text: Produced by Helvi Ollikainen and Tapio Riikonen
  
  
  
  
  
  
  
  
  EN SOMMARSAGA FRÅN FINLAND
  
  Berättad af
  
  Johannes Alfthan
  
  
  
  
  
  Stockholm,
  Albert Bonniers förlag,
  1872.
  
  
  
  
  INNEHÅLL:
  
    1. En skillsmässa.
    2. En frånvarande presenteras för läsaren.
    3. På förhoppningarnes kyrkogård.
    4. Litet politik.
    5. Finska paralleler.
    6. En helsning från Finland.
    7. Om fennomanskor och fennomaner.
    8. Ödemarkens lif.
    9. Inkognito resande.
   10. En "administrativ tjensteman".
   11. Öfverraskningar.
   12. Vid Imatra.
   13. "Ett smultron, vuxet i skuggan."
   14. Huru Erik tillbragte qvällen.
   15. Hvad ett månsken får se.
   16. Två drömmar på en natt.
   17. Mellanspel.
   18. Idylliskt lif.
   19. Nattligt äfventyr.
   20. Nya öfverraskningar.
   21. Vid kaffebordet.
   22. Länsmans-diplomati.
   23. Polisundersökning i skogen.
   24. Hvarför Jenny kom till skogen.
   25. Gäster på Ojala.
   26. Skuggan viker.
   27. Den vackra adoptivdottern.
       Efterskrift.
  
  
  
  
  En yngling, som har mycket allvarliga minnen från sin skol- och
  barndomstid, blir merendels sjelf allvarlig till sitt lynne, men
  blommor växa det oaktadt äfven på hans stig och dessa äro, för
  sällsynthetens skull, så mycket kärare budskap då han sänder någon af
  dem såsom en helsning till sin förre lärare. Den äldre vännens hjerta
  deltager ju så innerligt i den yngres förhoppningar och gläder sig åt
  de framsteg han gör på egen hand. I detta förhållande står den unga
  finska nationen till det äldre svenska folket.
  
  Ehuru vi tyvärr äro mera vane att från andra sidan Bottenhafvet
  förnimma dystra vintersagor om hunger och nöd, om svikna
  förhoppningar och moln på landets framtidshimmel, en himmel som
  verkligen i många afseenden ännu är oklar, så skönjer dock det öga,
  som vill se, i flera af samhällslifvets yttringar omisskänneliga spår
  af ett nytt och friskt lif hos detta vårt kära fosterbrödrafolk.
  De der våra vänner, finnarne, ha duktigt ruskat på sig, och den
  hand de lagt vid sitt nya nationella verk saknar ingalunda styrka,
  ehuru den någon gång påminner om björnen såsom handtlangare. De
  slunga nämligen ett och annat stenblock utöfver målet, men det är
  dock ett godt stycke arbete de ha förelagt sig och de försöka med
  all kraft att foga stenarne i sin byggnads grundval så fast och
  hårdt till hvarandra, att det hela må bli ett stadigt verk, som kan
  trotsa såväl den frostbringande nordan som ock den andligt döfvande
  östanvinden. Sådan är tvifvelsutan deras grundafsigt och som de nu
  tagit litet hett och hårdhändt itu med saken, så måste åskådaren
  hålla till godo med arbetarnes något bistra uppsyn. Men det är dock
  värme i deras allvar, och har man blott ett välvilligt undseende
  med några öfverdrifter och ensidigheter, hvilka nog skola afslipas
  ju längre verket framskrider, så skall man på bottnen af det nya
  finska sträfvandet icke allenast varsna mycket lefnadsmod och kraft,
  utan äfven i dess alster på andens område icke så sällan skönja
  de anslående grundfärgerna af en frisk egendomlighet och en viss
  folkhumor.
  
  Den mest ensidiga och svensk-fiendtliga yttring af det "finsk-finska"
  partiets (ty så måste man väl kalla det) verksamhet har erhållit
  titeln af "fennomani", som ordagrannt; återgifvet på svenska
  betyder "finnraseri". Tillämpad på det finska nationalitetsarbetet
  i sin helhet är denna benämning högst orättvis och innebär en djup
  kränkning af ett friboret folks naturliga sjelfbestämmelserätt. I
  Finland ha uttrycken "fennomani" och "fennomaner" nästan helt och
  hållet ingått i det allmänna språkbruket. -- Men oaktadt de många
  svåra tiderna, de inre slitningarne och de ofta allvarliga anletena,
  så trifves dock åtminstone tillsvidare ännu äfven "glädjens blomster
  i Finlands mull". Det ligger derföre intet hån och ingen hädelse
  deruti att försöka berätta en solvarm sommarsaga från de "tusen
  sjöars land".
  
  
  
  
  1.
  
  En skillsmässa.
  
  
  Det var år 1864, och det var sommar. Den första finska landtdagen
  (sedan 1809) hade nyss blifvit aftackad och dess medlemmar hade
  åter dragit sig tillbaka inom privatlifvet för att hvila ut
  efter sin hedrande offentliga verksamhet. Det var i allmänhet en
  någorlunda glad tidpunkt i Finlands nyaste historia och ganska
  väl egnad för studier öfver detta lands senaste utveckling och
  de qvasikonstitutionella förhållanden, i hvilka det inträdt,
  omständigheter, som icke lemnades obegagnade af den unge svenske
  litteratören, ingeniören vid bergsstaten, Erik Stenrot, hvilken vi
  härmed presentera för våra läsare. Öppen för och intresserad af alla
  nya företeelser på den andliga utvecklingens område, beslöt denne
  vår vän att göra ett besök i fosterbrödralandet för att erhålla ett
  omedelbart intryck deraf, huru en ung nation går tillväga då den
  arbetar uppå att grundlägga sin framtid. För den oberoende mannen
  voro beslut och handling ett och hans kappsäck var snart packad samt
  pass och ångbåtsbiljett i ordning. "Aura" skulle följande morgon
  klockan två afgå till den gamla goda staden Åbo samt derifrån längre
  österut. På ångbåten med detta namn ville Erik Stenrot göra sitt
  inträde i Finland.
  
  "Och du vill verkligen lemna oss allena för hela sommaren, min käre
  kusin? Säg, är det ditt fullkomliga allvar att resa till Finland?"
  
  Detta yttrades af en ung flicka med dunkelblå ögon som vid den unge
  mannens sida promenerade uppför Drottninggatan i Stockholm.
  
  "Ja, söta Jenny", blef svaret, "det är det. Och du skall minsann
  inte sakna mig i det muntra, af intressanta resande uppfyllda
  sommar-Stockholm."
  
  "Det kommer jag visserligen inte att göra", återtog Jenny och såg
  upp till sin kusin med en af de der underliga blickarne som, när det
  så behagade, stodo till den lilla elfvans oinskränkta, ibland kanske
  litet sjelfsvåldiga förfogande, "ty tant Agatha och jag, vi resa
  också."
  
  "Hvart då?" sporde Erik, något öfverraskad och synbarligen nyfiken.
  
  "Det får du väl höra någon gång, förrädiske kavaljer." Jenny helsade
  med solfjädern och försvann leende i uppgången till den våning hon
  bebodde tillsammans med tanten, den femtiåriga fröken Agatha Stråle.
  
  Den sistnämda damens broder, häradshöfding Jakob Stråle, var de två
  kusinernas morbror samt den fader- och moderlösa Jenny Bertrams
  förmyndare. Han var en af Sverges berömdaste sakförare samt en ganska
  välmående och jovialisk gammal ungkarl. Då man frågade honom hvarför
  han icke velat gifta sig, svarade han skämtsamt: "att han alltför
  mycket älskade rättvisan för att, genom ett äktenskap enligt svensk
  lag och sed, vilja beröfva en qvinna hennes frihet." Till denne sin
  morbror begaf sig nu Erik för att taga afsked och tillika möjligtvis
  få veta något om Jennys resplaner, hvilka intresserade honom mera
  än han ville erkänna inför sig sjelf. Han hade nämligen hittills på
  de flesta af kusinens och tant Agathas talrika resor utrikes varit
  deras manliga följeslagare och kände sig liksom litet stött deraf
  att denna gång vara alldeles förbigången samt icke ens ha fått del
  af målet för den tillämnade resan. Men morbror Stråle var i denna
  punkt förbehållsam. Han tog ett hjertligt afsked af sin systerson; om
  Jennys resplaner gaf han leende blott den förklaring att hon denna
  gång ville resa "inkognito", tilläggande derjemte i ganska allvarlig
  ton:
  
  "Jag kan inte ogilla Jennys beslut och jag önskar den präktiga
  flickan all framgång i utförandet af sin mycket egendomliga idé, men
  jag har lofvat tystlåtenhet och inte ens tant Agatha känner Jennys
  afsigt i hela dess vidd; det är imellertid frukten af ett moget
  öfvertänkt beslut."
  
  Detta meddelande kunde naturligtvis blott stegra ung Eriks
  nyfikenhet. Han trodde sig känna Jenny och hennes egendomligheter och
  förutsåg i andanom något besynnerligt påhitt. Men hvad var hennes
  plan, hvart skulle nu resan gälla? Till Schweitz's, Skotlands eller
  Norges fjell? Dem hade Jenny ju besökt förut; nej, det var bestämdt
  någonting alldeles splitter nytt. Att det var allvar med saken hade
  Erik hört på förmyndarens ton och han kände dessutom alltför väl den
  i hans tycke något fantastiska kusinens raska beslutsamhet, för att
  ett ögonblick kunna tvifla på utförandet af hennes en gång fattade
  föresats. Han ville dock något närmare söka utforska tant Agatha.
  Klockan sex på eftermiddagen gjorde han sin afskedsvisit hos de två
  damerna. Jenny var kanske litet mindre munter än vanligt och hon
  beklagade att Erik icke hade medtagit sin flöjt, ty hon hade så gerna
  velat höra honom blåsa någon svensk folkmelodi. Erik förklarade
  skrattande att flöjten var inpackad och föreslog att Jenny i dess
  ställe skulle vid sitt piano sjunga en liten afskedssång för honom.
  
  "Min sång är inpackad, kusin flöjtblåsare", sade den besynnerliga
  flickan, "och den klingar inte åter förr än jag uppnått målet för min
  resa."
  
  "Nå, och hvart i Guds namn gäller då resan?" utropade Stenrot något
  otålig.
  
  "Det får du väl höra någon gång, du pligtförgätne kavaljer", svarade
  Jenny leende, "du, som lofvat att troget åtfölja mig på alla
  mina resor, utom den så kallade resan genom lifvet, du förtjenar
  i sanning att jag skiljes från dig med den virgilianska versen,
  som den öfvergifna Dido tillropar den flyende Aeneas. Den der
  din plötsligt beslutna resa till Finland var ett streck i mina
  beräkningar, men res du allena, jag reser också. O, hvad det skall
  bli skönt att åter få andas ny, frisk luft och i nya förhållanden
  röra sig så ledig och fri, alldeles fri, -- ty tant Agatha är intet
  band, hon är bara en sköld."
  
  "Ja så", inföll Erik tankfull, "och jag var ett band för dig?"
  
  "Ja visst, gode Erik", återtog Jenny med mycken vänlighet, "och
  säkerligen någon gång ett ganska nyttigt band."
  
  "Var jag då intet annat för dig på våra gemensamma resor, Jenny?"
  frågade ynglingen förargad.
  
  "Visserligen", inföll Jenny muntert, "du var en ypperlig följeslagare
  och jag är dig tack skyldig för en mängd historiska upplysningar
  och förklaringar. Jag tackar dig också ännu en gång för stödet af
  din starka arm vid våra bergvandringar i Alperna och isynnerhet för
  den vackra skotska melodien som du blåste för mig och doktor Ros på
  Loch-Lomonds strand. Och tack för din regnkappa som skyddade mig för
  stänket vid Rjukan fors och för lexorna och varningarne då jag så
  lätt gjorde nya bekantskaper på ångbåtar och i jemvägskupeer..."
  
  "Och på bergvandringarne i Skottland sedan!" afbröt Erik ironiskt.
  
  "O ja", svarade Jenny hastigt och rodnade litet, "tack för din
  broderliga svartsjuka, min cicerone, min allvetande resehandbok i
  denna gamla verlden..."
  
  "Jenny!" utbrast den unge mannen, "nu är du stygg. Hvarigenom har
  jag förtjent detta? Men du sade 'gamla verlden', ämnar du måhända
  företaga en resa till Amerika?"
  
  "Förlåt, om jag sårat dig, kusin Erik", bad den unga flickan mildt
  och tillade sedan med ett allvar, som klädde det älskliga ansigtet
  förträffligt: "dit jag ämnar resa, der kommer en ny verld att öppna
  sig för mig."
  
  Nu inträdde tant Agatha och detta var ganska bra, ty situationen
  hotade med att bli något plågsam för de två i öfrigt med hvarandra
  så förtrogna kusinerna. Eriks förhoppning att af den fryntliga,
  gamla damen få mera tillfredsställande upplysningar om deras resplan
  strandade dock helt och hållet emot ett från detta håll alldeles
  oförväntadt: "Käre Erik, Jenny vill ändtligen att vi skola resa
  'inkognito'."
  
  "Men hvart, hvart reser ni?" sporde Erik, "det kan väl tant säga?"
  
  "Nej, se det går inte heller an, vi resa alldeles 'inkognito', gode
  Erik."
  
  "Men", invände denne smått stött, "hittills har jag alltid hedrats
  med edert förtroende och jag tycker att..."
  
  "Du skall få veta allt bara först någonting händt", afbröt Jenny i
  bevekande ton, "du skall få veta allt bara det finns någonting att
  berätta. Gif dig nu till tåls, snälle Erik, annars tror jag att du är
  nyfiken."
  
  Den bedjande, veka tonen i Jennys stämma förmådde, mera än hennes
  ord, Erik att upphöra med sina spörjsmål, men han varnade dock tanten
  för att låta Jenny begå något pojkstreck, såsom han, ännu icke
  glömmande sin förtrytelse, behagade yttra sig och hvarvid han tyckte
  att lilla kusin åter rodnade. Imellertid måste han, på enträgen
  begäran, lofva att skrifva till tant Agatha och Jenny, genast efter
  sin ankomst till Helsingfors. Derefter tog Erik Stenrot afsked,
  innerligen missbelåten med en sådan skilsmessa från sin vackra kusin.
  
  
  
  
  2.
  
  En frånvarande presenteras för läsaren.
  
  
  Då unge Erik Stenrot skiljdes från moster Agatha Stråle och kusin
  Jenny Bertram begaf han sig, upptagen af hvarjehanda tankar, till
  Strömparterren, der han stämt möte med några bekanta för att ännu
  vexla ett par afskedsord innan han anträdde sin resa. Det glada
  sällskapet, forsamladt omkring en butelj punsch, var snart funnet och
  Erik slog sig ned ibland de goda vännerna.
  
  "Du är så tyst i qväll, broder Erik", tog den muntre skådespelaren
  X. till ordet, "hvad tjenar det till? Inte skall du med en sådan der
  surmulen uppsyn taga afsked af det glada Sverge."
  
  "Och inte äro finnarne, som du går att helsa på, heller ett så
  förtvifladt slägte att de synnerligen skulle uppbyggas af den der
  likbjudarminen du har påtagit dig i qväll", skämtade en annan,
  "dessutom äro finnarne vane att se glada ansigten hos dem som komma
  från Sverge."
  
  "Har du kanske genom din resa till Orienten jordat någon ljuf
  förhoppning här hemma?" frågade en tredje.
  
  "O nej", inföll åter X. skrattande, "den vackra reskamraten (i
  förbigående nämdt titeln på Eriks senaste novell) följer dig väl
  såsom vanligt, och finnarne få väl se urbilden till den omtyckte
  novellistens ideal."
  
  Men den unge författaren gaf icke vidare akt på vännen X:s
  anspelning. Det yttrade ordet "Orienten" hade gifvit hans tankegång
  en ny riktning och han utropade alldeles högt:
  
  "Hon måtte väl inte resa till det forlofvade landet? Hennes håg har
  länge stått ditåt -- men allena? Bah!"
  
  "Ditåt står mest alla flickors håg", menade i tvunget allvarlig ton
  en af sällskapet, "men den resan företages aldrig allena."
  
  Nu utbrusto alla de andra i skratt och Erik, förlägen för sin
  tankspriddhet, visste ingen annan utväg än att deltaga i munterheten
  och gifva samtalet en annan riktning i det han frågade:
  
  "På tal om resor, har någon af er sett till vår finne i dag?"
  
  "Menar du Birger Ros", svarade X., "så får jag upplysa att han gör
  dig ressällskap i morgon; han återvänder till sitt Finland igen."
  
  "Det vet jag", sade Erik, "och det var roligt att få en finne till
  reskamrat. Ros är dessutom en intelligent man. Han lofvade mig i går
  att här sammanträffa med oss."
  
  "Det är en underlig man, vår vän Ros", menade doktor B., "han
  har rest mycket, men det ser nästan ut som skulle han inte ha ro
  någonstädes. I Upsala tycktes han inte riktigt trifvas."
  
  "Är han då folkskygg?" frågade någon.
  
  "Åh nej", genmälte doktorn, "inte just det, ehuru han dock i
  allmänhet är ganska sluten. Han är bestämdt en stor entusiast och
  der framskymta ibland nästan vilda blixtar af inre glöd, kanske
  tvifvelsmål om hans fäderneslands politiska framtid. Jag tror att han
  är en af de der så kallade fennomanerne."
  
  "Så vidt jag känner honom", inföll Erik, "är han det ända till
  fanatism, ehuru han här i Sverge inte gerna bär sina åsigter i denna
  väg till torgs. Jag håller nästan med B.; han lider verkligen af sorg
  och tvifvel öfver Finlands möjliga öde."
  
  "Ja", återtog B., "det är en alltigenom djup och allvarlig karakter
  och under den ofta kalla ytan glöder en inre brand, som förr eller
  senare skall i förtid förtära honom om han inte finner någon praktisk
  afledare för sin verksamhetsdrift. Vore han skald, så vore han
  bestämdt en liten finsk Almqvist, men hans håg ligger inte egentligen
  åt parnassen. Med all sin fosterländska entusiasm förenar han likväl
  alltför mycket lugn beräkningsförmåga för att kunna skåda Finlands
  framtid i alldeles ljusa färger. Men jag tror att der samverkar
  en ännu bittrare känsla af mera individuel beskaffenhet, ty hans
  verldsåskådning är verkligen något dyster, en känsla, hvars natur jag
  inte kan förklara och inte vill gissningsvis uppgifva."
  
  Trots Eriks tankspriddhet började dock samtalet intressera honom
  och han meddelade sina vänner hvad han kände om den egendomliga
  personlighet, som var i fråga. Erik hade, på en af sina resor med
  tant Agatha och Jenny, i Skotland sammanträffat med den unge finnen.
  De hade der företagit flera turer tillsammans samt genomlefvat en
  ganska njutningsrik tid af några veckor. Ros vistades i Skotland
  för att studera det skotska skolväsendet. Han var för öfrigt juris
  doktor och finsk publicist samt beklagade mycket att han icke
  fått öfvervara, Finlands första landtdag. Men ett reseunderstöd
  af allmänna medel tvang honom att en bestämd tid vistas utrikes.
  Hvad som då förefallit vår vän mest besynnerligt i finnens väsende
  var dennes bestämda afvoghet mot engelsmännen i deras historiska
  förhållande till Skotland. Få Eriks öppet uttalade beundran för det
  stora öfolket hade Ros, som i öfrigt skänkte det britiska folkets
  frihetssinne allt erkännande, icke utan bitterhet frågat om han,
  Erik, också beundrade engelsmännen derföre att de tillintetgjort
  Skotlands sjelfständighet och öfverflyglat dess ursprungliga
  nationalitet. Det är en lögn, hade han ofta sagt, att ett folk som
  alldeles ur sig sjelf skapat en så egendomlig diktverld som Ossians
  sånger, icke inom sig skulle ha egt förmåga att arbeta sig upp till
  en sjelfständig och nationel bildningsform. Men såsom historien
  skiftat lotterna, bär nu imellertid all bildning i Skotland en
  engelsk pregel och det rent skotska elementet har blifvit undertryckt
  i tidernas lopp, dess språk undanträngdt från den högre kulturens
  sferer och ansedt såsom ett halfbarbariskt idiom. För allt detta har
  Skotland att tacka engelsmännen -- och likaså, brukade han tillägga,
  hade det väl äfven gått med Finland och finnarne gentimot den svenska
  kulturen och dess inflytande, om icke de politiska händelserna i
  början af detta sekel lösryckt Finland från Sverge och anvisat
  detsamma en helt ny och nationel utvecklingsbana. På senare tider
  trodde Erik sig dock ha märkt att en stor förändring höll på att
  försiggå i Ros' åsigter i detta afseende, men till hvilken ståndpunkt
  denna inre kamp skalle leda hans vän, kunde han ännu icke bedömma.
  
  Så långt hade Erik hunnit i sina meddelanden då han plötsligen såg
  sig föranlåten att afbryta desamma med ett: "men se der ha vi vår
  finne."
  
  Den person som nu framträdde till det bord, vid hvilket Erik och hans
  vänner suto, var en välväxt, kraftfull gestalt med ett något blekt
  men själfullt ansigte. Han helsade frimodigt på de närvarande, af
  hvilka han kände de flesta. I hans tal röjde sig denna egendomliga
  brytning hvarpå finnen, äfven då svenska språket är hans modersmål,
  alltid igenkännes; det var Birger Ros. "Grod afton, reskamrat",
  helsade Erik glädtigt, "är du nu klar att dricka ett glas punsch här
  och sedan på Hasselbacken intaga en liten afskedssexa med oss?"
  
  "Tack!" blef svaret, "men uppriktigt sagdt, har jag ännu ett och
  annat att uträtta och skyndade hit hlott för att säga till det jag
  sannolikt något senare skall infinna mig på Hasselbacken. Farväl
  alltså tillsvidare." -- De öfriga af sällskapet broto också upp och
  begåfvo sig med ångbåt till Djurgården.
  
  Muntert glam, skämtsamma tal och afskedsskålar hade snart helt och
  hållet skingrat Eriks tankspriddhet. Väl stördes glädjen något
  deraf att Birger Ros icke infann sig, men å andra sidan var man
  van vid hans egendomligheter. Den helsning till Finland som en af
  talarne haft för afsigt att adressera till Ros uppdrogs nu åt Erik
  att frambära. Med den sista båten begåfvo sig denne och hans glada
  kamrater till staden och Erik gick ombord och till hvila, för att i
  sömnens armar för några timmar förgäta alla hemlighetsfulla kusiner
  och skämtande vänner, skålar och bålar.
  
  
  
  
  3.
  
  På förhoppningarnes kyrkogård.
  
  
  Men hvart hade Ros begifvit sig då han lemnade sina vänner i
  Strömparterren? Låtom oss följa honom. Klockan var ännu icke nio och
  i den ljusa sommarqvällen kunde med lätthet alla föremål urskiljas.
  Den unge finnen ställde med en viss brådska sina steg åt norr. Han
  gick öfver Gustaf Adolfs torg, Malmtorgsgatan och Brunkebergstorg
  samt beträdde den långa Malmskillnadsgatan. Ju mera han dock nalkades
  Johannis kyrkogård, i samma mon saktade han ock sina steg. Han såg
  på sin klocka; den var straxt nio. Det var som hade han kännt bly i
  sina fötter och hans gång blef ännu långsammare. Djupa och ingalunda
  glada tankar uppfyllde hans själ. Men då klockorna i kyrktornen gällt
  förkunnade att den nionde timmen förlidit, for han plötsligt upp ur
  sina drömmerier och liksom för att bättre draga sig någonting till
  minnes eller ock uppmuntra en svigtande vilja, sade han halfhögt för
  sig sjelf: "sidoalléen till höger", och började påskynda sina steg.
  
  Ankommen till den plats i hufvudgången der en sidoallée i rät
  vinkel leder till höger stannade Birger ett ögonblick. Tvekade han
  väl ännu? Solen hade gått ned och mystiska halfdagrar hade lägrat
  sig under de höga, lummiga träden på kyrkogården, men den nordiska
  sommarqvällens långa skymning qvardröjde ännu öfver den tysta,
  ensliga platsen och tillät ögat att äfven på något afstånd urskilja
  alla föremål. En blick af Birger inåt alléens dunkel visade honom
  en qvinnogestalt, sittande på en af de längst bort ställda bänkarne
  till höger. Hans hjerta klappade våldsamt och om någon i detta
  ögonblick skådat djupt in i den unge finnens dunkla öga, så hade han
  der mött en blick som talade om ganska stridiga känslor. Plötsligen
  tycktes dock en tanke uttränga alla de andra och denna var lika
  enkel som tillfyllestgörande att häfva all vidare tvekan: "det är
  ju jag som bedt henne komma och hon har beviljat min bön." Med ett
  slags förtviflad beslutsamhet i de af en svår inre strid krampaktigt
  upprörda anletsdragen beträdde nu Birger sidoalléen och ställde sina
  steg fram till det på bänken sittande fruntimret.
  
  Då Ros nalkades steg fruntimret upp. Det var en ung dam med nästan
  sylfidisk växt. Hon gick några steg imot den kommande och, slående
  sin slöja tillbaka från ett vackert och kanske blott för tillfället
  litet stolt ansigte, talade hon med sakta men lugn stämma i det hon
  räckte den vördsamt helsande unge mannen handen:
  
  "God afton, herr Ros, hvarföre har ni begärt ett möte på detta
  besynnerliga ställe?"
  
  "För att taga afsked af den enda förhoppning jag hyst att sällhet
  kunde förenas med min framtid. Det var en ljuf dröm, hvars luftslott
  verkligheten krossat. Men, min fröken, jag har inte haft styrka att
  gå denna glädjelösa framtid till mötes utan att taga afsked af er."
  
  "Och hvarföre har ni inte besökt oss här i Stockholm?" sporde
  fruntimret med lindrigt sväfvande röst, "hvarföre undvek ni oss, herr
  Birger?"
  
  "Af feghet. Jag fruktade att duka under för min känslas makt..."
  
  Det unga fruntimret rodnade djupt, de sköna dunkla ögonhåren sänkte
  sig öfver de ännu skönare ögonens förtrollande ljusverldar och i en
  knapt hörbar, mycket vek ton framsmögo öfver hennes läppar de orden:
  "Och om nu denna er känsla..."
  
  "O, säg inte ut er tanke!" afbröt Birger nästan vildt och tillade
  sedan med våldsamt dämpad rörelse: "Jag har en tröst i sjelfva
  tviflet på er, låt mig behålla detta tvifvel. Vissheten att min
  kärlek är obesvarad skulle öka min börda och jag tigger fegt och
  egoistiskt om förskoning. Det nästan otroliga åter -- och dock har
  jag stundtals trott derpå -- att min upproriska känsla funnit gensvar
  skulle försänka mig i ett kaos af förtviflan." Han tillade efter
  en kort paus, och blick och ton tolkade bättre hans känslor än de
  frampressade orden:
  
  "Låt mig derföre behålla mitt förtärande men saliggörande tvifvel
  -- en helig, orygglig ed binder mig i alla fall vid ett oblidkeligt
  olycksöde..."
  
  "Jag känner den edens innehåll", sade den unga qvinnan mildt. En
  ofrivillig skakning genomilade den starke ynglingens hela väsende
  och, fattande hennes icke undandragna hand, utropade han lidelsefullt:
  
  "Du känner min ed -- farväl!"
  
  Då såg hon upp till honom.
  
  Der glänste det liksom tårar i de ljufva, strålande ögonen. Var det
  uppfriskande dagg på hans hjertas glödande sorg, var det en skön
  morgonrodnads löfte om sol och ljus för den kommande dagen?
  
  Såg han denna blick?
  
  En lätt kyss brann på flickans hand -- och bort ilade den
  olyckligt-lycklige mannen.
  
  Hon stod der ännu en stund qvar, såg med ett egendomligt uttryck
  i de svärmiska ögonen på sin hand, der nyss hans läppar hvilat
  ett ögonblick, och hviskade: "Jag tror inte på ett oblidkeligt
  olycksöde." Med ljudlösa steg sväfvade hon bort från kyrkogårdens
  tysta rike, men öfver grafkullarne gick aftonflägtens stilla susning
  och tufvor och blommor drömde sin dröm om försoning och frid.
  
  
  
  
  4.
  
  Litet politik.
  
  
  Då vår vän Erik följande morgon uppvaknade i sin hytt befann sig
  ångfartyget redan på Ålands haf. Han gjorde hastigt sin toilett
  och gick upp på däck för att andas frisk luft. Den förste person
  han mötte var Birger Ros, som med stora steg promenerade af och
  an på akterdäck, såsom vanligt försänkt i djupa tankar. Sedan
  vännerne helsat på hvarandra, frågade Erik hvarföre Ros i går qväll
  icke kommit ut till Hasselbacken. Svaret var undvikande och den
  unge finnen tycktes öfver hufvud taget icke vara vid synnerligen
  godt lynne, åtminstone svarade han högst fåordigt på den andres
  många frågor, till dess denne omsider blef otålig och öfvergaf
  förhoppningen att med honom inleda ett ordentligt samtal. Snart hade
  äfven den liflige Erik ibland ångbåtspassagerarne gjort en hel hop
  bekantskaper, med hvilka han genast inlåtit sig i ifriga samtal om de
  finska förhållandena. På eftermiddagen sammanträffade han åter med
  den fortfarande mulne Ros.
  
  "Hör på, bror Birger", började han, "du är inte vid godt kourage
  i dag; hvad går åt dig? Jag tycker att du borde, för att tala
  poetiskt, på förhoppningarnes vingar ila till ditt liksom pånyttfödda
  fädernesland, isynnerhet som Finland verkligen med heder bestått sitt
  första och svåra prof på det konstitutionella statslifvets bana. Alla
  dina landsmän med hvilka jag samspråkat under dagens lopp äro lifvade
  af glada utsigter för framtiden. Särskildt borde dock just du med din
  varma fosterlandskärlek och dina utpreglade specielt finska idéer, ty
  jag vet att du är en riktig 'fennoman', glädja dig åt det erkännande
  som till exempel det finska språket numera vunnit och dess nästan
  fullkomliga likställande med svenskan."
  
