text: Produced by Eva Eriksson, Jens Sadowski, and the Online
  Distributed Proofreading Team at http://www.pgdp.net. This
  book was produced from scanned images of public domain
  material from the Google Books project.
  
  
  
  
  
  
                             SAMLADE SKRIFTER
  
                                    AF
                            ZACHARIAS TOPELIUS
  
                              SEXTONDE DELEN
  
                          STJÄRNORNAS KUNGABARN
  
                               TREDJE DELEN
  
                                STOCKHOLM
                         Albert Bonniers förlag.
  
  
  
  
                          STJÄRNORNAS KUNGABARN
  
  
                       EN TIDS- OCH KARAKTERSSTUDIE
                      FRÅN DROTTNING KRISTINAS DAGAR
  
                                    AF
                            ZACHARIAS TOPELIUS
  
                               TREDJE DELEN
  
                                STOCKHOLM.
                         Albert Bonniers förlag.
  
                                STOCKHOLM.
                     Alb. Bonniers boktryckeri 1900.
  
  
  
  
                              TREDJE DELEN.
                                 MAKALÖS.
  
  
  
  
                             1. Före striden.
  
  
              Hugg honom i stycken, där han ligger inklämd i råttfällan!
  
  Ryttaren på den röda hästen fortfor att rida. Så mycket blod, så många
  tårar och ännu ej nog! Tidtals höll han in sina tyglar framför en stad
  eller två, betraktade hånleende diplomaternes försök att öfverlista
  hvarandra och fortsatte därpå den vilda jagten. Allt mera skoningslös
  trampade hästens hof på kvarlefvor af välstånd, rester af människolycka.
  Ryttaren hade afkastat sin första förklädnad; munkkåpan skylde icke mera
  hans skramlande benrangel; bibeln var icke mera hans högt burna sköld.
  Han red öfver fält och städer i hela sin afskräckande nakenhet, grinande
  af blodtörst och roflystnad, sträckande utan blygsel fram sina giriga
  händer, hvarhelst han ännu kunde hoppas ett byte.
  
  I detta religionskrig, som blifvit ett röfvarekrig, klappade ännu här
  och där mänskliga hjärtan, som kunde blöda af sorg öfver så mycket
  elände. Gustaf II Adolfs störste lärjunge, Lennart Torstenson, var sin
  mästares efterföljare äfven däri att han, själf obefläckad, sökte hejda
  sina krigares blodtörst, så länge detta var honom möjligt. Men det var
  icke längre möjligt. Kriget förvildades mer för hvarje år; egen nöd, hat
  och hämnd, ständigt hasardspel om lif och lycka utsläckte till sist alla
  mänskliga känslor. När soldaten gick i fält, hade han sagt farväl åt
  fredens sedvanor, fredens arbete, fredens aktning för andras rätt.
  Hvarför skulle han skona? Ingen skonade honom. Hvarför skulle han
  arbeta? Arbetets frukt var den förstkommandes rof. Hvarför skulle han
  spara? I morgon skulle han dö. De, som ännu behöllo en inrotad kärlek
  till pligt och fädernesland, följde sin fana och frågade icke hvem de
  slogo eller hvar de härjade, endast det var en fiende, som måste falla
  för deras seger och rikta dem med sitt byte. De, som glömt, att de
  någonsin ägt en torfva jord eller ett kärt hem -- och sådana funnos till
  många tusende i det förhärjade Tyskland eller det fjärran brödlösa
  Skottland -- sålde sig åt den mestbjudande eller den, som efter ett
  nederlag erbjöd dem nya utsikter till seger och plundring.
  
  Kriget, som lossar alla sedernas och de husliga dygdernas band för att
  ersätta dem med den järnhårda militäriska disciplinen, framkallar
  beständigt sällsamma motsatser. Hvem skulle hafva trott, att trettioåra
  kriget, midt under sin förfärande upplösning af alla fjättrar på de
  vilda naturdrifterna, likväl hade att framvisa den underbaraste af alla
  motsägelser, ett familjelif i fält? Så var det likväl, och icke
  undantagsvis, utan nästan som regel. Alla större arméer, de kejserliga
  och tyska mest, de svenska och franska mindre, åtföljdes af en talrik
  trosspersonal, till hvilken hörde kvinnor och barn. Trossens
  beskaffenhet berodde af fältherrens stränghet. Tillät han, som
  Wallenstein, sina soldater allt, för att samla till sina härar så många
  som möjligt, så släpade dessa härar med sig en mängd liderliga kvinnor,
  ofta föga mindre till antal än soldaterne själfve. Var fältherren
  sträng, så förjagade han detta lösa följe, men tillät i stället soldaten
  att medföra hustru och barn för att hålla honom vid bättre mod under
  fälttågets mödor. Särskilde fältväblar anställdes att sörja för dessa
  familjers transport, när hären bröt upp från ett läger, eller för deras
  kvarter och förnödenheter, när hären slog sig ned i ett nytt. Nyare
  tiders artell och proviantering kände man icke då: soldaten fick hvad
  man kunnat medföra eller uppbringa, men oftast fick han sörja själf för
  sin kost och förplägning. Detta blef då hans hustrus omsorg. Hon kokade
  hans mat, hon tvättade och lappade hans kläder, så godt sig göra lät,
  men ofta nog sågo arméerna ut som leder af trashankar, åtskilda endast
  af vapnen, då ju uniformer endast brukades af kungliga lifvakter. Det
  var ingen lätt omsorg att anskaffa mat och kläder i fält. Soldathustrun
  inträngde i bondgårdarna, mera pockande än soldaten själf, genomsökte
  skåp, kistor och källrar med fyndig roflystnad, spände sedan bondens
  häst för hans egen kärra och körde sitt byte till lägret. När ett
  kejserligt regemente en gång öfvergått en flod, befallde öfversten,
  uppledsen vid den besvärliga trossen, soldathustrurna att kvarblifva på
  andra stranden. Då hördes en veklagan från alla leder i regementet, ty
  hustrurna medförde soldatens kläder och kokkärl; öfversten måste tillåta
  dem öfvergå floden.
  
  Soldatens förbindelser voro ofta lösa nog, så att hustrurna ej sällan
  byttes eller såldes man och man emellan. Ju längre kriget drog ut på
  tiden, desto mer ökades barnskaran, ända därtill, att Gallas och
  Hatzfeld stundom medförde dubbelt större sällskap vid trossen, än de
  räknade soldater i ledet. Torstenson medförde på sina berömda iltåg ett
  vida ringare antal, men alltid några familjer. Under sitt sista fälttåg
  åtföljdes han af sin maka Beata De la Gardie och deras fyraårige son.
  
  Den store fältherren hade slagit ned som en ljungeld på det öfverraskade
  Danmark, tillintetgjort Gallas' här, som skulle instänga honom i
  Holstein, och var nu ånyo på marsch för att afhugga den kejserliga
  örnens klor i dess eget näste. Han hade vid slutet af år 1644 kastat sig
  in i Tyskland och stod vid början af året 1645 i Böhmen för att därifrån
  infalla i de kejserliga arfländerna och göra ett slut på Ferdinand III:s
  öfvermod. Med hjälptrupper från Bajern och Sachsen hade kejsaren lyckats
  hopbringa en ny här, som under Hatzfelds befäl följde Torstenson i
  spåren och hade befallning att hellre våga allt, än att, som Gallas'
  härar, smälta bort i hunger och elände.
  
  Den 23 Februari gamla stilen 1645 mot aftonen hade Hatzfeld uppnått den
  svenska hären i närheten af böhmiska byn Jankowitz eller, som några
  skrifva, Jankow, Jankau. Båda motståndarne voro ungefär jämnstarke,
  16,000 man hvardera, nära två tredjedelar kavalleri och blott en
  tredjedel infanteri, men det svenska artilleriet var öfverlägset det
  kejserliga. Bådas ankomst var en öfverraskning för de olycklige
  böhmarne, som trodde kriget förflyttadt till norra Tyskland och hoppats
  få andas ut efter de förra årens härjningar, men oförväntadt sågo sitt
  land ånyo lämnadt till pris åt lika fruktade vänner som fiender. Allt
  hvad fly kunde flydde; endast en liten trupp resande judar, vidpass
  trettio man stark, ansåg det rådligast att söka skydd vid den svenska
  trossen och fick, emot god betalning, rasta invid dess lägerplats.
  
  Torstenson såg vägen till Österrike stängd och hade att välja mellan ett
  djärft anfall eller ett farligt återtåg. På aftonen red han ut i
  månskenet med en del af sin stab för att rekognoscera fiendens ställning
  och den obekanta nejden, som låg vidpass tre tyska mil söderom staden
  Tabor och fem mil (fyrtiosju kilometer) sydsydost om Prag.
  
  Fältherrens vana blick uppfattade genast situationen. Han befann sig i
  en vild, glest bebodd bergstrakt. I väster Jankowitz, i öster byn
  Wotitz, mellan dem en oländig, kuperad mark, en slingrande bäck och en
  enstaka bondgård. Så långt ögat kunde urskilja, sågs i det svaga
  månskenet endast kulle vid kulle, mellan kullarna småskog, en obetydlig
  slättmark och smala dalgångar, bevuxna med ginst och porsris. Man kunde
  knappt tänka sig en otjenligare plats för ett fältslag. Hatzfeld stod,
  redan väl förskansad, på de östra kullarna i en ställning, som ej kunde
  forceras utan stor risk och betydlig manspillan.
  
  -- Det går icke! Våra skvadroner kunna ej röra sig utan att nedskjutas
  från småskogen, yttrade generalen af kavalleriet Arvid Wittenberg, i det
  han missnöjd instack kikaren i fodralet.
  
  Denne beundrade finske hjälte, Torstensons högra hand, med sitt blyga,
  flickaktiga, fylliga ansikte, sin korta, korpulenta gestalt, sin
  trubbnäsa, sitt långa, mörkbruna hår, sina finrakade kinder, sina smala
  mustascher och små händer, motsvarade föga i det yttre sitt
  krigarerykte. Endast de lifliga, bruna ögonen och det bestämda draget
  öfver läpparna läto ana fältherren.
  
  -- Infanteriet stormar höjden i centern, och kavalleriet kringgår
  flyglarna, anmärkte den alltid oförvägne fransmannen, generalmajor
  Mortaigne.
  
  -- Nej, det går icke! inföll i sin tur den lika oförfärade, men
  försiktigare skotten, generalmajor Douglas. -- Vi hafva ingen öfversikt.
  Vi kunna segra på en punkt och blifva slagne på en annan.
  
  En ung officer, som red näst invid fältmarskalken utsträckte sin arm och
  pekade på en mörk kulle i sydost.
  
  -- Här, ers excellens, sade han, är nyckeln till situationen. Låt oss
  besätta denna höjd, och vi dominera ställningen.
  
  Anmärkningen röjde en blifvande fältherre, men behagade icke
  öfverbefälhafvaren.
  
  -- Jag skall begära eders furstliga nådes råd, när det faller sig
  lägligt, svarade Torstenson kärft och vände sig till de äldre
  generalerne. -- Mina herrar, sade han, jag räknar på edert bepröfvade
  mod. Förråden tryta; stanna kunna vi icke, retirera än mindre. Låt oss i
  Guds namn våga ett fältslag. Ni, Douglas, anför vår vänstra flygel, ni,
  Mortaigne, centern och ni, Wittenberg, högra flygeln. Lösen: hjälp,
  Jesus! Ställningen skall förändras. Ingen tid att förlora. Enhvar på sin
  post!
  
  Den unge pfalzgrefven Carl Gustaf hade avancerat till öfverste för
  kurlänningarne, sedan han bestod sitt första eldprof vid Leipzig. Nu
  svängde han småleende om sin häst med de öfrige. Snäsan hade riktats mot
  honom som yngst, men gällde mera de gamle. Så tillgänglig Torstenson
  annars var för erfarna råd, tålde han ingen motsägelse, när han uppgjort
  sin plan.
  
  Vid samma tid på kvällen red fältmarskalken Hatzfeld ut med sin stab för
  att rekognoscera svenskarnes ställning.
  
  -- Om de icke angripa oss, skola vi attackera dem, yttrade han till sina
  generaler med en tillit, som han var långt ifrån att hysa inom sig. --
  De väntade oss icke så snart. Vi hafva dem i fällan; de komma hvarken
  fram eller tillbaka.
  
  -- För alla helgon, ers excellens, intet förhastande! inföll den
  erfarne, kloke de Suys, hans öfverkvartermästare. -- Vår ställning är
  den bästa och Torstenson kan, nu som vid Leipzig, lura oss med en låtsad
  flykt.
  
  -- Hugg honom i stycken, där han ligger inklämd i råttfällan! utropade
  häftigt de bajerska hjälptruppernas tappre befälhafvare Johan de Werth,
  som hade brådt tillbaka till Bajern för att försvara sitt land mot
  fransmännen.
  
  -- Han skall ej undkomma oss, försäkrade Hatzfeld med samma tillit. --
  Ni, de Suys, anför centern, ni, de Werth, högra flygeln och ni, Götz,
  vår vänstra flygel. Lösen är nu, som alltid, Jesus Maria. Och Maria
  skall gifva oss i morgon en herrlig victoria. Hon har uppenbarat sig i
  drömmen för vår nådige kejsare och lofvat honom att ändtligen kröna den
  rättrogna kyrkans vapen med seger ... Grefve Götz, ni har midt emot eder
  flygel höjden där i sydväst. Ni besätter den ofördröjligen med artilleri
  och det bästa regemente ni kan umbära.
  
  Dessa ord riktades till en jättelik ryttare i svart rustning med ett
  eldrödt skärp, som utvisade hans höga militäriska grad. Hela hären, hela
  Tyskland och halfva Europa kände denne fruktansvärde man, hvars blotta
  namn var en fasa för de olyckliga länder, hvilka hemsöktes af hans
  svärd. Hvar han gick fram i fiendeland, betecknade ett bredt spår af
  aska och blod hans väg; hvar han red genom vänners område, flydde allt
  hvad fly kunde för hans våldsamma utpressningar. Och likasom för att
  rätt tydligt angifva den mission han hade att utföra som folkens gissel,
  hade han kallat sin svarta stridshäst Attila: där dess hofvar trampade,
  växte intet gräs mer. Han var den kejserliga härens klubba; han hade
  stigit från grad till grad genom sin vilda, skoningslösa tapperhet, men
  när man anförtrodde honom befälet öfver en här, visade han sig oduglig
  till fältherre: han förstod endast att döda.
  
  Fältmarskalken grefve Hans Götz, Pasewalks grymme bödel 1630, Sachsens
  mordbrännare 1632, den med blod, rof och förbannelser mest belastade af
  alla kejsar Ferdinands fälthöfdingar, förde handen till stormhatten och
  svarade:
  
  -- Skall ske, eders excellens! I morgon vid denna tiden skall jag dricka
  den heliga jungfruns eller djäfvulens skål, lika godt hvem som gifver
  oss segern.
  
  Det var ännu vinter, kölden hade tilltagit, järnrustningen kylde som is
  den grymme höfdingens bröst och armar. Vid återkomsten till kvarteret
  kallade han sin stallmästare Feldmann och lät gifva sig en bägare starkt
  spanskt vin. Dess innehåll flöt genom hans ådror såsom en eldflod.
  
  -- Hund -- röt han till tjenaren -- du har gifvit mig smält bly.
  
  -- Det är Toccadillas bästa, som ers nåd vann på tärning af den spanske
  generalen, svarade Feldmann, en liten mörklett karl i de Götziska
  färgerna, svart och rödt.
  
  Grefven hade ridit hårdt i dag, vinet fortfor att brusa som en lavaström
  i hans inre. Han beslöt hvila. Vresig kastade han sig i full rustning på
  tältsängen, med befallning att väckas efter en timme. Stallmästaren
  sökte sin korta vederkvickelse på en matta vid tältöppningen. Han hade,
  som trogen tjenare, smakat på vinet, äfven han, för att profva den rätta
  sorten.
  
  Var det af vinet eller af dagens mödor, timmen förgick och därefter åter
  en, åter en och åter en. Herre och tjenare sofvo tungt. På en gång
  uppreste sig båda och stirrade framför sig i det mörka tältet. Lampan
  hade slocknat, en svag månstråle inträngde genom en fogning i tältduken
  och skapade i de täta skuggorna en ljusgestalt, liknande en kvinna med
  högra armen sträckt emot höjden. Efter en stund hade månen flyttat sig,
  strimman försvann och med henne den spökbild hon framkallat i nattens
  skuggor.
  
  -- Jesus Maria, det var hon! framstammade stallmästaren, skälfvande i
  alla leder, när han åter befann sig i mörkret.
  
  Grefven sprang upp med en åtbörd af raseri och grep sin darrande tjenare
  vid strupen.
  
  -- Bekänn, skurk! utropade han. Du lät henne komma in!
  
  -- Vid alla helgon! Vid Sankt Jakobs ben! Vid den helige Sebastians
  pilar! Jag kan ej förklara huru hon kommit in. Ers nåd ... af
  barmhärtighet ... jag kväfs ... fråga skyltvakten huru han understått
  sig att insläppa en främmande kvinna.
  
  Den förvånade skyltvakten bedyrade, att ingen kunnat intränga i tältet.
  Han hade bevakat ingången i snart fyra timmar, gått fram och åter för
  kölden och väntade aflösning.
  
  Det var verkligen bistert kallt. Grefven famlade efter sitt svärdfäste,
  men besinnade sig, återvände till tältet, lät tända lampan och yttrade
  lugnare, men ännu i upprörd ton:
  
  -- Feldmann, det var hon. Hvarför kommer hon? Begär hon mitt blod eller
  ditt?
  
  Stallmästaren undvek den ömtåliga frågan med en fyndighet, som
  påtagligen röjde vana att parera tyranners hugskott.
  
  -- Ers nåd -- sade han, ännu hviskande -- var det hon? Var det icke
  snarare den heliga jungfrun, som kom att bebåda ers nåd och kyrkan en
  stor seger i morgon?
  
  Grefve Götz försjönk i tankar.
  
  -- Den heliga jungfrun kommer icke till mig, sade han bittert. -- Det är
  länge sedan vi två voro bekanta. Jag hade fått på min lott en annan
  helig jungfru, och henne var jag nog dåraktig att gifva i din hand, som
  icke var värd att vidröra sandkornet under hennes fot. Hvad har du gjort
  af henne, eländige ögontjenare? Hon kom icke dit hon skulle komma.
  
