dit för att undersökas. Jag
  kom nämligen i morse från kolerasmittad ort i Sydryssland och man anser
  sig ha skäl att förmoda, att jag har massor av baciller överallt, både
  utanpå och inuti mig."
  
  Bergfeldt hade knappast talat till punkt förrän det var folktomt runt
  omkring honom. Till och med konstapeln hade fått ett brådskande ärende
  bortåt Regeringsgatan.
  
  Stilla och oförargligt fortsatte Bergfeldt sin väg hem. Han såg sig om
  efter apelsinen, men den var försvunnen. Och nedåt gatan kilade en liten
  gosse för fulla muggar med något gult i handen.
  
  Han hade tydligen tagit apelsinen ungefär samtidigt med att polisen inte
  tog Bergfeldt.
  
  
  
  
  SVÄNGDÖRREN
  
  
  När Andersson upptäckte ölstugan--förlåt, bierhallen "Zum alten
  Frankfurterwurst", tyckte han, att han gjorde ett fynd. Den låg
  visserligen stillsam och undangömd vid en bakgata, men visade sig i alla
  fall vara ett flott ställe med utmärkt mat och väl tempererad dryckjom.
  
  Det var emellertid inte detta, som tilltalade Andersson mest, utan
  entrén till hela härligheten. Ölst ... bierhallen bestod sig nämligen
  med en roterande svängdörr, konstruerad på samma sätt som ett vändkors.
  Andersson hade i Berlin sett likadana dörrar, och eftersom hans
  Berlinresa var hans enda expedition utom Sveriges gränser, höll han
  styvt på allt som han sett i metropolen vid Spree.
  
  Ödet ville emellertid, att Anderssons åsikter i detta fall skulle
  undergå en liten förändring.
  
  Första gången han på "Zum alten Frankfurterwurst" intagit sin
  lukulliska måltid av Salvatorwurst och surkål, lämnade han nämligen en
  sedel i betalning utan att så noga titta på den. Födoämnena kostade 95
  öre, och kyparen lämnade fyra kronor och fem öre tillbaka.
  
  Andersson, som efter sin vecka i Berlin ansåg sig vara gammal kosmopolit
  och erfaren karl, fixerade skarpt kyparen.
  
  "Nå?" sade han.
  
  "Va, herrn?" svarade vaktmästaren bugande.
  
  "Försök inte med mig", sade Andersson barskt. "Jag är ingen oskuld från
  landet. Hit med en femma till, det var en tia jag lämnade."
  
  "Förlåt, det var en femma!" svarade kyparen något mindre artigt.
  
  "Hut, drummel!" röt Andersson. "Mej lurar du inte, sabla bondfångare!
  Hit med femman bara!"
  
  Nu var det vaktmästarens tur att fixera Andersson.
  
  "Jaså, på det viset", sade han. "Ni är en så'n."
  
  "Hur var det?" frågade den tillskyndande hovmästaren.
  
  "Den där lymmeln vill lura mig. Han fick en tia och gav tillbaka på en
  femma. Men det duger inte med en gammal globetrotter som jag."
  
  "Jag fick en femma!" svarade kyparen.
  
  "Tyst, karl!" sade Andersson. "Jag måtte väl veta det bäst, jag hade två
  tior och en femma i plånboken, och se nu!" Han drog upp plånboken, och
  öppnade den.
  
  Det låg två tior i den.
  
  "Hm!" sade hovmästaren.
  
  "Åh, ursäkta!" sade Andersson mycket skamsen. "Jag har gjort ett
  misstag, ser jag."
  
  "Det är inte alltid det lyckas", yttrade en herre vid närmaste bord och
  betraktade hånfullt Andersson.
  
  Andersson spände blicken i honom, men som karlen såg stark ut och
  kyparkåren tycktes vara endast allt för villig att hjälpa Andersson ut,
  blev det inte något bråk, utan Andersson tog sin hatt och rock och
  avlägsnade sig med värdighet.
  
  Dagen därpå kom Andersson åter till "Zum alten Frankfurterwurst" för att
  äta frukost. När han steg in genom svängdörren, riktades varenda
  kypares ögon mot honom, men så snart han slagit sig ned tycktes ingen
  märka att han existerade.
  
  Andersson knackade. Ingen kom. Han knackade igen, hårdare. Samma
  resultat, eller rättare, samma brist på resultat. Först vid fjärde
  knackningen, som var den hårdaste i världshistorien, kom en vaktmästare
  fram till hans bord och sade:
  
  "Strax!"
  
