text: Produced by Matti Järvinen, Jens Sadowski, and the Online
  Distributed Proofreading Team at http://www.pgdp. net
  
  
  
  
  
  
  
  
  
                              GRANRISKOJAN.
  
  
                                 NOVELL.
  
                      O mitt ödes natt! Denna fremling
                      manade du fram, endast för
                      att skilja mig ifrån Saida.
  
                                   ÅBO,
                          J. C. FRENCKELL & SON.
                                  1849.
                          J. W. Lilljas förlag.
  
                       IMPRIMATUR: HERMAN MOLANDER.
  
  
  
  
                                Några ord
  
                       till min honette recensent.
  
  
  Du minnes troligen, min hederlige vän, den ofullbordade handskrift till
  en roman, hvilken jag icke så längesedan lät dig blada igenom -- i akt
  och mening att få dig att afge en opartisk recension deröfver och ett
  fördomsfritt domslut. Din mening då var visserligen den att fara
  varligt, så att du tillochmed -- troligen för att slå författaren en
  fager blå dunst för ögonen -- i vissa fall berömde handskriften; men
  småningom kröp dock dins hjertans mening fram med det bedröfliga
  utslaget, att luntan var alltför rik på sådana episoder, de der på
  intrigen intet egentligt inflytande hade och således betydligt mattade
  intresset. Slutligen gaf du mig det rådet att låta manuskriptet ligga en
  tid bortåt, hvarefter det för andra gången borde underställas sin
  författares smak för att godkännas, omarbetas eller rent af förstöras.
  
  Jag har följt ditt råd och i det mörkaste hörnet af min bordslåda ligger
  nu det fattiga manuskriptet och "mosar sig" -- men för att icke helt och
  hållet ligga af sig, har förf. under tiden roat sig att skrifva ihop ett
  annat, mindre arbete, hvilket han bevärdigat med det föga pockande
  namnet _granriskojan_ och den temligen anspråkslösa rangen _novell_.
  Huru detta arbete ser ut i tryck, täcktes min honette vän nu sjelf finna
  genom sina välslipade recensent-glasögon.
  
  Rörande novellens inre värde sväfvar förf. i en ganska dimmdunklig
  ovisshet, ty, för att icke blifva blöt och modfälld, har han icke tills
  dato gått in på att underställa den någon kritikasts välgörande,
  altererande anmärkningar. Novellen är således påtagligen en sjöman, som
  utan kompass ger sig att segla ut på ett klippigt och stormigt haf.
  
  Du vet min vän, huru stort förtroende jag i allmänhet har till din smak
  och ditt omdöme; jag måste verkligen medge -- men blif icke bortskämd!
  -- att jag anser dig för en hel publik, att tillochmed i vissa fall
  vågskålen sänker sig till din fördel. Så t. ex. lider jag mindre, om jag
  af flertalet anses för känslopjunkig och sentimental, än om jag af dig
  anses torr och opoëtisk. Publiken må kalla mig paradox, blott jag icke
  af dig helsas trivial. De andra må säga, att ett eller annat ställe
  blifvit för litet utfördt och vore nödigt af förklaringar, blott _du_
  icke om diverse partier menar, att de blifvit utförda med den tydlighet,
  att intet lemnas åt aningen.
  
  Jag vill äfven gifva dig några varningar. Å ena sidan bör du icke alltid
  anse det simpla, barnsliga och enkla för så alldeles barnsligt och
  simpelt; minns, att en enda blick, tänkt såsom accompagnement åt de
  simpla orden, kan ge dem en helt annan betydelse, än en ytlig betraktare
  vill finna. Å en annan sida är du så god och antar det klara för klart,
  och gör ej det klara till mörkt derigenom, att du ständigt under den
  klara ytan vill finna förborgad en anspelning eller en djup och fin idé.
  
  Du som sjelf skrifver ett språk, hvilket är oändligen zirligt, oändligen
  "formskönt", torde kanske klandra den, som i allmänhet använder korta,
  stundom tvärhuggna, meningar och mycket punkter. Dock lär det vara din
  åsigt, att det språk man i allmänhet använder vid embetsverk, icke är
  lämpligt i romaner. Den juridiska stilen med dess participier, dess
  relativa pronominer och adverbier, dess oändligt många komman, dess
  långa, stela och skrufvade meningar med alla deras mellanmeningar,
  torde, hoppas jag, behaga dig föga.
  
  Begagnande mig af fördelen att vara den först angripande, har jag nu
  sökt bearbeta dig mig helt och hållet till favör. Men, oaktadt du är en
  mig rätt bevågen recensent, händer ändå helt säkert nu liksom vanligt,
  att, straxt du tagit pennan i hand och begifvit dig ut på dina kritiska
  upptäcktsresor, så blir du uppriktig och bitter, skarpsynt och elak. Det
  gör mig ondt om dig, att du skall vara så opartisk. Jag liknar just den
  fattige komedianten, hvilken -- på tillfrågan af Gil Blas, hvad han
  grubblade öfver, der han satt vid landsvägen -- svarade, att han sörjde
  öfver sin hustru. -- Är hon då otrogen emot dig? -- Nej, gunås så visst
  -- svarade komedianten -- olyckan vill, att hon är mig trogen.
  
  
  
  
                                 Kap. I.
  
                            De båda grafvarne.
  
  
  Det var i April. Redan hade jorden bortkastat sitt vintertäcke, men ännu
  förkunnade ingen grönska, att det var vår. Löfträden voro nakna, marken
  gulgrå, luften kylig. Lärkorna, hvilka, troligen af kärlek till vår
  nord, alltid komma förtidigt, hade slutat sina sånger för dagen. Det
  rådde en högtidlig tystnad; allt beredde sig att i likhet med lärkorna
  och solen gå till hvila.
  
  Tystnaden afbröts af steg. En man öfver medelåldern kom jemte en ung
  flicka, på hvars svaga arm han nästan stödde sig, gående uppför en
  kulle. När de nått höjden af denna, sade flickan:
  
  -- O, hvad här är vackert! Der ha vi sjö och här ha vi sjö och emellan
  dem båda går åsen. Och solen, se hur hon småningom gömmer sig derborta!
  Sådant som detta, har jag aldrig sett förut!
  
  -- Och dock -- menade den gamle mannen -- är detta icke af de mest
  lofordade ställen i Tavastland, ty så rikt är detta landskap på
  naturskönheter.
  
  -- Jag -- inföll flickan -- vill inte ha något vackrare att se, än
  detta. Ack i sommar, när allt är grönt, då ...... Men du är säkert trött
  af gåendet, min far, skola vi inte sätta oss på denna stora sten och
  hvila.
  
  De gjorde så och lemnade sig, hvardera på sitt sätt, åt betraktelser.
  Dessa varade dock icke länge, innan den unga flickan, liksom
  elektriserad af en aning, sade: -- hvart har du fört mig, min far! denna
  kulle och allt här omkring förefaller mig nu så bekant. Är det i drömmen
  jag sett en likadan ort, eller skulle det vara ......
  
  Fadren svarade: -- Toiwola är det, Toiwola, din moders hem, som såg
  henne födas och såg henne äfven ... dö. En himmelsk lycka log här emot
  din fader, men blott en kort tid, ty lyckan följde med din moder i
  grafven ..... Men äfven du såg här dagens ljus; samma stig vi nu kommo,
  bar din moder dig ofta upp till denna kulle, hennes älsklingsställe. Och
  när du lärt dig gå och springa, huru ofta sprang du icke här .... men
  utan din moder, ty då var hon redan borta ifrån oss.
  
  Flickan log ett dunkelt leende och sade stilla: milda, förklarade minne
  af min moder, nu förstår jag dig, trakt!
  
  Barndomen dykade upp för hennes syn och skänkte åt själen sitt dunkla
  behag. Fadren såg på sin dotter, hvars anlete strålade af ett
  obeskrifligt uttryck; han förstod nu, huru kär hon var hans hjerta och
  huru otacksamt det var af honom, då han ägde detta barn qvar, att säga,
  det all lycka följt med hans maka i grafven. Han sade dock intet,
  tryckte henne endast till sitt bröst.
  
  Redan hade solen gått ned och skymning inträdt, då fadren steg upp, tog
  dottren i sin hand och pekande åt en skogsdunge, hvilken låg åt motsatta
  sidan emot sjöarna, sade:
  
  -- Nu för vår väg oss genom denna skogsdunge, ty i dag är den 25 April,
  din moders dödsdag; kom, mitt barn, jag skall visa dig din moders graf.
  
  Snart var skogsdungen tillryggalaggd och de hade framför sig en hed,
  bevuxen med enar och tallbuskar. På midten af denna hed var en
  begrafningsplats; här hade äfven fordom varit kyrka, nu i grus; en
  gammal grå klockstapel af träd höjde sig vid sidan af staketet. Invid
  den var en stätta, öfver hvilken fadren och dottren stego; den förre
  icke utan svårighet, ty han var lam; den sednare lätt och obehindradt.
  
  Begrafningsplatsen företedde ett utseende, hvaraf man kunde finna, att
  han icke på ett tiotal år varit begagnad. De grafvårdar, hvilka ännu
  stodo upprätta, voro små kors af metall, de flesta af träd hade redan
  förmultnat eller blifvit ikullvräkta af storm. En mängd brädlappar,
  hvilka fordom varit delar af grafvårdarne eller af likkistor, betäckte
  jorden så tätt, att det nästan var omöjligt för foten att emellan dem
  bana sig väg.
  
  Närmast till staketet höjde sig tvenne kullar beväxta med små tallar.
  Hvardera hade sin upprättstående grafsten. Till den ena af dem ledde
  fadren sin dotter.
  
  -- Här vilja vi knäböja -- sade han -- detta är den graf vi söka.
  
  De knäböjde, han med armen om sin dotters lif, hon med pannan emot sin
  moders grafsten.
  
  Fadren steg upp, dottren blef qvar i sin ställning. Då satte han handen
  på hennes hufvud och sade:
  
  -- O Gud, låt hennes moders rena och milda ande dofta ifrån grafven och
  tränga in i detta barn.
  
  Hans ord voro icke flera, men ännu dröjde han länge med handen på hennes
  hufvud i signande tankar. Slutligen lyfte han med sina svaga krafters
  sakta våld henne upp, såg på hennes anletes förklaring och kysste henne
  varmt men lent på pannan. Derpå gingo de stillatigande ut ifrån
  kyrkogården, togo en annan väg, än de kommit, samt försvunno småningom
  ur sigte.
  
  Månen hade uppgått och belyste nu grafvarna och förgängelsen. De många
  svarta korsen stodo liksom en hop små syskon stå och samtala med
  hvarannan.
  
  Ifrån ett håll motsatt det, hvartåt fadren och flickan gått, styrde nu
  en främling sin väg, äfven han till den gamla kyrkogården. Hans steg
  voro hastiga och i ett nu var han öfver staketet; hans ögon tycktes leta
  och när han varsnade kullarna, var han genast der.
  
  Belyst af månens bleka, skära ljus, läste han inskriften på den ena
  stenen:
  
                               Melia Saida.
                                  1810.
                                  1829.
  
  -- Så ser jag då ändtligen din graf -- sade han -- hvad jag är glad! All
  olycka, all sorg försvinner i detta nu. 1829! redan sexton år har du
  liggat här, men säkert ha dessa år för dig lupit fort, du himmelens
  engel, Melia Saida. För mig ha de långsamt skridit, men all olycka, all
  sorg försvinner i detta nu.
  
  Han knäböjde med pannan emot grafstenen; en liten tid bortåt sade han
  intet, han knappast tänkte. Han blott gret.
  
  Åter sade han: -- kan det göra dig någon fröjd, då jag säger, att du är
  den enda jag älskat, då säger jag det, o min Melia.
  
  Det förflutna ryckte honom helt och hållet i sin trollkrets. Han
  omfamnade vildt den kalla stenen, han betäckte grafkullen med kyssar.
  
  
  
  
                                 Kap. II.
  
                              Gammalt nytt.
  
  
  Öfver den ena af de sjöar, hvilka äro synliga från Toiwola kulle, vilja
  vi glida till en annan ort, till prestgården i församlingen. Afståndet
  öfver insjön är blott en knapp halfmil.
  
  Kyrkoherdebostället låg ganska täckt vid en vik. Granar voro planterade
  framför byggningen, dock icke så tätt, att ju icke utsigten åt sjön
  snarare vann, än förlorade på dem. Äfven sjelfva bostället med sin
  gammalmodiga snitt tog sig derigenom ganska bra ut för en, som ifrån
  sjösidan betraktade detsamma.
  
  I det så kallade förmaket sutto prostens båda döttrar vid ett litet
  mahognybord och sydde. Länge hade de suttit så utan att tala med
  hvarann; slutligen sade den ena:
  
  -- Kors, Helena, hvad du arbetar ojemt, ibland så ifrigt, som om det
  vore dagen före julafton, ibland åter så långsamt och afbrutet, som om
  du hade ganska vigtiga tankar. Hvad är det, om man får lof att fråga?
  
  -- Jag har så grufligen ledsamt, vet du Clara; derföre arbetar jag så
  ojemt.
  
  -- Hur kan du ha ledsamt; jag för min del är nu så glad och har det så
  innerligen bra. Tänk, efter några dagar ha vi Maj, vi få grönt och varmt
  och vackert.
  
  -- Vi få ja, men vi ha det inte ännu. Den första våren är en bra
  obehaglig årstid, se på gräset, huru fult, se på björkarna. Tacka vill
  jag vintern, som med sin hvita likdrägt täcker öfver det onda, som
  hösten den härjaren gjort; vintern är bra, men våren, som är nog
  obarmhertig att kasta bort täcket och visa naturen, sådan hösten lemnade
  den, ja ännu rysligare, ett fem månader gammalt lik!
  
  -- Nu talar du så "lättsinnigt", Helena, som eljest låss vara så gammal
  och klok och rättänkande .... och så ofta corrigerar mig i sådana fall.
  Är icke våren hoppets årstid?
  
  -- Hoppets årstid, än sen! Hösten är minnets årstid; hoppet kan bedraga,
  minnet bedrar aldrig.
  
  -- Men naturen bedrar oss icke. Sommaren håller säkert hvad våren
  lofvade. Och hvad lofvar inte våren, äfven den första våren; hon har ju
  lärkor, vackert solsken, vacker blå himmel, träden ha små knoppar ....
  hvad kan man mera begära! Aldrig är jag så glad som om våren, jag tycker
  mig då vara en hel karl.
  
  -- Så har äfven jag tyckt hittills; jag har aldrig ens märkt, att den
  första våren är ful, hela min håg har stått åt den andra våren och
  sommarn. Men i år, nu trycker mig något, som jag inte vet hvad det är;
  jag ser i våren blott höst; jag är liksom rädd för hvad sommaren skall
  gifva.
  
  -- Tala inte ändå _så_, goda Helena; jag blir också helt rädd. Nej, var
  glad, såsom jag är.
  
  Clara log, när hon sade detta, men i detta leende var dock någon
  melankoli. Helena bemödade sig äfven att skratta, men hon kunde icke
  hjelpa, att äfven några tårar smögo sig fram. Detta lättade dock hennes
  unga betryckta sinne, och efter några minuter skrattade hon tillika med
  systern hjertligt åt sina "onda aningar."
  
  -- Olydiga flickor -- sade prostinnan, som inträdde i detsamma -- sitter
  ni icke åter igen i förmaket och skräpar. Du Helena har säkert felet,
  som är äldre; Clara skulle inte eljest töras göra sin mamma emot.
  
  Oaktadt detta brummande och sitt bemödande att se misslynt ut, kunde
  gumman dock icke fullkomligen undertrycka sin vanliga godmodiga och
  fryntliga min. Döttrarna blefvo således icke särdeles rädda, ja Clara
  till och med svarade:
  
  -- Åh ja, hvad jag törs, lilla mamma; tro inte, att jag är så mjäkig af
  mig; snart skall jag väl göra någonting, jag också, efter mamma berömmer
  mig framför Helena.
  
  -- Nog håller jag lika mycket af er begge, men när två syskon äro
  olydiga i samma sak, så plär man alltid kunna skylla felet på den äldre.
  Nog känner jag dig Clara och dina pojkstreck, tro inte, att jag tror dig
  vara så häf, att du just behöfver fundera upp någonting, för att inte
  synas bättre i din mammas ögon än din syster.
  
  Gumman hade nemligen den lofvärda åsigten, att man icke bör hysa
  förkärlek för det ena eller andra af sina barn, att man åtminstone icke
  bör visa någon sådan. Derföre ville hon genom sitt senare yttrande
  liksom godtgöra det förra.
  
  -- Men -- sade Helena -- nog är det sannt, att jag denna gång hade
  felet. Jag hade så ledsamt och tänkte, att det skulle bli trefligare att
  vara i förmaket än i arbetsrummet; här är ändå vackrare utsigt och man
  kan här vara .... mera för sig sjelf.
  
  -- "Mera för sig sjelf" -- afbröt modren och tog sig en pris snus, ty
  hon snusade den goda gumman -- mera för sig sjelf! sådant förstod jag
  mig inte uppå, när jag var vid din ålder och ledsamt hade jag aldrig.
  Jag kände knappt hela ordet.
  
  -- Hvad det måste ha varit för ena torra och prosaiska tider, de der
  tiderna, när mamma var ung, då ni inte förstodo er på att ha ledsamt,
  och det är ändå det första -- menade den skälmska Clara.
  
  -- Torra och prosaiska, nej, det var de tiderna inte. Då gafs krig och
  äfventyr; hvarenda dag hade kunnat ge anledningen till en hel roman.
  
  -- Jag håller med mamma -- sade Helena -- att mammas ungdomstid mera
  hade förtjenat att lefva uti och vara ung, än denna. Men är det då
  underligt, snälla mamma, om vi någongång ha ledsamt!
  
  -- En ung flicka och ha ledsamt! Ungt folk får inte ha ledsamt. Arbeta
  friskt, mitt barn, och dröm inte, så har du aldrig ledsamt.
  
  -- Men goda mamma -- inföll Clara med en småslug min -- om vi nu ändå
  ponera, att vi ha ledsamt, skulle inte mamma vilja muntra upp oss litet
  och berätta något gammalt nytt?
  
  -- Ja och om jag gjorde er till viljes och berättade någonting sådant,
  så skulle ni, sen jag slutat, efter vanligheten säga mig, att ni hört
  samma historie tusen gånger förut och skratta åt er mor. Det blefve
  lönen, det .... Men tyst, ett kan jag ändå berätta er .... jag hörde det
  af gamla Antti, han var ditåt i dag .... och det är, att vi fått tvenne
  sockneboer till, herrskap förstås, och ett ganska förnämt till ännu,
  lagman von Randel och hans unga dotter. Samma Randel, som för aderton år
  sedan gifte sig med den vackra mamsell Adelberg, och genom henne kom att
  bli ägare till Toiwola.
  
  -- Toiwola -- det namnet förefaller mig bekant -- sade Clara, troligen
  har mamma berättat oss någonting om det, men blott få gånger, efter vi
  inte minnas mer än namnet.
  
  -- Se så, der ha vi en historie, som jag ännu inte berättat tillräckligt
  ofta. Men se då på Helena, hon tycks inte alls följa med; du skall höra
  på, min flicka, när din mor talar och inte låta mig ha besvär bara för
  Claras skull.
  
  -- Nog hör jag, goda mamma, uppmärksamt på, fast det inte ser så ut. Jag
  liknar Napoleon -- tillade Helena med en komisk pathos -- jag kan ha
  tankar för flera än en sak på engång.
  
  -- Napoleon ja, den tyrannen; han är allt ett dåligt exempel, han.
  Sådana bör man ej söka likna.
  
  -- Gulle mamma, nu kommer du igen ifrån ämnet -- sade Clara med en
  otålig knyck på hufvudet.
  
  -- Ingenting är lättare, än att komma dit igen. Jo, ser ni, mina flickor
  -- härvid tog gumman en pris -- Toiwola är det, som man nu för tiden
  kallar Tuonela. Ni minns säkert den gamla begrafningsplatsen i kapellet
  ... Det är nu fem år sen vi voro der (vi foro då i båt öfver sjön och på
  det sättet blef det inte stort öfver en fjerndel -- landsvägen är säkert
  tre eller fyra gånger så lång). Kapellkyrkan, som nu är flyttad ett godt
  stycke längre bort, stod fordom invid den gamla klockstapeln; ännu synas
  lemningar af henne. När der sist hölls gudstjenst, vet jag inte, men
  begrafningsplatsen begagnades ännu för femton år sedan och det sista lik
  der begrofs var just Randels fru (ja hon var det sista, ty fru Adelberg,
  hennes mor skillde man åt ifrån dottren och begrof henne, blott ett
  halft år sednare, vid den nya kapellkyrkan). Alltnog; den herrgård, på
  hvars mark den gamla begrafningsplatsen står, hette, såsom sagdt, fordom
  Toiwola och tillhörde en f. d. brukspatron, sedermera rätt och slätt
  landtjunkare, som hette Adelberg. Han hade i sitt äktenskap blott ett
  barn, men det barnet var värdt så mycket som tio andra. Det var Ingrid.
  Ack, hvad den Ingrid var god och vacker och intagande; jag var sjelf, så
  qvinna jag var och gift till på köpet .... Gud förlåte mig, var icke jag
  nästan lika kär i henne, som i min man. Tänk sen, hvad intryck hon
  skulle göra på ogifta, unga män! Det var inte en och två, som suckade af
  kärlek till henne ... På samma tid fanns i socknen en annan flicka,
  hvars skönhet och intagande väsende mången jemförde med eller till och
  med ansåg öfverträffa Ingrids. Det var guvernanten på Kuusisto, fröken
  Melia Saida Linders. Dessa båda flickor, af hvilka den ena var ljuslätt
  och gladlynt, den andra mörklätt och melankolisk, den ena rik, den andra
  fattig, blefvo snart de bästa vänner. Det var en sådan vänskap, som man
  läser om i romaner .... Snart trädde till detta vänskapsförbund en
  tredje, en ung gosse, en student, som hette David Baremann, samme
  yngling, som engång räddade Melia och Angelique, då en varg ville
  öfverfalla dem. Han var dessutom småkusin till Ingrid, så att vänskapen
  mellan de båda flickorna och honom var ganska naturlig. Men det stadnade
  icke dervid utan öfvergick till kärlek, men emellan hvilka, derom var
  olika meningar; jag för min del tror, att de båda älskade honom och att
  han älskade Ingrid. Pappa mente deremot, att det var Melia han dyrkade
  och att man såg det på allt. Det säkra är, att när Ingrid blef förlofvad
  med häradshöfding Randel, så for Baremann bort och slog sig på att bli
  målare och lemnade studera på båten.
  
  -- Men -- inföll Helena -- hvarföre skulle då Ingrid ha förlofvat sig
  med Randel?
  
  -- Sådant kan ingen menniska alls känna, mitt barn; ty det beror så ofta
  på omständigheterna. Och de voro icke heller olyckliga i sitt äktenskap,
  å nej, ty en god qvinna älskar sin man; men denna lycka räckte icke
  länge för Randel, ty döden, som så gerna sopar undan det bästa först,
  tog efter tvenne års sammanlefnad bort hans Ingrid. Hon blef begrafven
  bredvid sin vän Melia, som förut lemnade detta jordiska. Mannens sorg
  dervid var så stor, att han flera månader var nästan vansinnig; ja han
  inbillade sig då och då, att hon allt ännu lefde. När han återfick sina
  sinnens bruk, förändrade han gårdens namn till Tuonela, arrenderade bort
  gården åt en bonde och öfvergaf som man trodde för alltid Toiwola,
  emedan han icke kunde lida att se ställen, som öfverallt påminnte honom
  om den så älskade makan. Huru rörande det var att se den starke mannen,
  nedtryckt af sorg åka bort med den lilla flickan i famnen. När en man
  sörjer, är det mycket mera rörande och skakande, än då vi qvinnor göra
  det.
  
  Härvid gjorde prostinnan ett litet uppehåll, hvarunder hon tog sig en
  helt liten pris. Sedan fortfor hon, bemannande sig:
  
  -- Fjorton år voro de borta, men nu för några veckor sedan återkommo de.
  Lagman Randel skall vara mycket svag och dålig; slagattacker ha förlamat
  hans högra sida och han lär inte ha många dagar igen. Måhända ville han
  lära dottren att älska dessa trakter, som för honom sjelf varit så kära
  och sen så bittra.
  
  -- Hvad heter hans dotter; månne hon vara mycket vacker? -- frågade
  Helena.
  
  -- Hon heter efter sin moders vän, men hon kallas Saida. Brås hon på
  modren, så måste hon visst vara mycket vacker.
  
  -- Och söt och god -- tillade Helena -- måtte vi snart få se henne. Det
  anar mig, att jag börjar hålla mycket af denna Saida.
  
  -- Ja mamma, vi måste ställa så till, att vi snart få se dem båda ....
  Men huru gick det då med den der Baremann?
  
  -- Han var och blef försvunnen. Några menade, att han dödat sig, andra,
  att han rest bort för att aldrig mera återkomma .... Nu är det slut med
  min historie och nu måste vi gå att tänka på skorpbakningen. Allt har
  sin tid mina barn. Se här har ni edra hvita förkläden.
  
  
  
  
                                Kap. III.
  
                   Familjens efterlängtade skyddsling.
  
  
  Följande dagen på förmiddagen, sutto i det såkallade arbetsrummet
  prostinnan med båda flickorna, hvar och en med sin skilda
  sysselsättning; gumman med glasögonen på näsan vid sin spinnrock, Clara
  arbetande på en yllemusslinsklädning, Helena virkande på en börs.
  
  -- Huru kommer det till -- sade Clara sakta till sin syster -- att du nu
  arbetar så jemt? Nu klagar du icke alls öfver "ledsamt."
  
  -- Minsann tror icke jag, att Helena rodnar -- sade modren, i det hon
  höll upp med sin spånad -- hvad kan Clara ha sagt, som så tog?
  
  -- Jag tycker det är vackert så. Hemligheter! Hvad kunde de röra för
  slag?
  
  -- De rörde våra älskare, sådant der, som mamma inte mera förstår sig
  på.
  
  -- Hvem kan ni nu i hast ha fått till älskare här på landsbygden. Ännu
  har inte ens pappas adjunkt anländt -- tillade gumman med en slug min på
  Clara.
  
  -- Tror mamma då, att i sådant fall vi just ginge an att tas som från
  hyllan. Jag blir alltid liksom litet ond, när jag hör talas om, att den
  eller den adjunkten blifvit förlofvad med den eller den dottren till sin
  principal. Nej, först måste man se sig om i verlden, anställa
  jemförelser och öfverväga, om man inte kan få en bättre.
  
  -- På det enfaldiga viset gick ändå er mors och er fars förlofning.
  Simpel adjunkt var han, när vi förlofvades, fast han nätt och jemt blef
  kaplan till bröllopet. Sedan ha vi ändå gått ganska bra vår verld
  igenom, Gudskelof. Eller huru tycker du sjelf, min gubbe lilla? Äro icke
  vi ett lyckligt par.
  
  Prosten, som inträdde i detsamma, drog några längre rökar ur sin
  ofantliga sjöskumspipa och svarade:
  
  -- Den frågan hade kunnat vara lämplig för ett antal år sedan, då vi
  båda voro yngre; ty nu äro vi nästan för gamla, för att icke vara
  lyckliga. Men till en annan sak. Jag hade nyss bref ifrån Otto; han har
  nu undergått sin kandidatexamen, och säger sig skola inträffa här en af
  dagarna.
  
  -- Har Otto redan undergått sin examen. Och huru många röster kom han
  sig till?
  
  Prostinnan gjorde denna fråga isynnerhet för att få veta, om Otto hade
  fått, såsom hon hoppades, mera röster, än prostsonen ifrån grannsocknen.
  
  -- Vara fruntimmer, Agatha lilla, och tala om röster! Tills vidare
  lemnar jag din nyfikenhet obesvarad -- svarade prosten, sålunda
  afspisande sin fru och -- läsaren --
  
  -- Jag måste medge, att jag icke förstår mig på sådant, men .... Otto
  säger det mig kanske -- menade gumman småskrattande.
  
  Prosten var en femti års man af ett ärligt, hurtigt och intagande
  utseende och hans inre svarade deremot. Han var redbar, utan att urarta
  till pedanteri. Guds ord predikade han icke af vana eller för att det
  alltid så brukats utan af den renaste öfvertygelse, lika skild från
  ljumhet som svärmeri. Derjemte var han en vettenskapsman, som, oaktadt
  de tillryggalagda femti åren, roade sig med att studera de gamla språken
  eller tillochmed lösa mathematiska problemer. Han ville följa med sin
  tid och tillät t. ex. icke sitt bibliothek att befinna sig i samma skick
  som i hans ungdomsdagar, utan för hvarje år ökade han det med nyare
  arbeten och det i nästan hvarje vettenskaplig gren, ja äfven i skön
  litteratur. Detta bibliothek var äfven det bästa i trakten och icke utan
  en viss stolthet hörde gubben det berömmas.
  
  Hans maka var visserligen _äfven som qvinna_ sin man underlägsen, men
  hon ägde dock detta ordnande husmoderliga sinne, hvilket gör hemmet
  ljust, fridsällt och trefligt. Eljest var deras äktenskap grundadt på en
  ungdomskärlek; hela åtta åren hade de varit förlofvade, innan de kunde
  gifta sig; numera hade kärleken öfvergått till den ömhet och aktning,
  som vanligen gift folk emellan efterträder kärleken och genom
  varaktighet och djup söker ersätta kärlekens förgänglighet och glans.
  