  -- Ers nåd vet, att hon var svag, att hon icke i sitt dåvarande
  tillstånd uthärdade resans mödor. Ers nåd vet, att hon dog i Ingolstadt,
  att priorn i dominikanerklostret fick sexhundra gyllen till mässor för
  hennes själ, utom en klädning af guldbrokad åt den heliga jungfrun ...
  
  -- Krigsbyte, Feldmann, blodbestänkt rof; därför går hon igen. Jag
  visste ju, att sådant icke duger till mässor. Men lika godt, det är allt
  munkegnäll. Jag var ju engång en narr, jag som de andra, och trodde, att
  prästen var Gud. Sedan jag gaf henne i din hand, är det slut med mitt
  himmelrike. Och det är likväl skada, icke på prästen, men på Gud. Han
  behöfves ibland, om ej för annat, så för att stå _den andre_ emot. Det
  förekommer mig stundom, som hade djäfvulen fått makt öfver mig, sedan
  jag gaf mitt skyddshelgon åt dig. Gräf upp henne ur klosterjorden,
  Feldmann: jag skall bruka benet af hennes finger, det där fingret med
  ringen, till amulett! ... Hvad lider natten?
  
  -- Ers nåd befallde mig att väcka sig om en timme. Jag har vakat hela
  natten och pligtskyldigt påmint om tiden, men ers nåd sof så tungt, ers
  nåd hörde mig icke, anmärkte tjenaren, angelägen att med den ena lögnen
  öfverskyla den andra.
  
  -- Hvad? utropade grefve Götz, i ögonblicket mera klarvaken, än om man
  affyrat en kanon tätt vid hans öra. -- Klockan är half fyra! Usling, det
  blir din död!
  
  Han störtade ut. Månen hade gått ned. En frostig nattdimma låg öfver de
  mörka höjderna, hvilkas konturer aftecknade sig mot den stjärnströdda
  himmelen. En del af lägret var redan i rörelse. Morgonsömnige utsträckte
  krigarne sina styfnade lemmar och begynte ordna sig i leder under
  befälets kommando. En adjutant afbidade grefvens order vid ingången till
  tältet.
  
  -- Fort till öfverste von Seiffern med order att låta sitt regemente
  besätta kullen där i sydväst! Åtta kanoner och fyra skvadroner ryttare
  följa. De infama paddorna hade bort stå där för en timme sedan!
  
  -- Jag har sedan en timme afbidat ers excellens' order, vågade
  adjutanten anmärka.
  
  Detta var för mycket. Götz affyrade ursinnig en pistol, som svedde den
  unge krigarens hår, och kastade sig på sin svarta Attila för att själf
  leda den viktiga, den anbefallda, men tyvärr så obegripligt försummade
  manövern. Det var för sent. När truppen ändtligen befanns under marsch,
  rapporterade spejarne, att en svensk kolonn redan satt sig i rörelse mot
  samma strategiska punkt af det vidsträckta slagfältet.
  
  
  
  
                         2. Slaget vid Jankowitz.
  
  
                                   "Bära sig åt som Götz vid Jankowitz."
  
  Fältmarskalken Torstenson hade icke behöft erinras om vikten af den allt
  beherskande höjden. Redan före daggryningen den 24 Februari skickade han
  en afdelning af Wittenbergs flygel att besätta höjden med artilleri.
  Samtidigt lät han hela sin här svänga åt höger, så att dess långa leder
  nu stodo utsträckta från väster till öster mellan byarna Jankowitz och
  Wotitz, ej mera i norr och söder, som fienden sett dem kvällen förut.
  Manövern var ytterst svår på en så oländig mark, men verkställdes med
  denna beundransvärda ordning, som Gustaf Adolf infört och som mer än
  engång afgjort de svenska vapnens seger. Tysta, allvarliga, rörde sig
  dessa skaror framåt i morgonens halfskymning, utan att se hvarandra och
  utan att vika ett steg åt sidan, tilldess att hela kedjan slutligen,
  likt en mekanik, som ljudlös svänger på sina gångjärn, stod ordnad i
  dalen nedanför höjderna, beredd att möta sin fiende.
  
  Denna skickliga och oväntade sidorörelse tvang Hatzfeld att lämna sin
  fördelaktiga position och likaledes uppställa sin front från väster till
  öster, norrom svenskarne. Den ofta nämnda höjden blef härigenom än
  tydligare en nyckel till båda härarnas ställning. Götz uppbjöd allt för
  att godtgöra sin ödesdigra försummelse. Där blef en kapplöpning mellan
  hans folk och den svenska afdelningen, som hade längre, men banad väg
  till höjden, medan Götz måste genomtränga en tät småskog. Svenskarne
  hunno förut; deras kulor begynte vid Götz' anryckande bortsopa hästar
  och karlar på bergssluttningen. Svärjande drog sig Götz tillbaka och
  sökte skydd i skogsdungen. Men äfven hit nådde de svenska kulorna; hans
  folk råkade i förvirring, togs i sidan af svenskt rytteri och upplöste
  sig flyende öfver dalgången.
  
  Förgäfves sökte han hejda denna besinningslösa flykt. Så hade man aldrig
  sett Götz förr, och man hade dock sett honom i de blodigaste handgemäng,
  nedtrampande under Attilas hofvar hela leder af järnklädde krigare. Hans
  svärd nedmejade utan åtskillnad flyende egne och anstormande fiender.
  Han var fruktansvärd i sitt raseri; mot honom höll ingen stånd; hans
  häst tycktes lika osårbar som han själf. Men en osynlig hämnare hade
  utmätt hans stund och sände honom från fjärran eldgap ett järnklot, som
  mänskliga lemmar ej kunde motstå. Det sista man såg af denne blodige
  bödel var hans blixtrande värjspets öfver ett moln af grus, där en
  svensk kanonkula slog ned. Hans styckade lämningar, blandade med den
  svarta Attilas blod, igenkändes på en guldkedja, fordom röfvad från
  Pasewalk. Hans eftermäle i Böhmen, där man glömt hans grymhet för att
  minnas hans olydnad, blef ordstäfvet: »bära sig åt som Götz vid
  Jankowitz».
  
  Hatzfeld sände sin vänstra flygels reserv i elden. Oordningen blef stor,
  till följd af terrängen. Samlade rörelser voro omöjliga. Enskilda
  truppafdelningar anföllo och tillbakaträngde hvarandra. Utom större
  manspillan för de kejserlige, var ingenting afgjordt.
  
  Fram emot middagen blef en paus i striden. Hatzfelds förändrade
  ställning hade lämnat vägen till Olmütz fri, och Torstenson öfverlade,
  om han ej borde framrycka på denna väg mot Mähren. Men en half framgång
  var ej hans sed; fiendens oordning ingaf honom hoppet att vinna en hel
  seger. Han stormade en annan höjd, belägen i Hatzfelds center, men fann,
  mot förmodan, ordnade leder, kastades tillbaka och miste tio lätta
  kanoner. Denna hans motgång blef signal till en ny strid utefter hela
  linien.
  
  Början gjorde, mot order, sägs det, Johan de Werth med sitt tappra
  bajerska kavalleri. Mot honom stod Douglas med tio skvadroner, mest
  skottar och tyskar, samt två skvadroner finske ryttare under öfverste
  Henrik Horn. Mellan hvarje skvadron i båda svenska flyglarnas första
  treffen stodo fyrtio musketörer, också ett arf från Gustaf II Adolfs nya
  krigskonst. Bajrarne föllo för desse skarpskyttars välriktade eld,
  drefvos tillbaka, men kommo åter och åter om igen, som Pappenheimarne
  vid Breitenfeld. Näst Pappenheim, hade den kejserliga hären ingen så
  beundrad och älskad hjälte, som Johan de Werth. Hvar hans bruna häst
  frustade och hans röda fälttecken lyste, där stupade allt framför honom,
  där var _furie_, som man den tiden så gärna uttryckte sig. Fången, slet
  han sig lös; fallen under sin skjutna häst, besteg han genast en annan.
  Hela svenska vänstra flygeln sviktade under hans hugg och var nära att
  sprängas. Reserven ryckte fram, men höll icke stånd mot den fruktade
  hjälten. Då märkte Douglas, att bajrarne, för hvarje gång de kastats
  tillbaka, åter samlade sig i skydd af en brigad fotfolk, som stod bakom
  linien. Redan dödstrött och förtviflande om segern, lyckades han förena
  kvarlefvorna af tre skvadroner till en enda, högg in på det bajerska
  fotfolket och sprängde brigaden i stycken. Då fick de Werths folk intet
  andrum mer, skingrade sig och drog sin anförare med sig. Så nära segern,
  ville de Werth ännu på flykten vid Tabor ej erkänna sig slagen. Han
  gjorde allt för att samla sitt folk till ett nytt anfall, men de hörde
  honom icke mer, de flydde till Bajern, där de Werth snart återvann sitt
  rykte som oemotståndlig genom en seger mot fransmännen.
  
  Högra svenska flygeln var spridd mellan höjderna, jagande framför sig
  Götz' slagne ryttare, när den angreps af starka kolonner från Hatzfelds
  reserv. Här stredo Wittenberg, Carl Gustaf, Axel Lillie och kärnan af
  svenska hären med Torstensons lifregemente i sin spets. Striden blef
  hårdnackad och blodig. Götz, som tillåtit soldaten allt själfsvåld och
  alla grymheter, var afgudad af sina förvildade krigare; nu ville de
  hämnas hans skugga. Wittenberg behöfde hela sin krigskonst, Carl Gustaf
  hela sin oförvägna tapperhet för att samla och åter samla sitt skingrade
  folk. Ändtligen slöto sig deras leder med samma beundransvärda disciplin
  från Gustaf Adolfs tider och öfvergingo i sin tur till anfall. Desse
  segervane veteraner framryckte som en fast sluten mur och trängde allt
  undan. Fiendens leder genombrötos, kastade om och flydde med lösa tyglar
  till Tabor. Hans artilleri blef taget och riktadt emot hans center.
  
  Under denna heta strid, man emot man, mellan kullarna, blef ingen varse,
  att fem skvadroner kejserlige kyrassierer kringgått ställningen och
  oförväntadt stodo i svenska härens rygg. Slaget hade varit förloradt, om
  icke desse djärfve ryttare råkat vara kroater och funnit ett lockbete,
  som kom dem att glömma allt för sin roflystnad. De stötte på svenska
  härens tross, som var lägrad i småskogen; fyllda vagnar, vintunnor,
  kvinnor. Kroaterne kastade sig öfver vagnarna, hånlogo åt kvinnornas
  jämmerrop och började med van hand plundra. I detta deras käraste nöje
  stördes de, mot sin förmodan, genom ett modigt försvar af den annars
  föraktade trossbetjeningen. En ung man samlade kring sig de mest
  behjärtade och anföll så eftertryckligt de plundrande, att de nödgades
  värja sig själfve. Ursinnige, bortjagade de den lilla skaran, men i
  nästa ögonblick var den åter öfver dem som en myggsvärm och tvang dem
  att lämna vagnarna. Det drog ut på tiden, Wittenbergs flygel hade
  segrat, kroaterne hörde skott falla bakom sig i skogen. Snart visade sig
  en skvadron af kurlänningarne och kom i rätt tid att befria Torstensons
  maka, just när hennes försvarare voro nära att duka under för
  öfvermakten. Kroaterne flydde, faran var öfverstånden.
  
  De kejserliges fotfolk i centern hade framryckt samtidigt med deras
  flyglar och anföll svenskarnes center. Här red Torstenson, hvilken
  ögonblickligt lät fylla hvarje lucka; här fick Mortaigne svalka sin
  brinnande stridslust; här försvarade blå regementet sin gamla ära.
  Hatzfelds infanteri var till stor del nyvärfvadt folk, men fanatiske
  katoliker, som eldades ända till dödsförakt af vissheten att i dag
  skulle den heliga jungfrun gifva dem seger. Kampen här blef icke mindre
  hård än på båda flyglarna, men blodigare, därför att de stridande
  trängdes samman, bröst mot bröst, på det trånga utrymmet mellan
  skogshöjderna. Klockan närmade sig fyra på eftermiddagen, skymningen
  skulle snart inbryta, och ännu var ingenting afgjordt.
  
  Då hade ändtligen båda svenska flyglarna segrat och svängde nu, på
  Torstensons order, båda åt norr, så att de, i förening med sin center,
  inneslöto den kejserliga centern i en halfmåne. Utan artilleri, utan
  kavalleri, härjadt af svenskarnes och sina egna kanoner samt på en gång
  anfallet från tre sidor, höll det kejserliga infanteriet icke mer än en
  halftimme stånd, sökte förgäfves draga sig tillbaka, sprängdes,
  omringades och måste till största delen gifva sig fånget. Fältmarskalken
  Hatzfeld hade lika förgäfves uppbjudit allt för att uppfylla den heliga
  jungfruns löfte. När han såg slaget förloradt, ville han smyga sig genom
  de svenska lederna, tvangs med pistolen för pannan att gifva sig fången
  och kom att bevittna sin motståndares seger.
  
  Slaget vid Jankowitz den 24 Februari 1645 var af alla Torstensons segrar
  den farligaste, den blodigaste, den mest lysande till sina följder och
  den mest fruktansvärda för Sveriges fiender. Kejsar Ferdinands enda här
  var tillintetgjord. Ingen kunde räkna de döde, så vidt kringspridde lågo
  de i skogarna, på höjdsluttningarna och i de trånga dalarna. Man
  antager, att de kejserlige förlorat 4,000 fallne, hvaribland en
  fältmarskalk, och svenskarne 2,000, summa 6,000, eller inemot hvar femte
  man, som deltagit i striden. Att räkna de sårade, ansåg man under
  trettioåra kriget öfverflödigt. Hvem hade tid med sådana småsaker?
  Antages deras antal, efter krigens sed, hafva varit dubbelt så stort som
  de dödes, skulle de utgjort 12,000 och således af 32,000 stridande
  18,000, eller mer än hälften, blifvit urståndsatte att strida. Fångne
  blefvo 4,000 man och 248 officerare, bland hvilka öfverbefälhafvaren
  själf, den tappre fältmarskalken Mercy och kejserlige generalen Bruay.
  Hatzfelds hela artilleri af tjugusex kanoner, hans hela tross och en
  stor mängd fanor blefvo segrarnes byte.
  
  Om, som man säger, kejsar Ferdinand förnummit kanonernas dån vid
  Jankowitz ända till Prag, måste han hafva känt sitt väldes grundvalar
  darra. Besviken af den heliga jungfrun, skyndade han att på omvägar fly
  till sin hufvudstad. Tallösa flyende skaror uppfyllde i hans spår alla
  vägar till Wien. Äfven där kände man sig ej mera säker, ty hotande
  nalkades fursten af Siebenbürgen, och mången sökte sin räddning längre
  söderut. Kejsaren stannade modigt kvar för att samla bundsförvanter
  kring spillrorna af sin krossade härsmakt. Detta lyckades till en början
  illa. Kurfursten af Sachsen slöt separatfred med svenskarne, Bajern
  ansattes af Turenne, Spanien af den store Condé, påfven vägrade
  penningar, Torstenson närmade sig, och än en gång vattnade svenske,
  vattnade finske ryttare sina hästar ur Donaus böljor.
  
  
  
  
                              3. Slagfältet.
  
  
          En gärning i mörkret ... engång måste han komma i dagens ljus.
  
  Nattens skuggor utbredde sig öfver de snöiga bergen, de blodiga dalarna.
  Vinden hven isande kall, bivuakeldarna brunno, månen steg röd öfver
  skogstopparna. I dess ovissa sken sågos än här, än där mörka leder af
  ryttare med glimmande vapen vid dalarnas mynningar. En del af den
  utmattade svenska hären fick ingen hvila: häst och karl stodo på vakt.
  Johan de Werth var icke att tro; det sades om honom, att han aldrig sof,
  innan han aftvått ett nederlag med en seger.
  
  De lycklige, som fått en brödkant eller en half bägare vin, kastade sig
  ned vid eldarna, lika godt huru, än i ginstbusken, än på den leriga och
  af blod slippriga marken; än med hufvudet på en sten och fötterna i en
  vattenpöl, endast så nära elden som möjligt. Snart voro de försänkte i
  djup sömn, intill dess att de åter vaknade af köld på den bortvända
  sidan, vände så denna frusna sida mot elden och somnade åter. Andra
  fingo ingen sömn för blödande sår, refvo en trasa ur fodret af sina
  lifrockar, stillade blodet och fördrefvo tiden med att maka nytt bränsle
  på elden. Några mumlade tyst en aftonbön, några hvisslade, några
  småsjöngo och tystades ned af sömniga grannar. Andra, som sågo en kamrat
  hafva åtkommit ett byte, framdrogo ur fickan smutsiga tärningar och
  försökte sin lycka. Äfven detta svaga sorl, som liknade nattvindens sus
  i tallarna, tystnade småningom. Man hörde numera endast de svaga tonerna
  af en psalm från det skotska lägret, skyltvakternas aflägsna rop, en
  döendes sista klagande suck, där han låg öfvergifven på fältet, eller
  tjutet af en varg, som ströfvade kring bland bergen och vädrade rof.
  
  Borta vid skogsbrynet, där striden stått het och de fallne lågo i högar,
  rörde sig stundom smygande gestalter i skuggan af träden. Det var
  marodörerne, likplundrarne, hvilkas yrke var att bestjäla döden. De
  vågade icke begagna lykta, de kröpo på magen emellan blodpölarna,
  trefvade med sina roflystna naglar öfver de döde och sökte att i
  månskenet upptäcka ett byte, som lönade sig. Här och där låg en svårt
  sårad, som ännu gaf tecken till lif. Marodören tilltäppte hans mun med
  sand för att ej förrådas af hans jämmerrop, fingrade i hans fickor,
  afdrog hans stöflar, rustning och vapen, om de dugde till något, och
  afskar utan betänkande hvarje finger, som bar en ring. Stundom var denne
  plundrare lycklig nog att finna en officer, som bar en guldkedja, ett
  silfverkors eller en fylld börs. Då hände sig, att marodören, där han
  låg framlutad öfver den döde, plötsligt spratt till och kände ett hvasst
  dolkstygn i ryggen. Det var en annan liktjuf, som, girigare än han
  själf, kom att frånrycka honom hans rof, och snart därpå låg den förste
  röfvaren själf blödande bredvid sitt offer, kännande huru hans fickor
  tömdes af andra händer.
  
  Nattens milda måne, du som så blek och lugn ser ned från din höjd på
  mänskornas strider, hvilka missdåd har du icke bevittnat och bevittnar
  ännu på de slagfält man kallar ärans!
  