  "Min vän", svarade Ros mycket allvarligt, "jag är också verkligen
  rätt _belåten_ med den _gåfvan_."
  
  "Nå, hvad kan du väl önska mera?" återtog Erik, "nu är fältet fritt
  för en nästan obegränsad utveckling af alla folkets inneboende
  krafter."
  
  "Och", inföll här Ros dystert, "hvad vill du att jag skall tro om
  djupet och halten af krafter, hvilka _nu_ såsom en _gåfva_ imottagit
  hvad dem rätteligen tillkommit redan för århundraden sedan?"
  
  "En _gåfva_? Du betonar för andra gången detta ord; hvad menar du
  dermed?" frågade Erik.
  
  "Jag menar helt enkelt att den bästa egendom är den", genmälte
  finnen, "som man sjelf förvärfvat sig och att en sådan är vida att
  föredraga framför hvilken gåfva som helst."
  
  "Du kan väl inte neka att i Finland just en påtryckning ifrån sjelfva
  massan af folket hufvudsakligen framkallat denna sakernas vändning",
  utbrast den unge svensken med värma, "så har åtminstone jag alltid
  uppfattat hela den fennomanska rörelsen och äfven den så kallade
  'språkfrågan'. Det finska folket har ändtligen vaknat till fullt
  medvetet lif och går nu med sjelfförtroende sin nationella utveckling
  till mötes. De djupa lederna ha genomträngts af ett stort och ädelt
  sträfvande."
  
  Erik tystnade och Ros förblef svaret skyldig.
  
  "Nå, men så tala då, gillar du kanske inte min uppfattning?" sporde
  den förstnämde ifrigt, "just du vore då, besynnerligt nog, den förste
  finne jag råkat, som numera inte tror på sitt folks pånyttfödelse!"
  
  "Huru många _finnar_ har du råkat sedan du kom till Finland?"
  frågade Ros sarkastigt. "Men se der", fortfor han och utpekade med
  handen en vidlyftig skärgård, imot hvilken de styrde kurs, "de
  der öarne tillhöra Finland, det är Åland, -- nåväl, huru många af
  dess sextontusen invånare tror du förstå ett enda ord finska? Var
  öfvertygad derom, inte många hundra, och alla, jag säger alla,
  förklara att de inte äro finnar och skulle blygas", tillade han
  kallt, "att anses för sådana."
  
  "Åland är ett undantag", genmälte Erik, "och ett undantag gör inte
  regeln. Hos oss kalla sig också Gotlands invånare inte svenskar, utan
  gotländingar."
  
  "Du misstager dig betydligt, broder Erik", svarade Ros med ett
  bittert leende, "gotländingarne _äro_ dock svenskar, men åländingarne
  äro verkligen inte finnar, de äro svenskar..."
  
  "Nå, så låt dem då i Guds namn vara svenskar, de äro ju i alla fall
  finska undersåter, dessa högvigtiga sextontusen åländingar", inföll
  Erik skrattande.
  
  "Ja, men", återtog Ros, "nyländingarne och en del österbottningar
  äro också svenskar och hvad som vill säga vida mera än dessa par
  hundratusen menniskor, det är, att en ganska stor del af de så
  kallade 'bildade klasserna' jemväl är och ännu mera anser sig vara
  af svensk härkomst. Svenskan är i alla fall deras modersmål. Och",
  tillade han dystert, "säg mig då, broder, hvad återstår såsom genuint
  finskt?"
  
  "De djupa lederna!" utropade svensken med värma.
  
  "De djupa lederna", återtog finnen i nästan skärande ton, "de _djupa
  lederna_ under svensk eller svenskfinsk _ledning_. Ha, ha! -- hvad
  äro dessa svenskfinnar, som tro och påstå att de inom sin klass ha
  sammanfört all landets, hela folkets intelligens? En ädlare race
  kanske? Ve min tunga, som ens uttalat ett sådant ord! Våld och list!
  De ha öfverväldigat oss i sömnen och nu sitta dvergarne mysande,
  ja hånleende på den fjettrade folkresens skuldror, -- men en gång
  skall en annan tid komma och ur den nu sömndruckna massan skola
  andar framgå som, utjemnande historiens orättvisor, skola rycka
  kulturens, bildningens banér ur fåtalets klor och återställa det i
  den rättmätige ärfvingens hand. Och då, först då skall man kunna tala
  om ett verkligt Finland. 'Svenskheten' skall icke mera beherrska vårt
  land, bort derföre, bort! med alla half-finnar och svensk-finnar. Vi
  skola bli ett enda och enigt folk."
  
  Ros tystnade och afiägsnade sig hastigt åt fören. Det låg något i
  hans ansigtsuttryck liksom skulle han lia ångrat hvad han yttrat,
  men ännu känna sig alltför upprörd att vilja eller kunna återtaga
  sina ord. Erik Stenrot blef förvånad öfver detta sällsamma utbrott af
  nationel bitterhet. Men han ansåg, vid mognare eftertanke, hela det
  om en viss hätskhet vittnande utfallet, blott såsom en öfvergående
  yttring af en något kittslig nationalfåfänga, som kände sig sårad
  till och med deraf att se sig tvungen erkänna imottagandet af goda
  gåfvor från en annan nation, med hvilken det finska folket likväl
  i flera århundraden lefvat i trogen endrägt samt villigt delat
  både lust och nöd. Han uttalade för sig sjelf i all tysthet den
  förhoppningen att icke alla fennomaner, en benämning hvilken han
  för öfrigt ogillade, skulle vara lika "vilda" som denne hans äldste
  finske vän nu visat sig vara -- och han blef rätt glad då han efter
  en stunds förlopp såg Ros återvända och med molnfri blick nalkas
  honom.
  
  "Det var ett föga gästfritt välkommen, min gode svenske vän och
  broder, de der orden jag nyss yttrade", sade Ros. "Se så, kom,
  låt oss dricka ett glas svensk punsch tillsammans! Jag helsar dig
  hjertligt välkommen på gamla Suomis bölja, skål!"
  
  Glasen klingade och snart var all bitterhet försvunnen ur de två
  vännernas hjertan och samtal. Ros meddelade den uppmärksamme Erik
  flera värderika, ofta äfven rätt pikanta upplysningar om ställ
  ningar och förhållanden i Finland, hvarvid den i vissa kretsar sig
  utbildande byråkratiska andan ingalunda förblef onäpst. Men ett visst
  svårmod tycktes dock hvila öfver den unge finnens hela väsende, så
  själfullt och ofta snillrikt hans samtal än var.
  
  Imellertid plaskade den ståtliga "Aura" fram genom den åländska och
  åbolänska skärgården och uppnådde den gamla Aurastaden Abo. Med ett
  visst allvar i sin för öfrigt glada sinnesstämning beträdde Erik
  Stenrot för första gången i sitt lif denna historiskt minnesvärda, nu
  för Sverge i yttre afseende förlorade mark.
  
  
  
  
  5.
  
  Finska paralleler.
  
  
  Vi förbigå alldeles Eriks korta vistelse i Abo, hvilken stad
  han hade för afsigt att egna mera uppmärksamhet på sin återresa
  till hemlandet, och följa honom der han nu fortsätter resan till
  Helsingfors, dit hans håg också mest stod. Der skulle han ju med
  ens försättas i sjelfva medelpunkten af det offentliga lifvet i
  Finland och der ansåg han sig allra bäst kunna lägga grunden till
  sina studier om och öfver brödrafolkets senaste utveckling. Han
  tillsporde sin vän Ros härom och uttalade den förhoppning att denne
  skulle införa honom i några litterära kretsar, såsom varande de
  sidor af det allmänna lifvet der han tydligast och klarast finge
  se det allmänna tänkesättet afspegla sig, i synnerhet hvad den för
  Finland egendomliga dualismen imellan det svenska och det finska
  folk-elementet vidkom. Men Ros' svar utföll till en del imot hans
  förmodan.
  
  "Jag skall med nöje", sade denne, "presentera dig för några af våra
  framstående personligheter, såvida jag är bekant med dem och de
  vistas i Helsingfors, men utan ringaste afseende på hvilket parti de
  tillhöra eller om de öfver hufvud taget alls tillhöra någon bestämd
  riktning. Om du från början blefve införd i vissa litterära, hos
  oss ofta äfven qvasipolitiska kretsar, så skulle måhända det första
  intrycket utöfva ett afgörande inflytande på din lifliga själ. Må
  du sjelf välja, ty hvardera sidan har ganska aktningsvärda förmågor
  att förete. Du skall säkerligen träffa mera värme och entusiasm hos
  medlemmarne af det specielt finska partiet, hvilket också är vida
  talrikare om man nämligen räknar dertill hela den stora kohorten af
  egentligen principlöst folk, men som gerna flyter med strömmen. Detta
  parti har i sig upptagit, bredvid män med verkligt snille, äfven
  en mängd medelmåttiga förmågor, som på fosterlandskärlekens breda
  och tålmodiga basis ha lätt att bringa rökelseoffer åt sin fåfänga,
  emedan de i allmänhet icke ha att befara en nagelfarande kritik
  och röna stort undseende för sina, såsom det heter, i alla fall
  välmenta produktioner, -- en för öfrigt ganska vanlig och äfven lätt
  förklarlig företeelse, i synnerhet på det litterära arbetets område,
  hos unga eller hittills på ett eller annat sätt undertryckta och
  förbisedda nationaliteter. På ett sådant sätt är det jemförelsevis
  lätt att skära lagrar. I följd häraf räknar nu vårt finska parti
  ett antal författare och litteratörer, hvilka skulle göra mera
  gagn om de till exempel skulle egna sina krafter uteslutande åt
  folkundervisningen och söka förvärfva sig de kunskaper som erfordras
  för detta högvigtiga kall, i stället för att äflas med egna
  produktioner och öda sin tid på klumpfingrade bardalekar och en med
  föga uddhvassa vapen förd polemik, der elakhet får ersätta qvickhet
  och simpel grofhet skall föreställa frimodighet. Du ser häraf att jag
  dömer strängt öfver det parti jag sjelf allmänt anses tillhöra, men
  dem man älskar dem agar man."
  
  "A andra sidan åter", fortfor Ros och hans ton antog en något
  försmädlig skärpa, "skall du i det svensk-finska lägret finna
  flera ganska intelligenta personligheter som, eleganta så väl i
  sitt yttre som ock i sitt inre, icke utan en viss anstrykning af
  kosmopolitism, se sakerna, om jag så får uttrycka mig, _un peu en
  gros_, och hvilka, det medger jag, på sitt sätt äro goda patrioter,
  men som antingen icke eftersträfva eller till och med le åt ett
  specielt finskt Finland. De äro dugtiga kämpar för allt hvad frihet
  och rätt och socialt framåtskridande heter, men", och talaren blef
  mera lifvad, "de brista i den sanna fosterlandskärlekens förnämsta
  trosartikel: nationalitetsprincipen. De framställa såsom sitt ideal
  ett dimdunkligt, dualistiskt fantom, ett mellanting af en finsk stat
  med svensk kultur, en historisk orimlighet, snarlik en stark finsk
  hufvudskalle med svensk hjerna uti. Detta politiska hjernspöke tro de
  ha sig anvisadt en viss mission i nordens framtidshistoria. Måhända
  hägrar också för deras inbillning i fantastiska konturer något slags
  union med de skandinaviska länderna -- en alltigenom oklar skapelse
  af de svenska sympatier som genomtränga dem och från hvilka de icke
  kunna eller ens vilja frigöra sig. Jag högaktar flera af deras ledare
  personligen, men jag beklagar deras ståndpunkt, ty ett uteslutande
  finskt Finland är en tanke som de icke kunna fatta."
  
  "Och kan du sjelf, broder Birger", inföll Erik, "fullt klart fatta
  tanken om ett uteslutande finskt Finland?"
  
  "Sjelfva tanken står klar för min själ", svarade entusiasten med
  blixtrande öga, "och det är just på de 'djupa lederna', såsom du
  kallat dem, som denna tanke stöder sig. Det är den enda förnuftiga
  utgångspunkt för att grundlägga Finlands framtid, men", och den
  stolta blicken sänkte sig och han tillade i tviflarens dofva ton --
  "men förverkligandet af denna höga tanke har ännu hvarken funnit sin
  man, eller ens sina män, ja knappast ett..." han tystnade tvärt och
  en dyster skugga gick öfver de manliga dragen. Erik räckte sin vän
  handen och tryckte den stillatigande, men inom sig tänkte han: "Han
  vågar icke säga det bittra ordet rent ut, det ordet att den stora
  framtidstanken ännu icke funnit för sig ett moget folk, i stånd att
  af egen drift och kraft ensamt fortsätta och befästa det påbegynta
  verket." Så tänkte den unge svensken, men samtalet intresserade honom
  djupt och han ville icke låta detsamma falla. Han yttrade derföre
  efter en liten paus i frågande form: "Och det ryska inflytandet,
  fruktar du inte det?" Ros kastade en lång blick på sin vän. Slutligen
  sade han i lugn ton, och det lät som en liknelse, följande ord:
  
  "Du har manat fram en ny demon i vårt samtal, bror Erik, men jag
  bekänner uppriktigt att jag inte så mycket fruktar djefvulen utom,
  som djefvulen inom mig, min egen svaghet, disharmonien i min egen
  öfvertygelse. Jag tror att min sak är sann och min vilja god, men min
  tro är dock inte så stark att den kan förflytta hälleberg. Jag tror
  att det finska folkelementet inträdt i en helsosam jäsningsprocess,
  men tviflets djefvul inom mig hviskar att hela denna process skall
  förkolna i sig sjelf, om inte en liten tillsats af ett främmande
  element bereder de bundna andarne tillfälle att utveckla sin
  inneboende kraft."
  
  "Och", utropade Erik med värma, "för att fortsätta din liknelse,
  denna ovilkorligen nödvändiga lilla tillsats är -- var man, min
  finske vän -- och säg rent ut, är..."
  
  "Är den olyckliga och dock trefaldt välsignade svenska surdegen i
  Finland!" utbrast Ros häftigt, "men jag vill stå i egna skor och
  på egen botten och bortvisar stolt alla gåfvor. 'Bättre att i eget
  land dricka vatten ur näfverrifva, än i främmande land dricka öl ur
  krus!'" [Ur finska nationaldikten "Kalevala"]
  
  "Manligt taladt, bror Birger", genmälte Erik med ett vänligt leende,
  "men antagom nu, med hänsyn till vår snabbt framåtilande tid, att
  det är skridskor och inte genuina näfverskor du behöfver, är det inte
  då bra att ha en smula svenskt bildningsstål i dem, så att du inte
  faller pladask ned på den hala ryss-is hvilken du måste öfverskrida
  för att verkligen komma på egen, finsk botten?"
  
  Ros måste ofrivilligt skratta åt den skämtsamme vännens sätt att söka
  skingra hans mörka tankar.
  
  "Du skrattar?" utropade Erik med låtsad förvåning, "och jag som
  trodde att fennomaner och läsare alldeles glömt bort att skratta."
  
  "Din sammanställning, bror Erik, är mera träffande än du kanske sjelf
  anar. Fennomaner och läsare ha verkligen den inbördes likheten att
  hvardera i många fall äro blinde ifrare, men de _söka_ åtminstone
  sanningen och äro inte ljumma anhängare af sin sak."
  
  "Går likheten så långt", frågade Erik klipskt, "att fennomanien
  liksom läseriet i sitt läger räknar talrika qvinliga medlemmar?"
  
  "Vänta du!" svarade Ros ovanligt muntert och ett skälmskt leende gick
  såsom en ljusglimt öfver det nu dubbelt intressanta ansigtet samt
  tillät en alldeles ny inblick i den unge mannens karakter, "vänta
  du, det der fordrar hämnd. Efter du så vill, skall jag införa dig i
  åtminstone _en_ sällskapskrets med bestämd färg."
  
  "Bestående af idel fennomaner?" sporde Erik med komisk fruktan. "De
  taga kanske hufvudet af mig, arme svensk?"
  
  "Säg hellre måhända -- hjertat", svarade vännen, "jag lofvar
  presentera dig i en liten krets af fennomanskor."
  
  "Hvad behagas?" utropade svensken, verkligen förvånad. "Fennomanskor!
  Huru se de ut?"
  
  "Jo", sade Ros, "de likna, såsom Runeberg säger: 'ett smultron, vuxet
  i skuggan'. Men få se om de skola finna nåd inför dina i den vägen
  af för mycket ljus bortskämda ögon, ty de svenska fruntimren äro i
  sanning de mest intagande qvinnor i verlden..."
  
  Här tystnade talaren och vände sig bort, en plötslig blekhet
  efterträdde det nyss ännu glada uttrycket i hans ansigte.
  
  "Du vill föra mig i en krets af finska trollqvinnor, skalk!" utropade
  Erik skrattande, "du lägger ut en snara för mig, men jag säger med
  den svenske skalden:
  
      "'Den höge yngling sade
      Ett ord och snaran brast.'
  
  "Jag är ju, enligt stadssqvallret, så godt som förlofvad, ehuru mig
  sjelf ohördan."
  
  "Med hvem?" utbrast Ros häftigt i det han dock fortfarande vände
  ansigtet åt sjön.
  
  "Har ingen fara ännu", ljöd Eriks svar; "bara prat, ingen sanning,
  det vet jag väl sjelf bäst. _Hon_ vill säkert inte ha mig och jag
  förspörjer ingen lust att allaredan gifta mig."
  
  "Men hvem vore då den lyckliga?" frågade Ros åter.
  
  "Den lyckliga?" utbrast Erik: "Javäl, så lycklig som skönhet
  och ett godt hufvud kunna göra en sjelfrådig trollslända till
  flicka -- det är den rika arftagerskan, resenärskan, svärmerskan,
  tjuserskan, gud-vet-allt-hvädskan, och vore hon i Finland, säkert
  också fennomanskan, med få ord ingen annan, än min näpna kusin Jenny
  Bertram, med hvilken juvel ett välvilligt rykte..., men kors hvad
  felas dig? Du är ju alldeles hvitgrå i ansigtet, jag tror minsann att
  du är sjösjuk..."
  
  "Jag tror, jag går i min koj", mumlade Ros och nästan vacklade fram
  till kajutdörren.
  
  "Den Jenny", sade Erik förtretad för sig sjelf, "hon spelar mig då
  alltjemt något spratt, till och med sig sjelf ovetande. Nu blir
  just vid nämnandet af hennes namn den der kamraten sjösjuk. Fatalt!
  Och jag som redan hade fått den kalla finnen halfvärmd. Det minsta
  jag räknade uppå vår ett namngifvande af de förnämsta skönheterna
  i Helsingfors. Jag hoppas likväl att bara vi komma fram, jag ändå
  äfven utan katalog skall få rätt på någon del af herrligheten.
  Fennomanskor -- och 'ett smultron, vuxet i skuggan' -- ganska bra,
  men jag skall minsann göra allt mitt till att öfver de der finska
  smultronen utgjuta hela det briljanta solljuset af min stockholmska
  konversation. Det blir kanske rätt pikant till slut. Kypare,
  sodavatten och ett glas punsch!"
  
  
  
  
  6.
  
  En helsning från Finland.
  
  
  Vi befinna oss åter i Stockholm. Tant Agatha och fröken Jenny sitta
  vid sitt morgonkaffe; då ringer postbudet och kammarjungfrun lemnar
  fram ett bref med utländsk poststämpel.
  
  "Minsann, från Erik!" sade Jenny, sedan hon brutit detsamma och
  flygtigt sett på stilen. "Vill tant höra på, så skall jag läsa upp
  hvad den gunstige herrn har att förmäla från Finland'?"
  
  "Men om der kanske förekomma några hemligheter... så..."
  
  "Åhnej", svarade Jenny leende, "jag har inga hemligheter med kusin
  Erik, fast jag tycker bra om honom."
  
  Och hon uppläste följande skrifvelse.
  
      _Erik Stenrot till Jenny Bertram_.
  
      Helsingfors, 15 Juli 1864.
  
      Min skälmska kusin!
  
      1 den förmodan att du ännu icke anträdt din "inkognito-resa"
      sänder jag dig dessa rader, hvilka, jag hoppas det, skola finna
      tant och dig sittande i allsköns välbefinnande i er vackra våning
      vid Drottninggatan i det oförlikneliga Stockholm.
  
      Ja, jag är nu i Finland och i dess glada hufvudstad Helsingfors,
      som är en vacker och prydlig stad med breda gator, stora torg
      och präktiga promenader samt ett starkt tycke af ungdomlighet i
      hela sin fysionomi, hvilken icke kan förfela att göra intryck på
      hvarje, i synnerhet sjövägen ankommande, resande; men mera härom
      då jag åter befinner mig på hemlandets jord och, sittande i den
      beqväma gungstolen i edert så kallade hvardagsrum, kan kasta en
      lugn återblick på mina reseminnen, hvilka sannolikt skola bli
      ganska angenäma. Jag har också allaredan börjat föra en dagbok,
      för att ha en ledtråd för minnet då jag i framtiden någon gång
      vill återupplifva de mångfaldiga intryck min själ här rönt.
  
      Såsom du vet reste jag hitöfver för att studera det "nya lifvet"
      i vårt gamla kära Finland. Dessa mina tillämnade studier ha
      blifvit inledda på ett ganska egendomligt sätt och jag befarar
      högeligen att de i många afseenden skola erbjuda stora luckor,
      medan åter vissa andra partier komma att intaga ett måhända
      alltför framstående rum.
  
      Jag vet icke om det var dig bekant att vår gemensamme vän från
      de skotska högländerna, den intressante finnen Birger Ros, som
      någon tid vistats i Stockholm men icke kunde förmås att besöka
      tant Agatha och dig, var min reskamrat hit. Nåväl, han är lika
      originel som förut och jag har till och med trott mig märka att
      ett visst oförklarligt svårmod hvilar öfver hela hans väsende.
      Åtminstone äro hans kinder nu betydligt mera bleka än de voro
      bruna då vi tillsammans med honom gjorde våra bergvandringar
      i Skotland. Huru det nu än må vara, så spelar imellertid
      Ros en stor roll i den korta historien om de två veckor jag
      allaredan vistats i Helsingfors. Han, som åtnjuter mycket
      anseende härstädes, har presenterat mig för en mängd litterära
      notabiliteter och jag kunde ibland mina nya bekantskaper här
      anföra äfven i Sverge välklingande namn, men sparar äfven detta
      till framdeles och nämner blott att jag på mycket vänskaplig fot
      umgås såväl med flera framstående medlemmar af det svenskfinska
      intelligenspartiet, som ock ledarne af den stora fennomanska
      falangen, hvilken med all makt sträfvar att arbeta sig upp till
      samhällets höjder. Detta partis gamle hjelte, den välbekante
      Johan Vilhelm Snellman, innehar också allaredan ett ganska högt
      embete; han är nämligen chef för finansväsendet i Finland,
      hvilket, i förbigående nämdt, lär vara i godt skick. Utom dessa
      nöjsamma men främst dock för mina studier nyttiga bekantskaper
      har jag att tacka vännen Ros äfven för några andra som äro
      alldeles förtjusande. Hvem kunde tro det "fattiga Finland" om
      sådana skatter! Du som har ett godt hufvud kan väl gissa att jag
      här menar de finska fruntimren. O, de äro hänförande! Och när de
      framsjunga sin i alla fall ganska korrekta svenska, låter det
      rätt pikant och man tror sig vara på sirenernas ö. Ja, nu kan
      jag förstå hvarföre hjelten Lemminkäinen i Kalevala-dikten så
      länge qvardröjde på den af sköna ungmor bebodda ön, fängslad i
      deras krets liksom genom en trollmakt. Såsom du ser börjar jag
      redan göra mig hemmastadd i den finska folkpoesien, men så har
      jag också lärarinnor som icke allenast med ord, utan äfven med
      af inspiration strålande blickar för mig förklara det finska
      språkets skönheter. Du må le, men hvad jag säger är på sätt och
      vis bokstaflig sanning. Mig har nämligen vederfarits det gästvän
      lighetens ynnestbevis att erhålla tillträde till en klubb af
      -- fennomanskor. Har du någonsin i Stockholm, Kjöbenhavn eller
      Kristiania hört talas om något sällskap af _fornnordiskor_,
      hvilka beslutit att vid sina sammankomster endast tala sitt lands
      ursprungliga folkspråk? I detta afseende har den finska bildade
      qvinnan ådagalagt större energi. I den klubb, jag omnämt, tala
      nämligen alla medlemmarne uteslutande blott finska med hvarandra.
      [Faktiskt. Detta sällskap eger ännu i dag (1872) bestånd i
      Helsingfors.] Herrar äro ingalunda uteslutne från sällskapet,
      men jag för min del ger företräde åt de qvinliga medlemmarne.
      Jag skall försöka beskrifva mitt något komiska första inträde i
      denna krets af entusiastiska förtjusarinnor. Ros hade skämtvis
      lofvat införa mig i en krets af "fennomanskor", men jag tog
      honom på ordet och en vacker onsdagsafton begåfvo vi oss af till
      församlingslokalen. Jag fick vänta en liten stund i ett yttre
      rum, sedan åtföljde jag Ros till en väl upplyst, enkel salong der
      ett talrikt sällskap fruntimmer och herrar var församladt. De
      på finska muntert samtalande grupperna gåfvo, artigt besvarande
      mina helsningar, leende plats åt oss, der vi framträdde till
      ordföranden för qvällen, professorskan Z., för hvilken jag
      presenterades. Det var en fin och behaglig företeelse, den vackra
      professorskan. Hon höjde sin lilla, fennomanska presidentklubba,
      slog ett lätt slag på bordet och höll på finska språket ett litet
      tal af, såsom jag sedan fick veta, ungefär följande innehåll:
      "Som den för henne nyss presenterade herr Erik Stenrot ('Eero
      Kivijuuri' lät mitt fennomanska namn) önskade bli i sällskapet
      upptagen, men den ärade gästen från Sverge ännu icke var mäktig
      finska språket, så ville hon hemställa till medlemmarne, huruvida
      det icke för denna afton skulle tillåtas att i samtal med honom
      begagna sig af svenska språket; dock skulle detta medgifvande",
      tillade hon skälmskt, "endast gälla föreningens qvinliga
      medlemmar. Den som bifaller härtill upplyfte handen."
  
      Ett allmänt bifallssorl följde och under muntert skratt upplyftes
      en mängd täcka händer rakt i höjden. Jag tror nästan, förlåt mig
      Jenny, att somliga unga damer voterade med båda händerna. Den
      intagande professorskan meddelade mig nu leende att herrarne
      derföre blifvit uteslutne från rättigheten att tala svenska,
      emedan fruntimren, åtminstone den ena qvällen ville allena få
      disponera öfver den välkomne svenske gästen.
  
      Sådant var mitt inträde i den helsingforsska societeten.
  
      Jag innesluter här några blad ur min dagbok, hvilka jag icke ens
      hunnit genomläsa. Ursäkta derföre stilens vårdslöshet. Jag tror
      dagboken börjar med tredje dagen af min härvaro. Helsa tant och
      lef väl. Eder _Erik_.
  
      _P.S._
  
      Aina Ros är ovilkorligen ett af de intelligentaste fruntimmer jag
      sett. Hon är utmärkt vacker och lika munter som hennes bror är
      allvarlig.
  
         *       *       *       *       *
  
  Jenny slutade läsningen af brefvet, men gömde "dagboken" till lektyr
  för sin egen räkning.
  
  "Men det är ju oförsvarligt, Jenny lilla", utbrast tant Agatha, "han
  talar ju bara om den der Ros och sina finskor i hela brefvet. Har han
  då alldeles glömt bort dig? Men vänta bara, jag skall skrifva till
  honom en epistel, jag, och..."
  
  "För all del, snälla tant, låt bli det", afbröt Jenny och försjönk
  såsom det tycktes i djupa tankar. Det var väl ändå något i det der
  brefvet som smärtade den unga damen, men denna sinnesstämning räckte
  åtminstone till det yttre icke länge.
  
  "Sade inte morbror Stråle i går att alla mina papper och vexlarne äro
  i ordning?" frågade Jenny.
  
  "Ja, kära du", sade den beskedliga tanten, "och vi kunna resa när som
  helst. Jag följer, vet du, denna gång riktigt gerna med."
  
  "Nåväl tant, då resa vi i morgon", blef Jennys bestämda svar.
  
  Tanten nickade tyst bifall; hon var van att följa sin kanske något
  nyckfulla, men i alla fall mycket älskvärda systerdotters vilja. --
  Innan hon gick till hvila framtog Jenny Eriks dagboksanteckningar
  och läste dem icke utan intresse. Vi meddela desamma våra läsare här
  straxt nedanföre.
  
  
  
  
  7.
  
  Om fennomanskor och fennomaner.
  
  (Dagboksanteckningar af en svensk.)
  
  
  Helsingfors, 1 Juli kl. 12 på natten.
  