  De hade icke flera än tvenne barn, Helena och Clara. Dessa voro nu i
  blomman af sin ålder, den förra nitton, den sednare sjutton år.
  Egentligen vackra kunde de ej kallas, men ungdomen i förening med en
  oförderfvad själ gaf likväl åt deras utseende ett behag och en täckhet,
  som så ofta är mera än skönheten.
  
  Förhållandet emellan föräldrar och barn var sådant man af det närmast
  föregående kan ana. Ingen onödig stränghet å ena sidan, ingen slafvisk
  fruktan å den andra.
  
  -- Kors kära Agatha, hvad du blifvit för en passionerad snuserska.
  Sålänge dina ögon voro sjuka, kunde det vara, men nu äro de friska och
  du snusar ändå. Ett ondt har blifvit fördrifvet genom ett annat, men
  detta andra onda stannade qvar; på hvad sätt skall man nu fördrifva det?
  
  -- Genom tid och tålamod -- genmälte prostinnan.
  
  På eftermiddagen, vid den tid familjen drack kaffe, körde en reskärra in
  på gården och glädjen blef allmän, ty det var Otto. Snabb som vinden
  hoppade han ned ifrån kärran för att surprenera, såsom han hoppades,
  sina kära slägtingar; men dessa, som voro lika angelägna om mötet, togo
  emot honom redan i farstun. Efter de första omfamningarna och kyssarna
  anställde man reflexioner, huru karlavulen han blifvit på den ena
  vintern, huru glasögonen klädde honom och mycket annat, hvilket i tryck
  såge barnsligt ut att relatera, men taladt icke tog sig så illa ut. Ty
  när en älskad medlem af familjen återkommer efter att en längre tid
  varit borta, förändras lifvet i hemmet, tonen, färgen och andan helt och
  hållet och den allmänna glädjen skänker glans äfven åt de obetydligaste
  ord.
  
  Otto var son till prostens äldre broder. Denne, hvilken äfven var
  kyrkoherde, hade redan många år varit död och lemnade efter sig denne
  son, hvilken han på sin sotsäng anförtrodde åt sin yngre broders
  omvårdnad. Ett litet arf skulle, hoppades han, en tid bortåt godtgöra
  den efterlefvande brodren dess omkostnad för hans Otto och när arfvet
  blef slut -- Herrans välsignelse och en tacksam brorson. Farbrodren var
  icke sen att efterfölja den aflidnes önskan och han antog sig Otto med
  samma ömhet, som om det varit hans egen son; han bibragte honom sjelf
  _principia prima_, skydde dervid inga mödor, ja han ärnade så länge
  handhafva Ottos undervisning, tills denne vore i stånd att taga sin
  studentexamen. Likväl, tagande i betraktande, att Otto i så fall ginge
  miste om den så nödiga och välgörande försmaken af kamratlifvet,
  skickade han honom till Borgå Gymnasium. Denna kurs genomgången äfvensom
  den vid Universitetet, var Otto nu filosofiekandidat. Ännu hade han icke
  valt sitt _genus vitæ_; han ansåg -- hvad äfven farbrodren gillade --
  att man icke dervid bör gå brådskande tillväga. Han var, hvad så många
  andra filosofiekandidater äro, en man med stora förhoppningar men klena
  penningar. Han hade hvad man kallar en framtid.
  
  Till sitt yttre var den tjugutvåårige ynglingen icke vanlottad, ehuru
  han visst icke kunde gälla för ett skönhetsideal; till sin karaktär var
  han ädel, om han ock icke var ett dygdemönster, till sitt förstånd var
  han skarpsinnig och klar, om han också icke kunde gälla för ett snille
  af första rangen. Utan öfverdrift kunde man om honom så i det ena som
  andra säga, att han var öfver medelmåttan.
  
  När Otto sednare mot aftonen samtalade med sina båda kusiner, förvånade
  det honom, att Clara var så glad men Helena så tyst.
  
  -- Huru är det med dig, Helena -- sade han tagande hennes hand i sin --
  alls inte glad, fast jag kommit hem, utan fåordig och så trägen vid ditt
  arbete! Åt hvem virkar skälmen denna börs?
  
  Det hade bordt vara lätt för Helena att utan förlägenhet svara sanning
  på denna enkla fråga. I stället blef hon förvirrad, såg på Otto med en
  förunderlig blick, rodnade och teg. Då sade Clara: -- stygga Otto,
  förstå, att det är åt dig.
  
  Helenas förvirring kom sig deraf, att Otto alls icke tycktes gissa till,
  att det var åt honom hon stickade börsen, ty omedvetet hade hon velat,
  att han skulle liksom gjort något anspråk uppå den; nu tycktes han så
  likgiltig, och Helena liksom blef den förekommande, prevenerande,
  hvilket qvinnan ej vill vara, och på hvilket hon sällan vinner, då hon
  det är.
  
  Detta obetydliga uppträde, denna lilla börs blef orsak till ett plågsamt
  ögonblick för de tre. Helena blef alltmer förvirrad, då hon fann, att
  hon icke förmått beherrska sig vid en sådan småsak, utan gifvit Otto
  anledning till skäliga förmodanden -- ty ganska väl anade hon, att det
  var mera än vänskap hon för honom hyste. Otto var väl icke en af de
  narrar, som vid minsta skenbara anledning tro sig älskade, men nu, så
  gerna han det velat, kunde han dock icke helt och hållet fördrifva
  sådana tankar och det smärtade honom, han visste ej hvarföre. För Clara,
  oaktadt eller _emedan_ hon var den i saken minst intresserade, voro dock
  dessa ögonblick som obehagligast, emedan hon med en fin qvinnlig
  instinkt genomsåg både systern och kusinen samt led med dem båda.
  
  Otto var den förste, som fann sig eller rättare afbröt det plågsamma
  ögonblicket. Han kysste Helena på handlofven samt tillochmed på det
  bruna hårfästet och sade:
  
  -- Hvad ni flickor ändå ären roliga och besynnerliga; det är en svår
  vettenskap, att förstå sig på er. Vore det en profession, så tror jag
  inte, att många vågade söka.
  
  Innan han ännu hunnit tala ut, kom Clara med den oskyldigaste min och
  kysste honom -- på handlofven och hårfästet samt småskrattade. Detta
  skämt gjorde stämningen åter gladlynt, så att tillochmed Helena repade
  mod och sade:
  
  -- Ser du Otto, hvad lilla syster vuxit och blifvit stor; och märker du,
  huru modig hon är. Hon är minsann ingen "lilla syster" mer.
  
  -- För mig lär hon ändå alltid komma att bli lilla syster. Berätta nu
  Helena nyheter ifrån trakten. Huru är det till exempel med edra
  fennomanska funderingar?
  
  -- Det vill gå dåligt med dem. Nu sedan Angelique Stålheim blifvit
  förlofvad, bryr hon sig inte mera om fennomani; ja hon sade engång, att
  det allt är barnsligt. Emma Serén åter tycker i allt som Angelique; hon
  har således också dragit sig undan, så att de enda som äro qvar, äro
  Clara och jag ... tvenne systrar! hvad skulle det bli af oss.
  
  -- Isynnerhet -- inföll Clara -- som jag inte orkar läsa den finska
  grammatiken. Hvad grammatik är onödigt! ett språk låter mycket bättre,
  när man inte känner det grammatikaliskt.
  
  -- Bara jag åter blir litet mera hemmastadd, skall jag väl hålla
  föreläsningar för dig, din lilla rabulist.
  
  Samtalet afbröts af prostinnan, som bad ungdomen på mellanmål. Detta
  bestod i thé, som var anrättadt "på hufvudstads vis" allt för att hedra
  eller surprenera Otto. Prostens toddibricka innehöll nu äfven två glas
  -- ty -- sade gubben -- om du redan lärt dig den ädla odygden, så gagnar
  det till intet att dölja den; hvaromicke, så måste du någongång göra
  början, och när är det lämpligare, än nu, aftonen af den första dag din
  farbror ser dig efter _examen rigorosum_.
  
  När natten instundade och hvar och en förfogat sig till sitt, sade
  prostinnan till sin man: -- märkte du Erik, huru uppmärksam Otto var
  emot Helena och huru hon såg lycklig ut? Hvad det vore roligt, om de
  blefve ett par.
  
  -- Det vore det visst, men man får för all del inte låtsa veta eller
  förstå något sådant och hör du, min bästa Agatha lilla, bry aldrig Otto
  för henne; karlar i allmänhet, men isynnerhet de med Ottos raska
  karaktär, tåla icke inblandningar. Märker han, att vi vore hugade för
  detta parti, så tror jag han kallnar och vi få sedan roa oss med att se
  vår flickas förgråtna ögon.
  
  -- Jag skall visst följa ditt råd. Mina barns lycka är mig så nära, att
  det vore det rysligaste, om de genom mitt förvållande finge sådana
  sorger. Sjelf har jag aldrig haft att skaffa med olycklig kärlek ... vi
  voro ju ändå alltid lyckliga i hoppet ... men jag förstår så väl, huru
  svårt det måste vara.
  
  -- Isynnerhet för en qvinna -- tillade prosten -- qvinnan, som inte har
  tillfälle att ute i verldsbullret förskingra sin sorg, utan är inkilad
  emellan hemmets väggar, af hvilka hon har föga tröst att vänta .... Men
  låt oss inte mera tala i det ämnet .... mån' det icke vara klokare att
  somna in, min gumma!
  
  I ett närgränsande rum vilja vi äfven göra ett besök. Clara är
  sysselsatt att kläda af sig. Helena sitter i en gungstol med en bok i
  hand. Hennes tankar följa dock icke med boken, ty hon säger helt
  hastigt:
  
  -- Vet du Clara, första gången i mitt lif ville jag vara i någon annans
  ställe. Denna dag hade kunnat bli så glad; men nu är det inom mig, som
  jag hade gjort något mycket ondt. Du är min syster, derföre vill jag för
  dig säga, hvad du redan länge anat och i dag såg tydligare bekräftadt.
  Jag håller af Otto alltförmycket, jag älskar Otto.
  
  -- Och ändå säger du dig vilja vara i någon annans ställe.
  
  -- Ja Clara, ty Otto älskar inte mig, hvad skulle han det?
  
  -- Att han redan älskar dig, det vill jag inte säga, men skulle han inte
  göra det i en framtid, du som är så snäll och god och äfven litet ....
  vacker.
  
  -- Du söker ingjuta behagliga ord i min själ och jag tackar dig, ty du
  menar mig så väl, men det är någonting inom mig, som bjuder mig att inte
  hoppas alltförmycket .... och minns du det plågsamma ögonblicket med den
  olycksaliga börsen, då jag, liksom styrd af ett oblidt öde, rodnade och
  bar mig så tafatt åt .... vid en sådan lapprisak. Jag är som öfverhöljd
  af blygsel. Vara den första, som inte kan dölja utan blottar sin kärlek,
  och vara qvinna .... det är ett dåligt förebud. Medlidande blir det enda
  han kan skänka mig; medlidande eller afsmak och förakt.
  
  -- Helena, min syster, gråt inte! Att rodna betyder ju inte alltid så
  mycket. Hvarföre se framtiden i svart, då han kanhända blir ljus ....
  och ljus måste den bli, ty hvem förtjenar det, om icke du.
  
  Sådant jollrade systrarna, innan de gingo till hvila. Helena somnade in
  långt senare än Clara, men hennes drömmar voro icke förfärande, utan
  ljusa och behagliga.
  
  Uppe i sin vindskammare satt äfven Otto vaken långt in på natten. Ingen
  sysselsättning hade han egentligen, annan än den att röka sin pipa och
  tänka.
  
  -- Skall jag då tro, att Helena älskar mig -- sade han till sig sjelf --
  jag ville det icke, ty jag förlorar ju valet .... hon, min välgörares
  dotter, för min skull olycklig .... den tanken vore mig odräglig. Huru
  otacksamt vore det icke af mig .... eller rättare af ödet, om det
  ställde sådant till! .... Men är jag då sjelf fri ifrån kärlek till
  henne? .... Nej, dertill är jag förmycket intresserad och .... måhända
  var det en mycket sjelfvisk tanke jag hade om att förlora valet. Hvem
  kan jag finna eller välja bättre än Helena! Täck och blomstrande till
  det yttre, god och finkänslig till det inre; hon äger dessutom den
  bildning jag af qvinnan fordrar. Välan då, jag blir väl bunden, men jag
  hoppas bandet blir lika lent och smekande, som starkt.
  
  Ungefärligen i denna skiftning voro hans tankar och af de fem, som
  förekommit i detta kapitel, fanns således ingen, som icke önskade att
  Otto och Helena framdeles skulle bli ett par.
  
  
  
  
                                 Kap. IV.
  
                         Tuonela och Melia Saida.
  
  
  De närmast följande dagarna voro nog att helt och hållet förändra
  Helena. De mörka aningarna foro sin kos och hoppet började gry i hennes
  hjerta.
  
  Ingen kunde vara gladare än Clara. Hvarföre, jo emedan Otto icke alls
  brydde sig om henne utan endast och allenast höll sig till Helena.
  
  Och huru var det med Otto sjelf, hade han redan hunnit bli mera än
  intresserad? Härtill kunna vi tryggt svara ja. Det smärtade honom icke
  mera, att Helena älskade honom, men -- märkvärdiga motsägelse! -- han
  betviflade det. Ju flera af kärlekens stadier han tillryggalagt, desto
  mera osäker blef han på hvad han den första aftonen ansåg sig böra tro.
  Helenas rodnad och förvirring då, härledde han nu ifrån någon annan
  möjlighet eller en slump.
  
  Likväl hade han ännu icke på något sätt yppat hvad inom honom föregick.
  Det var liksom skulle han anat, att han icke ännu älskade Helena med den
  styrka, som berättigar att binda och bindas för lifvet och en viss ädel
  skygghet förbjöd honom att uttala ord, hvilka till någon del jäfvat
  sanningen. _Till någon del_, ty kärlekens grader äro många.
  
  En morgon, då prosten skulle på en embetsförrättning vid pass två mil
  från hemmet, frågade han Otto, om icke han ville följa med. Denne,
  hvilken långt hellre suttit hemma vid sin Helena, ville likväl göra sin
  farbror till viljes.
  
  De begåfvo sig således åstad. Vädret var det vackraste och särdeles
  egnadt att framkalla behagliga tankar. Otto började redan närmare
  planera sin framtid för den händelse, att han blefve förlofvad med
  Helena. Skollärare ville han bli eller prest, ty båda dessa embeten
  lemna genast i början ett säkert brödstycke, om ock litet. Man måste
  forlåta honom sådana beräknande tankar på framtiden, ty de voro
  egentligen honom främmande; ofta hade han bland kamrater drifvit den i
  mångens ögon paradoxa åsigten, att om man förlofvar sig först, så följa
  nog, såsom af sig sjelfva, lyckan och brödstycket sedan .... nu
  förverkligade han icke i utöfningen sina hypothetiska theorier, utan
  blef lika prosaisk i detta fall, som de flesta andra jordenes söner.
  Dock märkte han snart, hvart han kommit, satiriserade sig sjelf och
  leddes naturligast på den tanken, att hans kärlek _ännu_ icke var af den
  högre natur, som försmår beräkningar.
  
  Allt under det sådana tankar kommo och gingo, hade han ändå sinne och
  tid att samtala med sin farbror. Prosten, såsom sjelf fordom _civis
  academicus_ och dessutom en man, som icke ville lefva efter sin tid, var
  särdeles angelägen om universitetets närvarande skick. Otto fick berätta
  för honom om sina särskilta tentamina, om hvarje professors egendomliga
  examinationssätt och gubben utbröt ofta, då fråga var om den eller den
  professorn, som varit hans ungdomskamrat: "han tycks allt vara sig lik,
  alldeles som i pojkårena." Ja han glömde icke ens att underrätta sig om
  vaktmästare och cursorer, såsom t. ex. om Häggström lefde ännu. I
  begärlighet efter sådana notiser föll gubben ända till en viss
  barnslighet, som dock icke obehagligt afstack emot hans ärevördiga
  personlighet.
  
  Sedan embetsförrättningen var verkställd, beslöt prosten att återvägen
  skulle tagas genom trakter, dem Otto icke på flere år besökt. Det gjorde
  väl, mente han, en half mils krok, men gerna kunde man underkasta sig
  den, då man hade att färdas en vida intressantare väg, än den stora
  socknevägen. Och hästen för sin del kunde icke med skäl klaga öfver
  vägens längd, ty denna väg var backig och således vida mindre tröttsam,
  "såvida samma musklers kraft icke alltid då tages i anspråk."
  
  Vid några af backarna stego de båda af, dels för att lätta hästens
  besvär, dels för att kunna välja sig lämplig plats för fri och obesvärad
  utsigt.
  
  -- Skada bara -- sade prosten -- att vi inte ha grönt ännu; vintrarna
  hos oss tyckas bli allt längre; i min ungdom plockade man vanligen
  blåsippor i medlet af April, och första Maj var redan ganska grönt.
  
  -- Kanske ändå att, ifall farbror blir rätt gammal, allt återkommer till
  sitt förra.
  
  -- Du kan ha rätt, min gosse. Naturen i sin fortgång har väl äfven sin
  periodicitet. Men se här ha vi Tuonela; jag trodde inte, att vi redan
  hunnit så långt.
  
  Tuonela låg till hälften i en däld eller rättare i en trakt, som till
  hälften var en däld. Karaktärsbyggningen var omgifven och nästan
  undanskymd af höga, gamla träd. Det var en hästskoformig byggnad i antik
  och ädel stil, sådan man numera sällan får se -- ty äfven till
  landsbygden tränger modet och dels helt och hållet rifver ned det gamla,
  dels ställer till förbättringar, reparationer och förändringar.
  
  När de kommit till trädgårdsstaketet, varsnades de af en man, hvilken
  med spade i hand gjorde något trädgårdsarbete. Prosten igenkände denna
  man och sade till Otto: -- det är Lagman von Randel. Kom min gosse; vi
  skola gå in i trädgården.
  
  På fjorton år hade de icke träffats; då voro de män i sina kraftigaste
  år, nu voro de -- tolf år äldre och ålderdomen stod för dörren. Oaktadt
  jemnårigheten var dock skillnaden stor emellan dem båda. Prostens
  fylliga gestalt och den trefna glada minen, jemförda med den andres
  melankoliska småleende och den hopskrumpna gestalten, läto ana, att den
  förre haft gladare dar, än den sednare.
  
  De helsade hvarandra med den obesvärade hjertlighet, som är vissa
  naturer egen. De föllo icke i förvåning öfver deras förändrade utseenden
  eller ens talte derom; sådant förutsatte de.
  
  Till Otto sade lagmannen, klappande honom på axeln; -- detta är Otto,
  den tioårige gossen. Välkommen! Och nu, mina vänner, ber jag er vara så
  goda och stiga upp; kanske kunna vi der få ett glas vin eller så bortåt.
  
  Vid det de tre gingo åt byggningen till, blef det Otto underligt till
  mods. När han såg på den antikt fantastiska våningen, föreföll den honom
  så sagolik. Han minndes historier om förtrollade slott; han tänkte på
  röfvarkungars boningar, der blod flutit och menniskohufvuden ligga
  uppstaplade i sköna rader. Ju närmare han kom, desto förfärligare blef
  det; håren reste sig på hans hufvud, det såg ingen; han blef blek --
  derpå gaf ingen akt. När han redan var i den stora korridoren, hördes en
  stilla musik, sväfvande, vild, men mild. Honom blef det allt svårare,
  ovillkorligen skulle han ..... om icke lagmannen öppnat en dörr, tagit
  honom i handen och med den hjertligaste artighet ledt honom in.
  
  Nu löstes till en del förtrollningen, han såg en ung flicka liksom
  skrämd slita sig lös från ett fortepiano.
  
  -- Blif inte rädd, min Saida; här ha vi vänner, prosten i församlingen
  och hans brorsson.
  
  Fadren tog henne i handen och förde henne till prosten. Denne omfamnade
  henne hjertligen och med rörelse. Han hade döpt detta barn och -- hans
  känslor voro icke ännu förstenade. Hon böjde sitt hufvud mot hans bröst
  och då hon så gjorde, kysste han detta hufvud.
  
  Sakta skilde hon sig ifrån prostens omfamning och vände sig till Otto. I
  stället för att enligt etikettens reglor helsa, hände sig, att de blott
  sågo, den ena på den andra.
  
  -- Vill du, min flicka, servera oss med ett glas madeira, men kom ihåg,
  äfven för dig sjelf ett glas.
  
  Medan Saida gick att efterkomma fadrens önskan, sutto prosten och
  lagmannen talande med hvarandra, samt Otto på ett afstånd ifrån dem. Den
  obehagliga illusionen började alltmera att ge sig; han tänkte: -- icke
  är detta ändå en röfvarkungs boning, och ett förtrolladt slott lär det
  inte heller vara.
  
  Snart kom Saida med fyra glas på en gammaldags silfverbricka. Hon bjöd
  först åt sin far, sedan åt prosten. När ordningen kom till Otto, tog han
  glaset, drack henne till, men kunde icke, om än han velat, framstamma
  något ord. Hon besvarade honom och nu först hade de helsat på hvarann.
  
  Att tala var dock på det hela taget ingen nödvändighet för Otto; ganska
  väl kunde både han och hon sluta sig till och låta sig upptagas af de
  äldres samtal. Men det plågsamma för Otto var, att han inbillade sig se
  på denna flicka, att hon genomskådade honom och förstod, huru gerna han
  talt med henne, om han kunnat och att hon led med honom. Såsom med en
  obehaglig känsla i ett nu gerna förenar sig en obehaglig känsla från ett
  fordom, hände sig nu, att Otto minndes det obehagliga ögonblicket med
  börsen; Helena var då den genomskådade, han sjelf var det nu. Det var
  någon likhet i dessa obetydliga uppträden, men äfven skillnad. Då var
  han _måhända_ den älskade, nu var han _icke_ den älskande; den som då
  lät läsa sina känslor, var en qvinna, den som nu, det var en man och
  dertill han sjelf. Detta upprörde honom; han blef verkligen vred; hans
  själ samlade sin kraft, så att han blef herre öfver sig sjelf; i stället
  för förvirring antog hans ansigte ett herrskande uttryck. Han såg på
  Saida, som nu satt vid sin fader; hon såg tillbaka men slog
  ovillkorligen ner ögat. Detta fröjdade honom, han visste ej hvarföre. En
  fördel vann han deraf, den att nu kunna i all ro bedöma hennes yttre.
  
  Han blef icke ense med sig sjelf, hvad han skulle tänka om detta ansigte
  och dess uttryck. Att hon var vacker, ville han icke medge; att hon
  starkt fängslade hans öga, trodde han ej; han tillstod icke, att han
  aldrig sett ett ansigte med detta uttryck, ögon, som så liknade vackra
  drömmar.
  
  Ovillkorligen kom han att tänka på Helena. "Hon är vacker," sade han
  till sig sjelf, "hon sprider omkring sig frid och klarhet. Hon är för
  mig; sådana som denna kunna vara för andra."
  
  Hans tankar afbrötos, då Saida lemnade sin plats och närmade sig,
  troligen i afsigt att gå till ett annat rum. Otto förekom henne,
  sägande: -- jag erinrar mig, att man åt en ny socknebo får säga
  välkommen. Måtte Tavastland icke misshaga er!
  
  -- O, jag vet det säkert, att allt här skall behaga mig. Flera år bad
  jag pappa flytta till Tavastland och vi bodde ändå i Savolax.
  
  -- Fröken gjorde sig således stora förhoppningar om vårt stackars land.
  Låt se huru de uppfyllas.
  
  -- Jag längtade till detta land, och då jag nu är här, så är allt
  uppfylldt. Jag finner mig så hemmastadd här; det är liksom jag alltid
  varit här. Och det är naturligt, här är ju mitt äldsta hem -- tillade
  hon suckande.
  
  Smittad af hennes vemod, sade Otto: -- med mig är förhållandet annat.
  Jag är en vilsen fågel, som goda menniskor tagit vård om, och ändå är
  det jag, som helsar er välkommen. Förlåt mig!
  
  Det uppstod en tystnad. Saidas blick gaf Otto det vältaligaste svar. Han
  fortsatte icke detta ämne utan vände i stället samtalet på Helena och
  Clara, samt tillät sig anmärka, hvad det skulle bli en glädje för hans
  kusiner att göra bekantskap med fröken Randel. Saida svarade, att hennes
  far med det första lofvat ta henne med sig till prostgården. Den
  barnsliga kärlekens stilla glädje visade sig i hennes anlete, då hon
  berättade att lagmannen redan var så tillvida återställd, att han
  tillochmed litet orkade med trädgårdsarbete, hvilket han alltid tyckt så
  mycket om.
  
  Solen var redan nära nedergången och prosten gaf sig icke tid att dröja
  längre. Man skildes således åt.
  
  Saida sade till Otto: -- helsa till Helena och Clara ifrån Saida, herr
  magister, och säg dem, att jag kommer snart och så gerna.
  
  -- Snart och så gerna -- sade Otto i det han nickade afsked.
  
  På vägen berättade Otto för farbrodren, hvilken märkvärdig fantasi hade
  bemäktigat sig honom, då de gingo upp. Denna, förklarade han var orsaken
  till den tafatthet han der i förstone ådagalade.
  
  -- Jag skrattar icke -- svarade farbrodren -- åt sådana fantasier. Det
  händer nog, att vissa ställen, orter och förhållanden föda
  föreställningar om något annat dermed liknande, som man upplefvat eller
  blott hört berättas, då det tillochmed någongång inträffar, att man af
  ett tycker sig minnas ett fullkomligen liknande annat, oaktadt man helt
  säkert hvarken hört eller upplefvat något sådant. En af mina
  akademikamrater, hvilken trodde på själavandringen, anförde detta såsom
  det starkaste bevis för sin tro.
  
  Vidare taltes de icke mycket vid under vägen. För Otto var besöket på
  Tuonela lik en dröm, han visste icke om angenäm eller oangenäm.
  Hemkommen gick han genast upp till sin kammare; han sade sig må illa och
  sannt var, att han icke mådde väl.
  
  Hvad han om dagen drömt vaken, drömde han om natten -- drömmande.
  
  Han var på Tuonela i den flygel der han _icke_ varit om dagen. Rummet
  var stort och öfverallt behängdt med lampor, hvilka gåfvo ett sken, mera
  liknande månsken, än det af vanliga lampor. Detta förundrade honom
  mycket, men andra syner upptogo honom snart.
  
  Rätt många grannt smyckade personer börja dansa omkring honom och när de
  slutat, kommo de till honom med vackra skänker, som de buro i famnen.
  Han tog emot dessa skänker, men när han fått dem i famnen, förvandlade
  de sig till menniskohufvuden och hjertan. Han förskräcktes. Då sade de
  smyckade personerna: "så går det oss alla, så går det dig. Hvi kommo vi
  hit?"
  
  -- Detta är en dröm -- sade Otto -- eljest kunde jag inte hålla alla
  dessa hufvun och hjertan i famnen.
  
  -- Du bedrar dig -- sade en af de smyckade -- huru många verldar håller
  icke din själ i sin famn, och din kropp skulle inte kunna hålla dessa
  atomer!
  
  Af dessa ord öfvertygades Otto, att det icke var en dröm. Hans fasa blef
  stor. Han frågade, huru han skulle bli af med sin börda, som tryckte
  honom grufligen; sedan ville han gerna dö. Då sade de: -- bed till Gud,
  att han beveker drottningens sinne, kanske hon sedan förbarmar sig öfver
  dig.
  
  Och han bad till Gud. Och si en dörr öppnades, en sväfvande, mild musik
  fyllde luften, och in trädde drottningen. Hon var ensam; det var Melia
  Saida. Hennes af guld och diamanter strålande diadem fängslade icke ögat
  så, som hennes fina, ädla anlete.
  
  Alla de smyckade nalkades henne med sakta steg; äfven Otto ville nalkas,
  men kunde icke röra sig ur stället, ty hans börda i famnen var för tung.
  Men när drottningen kastade sina ögon på honom, försvunno alla hufvuden
  och hjertan, såsom bortblåsta och Otto kunde nalkas. De smyckade blefvo
  nu nästan lika uppmärksamma emot honom, som emot drottningen och de
  gåfvo honom rum.
  
  Ju närmare han nalkades drottningen, desto vänligare blef hennes anlete.
  Betagen af hennes tjusningskraft, glömde han helt och hållet, att hon
  var drottningen. Han hviskade till henne ömma ord; hon gaf honom ömmare
  tillbaka. Han kysste hennes hals, det tillät hon; hennes läppar, det
  hade hon ingenting emot; han hvilade mot hennes bröst mera än _ett_
  ögonblick; hans minne sade honom icke mera, hvem han var eller hvar han
  var. Till slut lät hans vansinnes kärlek honom tycka, att han sjelf var
  denna Saida ....
  
  Då blef han störd af en röst, som sade: -- vi ha läst alla dina känslor
  och tankar, o drottning; du har varit god emot den der ynglingen, men då
  han redan så lefver i dig, att han tror sig och dig vara samma person,
  så har han ju redan nått lyckans högsta grad här och hans straff bör du
  icke mera uppskjuta o drottning! Välj nu någon af oss.
  
  Drottningen lösgjorde sig från Ottos famnande arm, såg på honom med ett
  outsägligt vemod och sade:
  
  -- Ja det måste så vara. Hans lycka har räckt for länge, ty han är en
  jordens son. Tagen honom, j grannt smyckade och gören med honom, såsom i
  veten, att här alltid förr blifvit gjordt med dem, som ifrån lyckans
  högsta förflyttas till straffets högsta grad. Yngling, är du nöjd med
  din dom?
  