  Vid en bivuakeld på vänstra svenska flygeln vakade långt efter mörkrets
  inbrott vidpass trettio ryttare af det skotska covenantet under böner
  och lofsånger. En grånad ryttmästare uppläste för dem ett kapitel ur
  Domareboken om Gideons segrar. En ung ryttare, knappt tjugu år gammal,
  kände Anden mana till vittnesbörd midti den ogudaktiga hop, bland
  hvilken de stredo, steg upp på en kanonlavett och begynte predika. Det
  var samma hänförelse, samma bildrika språk ur Gamla testamentets
  krigskrönika, som vid denna tid genljöd i Skottland och England kring
  Carl I:s fallande tron. Äfven desse besoldade knektar kände sig strida
  mot Antikrist, när de stredo mot påfvens härar, och gingo lika hänryckte
  mot döden med Herrens och Gideons svärd.
  
  Kvarlefvan af de två glesnade finska skvadronerna bivuakerade vid
  skottarnes sida. Det finska folklynnet är lättare hänfördt, än man af
  dess tröghet kunde förmoda. Man såg desse trötte och ännu blödande
  ryttare glömma sin hvila och lyssna på skottarnes sång, som de icke
  förstodo, men hvars hänförelse anslog och smittade dem. En ung
  fältpredikant begagnade tillfället, upptog sin finska psalmbok och
  anslog en psalm för segern. Melodin stämde ej illa med skottarnes; det
  var icke första gången under trettioåra kriget, som den skotska och
  finska lofsången gemensamt prisade Gud.
  
  Vid foten af den kulle, där Götz blifvit slagen, lågo, bland många döde,
  två svårt sårade ännu vid lif. Det var en seglifvad svensk ryttare,
  skjuten tvärs genom veka lifvet, och en kejserlig stallmästare, hvars
  högra arm blifvit afhuggen ofvanför armleden. Båda, nyss fiender, men nu
  liggande lika hjälplösa vid hvarandras sida i eländet och mörkret, hade
  vaknat ur en lång svimning af blodförlust och kände en tröst att dock
  höra bredvid sig en lefvande varelse.
  
  -- Lefver du, kamrat? frågade stallmästaren med matt röst på tyska.
  
  -- Som man kan lefva på ett stekspett, svarade svensken, som nödtorftigt
  lärt sig samma språk.
  
  -- Har du en hand kvar och ett finger att trycka af en laddad pistol?
  ... Jag har ingen, jag.
  
  -- Har du så brådt till påfvens skärseld? genmälde svensken. Jag tycker,
  att du fått nog.
  
  -- Hör du ej marodörerne? Jesus Maria, de komma hitåt!
  
  Ett misstänkt prasslande i buskarna gaf tillkänna, att hans fruktan icke
  var ogrundad. Själfva döden syntes en olycklig sårad lätt mot att råka i
  marodörernes händer. Ryttaren framdrog med synbar ansträngning en pistol
  ur sitt bälte, spände hanen och betraktade något, som rörde sig under
  trädens skuggor. Om en stund var detta okända något åter försvunnet och
  allt så tyst, att man kunde höra skottarnes psalm, emedan vinden låg
  därifrån.
  
  -- Kamrat -- började åter stallmästaren -- har du en fältflaska? Jag
  försmäktar af törst.
  
  -- Jag likaså, sade ryttaren. Min flaska är tom som min ficka, men
  bäcken är icke tio steg härifrån. Jag skall försöka krafla mig dit.
  
  Det lyckades honom med osägelig möda och ett bredt blodspår, där han
  kröp fram i det våta gräset, men när han kom till bäcken, svimmade han
  åter och låg en stund sanslös. Därpå vaknade han, fyllde sin stormhatt
  med blodigt vatten, drack och kände sig vederkvickt.
  
  -- Skall jag låta papisten gå törstig i skärselden? tänkte han vid sig
  själf. -- Fulingen, om jag det näns: han får hett nog ändå. Sutte jag nu
  på Morskers rygg!
  
  Och han kraflade sig lika mödosamt tillbaka till sin sidokamrat. Värst
  var att icke spilla ut vattnet, men det lyckades honom bevara hälften i
  stormhatten.
  
  -- Drick nu din herres afskedsskål, det är hans vin i vattnet! sade
  ryttaren, framräckande stormhatten, med en anspelning på Götz, hvars
  färger den sårade bar.
  
  Stallmästaren tömde begärligt den blodiga drycken, drog en djup suck af
  lättnad och sade med en af rörelse darrande stämma:
  
  -- Säg mig ditt namn, kamrat, att jag må bedja ett _pater noster_ för
  dig.
  
  -- Tvi mig, om du får så mycket som en rutten rofva för ditt _pater
  noster_! genmälde ryttaren. Axelson heter jag, mig till heder och ingen
  skam, korporal vid lifregementet, om jag lefver i morgon. Har varit
  ridknekt hos en halfgalen fröken, som för närvarande är den stormäktiga
  drottning Kristina af Sverige. Hatten af, karl ... Jaså, du har hvarken
  hatt eller arm. Om det kan göra dig ett nöje, så tänker hon sätta din
  påfve i en hönsbur och din kejsare i ett glasskåp.
  
  -- Jag skall bedja för dig, kättare, jag skall strida med draken om din
  själ, svarade olyckskamraten. Men jag beder dig, tala icke så
  stormodigt. Min herre, fältmarskalken, kan höra dig. Han är död nu, hans
  kropp ligger i trasor därborta, men var aldrig säker, han går igen, han.
  Huru skulle ej han gå igen! Heliga Guds moder, så mycket, så mycket på
  samvetet, och ändå var det ett, ett, ett, mot hvilket allt annat var
  intet. Det var i Finland det, Axelson. Har du varit i Finland?
  
  -- Spike mig, om jag varit i det förhäxade landet, men nog har jag haft
  att göra med finntroll. Ett kände jag, och hon kunde flyga. Nå, hvad
  gjorde din herre i Finland? Var det ett äkta fähundsstreck, eller slog
  han bara ihjäl en karl för att ärfva honom? ... Aj, den fördömda
  blybiten sitter mig som en mara i ryggen.
  
  -- En präst, Axelson, en präst! Skicka mig en präst, jag har icke långt
  kvar, jag vill bikta! Aldrig har det kommit öfver mina läppar förut, men
  nu vill det fram, jag är evigt förlorad, om det ej nu kommer fram. Icke
  rådde jag för det; jag lydde ju hans befallning. Men det är så kallt,
  Axelson, jag fryser i själen, när jag tänker på huru vi ryckte af henne
  mårdskinnskappan och kastade henne så tunnklädd ut på de kalla
  drifvorna. Si, de fina kläderna hade vi tagit från henne förut, för dem
  hade den andra begär till, och så klädde vi henne i en fattig kjol och
  tröja, som vi köpte af fiskarefolket för att vi skulle resa säkre för
  röfvare, sade vi. Men mårdskinnskappan läto vi henne behålla, tilldess
  att vi kommo midt i skogen; då kastade vi henne ur släden ... Det var
  icke jag, det var icke jag, Axelson, det var den andra; hon var stark,
  hon. Jag körde ... hästarna stegrade sig ... aldrig har jag så piskat
  hästar förr, men de stegrade sig. Då måste jag ju se henne, där hon
  reste sig upp i snödrifvan och sade intet ord, endast såg på oss, såg på
  oss, såg på oss! Jesus Maria, hon var så vacker då; hon sken som en
  madonna för mina ögon, och så har jag sett henne hvar natt nu i nitton
  år. Hvar natt har hon kommit till mig, hvar natt har jag frågat henne:
  »Heliga Maria, är det du?» Och hvar natt har hon svarat: »Jag är hon,
  som du vid denna tid på natten lämnat öfvergifven i drifvan.» Då har där
  gått en kall kåre öfver min rygg, och jag har sagt till henne: »Lämna
  mig i fred, fråga min herre!» Det var ju icke jag, Axelson, det var icke
  jag ... Hvarför hafva de afhuggit min högra arm? Icke var det den armen,
  som utkastade henne, det var den, som piskade hästarna och körde ifrån
  henne bort i vinternatten ...
  
  Utmattad föll den sårade i en lång vanmakt.
  
  -- Kunde tro, att det var något gammalt bofstreck, mumlade Axelson
  trohjärtadt. Uh, det är kallt. Är det slut med honom, så har han gått
  dit, där han nog får värma sig. Gud hjälpe den stackaren; när allt
  kommer till boks, är det inte så helt med någon af oss. Tänk på dig
  själf, glada gosse, om du snart får svettas för alla dina dumma streck
  med östgötatöserna här i denna syndiga världen!
  
  Steg hördes på gångstigen, och ur skuggorna framträdde, åtföljd af sex
  soldater med bårar och lyktor, samme unge präst, som kort förut upptagit
  psalmen med skottarne. Petrus Luth hette han, numera fältpredikant vid
  det finska rytteriet. Han kunde icke bortsofva en natt, när han visste
  så många blöda, och gick ut i den kristliga kärlekens tjenst att trösta
  de döende och rädda de sårade, som möjligen ännu kunde vederfås.
  
  Den tysta skaran närmade sig, vägledd af Axelsons röst, och lyste på den
  fallne med lyktan.
  
  -- En af de våra, en svensk. Lyft honom varsamt på båren!
  
  Så varsamt kunde den sårade icke vidröras, att han ej gaf ett anskri af
  smärta. Men när man ville bortföra honom, sade han:
  
  -- Med förlof, är icke ers vördighet präst?
  
  -- Jag tjenar den herren, som helar kropp och själ, svarade
  fältpredikanten.
  
  -- Tack skall ni ha. Gör mig till folk, om ni kan, ers vördighet, och
  håller ej den usla lifshanken hop, så läs en bön för min fattiga själ.
  Jag vet hvart jag går, men här bredvid ligger en stackars papist, som
  lärer få badstugan varm för något dumt streck i Finland. Kastat en sjuk
  kvinna ur släden. Läs öfver honom först; han ropade nyss på prästen.
  
  Götz' svårt stympade stallmästare undersöktes och kvicknade till, när
  han vidrördes. En droppe vin på de brännande läpparna återgaf honom för
  en kort stund förmågan att tala. I det svaga månljuset föreställde han
  sig, att en biktfader af hans egen tro kommit att afhöra hans bikt.
  
  -- _Ave Maria, gratia plena, dominus tecum!_ började han.
  
  -- Min vän -- sade prästen, lutande sig öfver honom för att uppfatta de
  svaga, afbrutna orden -- har du något på ditt samvete, så fördölj det
  icke, ty din stund är nära, och din frälsare lefver!
  
  Den sårade samlade sina sista krafter för att fasthålla en redig
  tankegång.
  
  -- Hette Peltonen ... född i det lutherska kätteriet ... Estland ...
  sedan rättrogen katolik ... Feldmann ... Var tjugu år ... råkade i tvist
  med min broder om en yxa ... slog ihjäl honom på fältet ... rymde till
  grefve Mansfeld i Pommern ... kom till grefve Götz ... han stred då
  _mot_ kejsaren ... följde honom till Marienburg ... svenska kungen var
  där ... en rik jude lånade kungen pengar ... Min herre och judens dotter
  ... ungt folk ... hon nästan ett barn ... Grefven bortröfvade henne i
  skogen ... tog skatterna ... gick öfver till kejsaren ... förde judinnan
  med sig ... vigdes i Wittenberg ... luthersk präst, en judinna ... hvad
  skulle det hålla? ... ledsnade ... Feldmann, för henne tillbaka till
  juden! ... Thamar sade: hvad skulle vi föra henne dit? ... Hon har många
  skatter kvar ... Sade till grefvinnan: grefven är i Viborg ... Reste
  till Danzig ... hösten ... hafvet ... Finland ... vintern ... natten ...
  släden ... drifvan ... _Pater noster, qui es in cælis_ ...
  _sanctificetur nomen tuum_ ...
  
  En blodström forsade fram ur den sårades mun och tillslöt för alltid
  dessa läppar, som ljugit så mycket och dock fingo, till lön för sin
  sista sannfärdiga bekännelse, helga den Allsmäktiges namn.
  
  Petrus Luth uppläste den afbrutna bönen till slutet, gjorde korstecknet
  öfver den fallne påfvetjenaren och yttrade tankfull, medan hans knektar
  bortburo den ännu lefvande sårade:
  
  -- Den af oss, som icke syndat, må kasta första stenen på denne syndare.
  En gärning i mörkret har aldrig kommit till människors kunskap, och si,
  där ligga många år och ett helt lif emellan, men den gärningen måste
  engång komma i dagens ljus. Han tränger sig fram öfver våra döende
  läppar, han uppstår ur grafvarna för att anklaga oss inför Gud.
  Rättfärdige hämnare, hvilket ansvar och hvilken dom!
  
  I detta ögonblick syntes en jättelik skugga afteckna sig på skogshöjdens
  krön mot den månljusa horisonten i öster. Var det Götz' blodiga vålnad,
  eller var det ryttaren på den röda hästen, som hånleende betraktade sitt
  verk i dalarna?
  
  Långsamt grydde morgonen öfver denna förfärliga natt, som för så många
  sårade hade synts evighetslång. En del af desse olycklige blefvo nu
  uppsökte och förde till fältskärerne. De, som förmådde det, släpade sig
  själfva fram till förbindningsstället. Många förgingos utan omvårdnad.
  De lefvande och helbrägda hade annat att göra. Det var icke nog att
  vinna en seger; den skulle också begagnas. Fienden skulle förföljas så
  långt det var rådligt; ännu voro många fångar att taga, mycket byte att
  eröfra. Hvad skulle man företaga med de flera tusende kvinnor och barn,
  som åtföljt den slagna hären och ej hunnit rädda sig med dess spillror
  på flykten? Somliga fingo ett barmhärtigt brödstycke af de tagna
  förråden och drefvos därefter bort att tigga, stjäla eller dö af hunger
  i skogsbygderna. Andra öfversvämmade svenska lägret och bortjagades som
  herrelösa hundar. Åter andra sammanrotade sig i band vid utkanterna af
  lägret, plundrade hvad de öfverkommo, ertappades och nedhöggos af de
  förbittrade trupperna.
  
  Åt svenska hären förunnades endast en dags hvila. Befälet hade ett
  mödosamt arbete att samla sina skingrade leder, räkna, ordna, förpläga
  dem som ännu befunnos i stridbart skick, utdela nödiga order och fördela
  i rullorna de fångar, som voro villige att ingå i svensk tjenst. Deras
  antal var stort och uppgick till mer än hälften af fångarne. På detta
  sätt fyllde ofta en segrande här de luckor, som striden efterlämnat.
  Kriget hade uppfostrat skaror af legoknektar, som sålde sig åt den
  högstbjudande, lika godt hvem, endast där var att vinna sold och byte.
  Det stora flertalet af dem som utsögo det olyckliga Tyskland voro
  själfve tyskar. Svenskar och finnar sålde sig icke. Men legoknektarnes
  tallösa hop förstärktes af äfventyrare från alla Europas länder.
  
  Sedan Torstenson uppfyllt en segrares mest brådskande pligter, var hans
  första omsorg att uppsöka sin maka, som i går varit så nära att råka i
  kejserlig fångenskap. Han fann henne i bondgården bakom högkvarteret,
  upptagen af de sårades vård och förplägningen af ett talrikt följe. En
  fältherres gemål i fält måste vara beredd på mödor och faror. Hon hade
  på sin lott omsorgen om det familjelif, som så besynnerligt rörde sig
  vid arméernas sida, hvilket gaf henne med ett stort inflytande äfven
  många bekymmer. Hennes lägerplats var på engång ett lasarett, en
  bespisningsanstalt och ett litet hof, där hon regerade som en drottning,
  omgifven af en talrik betjening och officerarnes hustrur som uppvaktande
  kammarfruar. Fru Beata De la Gardie var ingen skönhet, som sin syster
  Sofi. Hennes porträtt i den svarta dräkten, prydd med ett band af hvita
  pärlor, kvarlämnar intrycket af en ordningsälskande, klok och beslutsam
  husmoder, hvars lugna blå ögon röja på samma gång mildhet och fasthet.
  
  -- Jag har en ung man att tacka för min befrielse och anbefaller honom i
  gunstig åtanke, yttrade fru Beata till sin gemål fältmarskalken efter
  det första återseendets frågor. -- Det var han som, i spetsen för
  trossbetjeningen, uppehöll fienden med sitt tappra försvar, tills hjälp
  hann anlända. Beklagligen är han sårad. Men hvar är han? fortfor hon,
  skådande kring sig i den stora, folkfyllda stugan.
  
  -- Han har gått ut att se om sin häst, svarade en blesserad trosskusk,
  som med möda uppreste sig i ett hörn af stugan.
  
  -- Gått ut? Med sådana sår! Kalla in honom!
  
  Den kallade kom. Det var en smärt yngling om aderton år, i hast
  förbunden och blek af blodförlust. Hans vänstra öga och högra hand voro
  betäckta af blodiga bindlar. Ofvanom det fria högra ögat syntes ett
  stort brunt ärr, liknande märket efter en hästsko.
  
  -- Ditt namn? frågade fältmarskalken, som tyckte sig hafva sett detta
  ärr engång förut.
  
  -- Benjamin Zevi, svarade ynglingen med nedslagna ögon.
  
  -- Att döma efter din dräkt, en jude?
  
  -- Ja.
  
  -- Jag har sett dig förut under ett annat namn och en annan dräkt.
  
  Allt blod, som den unge juden ännu hade kvar, rusade upp till hans
  kinder.
  
  -- Jag hette då Urban Niemand och hade äran utnämnas af ers excellens
  till sergeant vid nylänningarne efter andra slaget vid Breitenfeld.
  
  -- Hvad? Och nu jude?
  
  -- Jag var blind och fick afsked. Min morfar är jude. Han sände mig på
  en beskickning till Prag, när vi oförväntadt stötte på fiender och
  nödgades söka skydd hos svenska trossen.
  
  -- Skada! Det hade kunnat blifva något af dig. Du stred med Slange vid
  Breitenfeld, och nu säges du hafva förhållit dig tappert i går. Begär en
  ynnest af mig!
  
  Ynglingen störtade till hans fötter.
  
  -- O, ers excellens, gif mig igen min grad, låt mig dö för er!
  
  -- Han talar i feberyrsel! anmärkte en ung adelig jungfru, som steg fram
  ur folkhopen och vördnadsfullt hälsade fältmarskalken.
  