  Hemkommen från min första fennomanska soirée försökte jag visserligen
  att genast gå till hvila, men detta var mig omöjligt. Jag har
  derföre beslutit att _arbeta_. Detta kommer väl kanske att i någon
  mån förvåna min värde bolagskamrat, filosofie och juris utriusque
  doktorn Birger Ros, men han blir säkerligen icke nyfiken af att få
  del af hvad jag författar. Medan han nu sitter i sitt eget rum,
  tänder jag en cigarr i afsigt att en stund promenera i salen och
  sedan jag lyckats samla och någorlunda ordna mina minnen anförtro
  desamma åt papperet. -- Att företaga detta göromål just nu anser
  jag mig vara skyldig min vackra kusin Jenny, på hvilken jag icke
  tänkt hela qvällen och som ännu icke erhållit något bref af mig och
  icke heller erhåller ett sådant förr än jag blifvit förtrognare
  med lifvet i den finska hufvudstaden. Men hvem kan undra derpå,
  då man inom så kort tid blifvit bekant med så många jordiska
  englar, som i synnerhet fallet i qväll varit med mig. Då jag
  presenterades för de unga damerna nedböljade i ljufligt klingande
  namnkaskader skönhetens välsignelse öfver mig: Hanna och Anna;
  Lilly, Inga och Ellen: Laura, Olga och kanske betydelsefullast af
  alla, ditt blida namn, Aina Ros. [Aina betydet på finska: alltid].
  Glömd var i eder närhet min allvarliga föresats att söka bekämpa
  det finsk-finska partiets afvoghet mot det svenska elementet, en
  afvoghet som tydligt nog genomskimrade några af herrarnes ofta
  trumpna artighetsbetygelser. Glömd var hvarje sådan föresats i qväll,
  ty tjusande var din sång, mörkögda österbottniska Inga, och mitt
  hjerta fylldes af nattviolsdoft, milda Hanna, vid din drömmande,
  tavastländska blick. Laura, ditt själfulla leende kom mig att glömma
  det finska klubbekrigets herrehat och din syster Ellen var som en
  treflig saga af Topelius, der lyckligtvis sluttillämpningen var
  bortglömd. Jag förlät Yrjö Koskinen [professor Georg Forsmans antagna
  finska namn] hans senaste utfall mot "svenskheten", då du talade
  om Saimasjöns under, blåögda berätterska Anna, och ehuru jag blott
  flyktigt såg dig, blomma från Ladogas fjerran strand, svärmiskt
  smäktande Olga, så vacklade dock min tro att det sköna har sitt enda
  hemland i vester. Slutligen satte Kuopiotärnan Lilly kronan på ert
  finska omvändelseverk med mig, ty jag börjar ta ganska förmånliga
  föreställningar om de kalevalitiska skönheternas behag. Men Aina Ros
  var dock den jag mest tänkte och ännu tänker uppå. -- Se så, nu har
  jag ju varit rätt snäll emot kusin Jenny, ty jag ämnar sända henne
  denna kortfattade finska blomsterkatalog, och derföre vill jag nu
  sotva de rättrådiges sömn. -- Godnatt, Birger! Hvad skrifver du der i
  nattens tysta timme? Är det något nytt anslag emot "svenskheten", du
  "finskhetens Orvar Odd?"
  
  
  Den 3 Juli.
  
  Jag har i svensk öfversättning läst hvad Ros skref natten till i
  går. Det är en vacker dikt, ett slags genmäle på den finsk-finska
  professorns något vilda utfall emot "svenskheten" i Finland, en sång,
  hvari författaren talar ett varmt och ädelt språk till den "svenske
  brodern". -- En underlig man, min vän Ros: än en hänsynslös fennoman,
  än åter _menniska framför allt_. Jag börjar tro med honom sjelf att
  han är ett rof för en svårtbekämpad inre disharmoni, och jag ville
  nästan likna honom vid en fältherre som när han rustar sig att i
  spetsen för sin finska falang rusa åstad till kamp är grym att åse
  och höra, men som, när stridens timma slår och hans kamrater och
  soldater liksom _ex officio_ sluta visiret för att i blind yra "rida
  spärr", sjelf aftager hjelmen och visar ett anlete, hvari man läser
  sorg öfver den beklagansvärda brödrastriden, hvilken utföres med lika
  mycken öfverspändhet å fennomanernes, som lugn värdighet å de andra
  finnarnes sida.
  
  Ros är bestämdt icke belåten med sig sjelf, sin ställning och
  verksamhet.
  
  
  Den 4 Juli.
  
  En sammansättning af motsatser är denne min vän Ros. I går afton
  kom han hem i vredesmod. Han hade bevistat en sammankomst i och för
  bildandet af ett bolag, som skulle grundlägga en större tidning
  på finska språket. Han tadlade i skarpa ordalag den ljumhet för
  det stora företaget som röjt sig på alla håll. Litterära bidrag
  utlofvades af nog många och till och med utan ersättningsanspråk, men
  aktieteckningen för att tillförsäkra en sådan folkorgan ett flerårigt
  bestånd och följaktligen den enda utsigten till verklig framgång,
  hade rönt ringa uppmuntran, såväl i landsorten som ock i Helsingfors.
  Hela den vackra planen måste således förfalla till hans stora
  ledsnad, ty Ros' ekonomiska omständigheter tillåta honom icke att af
  egna medel bestrida företagets alla kostnader, ehuru han dock tecknat
  sig för ett icke obetydligt antal aktier i det tillämnade bladet, så
  svårt detta än blef honom efter de utgifter hans vidsträckta resor
  erfordrat. -- I dag åter, då min vän erhöll ett i mycket smickrande
  ordalag framstäldt anbud att öfvertaga redaktionen af den på finska
  utkommande officiella tidningen samt dervid löfte om "full frihet
  att ge bladet hvilken anda och riktning han ansåge mest gagnelig för
  landet" -- afslog han med indignation denna honom erbjudna utväg att
  på dess eget språk få tala till hela det finska folket.
  
  "Jag", utropade han, "en regeringens organ -- nej, hellre vill jag
  reda mig en andlig graf och iakttaga en tvungen tystnad, ty politisk
  tystnad i detta öfvergångsskede är politisk död. -- Men hellre det,
  än lägga en hand vid verket att insöfva mitt folk i sjelfbedrägeriets
  villa!"
  
  Och tidpunkten är verkligen lämplig till en utvidgad och
  betydelsefull publicistisk verksamhet i Finland, ty den preventiva
  censuren blir från år 1865 upphäfven för tre år, eller intill
  nästa landtdag (1867) -- ett försök ifrån regeringens (i Ryssland)
  sida att pröfva huru finnarne skola bära ett slags tryckfrihet,
  eller riktigare en åtminstone _lagligen_ icke _godtyckligt_, såsom
  hittills, inskränkt yttranderätt. Nu skulle den modige mannen
  åtminstone _kunna_ säga ett och annat sanningsord. Så mycket bittrare
  för Ros, att företaget med den stora, dagliga finska tidningen icke
  blifvit verklighet. Han lider i sanning mycket.
  
  
  Den 6 Juli.
  
  Victoria! Ros har segrat. Hans glödande entusiasm har förmått ett
  antal fosterlandsvänner, ifriga fennomaner för öfrigt, att grundlägga
  en finsk "tidskrift för litteratur och ekonomi". Det är åtminstone en
  lofvande början till en framdeles utvidgad publicistisk verksamhet
  i sannt fosterländsk anda. Ros skall upprätta programmet. Jag är
  verkligen bra nyfiken att få del deraf, ty jag är öfvertygad om att
  Ros denna gång skall lyckas öfvervinna all ensidighet och se sakerna
  i stort.
  
  
  Den 10 Juli.
  
  Ros' program till den nya finska tidskriften har blifvit förkastadt,
  emedan han vägrade att derur stryka följande ord:
  
  "Vi skola öfvertvga våra svenska talande landsmän derom att äfven
  deras finska bröder hysa ett lefvande deltagande for tidens högsta
  frågor och att de äro och känna sig fullt ut värdige att hand i
  hand och i förbund med svensk-finnarne arbeta för det gemensamma
  fäderneslandets bästa. Vi inse fullkomligt nödvändigheten deraf
  att sjelfva hufvudmassan af folket bör förena med sig den i landet
  förhanden varande svenska bildningens krafter, för att med framgång
  kunna verka för fosterlandets sanna väl. All ensidig parti-hätskhet
  vare derföre bannlyst ur våra spalter i det vi i det _eniga_ Finlands
  namn höja det sanna framåtskridandets baner."
  
  Ultrafennomanerne lära ha sjudit af raseri öfver uttrycken "de
  svenska bröderne" och "förbundet" med dem, äfvensom "nödvändigheten
  att med sig förena den svenska bildningens krafter". Mycket bittra
  ord ha blifvit fällda emot Ros, som likväl icke drog sig tillbaka
  från aktieteckningen, men väl utträdde ur organisationskomitén. --
  Vi tillbragte aftonen hos hans syster, som är lärarinna vid ett
  här inrättadt barnhem för flickor samt jemte föreståndarinnan bor
  invid den enkla, men rymliga lokalen. Hvad som isynnerhet tycktes ha
  sårat Ros var ett tal som en af hans hemliga afundsmän hållit vid
  bolagsstämman och hvarvid han med bitterhet utpekat Ros såsom en
  "affälling från den goda saken", tilläggande med oblygt hån: "och
  denne man som i sitt så kallade program uttalat så svenskvänliga
  åsigter har dock en gång i sin hädangångne faders, den äkta
  patriotens hand, vid dennes död till och med aflagt en helig ed att
  aldrig taga till äkta dottern af ett främmande folk! Och hvad är
  det väl som han nu föreslår oss att göra, då han vill att vi skola
  förmäla vår finska sak med svenskarnes i landet?" -- Jag medger att
  den ed Birger afgaf åt sin döende fader, denne fader som i sitt slag
  lär ha varit en riktig finsk Cato, var en öfverilning, men det är
  i alla fall skändligt att på detta sätt bli påmind om ett löfte,
  som det nästan var omöjligt att vägra och hvilket sannolikt aldrig
  i bokstaflig mening torde komma att sättas på prof. -- Aina var
  förtjusande i sin milda vänlighet mot den djupt kränkte brodern och
  jag försökte skämta öfver det der löftet, men detta tycktes blott,
  eget nog, öka Ros' dystra sinnesstämning. Jag upphörde derföre i tid
  dermed, isynnerhet som Birger vid vår vänskap besvor mig att icke
  vidare tala om hela saken.
  
  
  Den 12 Juli.
  
  Vi, det vill säga Birger, hans syster och jag, ha beslutit att för
  en tid lemna Helsingfors och aflägga ett besök på Ros' egendom i
  östra Finland, der dessutom affärer påkalla hans närvaro. Vi afresa i
  morgon och taga, för att förströ molnen på Birgers panna, den stora
  omvägen öfver Tavastehus och St Michel till Nyslott, samt derifrån
  öfver den berömda Pungaharjuåsen till Imatra vattenfall, i närheten
  hvaraf Ros' egendom, Muistola ("Minnets hem"), är belägen. Sålunda
  får jag se ett godt stycke Finland och det i det angenämaste sällskap
  jag kunnat önska mig. Vår resa till Muistola torde komma att upptaga
  tre å fyra veckor. I September återkomma vi till Helsingfors... och
  sedan?
  
         *       *       *       *       *
  
  Här sluta Erik Stenrots "dagboksanteckningar" och som nu alla våra
  bekanta begifvit sig på resor, följa äfven vi deras exempel.
  
  
  
  
  8.
  
  Ödemarkens lif.
  
  
  Vår berättelse tvingar oss att lemna det vackra Stockholm och
  äfven dess ännu blott halfvuxna kusin ibland nordens hufvudstäder,
  det glada Helsingfors. I stället för salongslif i glacéhandskar,
  musikaliska aftonunderhållningar samt folkhvimlet i Stockholms
  Strömparterr och Helsingfors' esplanad, bjuda vi läsaren på raka
  motsatsen af allt detta. Dit vi föra honom, der skina nu väl sol och
  måne också och måhända till och med i ännu renare majestät än öfver
  de stora städernas prunkande palatser och bullersamma gator, men
  ehuru der är lif och rörelse, äfven der, så har dock icke menniskans
  vilja framkallat dessa tillvarons yttringar, utan krafter, hvilkas
  anor gå ännu längre tillbaka i tiden, än de öfver sin paradisiska
  härkomst så stolta adamiternas. I ödemarkens verld, der de ännu
  otyglade naturkrafterna ha sin fria tummelplats och lefva sitt
  oförfalskade lif, i denna hemlighetsfulla verld gripes vandrarens
  bröst till en början af ensamhetens ängslande inflytande, ty han
  fattar blott dunkelt elementernas ursprungliga och allvarliga språk,
  detta naturens urspråk som i otaliga dialekter bär ett vittnesbörd om
  samma skapares allmakt, ur hvars outgrundliga väsende äfven menniskan
  framgått, hon, hvars planer och verk blott äro stora då de mätas
  med hennes egen uppfattnings måttstock. Vill du stanna här i denna
  underbara ensamhet, vänlige läsare, lära dig förstå skogsverldens
  rika mångfald och uppbygga din själ vid dess högtidliga lofsång
  öfver alltings upphof? Eller bäfvar du för ensamheten och tystnaden
  rundtomkring dig? Du förstår ännu icke deras betydelsefulla språk
  och derföre bleknar du vid tanken på ett sådant eremitlif, såsom du
  kallar det på ditt menniskospråk.
  
  Nåväl, jag vill visa dig en annan tafla ur naturens stora lif; kom,
  följ mig till den brusande forsens brädd. Bäfvar icke din själ
  tillbaka för denna dialekt af naturens eviga tungomål? Fruktar du
  icke det oafbrutna dånets tordönsljud?
  
  Här står du vid fallets fot, höj din blick och skåda upp till
  detsamma. Framför dig upprullas en tafla af det naturkrafternas
  väldiga gladiatorspel som kallas Imatra. Från de trotsiga klipporna
  återstudsa de i yrande fart framrusande jätteböljorna med krossade,
  skumomhöljda pannor -- en storartad kamp, evigt förnyad med
  outtröttliga krafter, ty det är sann natur, ett ståtligt stycke
  gudaverk i denna skapelse.
  
  För dem af våra läsare som icke sjelfve sett denna, onekligen den
  största fors i Europa, må följande tjena såsom ett slags beskrifning.
  Den stora Wuoksenelfven, genom hvilken Saimas vattensystem uttömmer
  sig i Ladoga, sammantränges ungefär en half mil från sitt utflöde
  ur förstnämda sjö emellan höga klippväggar och bildar i den genom
  graniten sprängda, smala rännan en fors, hvars vattenmassor med
  åsklikt dån i en enda lavin af nedstörtande skum med otrolig
  hastighet och vittnande om en oerhörd kraft ila att uppnå ett
  rymligare becken. Stället är beläget ungefär sex mil ifrån staden
  Wiborg i sydöstra Finland samt i en ödslig, vid elfstränderna
  romantisk trakt. Forsens hela längd torde vara trehundra famnar
  och fallets höjd ungefär sextio fot. För att rätt förstå detta
  naturskådespel måste man se det flera gånger. Det första intrycket
  är ganska egendomligt. För den från forsens fot uppåt det långa
  skumbandet blickande åskådaren förefaller det i början som stode
  hela denna massa alldeles stilla, och först sedan ögat en stund vant
  sig vid den imposanta synen urskiljer detsamma den hastiga rörelsen
  framåt i de bokstafligen öfver hvarandra störtande och liksom sig
  sjelfva uppsväljande vattenhvirflarne. Ett moln af fina vattendunster
  sväfvar öfver det i sina granittjettrar vildt rytande elementet och
  solens strålar bryta sig i alla regnbågens färger i de genomskinliga,
  af och till böljande dunstmolnen. När månen en klar Augustinatt
  kastar sitt trollsken öfver Imatra, då är det som skulle vidunderliga
  luftgestalter sväfva öfver detta dånande kaos, än kommande den
  hänförde åskådaren alldeles nära och liksom erbjudande honom ett
  famntag med löfte om evig ro dernere i det evigt oroliga djupet,
  än hastigt vikande tillbaka liksom vid menniskans åsyn uppskrämda
  elementarandar eller måhända flyende skuggor af de olycklige som i
  Imatra sökt och funnit sin graf, men hvilkas själar dock ingen ro
  hafva, änskönt deras kroppsliga hyddor krossats. Tid efter annan
  tyckes forsen fordra en sådan tribut af den öfriga verlden och
  sägner om sorgliga tilldragelser af denna art äro mycket gängse i
  trakten. -- Icke allenast talrika resande från hela Finland utan
  äfven från S:t Petersburg samt andra utländingar besöka om sommarn
  Imatra, hvarest vid tidpunkten för vår berättelse ett godt hotel
  var inrättadt. Men industrien hade icke då ännu, hvilket numera är
  händelsen, här uppfört fabriker af hvarjehanda slag. Då var Imatra
  ännu blott målet för skådelystne resandes och naturbeundrares besök.
  
  Det är till detta "berömda ställe" vi nu fört läsaren och läsarinnan.
  Det är förmiddag och få eller inga besökande tyckas ännu ha
  anländt den dagen. Osedda, såsom författare och läsare städse äro
  för de i en berättelse uppträdande personerna, gå vi framåt och,
  se der, vi mötas snart af en blid företeelse i det vilda fallets
  omedelbara grannskap. Behagfullt lutad emot ett klippblock står
  ensam en ungdomlig qvinnogestalt, försänkt i betraktande af forsens
  nedvältande vattenlavin. Jag ser, sköna ungmö, att ditt hulda anlete
  förklaras i stum beundran och att din blick med ett otolkbart uttryck
  i sin varma glans följer de brådstörtande hviflarnes dundrande tåg
  framåt. Jag ser att din själ tjusas af hvad dina sinnen förnimma, och
  forsens språk tror du dig förstå bättre än den ensliga skogens sus.
  Här fattar dig naturens storhet omedelbart, utan att din tanke först
  väckes, du är öfverväldigad, sköna betrakterska, -- hela din själ har
  samlat sig i ditt öga och du bildar, tillsammans med den skummande
  forsen, en herrlig tafla för min inre syn: behagen, beundrande den
  otämjda naturkraften. I ett målningsgalleri skulle jag måhända kalla
  denna bild "Gracen och titanen", men här måste jag sanningsenligt
  nämna den vackra betrakterskan vid hennes menniskonamn, ty det är --
  Jenny Bertram vid Imatra fall.
  
  Ja, så långt hade de kommit på sin nu förverkligade "inkognito-resa",
  och tant Agatha satt på en klipphäll icke långt ifrån det ställe
  der vi sett skön Jenny stå. Tanten tycktes vilja mera med örat än
  ögat egna sig åt njutningen af det vilda skådespelets storhet, som
  åstadkom en för henne alltför stark nervskakning. Hennes hufvud
  svindlade då hon blickade ned i hvirflarne, hade hon sagt, och den
  goda damen hade ganska rätt i hvad hon sade, ty detsamma har händt
  och händer mera än en af de talrika Imatra-besökande.
  
  
  
  
  9.
  
  Inkognito resande.
  
  
  Jenny och tant Agatha hade anländt till trakten för ungefär en vecka
  sedan. De bodde icke på hotellet utan en half mil derifrån på den
  andra, östra sidan af elfven, der de, för den återstående delen af
  sommaren, genom den artige hotelvärdens bemedling, åt sig förhyrt
  det vid forsens början belägna, af sin egare nu icke bebodda, vackra
  landstället Ojala. Härifrån företogo de dagligen promenader utmed
  forsens östra sida, men i dag hade de beslutit sig för en utflygt
  till den vestra, "paviljongsidan" af Imatra, som i allmänhet erbjuder
  en mera storartad vy af foren. Våra damer hade passerat Wuoksen vid
  Siitola färja och derifrån, under många suckar från tant Agathas
  sida, medelst infödingarnes i trakten vanliga fortskaffningsmedel,
  en tvåhjulig kärra förspänd med en häst, begifvit sig till fallet,
  der de hade för afsigt att tillbringa hela dagen. Värden på hotellet,
  hvilken i yngre år varit kammartjenare hos en grefve, var sjelfva
  artigheten personifierad, ty han ansåg damerna på "Ojala", hvilka
  icke kunnat ditflytta utan att väcka ett visst uppseende i den
  aflägsna landsorten, för "ett mycket förnämt folk". Han var svensk
  till börden ooh bibehöll "midt i bondlandet" sitt svenska uttal. För
  öfrigt respekterade han på det högsta herrskapets "inkognition" ehuru
  han inom sig beklagade detta förhållande, ty han visste af erfarenhet
  att äfven de förnäma då kunna lefva mera "oskinneradt". Hvarföre de
  svenska fruntimren just hyrt Ojala, kunde han icke få reda uppå,
  trots alla sina diplomatiska frågor, och han kom slutligen för sig
  sjelf till den slutsatsen att antingen var unga fröken "alldeles
  tokig i vattenfall", eller ock hade han fått i sitt grannskap ett
  ganska hemlighetsfullt herrskap, måhända polska flyktingar, fast de
  talade så bra svenska. Det var under den polska uppresningens sista
  dödsryckningar. Kanske att mannen, den polske grefven, stupat och
  familjen, ty att "frun" var svenska det var han säker på, återvände
  nu till överge. "Ja, ja", så tänkte herr Pettersson, "dom ä' allt
  polska 'emigramanter', det börjar jag nu sätta all tro till. Och
  länsmannens frågor i går, hvad kunde de väl betyda? Men jag är sjelf
  svensk och dom är förnämt folk; jag vill inte förråda dom, men jag
  skall vid middagen ge dom en fin vink om saken. Imellertid skall jag
  gå åstad och säga till att bordet är serveradt." Och herr Pettersson
  gjorde så.
  
  En kort stund derefter syntes tant Agatha och Jenny långsamt
  promenerande komma genom "parken", såsom en liten inhägnad skogsdunge
  invid "hotel-paviljongen" benämdes. Vid middagen, som var ganska
  smakligt anrättad, passade herr Pettersson sjelf upp. Till hans
  synnerliga belåtenhet sade herrskapet till om en butelj godt, lätt
  vin. En viss fruktan deröfver att "den goda middagen eftersom det var
  bara fruntimmer" skulle aflöpa utan vin, på hvilken artikel vår värd
  förtjenade mera än på den feta laxforell, den kycklingsstek och de
  delikata hallonen som serverades, hade ett ögonblick uppfyllt hans
  ganymedessjäl med oro och det verkligen mera för det goda skenets
  skull än förtjenstens. Nu var dock allt såsom det skulle vara och
  icke utan en smått löjlig högtidlighet ställde herr Pettersson fram
  en butelj "Chateau Yquem", det fina, doftande franska vinet. Med en
  åtbörd af oefterhärmligt behag och en enkel artighet som icke tillät
  någon misstydning frågade vår lilla fröken om icke deras snälle herr
  "kommissionär", så kallade Jenny alltid hotelvärden, ville göra dem
  nöjet att sjelf smaka ett glas af det ypperliga vinet. Pettersson,
  smickrad af kommissionärstiteln, hvilken han gaf utsträckning af
  "kommissarie", blef hänförd af det nedlåtande anbudet. "Alldeles som
  salig grefven gjorde på resor", tänkte före detta kammartjenaren
  och hans hjerta svällde af välvilja för "gentila" middagsgäster.
  "Nu eller aldrig skall jag säga dom allt", mumlade han för sig
  sjelf i det han ställde det gröna, slipade vinglaset på kanten af
  bordet. Jenny slog leende uti af den doftande, ljusgula drufsaften.
  Fruntimren drucko vänligt herr Pettersson till och denne smakade
  med välbehag på vinet, samt ställde glaset blygsamt längst bort vid
  bordsändan.
  
  "Vigtiga nyheter från Polen", började vår Imatradiplomat, "det står i
  tidningarne att 'insurschanterne' förlorat en stor batalj."
  
  Damerna utbytte en blick sinsemellan, men ehuru de befunno sig så
  nära ryska gränsen, kunde den frimodiga Jenny dock icke underlåta att
  yttra: "Stackars Polen!"
  
  "Herre min Gud!" utropade Pettersson, "om jag på något sätt sårat, så
  var det emot min vilja, men se det är så att, att om deras nåder ha
  slägtingar der i landet, så..."
  
  "Hvad då?" frågade den yngre af damerna nyfiket.
  
  "Så då, då", stammade hotelvärden, "se våran länsman..."
  
  "Hvad då?" upprepade Jenny sin fråga med en min af komiskt allvar, ty
  hon började nästan ana hvad det gällde.
  
  "Herre Gud i himmelen!" utropade nu den olycklige värden, som genom
  den öppna dörren hade fri utsigt åt gården, "när man talar om den
  onde är han inte långt borta, der kommer han nu i egen person!" Och
  med en rörelse snabbare än vi kunna omtala densamma skyndade han
  fram till Jenny och hviskade: "Varen lugna, jag skall försöka att
  arranschera allt till det bästa." Han ilade ut.
  
  Nu sågo tanten och vår vackra, käcka hjeltinna något förvånade på
  hvarandra.
  
  "Det måtte vara något löjligt missförstånd i det här", utbrast Jenny
  och försökte skratta.
  
  "Blott vi inte få något att skaffa med den rysliga ryska polisen!"
  hviskade tant Agatha, "ack barn, barn, nu ser du huru det går till i
  Finland."
  
  "Annu har då ingenting händt, som kunde vara oroväckande", sade Jenny
  med återvunnen fattning. "Se så, der ha vi dem, var blott lugn, tant
  lilla, och låt mig föra ordet."
  
  Dörren, som värden stängt igen efter sig, uppläts och med bondaktig
  vigtighet i sina åtbörder, inträdde en herreman med rödblommiga
  kinder och plirande ögon. Han var iklädd ett slags uniformsrock och
  på hans mössa, hvilken han icke aftog förr än han gjort några steg
  inåt rummet, glänste en kokard. Det var länsmannen; han åtföljdes
  af Pettersson. Den höge funktionären bevärdigade de närvarande
  fruntimren till en början icke ens med en blick utan aftog långsamt
  sin mössa och läggande den på ett sidobord, så att den ofvahnämda
  kokarden var fullt synlig, tilltalade han värden. Han kom härvid att
  vända damerna ryggen. Troligen ansåg han detta sätt att uppträda
  fullt enligt med sin tjenstemannavärdighet.
  
  "Pettersson", frågade länsmannen i nedlåtande ton, "är här mycket
  resande i dag?"
  
  "Endast några få,", svarade denne, "men annars har det varit mycket
  besök i år."
  
  "Jag tror vi taga våra sjalar och sätta oss i lilla paviljongen",
  sade Jenny.
  
  Damerna stego upp, hvilket föranledde länsmannen att något tvärt
  vända sig om. Jenny hjelpte tanten med sjalen och de togo några steg
  åt dörren.
  
  "Vi önska dricka kaffe i lilla paviljongen dernere," sade Jenny, med
  en lätt helsning, till Pettersson. Denne bugade sig. Länsmannen, som,
  trots sin påtagna myndiga uppsyn, blifvit något förlägen för den
  värdighet i hållning och skick, som damerna ådagalade, uraktlät att
  helsa, och förargad öfver sitt eget oskickliga beteende, öfvergick
  han med en hos obildade men egenkära personer ofta inträffande
  vändning från tafatt förlägenhet till framfusig påflugenhet; de tro
  väl detta höra till goda ton.
  
  "Herrskapet är från utlandet, tror jag?" sade han, helsande med
  löjlig nedlåtenhet. "Nå, hvad tycks om Imatra? Vacker utsigt här,
  inte sannt och..."
  
  "God middag!" svarade Jenny alldeles allvarsam, neg mycket djupt och
  hoppade lätt och graciös som en gazell genom dörren, i det hon sände
  den förbluffade länsmannen en blick, så full af återhållen skrattlust
  att denne, alldeles förvirrad af dess uttryck, knappast märkte att
  äfven den äldre damen med en stum, afmätt helsning lemnade rummet. --
  
  Sedan Jenny och tant Agatha intagit sitt kaffe och under till större
  delen stillatigande beundran egnat den herrliga forsen ännu någon
  timme, tänkte de omsider uppå att anträda hemfärden. De begåfvo sig
  alltså upp till hotellet, der de möttes af en öfverraskning, hvars
  art och natur vi dock först meddela i ett följande kapitel.
  
  
  
  
  10.
  
  En "administrativ tjensteman".
  
  
  "Fördömd liten satunge!" hade den värde länsmannen förargad utbrustit
  då han såg att fruntimren så der utan vidare krus lemnat salongen,
  och han gjorde min af att följa efter.
  
  "En himmelsk sötunge, ville väl bror säga", inföll Pettersson i det
  han framräckte den kokardprydda uniformsmössan.
  
  "Ja, f-dt vacker är hon, den yngre menar jag", brummade länsmannen,
  tog mössan och lade den åter på bordet samt fortfor sedan, lugnande
  sig:
  
  "Jasa, det der är nu de omtalade utländskorna, Hm, hm, vi
  administrativa tjenstemän böra ha reda på allt som försiggår i vårt
  distrikt, men, Pettersson, gif mig imellertid en butelj bäijerskt,
  det är f-dt varmt i dag."
  
  Värden skyndade efter ölet. Under tiden kastade länsmannen en
  forskande blick på middagsbordet.
  
  "Tre vinglas", mumlade han, "hå, hå, det börjar se besynnerligt ut.
  Kanske att någon smugit sig ut genom fönstret? Den der saken tål en
  liten undersökning. Jag skulle just nu behöfva någon sådan der affär
  för att visa hvad jag är för en karl."
  
  Pettersson inkom och serverade ölet. Efter en grundlig styrkedryck
  vände sig länsmannen till honom och sporde:
  
  "Nå, hvar är den tredje i sällskapet?"
  
  "Den tredje i sällskapet?" sade hotelvärden förvånad, "dom äro bara
  två fruntimmer, det jag vet."
  
  "Men det tredje vinglaset, hvarom vittnar det?" återtog kronans man i
  sträng ton. "Sätt sig inte i omständigheter, Pettersson."
  
  Hotelvärden bleknade något och ville svara, men länsmannen fortfor:
  
  "Jag är din vän, Pettersson, men det säger jag dig på förhand att
  vi administrativa tjenstemän ha inga anseende till personen när det
  gäller för staten, vigtiga frågor, och all vänskap tiger då. Hvar är
  den person, som druckit ur det tredje glaset?" Och länsmannen pekade
  med en storinqvisitors uppsyn på det vid ena bordsändan stående till
  hälften urdruckna vinglaset.
  