  -- Jag lefver blott i dig och jag är nöjd. J grannt smyckade, tagen mig.
  
  Många beredde sig att leda honom dit han icke visste. En bad för honom;
  det var en af drottningens tärnor, hvilka nu blixtsnabbt visade sig.
  Otto minndes henne svagt; det var Helena.
  
  Hon ställde sina böner icke till drottningen utan till de smyckade, ty
  hon förstod att, oaktadt drottningen kunde befalla öfver deras lif, de
  dock nu hade makt öfver hennes handling. Men då de voro obevekliga, smög
  sig Helena sakta bort och försvann lik en skugga.
  
  Liksom förd på sakta vågor, kom Otto nu till ett annat rum. De smyckade
  lemnade honom der åt en hop vålnader, och sade, i det de försvunno: _nu
  blir du en af dem_. Minnet af drottningen var så lifligt i hans själ,
  att han icke hade tid öfrig för fruktan. Dock vill han veta, i hvad
  sällskap han kommit och han frågade: -- hvilka ären j.
  
  En förde ordet för dem alla och sade:
  
  -- Vi äro sådana, som efter en missförstådd eller illa belönt kärlek gå
  omkring på jorden och spöka. Några af oss .... du ser dem der .... fäst
  dig vid deras galna åtbörder .... de ha förlorat sina hjertan och sitt
  förstånd .... de äro äfven, som du ser, utan hufvuden. För denna andra
  trupp, dem, som stå der med så hård och obeveklig min, har hjertat
  tappats, men hufvudet sitter ändå qvar. Vi, bland hvilka du står, vi ha
  inte förlorat vårt förstånd icke heller hjertat; men vårt hjerta är det
  egentligen inte mycket värdt med; det är så söndersargadt och odugligt
  och delar äro äfven förlorade.
  
  -- Och dertill var allt drottningen skuld -- frågade Otto.
  
  -- Det sköna på jorden, ja. Det stiger mest fram i gestalt af qvinna för
  oss män, ty vi förstå det då lättare. Men än i en form, än i annan. Vår
  drottning var icke den du tillbad; och nästan hvar och en af oss ägde
  sin skilda drottning.
  
  -- Hvarföre kom jag hit förrän de der smyckade personerna?
  
  -- Smyckade säger du om dem och du märkte icke att du sjelf var smyckad,
  med hoppets och kärlekens smycken, alldeles liksom de. Hvarföre du kom
  hit förrän de? Förmodligen emedan du bättre förstod skönhet än de,
  åtminstone tidigare fattade den.
  
  -- Men då drottningen älskade mig, hvi öfvergaf hon mig! Eller älskade
  hon mig icke?
  
  -- Unge man, hvarföre vilja ha svar! Är det ej nog för dig att du älskat
  och att din kärlek varit stark och ren!
  
  -- Var min kärlek stark och ren?
  
  -- Ja, ty till belöning är du uppflyttad i öfversta straffgraden. Vi äro
  de olyckligaste af de tre klasserna. De vansinnige lida icke. De
  förstenade förståndsmenniskorna minnas inte mera sitt hjerta. Men vi,
  vi; blott vi, vi kunna lida, ty fast vårt hjerta är trasigt och
  söndersargadt, så är det ändå ett hjerta. Derföre kunna vi lida .....
  Fagre yngling, känner du något begär till döden nu?
  
  -- Ja det stiger upp hos mig ett sådant begär och allt mer, allt mer.
  
  -- Då är du redan en af oss, och ditt yttre är redan alldeles såsom
  vårt. Kom nu till denna graf och fatta höjden af ditt qval.
  
  Otto följde den talande och kom till brädden af en graf, som förde djupt
  ned. I djupet såg han Melia Saida. Hon sträckte mot honom bedjande
  armar; då ville han störta i denna graf.
  
  -- Du vill lefva i minnet, du vill fördjupa dig i denna graf, men kan
  det ej, ty du är bunden af det närvarande.
  
  Ynglingen ansträngde sig, men var såsom fasthållen af tusende band.
  Vålnaderna skrattade åt hans bemödanden. Då ansträngde han sig ännu mer;
  tillochmed hvart enda af hans hufvudhår fick en förfärlig längtan till
  grafven. Fåfängt; banden blefvo allt starkare. Hans ångest blef större
  än all ångest i himmelen och på jorden. Slutligen började han liksom de
  andra vålnaderna att skratta.
  
  Han skrattade gällt, öfverljudt, när han vaknade ifrån sin dröm.
  
  
  
  
                                 Kap. V.
  
                             Clara i bryderi.
  
  
  Följande dagen var Otto icke vid sitt lyckligaste lynne, då han gick
  ner. Sedan den obehagliga drömmen lemnat honom -- klockan var då två --
  hade icke mera lemnat sig åt sömnen, utan sökt genom lektyr fördrifva de
  onda skuggor, som ännu efter drömmen omvärfde honom. Dessa läto icke
  fullkomligen fördrifva sig, helst Otto till läsning valde Shakespear;
  hvilket visserligen i så fall var klokt, att han hölls vaken -- ty hade
  han somnat, hade kanske samma dröm återkommit, i litet förändrad gestalt
  -- men obetänkt, emedan Shakespear kastar för mycket blickar in i
  andeverlden, för att vilja förstöra minnet af en dröm.
  
  Efter frukosten hände, att Clara blef ensam med Otto. Hon sade då: --
  nej, kan man se, hvad Otto i dag är vigtig och surmulen! Hvad felas dig?
  
  -- Jag har filosoferat förmycket på min kammare -- svarade Otto
  småleende.
  
  -- Filosoferat, ånej! Efter filosoferandet tror jag att sådana der unga
  pojkar bli särdeles lyckliga, grötmyndiga och saliga. Förlåt mig Otto,
  men du har inte filosoferat; du ser dertill alltför slagen ut, nästan
  timid.
  
  -- Clara -- sade Otto och fattade med starkt förtroende hennes hand --
  vill du bli min vän?
  
  -- Din vän! svarade förvånad Clara och ämnade skämta men tillbakahölls
  af det allvarliga i hans min.
  
  -- Ja, min vän. Men inte en sådan, som blott håller af mig, utan en som
  äfven kan vara mig till någon nytta .... om så behöfs.
  
  -- "Om så behöfs." Jag förstår dig inte rätt .... du nästan gör mig
  rädd. Men jag vill ändå bli Ottos vän efter din egen mening .... om jag
  kan.
  
  Någonting oegennyttigt, barnsligt godt och troget kastade härvid ett
  vackert tycke öfver hennes ansigte.
  
  -- Men om denna vänskap skall köpas på en annans bekostnad? Om du lilla
  Clara, i och med detsamma du är god och uppriktig emot mig, blir falsk
  och förrädisk emot en annan, som du också håller af?
  
  -- På alltför hårda prof hoppas jag du inte ställer mig, Otto. Falsk och
  förrädisk, säger du, emot någon annan, då jag är uppriktig emot dig. Det
  vore illa. Men jag pröfvar .... jag får väl vara litet elak, om det
  leder till något godt ändamål.
  
  Den unga flickan hade ingen aning om, hvilken förhatad och förhatlig
  satts hon yttrat; jesuiterna kände hon blott till namnet -- måhända icke
  ens det. Vid ett annat tillfälle skulle Otto nästan utan undantag
  bestridt och vederlagt denna satts; nu var hans egoism tillreds att göra
  honom sjelf till jesuit.
  
  -- Säg mig då Clara -- sade han icke utan en viss obeslutsamhet -- säg
  mig någonting .... som jag inte vet, men gerna skulle vilja veta. Älskar
  Helena mig?
  
  Clara var icke alldeles oförberedd på en sådan fråga, icke destomindre
  skiftade hon färg; det var måhända den första gången i sitt lif den unga
  oskuldsfulla flickan, som hittills ledts blott af sin känsla, icke
  visste, huru hon borde handla för att handla rätt. Talade hon sanningens
  öppna språk, så förrådde hon sin syster och vän, och huru vida det
  skulle ledt till något godt, visste hon icke heller; sade hon deremot
  Otto en osanning, så skulle den vänskap hon lofvat honom, blifvit
  beseglad med en lögn; teg hon, så ....
  
  Under det dessa tankar korsade sig inom hennes bröst, förgingo några
  ögonblick och hon teg.
  
  -- Älskar Helena mig? -- återtog Otto.
  
  Den ton, hvarmed Otto båda gångerna utsade denna enkla fråga, var icke
  sådan hoppet gifver utan snarare någon annan. Det var, liksom han icke
  så alldeles gerna velat höra denna fråga bejakad. Så mycket värre för
  Clara; den stackars flickans förlägenhet ökades.
  
  -- Jag förstår, att så är -- sade Otto, i det han sakta tryckte Claras
  hand.
  
  -- Det var orätt af Otto att leda mig in till det, som Otto kallar
  vänskap.
  
  -- Var det orätt, Clara lilla? kanhända ... men om det leder till ett
  godt ändamål.
  
  -- Ja måtte det leda till någonting godt, då jag nu säger, att Helena
  älskar dig ... Otto, du har liksom stulit mitt förtroende; hvad har du
  att ge tillbaka. O, måtte du förstå att älska Helena! Jag törs inte
  fråga dig, huru det är; låt mig inte tro, att ....
  
  Den blygaste försagdhet stod att läsa i Claras ögon. Man hade kunnat tro
  henne vara en älskarinna, som yppat sitt hjertas hemlighet -- och likväl
  gällde det en annan.
  
  -- Jag vill älska Helena -- sade med häftighet Otto.
  
  -- _Vill_ du älska, det är illa -- svarade Clara.
  
  -- Jag älskar henne redan -- gentog Otto.
  
  -- Hvarföre frågade du då af mig, om hon älskade dig, hvarföre inte
  hellre af henne sjelf. Ånej, Otto, vi bedra oss, om vi tro, att du
  verkligen älskar Helena.
  
  Denna anmärkning jagade rodnaden ifrån Ottos kinder, och han fann dess
  sanning. Hans röst var undertryckt, då han sade:
  
  -- Låt mig i alla fall tro, att jag i dig, snälla Clara, har en vän. En
  vän, som råder mig eller om icke råd hjelpa, som tröstar mig, eller
  åtminstone vet hvad jag vet och delar min smärta. Vill du bli mig en
  sådan vän?
  
  -- O ja, af mitt innersta hjerta. Ser du, jag har inte tagit min hand
  ifrån din; jag vill vara din vän ... Men är du olycklig, Otto? Hvem
  älskar du?
  
  -- Jag älskar icke Helena, så som jag det borde, men någon annan älskar
  jag ej. Tro mig det, Clara!
  
  -- Och du talar ändå om smärta och råd och dylikt. Hvad menar du? Om din
  kärlek blott är i sin gryning nu, så blir det väl ändå snart ljus dag,
  och då älskar du henne verkligt. Jag förstår dig inte.
  
  -- Jo ser du, lilla vännen min, nog är det ändå så, att vi menniskor
  inte kunna sjelfve skapa vårt öde. Det kommer oundvikligt; det kan
  förvandla en vis till dåre och göra den, som var allas glädje och
  förhoppning till en rik tårekälla.
  
  -- Aldrig har Otto förr talat så!
  
  -- Förlåt mig, goda Clara; jag skall inte heller framdeles tala så. I
  stället skall jag för att roa dig berätta en dröm, som jag engång drömt
  i min lefnad.
  
  Nu berättade han för henne den föregående nattens dröm. Han berättade
  den dock icke alldeles såsom den var; ty dels minndes han den icke
  troget; dels gjorde han, såsom man i allmänhet gör, då man berättar
  drömmar -- skänker dem ett större sammanhang, än de verkligen ägde. I
  det fall var han icke ärlig emot Clara, att han ej uppgaf rätta tiden
  icke heller rätta hufvudpersonen, drottningen.
  
  Hvarföre sade han icke, att det var den flicka han i går såg, som var
  drömmens hjeltinna? Var han rädd for sig sjelf, sitt öde och henne? Han
  hade nästan samvetsqval, då han för den flicka, som lofvat honom en
  oegennyttig vänskap, med flit förfalskade sin berättelse. Men han var
  menniska och han var svag.
  
  -- Och du säger dig verkeligen blott en gång ha sett den der flickan,
  som spelte en så stor roll i din dröm. När var det; hvad heter hon?
  
  -- Begär inte svar på denna fråga! Låt mig någon annan gång upplysa dig
  derom. Men säg mig nu, ha drömmar någon betydelse?
  
  -- Ja det ha de, bara man rätt förstår att tyda dem. Men emedan detta är
  omöjligt, så ha de heller .... ingen betydelse.
  
  -- Men om jag nu skulle be dig tyda min dröm; huru skulle du förklara
  den omständigheten till exempel, att Helena der agerade en så
  underordnad roll, att jag knappt mindes henne.
  
  -- Jag skulle säga, att det går rakt tvertom. Det är ju också ett sätt
  att förklara drömmar.
  
  -- Jag tycker mycket om dig för denna raska spådom. Du har rätt, Clara,
  så kan det gå.
  
  Nu blefvo de störda af Helena, eller rättare hon kom i god tid, ty det
  vigtigaste var taladt ut. Hon blef litet förvånad att finna Otto
  förtroligt hållande Clara i hand, henne, hvilken han hittills föga brytt
  sig om. Dock var det icke svartsjuka eller någonting så fult, snarare
  nyfikenhet om hvad de kunde hafva talat, som hade henne att säga: -- se
  nu är Clara inte mera lilla syster för Otto.
  
  -- Nej tvertom; vi ha svurit hvarann en evig vänskap -- sade Otto
  komiskt och pathetiskt och dolde sålunda en sanning bakom skenet af en
  lögn. Äfven den lilla Clara var honom behjelplig i att antaga en för
  tillfället passande min.
  
  De började tala i andra ämnen. Otto frågade, hvad bok Helena höll i
  handen.
  
  -- Det är O. T. af Andersen.
  
  -- Det fägnar mig, att ni redan hunnit öfver sundet. I fjol, vill jag
  minnas, lästen j blott arbeten af de tre stora svenska författarinnorna.
  
  -- Men nu förefalla de oss redan litet tråkiga. När man läst ett af
  deras arbeten, har man nästan läst dem alla. Derföre flydde vi öfver
  sundet till Andersen, ty honom kan man tycka om. Otto kan inte tro, huru
  förtjusta Clara och jag voro i _Spelmannen från Svendborg_ och
  _Improvisatören_. Vi gåfvo oss knappt tid att äta och med arbetet gick
  det dåligt.
  
  -- Ja, Andersen förtjenar det väl. Öfver _hans_ hvardagsteckningar
  ligger utbredd en fin och skär poesi, så att man måste förlåta honom, om
  han äfven litet koketterar. Men huru kom ni er att läsa denna O. T. Ty
  minns jag rätt, så plär ni först efter genomläsningen se på författarens
  namn och i alla fall inte gerna läsa andra romaner än dem ni hört
  berömmas. Och hvem berömde O. T.
  
  -- Det kommer an på, hvem som berömmer, -- svarade Clara -- vi frågade
  af Emma Serén, hurudan boken var och hon sade, att den var ingenting.
  Derföre skaffade vi oss den, läste den och ha funnit oss bra deraf. Ack,
  hvad den Eva är söt, men hvad det var synd om henne!
  
  -- Jag tycker -- sade Otto -- att hon fick det skönaste slut. När en
  flicka får veta, att den hon älskar är hennes bror, så vill hon dö, fast
  hon tror sig vilja lefva. Får hon då äfven dö, så smekes hon af det
  mildaste öde; hon slutar vackert.
  
  -- Der finns ännu en flicka -- anmärkte Helena -- som är värd att hållas
  af: den snälla Louise, så ädel, så stilla och så undergifven. Hvilken
  motsats till hennes syster Sophie, qvick, litet god men mycket
  lättsinnig.
  
  -- Eva och Louise äro glanspunkterna i O. T. Tvenne sådana karaktärer
  skulle försona mig med en i öfrigt aldrig så tråkig bok. Om Eva är fin,
  etherisk och englasväfvande, så är i stället Louise rent mensklig, och
  det vill inte säga mindre. Och ändå älskade de båda obelönta!
  
  -- Är det då en så stor olycka -- frågade Helena.
  
  -- Jag vet inte, så anser man -- svarade Otto, men såg på Clara och icke
  på Helena.
  
  Clara plågades af detta ämne och hon afbröt det:
  
  -- Nå Otto, du har ännu inte berättat oss någonting om Tuonela och huru
  det hade sig i -- dödens boning. Hurudan är Saida?
  
  Fullkomligen obesväradt svarade Otto: -- å ja, det är en rätt söt
  flicka. Ni kan snart vänta henne här, sade hon. Och så bad hon mig helsa
  er så mycket.
  
  -- Hvad det skall bli roligt att se henne -- sade Helena -- jag minns
  henne ännu något litet. Jag tror jag var ett eller två år äldre än hon
  ... ja, hon var sådan som Clara.
  
  Otto såg på Helena; hon föreföll honom så älskvärd nu. Han såg på henne
  med ett visst vemod; det märkte Clara. Och när Claras blickar mötte
  Ottos, förstodo de ingendera den andra.
  
  Otto tänkte om Helena: -- mången sådan som du går oförstådd sin verld
  igenom; intet kärt hjerta klappar för henne; hon vissnar och dör utan
  att någon fäster sig dervid.
  
  Olikartade känslor bemäktigade sig Clara; hon lemnade rummet. Omedelbart
  derefter följde Helena systrens exempel och Otto blef ensam; det
  smärtade honom -- han visste ej hvarföre.
  
  
  
  
                                 Kap. VI.
  
                        Metaren fastnar i ett nät.
  
  
  Det var i Maj. Solen sken varmt, träden hade skjutit knoppar och
  öfverlade redan sig emellan om att skjuta blad. Gräsets späda grönska
  sade, att den rätta våren nu hade sin början.
  
  En vacker eftermiddag finna vi Otto sittande i en båt i viken med ett
  metspö i handen. Bredvid honom ligger en bössa, hvilken han medtagit i
  förhoppning, att någon oförsigtig sjöfågel genom den skall få sin bane.
  Han har äfven med sig sin jagthund, Wilppas; icke för att den egentligen
  nu behöfdes -- ty ganska väl hade han med båten kommit åt sina rof; om
  icke möjligen för sällskaps skull, eller emedan en jagthund, då han
  simmar efter en fågel och hemtar den i munnen, alltid deraf har så stort
  nöje, att det vore orätt af dess herre att icke, så ofta sig göra låter,
  dertill bereda honom tillfälle, helst en jagthund, stadd i
  embetsförrättningar städse är en intressant syn.
  
  Ännu hade likväl ingen fågel vågat sig inom hundra alnars afstånd.
  Wilppas satt lugn, med en melankoliskt tänkande min och såg utåt sjön.
  Stundom kastade han en ytterst likgiltig blick på någon olycklig fisk,
  som Otto lyckats få upp till det torra. Han ansåg kanske metandet för
  ett föga ridderligt göra.
  
  Otto för sin del var icke heller någon passionerad fiskare. Han ansåg
  väl icke i likhet med de gamle Grekerne fiskandet i allmänhet för ett
  oädelt och vekligt tidsfördrif, vid hvilket mindre kraft än list kommer
  i fråga, men metandet tyckte han vara ett dagdrifvararbete, passande
  antingen för håglösa pojkar eller utlefvade gubbar. Äfven hade hans
  metspö fått hvila på vinden i en vrå hela sju år igenom; i dag, då han
  såg det, fick han det roliga infallet att försöka, om han ännu kunde
  meta.
  
  Föga intresserad som han var, hade han äfven tankar öfriga för annat.
  Metspöet ledde honom så naturligt att tänka på den tid, han sist hade
  det i hand. Hurudan var han då, hurudan nu?
  
  Då var han icke ännu yngling, nu var han måhända mera än så. Då var han
  oerfaren, men ren och oskuldsfull; nu kände han redan många af verldens
  krokar och gångar, hans samvete frikände honom icke såsom alldeles
  skuldfri, om äfven förderfvet ej hunnit längre än till själens yta. Då
  var han en gosse, helt och hållit beroende af andra; nu kunde han sjelf
  föreskrifva sig lagar; den tid var för honom äfven inne att --
  föreskrifva hjertan lagar; han visste sig ju älskad. Vid denna tanke
  häfde sig hans bröst högt af stolthet; han ansåg sig för ingen del vilja
  ha barnaåldern tillbaka.
  
  -- Lycklig var jag såsom barn -- sade han till sig sjelf -- men är jag
  icke lyckligare nu, då Helena älskar mig. Redan ha alla mina galna
  griller ifrån drömmen försvunnit och jag känner mig så lugn, så lycklig,
  när jag är vid Helenas sida. Sådant anser jag för kärlek; på den
  öfverspända och passionerade kärleken, hvilken romaner låta en se, tror
  jag icke; åtminstone är jag för litet eldig till en sådan. Visst är det
  någonting, som jag liksom saknar och gör, att jag ej är rätt
  tillfredsställd, men jag förstår nu såväl, hvad det är; det är just det,
  att intet ord emellan oss blifvit vexladt åt det hållet; den första
  kyssen har ännu icke blifvit tagen ... jag kan naturligtvis ej räkna de
  kyssar, jag på grund af slägtskapen haft äran få, ty de smaka just
  ingenting ... Helena har ännu icke vågat se på mig med så vackra
  blickar, som hon helt säkert kan ge; min dufva har ännu icke kuttrat för
  mig sitt kärleksqväde. Allt detta är orsaken till att jag ej är rätt
  tillfreds; det heter väl, att kärleken är skönast, innan hon talar, men
  förlåt mig, min kära poët, jag tror dig ej; jag tror, att kärleken
  emellan Helena och mig just är af det slaget, som sedan den uttalats,
  oaktadt sin sakta början tilltar säkert. O visst vill mitt hjerta liksom
  litet klappa, när jag tänker framåt på den tid, då hon är min maka ...
  låt mig se, månne det dertill åtgår mera än ett eller par år.
  
  Han afbröts i dessa tankar af ett plaskande och hundens skällande i
  detsamma. Wilppas hade nemligen, oaktadt sin tranquillitet, observerat
  en större fisk, som fastnat på kroken och slog till med stjerten öfver
  vattubrynet. Otto var icke sen att vilja göra sig till mästare af detta
  byte, men så försigtigt han än sökte dra upp fisken, hände sig, att
  refven brast.
  
  -- Så litet metare är jag -- sade han -- att jag icke ens kom att tänka
  på huru svag en sju års gammal ref skulle vara. Skadan var obetydlig;
  gäddan var beskedlig mot mig, ty hon befriade mig ifrån detta göra.
  
  De öfriga fiskarna, hvilka ännu lefde i vattnet på båtens botten,
  kastade han i sjön, tog årorna och förfogade sig hemåt. Skottet lossade
  han af på en kråka, som föll men af Wilppas icke ansågs värdig något
  steg.
  
  Hemkommen gick han, klädd som han var, genast in och såg der lagmannen
  och hans dotter hvilka anländt, medan han metade.
  
  Otto visste, att de skulle komma en af dagarna, blef således icke
  öfverraskad af denna syn. Äfven i hans sätt att helsa låg denna gång
  icke något, som kunde tyda på själsfrånvaro, utan snarare på
  verldsmannen. Han var icke fullt naturlig utan det var någonting
  affekteradt i hans artighet. Ty det kunde han icke hjelpa, att Saida,
  genom de minst sagdt obehagliga minnen hon väckte, var för honom en
  plågsam företeelse. Han såg på Helena och tyckte sig då må bättre.
  
  Dessa känslor räckte dock icke många minuter. Ty när han tänkte efter
  och tog sitt förnuft till fånga, började han finna sig litet löjlig, som
  till följe af drömmar fattade att så säga antipathi emot en menniska,
  som med dem oskyldigtvis stod i sammanhang. Han betraktade henne och hon
  vann derpå oändligt. Detta stilla anlete, huru kunde det tillhöra
  ofriden eller sprida den omkring sig. Och hennes blygsamma väsen, så
  fritt från alla anspråk, och hennes röst med denna egna, halft
  undertryckta klang, kunde de egentligen uträtta något ondt! o nej.
  
  Otto märkte, att hans kusiner redan hunnit bli temligen bekanta med
  Saida; åtminstone voro de redan _du_. De sutto hvar på sin sida om Saida
  och tycktes vara liksom litet förtjusta i henne.
  
  -- Huru lyckades ditt metande -- frågade Clara.
  
  -- Jag har ingen fisk med mig; de voro så små, att jag kastade dem
  tillbaka i sjön. En större fisk höll jag på att få, men refven gick af,
  och gäddan gick fri.
  
  -- Stackars fisk -- sade Clara -- den förstod inte, att det hade varit
  bättre att dö en hastig död häruppe ibland oss, än att långsamt tyna af
  med kroken i halsen, ty dernere lära de inte ha några läkare.
  
  -- Gick refven verkligen af -- frågade Helena.
  
  -- Ja, men det var inte underligt med en sju års gammal ref.
  
  -- Å nej, Otto; så gammal var den inte. Det är blott några veckor sedan
  Helena lade dit den; vi hade tvinnat den, för Helena sade, att hon,
  ämnade börja meta i sommar kantänka.
  
  -- Den var ljusgul ... ja nytt kan ibland ha den färgen. Helenas möda
  blef sålunda belönad. Det var illa. Men jag skall hjelpa dig att tvinna
  en ny.
  
  -- Är det roligt att meta, frågade Saida Helena.
  
  -- Ja nog är det såder småroligt, om man får något, att träda dem på en
  vidja och sen föra fiskarna hem och visa.
  
  -- Det är ett tidsfördrif i ordets egentliga mening -- invände Otto --
  ingenting vidare.
  
  -- Men är det icke poetiskt -- frågade Saida -- jag tror jag läst i
  någon bok, att många vackra tankar då kunna komma före -- tillade hon
  med en blyg min.
  
  -- Mån' icke den poetiska sinnesstämningen liksåväl kan uppkomma, när
  man sitter sysslolös i sin båt eller på en bergsklack i den friska, fria
  naturen eller helt enkelt på sin kammare -- svarade Otto sardoniskt.
  
  -- Då måste kammaren vara mycket treflig -- inföll Clara skämtande.
  
  Claras skämt misshagade Otto _denna gång_. Det for ett moln af missnöje
  öfver hans panna.
  
  Saida sade: -- magistern medger väl ändå, att yttre förhållanden, det
  som är omkring oss menar jag, äfven kan göra något åt sig. Till exempel
  ett metspö i handen och en skön natur omkring mig.
  
  -- Ja jag medger ..... det är mycket orätt af mig att yttra bestämda
  åsigter i sådana fall som detta; ty jag är inte alls poetisk.
  
  Saida skiftade färg, dock blott helt lätt.
  
  -- Otto har sin stygga dag i dag -- hviskade Clara till Saida, likväl
  med flit halfhögt, för att Otto skulle höra det. Hon såg äfven härvid på
  honom med en slug uppsyn.
  
  Otto sade till Saida:
  
  -- Tro henne inte, fröken Saida; mina sednaste ord syftade endast på mig
  sjelf, på ingen annan; tro mig .... Och när jag tänker efter, så är det
  inte orätt, att jag anspråkslöst säger min mening, om det ock icke
  finnes poesi inom mig. -- Han smålog och fortfor: -- jag tror visst, att
  själen stämmes olika allt efter det olika i det oss omgifvande, men huru
  själen stämmes beror på huru hon var stämd förut. Så kan den ena gången
  en skön natur verka inom mig frid, en annan gång känsla af tomhet och
  saknad. När känner fången mera sin smärta, än när solen ler emot honom.
  Solen, den varma och mäktiga solen, kan icke skapa sig sympathier hos
  fången; snarare tvingar fången solen till sympathi med sig. Den lyckliga
  bruden åter, när känner hon varmare sin lycka, än då solen och den sköna
  naturen, lika festligt klädda bröllopsgäster, nicka henne bifall. Säkert
  minnes hon icke då, att de finnas, hvilka hoppet svikit och hvilka mena,
  att samma denna sol gjorde bäst att icke lysa öfver deras elände .....
  Allt detta är dock ytterligheter, sådana ingen af oss erfarit. Men äfven
  annars, då man icke rimligtvis kan säga sig vara lyckligare eller
  olyckligare än vanligt, anslås man ändå ganska olika af det omgifvande,
  den ena gången till vemod, den andra till fröjd, stundom åter till
  ingendera, till någonting oförklarligt ..... måhända till poesi, om
  poesimöjlighet bor hos individen.
  
  -- Månne inte -- sade Saida -- just vexlingen emellan sorg och glädje,
  vemod och fröjd vara lifvets poesi?
  
  -- De jemna vågorna, ja. Det är möjligt -- tillade Otto med en lätt
  suck, som ungefär tydde på omöjligheten att få själens och lifvets
  dunkla gångar belysta.
  
  Saida steg upp och närmade sig fönstret. Hvad här är vackert, sade hon.
  Kanske äro granar de vackraste träd. Orätt ändå att jemföra träd! Få de
  inte vara för sig?
  
  Dessa ord talade hon såsom för sig sjelf. Otto kunde icke annat än
  betrakta hennes anletes uttryck. Helena såg på Otto, Clara på Helena.
  
  Otto sade: -- fröken spelar ju pianoforte. Det minns jag nog. Var god
  och låt oss höra.
  