  Efter fem minuter började Andersson knacka igen. Efter ytterligare
  femton fick han lämna sin beställning, och sedan ytterligare en
  halvtimme och en brödassiett, som råkat stå i vägen när Andersson
  knackade, förintats, fick han vad han begärt.
  
  Andersson är ibland rätt disträ, och när han ätit, druckit och läst
  morgontidningen reste han sig och gick utan att tänka på betalningen.
  
  Kyparkåren, som hela tiden haft sin uppmärksamhet riktad på Andersson,
  växlade en blick, och lokalens starkaste vaktmästare rusade, med
  uppriktig glädje i sitt ansikte, efter honom.
  
  Andersson hade just hunnit utanför svängdörren när han kom ihåg, att
  han borde ha betalat. Han såg genom glasrutan kyparen komma och vände
  hastigt tillbaka. Svängdörren snurrade våldsamt runt, ty medan Andersson
  rusade in på ena sidan, rusade kyparen ut på den andra.
  
  Väl inkommen fick Andersson se kyparen, som inte märkt, att Andersson
  vänt om och väl inte heller kunnat tänka sig den möjligheten, stå där
  ute och titta, och han gav sig genast i väg ut till honom, men i samma
  ögonblick fick kyparen syn på Andersson och gav sig i väg in.
  Svängdörren snurrade åter med våldsam fart och i nästa ögonblick var det
  Andersson, som stod utanför medan kyparen var där inne. Åter rusade
  kyparen ut och Andersson in, kyparen in och Andersson ut, varv på varv
  gick den vilda jakten och svängdörren roterade med svindlande hastighet.
  
  Slutligen, när Andersson för trettonde gången passerade lokalen mötte
  hans ansikte en hård kyparnäve, som var i rörelse i rakt motsatt
  riktning, han raglade baklänges, svängdörren snurrade förbi honom, och
  ögonblicket därefter möttes han och lokalens starkaste kypare.
  
  Låt oss draga en slöja över vad som nu följde.
  
  Det må vara nog sagt, att mötet, ur Anderssons synpunkt, blev mycket
  ömt, och att det bylte, som några minuter senare köksvägen slungades ut
  ur "Zum alten Frankfurterwurst", för en ytlig betraktare inte påminde
  särdeles mycket om Andersson.
  
  Andersson besöker inte mera "Zum alten Frankfurterwurst", och han har
  totalt mist sin beundran för roterande svängdörrar.
  
  
  
  
  PÅ PANOPTIKON
  
  
  Jag var på Svenska Panoptikon här om dagen för första och möjligen sista
  gången i mitt liv. Det var mycket vackert. Moltke och flygbaron Calle
  Cederström och en amerikansk jätte som hette någonting, jämte en hel del
  andra andligen och lekamligen store män.
  
  Jag stod just vid den kungliga familjegruppen och tyckte synd om
  kronprinsen, som alltid blir så illa hanterad av tecknare och
  skulptörer, när ett lantligt par stannade bredvid mig och försjönko i
  beundran inför all den kungliga glans som utvecklades inför deras ögon.
  Jag stod orörlig.
  
  När de två efter en lång stund sett sig nöjda på kunglighetens gulnade
  ansikten vände de sig mot mig.
  
  "Hörru, va ä de där för en?" frågade ungmön.
  
  "Tyst, ser du inte att han är levande!" svarade ungersvennen i en
  teaterviskning.
  
  Jag rörde icke en muskel, utan blickade oavvänt in i Hans Majestät
  Konungens stela ögonglober.
  
  "Den där! Nä huru håll i mej! Kan du inte se att den är av vax, va?
  Harru nånsin sett en levande människa så gul i syna, och så utan uttryck
  i ögona?"
  
  Jag är blek, jag medger det. Nobelt blek! Men det var ju i alla fall
  onödigt att påpeka det på det sättet.
  
  "Minsann har du inte rätt", svarade karlen. "Det är ju en vaxgubbe. Men
  de va sjutton vad han var lik en människa vid första ögonkastet."
  
  Så kastade han ett par försiktiga blickar omkring sig. Ingen människa i
  sikte.
  
  "Elvira!" viskade han ömt, och hon rekognoscerade hastigt terrängen även
  hon. Så möttes deras läppar.
  
  Då hostade jag.
  
  De älskande slungades från varandra och betraktade misstänksamt först
  mig, sedan den kungliga familjen. Men vi voro lika orörliga allesammans.
  
  "Vem fadren var det som hostade?" sade ynglingen.
  