  "Det tredje vinglaset", sade nu den åter lugnade värden med komisk
  förlägenhet, "det tredje glaset,bror Smilander, var för mig."
  
  "Hvasa", utbrast länsmannen, "för dig? Det tror jäg inte. Jag
  befaller dig i lagens namn att du lyder lagens befallning denna gång
  -- eljest är jag tvungen att gå helt annorlunda tillväga."
  
  Med möda lyckades det Pettersson, som tillika på intet vis ville
  förråda sina egna tankar om fruntimren, att öfvertyga den i sina
  förhoppningar något svikne tjenstemannen om sannfärdigheten af
  sin omständliga berättelse rörande den af fruntimren honom visade
  artigheten. Smilander drack ur sitt öl och mumlade halfhögt: "Att
  bjuda en värdshusvärd på vin -- är simpelt, eller också är det ren
  beräkning för att ha en vän i viken. Men jag uppoffrar Pettersson
  om jag blott kunde göra något af den här historien, någonting som å
  högre ort ådagalade min tjensteifver och mitt nit. Hm, om det varit
  mig de inviterat, då kunde jag inte säga någonting om saken, ty jag
  har alltid haft god tur hos fruntimmer, de må nu vara födda här eller
  der -- men att såder 'göra sig grön', han tänkte härvid på de gröna
  vinglasen, för en värdshusvärd bebådar någonting helt annat."
  
  Som han imellertid icke ville låta sin i eget tycke qvicka ordlek
  gå förlorad, vände han sig, redan på förhand skrattande, i det
  han pekade på de gröna glasen, till värden och sade: "Jaså de der
  fruntimren 'göra sig gröna' för dig?"
  
  Pettersson blef åter smått ängslig, men länsmannen märkte det icke,
  ty han fortsatte sin tankegång högt:
  
  "Ja, ser du, det hade varit en annan sak om de bett mig göra sig
  sällskap, jag är fruntimmerskarl, jag, och alla flickor ä' galna i
  mig, Pettersson, och det är inte att undra öfver heller, -- tretio
  år, god inkomst, hygglig karl, hvasa?"
  
  "Nej, gu'bevars", svarade den andre förbindligt, "bror är allt en
  helt 'douschuant' karl, ska' jag säga."
  
  "Åh ja, när man så vill", återtog länsmannen och kråmade sig
  sjelfbelåtet. "Men när ämna de sig hem igen? De bo ju på Ojala?":
  
  "De ha till i qväll beställt min häst och 'trilla'," skyndade sig
  Pettersson att svara.
  
  "Jag har lust", sade herr Smilander, "att göra en visit hos dem.
  Ganska täck varelse, den yngre. Nå, Pettersson, hvad heter din
  skönhet?"
  
  "Den äldre damen heter Stråle", svarade den sålunda tillfrågade, "och
  den yngre är väl hennes fröken dotter, kan jag förstå."
  
  "Ingen titel?"
  
  "För mig uppgåfvo de ingen titel -- rätt och slätt Stråle."
  
  "Adligt namn kantänka", återtog länsmannen, "men det kan finnas
  ganska vanliga 'strålar' också, till exempel dina strål-likörer, bror
  Pettersson." Och Smilander skrattade godt åt sin ordlek numro två och
  herr Petterson ansåg för sin pligt att skratta med "höga öfverheten".
  
  "Får det kanske lof att vara en sådander 'vanlig'?" frågade han
  inställsamt.
  
  "Qvickt sällskap skärper vettet", utbrast Smilander, "tag hit då en
  'stråle', så skall jag dricka fröken Stråles skål."
  
  Sedan det ljudliga skrattet, som följde på denna tredje upplaga af
  de smilanderska qvickheterna, lagt sig samt likören förtärts, tog
  länsmannen afsked i det han tillade: "Helsa de utländska damerna och
  säg att jag i morgon gör min visit på Ojala. Adjö."
  
  "Dumt", mumlade Pettersson efter den bortåkande, "att jag
  skulle nämna Ojala-herrskapets namn, då dom ändtligen vill vara
  'inkognischonerade'! Men hvad skulle jag göra? Emellertid vill jag
  inte omtala det för andra frågare härnäst, ty inte behöfver jag ju
  känna till det. Men se, minsann, der kommer en vagn med resande", --
  och han skyndade att emottaga de nya gästerna.
  
  
  
  
  11.
  
  Öfverraskningar.
  
  
  Då tant Agatha och den älskvärda fröken Jenny i akt och mening att
  anträda hemfärden nalkades hotel-paviljongen, hade det nyss anlända
  ressällskapet, som bestod af två herrar och ett fruntimmer, redan
  hunnit göra sig hemmastadt i salongen. Fruntimret och den ene af
  herrarne tycktes vara gamla goda bekanta med värden på stället och
  de helsningar som blifvit utbytte å ömse sidor hade varit ganska
  vänskapliga. Derefter hade den ene af herrarne och Pettersson dragit
  sig tillbaka för att, såsom den resande sagt, likså godt först som
  sist tala om affärer.
  
  Då tanten och Jenny inträdde, voro derföre endast två af de nya
  gästerna i salongen och dessa tycktes vara i begrepp att företaga
  en promenad för att bese fallet. Kavaljeren, som stod med ryggen åt
  dörren, yttrade just i detta ögonblick till den unga damen, ty ung
  och vacker var hon, det kunde Jenny genast se: "Jag har oaktadt det
  mäktigt manande dånet inte ens kastat en blick genom fönstren och jag
  skall helt och hållet underkasta mig fröken Ainas anordningar. Skall
  jag nu kanske binda en duk för ögonen?"
  
  "Det skall jag göra", klingade en munter stämma och Jenny sprang
  behändigt fram samt betäckte bakifrån med sina små händer den
  talandes ögon. Tant Agatha stod mållös af förvåning öfver den
  oerhörda frihet hennes ystra systerdotter tagit sig emot en främmande
  mansperson och den unga finskan, ty läsaren har väl gissat att det
  är Aina Ros, tog först ovilkorligen ett steg tillbaka, men hennes
  förvirring gaf snart rum för en skälmsk känsla af sympati och i det
  hon vexlade en tyst helsning med den leende Jenny sade hon:
  
  "Gissa, herr Stenrot, gissa hvem det är; jag nästan anar det."
  
  "Vid alla himmelens makter, jag befinner mig i trolleriets hemland!
  -- Jenny, vackra, tokiga, snälla Jenny, -- det kan inte vara
  någon annan än du!" utropade vår vän Erik alldeles "forbaused" af
  öfverraskning. "Men huru i himmelens namn befinner du dig här? Och",
  -- han hade nu fått ögonen fria, -- "hvad ser jag? Tant Agatha också!
  Jo, det var en nätt sommartur, det här!"
  
  Men ingen hörde på honom, icke ens tant Agatha, som nedsjunkit på en
  stol och med händerna i kors på sitt bröst blott yttrade de orden:
  "Erik -- alltså det var Erik; nå då var det inte så farligt." Ur Aina
  Ros' vackra öga föll i all hemlighet en hastig blick på Erik. Kanske
  hon ville utleta hvilket intryck den mångomtalade Stockholms-kusinens
  plötsliga uppträdande gjort på hennes artige reskamrat och hittills
  oinskränkt hängifne riddare. Emellertid vände sig Jenny till den unga
  finskan och sade:
  
  "Förlåt, fröken Aina -- men min kusin har ju redan presenterat mig
  såsom den tokiga Jenny? Fröken Aina Ros -- inte så? Min tant, fröken
  Stråle."
  
  "Jaså", tog nu Erik, som i någon mon hemtat sig från sin förvåning,
  till ordet, "jaså, all vidare presentation är onödig -- ja, det
  liknar verkligen Jenny. Se, sådan är hon; har jag kanske sagt för
  mycket, fröken Aina? Men låt mig nu riktigt helsa på er. Goddag,
  snälla tant och välkommen till Finland", han kysste den vänliga damen
  på hand och fortfor sedan: "goddag äfven du, putslustiga yrhätta.
  Alltså, detta var målet för den hemlighetsfulla inkognitoresan?"'
  
  "Ja, käre Erik", sade Jenny och räckte honom sin hand, "sådana turer
  gör man utan resehandbok."
  
  Erik rodnade vid denna anspelning på hans egenskap af Jennys vanliga
  resekavaljer, men han kunde dock icke bli förargad på den vackra
  kusinen såder vid det första återseendet. Medan de två damerna gjorde
  hvarandras bekantskap medelst det slags frimureri, som i dylika fall
  är egendomligt för unga flickor, vände han sig derföre till tanten
  med en fråga huru allt detta gått till?
  
  "Jenny gaf sig ingen ro förr än äfven hon skulle komma till Finland",
  blef svaret, "och, gode Erik, du får allt höra ännu besynnerligare
  saker och ting om och när allt sker såsom Jenny planerat, -- men det
  är ju sannt, jag får inte sqvallra ur skolan."
  
  Jenny, som kanske befarade att tanten under inflytande af den
  första öfverraskningen skulle göra Erik några alltför förtroliga
  meddelanden, gaf dock snart samtalet en mera allmän riktning.
  
  Nu återkom Ros, som af hotelvärden fått veta att till trakten
  anländt två förnäma damer från Sverge, äfvensom att den äldre af
  dem bar namnet Stråle. Blott med möda hade han kunnat dölja sin
  öfverraskning och sinnesrörelse då han derjemte af den meddelsamme
  värden erfor att dessa damer nu befunno sig inne i salongen och att
  de sannolikt sammanträffat med hans ressällskap. Då han inträdde var
  han visserligen något blek, men till det yttre lugn, och han helsade
  nästan hjertligt på tant Agatha i det han påminte henne derom, att
  då de sist togo afsked af hvarandra, hade detta skett vid brädden af
  ett litet vattenfall i Skotland och nu egde deras alldeles oförmodade
  återseende rum vid dånet af en fors i hans undangömda hemland.
  
  Mötet mellan Jenny och Ros var af helt annan art; det vittnade väl
  icke om ömsesidig förlägenhet, de voro ju båda för stortänkta att
  behöfva bli "förlägna" för sina känslor, men der låg ändock ett
  visst tvång öfver dem. Det var liksom hade de frågat hvarandra: och
  hvad skall nu hända? I Jennys blick låg dock mera förtröstan än oro,
  medan Birger, så godt han kunde, sökte dölja sin inre rörelse. Det
  skulle ha gifvit de tre öfriga personerna i det lilla sällskapet
  mycket att tänka på, detta sätt att helsa på hvarandra, om de fått
  rådrum dertill, men tant Agatha som småningom började "finna sig i
  situationen" afbröt alla hitåt lutande betraktelser genom att vända
  sitt tal direkte till den ena af de icke handlande utan fastmera
  lidande personerna.
  
  "Jenny, min skatt, betänk huru egendomligt! Då vi sist råkade herr
  Ros var det vid ett vattenfall och nu träffas vi åter vid ett sådant!"
  
  "Ganska egendomligt", ljöd Jennys svar i nästan hviskande ton.
  
  "Mår du illa, Jenny lilla?" frågade nu tanten oroligt. "Kanske det
  evinnerliga bullret angripit dina nerver?"
  
  "Åh nej", skyndade Jenny att svara och försökte att le, "men härinne
  är så varmt."
  
  Nu kom Ros den stackars Jenny till hjelp.
  
  "Skola vi inte bese fallet?" inföll han, "Erik börjar väl bli otålig?"
  
  "Hm", svarade denne nästan torrt, "min förvåning öfver tants och
  Jennys härvaro har gjort att jag nästan glömt bort hela Imatra."
  
  "Derom borde du dock alltjemt påminnas af dånet", sade Jenny, och
  tillade i det hon gick förbi honom: "Snälle Erik, spela inte längre
  förvånad."
  
  "Spela?" mumlade Erik. "Det är fullaste allvaret."
  
  "Men din förvåning är plågsam för mig", återtog Jenny i samma ton som
  förut.
  
  "Den är", sade Erik bitande, "ett kapitel i resehandboken."
  
  "Tack, kusin Erik, det der skall jag inte glömma", hviskade Jenny,
  "men det är oartigt mot fröken Ros att stå här och hviska." Erik
  rodnade tvärt emot sin vilja, men Jenny skyndade till sin nya
  bekantskaps sida.
  
  Emellertid hade sällskapet brutit upp. Ros bjöd sin arm åt tant
  Agatha. Aina och Jenny ilade förut och Erik såg sig tvungen att följa
  efter, men inom sig erkände han att hans sinnesstämning ingalunda
  var den lämpligaste för att riktigt uppfatta och kunna njuta ett
  storartadt naturskådespel. -- Hvarföre hade hon rest efter honom?
  Och huru listigt hade hon icke vetat att passa på hans ankomst till
  Imatra! Erik kom nu ihog att han i sina dagboksanteckningar talat
  om denna resa. Var hon svartsjuk? tänkte den egenkäre unge mannen.
  Detta var visserligen smickrande för hans fåfänga, men ändock fatalt,
  mycket fatalt, ty Aina Ros var i hans tycke såväl vackrare, som ock
  behagligare och mildare, än den sjelfrådiga Jenny. Och det åtlöje
  sedan, för hvilket han utsattes genom detta sin kusins uppförande!
  Han såg redan i andanom den muntre skådespelaren X. på Hasselbacken
  för vännerna derbortä skildra "den ertappade fästmannens öden".
  Olidligt att tänka på! Det gör oss verkligen ondt om den stackars
  Erik att han skulle befinna sig i en så olycklig sinnesstämning
  första gången han besökte det berömda Imatra och det i Ainas
  sällskap. Ja, det är så mycket förargligare som han, enligt sin egen
  tanke, icke allenast blifvit "näsledd af sin kusin" -- utan till på
  köpet: hvad skulle Aina Ros och hennes bror tänka om denna historia?
  Det såg ju minsann ut som om han verkligen varit en förlupen fästman.
  Det var fatalt, mycket fatalt i den -- af sin egenkärlek missledde
  Eriks tycke.
  
  
  
  
  12.
  
  Vid Imatra.
  
  
  Vid åsynen af den stora naturföreteelsen slets det oaktadt en flik ur
  det täckelse af moln, som höljde Eriks sinne. Den i början likgiltiga
  blicken öfvergick, honom sjelf ovetande, i en beundrande åskådning af
  det imposanta fallet, och i samma mon som de yrande skumhvirflarne i
  bestämdare konturer framträdde för hans på deras vilda lek riktade
  öga, veko det inbillade bryderiets töcken från hans för allt skönt
  och stort mottagliga själ, och den herrliga taflan framför honom
  uppfyllde med sitt majestät hela hans väsende. Hans bekymmer flögo
  bort på forsens dunstmoln, som försvunno i ethern, och det mäktigt
  väckta medvetandet af hans egen krafts otillräcklighet, som här så
  tydligt framställde sig för honom, återgaf hans sinne dess ädla
  hållning och jemvigt. Hans hjerta svällde af tillfredsställelse
  deröfver att han, utan all reflexion, på den omedelbara förnimmelsens
  väg erfor tillvaron af en högre makt än hans egen ringhet. Den
  symboliska handlingen att med sin hand liksom stryka bort molnen från
  sin panna, åtföljdes af en större klarhets utbredning i hans inre.
  Anden höjde sig ur hvardagslifvets och prosans verld och vår vän var
  åter samme poetiske Erik Stenrot som förut. En sympatetisk känsla,
  för hvilken han hvarken kunde eller ens ville redogöra för sig sjelf,
  dref honom till Ainas sida. Jenny, som gått ett stycke längre fram,
  hade han glömt; för honom funnos blott Aina och han vid den eviga
  forsens brädd.
  
  Tant Agatha hade satt sig på en af den lilla paviljongens bänkar,
  och, utan att veta sjelf huru, stod Ros några ögonblick derefter i
  Jennys närhet. Hon märkte icke hans annalkande och hvarje muntligt
  meddelande från hans sida var, der de befunno sig i det dånande
  fallets omedelbara grannskap, en omöjlighet.
  
  Imatras hvirflar ha den egendomligheten att ehuru naturligtvis
  det hela öfver hufvud taget städse erbjuder samma tafla af den,
  så att säga, mest rörliga oföränderlighet, så byta dock -- kanske
  en optisk villa -- de skilda partierna alltjemt om utseende. På
  samma ställe der nyss en jättebölja trotsigt reste sin skumhöljda
  hjessa högt upp... och de lösta, fina vattenpartiklarne, såsom ett
  vildt fladdrande hår, skakades i luften, på samma ställe gapar i
  nästa ögonbliek ett inåt sitt djup mörknande svalg, bekransadt med
  hvitfradgande skumbräddar, och man tycker sig kunna skåda, ned till
  sjelfva bottnen af forsen.
  
  Man skulle tro att detta skådespel åter och åter upprepar sig, och
  så är väl också i sjelfva verket förhållandet, men åskådarens öga,
  huru länge han än betraktar forsvågornas jättetåg framför sig, skall
  nästan aldrig finna att samma slags grupp af sammanstötande böljor
  bildar sig på samma ställe som förut. Uppjagad af en plötslig nyck
  rusar en från det hela liksom lösryckt våg med sin kam högt upp emot
  klippstranden och öfversköljer oförmodadt den plats som åskådaren
  nyss trott vara fullkomligt trygg för sådana påhelsningar och hvilken
  var alldeles torr då han beträdde densamma samt följaktligen på en
  längre tid icke varit utsatt för någon framforsande böljas vilda
  famntag. Ögonblickligt rusar dock vågen, liksom manad med trollmakt,
  tillbaka i det kokande kaos, blottande på flera ställen forsens
  branta sidosluttning, en hemsk nedgång i den brusande afgrunden, till
  hvilken i otaliga små rännilar de högt uppkastade vattendelarne med
  brådskande ifver åter söka bana sig väg utmed klippans slätslipade
  afsatser, glittrande i den oväntadt skådade dagens ljus. En dylik
  våg, en slintande fot, och den sålunda öfverraskade åskådarens öde
  är afgjordt, ty bortryckt i Imatras famn af det tillbakarullande
  svallet, skulle hans jordiska tillvaros ögonblick snart vara räknade.
  
  På en sådan plats, men okunnig om sin fara, stod den föga nervsvaga
  Jenny Bertram alldeles försjunken i åskådandet af de gigantiska syner
  som i hastig oinvexling bildade sig framför det magiskt fängslade
  ögat. Der delade sig just nu en väldig vattenmassa isär och medan
  den ena hälften med höjdt skumbanér i ilande fart fortsatte sin
  gång, drog sig den andra hälften liksom tillbaka. Emellan de sålunda
  uppkomna vattenväggarne gapade ett djup, snarlikt en öppnad famn,
  som emot åskådarne utsträckte sina hvita, skumklädda jättearmar. --
  Jenny lutade sig ovilkorligt framåt i namnlös bäfvan, liksom hennes
  själ icke velat förlora ett enda moment af den hänförande synen -- då
  halkade hennes fot på den sluttande hällen och i nästa stund spolade
  en väldig våg öfver den plats der den älskliga flickan nyss stått,
  en tjusande bild af den hyllning behaget egnar kraftens genius. Det
  vilda elementet röt af raseri att dess sköna rof gått förloradt, --
  ty Jenny hvilade blek och mållös mot Birger Ros' axel. Denne hade,
  förtrogen med fallets egenheter, i det hotande ögonblicket med
  kraftig arm ryckt henne undan den öfverhängande faran och hoppat ett
  steg tillbaka med sin ljufva börda. Räddarens fötter sköljdes af det
  fräsande elementet. Den stora vågen vek tillbaka och fortsatte sin
  brusande gång, men de små rännilarne flydde i glittrande kaskader
  igen till den dånande Imatra-drottens fot, förmälande sitt nederlag
  och hans svikna förhoppning på det sköna rofvet. De slungades af
  den mäktiges vrede ögonblickligt i form af dunster högt upp i skyn,
  der de, upplösande sig i vänliga solstrålars famntag, för dessa
  täljde sagan om sin tillvaros skönaste och sista syn, den ljufliga
  menniskodottern som de, förenade med en väldig våg, velat röfva
  bort från jordisk fröjd och njutning. Nu dogo de gladt för det de
  icke lyckats. Men de goda luftandarne fläktade de små såsom ett
  uppfriskande duggregn öfver den räddade jungfruns marmorhvita anlete
  och aftonsolens milda strålar väckte snart ungdomens röda rosor igen
  till lif på hennes fina kind. Jenny slog upp ögonen och tackade
  sin räddare med en blick, som vatten- och luft- och solstrålsandar
  afundades honom, ty den var innerligt skön emedan den hade sitt
  upphof i ett rent och friskt, af kärlek och tacksamhet uppfyldt
  hjerta. De två menniskorna som nu hand i hand stodo der bredvid
  hvarandra på Imatras klippbrädd, hade båda nyss gifvit och mottagit
  stora gåfvor. Han hade ju återgifvit åt lifvet en af dess vackraste
  rosor och denna ädla ros åter hade, såsom föremål för hans egen
  lilla, men hurtiga handling, i tviflarens bröst väckt hågen för
  det sanna lifvet, som icke vill grubblas bort i töcknigt drömmeri
  utan förhoppningsrikt verka för stora, höga ändamål. Den besvarade
  kärleken, vaknad till klart sjelfmedvetande, hade åstadkommit denna
  förvandling. Sålunda mognade i ett enda ögonblick till verkligt lif
  två goda menniskor: den yra Jenny Bertram till en lycklig brud och
  den tviflande Birger Ros till en nyttig samhällsmedlem.
  
  De stodo, öga i öga och själ i själ, invid hvarandra, sälla i
  hvarandras sällhet, åtminstone ett ögonblick, och intet ord vexlades
  eller behöfde vexlas, ty de talade "blickarnes alltförkunnande
  andespråk".
  
  Men kall som en obeveklig frostnatt sveper sitt dödande dok öfver
  vårlifvets lofvande brodd, -- så stod plötsligen framför Birger
  Ros' strålande lefnadsutsigter den i hans döende faders kallnande
  hand aflagda eden: "att aldrig taga till äkta dottren af ett
  främmande folk" -- och med bleknande kinder tryckte han den älskade
  flickans hand till sitt af onämbar sorg sammanpressade hjerta.
  Emellan dem stod ju den sällhetsdödande skepnaden af en oblidkelig
  fordringsegare; bilden af den döende fadren uppreste sig förebrående
  framför den affallige sonens inre öga. Men en underbar klarhet
  tycktes dock ha utbredt sig öfver Birgers hela själ. Utan inverkan
  hade den korta sällhetens ögonblick icke varit och den nya ed att tro
  på lifvet, hvilken han svurit i det stolta medvetandet af besvarad
  kärlek, gaf hans väsende lugn och fasthet -- men det var vinterdagens
  kalla lugn och fastheten i det våldsamt kufvade lycksalighetsbegärets
  till is frusna framtidsspegel.
  
  Annorlunda gestaltade sig dock framtiden för den sköna Jenny Bertrams
  själ. Blekheten på den älskades kind, vittnande om styrkan af den
  strid som kämpades inom honom, undgick icke hennes klara blick och
  äfven för hennes inre syn stod den manande fadrens ljusskvmmande
  bild. Men genom den i oskuldsfull kärleksglädje rodnande ungmöns
  vaknande väsende gick en så onämbart behaglig ström af lefnadslust
  och tro och ur hoppets framtidsblomma uppstego så tjusande aningar
  och bilder att hon icke trodde den kalla skuggan ega kraft att
  tillintetgöra all denna skönhet. Och så var det: hon slog sina
  vackra, liljehvita armar omkring den älskade mannens hals och
  hviskade i hans öra, förnimbart för honom till och med öfver forsens
  dån, de vingade orden: "Jag tror inte på ett oblidkeligt olycksöde!"
  
  
  
  
  13.
  
  "Ett smultron, vuxet i skuggan."
  
  
  "Hvar har du dröjt så länge, söta Jenny?" frågade tant Agatha oroligt
  den till paviljongen framskyndande unga flickan. "Jag ser inte heller
  till Erik och de andra?"
  
  "Se der komma de alla tre", svarade Jenny i det hon låtsade syssla
  med själen för att dölja sin rörelse, "och nu kunna vi på allvar
  anträda vår hemfärd."
  
  Erik sällade sig till tanten, förklarande att han nu gjorde
  anspråk på att få leda henne. Jenny och Aina ilade åter förut och
  Ros, försjunken i djupa tankar, afslutade tåget. Erik uttalade
  naturligtvis för tanten sin beundran för det storartade vattenfallet
  och återkom städse mycket fintligt till detta ämne hvar gång den
  goda damen sökte föra samtalet på Aina Ros. Sjelf yttrade Exik icke
  vidare någon nyfikenhet öfver anledningen till tantens och kusinens
  oförväntade resa till Finland. Hvad åter de unga flickorna meddelade
  hvarandra få och vilja vi icke förråda, men så mycket kunna vi dock
  säga, att då sällskapet hunnit upp till hotellet, kallade de två
  vackra tärnorna hvarandra du, och icke det ringaste tecken till
  svartsjuka tycktes grumla deras unga vänskaps morgongryning.
  
  Här vore det nu väl vår länge uraktlåtna skyldighet att söka gifva
  en liten skildring af huru de två hjeltinnorna i denna berättelse
  egentligen "sågo ut". Men detta kan vida lättare åläggas än
  verkställas. För det första är det i allmänhet svårt att beskrifva
  unga damers utseende, ty detta vexlar alltjemt karakter efter de
  personer, i hvilkas föreställning en bild af dem skall tecknas.
  För det andra måste beskrifvaren vara mycket på sin vakt för att
  icke, såsom det heter, "mista koncepterna" vid uppräknandet af alla
  de otaliga behag som hvarje ung flicka kan utveckla, om hon bara
  vill. Må derföre den hulda läsarinnan med undseende döma öfver vår
  ofullständiga skildring. Vi kunna till vår ursäkt blott säga att om
  vi icke ingått i detaljbeskrifningar, detta skett i följd af vår
  öfvertygelse att den qvinliga skönhetens väsende icke genom den
  noggrannaste fotografi kan återgifvas fullkomligt sanningsenligt.
  Vi anropa dock vår sånggudinna att vänligen föra vår pensel, då vår
  föresats är så föga egoistisk att vi icke helt och hållet vilja
  behålla för oss sjelfva de vackra syner vi förvisso tro oss ha sett.
  
  Aina Ros, öfver hvars af naturen jemna sinne aderton vårar strött
  sina blida blomster ur ett fridfullt hemlifs ymnighetshorn, hade
  tillbragt större delen af sin tid på landet under sina föräldrars
  hägn. Fadern, en lärd prestman och ifrig fennoman, hade sjelf
  undervisat sin dotter, hvilken efter föräldrarnes nästan samtidiga
  frånfälle, fortsatt ökandet af sitt kunskapsförråd under brodern
  Birgers ledning. Hon hade en god del af den der likheten med "ett
  smultron, vuxet i skuggan", som hennes bror engång skämtvis uppgifvit
  såsom en egendomlighet hos "fennomanskorna". Aina var dock icke
  alltför landtligt blyg, hon var tvärtom ganska frimodig och ett års
  vistelse i Helsingfors hade icke i ringaste mon förändrat den henne
  medfödda lugna hållningen, ett ypperligare vademecum i lifvet, än
  den mest raffinerade salongsvana i verlden. Hon förde sig ledigt
  och behagfullt i hvilken krets som helst, men hon hade en stor
  ehuru omedveten fördel framför många af sina så kallade väninnor i
  staden: hela hennes väsende var liksom kringflutet af en egendomlig,
  vårlig morgonfriskhet. Det oskyldiga uttrycket i hennes glada, blåa
  blick förädlades af ett känslans aningsrika skimmer, och hennes
  tal klingade som lärkans drill öfver ett vaknande vårlandskap. Och
  vår var det också, idel vår inom den jungfruliga barmen och djupa
  men ljusa tankar stodo att läsa på den klara, molnfria pannan. Den
  raka näsan, icke alltför liten, gaf det milda anletet karakteren
  af fasthet, men på den friska munnen log ett muntert löje och en
  liten skalk tittade fram ur gropen på kind. Det enda yppiga i den
  harmoniska företeelsen var det ljusa hårets rika svall, som böljade
  långt ned öfver plastiskt bildade skuldror och hvilket, upplöst
  ur sina flätor och fangsel, kunnat omhölja hela hennes intagande
  gestalt. Sådant var Aina Ros' utseende och vi tillägga ännu, för
  sanningens skull, att hon var en mycket regelbundnare skönhet än vår
  lilla väninna Jenny Bertram, hvars beskrifning vi ha all anledning
  att uppskjuta till en annan gång, emedan vagnarne nu köras fram,
  det vill säga, Ros' vagn, i hvilken Aina och han togo plats, samt
  hotelvärdens "trilla", som i sitt sköte upptog tant Agatha och Jenny.
  Erik Stenrot deremot skulle stanna qvar på hotellet till dess hans
  vän fått hushållet på Muistola i ordning igen efter den fleråriga
  frånvaron.
  
  Afsked togs både hjertligt och ceremoniöst, alldeles såsom
  det vanligen plägar ske, men man beslöt ingenting om nästa
  sammanträffande. Detta öfverlemnades åt slumpen.
  
  Klatsch! och hästarne drogo till, några vänliga nickningar ännu och
  den unge svensken stod ensam qvar på trappan till hotellet vid Imatra
  fall.
  
  
  
  
  14.
  
  Huru Erik tillbragte qvällen.
  