  Jungfru Hagar Ryning var honom icke obekant; hon hade följt hans maka
  från Sverige öfver till Holstein, delat hennes resor och mödor, vunnit
  hennes och fältmarskalkens ynnest som en alltid klok, rådig och frimodig
  följeslagarinna under fältlifvets många besvärligheter. Fru Beata hade
  utbedt sig detta välbehöfliga sällskap af sin syster, presidenten Kurcks
  gemål, fru Sofi De la Gardie, och denna åter hade sina skäl att utverka
  ett samtycke till resan af riksrådinnan Ryning på Riseberga. Det hade
  kostat presidentskan ej liten möda och öfvertalningskonst att härtill
  förmå en så fredlig och praktisk husmoder som frun på Riseberga, men
  hvad förmår ej en omtänksam mor, som vill försäkra sig om en bortflydd
  son? Hagars trolofvade, Gustaf Kurck, hade i kriget glömt både moder och
  fästmö. Flamman vid nitton år hade hastigt förkolnat, och fästmön
  utsändes för att tända den åter. Fåfänga omsorger! Gustaf Kurck stred
  icke i Torstensons här, hans trolofvade tog ej ett steg för att uppsöka
  honom. För en älskare fanns ingen plats i Hagars hjärta.
  
  Den forne sergeanten Urban Niemand, numera judeagenten Benjamin Zevi,
  stirrade på sin tvillingssyster som på en synvilla. De hade icke
  återsett hvarandra sedan i Stockholm för två år sedan, och ingen af dem
  hade väntat finna den andra här. Hagar uppfattade ögonblickligt
  situationen. Att röja sin skyldskap med denne unge jude hade varit att
  aflyfta slöjan öfver hennes förflutna lif; det hade varit att åter
  ifrågasätta det nya namn, som gaf henne ett fäste i lifvet och om hvars
  tillkomst ingen här visste annat, än att Ryning adopterat en anförvant
  till familjen Kurck.
  
  -- Jag talar icke i yrsel, jag har stridt i Neunburg, vid Breitenfeld
  och mot elden i Stockholms slott; jag kan strida ännu för drottning
  Kristina, utbrast den sårade häftigt, med en harmfull blick på den
  okända, som så förunderligt liknade hans syster Hagar.
  
  -- Ditt vänstra öga är utslaget, du har förlorat två fingrar af din
  högra hand. Begär en annan belöning; du kan icke strida mer! yttrade fru
  Beata De la Gardie medlidsamt.
  
  -- Jag har ett öga och tre fingrar kvar, var det stolta svaret.
  
  Fältmarskalken betraktade honom med en vacker blick.
  
  -- Min gemåls befrielse har kostat hären en tapper soldat. Gå till
  fältskärn, min son; du behöfver honom. Kom åter, när dina sår äro läkta;
  jag skall hafva dig i åtanke.
  
  Ynglingen bortleddes, vanmäktig af blodförlust. Hans halfslocknade blick
  dröjde ännu vid Hagar.
  
  -- Är det hon? sade han tyst vid sig själf.
  
  Hade han kunnat skåda in genom systerns lugna, kalla blick, skulle han
  upptäckt andra känslor. Hon var en af de tre, som ej kände kärleken, ej
  kunde försaka sig själf, ej uppoffra sig för en annan, men hon hade lärt
  sig att gråta invärtes.
  
  Fältmarskalken hade blott få minuter att offra på detta besök och satt
  åter till häst, när Hagar Ryning bad honom tillåta ett hastigt ord.
  
  -- Hvad är det? Var kort!
  
  -- Eders excellens täcktes bevilja den unge mannen ett ynnestbevis. Han
  är dotterson och arftagare till den rike Ruben Zevi i Regensburg. Han
  skall anse sig kungligt belönad, om ers excellens beviljar honom ett
  skyddsbref för hans morfaders hus, när svenska hären inrycker i
  Regensburg.
  
  Torstenson eftersinnade.
  
  -- Hvad? Ruben Zevi? Mina knektar lära ej tacka mig, när de gå miste om
  ett så fett byte, men jag har gifvit mitt ord; se här!
  
  Och han räckte den unga flickan ett i hast påtecknadt blad ur ett litet
  plånhäfte, som han ständigt bar under kyllern för att hafva till hands
  vid en skyndsam skriftlig order. Nästa ögonblick galopperade han bort
  till en annan del af det vidsträckta slagfältet.
  
  
  
  
                  4. En fältflamma och ett fältlasarett.
  
  
               Oförstörbar ... född till makten, som jag och den tredje.
  
  Det gör mig ondt om den unge juden, sade fru Beata De la Gardie till
  Hagar Ryning, när de åter befunno sig i stugans tarfliga kammare,
  hvilken nu beboddes af makan till honom, som besegrat en kejsare. -- Se
  till, att han vårdas väl! Du kände hans familjeförhållanden?
  
  -- Jag skall besöka honom hos fältskärn. För två eller tre år sedan såg
  jag honom i Stockholm. Hans morfader Ruben Zevi besökte presidenten
  Kurck.
  
  -- Hvem är denne Ruben Zevi, för hvilken du begärde ett skyddsbref?
  
  -- Judarnes konung i vår tid, ers nåd, eller det som måhända är mer:
  konungarnes jude. Utan honom, utan hans guld, kan ingen armé rycka i
  fält, ingen furste i Europa hoppas en framgång. Hans ord gäller mera än
  kejsarens, mera än påfvens; det öppnar alla fästningars portar, det
  hvässer eller förslöar alla svärd. Han kunde tvinga detta olyckliga krig
  att upphöra i morgon och diktera i öfvermorgon en allmän fred, om han
  ville det. Men han vill det icke, jag vet ej hvarför.
  
  -- Det är icke möjligt! Det vore att förnedra snillet och tapperheten,
  det vore att lägga världen i guldkedjor!
  
  -- Ers nåd har rätt, och likväl är det så. Eder ärorike gemål skall vara
  den förste att intyga det. Hans snille och tapperhet förmå allt, blott
  icke att göra guld. Påminner sig ers nåd huru en så stor fältherre
  nödgades 1641 i November och December ligga två månader overksam vid
  Winsen i Lüneburg?
  
  -- Jag påminner mig det. De weimarska trupperna öfvergåfvo hären.
  
  -- Och weimarska trupperna öfvergåfvo hären för att de ej utfingo sin
  sold. Ruben Zevi sände sitt guld, och eder store gemål gick till nya
  segrar.
  
  -- Och om så vore? Hos upphöjda själar finnes likväl någonting, som icke
  är falt: pligt, heder, fosterland. Jag vill ej höra mera om köpta
  segrar. Desse judar tro sig kunna köpa allt, och de förstå ej, att ett
  folk växer till storhet, icke genom deras guld, men genom dygder och
  mannamod. Låt oss återgå till de sårade! Gör i ordning nya bindlar och
  nytt charpie! Jag går förut och väntar dig med förbindningsmedlen.
  
  Medan Hagar var sysselsatt med dessa anordningar, hörde hon utanför i
  stugan högljudda röster. Det var pfalzgrefven Carl Gustaf, som under sin
  ridt mellan truppafdelningarna nalkats bondgården och begagnat
  tillfället att, äfven han, efterfråga huru fältherrens gemål befann sig
  efter gårdagens äfventyr. Dörren stod halföppen, Hagar kunde höra
  pfalzgrefvens skämt med officerarnes fruar. Han var i dag så uppsluppet
  glad, som ju en ung officer måste vara dagen efter en seger. Han
  berättade för hvem som ville höra honom de befängdaste uppträden från
  gårdagens strid. Kriget och faran tycktes för honom vara en lustbarhet.
  Ingen kunde af hans beskrifning ana, att striden varit så blodigt het,
  att han lika ofta slagits för lifvet som för segern, att de fleste
  officerarne vid hans regemente blifvit skjutne och att han själf blott
  genom ett underverk sparats för Sveriges framtid. Han anhöll skrattande
  om en sax för att jämna sitt långa hår, som på högra sidan blifvit
  konstskickligt afskuret af en kula, eller om nål och tråd för att hopsy
  hålet i sin genomskjutna hatt, emedan hans fältskräddare tyvärr dugde
  lika litet till hattmakare, som till hårfrisör. Men han omtalade icke
  det tredje kulhålet i sin lifrock under harneskets armveck eller den
  fjärde kulan, som trängt genom lifrocken ända till skjortan och gjort en
  blånad i hullet, utan att där kvarlämna ens en blödande rispa. Hans
  munterhet gällde desse Götziske blodsugare, som stoppat sina fickor
  fulla med kopparslantar, korfvar och helgonbilder, röfvade från deras
  egne landsmän; desse mähriske bonddrängar, som kastat sig till marken
  och låtsat vara döde, men började nysa af krutröken; desse sachsare, som
  tappat stigbyglarna under flykten och hängde som maltpåsar vid hästens
  man; denne finnpojke, som envisades att hala en kanon öfver bäcken med
  den framgång, att både han och kanonen blefvo kvarsittande i dyn. Men --
  tillade den unge öfversten med en lätt anspelning på egna svikna
  förhoppningar -- hvarför skulle Hatzfeld förlita sig på en kvinnas
  löften?
  
  Hagar hade ej varit flicka och nitton år, om hon motstått frestelsen att
  kasta en förstulen blick på denne unge hjälte, som så litet tycktes akta
  faran och döden. Pfalzgrefven Carl Gustaf var då tjugutre år, till
  växten snarare under än öfver medellängd, icke den korpulente herre, som
  senare porträtter afbilda, snarare smärt och vig, liflig och rörlig; hyn
  mörklagd; svart, långt hår, som nedföll öfver de breda skuldrorna;
  kloka, djärfva blå ögon, buktig örnnäsa, framstående grof haka och stor
  mun, hvars beslutsamma, något tjocka läppar beskuggades af mycket smala
  mustascher, medan kinderna voro slätrakade enligt tidens bruk. Sådan
  finnes han afbildad i Gripsholm på sin starka, bruna häst under slaget
  vid Jankowitz, i gul-kyller med blått skärp och hvit hattplym. Af
  fursten eller hofmannen såg man knappt något mer än den obesvärade
  hållningen. Man tyckte sig se en löjtnants fria sätt på en visit hos
  damer, där han vet sig vara gärna sedd och är viss att behaga.
  
  Äfven pfalzgrefvens tid var i dag knappt utmätt, men han hade
  varseblifvit Hagar och inträdde i hennes kammare med den förtrolighet,
  som gemensamma faror och mödor alstra under ett fälttåg. Han hade ju
  tillbragt mången ledig kväll på en tillfällig rast hos fältmarskalken
  och dennes gemål. Den unga intelligenta för detta bokvårderskan hos
  drottning Kristina var en förströelse, så god som en annan, efter det
  beständiga vapenskramlet och kurlänningarnes dryckeslag.
  
  Det hade roat honom, själf lärd, att gyckla med jungfru Rynings lärdom
  och icke minst att erfara mera, än han visste förut, om insidorna af
  drottningens karakter och enskilda lif, sedan hon blifvit en vuxen
  ungmö. Men låg där under hans skenbart oförställda frågor en god del
  diplomatisk slughet, så voro svaren ej mindre försiktiga. Hagar Ryning
  hade icke låtit aflocka sig mer, än hon själf fann rådligt, och därmed
  hade deras förtroliga meddelanden fått likhet med ett schackspel, i
  hvilket drottningens person var den dominerande insatsen. En för detta
  hofjungfru måste ju veta huru betydelsefullt just detta ämne var för den
  unge pfalzgrefven. Hon behandlade det med en världsdams fina takt, men
  det roade henne att genomskåda frågornas afsikt och gäcka den högborne
  friarens spioneri, än med ett hopp att vara ihågkommen och älskad, än
  med antydningar om drottningens ofta yttrade afsky för giftermål.
  Följden blef en förtrolighet, som sällan uteblifver, när två unga
  kvickhufvuden munhuggas om en tredje, hvilken står öfver dem båda. Hagar
  Ryning hade blifvit en oumbärlig tändsticka i en tjugutreårig krigares
  fältlif på lediga stunder och skulle hafva blifvit mer, om ej hennes
  stolthet varit fullt jämförlig med hans.
  
  -- Hvad menar han? sade hon stundom till sig själf. -- Den lille
  pfalzgrefven må icke tro, att jag nedlåter mig till att vara hans
  rodocka.
  
  -- Se här hvad jag söker! yttrade lätt den unge fursten vid inträdet i
  kammaren. -- Er sax, jungfru Ryning. Vill ni ej göra mig tjensten att
  jämna mitt hår här vid högra örat? ... Nej, kom mig icke för nära! Ni är
  farligare än en kula.
  
  Hagar tog saxen och utjämnade skrattande stället, som anvisats henne,
  där kulan afskurit en lock så hvasst, att en sax ej kunnat klippa
  hvassare. En lång, svart lock, närmast till kulans offer, föll ljudlöst
  till golfvet. Hagar upptog den fallna hårlocken och sade:
  
  -- Jag tackar eders furstliga nåde för ett minne af den tappraste soldat
  i hennes majestäts här. Lofva mig att bevilja en bön, när jag framvisar
  denna lock och eders furstliga nåde är konung af Sverige.
  
  -- Hvad? Så ung och redan en häxa, som spår?
  
  -- Jag är född finska, ers nåd.
  
  -- Nej, så egennyttig hade jag ej trott eder vara, jungfru Ryning. Hvad
  lofvar ni då i utbyte åt mig?
  
  -- Att åter klippa ers nådes hår, när nästa kula tagit en bit af örat.
  
  -- Jag tackar för äran. Den andra spådomen var icke fullt så god som den
  första. Men kom med ert byte, när ni behöfver mig, och jag skall göra
  hvad jag förmår för att utverka hos hennes majestät åt eder titeln af
  kunglig hårfrisös. Auf Wiedersehen till nästa seger! Mig hedrar ni med
  eder sax, men andra torde behöfva edra bindlar.
  
  Officersfruarna hade lyssnande samlats vid dörren. En nästan omärklig,
  fin blinkning åtföljde afskedsorden. Hagar vände sig harmfull bort; hon
  tyckte icke om dessa blinkningar.
  
  En timme därefter var Hagar hos fältskärn. Han anträffades svettig och
  blodig uppöfver armarna; hvad han ej själf medhann fingo hans
  barberaregesäller uträtta så godt de förstodo. De sårade lågo i långa
  rader på halm, dels i ett stall, dels i tält, dels på den frusna,
  blodiga marken. Juden Zevi hade fått plats i ett tält, så upptaget af
  femton eller tjugu andre sårade, att Hagar måste bana sig väg öfver dem
  till det hörn man anvisat henne. Hon satte sig på marken och lutade sig
  öfver sin broder. Benjamin hade sofvit och kände sig så vederkvickt, att
  han ville gå ut att se efter sin häst.
  
  -- De stjäla min Jehu, klagade han.
  
  -- Stilla, Benjamin. Var icke en narr, jag skall taga vård om din Jehu.
  Känner du mig?
  
  Ynglingen sökte att urskilja hennes drag i tältets halfdager.
  
  -- Ja, det var du, som sade till fältmarskalken: han talar i feberyrsel!
  Du kan icke vara Hagar, du.
  
  -- Se nogare på mig! Hvarför skulle jag ej vara din syster? I hela vida
  världen har du ingen trognare vän.
  
  -- Jo, jag har.
  
  -- Du är ett barn. Försök vara man. Krigare kan du ej mera vara. Med ett
  öga och en hand blir du aldrig mer införd i någon mönsterrulla. Men --
  och hon lutade sig mot hans öra för att ej höras af omgifningen -- jag
  skall säga dig något bättre. Du skall blifva helbrägda, Benjamin. Du
  skall än en gång blifva stark och frisk. Du är oförstörbar intill
  stjärnornas stund. Stjärnan vill icke, att du skall strida i fält.
  Därför skickar hon dig sår efter sår, som hon åter läker. Du låg under
  jorden som död vid Neunburg, och se, du blef åter lefvande. Du låg
  krossad vid Breitenfeld under en död häst, och kort därefter red du till
  Stockholm. Där låg du så bränd i Stockholms slott, att ingen velat gifva
  ett öre för en så usel trasa som du, och några veckor därefter reste du
  öfver haf och land kring Europa. Läkarne sade dig vara obotligt blind,
  och fick du icke din syn? Jag vet ej alla de faror du sedan undkommit,
  men jag vet, att du ej tagit någon lärdom af stjärnornas varningar. Åter
  finner jag dig lemlästad så svårt, att hvilken annan som helst ej mer
  skulle uppstå från detta läger, men du skall stå upp, du, och återfå
  hälsa och kraft, ty mot ditt lif äro elementer och människor vanmäktiga.
  Dig dödar ingen, förrän stjärnornas stund är kommen. Märk nu hvad jag
  säger dig. Huru länge tror du att ödet eller stjärnorna skola fördraga
  ditt trots? Hvem har sagt dig, att ej deras stund kommer förr än den
  skulle komma, till straff för ditt öfvermod? Och när den kommer,
  behöfvas ej mera kulor och svärd. Vore du ock en Simson i styrka, skall
  du stupa då för en osynlig hand, en fjäderlätt vindpust, ett barns
  andedräkt. Kasta bort svärdet, Benjamin, och du skall blifva en stor, en
  mäktig man, ty till makt är du född, som jag och den tredje!
  
  -- Gif mig åter mitt öga! Gif mig åter min högra hand, och kanske skall
  jag tro dig! suckade ynglingen bittert.
  
  -- Om jag kunde gifva dig dem, skulle jag nästa gång åter finna dig
  eländig och stympad i någon vrå af ett slagfält. Förstår du då icke, att
  stjärnorna tvinga dig in på en annan bana? Öga och hand kan jag icke
  gifva dig, men jag kan anvisa dig till det, som bättre är, till ditt
  goda hufvud. Ja, jag vet hvad du svarar: du har icke lärt något, du. Du
  har uppvuxit bland råa soldater och förstår ingenting annat än rida och
  slåss. Men vid nitton år har man ännu en lång lärotid. Du är snabbfyndig
  och läraktig. Lär dig räkna, Benjamin, och du skall räkna konungarne
  bland dina undersåtar.
  
  -- Spara dina stora ord. Alla dagar får jag höra samma läxa af Rachel,
  men jag kan icke med det. Jag duger icke till mäklare; det är mig ledare
  än att ligga mitt halfva lif i sjukstugor.
  
  -- Hvem är Rachel?
  
  -- Rachel? Min trolofvade, för hvilken jag tjenar i sju år. Vet du icke
  det?
  
  -- Så? Det var många år för en oviss lön. Var då stadig. Jag vill
  minnas, att vår morfader bestämt henne till sin arftagerska, innan han
  kände oss. Förstår du då icke, att världen ligger för dina fötter, om du
  vill utsträcka din hand och taga dess tyglar? Därtill behöfves ej mer än
  tre fingrar, blott hufvudet vill.
  