  Jag vände mig mot honom och lyfte artigt på hatten.
  
  "Det skall jag säga herrskapet. De var prins Bernadotte! Han tycker inte
  om sådant där."
  
  "Va ... va....", stammade han. "Är herrn levande?"
  
  "Det äro vi allesammans", svarade jag. "Den kungliga familjen sitter här
  en timme om dagen numera för att undvika det eviga rännandet uppe i
  slottet. Jag är en tjänstgörande kammarherre."
  
  Med det intog jag min ursprungliga ställning och paret backade djupt
  bugande in i nästa rum där de bemötte alla vaxfigurerna med utsökt
  hövlighet.
  
  En stund senare, när jag stod och tittade på Gunnar Wennerberg stego
  Jonsson och Karlsson in i rummet i sällskap med en släkting från
  Falköping. Jonsson nickade åt mig. Men jag blinkade inte ens.
  
  Karlsson stannade förvånad.
  
  "Nä hör nu dra, jag tyckte först att det var han själv."
  
  "Jag också", instämde Jonsson. "Nu går då skammen på torra landet. Har
  dom satt upp _den_ också här. Det kan man kalla brist på urskillning."
  
  "Och här uppe till på köpet", sade Karlsson. "Va har dom skräckkällaren
  till, när dom inte placerar den där figuren där?"
  
  "Om Wennerbergs släktingar får veta att dom ställt honom bredvid honom
  så har dom nog till att flytta honom från honom", förmodade Jonsson.
  
  "Vem är det?" frågade släktingen från Falköping. "Är det rånmördare
  Ander?"
  
  "Nej!" svarade jag. "Det är ingen mördare, men härnäst jag träffar
  herrarna på något ensligt ställe så tänker jag bli det. Tills vidare
  nöjer jag mig med ett litet överfall."
  
  Med detta tog jag fatt i herrar Jonssons och Karlssons huvuden och slog
  kraftigt ihop dem, gav för ordningens skull även släktingen en knytnäve
  i ansiktet och gick stillsamt min väg.
  
  Nu har jag köpt mig en browning. Man vet aldrig när man träffar Jonsson
  eller Karlsson.
  
  
  
  
  LANTBRUK
  
  
  Jag har ett mycket ädelt hjärta, som varmt klappar för alla människor,
  eller åtminstone för rätt många. Men för ingen känner jag så djupt som
  för lantbrukets utövare, för jag vet hur de ha det. Jag har nämligen
  själv idkat lantbruk en gång. Det är många år sedan nu, och var varken
  långvarigt eller egentligen avsiktligt.
  
  Jag befann mig nämligen en vacker höstdag stående uppefter en husvägg i
  en liten stad i Nord-Dakota, föremål för en viss uppmärksamhet ifrån
  invånarnas sida. Jag var nämligen mycket fin. Klädd i frack. Och om
  också väst, krage och halsduk saknades, så hade jag däremot halmhatt,
  gula skor och f.d. ljusa byxor. Jag kan ännu inte fatta hur de små
  barnen kunde ropa: "tramp" efter mig när jag var så fin.
  
  Orsaken till att jag befann mig där var den, att min läkare ordinerat
  mig frisk luft, motion och riklig näring. Frisk luft hade jag fått, det
  fanns gott om den runt omkring mig, motion hade jag också fått, ty jag
  hade promenerat 148 engelska mil de sista dagarna, men med näringen var
  det litet klent. Jag var visserligen innehavare av en tysk tvåpfennig,
  men jag hade ännu inte lyckats utfundera något sätt att fördelaktigt
  utnyttja detta kapital.
  
  Då stannade en man av landets söner framför mig och granskade mig
  kritiskt.
  
  "Du är stor och lång", sade han äntligen och spottade tobak på mina
  skor.
  
  "Ja, och du är dum", svarade jag vänligt.
  
  Han glodde ett slag.
  
  "Är du stark också?"
  
  "Det skall du strax få erfara, din drul, om du inte inom fyra sekunder
  förfogar dig i väg till nästa stat."
  
  "Stor i käften är du också", konstaterade han lugnt, och tillade, innan
  jag hann inleda misshandeln: "Vill du ha arbete?"
  
  Jag ville visst inte ha arbete. Tvärtom tyckte jag, att det var
  ofantligt mycket angenämare att leva som himmelens fåglar. Men däremot
  ville jag mycket gärna ha mat, och som sådan inte stod att få utan att
  man arbetade för den, betvingade jag min motvilja och svarade jakande.
  