  
  "Hur det än må vara och bli", sade Erik Stenrot leende för sig sjelf
  i det han blickade efter de bortåkande, "i den der gamla vagnen åker
  mitt hjerta sin kos." Som han emellertid var nog mycket "af denna
  verlden" så gick han snart åter in i salongen, tände en cigarr och
  satte sig vid ett af fönstren för att anställa betraktelser. Dagens
  händelser och sinnesrörelser, som i afskedets stund alla sammansmält
  till en enda uteslutande tanke, framställde sig nu åter för hans själ
  i alla möjliga toner och färger. Trött som han var af resan och de
  andra intrycken, ville han dock snart åter slippa denna mönstring
  af ännu så färska minnen och beställde derföre en butelj rhenskt
  vin samt bad sin värd göra sig sällskap. Herr Petterson tycktes ha
  god tur med fint vin i dag, och då han fryntligt framsatte vinet
  och glasen utpekade han leende etiketten: "Liebfraunmilch", sade
  han, men Erik förstod icke kyparvitzen, utan drack värden till och
  inledde ett samtal om väderleken och skördeutsigterna för året samt
  grannarne i trakten. Han ville antagligen begagna den beskedlige herr
  Pettersson såsom en sömngifvande aftonlektyr. Denne märkte dock icke
  sin gästs afsigt, men lyckades deremot i någon mon motsvara hans
  förhoppningar genom sina vidlyftiga historier ur traktens krönika,
  hvarvid alla herrskapen i grannsocknarne fingo passera revy, allt
  till vår stockholmares stora uppbyggelse och lokalisering i trakten.
  Erik undertryckte med möda en gäspning och smuttade på sitt glas.
  Elfvens vestra sida var affärdad och nu kom turen till den östra.
  Länsmannen, häradsskrifvaren med flera företogos och skildrades,
  men den otacksamme, eller fastmera tacksamme åhöraren kände nu
  otvetydigt sömngudens annalkande. Den slocknade cigarren föll ur
  hans fingrar, han blundade, och beställsamma drömelfvor började sitt
  fantastiska bestyr omkring honom, ackompagnerade af den brusande
  forsens oafbrutna dån, på hvars ljudvågor nu, då det yttre ögat var
  overksamt, själen tyckte sig bäras bort till rymder der ett virrvarr
  af omvexlande syner mötte den halfinslumrades lösgjorda fantasi. Han
  tyckte sig, buren i en stor silfversnäcka af Imatradrottens molnlika
  vattenandar, sväfva fram högt öfver lifvets mörka svalg. Och så var
  det likväl såsom skulle han i sin ståtliga bärstol glida fram utmed
  den skummande Imatra. En outsäglig känsla af stolthet vidgade hans
  bröst. Men på den höga, skrofliga klippranden stod hans kusin Jenny
  Bertram och viftade med ett långt skärp, som liknade en resekarta
  öfver Rheinfloden med sidoteckningar, föreställande bönder som ur
  doftande drufvor pressade Liebfraunmilch -- och hennes vackra läppar
  rörde sig och orden hördes tydligt öfver forsens larm af honom som
  åkte i den hvirfveluppburna snäckan: "Glöm inte att anteckna denna
  färd i resehandboken!" Han harmades högligen och ville slunga ett
  strängt ord till den gycklande kusinen, men ett lent rosenfinger
  lades på de i vredesmod öppnade läpparne -- och bredvid honom i
  silfversnäekan satt leende och blid Aina Ros...
  
  "Ja, det gör mig ondt om Rosen", ljöd här hotelvärdens något
  gnällande stämma, synen försvann och Erik for upp ur sin dröm.
  
  "Ros?..." utropade han förvirrad, hvilket Petterson tog för tankfull
  uppmärksamhet, "Ros? hvad hör det namnet hit?"
  
  "Jo jo men", återtog värden, "det hör allt hit också. Han har en
  egendom här i nejden, men den är mycket illa skött. Doktorn har ju
  sjelf för det mesta varit på resor de senare tiderna och hushållet
  går som det går."
  
  Nu blef Erik vaken och afbrytande värdens vidlyftiga reflexioner bad
  han honom helt enkelt berätta huru det stod till med saken. Hvad han
  fick höra var af mera lugnande art än han väntat sig. Emellertid
  fyllde han glasen, tände en ny cigarr och ställde till värden några
  frågor angående de svenska fruntimren. Men här stötte han till
  sin förvåning endast på undvikande svar, till dess han slutligen
  meddelade att unga fröken var hans kusin, utan att han dock lät
  Pettersson ana den öfverraskning mötet med Jenny beredt honom. Han
  fick nu veta om "Ojala-herrskapet" hvad hotelvärden hade sig "med
  visshet" bekant; ibland annat att från Wiborg ankommit ett "dyrbart
  piano" och en präktig ridhäst till fröken äfvensom att hon "brukade
  företaga långa ridter utmed elfvens östra strand, till Wallinkoski
  och till och med längre". Detta ansåg dock Pettersson vara mycket
  oförsigtigt, ty vägen ditåt, som gick genom mörk skog, var enslig och
  fram på hösten "spökade det röfvare i ödemarken".
  
  Omsider begaf sig Erik till hvila och tillbragte en ganska lugn natt.
  De vid värdens lokalskildringar till hälften bortslumrade timmarne
  tycktes för den gången ha tillfredsställt hans fantasis behof af
  drömmar och han vaknade följande morgon kry och munter, gjorde sin
  toilett och steg upp i värdens från Ojala återkomna "trilla" för att
  aflägga en visit hos tant Agatha och sin kusin, der vi väl snart åter
  skola sammanträffa med honom.
  
  
  
  
  15.
  
  Hvad ett månsken får se.
  
  
  Då tanten och Jenny kommo hem den qväll vi sist omtalat, skildes de
  snart åt. Tant Agatha var trött och Jenny längtade att vara allena.
  Deras afsked från Ros och hans syster, som en liten sträcka haft
  samma väg som de, hade också varit kort.
  
  "Får jag spela litet, snälla tant?" frågade den unga flickan i det
  hon kysste den vänliga damen på hand.
  
  "Gerna, mitt barn", blef svaret, "jag sofver till och med mycket
  bättre när du musicerar. Det evinnerliga bullret från vattenfallet
  går då inte så omkring i mitt hufvud, och sjung, söta Jenny, om det
  roar dig, men tänk också på hvilan, vi ha i dag ju riktigt ansträngt
  oss."
  
  Derefter togo de godnatt af hvarandra; tanten gick till sig och Jenny
  inträdde i sitt sofgemak. En liten sal, der pianot stod, åtskiljde
  de två rummen. Tanten bodde på kökssidan och deras svensk-finska
  jungfru, Thilda, som var köksa och tolk tillika, logerade i köket.
  Bakom Jennys rum, åt gårdssidan till, var en obebodd kammare och
  emellan denna och köket en tambur. I en liten sidobyggnad på gården
  bodde ett bondfolk som skötte om det lilla hemmanets fyra kor, en
  arbetskamp och Jennys ridhäst. Så mycket om lokaliteten, nu om något
  annat.
  
  Jenny var icke upprörd oaktadt det som hon i dag upplefvat gjort
  ett djupt intryck på hennes själ. Hon hade icke ens för någon
  omtalat den fara, i hvilken hon sväfvat, emedan densamma för henne
  blott hade en ringa betydelse i bredd med den tysta förklaring, som
  följt derefter. Jenny förenade med en rörlig och liflig själ en
  sällsynt sinnets spänstighet och ehuru hennes känslor ganska lätt
  kommo i svallning, voro dock såväl hennes lynne som ock nerver så
  starka att någon egentlig efterdyning icke egde rum i hennes själ.
  Der låg tvärtom utbredd öfver densamma en nästan lugn stämning. Då
  en djup karakter känner sig sannt lycklig, erhålla dessa hjertats
  högtidsstunder en egendomlig pregel af tyst tacksamhet, i motsats
  till den mera ytliga menniskans känsloutbrott vid någon lyckosam
  vändning i dess öde. Men denna stilla lycksalighetskänsla hade hos
  Jenny icke den ringaste anstrykning af sentimentalitet och hennes
  stämning närmade sig mera ett belönadt barns naiva, friska glädje
  öfver hvad det vunnit, än ett reflekterande öfver sin lyckas höjd
  och djup. Hon njöt af den sköna blommans vällukt som öppnat sin kalk
  i hennes hjerta och tänkte, lifvad af glada förhoppningar, utan att
  tillgjordt rodna, på den tid då äfven han, den hon så högt älskade,
  skulle i lä njuta samma lycka, som nu redan kommit henne till del.
  Med frid i ton och blick sjöng hon sakta några strofer af en enkel
  svensk folkmelodi i det hon gjorde sin lätta natt-toilett. Då hon
  var färdig dermed trädde hon fram till fönstret, sköt undan gardinen
  och blickade ut i den tysta natten. Hennes öga riktades mot den
  mörkblå himlen och liksom utbytte en vänskapshelsning med stjernorna
  deruppe, medan öfver de fint öppnade läpparne en enkel bön smög fram
  till verldarnes herre, som ju äfven unnat hennes lilla hjerta dess
  ljufva lycka. Snart stod hon dock vid sängen och i det hon lösgjorde
  sitt rika kastanjebruna hår och smått kokett slog detsamma öfver
  sina vackert rundade axlar så att det täcka ansigtet tittade fram
  liksom ur en mörk ram, neg hon skalkaktigt för sin egen bild, som
  hon såg i spegeln midt emot, och sade leende: "godnatt, du lyckliga
  flicka derborta!" blåste ut ljuset och lade sig med en känsla af inre
  och yttre välbefinnande i den svällande, hvita bädden, som i sin
  kyska famn mottog den älskliga varelsen. Hon hvilade der under de
  afundsjuka omhöljena liksom en skatt af dolda behag. Månen, älskad af
  och sjelf en älskare af skönheter, ty hvarföre skulle han annars så
  troget följa i skönheten Jordens ledband, utsände nästan torgäfves
  sitt blida sken att emellan gardinerna uppsnappa några drag af den
  slumrande flickan. Skenet skulle sedan beställsamt skildra hvad det
  sett för den högtuppsatte kännaren deruppe, förljufvande sålunda hans
  ensamhet i rymden, ty de andra stjernorna togo föga notis om honom,
  alldenstund han, sålänge de utfört sin ringdans på fästet, ansetts
  såsom en Jordens förklarade kavaljer. Lyckligt inkommet i rummet,
  tack vare gardinerna, dem Jenny glömt att åter draga till och som
  räknas till förhängenas medgörliga och blundande, icke "förklädenas"
  stundsamma familj, smög sig månskenet fram till tärnans bädd. Det
  sade i sitt drabantaktiga hjerta något om det angenäma uti att stå
  på vakt vid unga flickors bäddar, men kände sig liksom något sviket
  i sin herres förhoppningar, ty ett hederligt månsken har inga sådana
  för egen räkning, då det förgäfves sökte leta sig fram för att belysa
  den slumrande ungmöns former. Dock voro de få partier af den hvilande
  skönheten, som uppenbarades, af sådan art att till och med det i
  sitt innersta väsende jungfruligt sinnade månskenet kunde lofva sin
  herre och utsändare en herrlig skörd om det blott lyckats att lyfta
  en liten flik af det omhölje, som dolde nu blott anade skatter. Den
  ena armen var lagd under det vackra hufvudet, den andra hvilade
  behagfull och till en del blottad på det litet undanskjutna täcket,
  hvarvid tillika en skymt af den hvita, fint rundade axeln blef den
  ifrige åskådarens belöning. Det silkeslena håret bildade omkring det
  i ljuflig slummer näpet rodnande anletet en krans af mörka ringlar,
  hvilka, liksom betagne af förtjusning öfver den lilla rosengård de
  omslöto, stannat i sitt fritt böljande, lockiga svall. Ögat var
  tillyckt, dess tindrande strålar lyste nu inåt, men en leende engel
  hade förglömt sig på de purprade läpparnes friska bädd. Månskenet,
  som såg detta, suckade öfver sin natur att blott vara ett sken. Så
  högt dess ursprung än var och så oegennyttig dess karakter, nu hade
  det dock velat vara en aldrig så liten smula jordisk verklighet,
  ty det trodde förvisst att detta behöfdes för att riktigt kunna
  uppfatta stundens behag. Och det stackars månskenet blef i hela sitt
  okroppsliga väsende så närgånget längtande att -- Jenny slog upp sina
  ögon. "Jag kan inte sofva för månskenets skull", sade hon och gled
  lätt ur sin bädd, sköt de små fötterna i de nätta silkestofflorna,
  och stod, med det mörka håret böljande öfver den hvita, tunna
  nattdrägten, på golfvet just midt i månens sken. Men jorddrabanten
  deruppe hade velat jubla högt af tillfredsställelse om han blott haft
  röst dertill och det hänryckta skenet utgjöt nu hela sin glänsande
  ljusflod öfver denna den tysta nattens tjusande uppenbarelse.
  
  "Jag vill spela litet", sade Jenny och sväfvade lätt som en nattlig
  syn till pianot, ur hvars tangenter de fina fingrarne snart
  framlockade en liten tonverld af smältande ackorder. Och tanten sof
  godt i rummet nästintill och drömde vid tonernas milda klang om sin
  egen flydda ungdom och, hvem vet det, sin första och enda, kanske i
  en för tidig graf bäddade kärlek. Men månen deruppe "på fästet blå",
  der han med sitt blyga sken omfamnade den vackra pianisten, tänkte så
  för sig: "Du förtjenar det, och jag hoppas, du hulda jordedotter, att
  snart få lysa öfver din lyckliga bröllopsnatt."
  
  Om nu Jenny anade till den ensamme himlavandrarens tankar, veta
  vi icke, men hon lemnade snart pianot, tilldrog gardinerna i sitt
  fönster i det hon vänligt nickade upp till månen och smög åter i sin
  bädd.
  
  "Nyss drömde jag halfvaken om Aina Ros och kusin Erik att de voro
  förlofvade", sade hon och qväfde med fingret på den skälmska munnen
  ett nästan hörbart skratt, "men nu vill jag riktigt sofva och drömma
  en glad dröm om den bistre fennomanen."
  
  Sådan var, vänliga läsarinna, Jenny Bertram, måhända en afbild af dig
  sjelf.
  
  
  
  
  16.
  
  Två drömmar på en natt.
  
  
  Vi lemnade vår vän Erik Stenrot på väg till Ojala, på hvars lilla,
  men prydliga gårdsplan vi nu möta honom. Vi böra här anmärka att
  Erik aldrig fallit på den tanken att hans kusin möjligtvis hyste
  någon böjelse för Birger Ros. Ehuru bekantskapen i Skotland varit
  ganska intim och Jenny synbarligen var intresserad af umgänget med
  den allvarlige finnen och ofta nog tillbragt flera timmar med honom
  utan annat sällskap än den beskedliga tant Agathas, så trodde dock
  Erik att det endast var deltagandet för hans, det måste han medgifva,
  högsinta planer och varma fosterlandskärlek, som fängslat den unga
  flickans eldfängda själ. På tillvaron af en djupare känsla af
  alldeles personlig natur kom han, såsom sagdt, icke ens att tänka och
  om han tänkt derpå, så ansåg han sin kusin, något som icke vittnade
  synnerligt förmånligt om hans menniskokännedom, för alltför --
  _liflig_ att kunna fästa sig vid en sådan man som Ros. Att emellertid
  Jenny ur hela djupet af sin rika själ älskade Ros har läsaren sett
  och han skall äfven under berättelsens lopp erfara att den ädla
  flickans kärlek icke inskränkte sig till en böjelse af det alldagliga
  slaget.
  
  "Ett egendomligt infall af Jenny, det här", mumlade Erik, "att så
  der plötsligen utan vidare bosätta sig här i ödemarken, men jag
  skall minsann utforska tant och skaffa mig ljus i den här något
  besynnerliga..."
  
  "Godmorgon Erik!" ljöd Jennys morgonfriska röst från den
  granrisbeströdda förstuguqvisten, "det var snällt att du kom så
  tidigt. Medan tant drar försorg om frukosten kunna vi göra en liten
  promenad utåt den här sidan af fallet. Gif mig armen."
  
  Erik följde uppmaningen och de beträdde en väg som ledde utmed
  forsens venstra strand.
  
  "Kan du tänka dig att dånet är vida svagare på den här sidan än på
  den andra; här kan man tala utan att behöfva skrika", sade Jenny.
  
  "Jaså", sade den tilltalade torrt, men inom sig tänkte han: "Hon
  spelar sitt spel förgäfves; jag måste komma sanningen på spåren."
  
  "Hvad tänker du på, Erik?" frågade Jenny vidare. "Se här ha vi en
  liten paviljong, vi också. Tag plats och låt oss prata litet; tänd en
  cigarr om du behagar."
  
  "Minsann, goda Jenny", utbrast nu vår vän, "du tyckes taga vårt
  plötsliga sammanträffande såsom en helt vanlig händelse; jag
  åtminstone var alldeles oförberedd derpå."
  
  "Men deremot inte jag, kusin Erik", genmälte vår lilla forsfröken,
  "jag visste ganska väl att du skulle komma hit med Ros" -- hon
  rodnade litet -- "och hans syster."
  
  "Huru visste du det då? Aha, ja, af mina dagboksanteckningar, kan jag
  förmoda. Men hvad i all verlden vill du göra här?"
  
  "Gissa, mon cher, kanske har jag samma planer som du -- jag ämnar
  måhända i likhet med dig..."
  
  "Jenny!" afbröt den unge mannen och nu var det hans tur att rodna,
  "hvad ämnar du i likhet med mig?"
  
  "Jag skall till svar citera dina egna ord. Jag vill se huru en ung
  nation går till väga då den arbetar uppå att grundlägga sin framtid."
  
  "Du? Och det här vid Imatra?" utropade Erik.
  
  "Ja, nästan lika bra som i Helsingfors' salonger, men _de_ finnas
  också på min promemoria."
  
  "Och derföre har du öfvertalat tant Agatha att hyra detta
  landtställe? Jenny, goda, snälla Jenny, var nu ett ögonblick
  allvarsam och bekänn att det blott var ett underligt infall af dig
  att företaga denna resa. Tänk. hvad skola menniskorna i Stockholm
  säga derom och vore det roligt om du i skämttidningarne finge läsa
  hvarjehanda qvickheter om Jenny Bertram..."
  
  "Vet du hvad, kusin Erik", afbröt den unga flickan helt allvarsam,
  "jag börjar nästan tro att Jenny Bertram inte återvänder till
  Stockholm."
  
  Om Imatra plötsligen stannat i sitt lopp eller dess dån med ens
  förstummats, lemnande rum åt en graflik tystnad, hade detta knappast
  kunnat till den grad förvåna Erik, som dessa hans kusins ord nu
  gjorde.
  
  "Ämnar du kanske helt och hållet bosätta dig _här?"_ utropade han och
  såg helt bestört ut.
  
  "Det tror jag _inte"_ svarade Jenny lugnt. "Men hvartill dessa
  frågor? Jag är här -- och du är ju också här. Jag forskar likväl inte
  efter _hvarföre du_ är här."
  
  "Ja, emedan du känner mina planer..."
  
  "Dina planer -- vid Imatra, gode Erik? Vet du, till kunskap om dem
  kan jag endast drömma mig -- och det har jag gjort i natt. Ja ja, jag
  drömde verkligen i natt om dig och att vi voro..."
  
  Ett muntert skratt afbröt fortsättningen.
  
  "Vi voro?" upprepade Erik något orolig, "vi voro?"
  
  "Hvad mer, kusin Erik!" inföll Jenny helt naivt, och stora
  svettdroppar af ängslan frampressades på Eriks panna då hon med en
  utomordentligt skalkaktig blick på honom fortfor: "Vi voro, hvad
  jag länge förutsett skulle inträffa, vi voro, du och jag -- i
  Helsingfors."
  
  "Jaså, inte förlofvade!" sade Erik med lättadt hjerta för sig sjelf
  men ansåg dock för tids- och platsenligast att något skarpt tilltala
  sin kusin. Dessutom kände han sig i viss mon förnärmad genom det
  gyckel Jenny uppenbart tillät sig med honom. Han sade derföre:
  
  "Jag kan inte gilla dessa tokerier. Du vet att jag menar det
  uppriktigt väl med dig och jag fruktar..."
  
  "Nåväl Erik", föll den unga tärnan honom, plötsligt alldeles
  allvarsam, i talet, "nåväl, jag vill då också uppriktigt berätta för
  dig min underliga dröm i natt. Tänk sedan om mig hvad du vill."
  
  "Berätta!" sade Erik icke utan en viss nyfikenhet.
  
  "Vi voro i Helsingfors, du och jag, kusin", började Jenny, "och vi
  befunno oss i ett stort sällskap. Der talades mycket om allehanda
  allvarliga ting, om folkets rätt och nationalitet, om gammal och ny
  kultur och andra stora lifsfrågor. Jag tyckte, i drömmen förstås, att
  det var mycket uppbyggligt, i synnerhet då en af talarne med varm
  vältalighet skildrade sitt ur seklerlång dvala uppvaknande folks
  stora framtidsförhoppningar och tillika med varnande stämma hotade
  med andligt beroende och undergång om detta folk skulle lita på
  någonting annat, än sina egna krafter; men han sade att dessa krafter
  voro två och att man icke behöfde misströsta om framgång ifall de
  inginge en förening med hvarandra. Jag förstod nog att det var fråga
  om det finska folket och dess ädla kamp för sitt andliga sjelfbestånd
  och jag kände inom mig att den ena af de två verkande krafterna måste
  ådagalägga mycken hängifven kärlek för den stora saken, och, väl icke
  afsäga sig sina minnen, sin färg och sitt namn, men dock i viss mon
  strida under den andres baner. Det var den svenska kraften, medan
  det finska elementet deremot i fulla andedrag insöp det nya lifvet
  och med väckt hopp gick sin framtid till mötes. Men der uppträdde
  en annan talare och sade att bredvid det finska folket fanns, och
  det just inom dess eget land, dess allra farligaste fiende. Denne
  bar skepnaden af en vän, men var likväl genom hela sin ställning
  i samhället så mäktig och framstående att han hotade qväfva det
  egentliga folkets utveckling, och denne falske vän var det svenska
  elementet i Finland. -- Då, Erik, vredgades jag och såg mig om efter
  dig, ty jag hoppades att du skulle uppträda och med ett manligt ord
  tillbakavisa beskyllningen om falskhet, men jag såg dig inte, och
  då jag gick att söka dig, fann jag dig omsider i en krets af muntra
  unga flickor, med hvilka du skämtsamt bytte ord om samma sak, för
  hvilken derborta hjertan och hjernor glödde. Jag vände om och, man
  är så underligt stark i drömmen, uppträdde sjelf inför den stora
  församlingen och sade högt att jag skulle bevisa dem huru hjertligt
  och uppriktigt svenskarne menade väl med Finland och att de båda
  folken ingått ett evinnerligt fostbrödralag, som beseglats i hundrade
  blodiga strider. De församlade männen bugade sig blott artigt leende,
  men den förste talaren störtade ut och en underbar, oemotståndlig
  makt förmådde mig att följa honom. Då jag kom ut befann jag mig i
  en vacker trädgård och der såg jag dig gå arm i arm med ett ungt
  fruntimmer. Jag förstod då att I voren förlofvade med hvarandra. Jag
  vaknade."
  
  Erik såg brydd ut, men Jenny fortfor, och vid det hon talade antog
  hela hennes väsende ett sällsamt uttryck af inspiration:
  
  "Jag inslumrade dock snart åter och en annan dröm framställde sig
  för mig, helt olik den förra. Det var ett stort haf, på hvilket en
  liten farkost sträfvade att uppnå en aflägsen ö. I den vackra slupen
  befunno sig en roddare och jag, men vi förföljdes österifrån af ett
  stort, hemskt vidunder. Roddaren var en stark man och skötte sina
  åror med kraft och ifver, men som han rodde mycket starkare med
  den högra än den venstra armen var det lätt att förutse att han, i
  stället för att komma till målet, skulle ro förbi detsamma samt till
  slut upphinnas af vidundret. Om han nu, för att få kosan ställd rätt
  fram, icke ansträngde fulla kraften af sin högra arm, så saktades
  åter farten -- och det mörka spöket österifrån var i raskt antågande.
  Dystra tvifvel om framgång bemäktigade sig roddaren och jag led med
  honom. Men då rann det mig i hågen att jag ju kunde hjelpa till på
  den sidan der hjelp behöfdes. Hurtigt fattade jag en åra och gick
  till verket. Vår färd gick nu rakt på den efterlängtade ön, hvilken
  vi också uppnådde. Här stego vi i land och roddaren vände sig till
  mig och sade: 'Stor tack för handräckningen; när två krafter förenas
  medför det välsignelse, och som vi arbetat tillsammans i nödens stund
  så torde vi väl också framdeles trifvas tillsammans.' Så skedde, och
  vi bodde på ön i allsköns endrägt. Medan han plöjde åkern, skötte jag
  om blomstergården. Hans kraft tröttnade aldrig, och jag tröttnade
  aldrig att bereda honom glädje med mina blommor. Han var lika stolt
  öfver mina blommor som jag öfver hans präktiga skördar. Och de
  utländingar som besökte oss prisade vårt samlif såsom förnuftigt
  och godt. Men vidundret lemnade oss i ro, ty, ehuru det gerna velat
  uppsluka våra skördar, så kunde det å andra sidan icke riktigt
  uthärda doftet af våra blommor. Likväl måste vi vara på vår vakt för
  detsamma. Derföre, när den ena blundade väcktes han genast af den
  andra. Det var ett lif, fullt af verksamhet och värde, ett sådant lif
  som jag ville lefva för alltid. Och nu, Erik, får du tänka om mig
  hvad du vill."
  
  Så talade Jenny och den unge mannen svarade tankfull:
  
  "Du har gifvit mig en sträng lexa, Jenny lilla, och du kan vara
  öfvertygad derom att jag förstår de två drömmames dubbelmening. Men
  säg mig nu", tillade han i något muntrare ton ehuru han dervid icke
  kunde undertrycka en viss förlägenhet: "hvem var min vackra drömbrud
  och hvem var roddaren, hvars tvifvelsmål om framgång du så lyckligt
  häfde?"
  
  "Bruden, kusin Erik", ljöd Jennys svar, "var inte jag och roddaren
  till den aflägsna ön var inte du."
  
  "Aha", utropade kusinen, som plötsligt fick ljus i saken, "hvad jag
  länge varit blind!"
  
  Med ett leende af det mildaste behag räckte Jenny honom handen och
  sade:
  
  "Låt det nu vara såsom det är och fråga inte vidare."
  
  Hon steg upp, tog åter hans arm och de två kusinerna gingo under
  tystnad hem.
  
  
  
  
  17.
  
  Mellanspel.
  
  
  Då Jenny och Erik kommo fram till bostaden stod en ispänd, grönmålad
  schäskärra på gården och tant Agatha skyndade emot dem, utropande:
  
  "Ack, så bra att ni kom, i synnerhet, du Erik, välkommen, välkommen!
  Vi ha, såsom du ser, fått alldeles oförväntade främmande, herr
  länsman Salamander..."
  
  "Smilander, om jag får be", inföll en herre som nu vände sig om och
  helsade.
  
  "Min systerson, ingeniör Stenrot", fortfor den gamla damen sin
  presentation och tillade artigt: "Var så god och tag en liten
  smörgås, sedan kan ju herr Sim... befallningsman för min systerson
  utlägga sitt ärende, han förstår sig bättre på sådana saker än vi
  fruntimmer."
  
  "Vi administrativa tjenstemän", sade kronans myndige man, "böra
  gå ordentligt tillväga; men", tillade han i en nedlåtande ton,
  hvilken på det högsta förargade Erik, "men jag vill inte afslå fruns
  inbjudning."
  
  Fruntimren drogo sig tillbaka och herrarne satte sig till bordet, som
  var dukadt i den rymliga förstuguqvisten.
  
  "Godt bränvin, det här", inledde länsmannen, sedan han tagit sig en
  sup, samtalet, "af Imatravärdens bästa kummin. Ja, ja, svenskarne
  förstå sig på bränvin, det är bekant."
  
  "Finnarne jemväl", svarade Erik torrt. "Hvad behagas? Öl eller
  porter?"
  
  "Porter!" utbrast Smilander plumpt. "Det var gentilt, det."
  
  Frukosten intogs under nästan ömsesidig tystnad. Då den var afslutad
  och Erik bjudit länsmannen en cigarr, sporde han höfligt:
  
  "Och hvad förskaffar min tant äran af ert besök, herr befallningsman?"
  
  "Ah -- ja -- hm, jag gjorde liksom bekantskap med damerna i går vid
  fallet", genmälte Smilander, "och så ville jag i dag aflägga min
  visit hos herrskapet. Är den äldre verkligen er tant, herr ingeniör,
  eller är det bara såder som på resor brukas? Den yngre..."
  
  "Herre!" utropade Erik, "säg mig kort och tydligt, hvad är ändamålet
  med er visit?"
  
  "Inte så het, min herre", sade nu den objudne gästen i myndig ton,
  "vi administrativa tjenstemän måste ha noga reda uppå de främlingar
  som komma hit till orten."
  
  Erik rodnade af förtrytelse och afvägde just de uttryck, i hvilka
  han skulle ge den pållugne mannen en tillrättavisning, då Jenny, som
  af den ängsliga tanten fått höra anledningen till besöket, inträdde
  från salen och, vändande sig till länsmannen, yttrade: "Är det fråga
  om våra pass, så kunna vi dermed inte tjena nu, men vi skola skrifva
  efter dem till Wiborg om herr Simlander önskar det?"
  
  "Simlander", utbrast denne på ett föga höfligt sätt, "jag heter
  Smilander och fordrar att herrskapet skall dokumentera sig, eftersom
  ni ä' utländingar."
  
  "Så mycket höfligare borde ni bemöta dem!" föll nu Erik något häftigt
  i talet. "Herrn har ju hört att fruntimren äro min tant, fröken
  Stråle, och min kusin, fröken Bertram, hvad vill herrn mera?"
  
  "Stråle, Bertram?" återtog länsmannen förargad. "Och höflig kan jag
  nog vara, om man visar mig tillbörlig respekt. Nå, den här saken
  börjar se kinkig ut för er, skall jag säga. Är då den yngre inte den
  äldres dotter?"
  
  "Fröken Stråle är fröken Bertrams moster", svarade Erik häftigt och
  steg upp. "Jag tycker det kan nu vara nog med förklaringar."
  