  Prostinnan, som just inträdde, anmärkte, att instrumentet var gammalt,
  och hade svagt ljud, men att det föröfrigt var väl stämdt, ty kantorn i
  församlingen hade nyss stämt det, han som för sitt fina öra var särdeles
  känd.
  
  På en välbeställd prestgård finnes sällan ett pianoforte. Det här
  befintliga var det enda arfvet efter prostinnans fader och tydligen från
  den tid då de fordna klaveren eller clavicembalerna började öfvergå till
  de moderna pianoforte. Prostinnan hade i sina yngre dar spelat något
  litet; detta hade gått i arf till hennes döttrar, hvilka således icke
  voro särdeles försigkomna -- deras underbyggnad var icke stor, men ändå
  särdeles roade af musik; liksom äfven Otto, hvilken icke trakterade
  något instrument.
  
  -- Ack hvad det blir roligt att höra dig Saida, ty säkert spelar du så
  väl.
  
  Saida smålog, men begick icke det felet att på förhand reservera sig.
  Hon satte sig således och utan alla preludier spelade hon ett stycke,
  som icke var kort, men tycktes så, ty hon spelade verkligen väl och utan
  all affektation.
  
  Prosten, hvilken jemte lagmannen inkommit under det Saida spelade, sade,
  när hon slutat:
  
  -- Bravo, lilla Saida, det kallar jag att spela väl; och det ändå utan
  all ansträngning. Agatha min gumma, ser du man kan ändå spela väl,
  oaktadt man lemnar bort det der störande arbetet med kroppen, hvartill
  Angelique och så många andra göra sig skyldiga.
  
  -- Kanske fröken äfven sjunger -- frågade Otto.
  
  -- Ack ja -- sade Clara -- sång tycker jag så rysligt om. Sjunger icke
  du, Saida?
  
  -- Ja, något litet. Jag har inte sjungit på lång tid, så jag vet inte,
  om jag ens vågar skylla på heshet. -- Småleende tillade hon: -- och om
  jag kommer af mig, så börjar jag om igen.
  
  Vi måste förlåta Saida, om hon denna gång reserverade sig, dels emedan
  hon nyligen icke gjorde det, dels emedan hon ansåg sig i sång
  underlägsen sig i solospel. Deri hade hon åtnjutit undervisning och ägde
  måhända skola, i den förra icke.
  
  Hon sjöng en sång. I den första versen var hennes röst ännu svag och
  nästan darrande -- Saida var väl litet rädd. Men för hvarje vers växte
  modet, intrycket och intresset, så att det var som högst, då hon
  slutade. Ingen kom sig ens till att berömma eller tacka henne; ett bevis
  på hvilket intryck hennes flärdfria, ljufva och dunkla sång hade gjort.
  
  Orden, till hvilken musiken var liksom gjuten, innehöllo en saga om en
  blomma.
  
  I många år hade en skön och ljusröd blomma blomstrat på en klippas häll.
  De friskaste, grönaste blad förhöjde ännu mer blommans skönhet. Men
  blomman var icke nöjd, ty ingen såg blomman och hon tyckte sig på det
  hela taget uträtta ingenting. En gång frågade blomman af sin Gud: -- är
  jag till nytta eller skada? Begär ej att veta det, svarade blommans Gud,
  är det ej nog för dig att vara blomstrande, evigt ung och vacker! O nej,
  svarade blomman, här blomstrar jag på denna klippas häll; ingen ser mig,
  hvad är det då med min skönhet. Jag ville hellre vara till nytta eller
  skada. Då blef han vred, blommans Gud och han sade: fåfänga, otacksamma
  blomma, jag kunde genast förinta dig, men jag har skapat dig. Hittills
  har du icke varit till nytta eller skada, men, om du så vill, skall du
  få bli till det ena. Välj emellan att i allan evighet blomstra liksom
  tillförene, osedd af alla, skön i din egen skönhet, eller att bli till
  skada och mista din oförgänglighet. Nu valde blomman att bli förgänglig
  och att få skada. Och klipphällen förvandlades nu till en dal, der
  vandrare ofta gingo, blommans stänglar fingo törnen, och blomman sjelf
  fick nu ett namn. Många, många sågo och beundrade den vackra blomman och
  märkte icke dess törnen utan sårade sig deraf. Detta fägnade blomman.
  Men en dag uppstod storm, så att blomman skakades hit och dit och
  sårades illa emot sina egna törnen. Sedan så vissnade blomman, hon blef
  ful och gammal och dog.
  
  Sedan Saida uppstigit ifrån pianot, tycktes hon icke mer vara densamma,
  som förut. Det luftiga och sväfvande i hennes natur hade nu öfvertaget
  och firade sin seger i kindens skära glöd och ögats drömlika förklaring.
  
  Sådan hon nu var, hade Otto sett henne en gång förut, men i drömmens
  svärmeri. Nu drömde han ... o nej ... han var beklagligtvis vaken. Hon
  såg händelsevis på honom, men ack, blicken trängde litet för djupt. Hans
  hjerta klappade våldsamt ... det kände han ej; det klappade ännu mera
  våldsamt ... då kände han det. Han fann nu, hvem han ville trycka till
  detta klappande hjerta, men han fann äfven, att han icke drömde; ack och
  ve, han fann, att han var vaken!
  
  Ett hårdt och obevekligt öde vill stundom så, att menniskan efter ett
  saligt ögonblick med _förfärelse_ finner, att hon är vaken. Hon borde ju
  fröjdas deråt, hvarföre då förfäras! Kanske emedan ett sådant ögonblick
  är en vändpunkt i menniskans lefnadsbana och nya, okända trakter öppna
  sig för hennes syn ... okända trakter, stumma trakter, de der ingenting
  förtälja om sig, alldeles ingenting berätta huru det är att vara i dem,
  tysta som grafven om det mål, dit de föra.
  
  
  
  
                                Kap. VII.
  
                          Nätet knytes starkare.
  
  
  Följande morgon var icke vacker. Ingen sol, ingen fågelsång, blott storm
  och regn.
  
  Otto vaknade helt tidigt. Ovädret lät honom icke sofva längre, oaktadt
  han visst icke åtnjutit den nödiga hvilan. Men ovädret hade äfven
  bundsförvandter.
  
  Det första han tänkte var: _ännu_ är hon här, och det fröjdade honom
  ovädret, ty sannolikt var, att hon skulle qvarstanna tills detta gått
  öfver. Han finge då ännu kanske många timmar se henne, tala med henne.
  
  Det andra han tänkte var: _hon_ är här ännu och det smärtade honom.
  Aningen höll för honom sin spegel och visade det tillkommande. Han såg
  syner, hvilka förskräckte honom.
  
  Han fattade ett raskt beslut, det att fly hemmet, sålänge hon var der.
  Han hade redan länge ämnat företaga sig en jagtfärd, hvartill han
  anslagit mera än en dag. Nu kunde han ju anträda den. Hvad gjorde det,
  om regnet smattrade, om han än blef genomvåt; han var ju härdad, det
  visste han af gammalt, emot alla förkylningar. Hvad gjorde det, om de i
  hemmet ansågo honom besynnerlig eller oartig, som företog sig en
  jagtfärd just nu under detta oväder och då ett rart främmande gästade
  under detta tak.
  
  -- Måhända skola de framdeles tacka mig, -- tänkte han -- allt, allt
  skall jag förklara dem sedan, när Helena är min ... Helena, ja ... Jag
  skall säga henne, att jag _icke ville_ älska denna andra, att jag ville
  fly henne, innan ... det var för sent; innan mitt hjerta blifvit en
  ruin, den jag icke vågade erbjuda Helena. Om Helena då skrattar och
  stolt i sin lycka säger mig, att allt detta var tomma farhågor, så skall
  jag inte sätta mig emot hennes tro utan blott bedja henne tacka mig. Det
  skall hon göra då.
  
  Han klädde på sig med en ifver, som var förenlig med hans beslut. Han
  drog på sig sina jagtstöflar, ställde allt, som hörde till skjutväskan i
  ordning. Bössan var nu det enda, som återstod; hon hade icke varit
  begagnad på lång tid, ty den bössa han i går hade med sig, var hans
  sämre.
  
  Hade bössan genast varit i behörigt skick, så hade det varit ganska bra.
  Men som hon det icke var, förgick mera än en fjerndels timme, att göra
  henne vederbörligen tjenlig för en längre färd.
  
  Under det dessa minuter förgingo, hittade hans tankar och känslor på
  många nya vändningar och när bössan var i behörigt skick -- då vacklade
  hans beslut. Skumt såg han för sig en förtjusande bild; det växte inom
  honom ett begär att göra bilden klarare, _att se henne sjelf_. Och detta
  begär fick en mäktig medhållare i den tanken, att det vore omanligt,
  fegt att, genom att undfly faran, vilja skapa sig ett öde.
  
  Han sökte opartiskt bedöma, hvilketdera han borde, fly, eller bli qvar.
  Opartiskt ja. Följden blef, att han stoppade sin pipa och stannade qvar.
  
  -- Hvarken någon mensklig eller gudomlig domstol kan fälla mig, om jag
  nu stannar qvar. Det jag nu gör är _icke_ orätt, att fly vore det icke
  heller, men barnsligt, narraktigt.
  
  Sådana voro hans morgonfantasier, medan han spatserade upp och ned i sin
  kammare. Han rökte med den ifver, som om det gällt en embetsförrättning
  och den ena pipan aflöste den andra, utan att han märkte det. När han
  blef kallad till frukosten, kunde han icke tro sin klocka, som sade, att
  fem timmar förgått, sedan han steg upp.
  
  Lagman Randel hade icke ämnat blifva qvar öfver natten. Men ett
  plötsligt illamående, som inträffade, då det redan var tillsagdt om
  förespänningen, tvingade honom att lyssna till prostens och dess frus
  böner, helst äfven hans dotter bevekande bad honom icke blottställa sig
  för den kalla aftonluften. Han ämnade dock att följande morgon, ifall
  han då blifvit bättre, jemte sin dotter återvända till hemmet, hvilket
  han ogerna ville lemna utan uppsigt en så arbetsbråd tid.
  
  Såsom redan är berättadt, behagade det denna morgon blifva ett oväder,
  hvilket äfven fortfor hela dagen. Stormen var genomträngande och kall,
  samt luften till följe af regnet fuktig och rå, så att han, oaktadt
  illamåendet upphört, tvangs att äfven denna dag och derpå följande natt
  bli qvar på prestgården.
  
  -- Detta är dock ett herrligt väder for oss landtbrukare -- sade
  prosten. -- Jag tycker hvad hafran och ärterna och den späda rågbrodden
  nu skall skjuta fart, när solen börjar skina efter det här.
  
  -- Och i morgon, om det vill hålla upp och jorden icke är alltför
  klibbig, kan man väl utan risk kasta korn i den -- menade lagmannen. --
  Jag är såsom landtbrukare litet af mig kommen; det kan vara så godt, att
  det regnar; jag förhindras visserligen att komma hem, men får i det
  stället profitera af brors råd, som säkert äro grundade på mångårig
  erfarenhet.
  
  De båda gamla herrarne kastade sig nu på landtbruksfrågor och fördjupade
  sig deri med det intresse, som i sådana fall utmärker kännaren och
  patrioten.
  
  De första timmarna tyckte Otto sig åter vara alldeles lugn och likgiltig
  för Saida och desto varmare för Helena. Han sökte denna förmiddag
  ersätta Helena för det han den föregående aftonen lemnat henne i
  skuggan. Alltid så ofta hon var inne -- ty hon hade den fatala veckan --
  vädjade han till hennes tycke, lockade henne att tala och vara glad.
  Häruti gick han så långt, att han nästan var oartig emot fröken Randel,
  som ändå var en gäst. Hade Helenas bröst den föregående aftonen varit
  öppet för en gryende svartsjuka, hvilket vi dock icke böra tro, så blef
  det härigenom botadt. Sjelfva den skarpsynta Clara, hvilken med
  förskrämd blick iakttagit Otto den sista qvällen, ansåg sig nu kunna
  vara trygg och säker.
  
  Saida å sin sida fann med den fina instinkt, hvarmed qvinnan i sådana
  fall sonderar qvinnan, att Helena älskade Otto. Huru det var med denne,
  kunde hon icke finna, måhända emedan det var en man.
  
  Och Otto sjelf? Han var inom sig segersäll, stolt och belåten, emedan
  han ej företagit sig jagtfärden. Nu hade han ju, tyckte han, vunnit
  bekräftelse på att Saida icke var farlig för hans pantsarklädda hjerta.
  
  Han misstog sig; hvad han trodde vara ett afslutadt helt, var blott en
  evolution i kärlekens serie. Emellan den dag, då solen första gången
  vårligt helsar oss och smälter snön på våra tak, samt den, då all snö är
  smält och intet deraf finnes qvar i våra skogar, finnas dagar med
  nordanvind, dagar med kall snö, dagar som hota med evig vinter och icke
  lofva sommar. Och huru gör bäcken? Närmast sin källa forsar han, der han
  störtar utför klipporna, men i dalen blir han så obetydlig, så stilla.
  Du hör honom icke; du ser honom knappt, der du stiger öfver honom. Och
  ändå blir af honom en stor och bred, djup och mäktig flod.
  
  När det blef afton och han tog sitt godnatt, då visste Otto, hvem han
  älskade. Och nu visste han det klart och bestämdt; han fann det vara
  oåterkalleligt; han äflades icke mera med fåfänga försök att tro annat.
  Bedröfvad skänkte han dock en flyktig tanke åt Helena; flyktig ja, ty
  Melia Saida hade redan rotfäst sig i grunden af hans bröst.
  
  Hans kärlek nu var ren, utan alla beräkningar, alla afsigter. På sådant,
  som att få Saida till maka, tänkte han icke; han tänkte icke ens på att
  vinna hennes genkärlek. Han tänkte icke på lycka eller olycka, nutid
  eller framtid, men han -- älskade och han kände all kärlekens ljufhet.
  
  
  
  
                                Kap. VIII.
  
                       Före och under ett bröllop.
  
  
  I två eller tre dagar efter det Saida farit bort, hade Ottos själ rik
  sysselsättning. Minnet gaf en vänlig hand åt fantasin och Saida stod för
  hans själs öga. Men efter dessa få dagar blef hennes bild något skummare
  och den tillfredsställde honom icke mera. Det vaknade hos honom den
  smärta, som af jordens barn kallas längtan. Han ville se henne, sådan
  hon verkligen var; med minnets teckning var han icke nöjd.
  
  En afton, sedan solen redan gått ned, spatserade Otto i trädgården.
  Innan han visste ordet af, mötte honom Clara. Störd i sina tankar,
  betraktelser eller känslor, spratt han till och sade: -- du Clara här,
  så sent?
  
  -- Ja, jag fick medlidande med dig stackars gosse, som spatserat här en
  god halftimme i denna tunna rock. Jag kom för att be dig in eller ...
  tag åtminstone denna kapprock, som jag, ser du Otto, har med mig åt dig.
  
  -- En halftimme, säger du; det är omöjligt. Aldrig mera än fem minuter.
  
  -- Hvad fattas dig Otto? Du har hela dagen varit så tankspridd; så var
  du inte i går eller i förgår eller nånsin förut.
  
  -- Var jag inte så i går och förgår, så är det underligt, ty då var jag
  redan alldeles såsom nu. Någon är ändå skillnaden, ty jag förstod mig
  inte då ännu på att längta; det var blott ljuft, men nu är annat.
  
  -- Älskar Otto verkeligen henne, som for bort? Älskar du Saida?
  
  -- Om jag älskar, hvilken fråga! Kan Clara tänka sig annat, än att jag
  skulle älska henne. Minns du henne, såg du på henne, hörde du henne
  tala, hennes röst. Sådana väsenden äro satta hit på jorden för att
  älskas.
  
  -- Och sådana som Helena, hvarföre äro de satta hit? Är det för att
  lida?
  
  -- För att fördunklas utaf stjernor af en högre ordning.
  
  -- Kärleken har då gjort dig hård, obarmhertig och ... kärlekslös. Det
  är illa.
  
  -- Stundom är jag varm endast för henne; det är sannt ... men stundom
  åter tycker jag mig vara varm äfven for allt annat, mycket varmare, än
  jag nånsin var det, innan jag älskade henne. Sådana ögonblick tycker jag
  mig förstå naturen och menniskorna bättre än förut och älska äfven dem.
  Det är Saida, som då skänker glans åt allt annat.
  
  Det blef då hon -- tänkte Clara och suckade. Hennes aningar hade icke
  bedragit henne och hon suckade ännu en gång.
  
  Otto fortfor: -- du lofvade att vara mig en vän, och jag tror jag åt dig
  lofvade detsamma. Men vet du Clara, att jag genast var litet oärlig emot
  dig; då vågade jag, besynnerligt nog, inte säga åt dig, att den dröm,
  jag berättade för dig, var drömd natten efter det jag var på Tuonela och
  att just Melia Saida var drömmens drottning; nu säger jag det så gerna.
  
  -- Och hvad tänker du nu, hvad vill du, hvad hoppas du? svara mig och
  förlåt mig, som frågar så.
  
  -- Hvad jag tänker; jo jag tänker inte alls. Hvad jag hoppas! jag hoppas
  ingenting ännu. Och hvad jag vill! Jag vill _se_ henne, blott _se_
  henne. Clara, min vän, ställ så till att jag får se henne.
  
  Många känslor splittrade sig, många tankar korsade sig inom den unga
  flickans bröst. Hon kände sig frestad att sky Otto, men hon kände sig
  äfven dragen till honom mera än förr; det var liksom han nu mera än
  nånsin varit i behof af en vän, ty han var icke lycklig, om han äfven
  sjelf tyckte så. Kunde väl Clara klandra honom, för det han icke älskade
  hennes syster, för det han älskade denna Saida, för det han tycktes
  förlorat tillochmed minnet af Helena! o nej, det kunde Clara icke, då
  hon fann, att han helt och hållet och så varmt lefde för Saida. Hon var
  en qvinna, hon hade ett hjerta och Ottos kärlek alstrade _vissa
  sympathier_.
  
  Det var således med oförställd glädje hon svarade: -- i öfvermorgon är
  bröllop på Kuusisto; du har sagt dig inte vilja komma till detta bröllop
  ... men besegra nu din vedervilja, ty tänk om Saida vore der.
  
  -- Om hon vore der, ja då vore dessa aristokratiska väggar inte mera
  tråkiga, ty himlen vore der. Men du förespeglar mig kanske toma
  luftslott. Och jag minns väl, huru hon sade, att hon och hennes far icke
  varit och gratulera. Menar du, att den ceremoniela gubben Stålheim
  skulle bjuda dem ändå?
  
  Det vägde något litet, innan Clara svarade: -- med bjudningskortet fick
  äfven Helena en liten breflapp ifrån bruden. Bland annat säger hon der,
  att Tuonela herrskapet skulle bjudas, oaktadt de inte gratulerat -- för
  brist på damer.
  
  -- Tack goda Clara för att du inte teg med hvad du visste. Jag får då se
  Saida många, många timmar. Jag får tala med henne, höra hennes röst.
  
  -- Och nu godnatt, Otto!
  
  Med dessa ord aflägsnade sig Clara. Tyst som hon kommit gick hon igenom
  salen och in till systrens och sitt rum. Helena var redan inslumrad.
  Clara lade lent sin hand på hennes panna, hennes hjerta. Allt utvisade
  lugn. Hon kände på sin egen panna, o hur den brände; hon lade handen på
  sitt eget hjerta, o hvad det klappade!
  
  -- _Nu_ är du lycklig -- hviskade Clara -- om Gud nu lät dig somna in så
  der, stilla och för alltid, så skulle Clara inte klaga. Men fast du vore
  kall och stel, så kysste jag dig, likasom jag nu gör.
  
  Späda armarna slog hon kring systrens hals och kysste henne. Sedan gret
  hon sakta men bittert. Tårarna lättade icke hennes hjerta.
  
  Och ändå gret det rena samvetet dessa tårar!
  
                     *       *       *       *       *
  
  Bröllopsdagen kom. På Kuusisto var allt tillrustadt med en utsökt lyx,
  pomp och ståt. Brudens far, öfverste Stålheim, var en af de män, som i
  småsaker och inom sin familj gnida ända till det skamliga, men som, "då
  det gäller" och då tillfälle är att för mängden visa liberalitet, låta
  lasten girighet besegras af lasten fåfänga.
  
  Bruden var hvarken vacker eller ful, hennes ansigte ägde hvarken något
  tilldragande eller frånstötande. Sak samma med brudgummen, om hvilken i
  förbigående kan nämnas, att han var en fyrti års man samt en baron, som
  nyligen lyftat ett stort arf.
  
  Under vigseln, som förrättades af prosten begick Otto det felet, att
  ..... En aning om rätta förhållandet for nu för första gången i Helenas
  misstänksamma själ.
  
  Längre fram på qvällen vunno hennes aningar en större bekräftelse. Icke
  så mycket för att Otto med Saida dansade flera danser, än med henne;
  icke så mycket för att han på Saida kastade de varmaste blickar; men han
  tycktes i hennes närvaro vara alldeles förvandlad; hans fordna, fria,
  ostyriga, ja nästan sjelfsvåldiga sätt hade blifvit ädelt, anspråkslöst,
  nästan blygt. Ock när en gång efter en dans han ledde Saida till hennes
  plats, hvilken då råkade vara invid Helenas, aktade Helena grannt uppå
  den röst, hvarmed han tilltalade Saida. Hvad den rösten var vek, låg och
  af ett sonort behag -- fordom var den stark och manlig, nästan
  befallande. _Denna röst_ skar in i Helenas bröst, såsom tusende knifvar.
  Känslan sade henne detsamma, som erfarenheten säger åt en annan, att
  förändringen i röstens tonfärg, då en man talar med en qvinna, är ett
  mycket talande bevis på kärlek.
  
  Dock fick icke den hos qvinnan så fula krämpan svartsjuka insteg i
  hennes milda och försakande själ. Tvertom hon började att värdera Saida
  mera än förut; hon skänkte äfven rättvisa åt Saidas yttre behag, den
  symmetriska vexten, det ädla drömsköna anletet. Hon fäste sig icke så
  litet vid den utsökta smak, hvarmed Saida klädt sig; hon beundrade
  hennes sätt, en mästerlig förening af konst och natur.
  
  En stilla sorg intog Helena, sorgen öfver att icke vara älskad af den
  hon älskade. Men för resten var det henne likgiltigt, hvem Otto älskade,
  då han icke älskade henne.
  
  Otto för sin del var såsom i ett saligt rus. Redan började för honom
  önskningarnas tid, förhoppningarnas tid. Han trodde i går, den dåren,
  att han blefve tillfredsställd blott med att få se Saida, men i dag när
  han vunnit detta mål, ville han tala med henne; han ville, att äfven hon
  skulle se på honom _så_, som han såg på henne. Med ett ord han ville ha
  genkärlek.
  
  Hoppet, hoppet, förutan hvilket all kärlek qväfs i sin linda, hoppet
  eldade honom, gaf honom mod. Och hvem gaf honom hoppet, hvem om icke
  Saida! Han motsvarade icke illa hennes drömmar, de blyga drömmar om en
  blifvande älskare, hvilka hon möjligen haft. Hans konversation lifvade
  henne; hon fann uti Otto någonting helt annat än en salongshjelte, den
  der visserligen fladdrar på ytan, men aldrig tar tanke och känsla i
  anspråk. Salongshjeltar ha det gemensamt att göra vidtomfattande och
  betydelsefulla frågor intresselösa; Otto kunde göra de minsta småsaker
  ganska betydelsefulla genom vissa förliknanden och anspelningar på
  någonting annat _outtaladt_, men menadt. De fleste salongshjeltar se
  allt igenom sin sjelftagna auktoritets gloria. Otto förstod att vädja
  till Saida, att se allt liksom igenom hennes själs öga. Likväl bibehöll
  han sin sjelfständighet; det var hos honom någonting gladt, hurtigt och
  modigt på en gång, som blygt och undfallande. Och hans yttre var icke
  ofördelaktigt; den resliga vexten understöddes välvilligt både af
  hållning och ledighet; kring hans läppar spelade i täta vexlingar skämt
  och allvar; de blå ögonen ägde både mildhet och skarpsinnighet; det
  bruna, något lockiga håret skänkte en vänlig skugga åt en hvälfd panna
  och otadeliga kinder.
  
  Under en dans, hvartill märkvärdigt nog Saida icke var uppbjuden hade
  Otto det skönaste tillfälle att ostörd fortsätta ett samtal:
  
  -- Och hvar ligger detta ställe? Dessa björkar och granar, som äro era
  vänner och dem ni kanske vidrört med denna hand? .... Säkert har jag
  varit i dessa trakter, ty jag är jägare och har ströfvat vidt och bredt.
  Fröken har i mig en tacksam åhörare; beskrif ert favoritställe.
  
  -- När man ifrån Tuonela kulle, der han är högst, går en gångstig på
  åsen, som stryker emellan båda sjöarna, ser man snart en liten ås, som
  grenar sig ut ifrån den stora. Ditåt går man då, så godt man kan, ty
  spången leder inte dit. Den lilla åsen skjuter ut i den högra sjön och
  bildar en udde, en halfö. Nära till det ställe, der halfön slutar, bilda
  tvenne hällar liksom två väggar till en kammare. Dernere då, på sjelfva
  kammargolfvet är en liten gran, alldeles ensam bredvid en gammal sten.
  När aftonsolen sänker sig, har jag skugga der, när morgonsolen höjer
  sig, har man äfven skugga der ... men aftonsolen är vackrare, och jag är
  der oftare då. Jag sitter på den gamla stenen bredvid den unga granen
  och ser neråt sjön öfver granarnes och björkarnes toppar; är sjön då
  lugn och blank som en silfverspegel, så är han vacker att se; men går
  det vågor, sa får man se, huru solen sett på dem; de skifta som otaliga
  gullfjell. Och trädens toppar nicka bifall.
  
  -- Ja jag har sett dessa klippväggar men naturens halfdragna hviskning
  om er förstod jag icke då; ingen aning talte för mig om Saida.
  
  Efter en kort tystnad, återtog han:
  
  -- Fröken älskar att sitta i skuggan och derifrån betrakta solbeglänsta
  taflor. Middagens sol får icke se Saida der!
  
  -- Middagssolen är der så brännande. Intet enda träd erbjuder någon
  svalkande skugga, ty de ligga nedanföre. Och klippväggarne, som om
  aftonen äro så svala, äro om middagen heta och hjelpa solen att bränna.
  Hade jag blott trädens gröna qvistar emellan mig och solen, så sutte jag
  der så gerna om middagen, då dagen visar sin högsta prakt. Men träden
  vilja icke lyda, om jag än både dem aldrig så vackert; de öfverge icke
  sin rot: Jag måste söka upp dem, för att njuta af deras skugga och
  svalka, ty de söka icke upp mig.
  
  Otto svarade eldigt, liksom hade honom bemäktigat sig en _dyrbar idé_:
  
  -- Men om träden söka upp, Saida! .... När träden skänkt dig sina gröna
  qvistar till skugga och svalka, då är tid att du ger åt mig sanningen
  och ditt hjertas språk till skugga och svalka emot ovisshetens brännande
  sol. Då skall du svara mig, der i naturens helga tempel, på mitt hjertas
  frågor om kärlek. Lofva mig det!
  
  Saida förstod honom blott aningsvis och dunkelt, men hon svarade
  ovillkorligt:
  
  -- Ja jag lofvar.
  
  -- Farväl så länge, Melia Saida.
  
  Saida såg efter honom med saknad; hon hade velat, att han ännu längre
  varit vid hennes sida. Hon fann honom älskansvärd, ännu mer, hon ansåg
  sig redan älska honom. Lätta behagliga bilder sväfvade förbi henne,
  skuggor, som liknade kärlek.
  
  Ensam satt hon så en liten tid bortåt. Då närmade sig henne en man, den
  hon icke kände och icke hittills varseblifvit, -- förmodligen emedan han
  icke befattat sig med dansen utan uppehållit sig med de äldre herrarne i
  andra rum.
  
  Främlingen befann sig i den ålder, som man kallar mannens andra vår. Han
  var snarare kort än lång; det bleka ansigtet hade denna anstrykning af
  melankoli, som vittnar om genomgångna prof och utkämpade strider; i hans
  ögon bodde lugnet -- skenbart, ty en uppmärksam iakttagare hade der
  äfven funnit en orolig eld. Som yngling hade han måhända varit vacker,
  ty icke ens ännu hade ungdomsfägringen helt och hållet flytt, endast
  delat med sig åt ett stilla svårmod, genom hvilket hans utseende mera
  vann än förlorade.
  
  -- Förlåt en okänd -- sade han -- som tar sina trettisex år till
  förevändning, då han till en ung flicka, den han första gången ser,
  vågar ställa några ord. Jag hörde för en stund sedan en af de unga
  damerna kalla er Saida. Heter fröken Randel så?
  
  -- Melia Saida, ja.
  
  -- Äfven Melia! Melia Saida! Är ni en sierska, och gissar äfven till det
  andra namnet. Eller talar ni sanning?
  
  -- En sierska, nej -- svarade Saida småleende men förvånad.
  
  -- Förlät mig mitt utbrott, men detta namn hade för mig ett stort värde,
  då jag var ung, så ung som ni. Ack, ett alltför stort värde. Ung är jag
  inte mera, men ändå klingar detta namn så ljufligt.
  
  -- Min mor hade en vän, som hette så; de hvila vid hvarandra.
  
  -- Denna er mors vän hette Melia Saida Linders?
  
  -- Och ni är inte en utlänning utan en af de våra!
  