  Tio minuter senare satt jag i en buggy, som skumpade fram över prärien,
  ibland genom ett vetefält och ibland över hjulen i vattensjuk mark, men
  bara hänsynslöst framåt. Och i kvällningen voro vi framme. Man var nog
  finkänslig att bjuda på mat genast, och jag gjorde rätt för mig till den
  grad att farmarens missis bleknade. Se'n lånade jag en corncobpipa och
  tobak, och gick ut för att ta mig en rök.
  
  Så småningom började ljusen i huset släckas, och som jag ansåg det vara
  tid att gå till sängs steg jag in. Jag möttes av familjens förvånade
  ögon.
  
  "Vad vill du?" frågade farmaren.
  
  "Jag vill veta, var min liggplats är?"
  
  "Var du vill", sade farmaren och förde mig till dörren. "Precis var du
  vill. Jag har etthundrasextio acres prima åkerjord här omkring, och du
  får lägga dig på precis vilken av dem du vill." Så knuffade han ut mig.
  
  Well, jag lade mig i en hövålm på en äng, och där sov jag både mjukt och
  gott. Bara inte moskiterna funnit mig så välsmakande.
  
  Mitt i natten--klockan var knappt fem--väcktes jag av ett ihållande
  vrål från farmhuset, och när jag stigit upp och skakat av mig det
  värsta, såg jag farmaren stå på sin trappa.
  
  "Vad vrålar du efter?" skrek jag.
  
  "Ämnar du sova hela da'n, ditt lata nöt?" genmälde han. "Solen står
  redan högt på himmelen."
  
  "Mycket sant", svarade jag. "Det gör den alltid. Men jorden har inte
  ännu vänt sig så mycket att vi kan se den. Det där begriper du inte
  förresten."
  
  Som jag emellertid förstod hans hjärtas mening, gick jag tvärs genom ett
  havrefält och inställde mig till tjänstgöring. Till att börja med fick
  jag ett skrovmål igen, och se'n leddes jag ett stycke bakom ladugården
  och befalldes att gräva ett hål i marken där.
  
  Jag är inte tillräckligt hemma i lanthushållningens hemligheter för att
  veta vad farmaren skulle använda hålet till. Men jag förmodar, att det
  var nödvändigt för honom att ha det. Han behövde det antagligen i
  utövningen av sin verksamhet, och jag tror, att hål i jorden ha ett
  särdeles stort inflytande på jordbrukets sunda utveckling.
  
  En av mina vänner, som också är lantbrukare, har uttalat en förmodan,
  att han behövde hålet för att begrava något självdött kreatur i, men
  enligt min erfarenhet av produkterna av den mannens kök, hade han ingen
  tanke på att skaffa en speciell grav för självdöda djur, så länge min
  aptit var vad den var.
  
  Att gräva det hålet var ett av de mest hopplösa arbeten jag i min ungdom
  och oförstånd någonsin åtagit mig. Till en början fann jag det roligt.
  Storstadsbarn som jag är, fann jag det vara ett originellt nöje att påta
  med en spade i jorden, och då jag började mitt i natten, så var det
  skönt att ha något att hålla sig varm med.
  
  Men solen steg, och med den kom värmen. Inte en vanlig, bleklagd värme,
  utan en äkta högsommarvärme, sådan som den är på prärien i rötmånaden.
  Då började jag finna sysselsättningen trist. Jag grävde och grävde i
  oändlighet i den svarta, sorgliga jorden. Allt längre ned sjönk min
  lekamen under den normala nivån, och ändå fanns det alltjämt mera jord
  kvar.
  
  Till slut greps jag av förtvivlan. Jag slängde upp jorden som en valfisk
  sprutar vatten och arbetade mig allt längre in i jordens innandömen.
  Någon räkning på tiden hade jag inte, men jag förmodade, att jag arbetat
  i omkring fyra månader, och var nära jordens medelpunkt, när jag
  oförmodat fick höra farmarens röst:
  
  "Ja, ni hundans lösdrivare duger då ingenting till. Här har du arbetat i
  sju timmar och bara hunnit fyra fot ned. Tvi attan. Kom nu in och ät
  medda."
  
  Samma dag lämnade jag, utan egen begäran, men också utan saknad,
  farmarens tjänst och var åter fågelfri. Men sedan dess hyser jag en djup
  och fast rotad sympati för alla, som tvingas att gräva i jordskorpan.
  
  
  
  
  End of the Project Gutenberg EBook of Krigskorrespondenter och andra lögnare
  by Sigge Strömberg