  -- Bryr jag mig om dina penningar? Skulle jag sälja mig?
  
  -- Jag säljer mig lika litet som du. Men det finns två sätt att umgås
  med penningar: det ena att samla, det andra att gifva ut. Vår morfader
  förstår det första, vi det andra.
  
  -- Det finns ännu ett tredje sätt, säger morfar: det att bevara.
  
  -- Sade jag icke, att du är läraktig? Nåväl: lär dig räkna för att
  bevara, men gif ut för att herska! Tjena i dag för att befalla i morgon!
  När du tjenat sju år för Rachel, skall du vara världens herre.
  
  -- Och du, Hagar, och du? utbrast den lätt ledde och lätt hänförde
  ynglingen, anslagen, som systern, af allt storartadt.
  
  -- Jag skall tvinga drottning Kristina att kalla mig sin jämlike,
  hviskade Hagar så sakta, att det susade fram som en tanke, uttalad i
  drömmen.
  
  Hon stod upp för att gå, när hon tätt framför sig i tältet varseblef en
  ung präst, som utdelade nattvarden åt en döende. Han stod i vägen, hon
  fann ingen utgång och kunde ej störa detta rörande afsked till ett
  flyende människolif. Hon förblef stående och betraktade prästen. Ett
  minne från längesedan förflutna barndomsdagar vaknade i hennes själ.
  
  -- Det är Petrus Luth, sade hon till sig själf.
  
  När den unge andlige läst välsignelsen öfver honom, som snart skulle stå
  utom området för allt världens kif, såg han upp. I hans blick dröjde
  ännu denna fuktiga, öfverjordiska glans, på hvilken man igenkänner ett
  öga som skådat in i evigheten. Han såg ingen omkring sig, han var ännu
  frånvarande på de dunkla gränsmarkerna mellan lifvet och döden. Hagar
  måste passera så tätt förbi honom, att hon vidrörde hans arm. Han
  vaknade till besinning, gaf rum, utan att igenkänna henne, och följde
  henne ur tältet.
  
  -- Magister Luth! sade hon och vände sig om.
  
  Han hade varit en herretjenare, han som andra unga präster, hvilka
  berodde af patroners gunst. Nu hade han i fält lärt sig att tjena herren
  öfver lif och död, men besvarade af gammal vana den förnäma främmande
  jungfruns tilltal med en djup bugning.
  
  -- Hvem är jag? sade Hagar gladt.
  
  -- Undskyll ... jag känner icke ... jag har sett så många döda och
  lefvande.
  
  -- Två gånger två är fyra, två gånger tre är sex ... hufvudstaden i
  Sverige är Stockholm, hufvudstaden i Frankrike är Paris ... Hannibal
  slog romarne vid Cannæ, och kejsar Domitianus hade i flugefångande sin
  lust, uppramlade Hagar ett barns slabbrande läxor från den tid hon lärde
  räknekonst, geografi och historia för Petrus Luth.
  
  -- Hvad? -- sade den forne informatorn från Lydik Larssons dagar --
  aldrig kan det vara lilla Hagar?
  
  -- Något ditåt, käre magister. Vore ni Cannabis, skulle jag deklinera
  för er: nominativus _mensa_, genitivus _mensæ_, dativus _mensæ_ ... Ni
  ser, att jag ej varit oläraktig. Det är er jag har att tacka för
  _början_. Slutet står skrifvet i »himmelens trappor».
  
  -- Början och slut stå båda skrifna i Herrens hand, jungfru Hagar. Jag
  är hjärteligen glad att se eder åter. Ni var förunderligen begåfvad af
  Herren för all mänsklig lärdom. Har ni ock brukat hans gåfvor rätt i
  andeliga ting? Är ni ett Guds barn, jungfru Hagar?
  
  -- Jag har läst biskop Erikssons postilla och gått i skriftskola med
  jungfrurna Kurck, svarade Hagar undvikande. Men ni skall berätta mig
  något om er och huru jag finner min snälle, fredlige lärare, som alltid
  var så god mot mig, här i detta förskräckliga krigsbullret. Ni skall
  besöka mig hos fru Beata De la Gardie vid nästa lägerplats, efter vi
  lära uppbryta härifrån redan i morgon.
  
  -- Ack, kära jungfru, jag trodde också en tid, att en kristen hade nog
  af att läsa bibeln och kunna postillor utantill, men lifvet och döden ha
  lärt mig annat. Kristne finnas ju, Gudilof, äfven bland oss, men vill ni
  lära er att dö för er tro, så gå till de skotske covenanterne. Akta
  intet därpå, att de predika Calvins läror! Reformerte, lutheraner eller
  katoliker, Herren pröfvar oss alla. Jag biktade i natt en papist ... han
  hade begått en ogärning i Finland ... han hade kastat en stackars kvinna
  ur släden i drifvan om vinternatten ... Gud förbarme sig, vi äro alle
  missgärningsmän.
  
  -- Hvad säger magistern? Han hade kastat en kvinna ur släden? I Finland?
  Väl icke för många år sedan?
  
  -- Jag tror han sade för många år sedan. En judinna, om jag förstod
  honom rätt. Men, kära jungfru, låtom oss tänka på våra egna själar. Vi
  skola alla stå till räkenskap inför hjärterannsakaren.
  
  -- Magister Luth, vill ni göra mig den tjensten att anteckna eller låta
  mig anteckna papistens bekännelse? Är han död?
  
  -- Han är död. Det är icke lofligt att omtala hvad en döende bekänt
  under biktens insegel.
  
  -- Är ni katolik? Är bikten ett sakrament? Och om nu misstanken för en
  ogärning faller på oskyldiga lefvande, är det icke er pligt att fria dem
  med den dödes bekännelse?
  
  -- Ni torde ha rätt, jungfru Hagar. Ni var alltid så klok i världsliga
  ting. Jag skall anteckna bekännelsen. Men hvad rör den eder?
  
  -- Ja, säg! Vet ni Guds vägar? Kan ni följa de lönliga trådar, med
  hvilka en missgärning drages ur nattens mörker? Gif mig berättelsen. Ni
  torde få höra mera därom.
  
  -- Tror ni? Ja, tro på den rättfärdige Herrens Guds vägar! I denna kväll
  får ni papperet, bestyrkt med min underskrift. Bruka det till Guds ära!
  Det rinner mig i hågen, att döden tog ordet från uslingen där på fältet.
  En sårad af lifregementet, Axelson, låg bredvid den döde och hade hört
  honom tala, förrän jag kom. Axelson fördes till byn Wotitz.
  
  -- Tack, tack! Glöm ej att uppsöka mig. Wotitz, säger ni? Axelson? Gud
  beskydde eder.
  
  -- Och er, jungfru Hagar! Herren har fört eder så långt ut bland
  ondskans makter, för att visa eder vägen till Kristi kärlek.
  
  Några ögonblick därefter satt Hagar till häst och galopperade, åtföljd
  af en tjenare, till byn Wotitz.
  
  
  
  
                        5. Hjärta och statskonst.
  
  
                                                  Vet du hvad kärlek är?
  
  Om man får tro almanackan -- och almanackor hade man i Sverige sedan
  Sigfrid Aronus -- bär Mars månad ett janusansikte. Vakthafvande på
  gränsen mellan vinter och vår, kan årstidernas krigsgud ömsom rasa i
  stormar och snöyra, ömsom le med det blidaste solskenslöje. Och när han
  ler, är han förtjusande som en vår i sin linda. Vinterns rimfrost strör
  ännu sina pärlor öfver hans ljusa lockar, lätt snötäckta isar binda
  vattenspeglarna och töa för middagssolen; här och där låta flödvattnen
  ana en börjande sjö, lärkans första drillar hälsas af ung och gammal,
  luften är genomskinligt klar som en hoppets blick in i det oändliga, och
  genom hela den strålande naturen andas en fläkt af vaknande lif. Mars är
  ett barn, som profvar sin kraft på att vända en tung dörr, hänger sig
  jublande fast vid låset och svänger med dörren.
  
  En sådan solig dag i början af Mars 1645, strax efter middagsmåltiden,
  åkte drottning Kristina utåt Ladugårdslandet. Hon var nu fullmyndig
  regerande drottning, ej mer under fru Beata Oxenstjernas besvärliga
  omvårdnad. Denna högättade fru var ej mindre lycklig, än sin svårstyrda
  myndling, att känna sig fri. Hon bör icke försvinna ur denna berättelse
  utan det rättvisa erkännande, att hon, med all sin häftighet och sina
  fördomar, dock var en rättänkande, pligttrogen väktarinna på samhällets
  höjder.
  
  Drottningen red icke denna gång, som hennes vana var; hon hade förkylt
  sig under en ridt några dagar förut, hade pliktat med ett af sina
  vanliga korta, men häftiga illamåenden och tvangs nu af nödig
  försiktighet att åka i en af dessa konstigt utsirade täckta slädar,
  hvilka ännu förvaras från hennes tid i vår tids rustkamrar. Släden hade
  öppna fönster på sidorna. Vid drottningens sida satt furstinnan Marie
  Eufrosyne, två lakejer stodo bakpå släden, och på hvardera sidan redo
  fyra unge adelsmän, anförde till höger af den nyligen utnämnde öfversten
  för lifgardet, grefve Magnus De la Gardie.
  
  Tid efter annan växlade drottningen ett ord med denne ståtlige kavaljer,
  hvilken då böjde sig så djupt ned ur sadeln, som hade han velat uppfånga
  sin kungliga herskarinnas andedräkt. Men denna gång fick grefve Magnus
  nöja sig med flyktiga afbrott i ett lifligt samtal mellan drottningen
  och furstinnan inom täckslädens väggar.
  
  Slädföret var ännu godt, ehuru på öppna platser angripet af dagmejan.
  Torg, gator, palatser, rimfrostiga parker, tjusande landskap och
  bländande hvita isar ilade förbi vid hästarnas snabba traf, utan att
  tillvinna sig någon uppmärksamhet. Hade ej stundom en frisk fläkt af
  marsluften inträngt genom slädfönstren, kunde man tro, att dessa höga
  personer företagit en utfärd blott för att finna en plats, där de voro
  säkra för lyssnare.
  
  -- Han där, rider han icke bra? började drottningen. Jag såg i min
  barndom Sveriges berömdaste ryttare Åke Tott rida. Å ja, hans skola var
  troligen mönstergiltig, när en skvadron hugger in på en infanterikolonn,
  men hvilken elefant vid sidan af honom där! Hur behagar dig grefve
  Magnus? Har du sett en svensk kavaljer, som kan mäta sig med honom på
  rännarebanan?
  
  -- Jag känner honom så litet, svarade Marie Eufrosyne undvikande.
  
  -- Marie, om du vore några år yngre och jag vore din mor, skulle jag
  gifva dig ris för osanning. Skulle två så vackra ögon ha varit blinda
  för en riddare, som egnat dig sin beundran ända sedan han stafvade
  Cornelius Nepos i Upsala? Eller skulle du ännu förvara en skolflickas
  ömma låga för den lille uppnäste grefven af Nassau? Marie, jag tillstår,
  att jag tviflar på din uppriktighet, men ännu mer på din smak.
  
  -- Minns du, Kristine, hvad du lofvade mig en afton vid Gripsholm?
  
  -- Du bad mig tro på din brors känslor, rätt som en bonde tror på
  katekesen. Nå, har jag icke trott, att en hök är så menlös som en
  kuttrande turturdufva? Hvad har detta att skaffa med en tysk trubbnäsa?
  
  -- Du lofvade mig, att ej vara emot grefven af Nassau.
  
  -- Jag lofvade, tror jag, att tålmodigt höra en suckande Chloë. Det är
  ju fjolgammal snö, det där. Nu smälter snön, guldvifvan väntas,
  kålfjäriln skall innan kort krypa ur puppan. Hvad säger du, Marie, om en
  ny friare ... den ypperste unge ädling i Sverige?
  
  -- Förlåt mig, jag hade trott, att Carl Gustaf förtjenade denna
  hederstitel af drottningen.
  
  -- Nå, näst Carl Gustaf, låt oss ej träta därom. Kort sagdt, hvad säger
  du om ett parti med en ung grefve, som kan träda lille Nassau genom ett
  synålsöga?
  
  Marie Eufrosynes rodnad tog färgen af drottningens röda bandrosett, när
  hon frågade, om isarna voro att lita på, ty man åkte just nu öfver
  Brunnsviken. Kristina skrattade.
  
  -- Torstenson skulle törhända betänka sig, innan han riskerade sitt
  artilleri på viken, men hvad äro hans kanoner mot dina fruktansvärda
  ögon, min blyga kusin? Du har nedskjutit en af rikets hufvudfästningar;
  han stryker sin flagg på nåd och onåd. Hvilken lycka, att vi ej
  explodera på isen! _Enfin_ ... grefve Magnus begär din hand.
  
  -- Jag trodde ej, att du skulle akta ditt kungliga blod i pfalziska
  huset så lågt, svarade förtrytsamt den unga furstinnan efter en förlägen
  paus. -- Du afslår en suverän furste och bjuder mig en af dina knektar.
  
  Åter skrattade Kristina och såg ut genom fönstret.
  
  -- Sakta farten, öfverste! Vi köra i galopp utför backen, och här är en
  stjälpa.
  
  Farten saktades, men icke drottningens ohejdade munterhet, för hvilken
  hennes kusiner voro de närmaste offren.
  
  -- Mitt kungliga blod! utropade hon. Min farfars mor hette Leijonhufvud,
  hans stjufmor Stenbock. Konung Johan gifte sig med en Bjelke och konung
  Erik med en piga. Mesallianser äro ärftliga i vår släkt. Behöfver du
  flera föredömen? Nåväl, för att göra dig ett nöje, skall jag gifta mig
  med ... låt se, med Apollo! Han är visserligen en gud, men detroniserad
  ... Ingen skomakare skulle gifva honom kredit på ett par nya koturner.
  Är det nog? Anstår nu en svensk adelsman ditt kungliga blod?
  
  -- Jag bönfaller, Kristine, tala icke mera därom!
  
  -- Men det är just därom vi skulle tala. Vet du hvad Ebba hört af
  kammarpigorna? Ja, jag medgifver, det är inte tillständigt att lyssna på
  pigskvaller, men det är därmed som med de stora snäckorna. Man lägger
  örat till, och man hör luften bikta. Folket undrar hvarför jag är så
  blid emot grefve Magnus. Det faller ingen i hågen, att han ju kunde
  förtjena det ... att han är äldste son till en af rikets högst förtjente
  män och min faders ungdomskäresta ... att han själf är det svenska
  ridderskapets ära och prydnad, eller att jag, hans drottning, vill i
  hans person hedra både ärfda och förvärfda utmärkta egenskaper. Allt
  detta går inte i vår svenske Per Jönsson. Det måste finnas ett annat
  skäl, och hvad kan detta annat vara, än att jag vill gifta mig med honom
  ... med den samme grefve Magnus, som min nådiga fränka anser alltför
  nedrigt boren för hennes kungliga blod! Nå, Marie, hvad säger du om
  denna sedelärande fabel?
  
  -- Enfaldigt skvaller!
  
  -- Tror du? Men om jag i min hjärtekammare skulle tänka därpå? _Vox
  populi vox Dei._ Folkets röst Guds röst. Grefven är en vacker karl ...
  så nobel, så elegant, så ridderlig i sina tänkesätt och hela sin
  hållning. Tror du inte, att han skulle blifva en värdig gemål åt
  Sveriges drottning? Och är jag inte suverän öfver min hand såväl som
  öfver mitt hjärta?
  
  -- Kristine, du förskräcker mig. Den värdigaste, den trognaste, den
  tappraste af alla furstar blöder för dig på slagfälten. Du ser honom
  förtäras af ett svikande hopp, och du skulle föredraga en lycksökare,
  hvars mod aldrig blifvit pröfvadt utom rännarebanan.
  
  -- _Oratio panegyrica pro domo!_ Ett loftal för husets bästa. Skada, att
  du ej talar latin; ditt tal borde tryckas. Mitt tal är kortare. En De la
  Gardie är inte nog högättad för dig. Således är jag tvungen att
  förbättra hans franska blod och upphöja honom till min sida ... Grefve
  Magnus! Vi blifva sittande i sanden. Låt hålla i backen!
  
  Slädmedarna gnisslade mot grus och stenar, där de körde upp från isen
  till gatan vid Nybroviken. Drottningen steg ur och vadade i slask uppför
  backen, gycklande öfver sina kavaljerers förvåning och Marie Eufrosynes
  rädda steg mellan vattengölarna. När de höga damerna ånyo befunno sig i
  släden, återtogs samtalsämnet. Den unga furstinnan betraktade häpen sin
  kungliga kusin, oviss om hon borde taga hennes nyss yttrade hot för
  skämt eller allvar. Slutligen brast hon i tårar. Grefven af Nassau satt
  icke sadelfastare i hennes hjärta, än att en välriktad lans kunde kasta
  honom ur sadeln. En rik De la Gardie kunde möjligen täfla med honom om
  en fattig furstinna. Och att med Carl Gustafs utsikter sätta hela
  pfalziska husets framtid på spel, detta var mer än en syster och dotter
  kunde taga på sitt samvete. Under tårarna framsipprade slutligen en
  förklaring, att hon, den tillgifna vännen, ville i allt foga sig efter
  sin nådiga kusins önskan och vilja.
  
  -- Och detta säger du mig med en ton, som ville du gå i kloster för min
  skull, fortfor drottningen, utan att synas det minsta rörd af en så stor
  uppoffring. -- Jag erbjuder dig det mest lysande parti i Sverige; jag
  afstår åt dig en hand, som mången tysk furstinna skall afundas dig; jag
  öppnar för dig den mest glänsande framtid vid sidan af min tron, och du
  underkastar dig detta hårda öde med en botfärdig Magdalenas tårar.
  Nåväl, Marie, folkets röst skall denna gång lika litet vara Guds röst,
  som när den samma rösten förlofvade mig med Erik Oxenstjerna. Jag skall
  inte lyda mina pigor, jag skall inte gifta mig med öfverste De la
  Gardie, jag skall afstå honom åt hans suckande Chloë, med förbehåll att
  hon mottager honom med solsken, inte med takdropp. Marie, vet du hvad
  kärlek är?
  
  -- Det är att kunna gifva sig åt en annan med hela sitt hjärta, svarade
  furstinnan oskyldigt.
  