  -- Jag är tillochmed född i denna socken; många års vistande borta har
  förändrat mitt uttal.
  
  -- David Baremann -- sade Saida och såg på honom med nöje. -- Ni lefver
  och är återkommen.
  
  -- Jag har kommit tillbaka. Jag ville se en kär graf och jag har sett
  den. Nu må jag återvända.
  
  -- Ni minnes äfven min mor! Blif qvar i vårt land ... för alltid ...
  eller åtminstone, dröj här, länge.
  
  -- Mitt lif tillhör nu mera konsten. För att kunna gagna den, är
  Finnland mig för trångt.
  
  -- Ni är konstnär, målare? ja? Jag har ett dyrbart arf efter min mor, en
  portfölj. När jag fyllde mitt sextonde år, då fick jag öppna portföljen
  ... min moder ville det så. Ingen annan än jag vet hvad portföljen
  innehåller, icke ens min far. Och ingen skall få veta det. Men ett blott
  vill jag säga för er ... mån' jag gör orätt deri ... för att få fråga.
  Der finnes en liten tafla med tvenne qvinnoporträtter och under är
  skrifvet: _af D. Bnn._ Dem har ni målat, är det icke så? Men hvilketdera
  är min mor och hvilket är Melia Saida, och är det icke dessa två?
  
  -- Den med ljusbruna håret och ljusa blicken är er mor. Melia hade
  dunkelbrunt hår och dunkel blick. Men? ...
  
  Saida förstod meningen med detta men, hon rodnade men fann sig och
  svarade:
  
  -- Det förvånar herr Baremann, att jag inte vet detta förut och nu
  frågar en obekant härom. Men en gång, då jag inte var mera än åtta år,
  frågade jag min far: "huru såg mamma ut?" Då blef han så illa till mods
  och han bad mig aldrig mera göra denna fråga. Jag har lydt honom ...
  tills nu.
  
  -- Det är märkvärdigt -- sade Baremann -- hvad samma sak kan ha olika
  verkningar på olika menniskor. Minnet af bortgångna älskade är för den
  ene så bittert, för en annan så ljuft och för den tredje ... kanske utan
  all betydelse.
  
  Nu blefvo de störda af sjelfva brudgummen, som engagerade Saida till
  "nästa contredans."
  
  Hon hade så gerna talat ännu några ord med Baremann, hvilken redan var
  såsom en gammal bekant, en äldre vän. Han hade ju sett och hållit af
  hennes mor, älskat dess bästa vän; var det då underligt, om Saida för
  honom fattade en så hastig vänskap.
  
  Och Baremann betraktade henne med ett deltagande, nästan som om hon
  varit hans dotter eller hans Melias lilla Saida. Han undrade icke öfver
  sin värma för henne; hon hade ju blifvit uppkallad efter den, som för
  honom varit allt; huru många gånger hade icke hans Saida omfamnat, kysst
  modren till denna Saida och troligen äfven lullat till sömns Ingrids
  barn, den då späda och lilla Saida. Föröfrigt liknade de icke hvarandra
  mera, än den ena vackra blomman liknar den andra och till sitt inre
  såtillvida, som den ena blommans fina doft har tycke af en annans.
  
  Baremann skaffade sig _vis a vis_ och så snart hon blef ledig bjöd han
  upp Saida.
  
  Under dansen sade han till henne: -- ni älskar säkert, liksom de flesta
  unga flickor, dans.
  
  -- Ja, så mycket. Och ... jag vet inte, om jag vågar tillstå det ... jag
  tycker om dans endast för dess egen skull.
  
  -- Vågar tillstå det, säger fröken och ändå ... hade ni sagt er älska
  dans ur någon annan bevekelsegrund ... ett sådant yttrande hade i
  sanning klädt er mindre än detta. Ungdomen är ju hoppets ålder, hoppet
  och glädjen äro tvillingssystrar, hvilkas luftigaste och vackraste
  uppenbarelse dansen är. Hvi skulle då icke ungdomen älska dans för dess
  egen skull ... Annat är det med dem, som inte mera ha något att hoppas,
  för dem är ett balrum en sorglig tafla och de borde inte dansa ...
  Förlåt mig, fröken Randel, denna docerande ton, men jag kan inte annat
  än bestraffa mig sjelf, som efter aderton års hvila förnyar bekantskapen
  med ett tidsfördrif, som är ungdomens nöje och till hvilket blott
  ungdomen borde ha rättighet.
  
  -- Hvilka äro de, som ha ingenting mera att hoppas -- frågade Saida med
  en vädjande blick.
  
  -- Tro mig, fröken Randel; sorger kunna finnas, som tära hjertat, som
  förvandla förhoppningarna till grus, stoft och dy.
  
  -- Men om ur förhoppningarnas stoft skulle uppspira nya förhoppningars
  vackra blomma.
  
  Härvid kastade hon uppå Baremann en blick full af blygt deltagande, men
  tillika af den mest oskrymtade uppriktighet. Det var ingenting speladt i
  denna blick, ingenting beräknadt; på sin höjd var det, om man så vill,
  en ädel och angenämt dunkel själs fina och omedvetna koketteri. Saida
  var kommen till den gräns, bortom hvilken qvinnan icke kan skrida utan
  att falla i det öfverlastade och platta. Ty denna gräns är äfven en
  höjd, till hvilken den sanna känslan och instinktens behag visa vägen.
  Der firar qvinnan sina stoltaste triumfer; de pilar hon derifrån
  omedvetet skickar, äro i stånd att genomtränga de fastaste sköldar, vore
  de än sammansatta af ämnen, sådana som förtorkade minnen och härdande
  pröfningar.
  
  Vid detta ögonblick råkade Otto, der han stod vid Claras sida, betrakta
  dem båda. Hans hjerta klappade af oro; en flyktig misstanke sade honom,
  att denne kunde bli honom öfvermäktig.
  
  Clara sade: -- snart får du då bekräftelse, goda Otto; säkert älskar hon
  dig. Jag är sa glad, att åtminstone du blir lycklig. Ty jag menar det så
  väl med dig.
  
  -- Men ser du, hvilken blick hon kastar åt främlingen, denne Baremann.
  Och ser du nu, huru han blir liksom förvirrad och inte svarar utan
  kanske ... märker du ... trycker hennes hand.
  
  -- Åh, ni karlar äro så sjelfviska, så fallna för svartsjuka. Sådana
  blickar ger hon väl åt alla; det är en egenskap hos vackra ögon att
  ibland skicka mycket vackra blickar. Och visavis handtryckningen, så såg
  du spöken på ljusa dagen, ty af den veta de säkert inte sjelfva.
  
  Och Clara hade rätt, ty de visste ej af den.
  
  -- Tack, goda Clara, för att du hjelper mig att förvisa smärtande
  misstankar och jag vill tro dig, ty nu bemöter han henne åter med den
  vördnad, som sig bör. Till belöning för att du är snäll, skall jag inte
  mera se ditåt utan endast på dig. Jag skall tycka, att det är dig, som
  jag håller så af.
  
  -- Och jag skall åter låtsa vara grufligt kär i Otto. Eller nej, det
  vill jag ändå inte. Mycket bättre är, att vi ingenting låtsa, utan äro
  såsom vi äro. Se så der ja.
  
  Dansen förgick hastigt för Baremann och han lemnade Saida. Det var den
  sista dansen före supén, hvarpå man skildes åt.
  
  Otto körde för sina båda kusiner. Det var vid soluppgången; allt bådade
  den vackraste dag. Likväl samtalade de unga tre icke med hvarandra;
  tysta återvände de till hemmet.
  
  
  
  
                                 Kap. IX.
  
         En målares tafla. En moders minne. En faders siareblick.
  
  
  Baremann hade beslutat att icke dröja i socknen mera än några veckor;
  han ville blott förnya bekantskapen med kära ställen -- om menniskorna
  var han icke så noga -- men öfverraskad och igenkänd af öfverste
  Stålheim, kunde han icke annat än antaga dennes bjudning till bröllopet.
  Här återsåg mången honom med förvåning, blandad med glädje; bland dessas
  antal vilja vi nämna lagmannen och prosten, hvilka båda på det
  hjertligaste bådo honom till sig.
  
  Såvida den by, inom hvilken Baremann bodde, icke var många stenkast
  ifrån Tuonela, ansåg han sig först böra uppvakta lagmannen.
  
  I sin ungdom hade han ofta varit på Toiwola. Namnet var väl nu ett
  annat; dock hade det intet förskräckande för honom; han fann allt sig så
  likt. Innan han steg in, kunde han icke låta bli att gå och helsa på ett
  träd i parken för att se, om det ännu hade qvar bokstäfverna M. S. L.,
  dem han (den barnslige!) aderton år tillbaka hade ristat i barken. Nej
  de voro borta, men på samma träd, litet lägre ned läste han M. S. R.
  "Den dödas är dödt, den lefvandes lefver" tänkte han och suckade.
  
  Lagmannen mötte honom på trappan och sade, klappande honom på axeln: det
  tycker jag om er före, herr Baremann, ni höll ord.
  
  Saida helsade honom vänligt men blygt. Det var liksom hon anat någon
  jemlikhet och icke vågat närma sig honom med denna barnsliga
  förtrolighet, som unga flickor så gerna inlägga i sitt sätt med män,
  framskridna öfver en viss ålder.
  
  Oaktadt skillnaden i år, kommo de tre ganska väl öfverens och de hade
  mycket trefligt. Det förflutna gaf konsistens åt det närvarande.
  
  -- Huru kommer det till -- frågade lagmannen -- att ingen här i Finnland
  visste någonting om hr Baremann? Vi trodde alla er vara död.
  
  -- Det var allt mitt eget fel; jag lät aldrig höra af mig; jag tänkte,
  att det inte skulle intressera någon. Och utomlands var jag flere år en
  fattig kringstrykare, okänd af alla. Framdeles sedan mina taflor lyckats
  vinna bifall, nämndes måhända någon gång i Finnland dens namn, som målat
  dem. Men det var icke namnet Baremann; ty jag hade ett annat namn såsom
  konstnär än såsom menniska!
  
  Lagmannen skulle gerna velat höra Baremann berätta om sina lefnadsöden
  och äfventyr i främmande land; det hade varit intressant att höra en
  konstnär sjelf beskrifva scener, hvilka på hans själ haft inverkan och
  möjligen gjort honom till hvad han var. Till följe af grannlagenhet
  ville dock icke lagmannen göra någon bön eller anhållan derom, helst han
  föreställde sig Baremann, såsom en af de menniskor, hvilka icke gerna
  beskrifva sina utrikes turer.
  
  -- Gissar jag rätt -- sade Saida -- att denna hoprullade duk innehåller
  en målning?
  
  -- Ja, det är min nyaste tafla. Jag tog den med mig, det är alltid ett
  nöje för en konstnär att för ädla och finkänsliga menniskor visa sina
  skapelser.
  
  -- Men är det då säkert, att de skola sentera -- inföll lagmannen,
  talande liksom i allmänhet utan att taga komplimangen åt sig och sin
  dotter.
  
  -- Ja jag menar det så. De som ha finhet i känslan samt ädelhet och
  värma i hjertat, de äro de rätta recensenterne; utan allt studium irra
  de sig likväl sällan.
  
  Målaren rullade upp sin duk, spände upp den och gaf den ett läge, sådant
  han ansåg det fördelaktigaste.
  
  Taflan föreställde en yngling stående på en öppen plats, ifrån hvilken
  tre vägar grenade sig ut. En väg, hvilken längre fram tycktes alldeles
  obanad, förde till vilda trakter, der skrofliga, branta berg voro att
  bestigas, mäktiga vattenfall att undvikas. Det var trakter af faror och
  behag. Längst bort tycktes dock landskapet anta ett något mildare tycke
  äfvensom himlen ett vackrare blå.
  
  En annan väg, hvilken syntes långt fram, förde genom leende landskap,
  fulla af blommor och skuggande palmer. Himlen hade den skäraste, liksom
  vällustigt darrande blå färg, hvilken dock längst bort emot horisonten
  öfvergick till ett fult och obehagligt grå.
  
  Den tredje vägen, hvilken var den smalaste, förlorade sig i ett
  landskap, hvilket tycktes ha ingenting utmärkande utan snarare vara
  motsatsen till all skönhet, ty det var en hed. I stället för att det
  först omtalade landskapet närmast ynglingen visade höga granar och det
  andra åter lockade honom med söderns frukter och träd, hade detta tredje
  landskap blott att erbjuda den öde anblicken af enbuskar och i vexten
  knutna tallar. Himmelens färg var här grå och dyster, men klarnade, ju
  längre dess mera och längst bort, der jorden och himmelen berörde
  hvarannan, var en glans, underbar att se.
  
  Hvarje landskap hade sin förespråkare, sin talman. Framfor vägen till de
  storartade vilda trakterna stod en gammal man med ett strängt men icke
  obehagligt ansigte. Uttrycket i detta ansigte var nu straffande, ty
  redan har ynglingen gifvit sin hand åt en skön men lättfärdigt leende
  qvinna, hvilken bjuder in honom till den sköna och leende trakten.
  Ynglingen synes dock ännu obeslutsam, om han icke snarare skall följa
  gubben med det allvarliga anletet. Den tredje vägen synes han icke alls
  bekymra sig om; derföre har äfven dess förespråkare till hälften vändt
  sig bort med en stilla sorg utbredd öfver himmelska och rena drag. Det
  var en engel, denne tredje vägens ombud, såsom man det väl kunde se af
  den fotsida, hvita drägten och de skugglikt skira vingarna.
  
  Mannen öfver medelåldern betraktade taflan med rörelse. Det var liksom
  han nu förstått vissa scenerier ur sitt lif bättre än fordom.
  
  Dottren tänkte och sade: -- huru har er hand så skickligt kunnat
  sammangjuta de tre landskaperna och himlen öfver dem. Det är allt såsom
  en tafla.
  
  Målaren kände saligheten af den högsta triumf; sådana ord ville han
  höra. Han ansåg sjelf det bästa af taflan, betraktad såsom
  konstnärsprodukt, vara detta isiggående, denna helhet.
  
  Ty äfven konstnärer äro stundom fulla af fördom, då de bedöma egna verk.
  Tillochmed de kunna stundom glömma det hela och fästa sig eldigt vid
  sådant, som bevisar deras _förmåga_, deras himmelska _konst_. Glömma det
  hela, d. v. s. de tänka _derpå mindre_ och vilja att vissa situationer,
  på hvilka de sjelf så mycket arbetat (det djerfva i kompositionens
  helhet faller sig så lätt och utan all ansträngning) må finna ett varmt
  och ädelt erkännande.
  
  Sådant skall man förlåta konstnären, men -- skall man äfven förlåta
  honom, om han, intagen af sin komposition, betraktar hvar och en, som
  senterar hvad han sjelf icke förmodade skola senteras, såsom en vän? Och
  ändå mer, skall man förlåta honom, om han, redan en medelålders man,
  hvars bästa har varit, känner sitt hjerta slå slag, andra än vänskapens
  för en qvinna, en ung qvinna, en flicka, som älskade och fäste sig vid
  detsamma, som han?
  
  Baremann kände sig stum och slagen och hans svar var af den art, som
  icke kläder sig i ord.
  
  -- Och hvad namn har herr Baremann bestämt för denna tafla -- frågade
  lagmannen.
  
  -- Ännu intet. Man kunde till exempel kalla den: _äran_, _lustan_ och
  _försakelsen_.
  
  -- Nå, det är så -- gentog lagmannen -- namn behöfvas icke, då det hela
  så klart och vackert talar till känslan ... Är taflan redan abonnerad
  eller står hon till föryttring. Dessa rum äro så tomma på taflor och
  längta säkert efter denna.
  
  -- Med mycket nöje skall jag erbjuda min nästa redan påbörjade tafla
  till herr lagmans disposition. Denna har jag beslutat att behålla, för
  mig sjelf. Många år har jag gått med idén till henne; nu först har hon
  blifvit färdig.
  
  -- Denna tafla är då för er den mest dyrbara -- frågade Saida -- jag
  skall då se på den ännu mera.
  
  -- Ja. Huru dyrbara denna liksom mina öfriga taflor i och för sig kunna
  vara, skall jag inte säga; men för mig är denna tafla verkligen den mest
  värderika.
  
  -- Och står kanske i sammanhang med minnen från fordom, med ...
  
  Hon afbröt sig, då hon märkte, hvad verkan hennes något förmycket
  förtroliga fråga gjorde på målaren. Han såg ner blek och försagd som en
  yngling och svarade intet. Lagmannen tog honom i hand och ledde honom
  till andra rum, sägande:
  
  -- Till straff för din nyfikenhet, min flicka, får du nu sakna oss en
  stund.
  
  Saida blef ensam och illa till mods öfver det opåräknade intryck hennes
  ord haft. Men när hon åter kastade sina ögon på taflan, tröstade hon
  sig, ty denna tog hela hennes själ i anspråk.
  
  -- Det ser ut -- sade hon till sig sjelf efter mera än en minut -- som
  om Baremann ansåge försakelsens väg vara den bästa, efter himmelen blir
  allt vackrare den vägen, och en engel ber till den. Sjelf har han ändå
  valt ärans väg. Ärans väg är för män den bästa kanhända ... men
  försakelsens för qvinnor. Hvad den engelns anlete är öfverjordiskt och
  hvad det liknar ... ånej, mer än liknar ... det är ju Melia, hans Melia
  Saida. Men bad hon honom gå försakelsens väg eller var det hennes minne,
  som bad?
  
  Härvid kom hon att tänka på sin mors portfölj. Hon tog fram den från sin
  byrå och öppnade den.
  
  Portföljens ena afdelning innehöll små målningar, sentenser ur poeters
  arbeten, bref o. s. v. Denna afdelning förbigick Saida och vände sig
  till den andra, som varit förseglad och bar denna öfverskrift: "Att
  öppnas af Melia, när hon fyllt sitt sextonde år. En moders anteckningar,
  om än så obetydliga, hafva säkert värde för Saida; kanske kan du, mitt
  älskade barn, af dessa ungdomstankar och bekännelser hemta något gagn,
  _någon_ visdom; hvarom icke så påminna de dig ändå om din mor, den du
  icke kan se, men som nog ser dig och beder godt för dig."
  
  På ett sammanviket blad läste hon:
  
                                                        d. 1 Julii 1827.
  
  Hvad David Baremann förtjenar att hållas af! I dag voro vi att spatsera,
  Mamma, Melia och jag och David. Vi gingo den vackra skogsvägen, som för
  ifrån Toiwola till Öylä. Oss mötte en trasig bondflicka, som kunde ha
  varit nio år. Hon gret mycket och när vi frågade hvarföre, så sade hon,
  att hon tappat bort sin lille bror. De hade stadnat vid ett torp i
  skogen och flickan hade bett gossen vänta litet och gått in, men när hon
  kom ut, så var brodren borta. Jag har sökt så länge efter honom, sade
  hon, men inte hittat; säkert ha vargarna ätit upp honom, för de gå här i
  skogen mycket -- jag såg nu just en, som just såg ut att ha ätit Erkki.
  Jag törs inte gå hem och jag vet inte, hvad jag skall göra. -- Då tog
  David flickan i handen och sade: jag skall komma med dig; vi skall nog
  hitta din bror. Åt oss sade han, att vi inte skulle tro, att han
  åtminstone skulle tappas bort. Vi gingo då hem och väntade länge på
  David, ty klockan var redan sju när han återkom. Hvad vi blefvo glada,
  när han hade dem båda med sig och hvad vi voro nöjda med David, fast vi
  ingenting sade! -- Jag vet, att han älskar Melia; hvart ögonblick han
  får andas vid hennes sida är för honom säkert värdt så mycket, så
  mycket, och ändå slet han sig nu så lätt lös ifrån hennes sida för att
  söka ett trasigt tiggarbarn. Och så ihärdig sen! hela sex timmar söka
  tills han fann. Sådant göra inte många honom efter och om de det göra,
  så inlägga de en viss bravur deri, men så icke David. Det var känslan,
  som hänförde honom. Det syntes så tydligt, att han ansåg det så
  naturligt att göra så och så alldeles omöjligt att göra annorlunda.
  
  Om David skulle älska mig, så älskade jag honom tillbaka. Om han inte
  älskade mig, så skulle jag äfven älska honom, blott han icke älskade en
  annan. Men nu, då han älskar en ann och Melia sedan, som är så god och
  så skön, så älskar jag honom icke.
  
  Dock håller jag af honom mera än man plär hålla af sina småkusiner. Jag
  håller af honom så som jag föreställer mig, att en mor håller af sina
  barn. Och ändå är jag inte äldre än han. Det är besynnerligt.
  
  Månne Melia älskar honom? Hon förtror sig inte; hon vill alltid afböja
  mina frågor.
  
                     *       *       *       *       *
  
                                                            d. 11 Julii.
  
  I dag eftermiddag, då David, Melia och jag gingo ute i det gröna, hade
  vi ett äfventyr, som visserligen förtjenade att skrattas åt. Ett gammalt
  inhyseshjon på Öylä, vid namn Regina, som efter vanligheten var
  öfverlastad, tog sig den friheten att mänga sig in i vårt sällskap. För
  att få pengar till mera brännvin, ville hon spå i Baremanns hand. David
  såg frågande på oss och vi voro nyfikna. Det fick då gå.
  
  Men hvad spådde icke den vidriga gestalten. Hon spådde, att David aldrig
  skulle få Melia, att jag icke skulle bli långlifvad, men att jag ändå
  skulle vara en orsak till Davids lycka.
  
  Jag skulle skratta åt hela detta uppträde, om icke det tillika hade
  varit så ruskigt och hemskt.
  
                     *       *       *       *       *
  
  På ett tredje blad läste hon:
  
                                                               d. 2 Aug.
  
  Hvad några dagar kunna förändra våra öden! Nu är jag så lycklig, så
  lugn, så säll; jag älskar. Älskar jag icke Randel? O ja, ty jag har det
  innerligaste begär att blifva hans, att helt och hållet uppoffra mig för
  honom. Efter några månader bli vi förenta och jag längtar till den
  tiden, jag längtar att bli den ädlaste, godaste mans maka. En sådan
  längtan fördömer mitt samvete ej, utan gillar. Hvar och en liten fågel
  vill pröfva sina vingars styrka. Qvinnan är som en fågel; i detta
  jordiska lif är äktenskapet den sky, den luft, i hvilken hon älskar att
  röras, att sväfva, att pröfva sina vingars styrka. Derföre bör hon
  längta dit.
  
  Ett tror jag mig ha märkt: att Randel icke rätt tycker om David.
  Hvarföre månne det vara? Men framdeles skall jag bedja honom så vackert
  att hålla af min och Melias vän. Det skall han göra då.
  
                     *       *       *       *       *
  
                                                              d. 15 Aug.
  
  I dag skref Melia: "Nu måste jag till dig Ingrid, min egen dyrbara vän,
  skrifva sådant som smärtar dig och mig. Allt är slut emellan David och
  mig. Fråga aldrig, hvad han sagt, hvad han medgifvit; men gråt Ingrid,
  ty snart är han borta och sedan, får du aldrig, aldrig får jag mera se
  honom åter. Ty det är slut."
  
  Så skref Melia. Hvad skall jag tänka? Älskade hon honom eller ej? Melia
  är såsom en vacker natt.
  
  O hvad några dagar kunna förändra våra öden! Den ena fästes för alltid,
  den andra skiljes åt!
  
                     *       *       *       *       *
  
  I portföljen funnos många blad, hvilka Saida bordt läsa likså väl som
  dessa. Bland annat hvad Ingrid skrifvit en liten tid efter det hon
  blifvit mor just åt denna Saida. Likaså det blad, der modren redan
  uppfylld af dödsaningar nedlagt sina sista tankar, sina sista förböner.
  
  Saida läste dock icke denna gång sådana blad, utan hon höll sig blott
  till dem, som innehöllo någonting om den, vid hvars tafla hon stod.
  Instinktmessigt och omedvetet fröjdade hon sig öfver att hennes mor på
  intet enda ställe sagt sig hysa någon egentlig kärlek till Baremann,
  lika mycket som det å en annan sida fröjdade henne, att Ingrid medgifvit
  sig älskat honom, derest han ej hade älskat en annan. Denna sista känsla
  gjorde slutligen sensation på Saida; hon fann, att hon en god stund
  stått der försjunken i betraktelser framför taflan, utan att se hvarken
  på den eller portföljen, den hon redan tillslutit. Hon spratt till,
  liksom hade hon varit sjunken i en dvala; hennes känslor blefvo tankar
  och så ensam Saida än var, hände sig dock, att hon rodnade.
  
  Denna rodnad bemärktes af den inträdande Eva, en tjensteflicka i huset,
  hvilken varit Saidas lekkamrat och allt ännu af denna betraktades mindre
  såsom tjenarinna än såsom en vän, hvilken tillochmed stundom kunde
  tillåta sig en stor förtrolighet.
  
  -- Kors hvad fröken nu är röd och vacker -- utlät hon sig bjudande theet
  -- är det denna tafla, som gjort fröken till sådan. Om nu någon ung
  herre skulle se fröken, så säg mej, om inte han sku' bli tokig.
  
  -- Hör du Eva, tala inte sådant der. Bjöd du redan the åt herrarna
  derinne?
  
  -- Ja gjorde jag så. Och kan fröken gissa, om hvem de talte; jo just om
  fröken. Jag hörde det precist, fast de nog försökte tala sakta ... Han
  tycks kunna göra vackra taflor, den der mannen med grå öfverrocken, men
  han ser så hemsk ut; han må väl aldrig våga lyfta sina tankar upp till
  fröken ... det sku' jag inte vilja.
  
  -- Sådant du kan tro, fy Eva! gå nu straxt din väg eljest blir jag
  riktigt ond. Gå nu, så håller jag af dig.
  
  Motvilligt lydde Eva, med skälmska men varnande blickar på sin
  herrskarinna. Denna gick till sitt piano och fyllde snart de ödsliga
  rummen med melodier och harmonier af en egen obestämd färgklang,
  liknande det obestämda i Saidas eget väsende.
  
  Lagman Randel och Baremann voro härunder för sig i lagmannens rum. De
  hade kommit på ett kapitel, som för Baremann var af högsta intresse,
  minnen från hans ungdomstid.
  
  -- Ni tror då, att man icke kan älska mera än en enda gång -- sade
  lagmannen -- ni menar, att efter en olycklig ungdomskärlek hjertat blir
  en ofruktbar ruin. Jag tror icke så; jag menar att menniskohjertat har
  ett stort förråd på kärlek; jag håller före, att man kan älska rent och
  sannt mera än en gång, blott ett föremål finnes värdigt.
  
  -- Låt så vara -- genmälte målaren -- men hvar skall jag finna detta
  föremål. Hvar skall jag finna ett väsende, i hvars umgänge jag ville
  bada min själs förbleknade minnen, och ett väsende, som icke förkastade
  dem och min ringa gärd.
  
  Tryckande varmt Baremanns hand, sade lagmannen:
  
  -- David Baremann, jag menar, att _min dotter_ kunde för dig göra
  lifvets högsommar solbelyst och lifvets höst icke kulen. Jag tror, att
  Saida är för dig.
  
  Baremann var en man väl förberedd på alla vändningar i lifvet, men icke
  på en sådan som denna. Han blef förvånad, rörd och stum. Slutligen sade
  han:
  
  -- Åt mig, en fattig konstnär, vill herr lagmannen ge sin dotter. Mig en
  medelålders man skulle då tillfalla en ung, blomstrande ros! Herr lagman
  skämtar ... det vore en i sanning för stor uppoffring. Hvad skulle jag
  ha att skänka henne! ett förbleknadt hjerta. Nej så skall det icke vara.
  
  -- Hör mig Baremann, och du skall icke anse en fader för blind, för det
  han förstår sitt barns värde, icke för löjlig för det han bjuder ut sin
  dotter .... I din ungdom misskände jag dig och var emot dig afvogt
  sinnad. Utan skäl trodde jag, att min Ingrid hade ett hjerta äfven för
  dig. Om detta hjerta ville jag vara ensam och jag hatade dig, jag drog
  mig undan den gång du af mig begärde råd, hjelp och understöd, och
  måhända blef du derigenom en fattig flykting. Men när min Ingrid sina
  sista ögonblick sade mig hvad hon förut ofta sagt, att hon aldrig
  _älskat_ dig, så förstod jag att man i dödens grannskap icke plägar
  ljuga. Då samlades till mina öfriga qval äfven medvetandet af min
  orättvisa och hårdhet emot dig och jag önskade ingenting högre än att
  ännu en gång i lifvet få se dig och söka om möjligt godtgöra det
  förflutna. Nu är tiden inne och tillfället är förträffligt. Ännu är du
  ung och i din styrkas år, men du har äfven den erfarenhet, den pröfvade
  och luttrade karaktär, hvilken en späd qvinnlig ranka så väl behöfver
  sig till stöd. Du har ett sinne och ett hjerta, som slår för det
  gudomliga, det höga och sköna. Hvem tror du jag i detta afseende kunnat
  finna värdigare än dig! Och hvem förstår bättre än du att väcka gensvar
  hos Saida eller att sjelf svara emot denna rikt kännande och fina själ.
  Ty icke må du tro, att ditt hjerta är en ofruktbar ruin; ännu skall
  sympathiens fina dagg hafva kraft att derur frambringa gröna örter och
  lummiga träd, på hvilka Saida skall se med nöje. Och då, om Saida blir
  din, skall äfven lyckan på ett verksammare sätt än fordom olyckan hägna
  din himmelska konst. Ty nu är du fattig och måste tänka på lifvet för
  dagen, du måste öfvergifva ditt fosterland, hvilket dock på dig har så
  stora anspråk; tag min dotter till maka och du blir rik, rik på det du
  fordom saknade, på denna jordens håfvor. Då kan du stanna i vårt så kära
  land och för alltid bli en af de våra. Då får du lefva för ditt
  fosterland, konsten och Saida.
  