  "Niin se puuhta kahtowa luulis, så den tror som från trädet glor
  [finskt ordstäf], men se jag vill se passen, jag", menade länsmannen
  och afslutade sin sats med en föga höfvisk hvissling.
  
  "Jenny, gå in igen, jag ber", sade Erik med knappt återhållen vrede,
  "så skall jag nog lära den här herrn litet folkvett."
  
  "Folkvett?" skrek Smilander. "Jag skall säga munsjörn att vi
  administrativa tjenstemän här i Finland inte låta hutla med oss.
  Skaffa hit passen eller..."
  
  "Se så, nu har min kusin lemnat oss och vi äro på tu man hand,
  herre", afbröt Erik med bister uppsyn, "säg nu, hvad vill herrn
  egentligen ha? Passen skall ni få se när de anländt från Wiborg."
  
  "Hå, hå, var lagom stursk, herre. Hvar har han då sitt eget pass, hä?
  Kan herrn dokumentera sig sjelf?"
  
  "Jag vet inte med hvilken rättighet ni examinerar mig, herre, -- men
  se der kommer, såsom kallad, någon som skall ge er administrativa
  myndighet bättre besked än jag i denna sak. Halloh, Birger, stanna
  för en liten stund din häst och stig af, jag ber."
  
  Den sålunda anropade var vår vän Birger Ros. Han steg af hästen
  och Erik, som gick honom till mötes, meddelade i korta ordalag det
  bryderi, hvaruti fruntimren råkat. Ros log åt länsmannens enfaldiga
  tjenstenit, såsom han kallade det, och nalkades med en höflig
  helsning denne värdige personage, hvilken under tiden förfogat sig
  till grinden och med synbart intresse tycktes betrakta den sist
  ankomnes ridhäst.
  
  "Ädelt kreatur, herr doktor", sade han sedan han besvarat Ros'
  helsning.
  
  "Åhja", menade denne, "men här är nu fråga om något annat."
  
  "Jaså, hvad då?" sporde länsmannen i det han fortfor att noga
  betrakta hästen.
  
  "Jo", återtog Ros, "var god arrangera den här saken med passen. Jag
  känner herrskapet, det är fröken Stråle och hennes systerdotter
  fröken Bertram från Stockdolm."
  
  "Ja, ja, men passen", sade länsmannen, denna gång dock i betydligt
  höfligare ton än förut.
  
  "Dem skall herrn få, så snart de anländt från Wiborg. Se så, var inte
  vidlyftig nu, utan lemna herrskapet i fred. Jag känner fruntimren
  från Stockholm och..."
  
  "Hur f-n känner doktorn dem också? Alltså alldeles inte polskor --
  det var dumt -- utan bara svenskor."
  
  "Vackert så!" inföll Erik.
  
  "Åhja vackra, men inte farliga, nå strunt då i passbestyret tills
  vidare, fastän det var skada att det inte blef litet krångel utaf.
  Hvad sägs emellertid om fyrahundra mark för kreaturet der? Skulle tro
  att fyrahundra kontant ä' pengar för doktorn i dessa tider?"
  
  "Hästen är inte till salu", svarade Ros torrt; "men var nu god och
  kom med mig, jag har några andra affärer att göra upp med herr
  Smilander."
  
  "Resonabel och gentil, jag är alltid gentil och resonabel. Ber om min
  komplimang till damerna. Åh, se der äro de. Adjö, mina damer, tag
  inte illa upp besöket, men vi administrativa..." I detta ögonblick
  körde drängen fram schäsen och fortsättningen afbröts. Ros, som
  lofvat Erik att snart återkomma och redan en stund sutit i sadeln,
  helsade vördnadsfullt fruntimren och lät sin muntra springare sätta
  af i raskt traf. Länsmannen följde efter.
  
  "Herr Ros ser bra ut till häst", anmärkte tant Agatha.
  
  "En fulländad ryttare", menade Erik.
  
  "Kommer du ihog", frågade Jenny skalkaktigt, "vår äfventyrliga ridt
  från Inveloch Castle till Mount Nevis?"
  
  "Ganska väl", genmälte kusinen muntert, "och jag minnes jemväl
  återvägen då vi fingo tillbringa natten i ett bondvärdshus, alla tre
  i ett rum, medan tant derborta i staden höll på att dö af ängslan.
  Det var egentligen du och Ros, som med edra evinnerliga sidoutflykter
  fördröjde hemfärden."
  
  "Men det var roligt", sade Jenny tankfullt. "Tant glömde snart sin
  öfverståndna ängslan och det var vid detta tillfälle vi egentligen
  lärde känna Ros. Han var utmärkt intressant då han med sina
  skildringar från Finland förkortade de ofrivilliga väntningstimmarne
  under den stormiga natten. Och vid Loch Lomonds stränder, Erik,
  kommer du ihåg hans djerfva fantasier om Finlands framtid?"
  
  "Ja visst, Jenny", svarade denne smått ironiskt, "och den höga
  klippan, i hvilken Ros, med ögonskenlig fara för sitt lif, högg
  in bokstäfverna J.B., tvåhundra fot öfver vattenytan, samt huru
  förlägen han blef då jag påstod att hans B på afstånd såg ut som ett
  R..."
  
  "Och ditt melodiska flöjtspel sedan", afbröt Jenny honom, "den der
  vackra sommarqvällen!"
  
  "Jaså, då ni lemnade mig ensam på stranden, medan ni rodde omkring på
  sjön. Ja, ja, Jenny", tillade Erik, "jag börjar kunna tyda drömmar,
  åtminstone sådana som handla om sjöar och båtar och så vidare."
  
  En blick af Jenny, en af de der underliga blickarne igen, tystade
  talaren och samtalet antog snart en mera likgiltig riktning. Erik
  förtäljde om sina reseintryck från sin tur genom Finland. Efter
  vid pass två timmar återkom Birger Ros. Men visiten blef endast
  kort. Affärer af vigt fordrade hans snara hemkomst, posten måste
  expedieras, med mera. Det oaktadt framställdes vördsamt och upptogs
  vänligt en inbjudning från Aina och tant Betty (ty äfven Birger och
  hans syster hade en gammal tant, det passar så bra i berättelsen)
  att tillbringa hela den följande dagen på Muistola, då Erik äfven
  skulle medtaga sina saker och tills vidare uppslå sitt högqvarter hos
  sin finske vän. Sålunda var allt väl arrangeradt för den närmaste
  framtiden.
  
  
  
  
  18.
  
  Idylliskt lif.
  
  
  För Birger Ros begynte en tid af mycken verksamhet. Reparationer å
  mangård och ladugård samt åkerbruksarbeten utan all ända togo hans
  omsorger i fullt anspråk. Icke alltid lätt häfda affärsbekymmer
  undanträngde för en tid nästan alla högre flygande tankar --
  en hvila för hans själ som tycktes bekomma honom synnerligen
  bra. Åtminstone gaf blekheten på hans kind småningom rum för en
  friskare färg och ögat blixtrade åter af lefnadslust och medveten
  inre kraft. Huruvida den nästan dagligen återkommande åsynen af
  Jenny Bertram jemväl bidrog till denna fördelaktiga förändring i
  den unge Muistolaherrns yttre utseende, lemna vi dock osagdt. I
  alla fall utöfvade den helsosamma praktiska verksamheten, såsom
  vanligtvis hos kraftfulla naturer, ett välgörande inflytande på
  honom. För de öfriga medlemmarne i vår lilla krets af bekanta vid
  Wuoksens strand antogo förhållandena också rätt angenäma former.
  Tant Agatha och den fryntliga tant Betty blefvo mycket snart goda
  vänner, och som den tiden var inne då "bär insyltas och safter
  beredas", en konst, hvari tant Betty icke hade sin like i hela
  trakten, så befann sig den vänliga tant Agatha snart åter försatt
  i de tider då hon såsom blomstrande prostdotter skötte hushållet
  för sin salig fader, kyrkoherden i N. församling i Jemtland. Lilla
  kaffepannan illustrerade för- och eftermiddagar de sträfsamma gamla
  damernas köksbestyr, och till ett litet parti "mariage" om qvällen
  hade den artige Erik förskaffat kort åt de två tanterna, såväl
  den "verkliga", hvilken ibland tog sig friheten att litet "banna
  upp" honom för hans pojkstreck, som ock den "präktiga" tant Betty,
  hvars förklarade gullgosse den muntre svensken inom ett par dagar
  blifvit. De gamla spelade alltså mariage, medan de unga damerna
  promenerade och musicerade på Ojala samt musicerade och promenerade
  på Muistola, troget biträdde af den outtröttligt beställsamme Erik.
  Ros var sällan ledig utom om qvällarne, då han ibland kunde vara
  ganska underhållande i sitt samtal, och Jenny företog någon gång om
  dagarne långa ridfärder helt allena, troligen, vi förmoda det, för
  att begrunda allt hvad hon fått höra så intressant framställt qvällen
  förut. En följd häraf blef att Aina och Erik ganska ofta uteslutande
  voro hänvisade till hvarandras sällskap, hvilket förhållande alldeles
  icke tycktes framkalla någon ledsnad hos dem.
  
  Sålunda förflöto ett par veckor af Augusti månad i mycken trefnad
  och allsköns ro. September månad inträdde och väderleken började
  bli ombytlig. Lifvet inom hus fick nu företräde framför det i skog
  och mark. Qvällarne blefvo nu längre och promenaderna kortare. Aina
  började tala om den instundande skolterminen och Jenny kunde icke
  dölja ett visst intresse för den blott två gånger i veckan ankommande
  posten. Hon väntade måhända någon underrättelse af vigt, ty äfven
  unga flickor kunna någongång föra en innehållsdiger brefvexling.
  Erik var i allmänhet densamme som förut, utom att han stundom såg
  helt djupsinnig ut, och hans kusin förklarade att han antingen
  förde en dagbok eller skref vers. Han delade Jennys otålighet när
  postdagen stundade, och man hade anmärkt att han skrifvit flera
  bref till Stockholm. Nyss hade han erhållit ett bref derifrån,
  hvilket synbarligen bragte honom i det yppersta lynne. Den dag detta
  inträffat, var Ojalaherrskapet om qvällen på besök hos den Ros'ka
  familjen. Tant Agatha, som fått del af innehållet i Eriks bref,
  strålade af förnöjelse och stolthet samt kastade betydelsefulla
  blickar på Jenny, hvilka denna icke förstod eller icke låtsade förstå.
  
  Det lilla sällskapet satt församladt omkring thebordet då Ros, efter
  att ha vexlat en leende blick med Erik, hviskade något till tant
  Betty, som derefter mycket förvånad lemnade rummet för att dock snart
  återkomma, åtföljd af en tjensteflicka som framsatte en bricka med
  höga glas och en butelj champagne. Ros ifyllde glasen och uppmanade
  vännerna att med honom förena sig uti en välgångsskål för hans vän
  Erik Stenrot, som med dagens post fått en glad underrättelse från
  Stockholm, den nämligen, att han erhållit ordinarie anställning vid
  bergsstaten. Skålen dracks under lifliga lyckönskningar från alla
  sidor och de två tanterna voro icke de som minst gladde sig åt vår
  unge väns framgång.
  
  Jenny räckte sin kusin handen och sade leende:
  
  "Lycka till, nu gifter du dig bestämdt snart, snälle Erik", hvaröfver
  denne blef något förlägen och tant Agatha alldeles "perplex",
  isynnerhet som hon icke kunde begripa, hvarföre Aina Ros skulle rodna
  och Jenny bara skratta. Det var i den gamla damens tycke mycket
  opassande å hvardera sidan och hon ämnade just ge sin systerdotter en
  vink derom att unga flickor icke brukade fria sjelf, då Erik raskt
  uppsteg och, fattande den ännu djupare rodnande Aina vid handen samt
  glädtigt nickande åt Birger, med strålande anlete och fri från all
  förlägenhet förklarade att Aina och han voro trolofvade. Han utbad
  sig de båda tanternas välsignelse, "ty Jenny, den skalken, har gifvit
  mig sin välsignelse på förhand."
  
  Nu följde omfamningar och kyssar i tillbörlig mängd. Tant Betty
  tycktes liksom ha förutsett att så ske skulle, men den nog mycket
  öfverraskade riktiga tanten utbrast, likväl i den vänligaste ton i
  verlden: "Ja, det der hade jag bort förutse, då du i ditt bref till
  Jenny ordade så mycket om fennomanskorna." Den goda damen sökte
  derefter med sin blick Jenny, men mötte icke sin systerdotters öga.
  Hvad tant Agatha deremot såg tillfredsställde henne icke, ehuru hon
  ganska väl drog sig till minnes att Jenny för längesedan förklarat
  att hon och Erik blott höllo af hvarandra som kusiner. Nu lutade
  Jenny tyst sin panna mot Ainas axel: den öfvergifna, såsom tanten
  tyckte, stödjande sig på den lyckliga. Men denna bittra föreställning
  gaf dock snart rum för hennes hjertas behof att deltaga i det unga
  parets sällhet. Icke länge dröjde heller Jenny i Ainas armar utan hon
  lyfte åter sitt lilla hufvud, och skakande trotsigt sina mörka lockar
  tryckte hon ett ögonblick derefter med en blick full af tro och hopp
  Birger Ros' hand och skyndade sedan att muntert lyckönska de två
  tanterna.
  
  Qvällen förflöt under hvarjehanda glädtigt samspråk; blott öfver
  Birger Ros' breda panna hvilade ett moln som hans starka vilja
  förgäfves sökte förjaga. Han var öfver hufvud taget ganska fåordig
  och då hans blick någon gång, liksom af en händelse, mötte Jennys,
  kunde den anande flickan, trots alla hans bemödanden att dölja det,
  upptäcka att ett djupt vemod åter tyngde på den älskades själ. Intet
  ord om kärlek hade sedan det betydelsefulla sammanträffandet vid
  Imatra blifvit utbytt dem imellan, och ehuru de ofta i hvarandras
  sällskap besökt det ställe der Birgers sinnesnärvaro räddat dens
  lif, som utgjorde föremålet för hans lika djupa och passionerade
  som stumma och grannlaga kärlek, ehuru de ofta besökt denna för
  båda så minnesvärda plats, der naturen af deras ömsesidiga känslor
  uppenbarat sig på ett så egendomligt sätt, så hade dock endast
  deras blickar talat -- hans om djup sorg och den ödesdigra edens
  orygglighet, medan hennes deremot hade belönat hans tysta hyllning
  med en lifvande förhoppnings glans i de sköna ögonen. Hvarifrån hon
  erhöll kraft till denna förhoppnings upprätthållande var en gåta
  för Birger, men att Jenny sjelf trodde på sina ögons löften, derom
  var han förvissad. Hennes blickars trösterika evangelium hade för
  den unge mannen blifvit ett verkligt själsbehof. -- Han talade ofta
  med Jenny om sin framtida verksamhet i fosterländskt syfte. Allt
  klarare och klarare framstod för honom öfvertygelsen att blott ett
  broderligt arbete hand i hand med den svenska bildningen i Finland,
  hvilken för detta land utgjorde dess enda pålitliga föreningslänk med
  mensklighetens allmänna framåtskridande i högre frihet och kultur,
  var dess framtidsförhoppningars säkraste ankargrund. En utveckling
  i denna anda förhindrade, enligt hans åsigt, på intet vis, ja, den
  fastmera understödde och påskyndade uppblomstringen af den finska
  nationaliteten. Vid sådana tillfallen, då Jennys rika själ med en
  älskande qvinnas hela hängifvenhet hängde vid hans läppar, då mötte
  ofta hans inspirerade öga det hoppfulla löftet i hennes strålande
  blick, det löftet att äfven han skulle blifva en af dem som med gladt
  mod lade handen till det goda verket och hon den lyckliga qvinna, vid
  hvars barm han finge hvila ut och samla nya krafter till nya strider
  i ljusets tjenst. Det var andliga högtidsstunder i bådas lif, kända
  och njutna endast af de två invigda.
  
  Då stunden nalkades att Ojalaherrskapet skulle bryta upp, förklarade
  Birger att han till häst ville åtfölja damerna, något som mycket
  bidrog att lugna tant Agatha, hvars inbillning blifvit uppskrämd af
  tjenstefolkets berättelser om fångar som rymt från Wiborgs häkte
  och skulle uppehålla sig i skogarne deromkring, berättelser som för
  öfrigt med mera eller mindre skäl hvarje annalkande höst upprepas
  i dessa trakter af Wiborgs län. Emellertid anlände tant Agatha och
  Jenny lyckligen till sitt provisoriska hem och Birger Ros anträdde
  efter ett kort afsked sin återridt till Muistola. Nästan fullständigt
  mörker hade nu inträdt, ty dystra moln jagade på himlen och tilläto
  månen att blott då och då upplysa landskapet.
  
  
  
  
  19.
  
  Nattligt äfventyr.
  
  
  Försjunken i djupa tankar fortsatte emellertid Birger Ros sin
  ensliga ridt i den tysta Augustiqvällen. Månen dolde sig bakom moln
  och mörkret tilltog isynnerhet då vår ryttare inkom i den alldeles
  obebodda skogstrakt af vid pass halfannan fjerdingsvägs längd som
  han hade att passera innan han uppnådde Muistolas för öfrigt också
  blott glest bebodda egor. Hästen, återhållen af tygeln, tvangs att
  hejda sin otålighet medan dess ryttare fortsatte sina betraktelser,
  hvilka icke tycktes leda hans sinne på den behagliga stråten till
  ett fridomstråladt framtidshem. Birger Ros älskade den andliga kamp
  för sitt fäderneslands utveckling, i hvilken han hade för afsigt att
  snart åter kasta sig, nu sedan han lyckats att i någon mon utreda
  den intrasslade härfvan af sina ekonomiska angelägenheter, hvilkas
  tillstånd ovilkorligen hänvisade honom till nödvändigheten att
  uppsöka åt sig en annan förvärfskälla än det lilla godsets knappa,
  hårdt anlitade inkomster. Han älskade denna kamp emedan han älskade
  sitt fosterland varmt och uppriktigt och ansåg det för sin pligt att
  deråt egna sina krafter. Hans ekonomiska ställning oroade honom på
  långt när icke så mycket som den kinkiga belägenhet, i hvilken han
  befann sig gentemot sina bundsförvandter på stridens fält och som
  i hans ekonomiska betryck endast sågo en passande förevändning för
  honom att på ett skickligt sätt draga sig ur deras leder, ty hans
  afundsmän predikade i tal och skrift att han blifvit en affälling
  från den _finska_ saken. Ryktet om det afslagna anbudet från
  regeringens sida hade i mycket vanställda former blifvit kringspridt.
  Det berättades nämligen att han afslagit detsamma hufvudsakligen
  blott derföre att det erbjudna honorariet icke tillfredsställde hans
  fordringar och i detta afseende påpekade man, såsom sqvallret städse
  gör, illvilligt nog, hans ekonomis klena skick såsom den klippa,
  emot hvilken hans forna föresatser strandat. It detta lumpna förtal
  log Birger stolt, ty han kände med sig sjelf att han innan kort
  tydligt skulle ådagalägga sin karakters renhet och sjelfständighet.
  Men han log icke åt den afsöndrade ställning i lifvet som nu fallit
  på hans lott i följd af brytningen med hans vapenbröder, hvilkas
  välmenande men ensidiga ifver dref dem, detta förutsåg han, i en
  riktning som ha.ns nu mognade ande icke kunde gilla, emedan denna
  riktning ledde förbi, icke till det föresatta målet: den finska
  nationalitetens kraftiga höjande. Han var måhända mera finne i
  sitt innersta hjerta än mången af de mest öfverspända, så kallade
  fennomanerne, men han var icke längre blind för sitt partis brister
  och han erkände, emedan han var en högsint ande, tacksamt den
  verksamma hjelp som den goda saken rönte af alliansen med dess
  naturligaste bundsförvandt i hela verlden, det svenska elementet
  i Finland. Han hade på senare tider, ehuru icke utan en svår inre
  strid och många återfall i sin förra lidelsefulla och hänsynslösa
  ensidighet, kommit till den öfvertygelse att en innerlig förening af
  landets andliga krafter är den enda praktiska utväg att med tiden,
  bredvid och trots den ryska påtryckningen, kunna i Finland väcka
  och underhålla ett sannt folkligt lif. Hvad den svenska talande
  delen af befolkningen vidkom var det öfvervägande flertalet af de
  densamma till buds stående krafterna villigt att, utan förnekande
  af sitt andliga samband med det svenska moderlandets kultur, träda
  i det gemensamma fosterlandssträfvandets leder. Ett större motstånd
  väntade han sig deremot från den fennomanska sidan, framkallad i
  icke obetydlig mon af ofta omedveten, i alla fall obefogad fruktan
  för det svenska elementets fortfarande andliga hegemoni, en plats,
  från hvars bibehållande denna sidas kanske yppersta män med ädel
  hängifvenhet för det allmänna bästa frivilligt afstått, fordrande
  blott ett lika berättigande för _sin_ nationalitet som för den finska
  i den gemensamma utvecklingen, och en förnuftig, icke brådstörtad
  öfvergång till detta nya skede af Suomifolkets lif såsom en egen,
  odelbar nation. Det var en sådan ståndpunkt som Birger Ros sträfvade
  att göra fullt klar för sig, ty han insåg att hans personliga uppgift
  i det förestående arbetet var ganska svårlöst. Det gällde nämligen,
  sådan var den vanne fosterlandsvännens åsigt, ingenting mindre än
  att öfvertyga såväl massan af det finska talande folket som ock
  särskildt, hvad svårare var, det starka fennomanska partiet om den
  oafvisliga nödvändigheten att förbinda sig med det i landet förhanden
  varande svenska elementet. Med själen helt och hållet upptagen af
  detta svåra värf kände Birger Ros dubbelt tyngre omöjligheten att
  förverkliga sin egen individuella lycka och behofvet af den själens
  styrka som blott tillfredsställandet af denna naturliga önskan kunde
  bereda honom, ty hjertats frid är en god skattkammare att i lifvets
  strid draga vexel uppå. Hans väns och systers äfven i yttre form
  försiggångna kärleksförening kunde naturligtvis icke underlåta att
  i ännu bjertare färgton framställa för hans själ mörkret i hans
  eget hjertelif. I denna sak såg han ingen möjlighet till en lycklig
  utgång. Han längtade derföre å andra sidan till och med efter den
  ädla stridens hetta för att i densamma kunna glömma sin personliga
  olycka.
  
  Leka ett blindt öde eller väsenden af en högre naturordning, än den
  vi menniskor tillhöra, med händelsernas gång i vårt lif? Sitta andar
  af högre rang, än vi äro, vid rodret af den makt vi kalla slump?
  Det fromma hjertat har bredt en herrlig slöja öfver vår naturs
  bristfällighet i detta afseende och kallar denna sin barnaljufva tro
  en gudomlig försyn, som omedelbart ingriper äfven i vårt personliga
  lif; men upproriska hjertan finnas som våga, till föga båtnad
  för sitt själslugn, tvifla på sanningen af denna allt försonande
  föreställning. Då Ros' högtsträfvande ande kommit till denna punkt
  i skärskådandet af hans framtidsutsigter sammandrog en känsla af
  onämbar sorg hans varma, liffulla hjerta, som derjemte hotades att
  krossas under den nästan öfverväldigande tyngden af tanken på det
  glädjelösa lif som jemväl förestod den älskade, till lycka och
  lefnadsnjutning berättigade, sköna qvinnan.
  
  Förgäfves sökte han skaka ifrån sig dessa dystra bilder, då
  lyckligtvis en yttre omständighet kom hans feberaktigt arbetande själ
  till hjelp. Ljudet af ett ovanligt buller ett stycke framför honom
  nådde nämligen genom nattens stillhet plötsligt hans öra. Han tyckte
  sig förnimma något som liknade en häftig ordvexling, åtföljd af
  svordomar och utrop, hvarvid finska och svenska ord vildt blandades
  om hvarandra. Påskyndande sin villigt i galopp öfvergående häst
  befann sig vår enslige ryttare snart på stället. Vid skenet af den
  ur molnen frambrytande månen mötte en besynnerlig syn Birger Ros'
  förvånade blickar.
  
  En vagn låg kullstjelpt vid vägkanten och två karlar höllo på att,
  under utösandet af vilda svordomar och hotelser på finska språket,
  ur densamma framdraga en häftigt emotstretande mansperson, som
  på god svenska bad våldsverkarne "draga åt h-e" samt förgäfves
  ropade på hjelp af kusken och skjutsbonden. Dessa lågo nämligen
  ett stycke derifrån på marken bevakade af en tredje karl med yxa i
  handen. Linorna som hållit hästarne vid vagnen voro afskurna och
  tistelstången var afbruten. En fjerde person höll de tre urspända och
  uppskrämda hästarne några famnar från stället.
  
  På vida kortare tid än vi behöft för att beskrifva uppträdet hade
  Ros öfverskådat situationen och med ett ljudligt utrop af: "Stå på
  er derinne en stund!" red han utan vidare ikull den på vakt stående
  karlen samt vred dervid yxan ur dennes hand.
  
  "Perkele!" röt en af de vid vagnen sysselsatte, öfverraskade röfrarne
  på finska, "hvem ha vi der?"
  
  Ett döfvande slag af yxan fällde honom till marken. Kusken och
  skjutsbonden började nu resa sig.
  
  "Hitåt, hitåt, befallningsman", ropade Ros med thordönsstämma på
  finska, "hitåt! och tag röfrarne innan de hinna fly!"
  
  Denna krigslist och kamratens fall väckte oro hos den andra vid
  vagnen sysselsatte våldsverkaren och då Ros nu styrde sin häst mellan
  honom och ekipaget, gaf detta den derinom befintlige resanden rådrum
  att något hemta sig från sin förvirring.
  
  "Är ni sårad?" frågade Ros i det han kastade en blick in i det
  kullstjelpta åkdonet.
  
  Han erhöll blott till svar en framräckt revolver och de hastigt
  utstötta orden: "Se här, nu har jag den, skjut!"
  
  Fattande den laddade revolvern såg sig Ros om efter fienderna som,
  beväpnade med störar, tycktes vilja upptaga striden. Två skott
  ur revolvern hejdade deras framträngande, och då nu kusken och
  skjutsbonden, svängande stycken af den brutna tistelstången samt i
  förhoppning på den anropade länsmannens ankomst, jemväl nalkades,
  drogo sig röfrarne skyndsamt tillbaka. Den karl som hållit hästarne
  släppte dessa, hvilka, så godt de kunde med de sårade benen, började
  lunka utåt vägen.
  
  "Mina hästar, mina hästar!" skrek skjutsbonden och ilade efter dem,
  medan kusken, på Ros' befallning, hjelpte den resande ur vagnen.
  Så snart denne hade fötterna på marken sträckte han på sin lilla,
  runda figur och utropade modigt: "Jag har ännu en revolver", samt
  aflossade, utan att sigta, två eller tre skott efter de i skogsbrynet
  försvinnande röfrarne, som flydde med all hast.
  
  "Spara edra skott, herre", sade nu Ros, som återvände från en
  rundridt omkring vagnen och försökte tygla sin uppskrämda häst,
  hvilket omsider lyckades honom. "Är ni sårad eller skadad?"
  
  "Nej, inte det jag vet; jag fick blott en duktig stöt när vagnen
  stjelpte", svarade den resande med genuint svenskt uttal, hvarvid
  Ros dock icke vidare fästade sig. Den främmande tillade i det han
  försigtigt nalkades Ros: "Men hejda då er ystre Bucephalus så att jag
  kan få trycka min räddares hand. Det var, minsann, hjelp i rättan tid
  -- uff!"
  
  Ros steg af och öfverlemnade sin häst att hållas åt den resandes
  kusk, hvilken såg mycket förlägen ut. Den återvändande skjutsbonden,
  släpande efter sig sina ledbrutna hästkrakar, jemrade sig deröfver
  att de blifvit skadade vid vagnens stjelpande, och den lille, runde
  resanden trädde fram till Ros. Månen utgjöt sitt fullaste sken öfver
  denna invid den kullfallne vagnen i den ensliga skogen församlade,
  egendomliga grupp.
  
  Den resande skakade imellertid hjertligt Ros' hand utan att uttömma
  sig i ett onödigt ordsvall och denne vände sig snart derefter till
  kusken med en fråga huru det gått till att vagnen stjelpt?
  
  "Jo", svarade den tillsporde, "det var så mörkt att man inte kunde
  se handen framför sig och röfrarne höllo väl, såsom de bruka, en
  lina spänd tvärs öfver vägen, hästarne stupade och vagnen stjelpte i
  landsvägsdiket. Skjutsbonden och jag, som sutit på bocken, slängdes
  i skogen och stötte oss så att vi förlorade sansen samt inte kommo
  oss före innan månen tittade fram och nådig herrn var rackrarne på
  halsen. Det var bestämdt tio karlar."
  
  "Åh nej", invände Ros, "jag såg blott tre utom den som höll hästarne.
  Men min herre", tillade han vändande sig till den resande, "det
  klokaste är väl nu att vi söka lyfta upp vagnen och så godt sig göra
  låter reparera skadorna samt sedan bege oss till mitt hem, hvilket
  inte är så långt härifrån."
  
  "Tack, tack, min herre", svarade den resande och alla grepo verket
  an. Lyckligtvis voro hjulen oskadade och med tillhjelp af yxan och
  några repstumpar voro snart ett slags fimmelstänger bragte till stånd
  samt Ros' häst spänd framför vagnen. Kusken fattade tömmarne och
  följde efter Ros och den resande herrn, som gingo till fots i motsatt
  riktning mot den hittills iakttagna; skjutsbonden med sina skadade
  hästar slutade tåget.
  
  
  
  
  20.
  
  Nya öfverraskningar.
  