  Hon glömde i detta ögonblick, att hennes första ungdomsflamma så lätt
  blåstes ut, som hade den blifvit åberopad endast för den lilla kvinnliga
  fåfängan att icke låta bortskänka sig utan motstånd åt en ny friare.
  
  -- Du misstager dig, inföll Kristina, till hälften spotskt, till hälften
  öfvertygande. -- Man skall aldrig gifva sig _helt_ bort, man skall
  behålla sig själf. Äro vi födda till träldom, vi? Skall en man råda
  öfver oss till kropp och själ, så att intet annat af oss återstår än
  pigan, som sköter hans hushåll, smekungen, som gör honom nöje på lediga
  stunder, barnsköterskan, som föder, ammar och kläder hans afkomma,
  såframt hon ej dör för den? Jag har tänkt mera därpå än du, Marie; jag
  har mina skäl. Kärleken i din mening är ett oting och en förnedring.
  Kärleken, såsom jag förstår honom, är ett kontrakt mellan två, hvilka
  ömsom gifva och få, med villkor att behålla sig själfva. Så och så
  mycket gifver du mig, så och så mycket gifver jag dig. Därutöfver intet.
  Bryter du, är jag fri; bryter jag, är du fri. Lägg så därtill i bästa
  fall vänskap, beundran, aktning, tålamod, kort sagdt, alla älskvärda
  egenskaper, som göra att människor kunna fördraga hvarandra. Det är
  mycket nog, det, Marie; begär intet mer, om du vill blifva lycklig!
  
  -- Ja, lycklig, Kristine! Att vara och göra lycklig. Det andra förstår
  jag ju icke.
  
  -- Det kan vara godt, att du och många dina likar inte förstå det. Huru
  skulle skapelsen utan eder äga bestånd? Famla efter en drömbild,
  bortskänka sig för ett smekord, träla i herretjenst, dö för att gifva
  lifvet åt nya trälinnor, detta är hvad I kallen kärlek. Jag föredrager
  ett fritt förbund eller intet. Jag tillhör mig själf och ingen annan.
  
  -- Men din mor och min mor tillhörde icke sig själfva ...
  
  -- De förstodo ej bättre. De sutto inte ensamma på en tron.
  
  -- Ja, du är drottning, du. Förlåt mig; jag trodde, att också en
  drottning känner sitt hjärta klappa.
  
  -- Hvarför skulle hon ej känna ett hjärta klappa för sitt folk, för
  äran, för allt stort och sant i detta lif? Men kärleken består ej uti
  att värpa ägg. Man får inte, man vill inte, man kan inte försaka sig
  själf ...
  
  -- Carl Gustaf är beredd att försaka allt för din lycka, din ära ...
  
  -- Talesätt. Carl Gustaf vill blifva konung af Sverige. Och ändå, Marie,
  jag håller honom så kär, som jag kan hålla en man. Honom eller ingen.
  Men tager jag honom, så binder jag honom, som man binder ett lejon.
  Skall han underkasta sig detta?
  
  -- Allt, Kristine, allt; ty du vill lika litet binda hans riddareära,
  som du kan binda hans kärlek.
  
  -- Nåväl, jag är skyldig dig en belöning för din tillgifvenhet och din
  lydnad. Vet då, att min irrande riddare ej skall vänta i evighet, om han
  ingår på mina villkor och om han ännu ett par eller tre år förblifver
  mig trogen. Jag är inte nog förmäten att förlikna mig vid världarnas
  styresman, men i ett afseende är jag lik Gud: jag tål ingen rival!
  
  -- O, Kristine, hvem skulle äga dig och slösa en blick på en annan
  kvinna! Låt mig kyssa din hand!
  
  -- Är jag inte en toka, som stafvar kärlekens abc för en liten Doxa,
  hvilken i morgon säljer sin frihet för ett smekord och sitt hjärta för
  ett par vackra mustascher? Hvad? Redan vid slottet? Marie, du är då
  beredd att underkasta dig din förskräckliga lott och mottaga en
  afskyvärd tillbedjares hyllning?
  
  -- Jag säger nej i brudstolen, skämtade den unga furstinnan, i det
  grefven af Nassau sjönk under horisonten, som hade han aldrig höjt sitt
  välfriserade hufvud däröfver.
  
  -- Gör det, svarade Kristina i samma ton, i det hon steg ur. -- Öfverste
  De la Gardie -- fortfor hon till grefven, som räckte henne sin hand --
  jag frikallar er från er skyldighet som min riddare och tillåter er att
  bjuda min fränka armen. Tacka mig för att vi inte stjälpte i backen. Jag
  väntar er klockan sex för en tidning af vikt.
  
  Och hon skyndade uppför slottstrapporna med sina vanliga hastiga steg,
  utan att bevärdiga sina bugande kavaljerer med en blick. Hon var
  upptagen af en tanke, som för ögonblicket trängde alla andra åt sidan.
  
  -- Jag binder De la Gardierne vid min tron som motvikt mot
  Oxenstjernorna. Jag nedtystar skvallret, behåller min frihet och vinner
  ett lydigt redskap. Pfalzarne våga inte vägra. De skulle försöka! ...
  Carl Gustaf? Han kunde falla på det orådet att blifva jaloux ... Också
  detta är förekommet. Allt är förekommet ... också möjligheten att en
  drottning kan vara kvinna ... att _jag_ kan förgapa mig i en vacker
  karl. Min Gud, det finns ögonblick, när den klokaste kan vara en narr.
  Hvarifrån fick jag denna lyckliga tanke att skjuta Marie framför mig?
  Kom den från stjärnorna? Utan tvifvel. Om den ej kom från senaste
  åderlåtningen. Fiken ... mina skor!
  
  -- Hjärtandes -- utropade Fiken Lång, hvars språksamhet vuxit med åren
  och hoftjensten -- är inte fröken som en sylta om fötterna! Hvad skall
  doktorn säga? En knapp borta ur lifpälsen, ett band afrifvet i hufvan.
  Det är en Guds lycka, att inte fru Beata Oxenstjerna mera för
  regementet.
  
  -- Jag förmärker, att du gått i skola hos fru Beata, genmälde
  drottningen, som nu var i sitt goda lynne och roade sig att på samma
  gång utlägga en snara. -- Fiken -- tillade hon med låtsadt allvar -- jag
  råder dig att lägga band på din tunga, när grefve Magnus uppvaktar mig
  klockan sex.
  
  -- Grefve Mag ... stammade Fiken med oförställd nyfikenhet och en
  kammarpigas naiva påflugenhet. -- Jag trodde inte, att _han_ är herre i
  detta huset.
  
  -- Håll din mun! Man vet ju inte hvad som kan hända, smålog Kristina,
  som nu hade funnit ett medel att trotsa pigskvallret.
  
  Grefven kom, och några dagar därefter var förlofningen eklaterad.
  Tilldragelsen firades vid hofvet med en tre dagars fest och två år
  senare, i Mars 1647, med ett fem dagars bröllop i kunglig ståt.
  Förbindelsen blef så lycklig som lyckans ostadighet tillät. Furstinnan
  Marie Eufrosyne, den svaga, den eftergifvande, den så föga begåfvade,
  hon visste likväl något, som den snillrika drottningen, hennes
  syskonebarn, icke visste. Hennes definition på kärleken öfverlefde
  Kristinas och Kristina själf.
  
  
  
  
              6. Freden i Brömsebro och Johannes Rudbeckius.
  
  
       Tre år ännu skall jag stiga; därefter står jag högst på himmelen.
  
  Danmark låg slaget, kringhvärfdt af fiender, blödande, utmattadt, nästan
  förkrossadt. Än en gång och med ära hade det stridt för herraväldet i
  norden. Där hade stått hårdt mot hårdt. De två bältespännarne hade
  gripit hvarandra om lifvet och växelvis nedkastat hvarandra, än i
  Bältens vågor, än i Jutlands sand, än på Skånes gungande sädesfält, än
  åter i Norges och Jämtlands gamla ättestupor. Ryttaren på den röda
  hästen hade sin lust att än en gång få bloda vintersnö. Kriget var
  öfverallt, i vredgade bröst ej mindre än i tagna och åter eröfrade
  gränsmarker. Endast bönderne vid den norska gränsen tyckte det vara synd
  och skam att skjuta på grannar. Framgång och motgång växlade om.
  Hvartdera rikets tappraste män, bästa härar och stoltaste flottor drogo
  ut att nedgöra hvarandra -- de som, förenade, skulle kufvat Europa. Ännu
  går genom alla danska hjärtan den välkända folksången:
  
     Kong Kristian stod ved höjen mast
     i rög og damp;
     hans værge hamrede saa fast,
     at götens hjelm og hjærne brast ...
  
  Vid Femern var det, 1644 den 11 Juli. Danakungen hade trettionio skepp,
  hans värdige motståndare Klas Fleming fyrtiosex. Tio timmar varade
  slaget; tre gånger skildes de stridande åt, tre gånger anföllo de åter.
  Fjärde gången, när Fleming signalerade anfall, sågs ej signalen mer;
  natten utbredde sig öfver de blodiga vågorna. Kung Kristian hade stått
  på sitt amiralskepp Trefaldigheten, omringad af fiender. »Mina
  underbefälhafvare, sade han, bruka mig som stormskärm.» Han hade fått
  några lätta sår, när en svensk kula, springande själf i stycken,
  splittrade en kanonlavett vid hans sida. En skur af järn- och
  träspillror yrde kring däcket; tolf man dödades eller sårades. Den
  döende Eiler Ulfeld ryckte i fallet kung Kristian med sig. De
  kringstående trodde konungen vara död och ropade, att man skulle stryka
  flagg för att elden måtte upphöra. »Nej, sade en slesvigare, kungen är
  endast _en_ man, och vi återstå många nog att försvara oss.» En matros
  sändes till toppen att stryka dannebrogen, men detta blef den ärlige
  gossen för tungt; han invecklade duken i tågvirket, så att flaggan ej
  kunde blåsa ut. Kung Kristian uppreste sig, höljd af blod, med tjugutre
  större och mindre sår: en spillra hade utslagit högra ögat, en annan två
  tänder; en järnskärfva hade inträngt i pannan.
  
  -- Ännu -- sade han -- har Gud gifvit mig kraft att strida för mitt
  folk!
  
  Och svartblå i ansiktet fortsatte han, stödd på sitt svärd, att föra
  befälet, tills striden var slut. Båda flottorna hade lidit stora
  förluster, båda tillskrefvo sig segern, som firades med lika
  fröjdebetygelser af danskar och svenskar.
  
  Få veckor därefter, den 5 Augusti, bortryckte en dansk kula Klas
  Fleming, den tappraste hjälte, som Finland skickat till sjöss, i en
  obetydlig skärmytsling vid Kristianspris i Kielerbukten.
  
  -- Gråt icke, min son, sade den döende hjälten till sin son Herman
  Fleming, som stod vid hans sida. -- Jag dör som Danmarks fiende; låt se,
  att du dör som jag har dött!
  
  Ett motstycke därtill voro kung Kristians ord, när han, året efter
  freden, bar sin lille sonson till dopet:
  
  -- Måtte du engång tynga svenskarne så, som du i dag har tyngt mina
  gamla armar!
  
  Det fanns likväl en, som i denna förbittrade kamp mellan två arffiender
  såg längre framåt i tidernas skiften än konungar, statsmän, krigare
  eller i inbördes vrede, afund och hämndlystnad kämpande folk. Det var
  Sveriges unga drottning, som under alla sina oberäkneliga nycker dock
  hade ärft något af sin faders långsynta blick och förmådde se bort till
  en annan tid, när Sverige och Danmark kunde behöfva hvarandra. Kristinas
  öde har varit att än uppskattas för högt, än åter för lågt. Och till den
  låga uppskattningen höra motiverna för hennes handlingssätt vid de
  stora, för Sverige så betydelsefulla fredssluten 1645 och 1648.
  
  Krigslyckan, hvilken år 1644 fördelat sin gunst nästan lika mellan båda
  de stridande makterna, hade år 1645 begynt afgjordt småle åt svenska
  vapnen. Det endräktiga Sverige beherskade hafvet, hela Jutland, största
  delen af Skåne, Halland, Blekinge, Bohuslän; hade tagit Gotland och
  Ösel, hade med sin välrustade krigsmakt trängt det oeniga Danmark på
  lifvet, hotande rikets kärna på Seland och Fyen. Den gamle kung Kristian
  stod öfvergifven af sitt råd och sin adel, utan flotta, utan härar, utan
  penningar. Hans trogne borgare, hans raske matroser ville bistå honom,
  men förmådde det icke; riket vacklade under honom som ett sjunkande
  skepp. Då började man tala om fred, och redan i Februari 1645
  sammanträdde fredsombuden vid den lilla Brömsån, som uppritade
  riksgränsen mellan Småland och Blekinge. På en holme i ån var ett tält
  uppslaget för de franske och holländske fredsmäklarne. En bro,
  Brömsebro, gick öfver holmen till åns båda stränder. Vid småländska
  änden af bron bodde Sveriges ombud, Axel Oxenstjerna och Johan Skytte,
  hvilken sistnämnde dock snart gick att utbyta lifvets strider mot en
  lugn graf under Mars månads smältande drifvor. På Blekingesidan logerade
  danska sändebuden Corfitz Ulfeld och Kristen Sehested. Den ömsesidiga
  förbittringen var så stor, att danskar och svenskar ej kunde med något
  hopp om framgång öfverlägga direkt med hvarandra, hvarför de
  öfverenskommo att låta allt gå genom fredsmäklarne i tältet på holmen.
  Så framställdes fordringarna, på båda sidor i stark prutmån. Danskarne
  fordrade allt tillbaka och därtill skadestånd; svenskarne fordrade
  tullfrihet i Sundet för alla nationer, allt hvad de tagit och mera
  därtill. Vintern gick, våren gick, större delen af sommaren gick; steg
  för steg hade danskarne gifvit efter, men att afträda land, detta var
  gamle kung Kristian, Sveriges besegrare 1613, för starkt. Danska rådet
  röstade för fred, »sådan Gud ville gifva den», och lät konungen förstå,
  att rådet ännu icke hade valt hans son till efterträdare. Förgäfves;
  kung Kristian gaf icke vika. Då uppstod ett sorl bland allt hvad svensk
  hette och gick från rikskanslerns hemliga råd, från Jakob De la Gardies
  öppenhjärtiga krigareläppar ut i bygderna. Hvarför dröja vi? Är icke vår
  flotta öfverlägsen? Äro ej våra härar omotståndliga? Hvarför ligga de
  overksamma? Hvarför gå vi ej rakt på Köpenhamn, visa juten riset och
  taga tillbaka allt hvad han fordom röfvat från oss?
  
  Hvarför? Därför att drottningen ej ville bringa Danmark till det
  yttersta. Redan i April hade hon varnat för att spänna bågen för högt.
  Och i Juni skref hon till Oxenstjerna följande bref, hvilket må anföras
  som prof på det svenska språkets misshandling före Stjernhjelm, äfven af
  den högst begåfvade och lärdaste svenska drottning:
  
  Högt ärade Herr Riks-Canceller!
  
  Därtil med at jag dageligen finner så stora _difficulteter_ i
  fortsättande af kriget, så at det vil falla svårt med så ringa medel et
  så stort väsende, at _continuera_, hvilket icke utan _hazard_, at taga
  de _conditiones_, som nu bjudas, skal afgå; derhos med måste ock
  besinnas, huru svårt det vil falla, at _supportera_ den _calumnien_ som
  Oss påkommande varder, både hos de Svenska sjelfve, så väl som hos
  främmande, hvilka alla, där Freden ginge i sär, skulle _imputera_
  skulden til allas vår outsläckeliga _ambition_, den der sig på sjelfva
  orättvisan _funderade_, och ingen annan _finem_ hade, än en begärlighet,
  at _dominera_. Och såsom jag icke håller mig rätt försäkrad om
  Holländarens _cooperation_, altså frugtar jag, at, där desse föreslagne
  _conditiones_ icke blefve _accepterade_ skulle de söka at blifva
  _arbitri belli & pacis_, så at deras _jalousie_, något oförmodeligt hos
  dem _causera_ kunde; oansedt jag förtiger hvad af Polacken _practiseras_
  kan. Sedan det sista och förnämsta är, at _contentera_ sin egen
  _conscientie_, så at man må kunna för Gud och al verlden betyga, at man
  sig til alla skäliga Fredsmedel _accomoderat_ hafver.
  
  Upsala d. 24 Juni 1645.
  
                                   Eder
  
                                                              välbenägen
                                                            _Christina_.
  
  Vid denna tid lefde ännu, bruten af ålder, mödor och strider, den lärde,
  energiske, ständigt stridsrustade biskopen i Vesterås Johannes
  Rudbeckius, svenska kyrkans mäktigaste och mest högkyrklige prelat, han,
  hvars stift var i sträng ordning ett föredöme för alla öfriga och hvars
  skola hade uppnått ett sådant anseende, att hon täflade med Upsala
  akademi. Kristina hade, icke första gången, men i en af de viktigaste
  politiska frågor, dikterat sin vilja för Axel Oxenstjerna och kände sig
  vara mera drottning än förr, men kände också behofvet af stöd. Per Brahe
  var det närmaste, men ock det farligaste stöd emot rikskanslern. Hvarför
  utbyta en tuktomästare mot en annan? Gamle Johan Skytte fanns icke mer;
  hans son, kammarrådet Bengt Skytte, en uppstigande gunstling, var för
  ung och för litet ansedd. Kristina såg sig om. Efter att hafva bevistat
  de lärda öfningarna i Upsala, företog hon en af sina vanliga lustresor
  sjöledes till Vesterås. Biskop Johannes var den ende man i riket, som
  öppet vågat motsäga den mäktige rikskanslern; därför hade han ock
  blifvit förbigången vid besättandet af ärkebiskopsstolen i Upsala.
  
  Den gamla biskopsgården var för drottningens mottagande festligt möjad
  med löf, rosor och blåklint. Domkapitlets ledamöter, jämte biskopinnan,
  fru Magdalena Hising, med söner och döttrar, voro till möte vid porten,
  undskyllande att biskopen själf för ålder och sjuklighet ej kunde visa
  majestätet denna tillbörliga vördnad. Han hade dock, sängliggande, låtit
  ikläda sig full biskoplig ornat och mottog drottningen i sitt rum med
  ett skriftens språk, hvartill de vördige fäderne af domkapitlet sade ett
  ljudeligt amen.
  