  Många strängar, hvilka länge varit oberörda, ljödo nu inom David
  Baremanns bröst. Efter några ögonblicks allvarligt eftersinnande, sade
  han:
  
  -- Men Saida sjelf, huru är det med henne?
  
  -- Jag förstår hvad du menar, men jag känner mitt barn. Ingen
  öfvertalelse behöfves, allsintet tvång. En glad aning säger mig, att min
  dotter af att älska det sköna och höga snart lär sig att älska den, som
  bär sådant hos sig. Saida är din, om du vill det och du måste vilja det,
  då du ser henne, lefver i hennes grannskap och andas samma luft som hon.
  Ty hon är skön och god, sväfvande och älskvärd.
  
  Fadrens stolthet öfver sitt barn lät hans ögon lysa af en ungdomlig
  glans. Målaren såg på honom med beundran.
  
  Lagmannen fortfor: -- och vill du veta, Baremann, hvarföre jag så här
  oförmodadt inleder denna sak, nästan i de första ögonblicken af vårt
  återseende, så skall jag säga dig det. Inom mig finnes ett något, som
  vuxit ända till visshet: många dagar återstå mig icke mera. Men innan
  jag skiljes, vill jag dock veta, i hvars hand min Saida skall lemna sin
  hand; blir det i din, så går jag glad bort, ty j skolen bli lyckliga!
  .... Derföre skall du bemöda dig att så snart som möjligt älska henne
  ... bemöda dig, säger jag och jag menar dermed detsamma som att icke
  strida emot en kärlek, den Saida säkert förmår väcka. -- Skämtande
  tillade han efter en paus: -- i mina unga dar älskade jag flera än en,
  och jag kunde redan första gången, då jag var i sällskap med en flicka,
  säga, förutbestämma, om hon var sådan, att jag småningom kunde börja
  älska henne. Tyckes dig nu så om Saida?
  
  -- Skall jag ännu en gång i mitt lif känna mitt hjerta slå för en
  qvinna, så är det för Saida. Så långt kan jag förutbestämma.
  
  -- Lofvar du mig till en början att besöka oss dageligen, så lofvar jag
  dig, att du skall älska henne och hon dig.
  
  Det låg någonting så öfvertygande i lagmannens ord, någonting så
  ödebetvingande i hans fast ton, att Baremann ovilkorligen blef hänförd
  af en känsla, hvars himmelsblåa färg var en del af Saidas eget väsende.
  
  Han lofvade lagmannen, hvad denne ville. Sedan gingo de in till
  salongen, der Saida, som redan slutat sitt spelande, satt tankfull med
  hufvudet i handen utan att höra deras steg, innan de voro i rummet.
  
  Baremann saknade mod att inleda annat än likgiltiga ämnen. Efter en
  halftimme tog han afsked, insvepte sig i sin öfverrock och gick med
  temligen stilla gång åt hemmet till.
  
  Redan var han utom trädgården, då han hörde lätta och hastiga steg bakom
  sig. Han vände om sig och såg Saida.
  
  Hon drog sakta efter andan och sade: -- herr Baremann var snäll, som
  gick så sakta; eljest hade jag inte fått fast er ... och det var lycka
  att jag genast märkte detta manuskript; eljest hade det fått stanna qvar
  på Tuonela och då, hvem vet .....
  
  Då Baremann kastat på sig sin öfverrock, hade manuskriptet på något sätt
  halkat ut. Han smålog och sade, afbrytande Saida:
  
  -- Någonting så obetydligt, som dessa skrifna blad, hade kunnat ställa
  er i bryderi. Jag förstår det väl. Skulle fröken ha sett i dem eller
  icke?
  
  -- Att inte läsa hade varit samvetsgrannt och det rätta, men när jag
  sedan skulle ha lemnat dem åt er, hade ni trott, att jag sett i dem
  ändå. Och jag är ofta nyfiken; jag tror, att jag verkeligen hade läst
  dem.
  
  -- Denna infantila bekännelse behagar mig mycket och smickrar mig icke
  så litet -- smålog Baremann. Men detta småleende förbyttes snart till
  allvar, rösten sänktes ända till vemod, då han fortfor: -- dessa blad
  innehålla några scener och tankar ur mitt lif. De hemta kanske sitt enda
  värde af sanningen, i hvars enkla drägt de äro klädda. Det är icke
  längesedan jag nedskref dem ... egentligen för att förnöja en aflägsen
  vän, som bad mig om några anteckningar ur ett lif, som han visste icke
  helt och hållet ha saknat vågor. Men emedan slumpen nu kastat dem för en
  annan och denna andra är en sådan som denna Saida ... nu _ber_ jag er,
  läs dem, Melia Saida.
  
  Saida tog manuskriptet sakta från hans hand, samt räckte stillatigande
  handen till afsked, och vände sakta till hemmet. Baremann styrde med
  hastiga steg vägen till sin Saidas graf. Båda grafvarna vid tallarna
  voro beströdda med friska vårblommor.
  
  Han frågade den döda, om hon skänkte bifall åt den lefvande, om hon
  misstyckte, att känslor, hvilka så länge legat under gruset, åter
  flammade upp och visade sin glöd.
  
  Det svarade intet och stum var grafven. Milda fläktar vaggade
  tallbuskarna, så att deras toppar nickade sakta men skrämde ej. Angenäm
  var aftonen och vacker solen, så att de menade icke någonting ondt.
  
  
  
  
                                 Kap. X.
  
                      Fragmenter af den gröna boken.
  
  
  Jag har kallat min bok _den gröna_, emedan jag hört sägas, att grönt är
  hoppets färg och jag har ingenting att hoppas på jorden.
  
  Större delen af den gröna boken är oskrifven, och har ett högt värde, ty
  den är oläslig och obegriplig -- alldeles liksom min egen själ. Ett vida
  mindre, kanske intet värde har den skrifna delen, hvilken jag vill kalla
  fragmenter af den gröna boken. Den delen visar mig tydligen, huru
  vanmäktigt ordet är, då det skall tolka själens fina skilderi.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Jag var en sjutton års yngling, full af hopp och tillförsigt, stolthet
  och egenkärlek. Efter väl genomgånget studentexamen förstod jag, att
  hela verlden stod mig öppen, och att jag ägde förmåga att famna henne
  hel och hållen. En sådan känsla uppfyllde mig med ett hittills okändt
  nöje.
  
  Jag ämnade icke sofva på lärdomens fält, dit jag nu vunnit inträde. Den
  fallenhet för målning jag redan såsom barn ådagalade beslöt jag att helt
  och hållet lemna vind för våg, för att desto mera odeladt kunna egna mig
  åt vettenskaperna. Ty vetandets schackter hade för mig mera lockande än
  konstens skuggor; jag ansåg det mera mödan värdt att skicka ljus i de
  förra, än öka de sednare.
  
  Åt hvilken fakultet jag skulle egna mig, hade jag icke bestämt ännu; min
  mening var att först utbilda mig mångsidigt, för att sedan välja desto
  mera opartiskt.
  
  Det studium jag först beslöt att grundligt gripa tag uti var
  naturalhistoriens. Detta studium var äfven -- mente jag, hvilken med
  mina sjutton år omöjligen kunde vara en känslolös pedant -- det
  lämpligaste till inledning, ty sommaren vinkade och jag ville återse min
  fädernebygd, der jag på fem års tid icke varit. Der kunde jag bo i något
  torp och förena nöjet att se kända och kära ställen med nöjet att
  examinera blommor och insekter.
  
  Jag satte mitt beslut i verkställighet, kom till min födelsesocken och
  bosatte mig i ett torp, underlydande ett herregods Kuusisto, hvilket
  ännu fem år tillbaka tillhört min fader, men vid hans död användes att
  försona hans skulder. Måhända skulle en bitter känsla intagit mig öfver
  den stora olikheten emellan förr och då, om jag icke så ifrigt
  sysselsatt mig med botanik och zoologi. Att göra visit på herrgården,
  dertill var jag dock för stolt, emedan dess dåvarande ägare, öfverste
  Stålheim, i mer än ett afseende visat sig sniken och hård emot vår
  familj.
  
  En eftermiddag gick jag efter vanligheten ut med min insekthåf och mina
  böcker och kom till ett ställe i en skogsdal, der jag ofta mina första
  barnaår suttit i min mors knä. Minnet af henne, som redan fyra år legat
  i den kalla jorden, grep mig varmt och jag lade min insekthåf bredvid
  mig i gräset.
  
  Jag vet icke, huru länge jag suttit der, försjunken i minnen eller
  betraktelser, då jag stördes af ett prassel och ett förskräckelsens
  utrop. Jag vände mig om och fick se en ung flicka springa fram ur
  skogssnåret invid. Hon var icke ensam utan höll i handen ett barn, som
  kunde ha varit fem år. Flickans steg hade varit vingade, om icke barnet
  fördröjt hennes fart. Jag hann icke tänka öfver eller efterfråga orsaken
  till denna skyndsamhet och den häpenhet, som stod att läsa i hennes
  anletsdrag, ty efter några ögonblick framstörtar ur snåret en varglo,
  tydligen i afsigt att kasta sig öfver de två. Flickan bemärkte mig och
  såg på mig med en blick, hvars mening tycktes vara: du kan rädda oss.
  
  I detta afgörande ögonblick minndes jag bjert hvad jag läst om vissa
  djurs feghet, isynnerhet deras af kattslägtet, huru t. ex. ett
  fruntimmer engång med ett lätt slag af en solfjäder skrämde en vild
  tiger. Jag störtade upp och då djuret icke var längre än några aln från
  flickan och barnet, stack jag ut min insekthåf och lyckades ställa den
  så, att varglons stora hufvud och hals blefvo innanför. Detta gjorde
  vederbörlig verkan, ty oaktadt odjuret genast bröt detta svaga stängsel,
  blef det dock ganska altereradt, tog en annan kurs och lomade af
  tillbaka i sitt snår.
  
  När flickan såg sig vara räddad, föll hon sanslös ned. Glädjen uttömde
  de svaga krafter, som skrämseln stegrat. Det lilla barnet miste icke
  sansningen, men kunde hvarken tala eller röra sig ur stället.
  
  Der var i skogsdalen tätt intill en källa. Snart var jag dit och
  tillbaka, och när jag ett par gånger fuktat hennes tinningar och hjessa,
  slog hon upp ögonen och kom sig åter. Hon reste sig, såg på mig blygt
  och sade: det behöfs ej mera; jag mår redan väl.
  
  Barnet sade: Melia lefver.
  
  Den unga flickan sade: vi voro helt säkert invid odjurets bo; jag
  förstår nu, hvarföre det blef så uppretadt. Men jag tackar er.
  
  Hon drog några djupa andedrag och återtog: men ändå ber jag er, som
  räddat vårt lif, om någonting. Följ oss till Kuusisto gård.
  
  Är det ert hem -- frågade jag.
  
  Denna lilla flickas är det, men äfven mitt.
  
  Jag förstod, att hon var i beroende ställning. Jag tyckte mera om henne
  derföre och jag sade: om jag inte äfven garanterade er hemfärd, blefve
  ett godt arbete blott halfgjordt. Jag vore otacksam emot det lyckliga
  öde, som betjenade sig af mig till er räddning.
  
  Himlen må veta, hvarifrån jag, en vid fruntimmerssällskap ovan, blyg
  yngling, tog detta ridderliga galanteriprat. Men jag såg på henne, att
  hon icke tyckte illa om det. Hon smålog. Men straxt såg hon på min
  söndersargade insekthåf, hennes uttryck förändrades och hon sade: den
  der, som säkert utgjorde ert nöje, är nu förstörd.
  
  Jag svarade: men om denna insekthåf haft lif och känsla, så skulle han
  vetat, att hans sista stund var den bästa.
  
  Snart förde jag dem längs gångstigen till deras hem. Jag kunde icke
  annat än villfara hennes bön att följa ända in. Hon visste redan mitt
  namn och hon presenterade mig för herrskapet der. Det förstår sig lätt,
  att de alla skänkte mig en hyllning, liksom jag varit en Gud och icke
  ett utkastadt verktyg.
  
  Öfversten tog af mig det löftet, att jag rätt ofta skulle besöka dem.
  Det löftet ämnade jag icke hålla.
  
  Men när Melia bad mig derom, då lofvade jag äfven henne det. Det löftet
  hade för mig ett högre värde. Ty okända vindar häfde redan min själ i
  sakta vågor.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Hemkommen såg jag på min förstörda insekthåf, den enda jag ägde. Jag
  hade bordt bli bedröfvad, ty den var numera oförbätterlig. Men jag
  tänkte i stället: ända till denna dag har du roat dig med att göra slut
  på tusende lif; nu har du emot din vana räddat ett lif. Och lönen
  derföre må bli, hvad den blef -- slutet på ditt eget lif.
  
  Och det var mig, liksom jag i hast fått någon afsmak för att samla
  insekter. Jag tänkte en tanke, ovärdig entomologen, att räddandet af lif
  är bättre än förintandet. Denna tanke var visst icke gynnsam vid
  bedömandet af mitt sinne för jemförelser och combinationer, men nog af,
  jag tänkte så.
  
  I alla fall ville jag vänta på den håf Melia lofvat arbeta åt mig.
  Sålänge kunde jag syssla med blommor.
  
  När jag andra gången varit på Kuusisto, såg jag på min blomsamling och
  jag fick afsmak äfven för blommor. Jag tänkte en tanke ovärdig
  botanisten: hvad skall jag samla blommor, när jag fått se den skönaste
  blomma, en blomma med själ!
  
  Och hon _var_ skön, denna Melia, skön och obeskriflig. Hon var dunkel,
  men ändå var hon klar. Det var mig en smärta och ett nöje att se henne,
  att tala vid henne. Jag förstod, att jag älskade henne.
  
  Och allt ifrån den tiden hade jag icke mera håg för naturhistorie eller
  någon annan vettenskap. Den insekthåf Melia gaf mig i stället för den
  förra, begagnade jag aldrig, -- kanske emedan jag satt så stort värde
  uppå den -- och jag äger den ännu.
  
  De planer jag icke så längesedan utkastat om inrättandet af mitt
  framtida lif, ansåg jag nu med ett föraktande löje. En månad hade gjort
  mig mycket äldre, hade kullstörtat alla mina förra principer (en gosses
  sjelfförnöjda principer!) och låtit mig blicka in i lifvet med en annan
  blick. Kärleken drog i sin djupa och mäktiga strömfåra alla de källdrag,
  hvilka förut varit spridda på fältet. Allt i min själ, tankar, känslor
  och begär blefvo blott tjensteandar åt min kärlek.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Melia hade en vän: det var Ingrid. Vänskap är ett betydelselöst ord:
  denna gång icke. Det såg man på allt: de tycktes vara nog för sig
  sjelfva.
  
  Ingrid Adelberg var syskonebarn med mig. Hennes far hade redan några år
  varit död och lemnat efter sig en betydlig förmögenhet. Ingrid var "en
  rik arftagerska".
  
  Hennes yttre var vackert, kanske idealiskt. Hon var en blondine, skär
  och genomskinlig, hvarmed jag menar, att hennes själ, klar och skär,
  stod att läsa i dunkelblå ögon.
  
  Oaktadt vi voro slägt, hade vi aldrig sett hvarann förrän denna sommar.
  Jag var stolt och skygg; att göra bekantskap med rika slägtingar var för
  mig en plågsam tanke. Men på Melias förord gjorde jag dem den äran. Den
  första visiten en gång gjord förde med sig flera andra och de
  lyckligaste dagar jag nånsin haft, dagar, då all tid försvann och det
  hela var en sekund, kort men betydelsefull, dem hade jag på Toiwola. Men
  ack och ve, att det ej var för Ingrids skull utan för Melias!
  
  Hade jag förr sett Ingrid, så hade jag troligen -- förstår du syftningen
  af detta _troligen_, min vän? -- kommit att älska henne och älskats
  tillbaka. Och denna kärlek hade blifvit lycklig, ty hon var rik på --
  jordiskt gods utan att vara fattig på himmelskt. Hjertat, fängsladt af
  skönheten, hade fått ett band starkt nog att icke sönderslitas af Melia
  Saida. Vanan så heter det. Nu var det Melia, som hade försprånget och
  jag blef icke hvad man kallar lycklig, månne ens belönad?
  
  Dock hvem vill klandra ödet! Ingrid blef månen, som lopp kring min
  stjerna, Melia blef stjernan.
  
  Omgifven af störande naturer, fann jag mig på Kuusisto aldrig så väl med
  Melia, som på Toiwola; och der sågos vi äfven oftast. Ingrids närvaro
  skadade icke kärlekens blomma, ty hon var såsom ett skyddande arlaregn.
  Ja äfven oaktadt Melia icke var der, voro timmarna på Toiwola mig dock
  rätt ljufva, ty Ingrid förstod Melia så väl, att det var mig en glädje.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Det var på Toiwola. En vacker eftermiddag voro vi tre ute att spatsera.
  Vi satte oss ner vid vägen, der han på engång kröker och höjer sig.
  Utsigten var den vackraste: till höger hade vi sjö, till venster likaså
  och emellan båda gick en ås, beväxt med granar och björkar. Det var en
  stund af högtidlig stillhet och vi sade icke mycket.
  
  Då kommer på en gångstig, som leder till den gamla begrafningsplatsen en
  qvinna, hvars anlete jag aldrig kan glömma. Hon var gammal och grå, hade
  bruna, glimmande ögon och ett illparigt uttryck utbredt öfver drag,
  hvilka fordom kanske varit regelbundet sköna.
  
  Det gick en rysning igenom oss, när hon helt obesväradt satte sig ned
  tätt bredvid, sägande: gamla Regina vill också hvila; kanske hon också
  förstår sig på den vackra utsigten.
  
  Käringen såg på utsigten med en tillgjordt förtjust, spotsk min. Men
  sedan hon ledsnat dervid, tog hon ur sin kjolsäck en liten
  brännvinsflaska, tömde dess innehåll, höjde sedan flaskan i vädret
  sägande: ingen kan neka fattigt och olyckligt folk den trösten. Ty det
  _är_ en tröst.
  
  Vi kunde omöjligt skilja våra blickar ifrån den hemska gestalten.
  
  Det stolta och triumferande i hennes åtbörder förvandlade sig dock snart
  till slapphet och ödmjukhet. Hon sade:
  
  Mitt fina herrskap, j sen, att allt detta är slut och det är ändå min
  enda glädje, alltsedan den tid, då jag var ung och lycklig och vacker,
  ja nästan lika vacker som de här rara fröknarna. Du unga herre, som ser
  så mild och god ut, du har säkert pengar -- bara helt litet -- så mycket
  att min flaska kan bli fylld. Gif åt mig litet och jag skall spå i din
  hand.
  
  Käringen hade oaktadt sin stygghet någonting befallande i det skinntorra
  ansigtet. Jag gaf några skillingar och såg upp på de båda flickorna,
  hvad de skulle tycka om spåendet. De voro -- qvinnor och de nickade
  bifall.
  
  Medan vi tre vexlade blickar, tycktes spåkäringen genomträngande forska
  oss.
  
  Jag gaf henne min högra hand. Hon betraktade och berörde den på det
  nogaste, men kastade emellanåt blickar på mig och mina följeslagerskor.
  
  Efter några minuter sade hon:
  
  Ser ni nu, mitt fina herrskap, dessa två djupa streck, huru de tyckas
  vilja närma sig hvartannat, men skiljas åt närmast pekfingret. Och ser
  ni sen detta tredje djupa streck, som går emellan de båda förra ... nå
  men se då, det var underligt hvad det strecket slutar hastigt af! Och
  detta lilla streck, som utgår ifrån det djupa och korta; det lilla
  strecket går till det ena djupa och långa. Men det andra är alldeles
  ensamt.
  
  Hvad betyder nu då allt detta -- sade jag otålig och såg på Melia.
  
  Det betyder -- svarade käringen vildt -- hvad det betyder frågar du,
  stolte och häftige yngling; jo först betyder det, att din väg skiljer
  sig ifrån hennes -- härvid pekade hon på Melia -- ty de båda djupa
  strecken äro edra öden ... se huru du kastar ögonen på henne; men tro
  inte, att du nånsin får henne ..... Hvad den andra rara damens lifstid
  tycks vara kort! Och det är ändå hon som ger upphof åt din lycka.
  
  Vi sökte alla tre att skratta, men vårt skratt var icke hjertligt.
  
  Käringen släppte min hand. Då sade Ingrid: vill du inte äfven spå
  någonting ur min hand.
  
  Den gamla svarade: den ena handen sade mig nog; jag vill inte mera spå.
  Nu går jag att köpa åt mig trösten.
  
  Hon försvann. Jag såg på Melia; hennes blick var rädd och bäfvande.
  
  Ännu förekommer det mig stundom såsom om en förgiftig dunst utsläckt en
  klar och vacker låga i hennes hjerta.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Ingrid gjorde bekantskap med en aktningsvärd medelålders man. Hon gaf
  honom sitt hjerta och lofvade honom sin hand.
  
  Hittills hade jag endast obestämdt talat med Melia om min kärlek. Nu
  ville äfven jag få veta allt.
  
  I trädgården på Kuusisto var mycket herrskap; det aktade jag icke på
  denna gång. Vi voro mest för oss sjelfva och Melia minndes icke
  konveniensen.
  
  Jag sade: behöfver jag säga dig Melia, att jag älskar dig, då du har
  anat det, sett det och vet det! nej, men ändå -- det gör mig så lycklig
  att säga: jag älskar dig.
  
  Melia ämnade föra ett vinbär till sina sköna läppar, men lät det hvila
  på halfva vägen; i stället gåfvo hennes dunkla ögon mig en blick, som
  räckte -- ett ögonblick. Och det skönaste jorden har, huru skulle det
  kunna räcka längre. Aningar om himlar läsas blott i sekunden.
  
  Denna blick med denna obestämda ton, som är det skönas egenhet, vidgade
  min själ, spände min känsla, men band min tunga, på hvilken eljest hade
  darrat en sväfvande fråga.
  
  Melia såg åter upp och sakta hviskande dock utan all förlägenhet eller
  bryderi svarade hon på mina tankar:
  
  Om jag älskar dig, derpå vill du ha svar. Och hvad skall jag svara dig?
  annat än _jag vet icke_!
  
  Finns det en medelväg emellan älska och icke älska. Jag tror det ej.
  Melia, hvad menar du?
  
  Nej David, ingen medelväg, och ändå måste jag säga: jag vet icke.
  
  Älskar du mig, Melia? _Bed_ om sanningen och gif mig den ... Du svarar
  mig ej -- ty du vill ej svara mig ett nej. Nåväl, Melia Saida; på
  mångfaldigt sätt kunna vi lägga våra ord. Du ville svara mig ett ja
  ..... Är det icke så, att Melia icke älskar mig?
  
  Härtill svarade hon: ja, David ... men ...
  
  Men du menar, att du ändå skänker mig syskonkärlek. Är det icke så?
  
  Härtill svarade hon alldeles intet, hvarken med ord eller blickar.
  
  Då blef jag gripen af en glädje, som nära nog var vansinnets, och jag
  utbrast: du älskar ju mig, min Melia, det säger mig en helig visshet.
  Eljest hade du svarat ett ja äfven på denna fråga.
  
  En häftig yngling som jag var, ville jag storma mig till bekännelse. Jag
  hade fattat hennes båda händer i mina, och höll dem der fast, men allt
  lenare ju längre, så att hon snart kunde lösgöra sina.
  
  För himlens skull -- sade hon -- bed mig icke om svar nu. Jag är så
  svag, så matt, mitt hufvud är förvirradt. Unna åt mig en timmas tid,
  blott en timmas, David ... för att hemta mig, för att tänka; _inte_ för
  att _betänka_ mig, utan endast _tänka_.
  
  Hennes röst, vid det hon sade dessa ord, hade en egen klang, hvilken
  ännu ljuder in i min själ.
  
  För hvad jag nyligen så högt åstundat, svar på mitt hjertas fråga om
  genkärlek, skyggade jag nu. Ja, jag tror, att de ord männer i allmänhet
  föreställa sig och anse för de ljufvaste, orden, som aftäcka och visa
  ett älskande hjerta, nu skulle ha blifvit för mig en källa till bitter
  klagan. Det kom på mig en känsla, en tanke, att en afslöjad kärlek i och
  med detsamma förvandlar qvinnan ifrån himlens till ett jordens barn. Och
  ännu mer, då denna kärlek hade gällt mig -- blott mig.
  
  Blott några andetag varade en sådan känsla, men jag svarade: en timma,
  det är för litet. Men i morgon ...
  
  I morgon -- afbröt mig Melia -- möt mig i morgon, klockan åtta på
  morgonen, uti dalen, i den dal, der vi först sågo hvarann och der ...
  mitt lif blef räddadt.
  
  Åt sådana qvinnor, som hon, har naturen gifvit rättighet att någongång
  lösa konveniensens band. Det var hon, som föreslog ett rendezvous. Den
  storartade och ädla qvinnan!
  
                     *       *       *       *       *
  
  Och vi råkades i dalen. Morgonen var sval och vacker, himlens blå var
  rent, milda vindar vaggade träden, täcka förhoppningar mitt hjerta.
  
  O hvad Melia Saida var skön! Det mörka håret till den skära, blygt
  blomstrande kinden; de dunkla ögonen till den hvita rena pannan! Och
  munnen med dess fina uttryck, halsen, vexten och allt! Och ändå fanns
  det intet jordiskt och sinnligt i detta anlete; det var icke ytan, som
  anslog, utan djupet som fängslade, ett djup öfversinnligt och himmelskt.
  
  Jag har tänkt -- sade hon -- jag har tänkt mycket; tänkandet har icke
  hjelpt mig fram. Förakta mig, herr Baremann, såsom jag måste göra det
  sjelf, ty allt ännu -- vet jag icke.
  
  O Melia, då jag ser dig så som du nu är, så vill jag veta alldeles
  intet. Det vore en synd, ett helgerån. Nu är för mig nog att jag älskar
  dig.
  
  Jag minnes icke, _hvad_ och _om_ vi härefter talte under en tid, hvars
  längd jag icke kan bestämma. Men dessa Melias ord minnes jag: ni är för
  hög och ädel, för att ...
  
  Här stadnade hon för att aldrig fullborda sin halfbrutna, på mera än ett
  sätt förklarliga mening.
  
  Jag sade: men värdera mig och håll mig räkning, för att jag endast
  frågat dig, om du älskade mig. Jag har icke sport dig, om du ville bli
  min.
  
  Hon svarade: David Baremann, hade du gjort en sådan fråga, så hade jag
  icke ansett den illa, icke för opassande eller ogrannlaga. Men jag hade
  svarat dig, att jag icke ville bli din maka ... Jag vet, huru högt du
  älskar mig, med hvilka sköna färger din fantasi smyckar mig -- mig,
  David. Dessa färger skulle tiden bleka och illusionens luftslott skulle
  blåsa bort. Nu deremot, hvilken skillnad! Vi skiljas för alltid ... och
  minnets engel blir din tröstare. Är det icke det skönaste slut!
  
  Hennes ord voro afbrutna, men hennes ögon, hvilka halft framvällande
  tårar fuktade, de glänste underbart.
  
  Åter framstammade jag: är det den enda orsak du har till buds, så skall
  jag bestrida den. Jag skall visa dig, huru illusionen kan adlas till en
  stilla frid, en visshet, värmande om också icke brännande.
  
  Härtill svarade Melia med stigande värma: den enda orsak, o nej. Flera
  än en orsak har jag till buds, ty jag har -- ingen. Men ett något, en
  röst talar till mig, beder ...
  
  Jag förstår dig, Melia; dunkla blomma, jag anar dig. Och jag vill följa
  denna aning. Jag vill icke stjäla mig till himlen, då jag ju redan har
  den -- i min kärlek till dig. Jag vill blott af dig taga ett afsked;
  menniskor kalla sådant _afsked för lifvet_, en evig skilsmessa; jag icke
  så. Ty vi komma ju icke att skiljas ..... Se ofta på min
  älsklingsstjerna ... du vet ju hvilken hon är ... se på den då och då
  och var säker att vi då ofta träffas der. Och på minnets helga och
  starka brygga, som förenar din strand med min, der vill jag ofta komma
  dig till mötes.
  
  David Baremann, blif konstnär, blif stor och lycklig.
  
  Farväl Melia. Om något skönt uppenbarar sig för mig, då förstår jag att
  det är din ande, som signande talar till mig ..... Men ännu en bön, ty
  du är äfven en jordisk blomma. Gif mig ett minne, låt det vara en
  symbol, gif mig en af dina minsta och vackraste hårlockar.
  
  Och hon vecklade upp en fläta. Då smålogo vi båda -- det kunde vi icke
  hjelpa, ty till att afklippa hårlocken hade behöfts -- en sax.
  
  Ett vänligt öde vill, att menniskan äfven under lifvets vigtigare frågor
  har ett sinne öppet för skämtet och löjet.
  
  Min pennknif gjorde nu god tjenst. Hon afskar locken i och med detsamma
  ödet afskar ... icke min lycka .. då hade jag ju ljugit för _henne_.
  