  
  Knappast hade den i slutet af förra kapitlet beskrifna karavanen satt
  sig i rörelse, innan åter ljudet af menniskoröster hördes. Snart
  framkom på en ginväg ur skogen Erik Stenrot med några af gårdens
  karlar, som voro beväpnade. Man hade hört skotten och skyndat efter
  ljudet i den förmodan att möjligtvis de af ryktet omtalade förlupne
  fångarne vågat anfalla någon resande. På qvällen hade man sett en
  vagn passera förbi Muistola gård.
  
  "Jag tror", utropade Erik, icke utan en viss oro då han med blicken
  öfverfor det besynnerliga tåget, "att här varit strid å färde? Nå,
  gudskelof, att du är helbregda, Birger! Var det verkligen röfvare och
  hvem är det som skjutit?"
  
  "Den herrn", svarade Ros, "hade blifvit öfverfallen af några karlar,
  troligen förrymda fångar, och ett par skott lossades."
  
  "Det vill säga", inföll nu den resande, "den här herrn, hvars namn
  jag inte ens ännu efterfrågat, har enligt all sannolikhet räddat
  såväl mitt som ock de der två karlarnes lif."
  
  Erik studsade synbarligen vid ljudet af den resandes röst och närmade
  sig honom för att om möjligt i månskenet uppfånga den resandes
  anletsdrag.
  
  "Ert namn, min ädle räddare!" fortfor denne. "Var god säg mig hvem
  det är, som jag kanske har att tacka för mitt lif?"
  
  "Jag heter Ros och har en egendom här nära intill", var Birgers svar.
  
  "Nåväl, herr Ros", återtog den andre, "ni har gjort mig och dessa
  två menniskor en ganska väsentlig tjenst och gamle Jakob Stråle från
  Stockholm är eder tacksamme vän."
  
  "Hvad!" utropade, utom sig af förvåning, Erik och fattade ifrigt den
  resandes hand, "morbror Stråle! Hvad i Guds namn för morbror hit?"
  
  Den gamle herrn, ty Stråle var en äldre man, betraktade med icke
  mindre förundran vår vän Erik och utbrast:
  
  "Och hvad, hvad gör _du_ här, här midt i ödemarken, gunstig herre?
  Jag tror minsann att detta Finland är ett förtrolladt land. Men jag
  kan gissa, om inte hvad du gör här, så dock ungefär hvem som lockat
  dig just hit. Huru fick du reda på Jenny?"
  
  "Till höger kusk", hördes nu Ros' stämma och en af karlarne skyndade
  att öppna grinden. Efter några befallningar till karlarne vände sig
  Ros till den resande och sade:
  
  "Välkommen hos mig, herr Stråle, men ursäkta att jag straxt åter
  måste aflägsna mig för att varna mina grannar på Ojala, dit rymmarne
  möjligtvis tagit kosan. Min vän Erik, var du värd i mitt ställe.
  Farväl, tills i morgon."
  
  Och i yrande sporrsträck bar det af på vägen till Ojala på den från
  vagnen urspända hästen. Två beridna drängar åtföljde Ros, beväpnade
  med hvar sin bössa och yxa.
  
  "Rask karl, den der Ros", sade gamle Stråle, "men Ojala, hvad har han
  att skaffa med Ojala?"
  
  "Stig in, morbror", sade Erik och tillade sedan tveksamt: "Då morbror
  befinner sig i denna trakt af verlden, så trodde jag att det var
  bekant hvem som bodde på Ojala."
  
  "Visst vet jag det", menade Stråle, "och jag var just på väg dit
  då..."
  
  I detta ögonblick skyndade emot dem ett ungt fruntimmer. Det var Aina.
  
  "Ack, Erik!" utropade hon, "hvar är Birger? Tjenstefolket har
  alldeles skrämt upp tant Betty, så att..."
  
  Hon tystnade rodnande då hon nu först bemärkte den främmande herrn.
  
  "Med Birger har det ingen fara", genmälte Erik, "han har blott ridit
  tillbaka till Ojala för att der hålla vakt, och när vi väl kommit in,
  skolen I få höra det intressanta äfventyret af den här herrns egen
  mun."
  
  Med dessa ord förde han den främmande till Birgers rum, hvarest herr
  Stråle i hast iordningställde sin något illa medfarna drägt. Under
  tiden frågade han Erik, hvem det unga fruntimret var som kallat honom
  vid namn?
  
  "Min värds syster", svarade Erik undvikande. "Men se så, morbror,
  stig in till fruntimren och tillfredsställ deras och min nyfikenhet
  angående den förskräckliga händelsen på landsvägen."
  
  Vi öfverhoppa presentationerna, hvarvid intet nämdes om förlofningen,
  äfvensom herr Stråles berättelse om förloppet vid röfvarnes
  anfall samt hans och de två karlarnes räddning genom Ros' modiga
  mellankomst. Efter några utrop af förvåning och fasa samt glädje att
  "allt slutats så väl" inbjöd tant Betty med landtlig artighet den
  ärade gästen att efter så mycken skrämsel och ansträngning hålla
  tillgodo ett glas "varmt". Herr Stråle, en jovialisk, gammal ungkarl,
  tackade fryntligt för inbjudningen och bryggde sig en rätt stadig
  toddy, drack och hade snart så intagit båda damerna till sin fördel
  att tant Betty, då hon efter den händelserika dagen ändtligen kom i
  säng, sade till Aina: "då alla svenskar jag hittills träffat äro så
  hyggliga karlar, så är det väl bara prat hvad pastorsadjunkten (som
  sannolikt var fennoman) brukar säga, nämligen att svenskarne 'kuggat'
  Finland." Aina åter var rätt belåten dermed att hennes fästmans
  morbror varit så vänlig emot henne. Då kunde han väl icke heller ha
  något emot deras förlofning. -- Efter intagen landtlig qvällsvard
  åtskildes sällskapet och lade sig till hvila icke utan att dock egna
  ett visst deltagande åt den frånvarande Birger, som begifvit sig af
  för att hålla vakt öfver fruntimrens på Ojala nattro.
  
  "Den vakten gör han gerna", hade tant Betty yttrat, hvartill herr
  Stråle svarat ett menande "jaså". I öfrigt tycktes den främmande
  herrn helst undvika att tala om ändamålet med sitt oförväntade besök
  hos sin syster och sin myndling Jenny.
  
  
  
  
  21.
  
  Vid kaffebordet.
  
  
  Den första menniska som den gladlynte stockholmaren mötte då han
  följande morgon efter omsorgsfullt gjord toilett utträdde på husets
  lilla balkong var hans räddare från gårdagsqvällen, hvilken redan
  återvändt från sin nattliga vaktgöring och nu, gående sin gäst till
  mötes, helsade honom välkommen. Ehuru Birger, som af tant Betty
  fått höra att deras gäst var en slägting till såväl Erik som ock
  Ojalaherrskapet, gerna velat utforska den gamle herrns egentliga
  afsigt med detta oväntade besök, hvarom ingenting förljudits i den
  förtroliga sällskapskretsen, hade han dock häri vida mindre framgång
  än den fintlige juristen i det välbemantlade förhör han lät sin värd
  undergå. Understödd af de meddelanden Stråle redan qvällen förut
  under samtalets lopp lyckats erhålla, visste han nu att så leda
  tråden af deras samspråk att han ganska snart trodde sig vara det
  sanna förhållandet på spåren. Den väl öfverståndna nattliga vakten
  gaf honom härvid en ypperlig anledning till hvarjehanda spörjsmål.
  Stråle tackade varmt men icke utan en liten skymt af skalkaktighet i
  blicken den unge doktorn för dennes omsorg om hans systers säkerhet
  samt prisade den Stråleska familjen lycklig som i det aflägsna
  Finland i en och samma person vunnit en räddare, en beskyddare och
  en tvifvelsutan mycket förekommande gästvän. Om Jenny nämde den
  gamle herrn intet enda ord. Men då Erik, som med sin närvaro ökat
  sällskapet, frågade huruvida det icke vore lämpligt att han skulle
  rida ut till Ojala för att förbereda tant Agatha och kusin Jenny på
  det oväntade besöket, svarade herr Stråle helt enkelt att då Erik
  öfverlemnat den för behöflig ansedda nattvakten öfver slägtingarnes
  säkerhet åt en annan, han lika gerna kunde låta morbrodern sjelf
  anmäla sitt besök. Arten af det svar, som tycktes sväfva på Eriks
  läppar, föranledde honom dock att skämtsamt tillägga: "att det
  tvifvelsutan fanns heligare föremål att bevaka än unga kusiner, till
  exempel gamla onklar, att icke tala om den frånvarande gästvännens
  härd."
  
  Erik rodnade märkbart men han hjelptes ur sin förlägenhet af den
  vackra Ainas inträde, som, efter ett glädtigt och lika hjertligt
  "godmorgon" till alla tre herrarne, började servera kaffet. Birger
  omtalade nu att han till frukosten ditväntade länsmannen som skulle
  anställa polisundersökning angående det nattliga öfverfallet, samt
  öfvertaga ledningen af våldsverkarnes efterspanande, om hvilkas
  sannolika tillhåll man dessutom redan fått någon kunskap, väggledd af
  de spår de vid sin flykt lemnat efter sig.
  
  "Stackars karlar", sade herr Stråle, "jag skulle nästan önska dem
  friheten, redan derföre att deras misslyckade anfall beredt mig en så
  öfverraskande angenäm bekantskap som min räddares och fröken Ainas."
  
  "Säg lika gerna blott Aina, snälla morbror", inföll Erik, "ty jag
  säger det genast rent ut. Aina är min fästmö."
  
  "Då säger jag med synnerlig glädje 'Aina' till den älskvärdaste af
  mina finska vänner," utropade den gamle herrn muntert och fattade med
  en anstrykning af galanteri Ainas hand för att kyssa densamma, men
  den rodnande unga flickan slog sina vackra armar omkring onkelns hals
  och tryckte en kyss på den gamle ungkarlens ingalunda motsträfviga
  mun.
  
  "Bra gjordt, Aina lilla!" sade den upprymde juristen; "men blif icke
  svartsjuk på mig, Erik, ehuru jag är ungkarl", tillade han med en
  komisk suck. -- Han ökade den allmänna sinnesstämningens munterhet,
  då han med utsökt belefvenhet och gammaldags sirlig artighet
  framträdde till tant Betty, som tillkommit under tiden, och vördsamt
  anhöll att i betraktande af det blifvande intima förhållandet emellan
  deras familjer, nu redan få kalla fröken Ros för "kusin", hvartill
  den fryntliga gamla damen rodnande gaf sitt samtycke. Med Birger
  utbytte Stråle ett hjertligt handslag i det han menade: att det var
  mycket roligare att kalla sin räddare du än herr doktor, hvilken
  titel ovilkorligen påminte honom om läkare, menniskor som han väl
  i allmänhet högaktade, men af hvilka han hittills icke behöft och
  hoppades att icke så snart heller behöfva någon "räddning".
  
  Ett bud från länsmannen anlände emellertid och aflemnade ett bref.
  Detta gaf anledning till uppbrott från kaffebordet. Det högvigtiga
  brefvets innehåll skola vi meddela i nästa kapitel.
  
  
  
  
  22.
  
  Länsmans-diplomati.
  
  
  Den värde herr Smilander hade af ryktet förnummit att den
  öfverfallne, men räddade utländingen var en mäkta förnäm man, hvilken
  kommit hit för att från Ojala afhemta de der boende utländska damerna
  samt återföra dem till deras i hemlighet öfvergifna hemland. Genast
  vaknade underliga tankar i hans hjerna. Kanske var det sjelfve
  polismästaren i Stockholm, den berömde Wallenberg, som tillika med
  egna ögon här vid Imatra ville studera de naturliga vattnens kraft.
  Inom sig hade derföre den förtänksamme länsman Smilander beslutit
  att på allt möjligt sätt gå den förnäme främlingens önskningar till
  mötes, och till och med Ros steg i hans aktning i följd deraf att han
  varit försynens redskap att verkställa räddningen. Då han erfarit att
  den resande under titel och namn af "häradshöfding Stråle" hedrade
  hans aflägsna födelsebygd med sitt besök, stadfästades inom honom
  den en gång fattade föreställningen att denne var en mycket förnäm
  man, som allrahelst, för att väcka mindre uppseende, "inkognito"
  gjorde sin resa. Den främmande hade tvifvelsutan antagit namnet
  Stråle blott för att låtsa vara en slägting till den gamla damen på
  Ojala. Smilander ville derföre på ett försigtigt sätt låta honom
  förstå, att han, Smilander, var en alltför routinerad administrativ
  tjenstemän för att icke genast ha genomskådat den resandes högre
  samhällsställning. I enlighet härmed ville han ock från första
  början inrätta hela sitt uppträdande. Wallenberg-Stråle skulle då
  med sitt vana öga genast se hvars andas barn han hade framför sig,
  och man kunde icke veta hvilken utländsk utmärkelse möjligtvis
  blefve en följd af det nit Smilander skulle ådagalägga vid röfrarnes
  förföljande och gripande. Han ansåg det derföre vara klokare att
  icke besöka Ros till frukosten, utan medelst ett skickligt och
  i högre juridisk stil uppsatt bref inbjuda främlingen till den
  polisundersökning han ernade hålla på sjelfva stället der öfverfallet
  egt rum. Detta bref, som saknade adress, sände han med ett bud till
  Muistola. Det skulle öfverlemnas till den "främmande öfverfallne
  herrn". Stråle tog brefvet och läste icke utan förvåning följande
  löjliga aktstycke:
  
      "Min herre!
  
      I brist på adress som jag saknar vill jag icke tro på ryktet om
      min herres namn hvilket, såsom måhända varande falskt, kunde
      inverka kränkande; men till saken, såsom vi administrativa
      tjenstemän säga.
  
      Min herre har natten emot i dag, den 16:de hujus, genom herr
      doktor Ros' förvållande lupit fara att blifva räddad, eller
      fastmera af doktor Ros blifvit räddad ur en fara som min
      herre bemälde natt lupit genom ett ännu okändt antal röfvares
      förvållande, hvadan jag i min egenskap af kronobefallningsman
      i den af denna olycka hemsökta socknen, på anmodan af sagde
      Ros, bosatt å Muistola, funnit mig föranlåten att dels medelst
      utsändande af spejare, äfvensom prolimitär polisundersökning på
      platsen, dels ock genom hållandet i förvar, dock icke i jern,
      af sistlidne nattens skjutsbonde, såsom skäligen misstänkt att
      ha varit med i komplotten beträffande sina hästar, som icke
      blifvit honom frånstulna och derföre skola afföras till mitt
      stall för att besigtigas af vid slika försök till rån vane
      personer, som skola fastställa huruvida hästarne blifvit med
      flit skonade, -- så och i betraktande nu af allt detta och dessa
      åtgärders vidtagande, får jag härmedelst förständiga, det vill
      säga ödmjukast anhålla det min herre ville infinna sig å den
      plats der det tillämnade brottet lyckligtvis icke föröfvats
      genom meranämnde Ros' föregifna mellankomst och såsom af vittnen
      vidhandengifvits, fem med välberådt mod ur min herres revolvrar
      aflossade skott, för att jag på stället i behörig form måtte få
      anställa polisförhör och undersökning med alla vid tillfället
      utom röfrarne närvarande personer samt likaså den kullstjelpta
      vagnens besigtigande för att utröna huruvida våldsverkarne
      medelst inbrott försökt någonting; och ehuru smärtsamt det är
      att innan röfrarne genom gripande och häktande befordras till
      laga straff, dermed se mig tvungen att besvära min herre och
      afgifva berättelse om hela förloppet, ithy att vi administrativa
      tjenstemän i Finland, i likhet med hvad i Sverge plägar ske,
      måste gå summariskt tillväga då det är fråga om rackare och
      förlupna personer, bedjande tillika om ursäkt för besväret, men
      utlofvande min herre att med all behöflig handräckning bistå min
      herre i den der andra saken, hvilken längesedan icke blott väckt
      min nyfikenhet såsom varande oloflig, utan derhos föranledt ett
      för mig illa aflupet besök på ett ställe, som må vara onämdt
      oss emellan, och hvilket min herre ämnade besöka redan i går
      men nu måste uppskjuta till i dag, men der enligt egen uppgift
      inga dokumenterande handlingar finnas, hvilket jag vill till min
      herres tjenst och upplysning meddela, ehuru jag tror mig kunna
      framtvinga riktiga pass om icke falska sådana redan anskaffats,
      och förblir jag med högaktning och i förbidan på min herres
      ankomst till det olyckliga räddningsstället men der ingen fara
      finns om dagen och derföre att jag är der, min herres ödmjukaste
      tjenare.
  
                                            _Johan Smilander_,
                                       Kronobefallningsman i orten."
  
  Efter genomläsandet af denna sorglustiga skrifvelse öfverlemnade herr
  Stråle densamma skrattande åt Ros, i det han sade sig tro meningen
  vara en kallelse att infinna sig vid en preliminär polisundersökning
  på stället. "Men slutet förstår jag inte riktigt", tillade den gamle
  juristen, "dock förmodar jag att det har afseende på någonting som
  rör min syster." Ros genomläste leende brefvet men då han kom till
  frågan om passen blef han allvarsam. Under tiden hade Stråle följt
  "kusin Bettys" inbjudning till frukostbordet. Nu erhöll ändtligen
  Erik papperet. Han försökte uppläsa detsamma högt men afbröts som
  oftast af en skrattlust, den han icke kunde qväfva; dock upphörde
  äfven hans munterhet då han kom till det ställe der passen voro
  omnämda. Men hans oro yppade sig på annat sätt än finnens, som blott
  eftersinnade hvilka obehag fruntimren kunde ha att befara af den
  påhängsne länsmannen. Erik gick denna gång längre i sina farhågor än
  vännen.
  
  "Gubben Stråle är Jennys förmyndare", hviskade han till Ros och
  detta var en nyhet som tycktes börja oroa denne, isynnerhet då han
  sammanställde densamma med hvad tant Betty meddelat honom om kuskens
  vinkar angående ändamålet med den främmande herrns besök på Ojala.
  Sedan emellertid frukosten intagits begåfvo sig herrarne på väg till
  platsen för föregående qvällens äfventyr.
  
  
  
  
  23.
  
  Polisundersökning i skogen.
  
  
  Men derborta i den nu åter fredliga skogen, hvarest ännu för tolf
  timmar sedan hästar störtat, vagnar blifvit kullstjelpta och
  resande anfallits, der yxor svängts i månskenet och den krigiska
  knalleffekten af amerikanaren Colts uppfinning, revolvern, injagat
  skräck hos den europeiska nordens landtligt beväpnade banditer,
  der satt nu den administrativa maktens representant i den finska
  socknen Ruokolaks, kronobefällningsman Johan Smilander, på en sten
  vid landsvägskanten. Han satt der omgifven af två nämdemän samt
  bro- och skallfogde, föreställande hans myndighets armar och ben, hans
  handtlangare och adjutanter. De rådplägade sinsemellan med vigtiga
  miner i de välmående ansigtena, och en liten skara af ortens allmoge,
  män, qvinnor och barn, stod gapande rundt omkring dem. Då syntes ett
  dammoln på vägen från Muistola och herr Stråle i vagn samt Birger
  och Erik till häst anlände. Herr Smilander steg upp och förberedde
  sig att med en viss högtidlighet emottaga de ankommande, som i en
  ståtlig procession närmade sig. Han "harklade" och hostade, fick
  strupen ändtligen klar och skulle just börja sitt tillämnade tal,
  då den raske gamle Stråle, sedan han återvunnit sin jemnvigt efter
  nedstigandet ur vännen Ros' gammalmodiga och något höga vagn, med
  en oefterhärmlig komisk grandezza tilltalade den vördsamt helsande
  sålunda:
  
  "God morgon! Ackurat på sin post, det ser man! Edert nit i tjensten,
  herr befallningsman, är öfver mitt beröm."
  
  "Tackar ödmjukast", svarade Smilander och fattade mod då Stråle
  räckte honom handen till helsning. Han tillade derefter: "Vi
  administrativa tjenstemän i Finland äro mycket påpasslige."
  
  "Ja, och tiden är dyrbar", återtog herr Stråle, "jag borde om en
  timme eller så vara på Ojala."
  
  "Vi kunna genast skrida till verket", inföll länsmannen, "ursäkta att
  jag sätter mig."
  
  På länsmannens fråga huruvida den öfverfallne hyste misstanke till
  någon särskild person -- han blinkade dervid med ögonen -- om att
  ha varit i komplott med röfrarne, svarade Stråle "nej" och afgaf
  derefter i korthet en berättelse om förloppet. Ros gjorde likaså om
  hvad som timat efter hans inblandning i saken. Nu uppropades den
  pratsjuke kusken. På dennes vittnesmål hade länsmannen synbarligen
  räknat för att såsom ransakare lysa inför den förmente höge
  polismannen.
  
  "Kurikka", började länsmannen, "ni är från Wiborg, inte sannt? Jag
  tror mig känna er?"
  
  "Isvoschtschik (åkare) Kurikka n:o 6", svarade denne på dålig
  svenska. "Jag kände herr befallningsman mycket bra då herrn var i
  kansliet i Wiborg. Mången gång om natten..."
  
  "Det hör inte hit!" afbröt den förhörande. "Huru kom Kurikka i den
  här herrns tjenst?" Smilander bugade sig härvid för Stråle.
  
  "Jo si, för det att jag är gammal kusk och kan 'rata venska' (prata
  svenska), så gaf polismästaren mig åt herrn här, som jag följer på
  resan och tillbaka för sex mark (4 rdr) om dagen."
  
  "Polismästaren och sex mark om dagen", sade Smilander för sig sjelf,
  "det är _han_ och ingen annan. Tillåt mig", han vände sig nu till
  Stråle, "att förhöra vittnet på finska. Doktor Ros kan ju vara er
  tolk?"
  
  "Alltför gerna", blef svaret. Nu tilltalade Smilander kusken med hög
  röst sålunda:
  
  "Tala rent ut, Kurikka, hvad du har att säga. Jag vill att lag och
  rätt skola vördas i mitt distrikt" -- härvid kastade han en sträng
  blick på de församlade bönderna -- "tala rent ut allt hvad du vet om
  den här saken och hvarföre röfrarne just anföllo den här herrn?"
  
  Efter erhållen tillåtelse att få begagna sig af sitt modersmål, afgaf
  Kurikka en vidlyftig berättelse, den vi, med förbigående af en mängd
  biomständigheter, här återgifva betydligt förkortad. Emellertid satte
  sig herr Stråle och hans följeslagare på ett par stenar för att höra
  på.
  
  "Jo, si, det var så", började vittnet, "att jag blef den rike
  herrns kusk fast Järvinen, min granne, rände andan ur halsen på sig
  för att få den platsen, men polismästaren sa', att jag var mera
  'skicklig i ett och annat'. Och majoren, polismästaren ni vet, herr
  befallningsman och 'höga rättvisa' ('korkia oikeus'), är mycket gemen
  när han talar med simpelt folk, och han sade till mig, att djefvulen
  och, med respekt till sägandes, alla länsmän i landet skulle ta mig,
  om jag inte skulle föra den herrn helbregda tillbaka till Wiborg.
  Och såsom ni ser, höge herr befäliningsman och domare, så tyckes ju
  den främmande herrn vara kry och rask hittills, så att jag ärligen
  förtjenat min lön."
  
  "Till saken", afbröt länsmannen, "berätta, huru kom det till att ni
  råkade ut för den här rysligheten?"
  
  "Jo, si", började kusken åter, "det var så, att vi skulle fara till
  två ohyggligt rika fruntimmer, som lära ha rymt från..."
  
  "Ursäkta, herr befallningsman", afbröt Stråle, "kanske vi lemna
  fruntimren åsido, alldenstund denna sak alldeles inte angår dem."
  
  "Riktigt", anmärkte ransakaren till vittnet, "berätta hvad som händt,
  inte hvad som kan komma att hända."
  
  "Nåja", fortfor den sålunda tillrättavisade, "vi skulle till Imatra,
  och derifrån med fyra hästar till Lauritsala (första slussen vid
  Saima kanal) och så till Wiborg igen. Nåväl, resan gick bra ända till
  Jäskis färja, och medan herrn drack kaffe inne i gästgifvargården,
  frågade folket, som stod omkring mig, hvad det var för en herre, som
  jag skjutsade, och jag sa' sanningen, att det var en rik man från
  utlandet, som reste till Ojala och derifrån tillbaka till Wiborg. Och
  som jag fått respengarna om hand, gaf jag skjutsbonden från Rautanen
  en mark (70 öre) i drickspengar, för si så hade herrn befallt. Och
  der talades ett och hvarje om Ojala-herrskapet och att de också voro
  från utlandet och hade mycket pengar samt att Muistolaherrn (härvid
  rodnade Ros starkt då han öfversatte vittnets ord) blifvit mycket
  god vän med dem, och att han hade hos sig en herre, som var från
  samma land som fruntimren, och att de sällskapade med hvarandra såsom
  slägtingar. Nåväl, det var allehanda folk vid färjan och vår nye
  skjutsbonde hörde också uppå, men herrn derinne dröjde så länge, att
  färjan gjorde två resor innan vi kommo att fara öfver elfven. Flera
  karlar hade före oss begifvit sig till andra sidan. Det var mycket
  bråk med vagnen, men vi kommo dock i skymningen öfver. Orsaken var
  den, att herrn i Wiborg spisat middag med polismästarn, borgmästarn
  och många andra, så att, ehuru vi körde fort, det likväl blifvit sent
  på dagen. Så bar det åter i väg, men det var mörkt när vi kommo till
  den här f-e skogen, och huru det var, så skyggade venstra sidohästen
  och vi lågo här i diket, vagn och hästar och allt, just der. Jag och
  skjutsbonden fingo en så duktig knuff i fallet, att vi voro sanslösa,
  kan jag tro, ty när vi vaknade igen var det månsken och ett hiskligt
  svärjande och skrikande och huggande, och herrarne skjöto, jag tror,
  fem skott. Röfrarne, hvilkas antal jag inte räknat, flydde till
  skogs, och hästarne, som de spännt ifrån vagnen för att stjäla dem
  med, rymde, men skjutskarlen fångade dem åter, ty de hade skadat sig
  i benen då de stupade på repet, som röfrarne spännt öfver vägen, och
  hvilket Muistola-herrn tog upp från landsvägen; det låg så här, just
  midt öfver vägen."
  
  Sedan kusken slutat sin långa berättelse framfördes skjutsbonden,
  hvars utsago öfverensstämde med den förres. Han tillade blott, att
  kusken i mycket skrytsamma ordalag talat om den resandes rikedom och
  många kappsäckar med dyrbart innehåll samt en låda med välinpackade
  vinbuteljer som de hade bakbunden på vagnen.
  
  "Kände du", sporde länsmannen, "någon af de karlar, som åhörde detta
  tal?"
  
  "Jo några, och det är hederligt folk, men så voro der också två
  zigenare (tattare) och de foro öfver första gången färjan gick, det
  mins jag väl."
  
  Sålunda fortgick förhöret ännu en stund. Derefter undersöktes
  platsen, och Ros utpekade ett träd på den ena af vägkanterna, vid
  hvilket det ödesdigra repet varit fästadt, medan det på andra
  sidan sannolikt hållits af karlarne. Då hästarne stupat emot den
  blott qvartstums tjocka linan, hade den häftiga ryckningen i
  densamma lemnat tydliga spår efter sig i trädets bark. Några mindre
  blodfläckar utvisade platserna der striden stått och i hvilken
  riktning våldsverkarne flytt. Stråle och herrarne togo nu afsked
  af länsmannen, som skulle bege sig på spaning efter röfrarne. Den
  stackars skjutsbonden sattes emellertid på fri fot och Stråle gaf
  honom en riklig gåfva för att påkosta hästarnes återställande.
  
  "Välkommen i qväll till Ojala på en liten toddy, herr
  befallningsman!" sade herr Stråle artigt. "Jag hoppas min syster
  inte skall ha något deremot, när det är jag som bjuder, och inte min
  vackra systerdotter heller."
  
  I detta ögonblick och innan Stråle ännu hunnit klifva upp i vagnen,
  framstälde sig inför den icke litet öfverraskade församlingens
  blickar en ny, lika vacker som i dessa trakter i allmänhet sällspord
  syn. På vägen från Ojala nalkades, styrande med behag sin lifliga
  häst, gestalten af en ung ryttarinna. Hon parerade skickligt sin
  muntra springare i det hon helsade den förvånade församlingen och
  vände sig till Erik, som var den förste hon kände igen, med den något
  hastiga frågan:
  
  "Hvad har händt, kusin Erik? Folket på Ojala är alldeles uppskrämdt
  och tant lät mig inte bege mig af utan den der beväpnade drabanten."
  
  Hon pekade på en med bössa utrustad karl, som ridande barbacka på en
  arbetskamp, följde efter henne med andan i halsen. Men då hon härvid
  gjorde en vändning åt sidan, blef hon varse gubben Stråle, som med
  utropet: "Men der har jag, minsann, henne sjelf, min yra, präktiga
  amazon!" skyndade henne till mötes. Ros, som sutit af, räckte Jenny
  artigt sin hand och hon hoppade muntert i den glade herr Stråles
  armar och gaf honom, oombedd, en hjertlig kyss på hans mysande mun.
  
  "Välkommen, snälla morbror, välkommen ändtligen!" utropade den vackra
  ryttarinnan och tillade sedan: "Och det är kanske morbror som haft
  det der äfventyret i natt?"
  
  "Jo du, min sprittande Jenny d'Ojala", svarade Stråle glädtigt, "och
  der ser du min räddare ur en den allra sannolikaste dödsfara jag
  hittills i mitt lif lupit; det är just din nyaste stallmästare."
  
  "Herr Ros!" sade Jenny med en blick, omöjlig att beskrifva, men så
  full af den renaste, mest oförstälda glädje, att dess uttryck icke
  kunde undgå morbrodren, och han tillade derför i allvarligare ton:
  
  "Ja, Jenny, vill du tacka den ynglingen för mitt lif och kanske två
  andra menniskors till, så gif den finske riddaren ett hjertligt
  handslag, du min lilla svenska affälling."
  