  -- Var hälsad, du Herrens utkorade Deborah, som är kallad att lägga alla
  sanningens fiender dig till en fotapall! började kyrkans åldrige herde
  på latin med en i början svag stämma, som snart växte i kraft med den
  själens utomordentliga spänstighet, som öfvervinner en bräcklig
  stofthyddas krämpor. -- Var hälsad af kyrkans och din ringaste tjenare,
  som du värdes hugna med ett så nådigt besök i hans skröpliga ålderdom!
  Välsignad vare din ingång och utgång, hvar du i världen går, till seger
  för Guds folk och till efterdöme för hans församling.
  
  -- Jag tackar eder, vördige fader, svarade drottningen, likaledes på
  latin, med den intagande värdighet, som var henne medfödd. -- Länge har
  jag önskat att betyga den svenska kyrkans grundfasta pelare min vördnad
  och beklagar allenast, att jag finner den man i ohälsa, hvilken
  allaredan utfört så märkeliga ting för kyrkan och riket och än vidare,
  där Gud så vill, skall förelysa oss andra i gagnelig verksamhet.
  
  -- _Pulvis et cinis_, stoft och aska, min nådiga drottning! återtog
  biskopen, som snart med sitt lifliga lynne slog an en friare ton och
  öfvergick till det svenska tungomålet. -- Det finnes ingen bättre bot
  för ålderdomen, än att fägna de skumma gamla ögon med åsynen af en
  blomstrande ungdom. När jag ser framför mig Sveriges drottning, så
  kosteligt beprydd med sin ålders fägring och alla höga dygder, känner
  jag mig själf ung på nytt med mitt gamla Sverige. Därtill har ock Gud
  förunnat mig söner och döttrar, som i sin tid skola tjena eders majestät
  bättre än jag. Lena, haf hit barnen, att de må minnas den välsignade
  fröken Kristina, så länge de lefva.
  
  Barnen framfördes, nio närvarande af hela antalet elfva.
  
  -- Värdigas se på dem, nådig fröken! Är det icke byggnadstimmer i dem
  till Guds och rikets tjenst? ... Här är den äldste, Nils, tjugutre år,
  eloqventie lektor i Vesterås; han talar latin som en Qvintilianus, och
  han skall en dag blifva min efterträdare[1] ... Här är Jonas, tjugutvå
  år, student; han skall blifva professor.[2] Här är Petrus, tjugu år,
  student. Nå, hvad skall du blifva, min son?
  
  -- Biskop, svarade ynglingen flinkt.[3]
  
  -- I hören det väl, nådig fröken -- smålog den gamle -- att äpplet intet
  vill falla långt från trädet. Här är den yngste, Olof, skolaris i
  Vesterås, femton år. Han är predestinerad till stora värf: salig
  konungen har värdigats bära pilten till dopet ... _Heus puer!_ Förstår
  du inte, Olof storhufvud, att skrapa foten för landsens öfverhet?
  
  Gossen rodnade upp till öronen, stirrade i golfvet och gjorde en klumpig
  bugning.
  
  -- Undskyll, nådig fröken! Pilten skådar så långt in i framfarna och
  kommande tider, att han intet vet hvad för ögonen är. Fann intet mor
  honom här om dagen efterletande hvad där var invärtes i en död räf? Han
  är min Josef; Herren behålle honom i sin fruktan, ty där Gud så täckes,
  skola sädeskärfvarna buga en dag för detta embryot[4] ... Här äro
  döttrarna ... Räkna dem på fingrarna, Lena, att vår nådiga öfverhet må
  beskåda svensk ull och svenska hjärtan ... Så ... betygen eder skyldiga
  vördnad för den förnämligaste af alla jungfrur, eder föresyn i
  kristeliga dygder, fröken Kristina!
  
  [Fotnot 1: Nils Rudbeckius blef 1670 biskop i Vesterås.]
  
  [Fotnot 2: Teologie professor i Upsala 1654.]
  
  [Fotnot 3: Petrus Rudbeckius blef biskop i Skara 1693.]
  
  I denna stund hade den gamle biskopen platt förgätit alla sina många och
  långa strider, alla kyrkans värf och alla ögonblickets krämpor för
  fadersglädjen att kunna för sin drottning framvisa denna rad af starkt
  byggda, kraftiga, högt begåfvade och löftesrika barn. Ännu där han satt
  upprätt på plågornas läger, stödd mot kuddarna bakom hans skuldror,
  igenkände man i honom en högvuxen man, som tycktes enkom byggd att
  beherska kyrkan under ett religionskrig och bringa ordning i en rå
  samtids vilda förbistring. Det långa hvita håret var slätt nedkammadt i
  bena öfver axlarna och den släta, breda kammardukskragen; det lika hvita
  helskägget nedföll tudeladt öfver bröstet. Det svarta sammetslifstycket
  var broderadt, den högkragade kaftanen öppen framtill. Bekymren hade
  fårat den höga pannan, men uttrycket i blicken var oväntadt mildt.
  Målaren, som förvarat åt eftervärlden dragen af denne väldige prelat,
  måste, lyckligt nog, hafva gripit hans bild i familjekretsen, icke i
  domkapitlet eller vid läsförhöret.
  
  Sedan samtliga afkomman gjort sin reverens och drottningen tålmodigt
  åhört deras personalier, behagade hon nådigt tillförsäkra sönerne Jonas
  och Petrus ett reseunderstöd ur sin handkassa, på det att dem måtte
  beredas tillfälle att vid utländska akademier förkofra sina studier till
  rikets tjenst. Hvarefter hela skaran, jämte domherrarne, fick afträda,
  hugnad med all kunglig ynnest, och Kristina lämnades i enrum med
  biskopinnan och sin faders gamle trotjenare.
  
  [Fotnot 4: Olof Rudbeck, »storhufvudet», professor i Upsala, blef sedan
  den världsberömde anatomen, botanisten och häfdatecknaren, hvars
  _Atlantica_ beherskade ett helt tidehvarf.]
  
  -- Där som jag icke för mycket uttröttar eders högvördighet i den
  nuvarande svagheten, vore mig kärt att höra eder mening i rikets
  angelägenheter, yttrade drottningen.
  
  -- Såsom hälsan stadigt stått till min öfverhets tjenst, står ock
  krankheten, genmälde biskopen.
  
  Med detsamma erinrade honom en blinkning af hans trogna Lena, att hans
  krämpor ej tilläto ett längre samtal utan en ostörd mellantid.
  
  -- Törhända får Nils den nåden att visa nådig fröken mitt bibliotek
  eller mina förbättrade kyrkoböcker. Jag skall om fem minuter vara redo
  igen ... Eller, Lena, törhända nådig fröken skulle vara så nedrig att
  vilja bese din mjölkkammare ...
  
  -- Nej, för allt i världen, kära fru mor, gören eder intet omak,
  genmälde drottningen, som redan tyckte sig känna lukten af filbunke. --
  Jag har en stor åstundan att se den nya ordning ers högvördighet infört
  i rikets kyrkoböcker, och edert bibliotek måste vara outtömmeligt, efter
  I därifrån förärat mer än hundra volymer till Vesterås skola.
  
  -- Förty kan där ej finnas mycket kvar för ett så lärdt och hugnesamt
  besök; men en rar upplaga är till finnandes af Augustinus och därtill
  den äldsta mässan från Braskens tryckeri i Linköping ... Undskyll ... om
  fem minuter! ...
  
  Och drottning Kristina gick tålmodigt, väl icke till mjölkkammaren, men
  till biblioteket och kyrkoböckerna, där hon gjorde sig så noga
  underrättad om gamla upplagor och ny bokföring, att en rund timme
  förgick, innan hon åter visade sig hos den sjuke biskopen.
  
  -- Eders högvördighet -- sade drottningen rakt på sak, när de åter voro
  i enrum och kära fru mor förstått, att hon var öfverflödig i
  statsangelägenheter -- hvad sägen I om början af min regering?
  
  -- Nådig fröken, den Mästaren, som är för oss alla en förebild, sade
  till Johannes' lärjungar, när de kommo att fråga om honom och hans rike:
  vänden tillbaka och förtäljen hvad I sett! Jag svarar min drottning med
  hvad jag förnummit, sedan hon för sju månader sedan tillträdde styrelsen
  af sitt rike: de blinde se, de halte gå, de döde väckas upp, och dem
  fattigom varder predikadt evangelium. Icke så, att något människoverk är
  att förlikna vid den gudomlige Mästarens; dock mänskligt att tala,
  skingras det andeliga mörkret, de late och ovillige skynda till, de
  andeligen döde uppväckas, och evangelium varder predikadt ända till de
  lappars och kajaners landsändar. Sveriges drottning har det fuller icke
  allena uträttat, men hon går i spetsen för alla som tjena Gud och sitt
  land, med en kraft, en vilja och en förmåga, som näppeligen i vår tid
  står till att skåda på någon tron i Europa. Världen är allaredan
  uppfylld af hennes berömmelse och blir det med hvarje dag mera; dock
  tänker jag, ringe tjenare, att hon aktar sin berömmelse inför Gud högre
  än allt människors pris. Så har jag nu intet annat att säga om början af
  min drottnings regering, än att hon börjat till Guds namns lof och
  Sveriges rikes ära och lycka. Hvad här vidare följa skall, står i Guds
  och icke i människors makt att utrannsaka; men jag tör väl säga, att där
  det så fortfar, som det börjat hafver, står intet bättre till att önska,
  vare sig i fred eller örlog. Gud förläne min nådiga fröken sin hjälp att
  så sluta med ära, som detta regementet tagit med ära sin början.
  
  -- Jag säger därtill amen. Ständerna hafva visat all beredvillighet vid
  mitt tillträde till regeringen, och fienderne äro nederlagde så till
  lands som sjöss. Dock är här intet allt guld som glimmar. Bönderne börja
  knota.
  
  -- Hvad skall där annat tal vara, där herrarne råda öfver åker och gård?
  Det är intet stort att spörja ännu mot hvad det varder en dag, när riket
  får fred. Det, som nu tasslas i förstugan, tör då ropas med full hals på
  torget.
  
  -- Det är onda tider ers högvördighet spår. Jag tänker, att freden vore
  för alla en lisa.
  
  -- _Det_ är ondt, som tasslar i löndom. Haf busen fram ur den mörka
  vrån, och räds ej hans skråpuk, nådig fröken! Den tid kommer och är
  allaredan, att herrarne börja utsträcka handen efter drottningens krona,
  prästens kyrkotukt, borgarens skinnpung och bondens ko. Haf det i
  ljuset, sök där en bot för, skona intet! Stöden eder, som de framfarne
  fromme konungar, på Gud och Sveriges allmoge! Fören intet polskt
  regemente, nådig fröken! Illa likar oss herrestyrelse. En skall råda i
  himmelen och en på jorden.
  
  -- Ridderskapet är dock i krigstid rikets förnämliga stöd, ers
  högvördighet.
  
  -- Visserligen, och därtill rikets förnämliga svamp. Slut fred, Guds
  utkorade, slut fred!
  
  -- Detta är ock min mening. Jag bjuder kung Kristian drägliga villkor
  där borta vid Brömsån. Något skall han sota, dock intet till döds. Mig
  synes bättre att hafva juten klippt, men vid lif, än att där skall ligga
  mellan oss och Tyskland en herrelös bakgård. Min farfader ville förgöra
  moskoviten genom att klyfva honom i stycken; min fader ansåg rådligare
  att klippa hans klor och låta honom lefva, men lägga där en bäck och en
  mur i vägen för honom. Juten tränger oss på, men han är för oss både
  bäck och mur. Hvad synes eders högvördighet? Hvilket är bättre: att
  behålla en trätosam portvakt eller att öppna förstugan på vid gafvel för
  nästa Wallenstein?
  
  -- Fred, fred, nådig fröken! I skåden längre än jag i tidernas skiften.
  Si, den store kung Gustaf har efterlämnat en dotter!
  
  -- Men rikskanslern vill inte.
  
  -- Vill han inte? Är det ej nog, att hans drottning vill?
  
  Kristina höjde på axlarna. Det var dit hon ville komma.
  
  -- Har ers högvördighet hört hvad där nu för tiden pågår i England och
  Skotland?
  
  -- Ändock de reformerte fara ville i tron, har jag med bedröfvelse hört,
  att den episkopala kyrkan i dessa länder är i stort trångmål för sekter
  och villomeningar. Där måste vara _auctoritas_ i kyrkostyrelsen; annars
  få de falske profeter och allt själfsvåld öfverhanden.
  
  -- Det står fast värre till med den världsliga öfverheten där på öarna.
  Maktlystne lorder och predikosjuke landtjunkare framlägga sina beslut
  till konungens underskrift. Går det så fort, är där intet annat att
  vänta än republiken. Om nu något dödeligt skulle tillstöta mig, hvad
  tror ers högvördighet om Sveriges rike?
  
  Biskop Johannes uppreste sig häftigt i sängen.
  
  -- Så länge Gud och Sveriges kyrka hafva något att säga i detta landet,
  skall aldrig ett mångvälde komma vid rikets krona.
  
  -- Den som det kunde spå! fortfor Kristina med en ansats af gäckeri, som
  hon ej förmådde beherska ens när det kunde såra ett så betydelsefullt
  stöd för konungamakten. -- Jag vill minnas, att ärkebiskop Jöns
  Bengtsson af- och tillsatte konungar för tvåhundra år sedan. Men --
  tillade hon, mån att åter godtgöra denna förnärmande anspelning -- det
  var papismens tider, när vi mottogo dekreter från Rom. De evangeliske
  biskoparne hafva alltid varit kronans säkraste stöd. Ingen af dem skall
  följa papisternes föredöme, icke ens om han heter Jöns Bengtsson
  _Oxenstjerna_.
  
  Tonvikten på tillnamnet röjde, måhända ofrivilligt, den djupt rotade
  misstro, som Kristina under alla yttre ärebetygelser dolde i djupet af
  sitt bröst mot rikets främste tjenare, rikskanslern. Ändamålet med
  hennes besök framträdde i en anhållan att biskopen ville i en
  rundskrifvelse till Vesterås stifts prästerskap anbefalla förböner i
  kyrkorna för fredens _snara_ afslutande. Hon behöfde ej tillägga, hon
  visste själffallet, att förbönen skulle åtföljas af loftal öfver hennes
  eget fredälskande tänkesätt och motsvarande klander öfver dem, som för
  egennyttiga syften fördröjde fredsslutet. Lika själffallet var, att
  cirkuläret från Vesterås skulle efterföljas af dylika inom rikets alla
  stift.
  
  Sedan biskopen villigt samtyckt härtill, uppstod drottningen för att med
  ett nådigt afsked sluta besöket. Men den gamle kyrkofursten hade ännu
  ett ord osagdt.
  
  -- Värdigas, nådig fröken, förunna ännu några få minuter af eder
  kostbara tid åt en gammal tjenare, som för sista gången har den hugnaden
  att se sin drottnings blida anlete! Misstyck intet, jag hade i natt en
  dröm, och ändock drömmar mestadels intet annat äro än inbillningens
  lekverk, händer ibland, såsom Josefs och andre helige mäns historia
  utvisar, att Gud kan därmed hafva en särskild mening ...
  
  -- Förtäljen mig drömmen! sade Kristina och satte sig åter.
  
  -- Jag drömde, att jag var död och upptagen i Guds paradis under
  förväntan på domedag. Under mig låg stjärnhimmelen utspänd såsom en
  tapet, och många sköna, blänkande himlakroppar lofsjöngo där i de
  omätliga djupen sin skapares allmakt. Då syntes mig, att en besynnerligt
  lysande stjärna utsände en stråle till de öfra rymderna, där jag var,
  och gick för en stund in i mig, så att jag kunde höra henne tala. Och
  hon sade till mig: jag är drottning Kristinas stjärna ...
  
  -- Ja, jag vet! utropade drottningen, ett ögonblick öfverraskad, men
  strax åter kall. Hon ihågkom Gripsholm.
  
  -- Jag är drottning Kristinas stjärna -- sade den lysande strålen -- och
  jag går nu mot zenit. Tre år ännu skall jag stiga, därefter står jag i
  tre år högst på himmelen, och därefter börjar jag sjunka.
  
  -- Däremot lära de stjärnkunnige intet hafva att invända, ers
  högvördighet.
  
  Den gamle betraktade henne forskande.
  
  -- Jag såg något mer. Jag stod bortom tiden, och åren syntes mig intet
  längre än en människas suck behöfver att stiga upp till himmelen. Jag
  såg stjärnan stiga högt öfver alla andra stjärnor och därefter skenbart
  stå stilla i höjden. Men hon stod intet stilla, hon gjorde en båge.
  Därefter sjönk hon, först långsamt, sedan i brådstupa fall och försvann
  i mörker.
  
  -- Det se vi ju alla kvällar, att stjärnor falla. Jag kan intet uttyda
  drömmar, men en skriftlärd man torde den konsten bättre förstå. Tyder
  eders högvördighet denna drömmen på mig?
  
  -- Nådig fröken, jag är en fåkunnig man i Guds förborgade råd. Men det
  märker jag grant, att min drottnings stjärna stiger och skall än vidare
  stiga, intill dess hennes like ej finnes på himmelens fäste. Att från en
  så stor höjd nederfalla, det kan intet vara Guds skickelse, ty det är
  fastmer oss förelagdt att gå från klarhet till klarhet. Sådant fallande
  kommer af invärtes högmod från våra första föräldrars tid och kan intet
  tydas på en så gudfruktig drottning, som gifver Herren allena äran.
  Denna drömmen har jag dristat mig omtala fördenskull, att ju
  örontasslare, bakdantare och lismare i alla tider drifva sitt spel kring
  de mäktigas tron, viljandes bringa de klaraste stjärnor till fall.
  Herren vet det: jag tänker han sändt denna synen hela riket till
  förmaning, intet till profetia. Hållen hårdt vid ödmjukheten, nådiga
  fröken, och eder skall väl stor och mångfaldig frestelse förestå, men I
  skolen det allt med Guds kraft öfvervinna. Faren nu väl, tack för den
  hugnad I mig beredt! Eder ringe tjenare går före eder dit, där ingen
  frestelse mer är, och därsom hans fattiga bön något förmår, skall han se
  eder stjärna lysa, icke allenast i tideböckerna, men i Kristi rike i
  evighet.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Freden i Brömsebro slöts den 13 Augusti 1645 med landvinning för
  Sverige: Jämtland med Härjedalen, Gotland, Ösel och Halland som pant på
  trettio år för tullfriheten i Öresund och på Elben. Drottningen hade
  velat efterskänka Halland, Härjedalen och mera därtill; rikskanslern
  höll hennes order hemliga, danskarne gåfvo efter, nöjde att denna gång
  rädda Skåne och Blekinge, hvilka sannolikt gått förlorade, om
  Oxenstjerna haft fria händer. Grannsämjan var tillsvidare återställd,
  men ännu skulle två långa sekler förgå under inbördes afund, hemliga
  ränker och öppna krig, innan Sverige och Danmark förstodo Kristinas
  stora framtidstanke, förstodo, att de behöfde hvarandra.
  