  Jag tog denna lock och jag vet, hvar jag förvarar den.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Så var det då slut. Ännu några gånger såg jag Melia, men såsom andra
  menniskor till det yttre. Vi togo ännu en gång afsked, men det verkliga
  afskedet var i dalen.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Jag har någongång tviflat, att hon älskade mig. Jag har tänkt huru, om
  hon älskade mig, det då kunde slutas just så. Men sedan har jag sett på
  Capellastjernan och denna har då alltid glänst och tindrat klarare och
  skönare än eljest. Då har jag sagt: Melia Saida, jag förstår dig.
  
  Jag har haft stunder af stor sorg, så att jag behöft tröst. Då har jag
  på minnets brygga gått öfver till Melias strand.
  
  Jag har haft snillets ingifvelser; det sköna har uppenbarat sig för mig;
  min förmåga har ofta öfvergått mina djerfvaste förhoppningar. Då har jag
  känt en varm fläkt; en ljuf visshet har sagt mig, att Melia Saidas
  väsende gifvit styrka åt ingifvelsens vingar.
  
  Och ändå har det ofta händt, att alla stjernor nekat mig hugsvalelse,
  att minnets brygga icke synts för det närvarandes moln. Då har jag
  klagat, då har jag varit ensam i verlden, natten omkring mig; då har jag
  längtat bort. Men _hoppet_ har åter plötsligt varit vid min sida och
  hviskat till mig vackra saker om Melia Saida, och jag har gerna lyssnat
  till dem.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Mitt beslut stod nu fast att lemna lärdomen å sido och i stället hylla
  konsten.
  
  Jag lyckades att genom lån skaffa mig en penningesumma, stor nog att
  föra mig öfver det haf, som åtskiljer Finnland och Sverige, men icke
  större än att jag med all sparsamhet dermed kunde lefva en månad. Jag
  föll dock icke i modlös förtviflan, ty jag hade förutsett allt detta och
  jag visste mig vara i Stockholm, en stad alltför stor att låta en person
  med god vilja och nöjaktiga insigter svälta ihjäl.
  
  Jag lyckades skaffa mig ett antal disciplar, bland hvilka några voro
  nybegynnare, tillochmed abcdarier -- jag försmådde ingendera, då mitt
  mål var penningen. Hvad jag nu förtjenade utöfver det nödtorftigaste,
  använde jag till att sjelf taga lektioner i målning.
  
  Min lärare var en man, hvars namn aldrig varit buret på ryktets vingar
  och ändå vördar jag honom allt ännu med tacksamhet, med värma, ty han
  var stor i sin konst, stor och ädel. Hans undervisningsmethod var mera
  vännens än lärarens; han bildade mig på samma sätt, som en mor, genom
  att vara en lekkamrat, bildar sitt barn. Hans ovanliga skarpsinne och
  menniskokännedom tillät honom att alltid ställa sig på en med mig
  jemnhög ståndpunkt, samt först derifrån se saken för att sedan höja mig
  till sin egen.
  
  Oaktadt jag, enligt hvad min lärare redan de första timmarne försäkrade
  mig, icke var oäfven i kopiering, sysselsatte jag mig dock dermed
  uteslutande i två år. Sedan gaf han mig sina egna ungdomsförsök
  "hvimlande af fel" att kopieras och tillika korrigeras. Det är en glädje
  för mig att minnas den glädje, som intog den åldrige mannen, då jag
  honom i smaken lyckades omskapa de partier af hans taflor, med hvilka
  han ej var belåten.
  
  Huru jag i tvenne års tid kunde tygla mitt brinnande begär att låta
  penseln leka med egna skapelser, kan endast förklaras af gubbens
  älskvärdhet och hans deraf härflytande stora inflytande på mitt sinne.
  Det första steget, sade han, är att blindt och troget följa andras verk,
  det andra att klandra dem, det tredje först att skapa egna.
  
  Jag tänkte: gubben har antingen rätt eller orätt, men jag vill lyda
  honom; jag vill icke genom en vrång sjelfviskhet söka skapa mitt öde.
  
  Jag skall icke söka beskrifva min hänryckning, då jag första gången lade
  hand vid en egen tafla. Lik älskarens hänryckning är konstnärens,
  försåvidt det lika kan vara det olika. Älskarens ideal är mera utom,
  konstnärens mera inom; älskaren hänvisas ifrån sin egen själ till en
  annans, konstnären från en yttre själ, verldssjälen till sin egen. Den
  förre söker, den sednare finner.
  
  Fyra originaltaflor hade jag målat under min lärares ledning och den
  femte var halffärdig, då döden bortryckte honom. Jag var honom för djupt
  tillgifven, att jag icke med häpnad skulle emottaga detta budskap. Nu
  stod jag än en gång ensam. Min sorg ökades, då jag fann, att den gode
  gubben testamenterat åt mig sin lilla qvarlåtenskap, ty deraf förstod
  jag ännu mera, hvem jag i honom förlorat, och huru kär jag varit honom.
  
  Sedan jag fullbordat min femte tafla, gick jag med den till en erkänd
  konstkritikus. Oaktadt min ungdom, hade jag dock smakat nog bitter kalk
  i verlden, för att inom mig bära idel förhoppningar; jag förstod, att
  dessa rätt ofta ombyta namn, heder och värdighet och kallas sedan
  illusioner. Jag var beredd på det bästa som det värsta, beredd på ett
  min tafla kunde höjas till skyarna eller störtas till afgrunden.
  
  Nu ville händelsen, att hos den man jag besökte för att få ett domslut,
  voro vid samma tillfälle en stor hop konstkännare samlade, hvilka just
  för närvarande höllo på med betraktande af taflor, här och der utbredda.
  
  Jag namngaf mig för värden och angaf mitt ärende.
  
  Herrn kommer som i grefvens tid -- sade han -- jag har bedt till mig
  några vänner enkom för att bedöma taflor af inhemska konstnärer. Får jag
  be om er komposition.
  
  Jag tänkte inom mig, att hvad han kallade grefvens tid, dock i sjelfva
  verket var någonting helt annat; ty när så många konstdomare äro
  tillsammans, fordrar deras inbördes högvigtighet en större sparsamhet i
  loforden, en större riklighet i anmärkningarne.
  
  De betraktade taflan med uppmärksamhet och tycktes hvar och en vilja
  afvakta de öfrigas omdöme. Slutligen sade en af dem:
  
  Att min herre icke är just alldeles nybörjare, ser man nog, men likväl
  måste jag försäkra herrn, att taflan är mera bizarr än vacker.
  
  Den unge konstnären torde jäkta efter originalitet -- vidtog en annan.
  
  Dessa högförnäma yttranden, åtföljda af sura och likgiltiga miner,
  hvilka stodo att läsas i hvars och ens anlete, gjorde mig förtörnad; ty
  om jag än var beredd på tadlet i dess högsta potens, så hade jag likväl
  icke väntat denna försmädliga likgiltighet, denna öfversittareton.
  
  Jag lade dock band på min vrede och svarade så obesväradt jag nånsin
  kunde:
  
  Det kan visst vara, att taflan icke har särdeles värde, men efter
  originalitet har jag aldrig jagat, utan om så är, att någonting
  originelt här finnes, har det kommit sjelfmant och oskyldigtvis.
  
  Tydligen såg jag, att detta svar misshagade dem alla, och den, som först
  yttrat sig, tog till ordet:
  
  Originalitet, min unge vän, är af två slag, falsk eller sann. Den sanna
  originaliteten är på det närmaste beslägtad med genialiteten; det är
  hon, som sätter den rätta pregeln på mästarens skilda verk, så att han
  alltid förblir sig lik äfven under sin mest skiftande olikhet. Den
  falska deremot sätter sin ära blott i att göra uppseende och då
  bevekelsegrunden är så lumpen, förbiser hon helt och hållet det
  naturliga, vackra och skickliga, samt förfaller uti deras motsatts, det
  sökta och känslostötande; med ett ord, min herre, den falska
  originaliteten är alldeles liktydig med bizarreri.
  
  Än sedan, hvad hör detta till saken! -- tänkte jag, som var föga belåten
  med afhörandet af denna föreläsning, hvilken så halft den än slog
  hufvudet på spik, troligen utgjorde ett minne från någon
  tidningsuppsatts, som talaren nyligen blifvit förtjust i.
  
  Han tycktes varsna min otålighet och han var snar att fortfara:
  
  Min herre är nu väl icke så egenkär och tror, att den sanna
  originaliteten fallit på hans lott.
  
  Jag svarade, att det var saker, som jag troligen icke förstod,
  åtminstone aldrig reflekterat öfver; samt att jag blott ville ha ett
  omdöme öfver denna tafla, icke öfver mitt konstnärskap i allmänhet.
  
  Nu afgaf ändtligen värden sitt votum:
  
  De skilda partierna äro visst skäligen goda, oaktadt äfven vid dem är
  mycket att anmärka. Se t. ex. färgen på denna himmel, huru matt och
  otillfredsställande och se huru den der, som lär vara styckets hjelte,
  öfverstrålas af dessa båda bipersoner, hvilka borde hållits vida mera
  skymundan, såsom det naturligtvis varit er afsigt; och hvad är det för
  en löjlig och vidrig drägt herrn bestått åt sitt sällskap!
  
  Jag svarade, att jag ansåg klädedrägten så mycket mera passande som
  taflan föreställde ett äfventyraresällskap. Om hjelten _verkligen_
  öfverstrålades af de påpekade bipersonerna, var det möjligen derföre,
  att han kände samvetsqval och ännu ovan vid det sedeslösa lif, i hvilket
  de redan voro invigda och hjeltar, omöjligen kunde ha en så uppspelt min
  som de. Hvad slutligen himlafärgen beträffade, menade jag, att jag en
  annan gång med nöje skulle komponera en annan, men att den koloriten i
  alla fall _nu_ var den jag ansåg lämpligast och mest öfverensstämmande
  med det hela.
  
  Mitt modiga sjelfförsvar verkade naturligtvis intet godt. Min Mentor
  utlät sig vidare:
  
  Allt det der kan vara godt och väl; jag märker, att herrn oaktadt sin
  ungdom icke är utan sin fyndighet i sjelfförsvaret. Nå, nå, jag skall
  icke gå in i detaljer. Men det hela är vida sämre. Planen är tillskuren
  för stor emot krafterne; egentligt lif och intresse saknas; med bästa
  vilja i verlden måste jag ändå förklara, att taflan är _mera dålig_.
  
  Detta var för mig den hårdaste domen. Ty så länge han höll sig
  någorlunda till de skilda partierna, kunde jag ändå försvara mig. Men
  när han angrep kompositionen i dess helhet, hvarken uppgaf eller behöfde
  uppge bestämda skäl utan endast tycktes låta sig ledas af enskildt smak,
  detta ojäfaktiga maktspråk, då blef jag svarslös, redlös.
  
  Hade han helst i grund förkastat min produkt, sagt den vara under all
  kritik, då hade det varit bättre. -- Men han nedlät sig icke så långt;
  han sade endast, att taflan var _mera dålig_.
  
  Antingen läste han i mitt ansigte något, som bevekte till medlidande
  eller om han blott låtsade det; allt nog, han sade:
  
  Ifall jag genom min recension tillintetgjort förhoppningar, så gör det
  mig ondt. Jag har emellertid talat uppriktigt.
  
  I tid eller otid var nu tiden inne för mig att sätta mig upp på höga
  hästar. All min modlöshet försvann och jag sade:
  
  Mina förhoppningar äro af den art, att de icke kunna tillintetgöras af
  någons maktspråk, vore denne någon än tiofaldt högre uppburen af ryktet,
  än den person som nu utdelat dem. Hvad åter denna tafla enskilt
  beträffar, så tror jag alldeles icke, att mina krafter, vilja och anlag
  helt och hållit blifvit uppsupna af och förstenats i den, utan hoppas
  jag, att de, af taflan helt och hållet oberoende, ännu framdeles torde
  hjelpa mig att utarbeta andra och bättre. Och till ett bevis, att jag
  talat ärligt, till ett bevis, att jag icke lefver endast för denna
  tafla, skall jag sönderstycka den -- men bitarna lemnar jag icke här,
  utan behåller dem sjelf, för att framdeles i en verld -- när jag blifvit
  stor och större än någon af er -- se efter om taflan verkligen var mera
  dålig.
  
  Under det jag ännu talte, sönderskar jag duken i fyra delar, gömde dem
  hos mig och lemnade sällskapet åt sina reflexioner öfver denna mandat.
  
  I min hetta och öfverilning hände sig, att jag till taflans styckande
  kom att begagna det pennknifsbett, hvilket jag i nära tre års tid,
  barnsligt eller icke, lemnat obegagnadt och ansett fridlyst: bettet,
  hvarmed Melia afskar sin hårlock. Genast jag märkte det, var det som om
  pennknifven ristat mitt eget hjerta och jag tyckte mig ha gjort mycket
  illa.
  
  Denna föreställning alstrade andra. Hemkommen ansåg jag det icke vara
  utan all betydelse, att jag just med det bettet förderfvat taflan. Det
  stack upp hos mig en tanke, att hon kunde ha varit förstörelsen värd.
  Jag sammanfogade de fyra bitarna och betraktade nu den tafla, på hvilken
  jag en timme tidigare sett med förtjusning. Hvilken skillnad! Nu fann
  jag fel der jag förut funnit företräden; de enskilta partierna behagade
  mig nu lika litet, som det hela. Ja, jag började tillochmed förakta mina
  domare, för det de ej skrattat mig upp i synet öfver min djerfhet att
  till bedömande underställa en så usel tafla.
  
  Nu då jag nedskrifver detta vill jag för dig, deltagande, fördomsfrie
  vän, tillstå, att jag icke mera tillskrifver pennknifsbettet _ensamt_
  denna vändning i min sjelfgranskning. Ty så är det alltid: efter en för
  stor sjelfkärleks flod följer anspråkslöshetens och sjelfföraktets ebb.
  
  Hos mig vexte upp en tanke, att jag misstagit mig om min bestämmelse.
  Jag började tro, att jag var en onyttig varelse i verlden; jag förföll
  icke i förtviflan, men min själ förlorade sitt lif och jag blef
  likgiltig för allt.
  
  Detta tillstånd varade dagar, det varade nätter.
  
  Omsider ljungade en sanningens blixt i min själ. Jag anade, att ära och
  lycka icke äro nödvändiga för själens trefnad och dess höga ro, jag
  anade en himmel i _försakelsen_.
  
  Det var minnets gnista, som tände denna blixt. En gång förut i mitt lif
  hade jag anat försakelsens himmel; då var det i kärleken, nu i äran.
  
  Och åter blef jag lycklig, lyckligare än nånsin, ty min lycka var icke
  alls af jordiskt slag. Jag tackade Gud, hvars nåd valde försakelsen till
  ett medel att luttra mig ren och föra mig till sin egen himmel.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Af det stillasittande lif jag flera år fört blef min helsa mindre god.
  Jag rådförde mig med en läkare; han föreskref en längre fotresa. Jag
  lydde hans råd, måhända mera samvetsgrannt, än han kunde förmoda, ty min
  fotresa varade i fem runda år. Dels nöden, dels hågen att se nya länder
  och folk var en orsak till dess längd.
  
  Norriges fjällar med sin kalla, hvita snö värmde upp mitt sinne; den
  öfver all beskrifning herrliga, storartade naturen stärkte känslan;
  Norriges goda och kraftiga folk smittade mig med friskhet till kropp och
  själ.
  
  Sedan jag i tvenne års tid färdats i Norrige, hände sig, att min kassa
  smälte till intet. Nu var tiden inne att välja något lefnadsyrke, innan
  hungern stod för dörren och innan sönderslitna kläder komme att neka mig
  sin tjenst.
  
  Mitt yrke blef att _klippa silhouetter_. Danmark blef det första land,
  der jag genom detta yrke förtjenade min tarfliga bergning. Mången såg
  medlidsamt på den fattige silhouetteuren, men sjelf var jag så glad och
  lycklig.
  
  Under loppet af trenne år genomtågade jag småningom Tyskland, Frankrike,
  Schweitz och Italien. För att inöfva mig i det lands språk, dit jag
  ärnade ställa kosan, vistades jag en tid i gränsstäder, der man talade
  båda språken.
  
  Jag kom till Italien, minnets och konstens land och jag kom till Rom.
  Hvad intryck denna stad gjorde på mig, skall jag icke måla.
  
  I Rom blef jag upptäckt och igenkänd af baron Y., hvilken fordom varit
  min skolkamrat. Det var han, som öppnade för mig inträde till de
  herrliga taflegallerierna, hvilka inkastade i min själ en längtan efter
  det, som redan bordt vara glömdt. Det var han, hvars godhet lockade mig
  till att, såsom han sade, ännu måla blott en enda tafla.
  
  Var det icke en svaghet af mig, en stor och oförlåtlig svaghet. Men jag
  målade.
  
  Taflan blef färdig och min vän baronen _stal_ den ifrån mig. Jag
  tröstade mig lätt och ansåg det vara ett rättmätigt straff för den, som
  var i begrepp att utbyta försakelsens ädla vana, dess frid och lycka
  emot ärelystnadens fåfängliga och förgängliga fröjder.
  
  Men min vän återkom tyvärr och icke ensam utan åtföljd af tvenne stora
  målare. Jag trodde mig få höra rättmätiga anmärkningar -- ty på fem års
  tid hade jag icke handterat pensel och stafflett -- men de förklarade
  utan omsvep, utan förbehåll, att taflan var ett utmärkt konststycke.
  Stum af häpnad sålde jag instinktmessigt, nästan medvetslöst taflan för
  en summa, större än den jag under mina djerfvaste förhoppningars tid
  drömt blifva priset för en tafla.
  
  Hvad skall jag säga mer. Då lyckan log emot min målning, började jag
  andra gången anse mig kallad att bli konstnär och jag målade flera
  taflor, hvilka alla i mer eller mindre mån rönte framgång. Jag skördade
  både rykte och penningar, hvilka dock aldrig ville bli mig riktigt
  trogna, ovan som jag är vid det rätta sättet med dem.
  
  Men allt sådant hörer icke till den gröna boken.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Omsider förde mig ett djupt och oafvisligt begär till hemmet -- och jag
  står åter på din heliga jord, mitt fosterland! Ännu en gång ville jag se
  dina stränder, sköljda af vågen, höra vindens susning i trädens darrande
  kronor, leka med månens strålar på dina grafvar.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Slut på Fragmenter af den gröna boken.
  
  
  
  
                                 Kap. XI.
  
                              Granriskojan.
  
  
  En vacker morgon lockade Saida att öfvergifva sin bädd. Hon gjorde några
  slag i parken, men då fåglarna, efter hvad hon tyckte, sjöngo vackrare
  än vanligt, blef det henne för trångt i denna park, hvilken, så ostädad
  den än var, till följe af flere års bristande omvårdnad, likväl nu
  föreföll henne ingenting mindre än så. Sjelfva de krokiga gångarna
  anlagda efter den engelska stilen, hvilka förut behagat henne, hade nu i
  hennes tycke en alltför stor enformighet och smakade förmycket af en
  bestämd plan. Hon ville ut i den gröna, friska skogen, der naturens
  mästarehand anlagt mera än tusende gångar att välja emellan, mera än
  tusende bersåer, de förra för rörelse, de sednare för hvila.
  
  Snart var hon på den backe, der vägen kröker sig och der man ser två
  insjöars blånande band. Det uppstod hos henne en tvekan, antingen hon
  skulle styra sina steg till grafvarna, för att på dem kasta vårens
  friska blommor eller åt höger hand till stranden af den ena sjön, for
  att hänföras af vårens friska skrud.
  
  Redan hade hon valt det förra och hunnit till ett ställe, derifrån hon
  hade öfversigt af begrafningsplatsen. Sjelf obemärkt bakom några
  tallbuskar såg hon der -- afståndet var blott ett stenkast -- en man,
  som plockade upp de blommor hon för några dagar sedan kastat dit, och
  som sjelf der utströdde andra. Det var Baremann och -- hennes hjerta
  klappade våldsamt. Hon kände sig frestad att gå längre, men en motsatt
  känsla kom henne att vända om, att fly.
  
  Kommen åter till landsvägen och kullen, hörde hon ljudet af yxslag,
  hvilket ehuru aflägset dock klingade inbjudande. Gerna följde hon denna
  inbjudning, ty, utom att det alltid för Saida var ett nöje att tala med
  godsets underhafvande, var dessutom hos henne nu ett något, som manade
  att söka en afledning för de känslor, hvilka med en hittills okänd
  styrka svallade inom hennes bröst.
  
  Efter att missledd af genljuden från berghällarna ha gått i många
  krokar, kom hon slutligen ljudet ganska nära, så nära, att hon numera
  omöjligen kunde misstaga sig om platsen, der vedhuggaren sig befunne.
  Det kunde icke vara annat än emellan hennes favoritplats och stranden.
  
  Hon kom till denna plats, stället der tvenne hällar bilda liksom tvenne
  väggar till en kammare. Hvad såg hon här? En syn som slog henne med
  förvåning, med häpnad och förskräckelse.
  
  Dessa bergväggar voro försedda med ett grönt tak af konstigt
  sammanfogade granqvistar. Taket gungade för den friska morgonvinden, men
  var tillika så starkt, att Saida, som, troende allt vara en dröm, en
  synvilla, försökte stående på stenen att rycka det löst, snart fann att
  det emotstod hennes ansträngningar.
  
  Det lilla trädet var icke skadadt; dess lilla topp sköt igenom en
  öppning i taket och blickade fritt åt det blå.
  
  Saida tänkte: vi vete ej hvad; ty minnet hade öfvergifvit henne och
  aningen var henne icke följaktig.
  
  Hon vaknade och kom till sig, då yxens slag afstadnade och i stället
  hördes steg af en sig närmande. Hon förnam följande ord sakta framsagda:
  -- du ser på mig, min gosse, men nu är arbetet äfven slut. Ser du Wille;
  dessa båda framstycken hänger jag fast vid detta tvärträd och fäster
  äfven taket dervid och då blir taket starkt, så att Wille och jag kan
  spatsera derpå.
  
  Hon hann icke tänka öfver, hvem den kända rösten tillhörde, ty framför
  henne stod Otto, den trogne hunden Wilppas vid hans sida.
  
  Ett utrop af öfverraskning undföll Melia och af -- smärta, ty minnet
  började vakna och hvart skulle hon fly.
  
  Äfven Otto undföll ett rop af öfverraskning och af -- glädje, ty då
  Saida nu var här, huru skulle icke hoppet hviska behagliga saker!
  
  Hunden skällde på flickan, men tystades af sin herre, som sade: -- Wille
  förstår inte, att vi äro bland vänner. Förlåt honom för hans herres
  skull ... Allt är nu färdigt, så när som på detta träd ... och sedan ...
  
  Han tystnade och började tillyxa trädet. Då han engång såg upp och mötte
  Saidas blick, stadnade han plötsligt, fällde yxen och trädet ... hans
  allvarliga anlete tändes som af tusende blixtar och han sade:
  
  -- Nej, jag vill icke fullborda byggnaden, innan jag vet allt. Saida,
  Melia Saida; säkert minnes du hvad du lofvade mig, den gång jag såg dig
  senast: när trädens qvistar sökt upp dig, beredda att ge dig skugga och
  svalka emot middagens brännande sol, då skulle Saida ... så lovade du
  ... med hjertats eget språk förjaga mitt tvifvel, min ovisshet. Nu äro
  vi i naturens tempel, vi äro på en helig ort. Mitt hjerta darrar på mina
  läppar med sin bekännelse, men det fordrar af dig en bekännelse
  tillbaka.
  
  Han tystnade, ögonen orörligt häftade på henne. Hon höll sina drömlikt
  fästade på jorden; hon ägde icke kraft, hon vågade ej slå upp dem.
  
  Minuter förgingo. Åter sade Otto:
  
  -- Du svarar mig icke, och ändå fordrar jag så litet: blott ett svar,
  ditt rika hjertas enkla och flärdfria svar.
  
  Han väntade på svar och minuter förgingo. Han fattade hennes hand, hon
  svarade icke; han fattade hennes båda händer i sina, det hindrade hon
  icke; han lutade sitt hufvud mot hennes axel; då slet hon sig sakta lös,
  men ögonen förblefvo oaflåtligt häftade vid jorden.
  
  Otto sade åter:
  
  -- Du svarar mig intet; se på mig, Saida!
  
  Och hon slog upp sina ögon och såg på honom. Hvilken blick! Der kunde
  svaret läsas fullständigt. Liksom regnbågen visar flere färger hvar för
  sig, oaktadt dess färg i sin helhet blott är en; så afspeglade Saidas
  ögon på det trognaste hennes själ, men tillika särskilt hvarje känsla,
  der nu var rådande.
  
  Otto kände sin kraft vika; en hemsk aning lade sig som en is vid hans
  själ. Han kastade sig på knä vid hennes fötter och han talade med sakta
  och afbruten röst:
  
  -- Din blick visar deltagande för mig och smärta, ingenting vidare ...
  för mig ..... Men jag vill icke tro på min uttydningsförmåga; jag vill
  icke tro, att den himmel jag skapat i mina drömmar nu är borta för
  evigt. Jag vill höra det af dig; jag vill låta Saidas egen röst ljuda
  fram den hårda sanningen. Sedan skall jag tro.
  
  -- Ja Otto; jag vill tala sanning, så svår sanningen än är att uttala
  nu, hon som förr varit mig så kär och lätt. Jag älskar ... icke dig.
  
  Ynglingens stolthet reste honom upp; det bemäktigade sig honom ett
  skenbart lugn. Flickan stod för honom darrande, nästan som en
  brottsling.
  
  -- Du älskar icke mig -- sade Otto med stadig röst -- då älskar du en
  annan, ty din blick säger mig, _att_ du älskar. Och hvem älskar du?
  Älskar han dig?
  
  -- Jag älskar en fremling, o tillgif mig, som så gerna ville älska dig.
  David Baremann är fremlingen ..... Om han älskar mig frågar du ... jag
  vet det ej.
  
  Hon skydde icke att göra en kärleksförklaring af denna art. Inför den
  hon icke älskade afgaf hon en bekännelse om kärlek till den, hvilken
  aldrig bedt henne om någon sådan och om hvars kärlek hon ingenting
  visste.
  
  -- Det blef då han; min mörka aning, _den_ var icke ett luftslott. O
  mitt ödes natt! Denna fremling manade du fram, endast för att skilja mig
  från Saida! Var det rättvist. Hvad har Baremann gjort, hvad har han
  lidit, stort nog för en sådan lycka.
  
  Ynglingen försjönk i en vakandes själsdvala, ur hvilken Saidas röst
  väckte honom:
  
  -- Baremann _har_ lidit. Han har älskat och lidit äfven han ... i sin
  ungdom. Och han har försakat, kärlek, ära och lycka. Och försakelsen var
  honom kär. Låt det försona dig.
  
  -- Och hvad är den försakelse värd, som icke kan uthärda det sista
  profvet. Han har försakat ära, säger du; nåväl; nu är han af henne i
  besittning. Han har försakat kärlek och lycka -- och går snart att bryta
  den vackraste ros. Kallar Saida sådant försakelse?
  
  -- Förlåt honom, Otto; om han var svag, så minns, att han var en
  menniska! .... Låt hans öde bli dig det gladaste förebud. Du älskar mig;
  du säger så; jag tror det, jag vet det, ser det. Låt denna kärlek, nu så
  brännande, bli ett minne, som värmer utan att plåga; glöm mig. Nej, glöm
  mig icke; låt mig skiljas från dig med den glada och ljufliga vissheten,
  att Guds vänliga godhet utkorat mig till ett medel, att göra dig värdig
  det bästa _här_ och himlen _der_.
  
  Tårar, dem hon sökte tillbakahålla, bröto nu våldsamt sig en väg, men de
  förhöjde ännu mer ögonens behag. Melia sträckte ut en systerligt
  bedjande hand, och Otto förskjöt ej denna hand. Ömt tryckande den fina,
  hvita handen i sin, sade han efter några ögonblicks berusande tystnad:
  
  -- Tårarna i dina sköna, goda ögon, säga mig ännu mera, huru mycket jag
  förlorar och hvad jag ... evigt måste mista. Men jag skall lyda dig, ty
  du har en magisk kraft att släcka onda makters lågor i mitt bröst. Jag
  förlåter Baremann; det gör jag gerna, ty Saida älskar honom.
  
  Hunden började bli orolig, såg med frågande blickar upp, än på Saida, än
  på sin herre. Dystert småleende sade denne, i det han lemnade hennes
  hand:
  
  -- Min Wille tycks förstå, att jag redan borde lemna dig ..... Men jag
  har icke ännu styrka dertill. O min Saida!
  
  Saida klappade hunden, hvilken till belöning slickade hennes hand.
  
  Saida var himmelsk och skön nu, der hon stod bredvid Wilppas, smekande
  denne, då hennes känslor och tårar likväl gällde annat.
  
  Denna syn återkallade Otto till sig; han ansträngde sig att säga ett
  afsked, taga sin yxa och gå bort. Han ville dock ännu några ögonblick
  med fulla drag dricka ur den berusande bägaren och han såg på Saida, der
  hon stod såsom fastfjettrad af osynliga band, utan att våga möta hans
  blickar, hälft omedvetet lekande med hans trogne hund.
  