  Djupt rodnande räckte Jenny sin hand åt den stumme Ros.
  
  "Se så, nu kan det vara nog, till en början åtminstone", återtog
  Stråle; "stig upp till mig i vagnen, så åka vi tillsammans till
  Ojala. Jag hoppas Agatha mår väl? Kom ihåg bjudningen, herr
  befallningsman, och du, broder Ros, tag dina fruntimmer med dig! Jag
  skall genast sända vagnen tillbaka. Erik följer med oss."
  
  Så ordnade den gamle herrn allt för den dagens afton.
  
  Men Smilander kastade en tacksam blick på de afresande och mumlade:
  "Han vill mig väl, jag måste, ta mig f-n, ha reda på de der
  rackrarne."
  
  Vi lemna nu länsmannen och hans följe, der de satte sig i rörelse
  till en enslig skogsäng, hvarest man förmodade att våldsverkarne i en
  gammal lada hade sitt tillhåll.
  
  
  
  
  24.
  
  Hvarför Jenny kom till skogen.
  
  
  "Det stundar främmande, kära du", sade tant Agatha till skön
  Jenny på morgonen af den dag som följde efter Eriks och Ainas
  trolofningsafton, "jag försäkrar, att det har stundat långväga
  främmande hela morgonen. Nå, Erik kommer visst ut med sin fästmö. Ja,
  den Erik, den Erik", fortfor den gamla damen, "att så der ge dig på
  båten, Jenny lilla, det var ändå styggt."
  
  "Det var snällt och klokt gjordt af Erik att inte äflas med att fria
  till mig, tant lilla, ty jag hade varit tvungen att ge honom korgen",
  svarade Jenny med den naturligaste ton i verlden.
  
  "Ja, Gud blott förstår sig på flickhjertan nu för tiden!" återtog
  tanten. "Och jag som trodde, att du tyckte om honom, efter han alltid
  skulle följa med på våra resor?"
  
  "Det var just för det jag inte alls var kär i kusin Erik, som han
  var en passande och kär reskamrat för mig -- men", afbröt hon det
  grannlaga ämnet, "hvad kommer åt vår Thilda? Hon ser ju alldeles blek
  och förskrämd ut. Hvad fattas dig, Thilda?"
  
  "Ack, kära hjertandes fröken!" ropade tjenstflickan, der hon med
  förfärad uppsyn ilade från drängstugan till de i förstuguqvisten
  stående damerna, "rysliga saker ha händt i natt, vet herrskapet."
  
  Tant Agatha och Jenny sågo förvånade på den andfådda flickan.
  
  "Jo", fortfor denna, "i natt har en rysligt rik resande herre blifvit
  öfverfallen af röfvare på landsvägen häremellan och Muistola och
  röfrarne höllo just på att slå ihjel honom, men så kom der en lång,
  stark karl på en svart häst och red öfver dem och slog dem och der
  skjöts och den svarte ryttaren dref bort röfrarne och försvann, men
  den gamle resande herrn, ty han var gammal och från ett främmande
  land, fördes till Muistola och doktorn..." Thilda hemtade andan ett
  ögonblick.
  
  "Och doktorn?" frågade Jenny ifrigt.
  
  "Jo, han har visst bedt oss tiga för att inte oroa herrskapet", sade
  Thilda, "men si, det kan jag inte. Jo, doktorn, han kom hit om natten
  med två drängar, som hade bössor, och han höll vakt hela natten, men
  om morgonen sände han bud till länsman och så red han hem och bad mig
  tiga med alltsammans, men si, det kan jag inte, och den ene drängen
  är ännu med sin bössa qvar i stugan -- herre Gud, huru rysligt!"
  
  Jenny lät genast kalla den omnämde drängen för att af honom erhålla
  litet bättre besked om hvad som händt; men som samtalet fördes med
  den uppskrämda Thilda till tolk, så kom der icke mycket ljus i saken.
  Den främmande resandens kusk hade, enligt drängens utsago, berättat
  att en mörk ryttare kommit fram i månskenet och liksom från himlen
  samt jagat bort röfrarne.
  
  "Var det doktorn?" frågade Jenny med klappande hjerta, "och blef den
  resande sårad?"
  
  "Ne-ej", ljöd svaret, "doktorn, Pelle och jag ha vakat här hela
  natten och i morgse red Pelle till länsman."
  
  "Och är den främmande herrn sårad?"
  
  "Det vet jag inte, men nu är han på Muistola och nog kom han dit till
  fots, det såg jag sjelf."
  
  Jenny befalte att hennes häst genast skulle sadlas. Hon ville och
  måste höra åt i Muistola hvad som timat, ty hon var så orolig för den
  "främmande gamle herrns öde", sade hon.
  
  Tant Agathas föreställningar hjelpte till ingenting. Jenny bad henne
  blott för all del vara lugn, något som hon sjelf imellertid förgäfves
  bemödade sig att synas. Slutligen förmådde tanten henne att såsom
  beskyddare medtaga den beväpnade drängen från Muistola. På Ojala
  qvarstannade landbonden och hans två söner hemma.
  
  Med hjertat uppfyldt af oro och ängsliga aningar anträdde Jenny
  sin ridt, och vi ha sett, att dessa aningar på sätt och vis icke
  bedragit henne, ehuru allt aflupit lyckligt nog. Sålunda kom det att
  Jenny plötsligt uppenbarade sig för de i skogen församlade männen,
  och mången gammal bondkäring spådde af allt detta, att någon stor
  förändring skulle hända Muistola-herrn.
  
  Men huru förhöll det sig dermed, att vår raska hjeltinna, som
  icke det ringaste brukade vara besvärad af aningar och oroande
  inbillningar, just denna gång vid tanken på den "gamle främmande
  herrns öde" blifvit ett rof för en så utomordentlig oro? Hade Jenny
  måhända några skäl att emotse ett besök af sin gamle, älskade
  förmyndare? Derom skola vi väl i det följande få veta något mera.
  
  
  
  
  25.
  
  Gäster på Ojala.
  
  
  Tant Agatha, som till en början blifvit något "perplex" öfver sin
  broder häradshöfdingens plötsliga ankomst och äfventyr, lugnades dock
  snart åter af de förklaringar, som han gifvit henne. "Men det bästa,
  mina vänner", hade gubben Stråle sagt, "sparar jag till aftonen;
  spara alltså också ni er nyfikenhet till dess." Erik återvände
  med vagnen till Muistola och morbrodren hade på eftermiddagen ett
  allvarsamt samtal på tu man hand med sin sjelfmyndiga älskling, såsom
  han kallade Jenny.
  
  Då qvällen stundade blef der lif och rörelse på det lilla Ojala.
  Gästerna från Muistola anlände, och äfven länsmannen kom, efter lätt
  och väl förrättadt ärende, pösande i sin nya uniform med stickert
  vid sidan och kokarden i mössan, som blänkte i aftonsolens sken,
  och nådigt besvarande de mötande böndernas ödmjuka helsningar. Han
  blickade dock ibland med ett egendomligt uttryck af saknad på den
  venstra sidan af sitt bröst, liksom skulle hans hjerta längta efter
  någon betäckning utanpå uniformsrocken. Och i sanning, nu efter de
  fyra rymmarnes gripande, öfver hvilken tilldragelse han ämnade anmoda
  Erik Stenrot att, såsom "skicklig i svenskan", hjelpa honom uppsätta
  en omständlig berättelse, nu kunde han ha skäl att emotse en sådan
  utmärkelse.
  
  Äfven den beskedlige "kommissionären" Pettersson från Imatra
  hade erhållit en bjudning till Ojala och anlände i sin "trilla",
  uppsträckt i frack och hvit väst, tacksam för den honom visade
  artigheten. Han blef litet stött då han, kort efter sin ankomst, i
  mystiska ordalag erhöll en vink af Smilander, att i afton icke kalla
  denne herre "bror", "ty", hade länsmannen sagt, "vi administrativa
  tjenstemän och isynnerhet polisembetsmän få inte stå på alltför
  förtrolig fot med allmänheten, allraminst i närvaro af utländska
  högre dignitärer", hvarpå Pettersson bugat sig och frågat: "om kanske
  denne Stråles namn klingade mera adligt än systerns?" Med en blick
  af medömkan öfver den andres bristande förmåga att bedömma förnämt
  folks verkliga "karakter", trädde länsmannen stolt förbi honom in i
  salongen, der tant Agatha serverade théet.
  
  Ehuru Smilander ingalunda var en synnerligen angenäm gäst för henne,
  bemötte dock den goda damen honom med all artighet, och Jenny lät
  åtminstone bli att skratta åt hans nästan krypande sätt emot morbror
  Stråle, för hvilket hon förgäfves sökte en förklaringsgrund. Jenny
  var öfver hufvud taget i qväll mindre munter än vanligtvis, men fäste
  dock Eriks uppmärksamhet vid Smilander, och denne beslöt att drifva
  ett litet oskyldigt gyckel med den administrativa tjenstemannens
  fåfänga, i loflig liqvid för den brutalitet han fått röna vid frågan
  om fruntimrens pass. Han egnade honom derföre vida mera uppmärksamhet
  än han i annat fall brytt sig om att göra. Emot Pettersson var Jenny
  vänligheten sjelf, och tant Betty afhandlade med honom allehanda
  intressanta frågor i landtbruket. Aina sysslade mycket omkring tant
  Agatha, hvilken hon erbjöd sig att hjelpa i hushållsbestyren, icke
  utan att härtill måhända föranledas af en viss, ganska naturlig
  önskan att ännu högre stiga i gunst hos den gamla damen. Stråle
  talade politik med Ros och kunde icke nog förvåna sig öfver den unge
  mannens skarpa omdöme och det egendomliga och nya ljus, i hvilket
  denne framställde den finska nationalitetsfrågan för honom. Men då
  théet var drucket vände sig den gamle herrn till Jenny och yttrade i
  synnerligen godlynt ton:
  
  "Och nu, sedan du blifvit en finsk förtrollerska, kunde du just åt
  din gamle svenske morbror och hans gäster i all hast frambesvärja en
  liten toddy."
  
  "Skall ske såsom herr processrådet befaller", svarade Jenny
  skrattande för att dölja en plötslig rodnad. De behöriga reqvisita
  voro snart framsatte i ett sidorum, der herrarne slogo sig ned, tände
  sina cigarrer och bryggde sina glas.
  
  "Nå", menade den jovialiske värden när detta vigtiga värf
  var undangjordt och man smakat på drycken, "nu få vi be herr
  befallningsman att omtala för oss huru det gick till vid fångandet
  af de stackars landsvägsriddarne, som i går qväll gjorde så dåliga
  affärer?"
  
  Herr Smilander tog sig en ny styrkdryck ur glaset och beredde sig att
  tala. Med händerna på sina knän satt herr Pettersson och lyssnade och
  Stråle, med sin runda lekamen behagligt placerad i en beqväm fåtölj,
  tycktes också vara idel öra, medan deremot de unga männen, först
  Erik och sedan äfven Ros, sakta lemnade rummet. Ros dröjde borta en
  längre tid, men Erik återkom om en stund, just lagom att få höra
  berättelsens slut.
  
  "Och", fortfor herr Smilander, i det han fattade sitt glas och
  med värdighet liksom drack sig sjelf till, "och sedan vi utställt
  tio vakter, inträngde andra tio man modigt i ladan, sålunda att
  skallfogden, sitt embete likmätigt, gick främst och sedan brofogden
  med karlarne. Derefter kom jag ensam, utgörande liksom en påtryckning
  å hela anfallskolonnen, hvilket också i sanning var af nöden, ty i
  annat fall hade rackrarne möjligtvis kunnat rymma sin kos. Men se,
  den som från början ställde sig vid ingången, det var jag, färdig
  att vid ringaste tecken till tvekan å mina mäns eller kronovidrigt
  motstånd å fiendens sida beslutsamt skynda ut och jämväl, just i
  rättan tid, sända nämdemännen med reservmanskapet i elden. Men detta
  behöfdes inte. De sluga skälmarne låtsade gifva sig på nåd och onåd
  samt föllo på knä och bådo om förskoning och mat, hvilket jag genast
  insåg var en krigslist, ty man skall veta att en sådan der rymmare,
  rätt så utsvulten han är, i sig förenar fem mans styrka då det för
  honom gäller att vinna den der förbjudna frukten, friheten. Jag
  lät derföre genast basta och binda de skälmarne, och sedan de, väl
  bundne och liggande på golfvet, åter kunde anses som myndigheternas
  säkra och välförvärfvade egendom, skyndade jag att medelst några
  passande tecken å deras ryggar och hufvuden påminna dem om min
  närvaro i egen person samt dymedelst förmå dem till bekännelse af
  hvart de 'andra rymmarne' tagit vägen, ehuru jag, hi hi hi, aldrig
  af landshöfdingeembetet fått underrättelse om flera än fyra af den
  sorten -- och de lågo der. Sålunda räddade jag vårt samhälle från
  den öfverhängande faran att bli offer för dessa illgerningsmäns
  lagstridiga framfart. Som de voro något illa medfarne af föregående
  nattens strid samt antagligen ganska hungriga, förbjöd jag att gifva
  dem någon annan torplägning än stryk för att få dem rätt spaka."
  
  "Nedrig grymhet!" mumlade Erik för sig sjelf, men gamle Stråle
  frågade lugnt om skallfogden åtföljt länsmannen till Ojala?
  
  "O, hvilken förutseende blick!" utropade Smilander, "ja visst, han är
  här!"
  
  "Var god, herr befallningsman", sade Stråle med egendomlig tonvigt,
  "och gif order att fångarne genast skola få sig en extra forplägning;
  jag betalar det."
  
  "Mycket gerna", svarade Smilander något tveksamt, "men jag vet inte
  om jag just har rättighet att ännu mera än redan skett..."
  
  "Erik!" afbröt Stråle otåligt, "bed din fästmö genast sända något bud
  till fångarnes bevakningsställe med lämpliga förfriskningar åt de
  stackrarne."
  
  "Aha", tänkte Smilander, "han menade _sådan_ forplägning", och
  tillade derefter högt: "Vid Gud, en ädel hämnd!"
  
  "Skynda dig Erik", bad Stråle.
  
  Erik skyndade ut men Smilander började begrunda hvad det der ordet
  "fästmö" skulle betyda och om det gällde den spottska svenska fröken
  eller doktorns syster. I alla fall beslöt han att passa på tillfälle
  och närmare taga reda på denna sak samt tillika rycka fram med
  anhållan om uppsättandet af berättelsen angående röfrarnes gripande.
  
  Erik återkom snart och meddelade att Aina dragit försorg om att
  morbroderns önskan skulle uppfyllas. Derefter visste han att
  skickligt gifva samtalet den vändning att Pettersson och onkel Stråle
  kommo i samspråk om laxfänget i forsen, ett ämne som intresserade den
  gamle ungkarlen. Under tiden egnade sig Stenrot helt och hållet åt
  Smilander och uppmanade denne slutligen att i sin "rapport" infläta
  en antydning derom att han, Smilander, gjort staten en väsentlig
  tjenst genom att visa sig så nitisk i en sak som rörde en utländing
  af herr Stråles karakter.
  
  "Och skål derpå!" tillade skalken, "får herrn inte en rysk orden,
  så kan ta' mig böfveln nog gubben Stråle göra er till medlem af en
  svensk orden."
  
  "Hvilken?" frågade befallningsmannen i hviskande ton och rodnande i
  försmaken af tillfredsställd fåfänga.
  
  "Hertigar och grefvar bära dess tecken", sade Erik, "skål!"
  
  "Dess namn, dess namn!" bad Smilander och klingade med Eriks glas.
  
  "Tala närmare om saken med herr Stråle -- han är kommendör", blef
  svaret.
  
  Till Smilanders harm tillkännagaf nu tant Agatha att aftonvarden var
  färdig.
  
  
  
  
  26.
  
  Skuggan viker.
  
  
  Medan de andra herrarne voro sålunda sysselsatte, en hvar på sitt
  håll, företog vår vän Ros en promenad utåt forsen. Flera af de
  yttranden som under dagens lopp undfallit gamle Stråle, hade i den
  unge mannens bröst återväckt tankar af samma natur med dem hvilka
  uppfyllt hans själ under gårdagens nattliga ridt. I smärtsamt lifliga
  färger stod framför honom bilden af den älskades gestalt, men den
  mörka skuggan af det oblidkeliga olycksödet lade sin iskalla dödshand
  på det liffulla hjertats skönaste förhoppningar. Dyster i hogen,
  ett rof för de mest omvexlande känslor, som än ryckte honom med sig
  till en besvarad kärleks svindlande höjd, än störtade hans arma
  själ i hopplöshetens kaos, vandrade han fram sin ensliga väg utmed
  den dånande forsens klippbrädd. Han stannade, aftog hatten och lät
  den friska, af fina vattendunster mättade aftonflägten svalka hans
  panna, omkring hvars hvita, fasta hvälfning det mörka håret bildade
  en dunkel ram. Hvem hade kunnat tolka de tankar som nu rörde sig
  inom densamma, der han stirrade ned i den brusande afgrunden? Så
  stod han länge, men på fästets mörkblå grund försvunno småningom
  äfven de sista molnen och Septembermånens blanka sken utgjöt sig i
  underbar fullhet öfver det vilda landskapet. Så stod han der den
  sörjande menniskosonen med armarne korslagda öfver det stolta men
  qvaluppfyllda bröstet. Han stod med sin andes öga förfarande klart
  fästadt på en pligtuppfylld, men fröjdlös framtid: ofvanom sig den
  lugne himmelske väktaren och nedanföre forsens eviga brus.
  
  Lätt lades två små händer på hans skuldror och i det försilfrande
  månskenet stod emellan honom och fallet, just på klippans brant,
  en liten elfva, hvilken, höjande sig på tåspetsarne, sänkte sina
  blickars ljus genom tviflarens egna ögon djupt, djupt till dess det
  nådde till bottnen af den älskades själ.
  
  "Kom, Birger", hviskade hon, "jag har sökt dig."
  
  De trädde ett steg tillbaka från branten och i det hon blygt lade sin
  ena arm om ynglingens hals, fattade hon med den andra hans hand och
  sade:
  
  "Du har inte kunnat tala, Birger, jag vet ju hvarför, men skuggan har
  vikit och jag kan nu tala mitt hjertas språk och få lyssna till ditt.
  Hvad du varit för mig, det skall du alltid förblifva, men jag är _nu_
  inför dig och verlden -- en Finlands dotter. _Den_ underrättelsen
  medförde morbror Stråle; jag har så velat det."
  
  Ett djupt andetag höjde Birger Ros' bröst och han sade sakta:
  
  "Och denna uppoffring har du hemburit mig!"
  
  "Ingen uppoffring", svarade Jenny och rodnade varmt, "jag var väl
  förut din svenska syster men nu ar jag din finska brud."
  
  Och hon gömde sina ögon, i hvilka kärlekens perlor lyste, vid den
  älskade mannens bröst. Men snart höjde hon åter sitt lockiga hufvud
  och blickade förtröstansfullt leende upp till honom. Hans läppar
  rördes ännu liksom i stilla bön och sedan -- i nästa ögonblick --
  tryckte han den ljufliga flickan till sitt bröst och en helig kyss
  förenade de två ädla menniskorna för evigt med hvarandra.
  
  Men i det klara månskenet svingade alla Imatras elfvor vid forsens
  dånande jubelmusik i en glädtig dans och sjöngo dertill, för dem
  hvilka förstodo orden, en sång om den sanna kärleken som "icke tror
  på ett oblidkeligt olycksöde."
  
  
  
  
  27.
  
  Den vackra adoptivdottern.
  
  
  Efter qvällsvarden, när vinet perlade i de fyllda glasen, höll
  morbror Stråle ett kort tal i följande ordalag:
  
  "Han, såsom Jennys förmyndare, hade på hennes allvarligt förklarade
  beslut att för alltid flytta till Finland, enligt hennes plan och
  egen vilja, i hennes namn vidtagit följande åtgärder:
  
  "Han hade till Finland förflyttat och i Föreningsbanken deponerat
  Jenny Bertrams hela förmögenhet samt dessutom inköpt landtstället
  Ojala, hvarest med ett kapital af etthundratusen mark till grundfond,
  den första finska folkhögskola skulle inrättas. Vidare hade hans
  myndling anslagit en summa af etthundratusen mark till grundkapital
  för uppsättandet af en större tidning på finska språket, hvars
  hufvudredaktör, vald för fem år, städse skulle utses af den
  studerande ungdomen vid Helsingfors universitet. Sålunda hade Jenny
  Bertram tillfört sitt nya fosterland ett ansenligt kapital, hvilket
  han hoppades skulle blifva rikligt fruktbärande. I den förening,
  som skulle bli en sannolik följd af detta hans myndlings steg,
  älskade han att se en framtidshägring af det finska och det svenska
  elementets sammansmältande, ty om _de_ tu varda _ett_, då bygger
  Finland sin framtid på en ömsesidigt bepröfvad kärleks grundval, --
  och liksom han nu frivilligt nedlade sitt förmyndarembete, så har
  ock moderlandet förtröstansfullt nedlagt sitt ledarekall såsom en
  gärd af aktning för det unga samhällets sjelfbestämmelserätt och
  framtidsförhoppningar. Med denna liknelse till utgångspunkt tog sig
  derföre talaren friheten att föreslå en välgångsskål för den svenska
  fröken Jenny Bertram, Finlands vackra adoptivdotter!"
  
  Och härmed slutar vår lilla sommarsaga från de tusen sjöarnes land.
  
  
  
  
  Efterskrift.
  
  
  Vår uppgift har icke varit att skrifva Finlands kulturhistoria. Vi ha
  blott velat lemna ett ringa bidrag dertill, en liten tafla ur detta
  med Guds hjelp och på grund af egen kraft blifvande framtidsfolks
  historia för dagen. Och det är sannt: Finland har sig anvisad en
  ganska egendomlig roll i den europeiska nordens historia. Om vi
  äfven icke kunna hylla aflidne Hwassers (se hans bekanta skrift om
  Borgå landtdag) mera snillrika uppfattning af hvad Finland _kunde_
  blifva, än praktiskt taget möjliga bestämmelse, så kan man dock i
  alla fall inrymma en stor betydelse åt detta lilla folk. Tron att
  Finland skulle bli den brygga på hvilken vesterländsk civilisation
  skulle bana sig väg till Orienten, måste anses såsom en öfvervunnen
  ståndpunkt. Deremot är dess betydelse för "vesterlandet" i följd
  häraf icke mindre. Frågan gäller nämligen icke _Finlands inflytande
  på östern_, utan tvärtom dess förmåga att motstå tyngden af Orientens
  påtryckning. Skall denna af den vesterländska bildningen till
  _europeiskt_ kulturlif väckta nation nu, sedan densamma på sätt
  och vis blifvit sjelfständig, af uteslutande egna krafter kunna
  häfda dess under svensk egid vunna rykte om "finsk ihärdighet" --
  ett verkligen historiskt hedrande namn? Vi för vår del vilja tro
  detta, nämligen i fall de finska förhållandena gestalta sig sålunda
  att folket får begagna sig af sina _båda_ axlar för att lyfta den
  i sanning icke ringa börda af kulturhistorisk bestämmelse, som
  verldshistorien pålagt det goda Suomifolket. Gud har gifvit finnarne
  uthållighetens oskattbara förmåga, och detta i hög grad, men hvad
  Finlands europeiska betydelse vidkommer beror värdet af denna
  egenskap helt och hållet uppå den riktning som denna uthållighet
  behagar taga. Vi nämde här nyss förut att Finland, det "unga Finland"
  ville jag säga, i likhet med alla andra välskapade _barn_, äfven
  då dessa framträda på politikens fält, har _två_ axlar. Nu gäller
  det, såsom vi redan i vår lilla berättelse liknelsevis påpekat,
  huruvida icke den ena armen, den ursprungligt starkare armen, det
  finska folket i fennomansk mening, den "finska massan" på det sättet
  söker att styra sin båt i hamn att den venstra armens, det svenska
  elementets, verksamhet blir af jemförelsevis ringa båtnad. Men just
  denna andra axel i det "nya Finlands" (sit venia verbo) lif är den
  del af dess statskropp som historiskt ovedersägligen, och för alla
  kommande tider, utgör den förbindande länken emellan Suomifolket och
  vesterlandet.
  
  Finland kan visserligen numera, derigenom att en del af dess
  söner förnekar sina andligen svenska anor, till och med inom en
  jemförelsevis kort tidrymd framställa taflan af en "finsk-finsk"
  kulturform. Svårt vore dock för hvarje fördomsfri att säga hvari
  egentligen denna specielt finska kulturform skulle skilja sig ifrån
  samma banor som folkets utveckling hittills följt. Eller skulle
  Finland vilja afsäga sig sin från vesterlandet ärfda politiska
  konstitution och skulle dess religiösa lif vilja gå samma väg? Vi
  tro det icke. Återstår således _språkfrågan_, uppdrifven till sin
  spets af de så kallade fennomanerne. Men hvad återstår _numera_
  att önska i denna väg? Kanske en egen finsk-finsk litteratur?
  Intet annat förhindrar ju uppkomsten af en sådan än möjligtvis den
  ryska politiken; men denna verkar i ännu vida högre grad hämmande
  på det svensk-finska skriftställeriets utveckling. Eller ligger
  härinunder måhända en annan orsak? Det är ju icke språket som _"gör"_
  litteraturen, fastmera återverkar en högre utbildad andlig verksamhet
  på språkets förädling. Deri ha vi således icke heller roten till "det
  onda", hvilket härvidlag är svårigheten för den finska litteraturen
  att arbeta sig fram till en sjelfständig betydelse. Orsaken bör
  således sökas antingen hos den finska folkmassans oförmåga att
  uppbära ett vittert lif i högre mening, eller ock i bristen på
  skapande förmågor. Men hvar skall anledningen till denna sistnämda
  fattigdom sökas om icke i folkets oförmåga att producera dessa
  behöfliga litteratur-representanter?
  
  Såsom bekant saknar den svensk-finska litteraturen ingalunda namn,
  som i vida kretsar klinga smickrande för det folk de tillhöra. Och
  dessa namns uppbärare äro finnar till själ och hjerta. Eller vågar
  måhända någon af herrar fennomaner verkligen säga att så icke är
  fallet. Detta tro vi icke.
  
  Men liksom det finnes vissa ganska ädla växtarter som, trots alla
  de goda egenskaper de utveckla efter befruktningen, emellertid af
  naturen -- eller kalla det hellre försynen -- i detta afseende
  hänvisats till behofvet af medverkan från medlemmar af till och med
  andra naturriken, -- hvarför skulle man icke häruti kunna se en
  fingervisning att äfven de skilda nationerna behöfva hvarandra och
  hvartill skulle då öfver hufvud taget en verldshistoria tjena?
  
  Nåväl: den svenska nationaliteten har trädt i beröring med den
  finska. Från hvilkendera sidan ha nu anledningarne till ett högre
  andligt lif utgått, det är en fråga, som hvarje öfver denna sak
  tänkande menniska har lätt att besvara. Om nu finska folket tror
  att timmen slagit för detsamma att utan all vexelverkan med sin
  naturligaste bundsförvandt framdeles dana sin egen historia -- så
  kommer väl Sverge att sörja öfver detta misstag, det är visst och
  sannt, och svårast blir de hundratusentals svensk-finnars ställning,
  som bygga och bo i Suomilandet, men det oaktadt torde icke ens den
  djerfvaste nationalfåfänga i denna sorg kunna se annat än den äldre
  broderns grämelse öfver den yngres _förhastade_ beslut att vända
  ryggen åt sin egen bildningskälla. Hvad Sverge _fordrar_ af Finland
  är icke annat än att Finland, i de förlåtliga utbrotten af sin
  vaknande nationalkänsla, icke skall förgå sig emot sig sjelf, att
  icke den ena af dess armar skall höja sig emot den andra, som så
  villigt blifvit framräckt för att förenas till ett gemensamt arbete
  för andligt sjelfbestånd.
  
  Några af de företeelser som egt rum vid den senaste finska
  landtdagen (vi skrifva nu Maj år 1872) måste ovilkorligen framkalla
  betraktelser af detta slag i hvarje sinne, öppet för rättvisa och
  hvars verldsåskådning icke ensidigt riktats åt parti-intressen. Visst
  önskar Sverge fästa Finland vid sig, men detta i den mening att
  de band hvarmed detta skulle ske icke äro maktens eller styrkans,
  icke heller den andliga öfverlägsenhetens, icke ens tacksamhetens
  och de gemensamma minnenas i alla fall vackra och här erkända
  begrepp -- utan det band, medelst hvilket den skandinaviska norden
  vill och önskar fästa Finlands kultur vid sig och sin utveckling,
  är öfvertygelsen derom att Suomifolkets enda utväg att bevara sig
  åt sig sjelf förenas med det höga uppdraget att derjemte utgöra
  ett vesterländskt skyddsvärn emot orientaliskt våld. Finnarne, de
  nämligen som bo emellan Ladoga och Bottniska viken, äro enligt
  vår oförgripliga åsigt _numera_ europeer -- och ha i följd deraf
  ovilkorligen samma pligter i och för den vesterländska kulturens
  upprätthållande sig ålagde som vår verldsdels öfriga nationer. Att
  den finska nationen i politiskt afseende ännu är ung, veta vi, men
  vi hoppas dock att denne vår yngste broder i kulturlifvets led just
  i och genom sin nu vunna sjelfständighet (isynnerhet sådan denna de
  fakto är) påminnes derom att: en fullvuxen yngling bör kunna utveckla
  så mycken omdömesförmåga att han icke, såsom det heter, "uppbränner
  skeppen bakom sig".
  
  
  
  
  
  
  
  
  End of Project Gutenberg's En sommarsaga från Finland, by Johannes Alfthan