  -- Nej Saida -- sade han -- jag måste bort; du skulle eljest kanske anse
  mig för feg och omannlig, och jag vill icke, att minnet af mig skall ha
  sådana skuggsidor. Kanske var det äfven barnsligt af mig att göra detta
  tak, denna granriskoja, men ... Saida tycker dock icke så; ty jag byggde
  det, styrd af hoppet, för Saidas nöje. Och hvilken likhet; hoppet byggde
  åt mig en vacker byggnad, men hade icke vilja och styrka att fullborda
  henne; denna byggnad gjorde jag åt Saida; äfven den blir aldrig färdig,
  ty jag kan det ej mera. Mitt öde förstörde i grunden hoppets byggnad ...
  måhända förstör en storm snart denna granrisbyggnad; sjelf vill jag det
  icke ... om ej Saida så bjuder.
  
  -- O nej -- svarade Saida -- denna hydda är mig ett bevis, huru kär jag
  var dig och ditt minne blir mig då allt kärare.
  
  -- Lär den du älskar att hålla af denna enkla koja!
  
  -- Den skall för oss blifva ett vänskapens heliga hermitage. Och när
  tiden, som förstör allt, blekt denna gröna barr och efterhand upplöst
  dessa vidjor, skall minnet af dig dock icke blekna och dess fogningar
  icke förmultna.
  
  -- Och nu Saida, är allt redo och intet återstår. Lefväl!
  
  Han utsträckte handen till afsked och hon tryckte den trofast. Sin yxe
  tog han och försvann, åtföljd af det stumma vittnet.
  
  Saida såg efter honom med saknad. Hon satte sig på den gamla stenen
  bredvid den unga granen, och suckande sade hon till sig:
  
  -- Hvad han är stolt och älskansvärd, och ändå älskar jag icke honom!
  Ingen kan uttyda menniskohjertats gåtor. Jag trodde mig redan älska
  Otto, men det var blott hägringar af kärlek, skuggor, som dermed hade
  likhet. David Baremann kom, och inom några dagar lärde han mig, hvad
  kärlek är. Lärde ja, utan att han med mig talte, utan att han bad mig
  derom. Och hvad företräden har han framför Otto, som har ungdom, skönhet
  och en hög själ! Jag lemnar frågan obesvarad ... Hvad hjertat är för en
  enväldig despot öfver qvinnan; det förklarar ej orsaken till sitt tycke,
  det utfärdar blott sina hemliga bud, och qvinnan rättar sig derefter!
  ..... Men hjertat sjelf är en slaf under ödet och ... ödets styresman är
  Gud; han styrer väl. Allt är således till det bästa. Och Otto skall ännu
  bli lycklig; han skall icke för alltid sucka för mig ... den otacksamma,
  som lönade honom så illa. Tiden, som endels förstör allt men endels
  helar och botar, skall i ny kärlek skaffa honom ersättning; han skall
  finna en qvinnosjäl, af annan art än min, hvilken han kan älska; då
  skall han blifva belönad, ty hans själ är vacker och han förtjenar det
  så väl. Och minnet af mig skall då icke mera vara honom bittert.
  
  Och ännu länge satt Saida qvar på stenen bredvid den lilla granen under
  det gröna taket, medan hennes tankar rörde sig i samma eller liknande
  kretsar.
  
  Ottos julle låg vid venstra stranden af halfön; dit styrde han nu sin
  väg, lade yxen ifrån sig för att gripa i årorna. Han kom sig dock icke
  derhän, utan satt länge overksam, stirrande åt vattnet. Och sedan ...
  uppstod hos honom en tvekan, om han redan skulle lemna dessa trakter,
  eller ännu andas in doftet af den kära skogen. Hundens skall i skogen --
  ty Wilppas hade icke behagat följa med i båten -- tjenade honom till
  förevändning att välja det sednare och till en bemantling af detta val.
  Han tog sin bössa, steg åter i land och lät föttren tälja sin väg.
  
  Långt hade han icke gått, innan den uppdrifna haren sprang nära till,
  helt och hållet inom skotthåll. Otto var en stor jägare, men nu
  bemäktigade sig honom en stor barmhertighet eller likgiltighet, så att
  han icke vårdade sig om att aflossa skottet. Hunden, som var i hamn och
  häl efter haren, såg förvånad på sin herre och upphörde med sitt
  jagande.
  
  Otto hade vandrat en god timme i skogen utan någon plan, utan att följa
  något väderstreck, då han hörde en röst, hvilken tillkännagaf, huru nära
  han var den talande.
  
  Han fann sig vara vid den mörkaste delen af Tuonela park. Ännu några
  steg tagna, några buskar lemnade och han såg David Baremann vid Saidas
  sida. Han hörde de ord, hvilka mannen framsade och det var nog.
  
  Ett svagt hopp hade under hans irrande färd i skogen börjat tända sig i
  hans bröst; det att Baremann icke skulle älska Saida och att dennas
  kärlek, i brist på näring, möjligen skulle dö bort. De ord han nu hörde,
  släckte denna hoppets svaga gnista.
  
  En djefvulsk tanke uppstod inom honom, kom och for; ty hans goda engel
  segrade.
  
  Nej -- sade han till sig sjelf -- jag vill icke bli en förrädare och en
  brottsling. Min himmel är förstörd, ve mig, om jag förstörde Saidas!
  
  Han tystnade för att höra mera. Han hörde intet; han såg genom buskarnas
  nät Baremann närma sig flickan, liksom för att ingifva henne mod till
  ett svar.
  
  Detta svar ville Otto icke afvakta. Det var icke stoltheten, som förbjöd
  honom att lyssna -- ty all stolthet var nu bruten; nej det var fruktan,
  den välgrundade fruktan för Saidas svar och misströstan till egna
  krafter, som hos honom alstrade en panisk förskräckelse, och vingade
  hans steg, då han ilade bort.
  
  Hans fart var så våldsam, hans steg så snabba, att oaktadt hans starka
  kroppsbyggnad, bloden sammanpressade bröstet samt nästan qväfde
  andedrägten. Då föll han ned emot skogens tufvor och trodde sig få dö.
  Slocknande tankar hviskade till honom:
  
  -- Haf tack, min goda engel, som skyddade mig, som förlänade mig kraft
  att undfly faran, min själs fara. Väl anade jag Saidas svar, men hade
  jag hört det, hade jag sett hans mun taga den kyss, som ett förändradt
  öde låtit mig smaka, då hade min goda engel vikit för den onda fågeln
  med dess svarta visor. Men du, som drog mig ur faran och frestelsen, min
  goda engel, haf tack!
  
  Sedan tänkte han många tankar, i hvilka icke var någon reda, knappt
  något sammanhang, innan de alla koncentrerade sig till en enda
  föreställning. Han tänkte sig den gynnade älskaren, den segrande rivalen
  omlindande Saidas lif med dristig arm, vexlande emellan det saliga nöjet
  att få kyssa hennes purpurläppar och det berusande tidsfördrifvet att få
  luta sitt hufvud emot hennes fina skuldra, kinden invid den sammetslena
  halsen och nackens små lockar, bröstet vid hennes svallande bröst.
  
  -- Jag flydde -- sade han -- jag ville icke se en syn, som säkert inom
  mig alstrat begäret till en ryslig gerning, ett begär, som jag icke
  kunnat tygla. Det var således en verklig själsfara jag undkom, och nu,
  hvilken är min lön? Ringa är min lön, då jag ser samma syn för min själs
  öga alldeles lika klart, som vore jag der _nu_ och såge den med min
  kropps öga. Hvad är skillnaden!
  
  Ett förtviflans beslut gaf styrka åt matta lemmar och skänkte glöd åt
  bleka kinder. Han reste sig häftigt upp, gick med fasta steg ett stycke
  väg och kom till en bergsklack, hvilken skjöt ut i insjön. Der satte han
  sig och återtog:
  
  -- Skillnaden är den, att det nu icke blir han, som får smaka min bössas
  mening, icke heller hon ... hon hade det ändå icke blifvit, nej ... men
  den tredje, _den_ är det, som jag utvalt.
  
  Och han försåg bössan med större hagel, än för harar och fåglar.
  
  Solen stod högt på himmelen. Det var i sista dagarna af Maj. Björkarna
  löfvades, granens barr var frisk och ny; sjön böljade i vackra vågor.
  Naturen firade sin högtid; vidt och bredt var vår, skönhet och lif.
  
  Laddstocken ställde han i en bergsskrefva, der den upprättstående
  tjenade som solvisare. Han märkte ut en punkt, der skuggan måste
  passera.
  
  -- När solen vikit så långt åt öster, att skuggan hunnit hit till denna
  vänliga punkt, då är tid att anden lemnar fängslet. En gång lyster äfven
  mig att spela öde och denna fjerdedels timma vill jag bida ..... Hvad
  naturen är skön, lik en sextonårig brud ..... En månad har förändrat
  mycket, ganska mycket; en yngling har under denna månad lärt, hvad
  lifvet har ljuft och ledt, smakat hoppets och kärlekens ljufva dryck,
  hopplöshetens, afundens och förtviflans galla; den lycklige och sorglöse
  ynglingen är föga afundsvärd nu, helt och hållet förvandlad som han är.
  Och samma denna månad har äfven förvandlat naturen ifrån ful och grå
  till sprittande grön och gudomligt skön. Det är en likhet ... men
  tillika en motsatts, som gäckas med mitt svarta öde. Wilppas, min trogne
  kamrat, kom och tag afsked af den som du _mest_ älskar, af den, som
  kanske _du_ mest älskar. Se så Wille, kom här!
  
  Han klappade hunden, som först viftade med svansen, men sedan, i mån som
  dess herres smekande tilltog, började morra i glädjen och slutligen,
  hoppande upp på Ottos knän, att storskälla.
  
  -- Se så Wille, nu skole vi se på solvisaren. Blott halfva tiden gången!
  ..... Hvilket lugn, som bemäktigat sig min själ, det är liksom jag redan
  vore i dödens lugna bo. Det sägs, att den vansinnige näst innan sin död
  återfår sitt förnuft; då är det också förklarligt, att den förtviflade
  återfår sitt lugn, för att göra sina sista betraktelser ..... Nej
  Wilppas, hoppa icke upp så der. Jag vet, att du håller af mig mest af
  alla. Du och Helena! Helena ja, henne lönade jag illa, illa, alldeles
  såsom Saida lönade mig. Min kärleks vågor slogo emot den orätta stranden
  ..... Alla de kära i hemmet, dem minns jag nu; de skola begråta och
  beklaga den otacksamme sjelfspillingens öde; de skola måhända afsky hans
  minne. Men en tanke faller mig in. Om jag riktar mordvapnet emot strupen
  och med foten trycker på trycket, så tro de, att jag dött af våda och då
  gråta de blott men afsky mig ej .... Dock nej, det vore att med en lögn
  besegla sin död; det vore att med lögn och skenhelighet köpa sig fri
  ifrån menniskors rättvisa dom ...
  
  Bösspipan var på längden indelt i tvenne särskilta rör, hvilka medelst
  skrufgångar kunde skiljas ifrån hvarandra, så att bösstocken med det
  närmaste röret var snarlik en pistol. Otto skilde nu de båda rören och
  spännde hanen. Han såg på skuggan; ännu hade han några minuter qvar.
  
  Han framkallade för sig Saidas bild och hon kom, skön och mild. Hans
  islika lugn smälte, eld och lågor och oro fyllde hans bröst. Snabbare än
  ögonblixten började nya tankar komma och gå; snabbare än blixten aflöste
  de hvarandra. De koncentrerade sig slutligen till ett enda problem: _ett
  annat sätt att sluta, än så_.
  
  Nu var skuggan på punkten, och med en vildsint förskräckelse, en afsky
  utan namn, slungade Otto mordvapnet emot hällen, så att skottet brann
  af, röret splittrades och spillrorna slintade in i vattnets afgrund.
  Vattenbläddror, hvilka aldrig ville ta slut, mätte djupet af den våta
  grafven.
  
                     *       *       *       *       *
  
  När solen sjunkit halfva vägen ifrån sin middagshöjd emot vesterns famn,
  syntes en båt gunga på insjöns vågor.
  
  Årorna fördes af båtens båda passagerare, Helena och Clara; den ena
  rodde, den andra hopade och båten gled fram med icke oäfven fart;
  betraktaren hade kunnat finna, att hvad som felades i krafter, ersattes
  af ett visst mått öfning och skicklighet.
  
  -- Hvad vår färd ändå är onyttig; ingen Otto ha vi funnit och det var ju
  ändå hufvudsaken med denna resa -- sade med en missmodig min Clara.
  
  -- Ja, att det var hufvudsaken, kunna vi inte neka; eljest hade vi
  aldrig rott så långt. Men alldeles onyttig var färden ändå icke, vi ha
  ju sett Ottos båt och vi kunna veta, att han måste vara nära intill.
  
  -- Vi ha sett ännu mer, vi ha sett tillochmed _hvar_ och i hvilken vik
  båten är.
  
  -- Vi ha sett Ottos kråsnål i gräset och tagit upp den -- menade Helena.
  
  -- Ja och vi ha äfven sett platsen, hvar denna kråsnål låg, vi ha varit
  inne och beundrat den alldeles färska granrishyddan.
  
  -- Ack ja -- suckade Helena. Efter en paus fortfor hon: -- men vi gingo
  inte upp till Tuonela och hvarföre icke.
  
  -- Förmodligen emedan ifrån stranden dit ännu är en god bit. Eller
  emedan vi fruktade, att han skulle vara der -- fortsatte Clara i
  tankarna.
  
  -- Ditt skämt tycker jag inte denna gång om, Clara. Du är dig så olik
  nu; eller talar du ur din egen själ.
  
  -- Ur min egen själ talar jag, men jag tänker _blott_ för dig.
  
  -- Nu kan du Clara inte mera trösta mig med falska tröstegrunder, ty
  allt är nu klart för mig. Då Otto gick till stranden och tog båten, då
  var det icke morgon utan midnatt; jag låg vaken och jag hörde hans sakta
  steg; jag reste mig upp och såg Otto gå ned till stranden, åtföljd af
  Wilppas. Och genast rodde han åt venster och så arbetade han säkert om
  natten och morgonen på granristaket ... ty han var det ... endast för
  att göra Saida ett nöje. Och han älskar henne djupt.
  
  Helena såg skarpt forskande på sin syster för att få veta hennes tanke.
  Clara, som fann sig nyss i oförsigtiga anspelningar klädt åtminstone i
  aning, hvad hos henne var verklig visshet, uthärdade icke systerns
  spejande blick. Med halft nedslagna ögon sade hon, för att gifva
  samtalet en liten vändning:
  
  -- Och om så vore, månne hon älskar honom tillbaka?
  
  -- Huru kan Clara sätta sådant i fråga! Så stolt och mannlig och tillika
  så full af lif som Otto, hvilken flicka skulle försmå hans hyllning.
  
  -- Isynnerhet som äfven hans utseende och vext inte skämmas för sig --
  tillade Clara halft förläget, halft skämtande. -- Men Saida tycker jag
  är litet besynnerlig och olik oss andra; kanske har hon också en annan
  smak än vi ...
  
  -- Jag skulle inte vilja, att Ottos kärlek, den må gälla hvem som helst,
  blefve obesvarad. För han blefve olycklig då och hans framtid skulle
  lida deraf, äfven om han glömde -- menade Helena.
  
  -- Jag tror icke så; -- invände Clara -- en yngling med den starka själ
  som Otto blir icke, för en obesvarad kärlek, förvandlad till en
  stackare, en odugling, som ingenting annat gör än hänger läpp, suckar
  och trånar. Än mindre förledes han att döfva smärtan genom att kasta sig
  i utsväfningar och ovärdiga tidsfördrif. Nej, ingendera af dessa två, ty
  det vore svaghet. Utan han skall anstränga hela sin själs kraft för att
  fördela det onda; han skall egna sig åt det gagnande, åt sina böcker och
  ett verksamt lif; den sanna ärelystnaden skall bli hans vän. Goda
  menniskor skall han fördenskull icke sky och kanske skall han då snart
  finna ett föremål, som ...
  
  -- Ett föremål, som? -- afbröt Helena, med spänd uppmärksamhet bidande
  slutet på sin yngre systers ovanligt förståndiga, lifliga tal.
  
  -- Ett föremål, som blir hans kärlek N:o 2 -- sade Clara leende,
  fullbordande med ett skämt sin tirad, hvilken i hennes tycke med hänsigt
  på Helena blifvit alltför allvarlig. Tillika såg hon skälmskt på sin
  syster.
  
  -- Nu blir du åter stygg, men jag vill förlåta dig det, för att du talte
  vackert om Otto.
  
  Antingen att Clara icke hade mod att helt och hållet afskära hoppet inom
  Helena, eller att hon sjelf hoppades, anade, att detta hopp omsider
  skulle segra; eller slutligen om hon ansåg sig bunden af sin
  vänskapsförbindelse till Otto; alltnog, aldrig hade ännu Clara på direkt
  väg medgifvit ens, att hon _trodde_ Otto älska Saida. Och nu utlät hon
  sig:
  
  -- Hvad jag talte, talte jag så, först emedan jag ponerade ... såsom
  herrar pläga säga ... att Otto älskade Saida, och sedan att hon inte
  älskade honom tillbaka. Minns nu, att jag bara ponerade.
  
  -- Clara, Clara, inga tröstegrunder! Visst är din Helena en svag flicka,
  men jag tror ändå, att jag kan bära sorgen, som kanske till slut blir en
  ljuf vän.
  
  Efter en minuts eftersinnande återtog Helena:
  
  -- Du säger, att Otto har en stark själ och jag tror dig. Men om hans
  kärlek blefve obesvarad ... hvilket jag inför Gud och dig _icke_ ville
  ... då gör just hans starka själ smärtan till starkare och om han då
  blir öfverväldigad af hopplöshetens förtviflan ..... o min syster!
  
  -- Se, se -- utbrast Clara -- der sitter Wilppas på bergsklacken. Wille,
  min Wille!
  
  Hunden viftade med svansen, men skällde icke.
  
  De styrde båten i en liten vik mellan tvenne klippor och hoppade upp på
  land.
  
  Clara hann knappt smeka hunden, innan Helena utbrast: -- himmel, hvad ar
  detta.
  
  En förfärelsens blick vexlades emellan de båda systrarna och Helena föll
  sanslös i systrens armar.
  
  Det var bösspipans förlängning, den del deraf, som undgått ödet att
  sjunka till sjöbotten, hvilken vållade denna förskräckelse. Flickorna
  visste väl, att Otto aldrig på sina jagtfärder plägade åtskilja de båda
  rörena, utan endast på resor, dels af aktsamhet om bössan, hvars pipa
  under de jemna skakningarna eljest lätt kunnat krökas, dels om sig
  sjelf, i hvilket fall den korta pistolen var såsom skyddsvapen
  lämpligare än den långa musköten.
  
  Helenas sista anspelning i båten gjorde denna förskräckelse mera rimlig
  och grundad.
  
  En målare skulle med nöje kopierat en scen, sådan som denna. Tvenne
  systrar, af hvilka den ena blek och förskräckt på svaga armar stöder den
  andra, som är blek och sanslös; bredvid dem en stor hund, hvars lugna
  hållning och fromma min ana intet ondt. Och allt detta i den skönaste
  natur, det vackraste solsken.
  
  Hos Clara uppgick en tanke, hvilken, då systrens halfslocknade lifsandar
  tändes, gaf sig luft i ögonens glada lif och röstens besjälade uttryck:
  
  -- Vakna Helena, ty allt är väl och intet är illa. Se på Ottos egen
  hund, huru han är lugn och ser nöjd ut. Wilppas är så klok som en
  menniska; skulle någonting händt, så tjöt han nu af sorg.
  
  -- Men om Wilppas är så stilla, emedan han vaktar, väntar och bidar?
  
  Denna nya hypothes, hvilken Clara måhända icke varit nog fyndig att
  vederlägga, vederlades i stället af Wilppas sjelf, ty han vände sig
  oförmodadt om och började att i sakta mak troppa af inåt skogen.
  Flickorna följde denna cicerone.
  
  De hade icke gått många steg, då de funno den de sökte liggande i
  gräset, hufvudet mot en tufva. Intet mordvapen vid hans sida skrämde dem
  och gräset var -- grönt. De lutade sig på en gång båda ner, och de
  gladde sig, då de hörde hans andedrägt och de fäste sig icke vid att
  rodnaden, som betäckte hans kinder var af matt slag.
  
  Uttömda krafter och våldsamma själsskakningar hade till honom sändt
  sömnens milda gud, dödens varmare broder.
  
  Systrarna voro såsom olika uttryck af samma tanke. Betraktaren hade
  försatt sig i forntiden; han hade trott det vara en tvegestaltad Diana,
  som lutade öfver sin Endymion.
  
  Helena lade handen på hans panna; den sofvande talade då:
  
  -- Du känner, att min panna är het och du går ändå ifrån mig. Blif qvar,
  min Saida, så skall jag berätta dig, att det elaka vapnet ligger der, i
  djupet, splittradt, begrafvet ..... Men hon hör mig inte och ser inte på
  mig, utan räcker handen åt honom, som sticker fram hufvudet der bakom
  trädet.
  
  Hans andedrägt blef allt tyngre och det var med stort bemödande han
  talte åter:
  
  -- Melia Saida, meine Seele, se då på den sköna granriskojan, huru
  ynklig hon nu är ..... se huru jag rifvit och slitit den i stycken, ty
  så skall det vara. Det gör dig en glädje.
  
  -- Vakna Otto -- utbrast Clara -- fort vakna!
  
  Och han reste sig till hälften upp, såg på dem med förvirrad glädje och
  sade:
  
  -- Helena och Clara, ack det är ni! J ären mig äfven rätt kära och jag
  ser er med nöje.
  
  Systrarna sågo med en hemsk, vädjande blick den ena på den andra, och
  Clara återtog:
  
  -- Vakna Otto, riktigt och inte såder. Vår båt är här vid klippan; den
  väntar på dig ... fort kom och följ oss.
  
  Otto tryckte sin panna hårdt emot handen, liksom för att söka upplifva
  sitt minne och försätta sig i det närvarande. Åter såg han upp på sina
  kusiner, reste sig häftigt upp och fattande plötsligt Helena om lifvet,
  tryckte han en eldig kyss på den bestörta och föga motsträviga flickans
  läppar, sägande:
  
  -- Jag vet, huru gerna jag ville kyssa den jag älskar. Men då jag det
  inte fick, så vill jag med min kyss lyckliggöra en annan, ty du Helena
  älskar mig.
  
  Helena brast i heta tårar, föranledda dels af qvinnlig stolthet, dels af
  häpnaden öfver Ottos dystra och irrande, men skenbart glada ögon. Äfven
  Clara gret.
  
  Otto gick af och an på den mjuka gräsmattan. Dröm och verklighet hade
  hos honom blifvit nästan ett, och det var honom svårt att ifrån den
  förra öfvergå till den sednare; ty själens organer voro icke förstörda,
  men bundna.
  
  I mån som det närvarande gjorde sig klart för hans själ och minnet
  vaknade, förgick äfven den lögnaktiga rodnaden ifrån bleka kinder och
  den skenbara glädjen ifrån dystra ögon. Han såg med ofördunklad blick
  tillbaka på det förflutnas förflutna fröjder, på det kommandes kommande
  qval.
  
  Han stadnade framför de båda systrarna, tog den enas hand i sin ena, den
  andras i sin andra och talade:
  
  -- Jag förstår det nu, att detta är verklighet, men hvar äro vi och huru
  har jag ..., nej, huru hafven j kommit hit? Och hvad lider tiden?
  
  -- Det lider emot aftonen -- svarade Clara -- vi rodde ut att söka Otto
  och ... vi hittade dig.
  
  -- Helena och Clara, gråten icke, ty tårar passa ej här, men om j
  gråten, så gråten af glädje! Ty jag lefver och är räddad. Se så der ja,
  nu ären j snälla.
  
  Han tystnade men sade åter: -- voren j långt ute, sågen j min båt?
  
  -- Ja.
  
  -- Och granriskojan?
  
  Clara nickade jakande.
  
  -- Detta har varit mig en svår dag. Kommen hit på en bergsklack, som
  skjuter ut i sjön, som glimmar der emellan träden. Der skall jag säga er
  mera.
  
  -- Vår båt är der invid. Vi komma dit gerna.
  
  Och de gingo till bergsklacken och satte sig der. Nu berättade Otto för
  dem allt troget och ärligt och förgyllde intet. När han slutat, tego de
  båda flickorna, men greto af glädje.
  
  -- Vill Helena göra mig ett nöje. Kasta detta rör i sjön! ..... Tack
  Helena, ser du huru länge det porlar. Der är djupt ... Och nu må vi fara
  hem; min båt kan någon annan ro efter, ty jag längtar mera än nånsin
  efter det kära hemmet.
  
  De satte sig i båten. Otto lät flickorna ro och sjelf förde han styret.
  
  Vägen var icke lång och qvällen den skönaste. Vinden hade helt och
  hållet lagt sig och sjön var som en spegel.
  
  När de kommit till hemmets strand, sade Otto:
  
  -- Jag kommer icke ner i qväll, ty jag vill vara ensam. Men åt dig,
  lilla Clara, anförtror jag ett svårt uppdrag. Berätta för mina dyra och
  vördade fosterföräldrar sannt och troget allt hvad jag berättat för er;
  säg dem, att när min själ var i mörker, när Guds vänliga godhet var
  glömd för förtviflans afgrundsqval; och när stunden, den jag utvalt, var
  inne, då skickades till mig en sanningens stråle, som upplyste mig om
  ett skönare, stoltare och ädlare sätt att sluta än så. Och säg dem, att
  jag nu känner en håg, en kraft att _lefva_, att lefva och verka i
  verlden, och att jag skall bli eder alla en glädje.
  
  Helena sig på honom med beundran. Hennes ögon glänste icke mera af
  tårar, men af en stolt förtjusning.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Clara utförde sitt svåra uppdrag.
  
  Prosten afhörde henne med deltagande, utan forvåning, bestörtning eller
  otidig vrede. När hon slutat, teg han väl stilla och hans anlete var
  eftersinnande och allvarligt, men efter några ögonblick blandades detta
  allvar med ett fint och godt småleende och han sade:
  
  -- Af dem, som mycket gifvet är, skall ock mycket varda utkrafdt.
  Försynens vägar äro outransakeliga och dunkla för menniskoblickar, men
  månne icke Gud stundom pålägger svårare bördor och sorger och frestelser
  på dem, som dem bära kunna, för att sålunda locka de sina till sig.
  
  Ovillkorligt smögo sig de båda barnen till fadrens bröst. Helena
  hviskade: -- o min gode far!
  
  Lindande armarna kring sina barn, dessa himlens gåfvor, fortfor fadren:
  
  -- Af olycklig kärlek blir själen förhärjad; men må dock ingen tro, att
  denna förhärjelse är evig, utan snarare hoppas och lita på, att själen
  deraf renad snart börjar lefva ett friskare lif. Jag menar, att själen
  då är lik en stad, den lågorna härjat. Vandringsmannen stående på
  ruinerna åser gruset, askan och förhärjelsen med vemod, för evigt
  försvunna tror han stadens storhet och prakt. Och någongång bedrar han
  sig icke i sin spådom. Men oftare händer, att staden ånyo reser sig ur
  sitt grus, förnöjande ögat, sinnet och tanken med skönare byggnader,
  vidsträcktare idoghet samt ett rörligare och friskare lif, än nånsin
  tillförene.
  
                                  Slut.
  
  
  
  
  Noteringar:
  
  
  Betoning är kännetecknat med _understreck_.
  
  Originalets stavning och interpunktion har bibehållits. Ett fåtal
  uppenbarliga fel har rättats som följande (innan/efter):
  
     [S. 12]:
     ... tider, deder tiderna, när mamma var ung, då ...
     ... tider, de der tiderna, när mamma var ung, då ...
  
     [S. 16]:
     ... dender Baremann? ...
     ... den der Baremann? ...
  
     [S. 22]:
     ... emedan hon med en fin qvinlig instinkt genomsåg ...
     ... emedan hon med en fin qvinnlig instinkt genomsåg ...
  
     [S. 27]:
     ... han anat, att han icke änn älskade Helena med den ...
     ... han anat, att han icke ännu älskade Helena med den ...
  
     [S. 43]:
     ... rädd for sig sjelf, sitt öde och henne. Han hade ...
     ... rädd for sig sjelf, sitt öde och henne? Han hade ...
  
     [S. 59]:
     ... fart, när solen börjar skina efter dethär. ...
     ... fart, när solen börjar skina efter det här. ...
  
     [S. 73]:
     ... inte annat än be straffa mig sjelf, som efter aderton ...
     ... inte annat än bestraffa mig sjelf, som efter aderton ...
  
     [S. 76]:
     ... sjelf beskrifva sener, hvilka på hans själ haft inverkan ...
     ... sjelf beskrifva scener, hvilka på hans själ haft inverkan ...
  
     [S. 80]:
     ... -- Och står kanske i sammanhang men minnen ...
     ... -- Och står kanske i sammanhang med minnen ...
  
     [S. 94]:
     ... Himlem må veta, hvarifrån jag, en vid fruntimmerssällskap ...
     ... Himlen må veta, hvarifrån jag, en vid fruntimmerssällskap ...
  
     [S. 94]:
     ... förändrades och hon sade: dender, som säkert utgjorde ...
     ... förändrades och hon sade: den der, som säkert utgjorde ...
  
     [S. 120]:
     ... kärlek ära och lycka. Och försakelsen var honom ...
     ... kärlek, ära och lycka. Och försakelsen var honom ...
  
     [S. 130]:
     ... Otto gå ned till stranden, åtfölj af Wilppas. Och ...
     ... Otto gå ned till stranden, åtföljd af Wilppas. Och ...
  
  
  
  
  
  
  End of the Project Gutenberg EBook of Granriskojan, by Axel Gabriel Ingelius