  
  
  
                    7. Andra och tredje skyddslingen.
  
  
                               Du är mitt verk: vill du vara mig trogen?
  
  Fältmarskalken Lennart Torstenson hade, bruten af gikt och fälttjenst,
  återvändt till Sverige i Oktober 1646 för att söka hvila och lugn. Utan
  att vara partiman, ansågs han tillhöra anhängarne af drottningens
  själfstyrelse, hvilket i hennes ögon icke förminskade hans lysande
  krigsära. Han stod i hög gunst och övferhopades, enligt Kristinas vana,
  med vedermälen däraf; upphöjdes på samma dag till friherre och grefve,
  fick gods och äreställen mer än han själf fann förenligt med behofvet af
  hvila. Vid hofvet hade han och hans grefvinna blifvit mottagna på det
  mest lysande sätt, och emedan han kvarstannade i Stockholm för att i
  rådet motväga rikskanslerns öfvermakt, kallades han ofta till slottet
  för enskilda förtroliga öfverläggningar om rikets angelägenheter.
  
  Underhandlingarna i Osnabrück mellan kejsaren, Sverige och Frankrike
  hade kommit så långt, att enda hindret för freden numera tycktes vara
  Sveriges anspråk på landvinning i Tyskland som krigsskadestånd. Detta
  hinder satt hårdt; de svenske underhandlarne, Johan Oxenstjerna, som
  vidhöll rikskanslerns fordringar, och Adler Salvius, som brefväxlade med
  drottningen, lågo i hemlig fejd med hvarandra. Franska sändebudet
  Chanut, ett smidigt verktyg för Mazarins statskonst, hade vunnit
  drottningens öra och gjorde allt för att nedpruta Sveriges fordringar.
  På dessa sköra trådar, insnärjda i ränker af alla slag, hängde Europas
  fred och folkens öde.
  
  En dag i början af 1647 hade drottningen åter kallat till sig grefve
  Torstenson för att hos honom söka ett nytt stöd mot den alltför
  öfvermäktige rikskanslern. Hon hade låtit honom framlägga en karta öfver
  härarnas ställning i Tyskland under Wrangel och Königsmark, frågat om
  utsikterna för årets fälttåg och beklagat sig öfver Oxenstjernornas
  omåttliga anspråk, hvilka fördröjde freden. Sverige, anmärkte hon,
  underhandlade med Bajern om stillestånd; kejsaren erbjöd enskild fred.
  Hon visste väl hvad där vore att bygga på kejsar Ferdinands anbud; men
  en sådan konjunktur borde man ej låta fara. Hvarför så envist fordra
  Hinter-Pommern, som skulle göra Brandenburg till Sveriges fiende?
  Hvarför hålla på dessa tjugu millioner i krigsskadestånd, som Sverige
  begärt och som Tyskland ej kunde betala i dess nuvarande utblottade
  tillstånd? Hon, Kristina, var ingen köpman, som sålde fred för
  penningar. Sverige hade fått byte nog och skulle få landvinning därtill.
  Skulle det ännu fordra betaldt för sin ära?
  
  Hon blef varm vid dessa ord. Folkens välfärd, som berodde af freden,
  syntes henne vara ett högre mål än tillfällig vinst. Likasom hon icke
  ville tillintetgöra Danmark, emedan hon i dess fall såg ett oersättligt
  tomrum i de nordiska folkens framtida solidaritet, ville hon ej drifva
  kejsaren till det yttersta för att ej i framtiden omöjliggöra hvarje
  förbund. Denna Kristinas framsynthet har ej blifvit fullt uppskattad,
  men framstår tydligare, om man jämför hennes statskonst med
  efterträdarnes, tionde och tolfte Carls. Historien har hakat sig fast
  vid Kristinas personliga motiver; icke med orätt, men man skulle ej
  glömma, att äfven i hennes själfviskhet låg någonting storartadt: det
  att vilja själf vara allt, tänka allt, kunna allt och -- slösa allt.
  
  Torstenson hade med sin vanliga försiktighet varnat för ett förhastadt
  eftergifvande af Sveriges fordringar, när drottningen begynte tala om
  fiendskapen mellan rikets två fredsunderhandlare i Osnabrück, Johan
  Oxenstjerna, som representerade sin fader rikskanslern, och Adler
  Salvius, som mottog hemliga, ej sällan motsatta instruktioner från
  Kristina själf. Här kom en ömtålig sträng i dallring; här framträdde
  åter det djupaste, mest skorrande, men ännu fördolda missljud, som
  genomgick Kristinas regering. Denne Axel Oxenstjerna, denne undersåte,
  som ville styra riket med eller mot sin drottnings vilja, denne redan
  förut alltför mäktige magnat, som hon för föga mer än ett år sedan
  upphöjt i grefligt stånd och öfverhopat med gods och ärebetygelser, hvad
  åsyftade han med sina högt drifna fordringar, som fördröjde freden? Hon
  trodde sig genomskåda honom och dolde ej sina misstankar. Rikskanslern
  ville kriget, emedan det tillförde adeln makt, ära och rikedomar; han
  fördröjde freden, emedan han icke ville låta sin drottning och svenska
  folket komma till en besinning, ett lugn, som vore en fara för högadelns
  öfvermakt. Sveriges aristokrati hade skelat förut på Polen, där adeln
  betydde allt, konung och folk intet. Nu skelade samme herrar på England,
  där konungamakten nedsjunkit till en skugga. Polen var redan en
  republik, England skulle snart blifva det. Hvarför skulle ej Sverige
  följa så frestande föredömen?
  
  -- Har ni glömt, min grefve -- fortsatte drottningen, utom sig vid
  tanken på sin svaghet att några dagar förut hafva utbrustit i tårar vid
  rådets sammanträde -- har ni glömt, att våra svenske lorder nu också
  börjat predika om trosfrågorna i kapp med de engelske?
  
  -- Det har jag ej kunnat förmärka, svarade Torstenson lugnt.
  
  -- Var ni inte i rådet i torsdags? Minns ni inte, huru rikskanslern
  företog sig att mästra Johannes Matthiæ för hans _Idea boni ordinis in
  ecclesia Christi_?
  
  -- Jag har hört, att prästerskapet funnit något anstöteligt i denna
  _idean_. Undskyll, nådig fröken, att jag aldrig blandar mig i tvister om
  tron.
  
  -- Ni? Det tror jag. Men hvarje stor eller liten rådsherre menar sig nu
  vara mera förfaren i sådana spörsmål, än rikets biskopar. Johannes
  Matthiæ utlägger, att Calvins anhängare äro hardt när så goda kristna
  som vi och att hvad där skiljer oss är mera ordalag än ordaförstånd. När
  jag dristar mig intet finna något förgripeligt i bispens bok, svarar mig
  rikskanslern, att jag det intet förstår och att jag bringar ofärd i
  riket. Där jag nu hade tid, skulle jag bevisa honom med skriftens språk,
  att biskop Johannes intet far vill, ändock trätosamme präster och
  inbilske rådsherrar bruka munnen om sådant. Hade jag en, som kunde det
  sätta på papper, ville jag gifva en gård därför. Men ingen klerk törs
  därmed befatta sig, när prästerskapet står så hårdt emot, och mina
  skrifvare gapa på slikt som son på väderkvarnen.
  
  -- Ja, här är mycket tal nu för tiden om biskop Johannes' _Idea_,
  svarade Torstenson. Min hustru ville nyligen veta huru därmed hängde
  samman, och då lade en ung person i mitt hus denna bokens oförgripliga
  mening så tydeligt fram, att jag intet vet hvad ärkebiskop Lenæus kunnat
  invända däremot.
  
  -- Var det eder huspredikant, må han ej tänka på pastorat i Sveriges
  rike, om ej törhända i Strengnäs stift; men där sitter biskop Johannes
  själf inte säker vid styret.
  
  -- Min huspredikant är för god klerk för att stöta sig med det
  högvördiga ståndet. _Idea_ försvarades af en annan, som intet är rädder.
  Nådig fröken tör känna jungfru Ryning.
  
  -- Hvad? Hagar Ryning? Hagar Ring? Henne tror jag om hvad som helst. Hon
  bevisade mig solklart, att calvinisterne fara betänkligt ville; hon
  skall lika solklart bevisa, att de äro pelare för den rätta tron. Jag
  visste inte, att grefven bevärdigat denna unga person med någon
  uppmärksamhet.
  
  -- Hon följde för två år sedan min hustru i fält och har varit henne
  till stort bistånd i fältlifvets trångmål. Klart hufvud, aldrig rådlös,
  aldrig försagd.
  
  -- Grefven blir vältalig. Jag trodde ej, att den lilla trasungen, som
  jag upptog från landsvägen, skulle vinna så höga vitsord. Godt hufvud,
  åja, men egensinnig, fallen för hugskott ... Skicka henne till mig: jag
  vill se, om jag ännu kan använda henne. Vet ni väl, grefve, att jag
  gjorde tösen till adelig jungfru för att förarga fru Beata Oxenstjerna?
  Det var gudomligt! Grefven skulle hafva sett den dryga släkten, när de
  nödgades sällskapa med judeafkomman vid mitt hof.
  
  -- Nådig fröken undskyller, om jag inte haft tid att rannsaka
  släktregister. Det vill synas, som skulle jungfru Ryning hafva hittat
  förnäma anförvanter i Tyskland. Hon har med min lejd gjort resor till
  Wittenberg, Regensburg och Wien. Där tima stundom förunderliga ting i
  ett stort krig. Min hustru förtäljer om en förvantskap med grefliga
  ätten Götz.
  
  -- Hvad? Fältmarskalken Götz! Tysklands mordängel! Det fattades ännu.
  Skicka hit flickan; biskop Johannes är räddad! Jag tackar eder, grefve
  Torstenson, för en bepröfvad fältherres råd i stora ting och i små. Tro
  mig, en kejsare är stundom lättare besegrad, än en rikskansler. Jag vill
  öfverlägga _när_ det skall visa sig hvem af oss två styr Sveriges rike
  och utbeder mig än vidare med all kunglig ynnest edra trofasta råd.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Samma dag klockan fyra på eftermiddagen anmäldes jungfru Hagar Ryning i
  drottningens studerkammare.
  
  Det var nu tre och ett halft år, sedan stjärnornas så olika lottade, men
  engång så nära förbundna gunstlingar stått ansikte mot ansikte med
  hvarandra. Hagars hälsning var icke mindre vördnadsfull, men mera
  ceremoniös än förr; herskarinnans blick mera kall och genomträngande.
  Båda mätte hvarandras mått; båda förstodo, att de vuxit invärtes sedan
  sitt förra möte i brytningens ögonblick. Skulle de denna gång mötas i
  vänskap eller i hemlig fiendskap? Detta berodde på tjenarinnan. _Hon_
  måste böja sig, drottningen kunde det icke. Hon erhöll tillåtelse att
  vara _något_, endast hennes drottning förblef _allt_. Kristina älskade
  och beundrade intelligensen, med villkor att den ej ställde henne i
  skuggan.
  
  Hon räckte sin hand åt Hagar att kyssa. Kyssen var lika kall som
  underdånig.
  
  -- Jag har kallat dig för en teologisk tvistefråga, började drottningen,
  utan att slösa ett ord på det förflutna eller en fråga om det
  närvarande. -- Du hade engång studerat stridsskrifterna för och emot
  Calvins läror?
  
  -- Jag hade tillfälligtvis gjort bekantskap med dem; men mycket torde nu
  vara glömdt.
  
  -- Å, du glömmer ingenting, du. -- Och en flyktig solblink af den forna
  vänskapen lyste i Kristinas uttrycksfulla ögon. -- Det är sant, du
  bevisade mig då, att Calvin for vilse. Kan du nu bevisa mig, att hans
  villfarande läror endast bero på ordtolkningar och att han i alla
  fundamenter öfverensstämmer med Luther?
  
  -- Hela teologin beror på ordtolkningar. Jag har läst _Idea boni ordinis
  in ecclesia Christi_, och äfven denna bok hänger på ordtolkningar.
  
  -- Du tör hafva rätt. Men nu behöfver jag en sådan tolkning af boken
  _Idea_, att densamma befinnes intet strida mot vår kyrkas tro. Kan du
  sätta mig detta på papper?
  
  -- Om nådig fröken befaller, vill jag försöka't. Men mot en tolkning
  ställes en annan.
  
  -- Kan du inte rentvå boken tillfylles ur kyrkofäderne?
  
  -- Man kan bevisa allting ur kyrkofäderne, likasom man kan bevisa
  allting ur bibeln.
  
  -- Hvad? Djärfs du förneka Skriftens auktoritet?
  
  -- Förlåt, nådig fröken, jag menar dess tolkning. Värdigas ihågkomma det
  ordet _doxa_!
  
  Kristina utbrast i en ohejdad munterhet. Detta bekanta ord hade brutit
  isen.
  
  -- Doxa du! Hvar har du lärt dig en så slipad teologi, att du kan bevisa
  hvad du behagar med tolkningar? Du måste flitigt hafva gått i
  jesuiternes skola, efter jag hör, att du varit i Wien. Godt; du får
  absolution, med villkor att du använder din konst nyttigt. Här är boken
  _Idea_. Sätt dig nu här och bevisa mig, att detta stället ... och detta
  ... och detta, som vår superintendent i Kalmar så illa utmålar, är allt
  till punkt och pricka fullkomligt renlärigt.
  
  Hagar satte sig och bevisade så ovedersägligt, som någon teolog kunde
  önska, att detta ... och detta ... och detta var alldeles likalydande
  med kyrkofädernes och Luthers egen tolkning af dithörande skriftställen.
  Kristina kunde icke dölja sin öfverraskning. Dessa svårlösta
  skriftgåtor, som hon själf så förgäfves bemödat sig att
  tillfredsställande förklara, de voro ju så enkla, att ett barn kunde
  begripa dem. Hela denna harmsna strid med rikskanslern och rådet,
  hvilken kostat henne tårar af förödmjukelse, huru onyttig var icke den
  och huru klar _Idéernas_ oskuld!
  
  -- Hagar Ryning -- inföll Kristina skrattande, när de slutat sin studie
  -- jag utnämner dig till Sveriges ärkebiskop i survivance efter Lenæus.
  
  -- Jag tackar underdånigst för en så stor ära -- svarade Hagar med en
  djup nigning -- men beder att i sådan oförmodad höghet få behålla min
  kjol under kåpan.
  
  -- Nej, om kjolen är obekväm för en drottning, är hon sidvördig för en
  biskop. Blif karl, Hagar; du är icke bortbytt, du. Jag förblifver i alla
  fall kyrkans öfverhufvud, alltså ditt, och brukar dig i min rådkammare.
  Min Gud, det är så länge sedan jag kunnat tala fritt med andra än
  krigsfolket. Med desse trångbröstade präster och baksluge statsmän måste
  jag tala knappnålar eller hyckla. Kvinnorna ... fråga dem hvad
  brabantska spetsar kosta alnen! Hagar ... jag bjuder dig inte att bo i
  slottet, du duger inte till hofjungfru, du är för spansk; men om jag
  stundom kallar dig, som i dag, vill du vara mig trogen? Du är mitt verk.
  Vill du göra mig heder?
  
  I stället för svar kysste den forna hofjungfrun, kanske något varmare än
  första gången, sin drottnings hand. Hvad skulle hon svara? Hon kunde ju
  ej för andra gången bortskänka sig själf.
  
  -- Godt -- fortfor Kristina åter med höghetsblicken -- svara mig inte!
  Det är bättre att tiga än ljuga. Var mig trogen utan ett löfte. Jag kan
  umbära dig; det finnes intet, som ej jag kan umbära. Inte glömmer jag
  hvem jag är och hvem du är. Minns detta, och var mig sedan tillgifven,
  om du kan ... Ah, jag påminner mig, du är förlofvad med unge Kurck; du
  vill nedlåta dig under en mans välde. Vet du väl, att han skall blifva
  din herre mycket mer än jag är din drottning?
  
  -- Gustaf Kurck är borta i kriget, svarade Hagar likgiltigt. Det sägs,
  att han ingått en annan förbindelse; jag sörjer icke däröfver. Men det
  skulle göra mig ondt, om nådig fröken ansåge mig otacksam för all stor
  godhet och nåd, som förunnats mig nu och tillförene. Värdigas tro min
  försäkran, att jag aldrig glömmer hvem min nådiga drottning är och --
  tillade hon sakta -- hvem jag är.
  
  Kristina betraktade henne forskande.
  
  -- Fraser! utropade hon, halft harmset, halft skämtande. -- Vill du inte
  säga mig rent ut, att du är mig trogen, så var det inte, eller var det
  ändå! Jag har nog af talesätt. Är jag en lejoninna, så är du en örnunge.
  Hvarför flaxa med vingarna? Hvad är det man berättar mig om dina nya
  anförvanter i Tyskland? Minns du hvilket omak jag gjorde mig att söka åt
  dig en far, ett namn, ett fäste i världen? Jag tänker du kunde, till lön
  för min möda, säga mig, om du hittat en far i månen.
  
  -- Nådig fröken har mottagit rapporter om lysande segrar och på samma
  gång om stora förluster. Jag har mottagit liknande budskap med samma
  glädje och samma bedröfvelse. Vid Jankowitz erfor jag bikten af en
  döende papist, Feldmann. Det var han som en vinternatt öfvergaf min mor
  hjälplös i drifvan. Han var stallmästare hos fältmarskalken grefve Götz,
  som fann sin död för en svensk kula vid Jankowitz. Denne grefve Götz var
  i sitt första gifte lagligen vigd i Wittenberg med min moder Ruth Zevi,
  hvilken, ehuru född judinna, säges i vigselattesten hafva varit döpt
  före giftermålet. Jag äger denna attest och har, på grund däraf, sökt i
  Wien göra min och min broders rättigheter gällande. Men grefve Götz har
  efter min mors död ingått nytt gifte med grefvinnan Apollonia von Hoditz
  och efterlämnat två omyndige söner. Deras förmyndare bestrider våra
  rättigheter, emedan min moders dopattest ej kunnat återfinnas och hennes
  egenskap af judinna, enligt tysk lag, ej tillåtit ett laggiltigt
  äktenskap.
  
  -- Barnsagor! Och du tror, att en familj, som haft den äran slakta några
  hundra tusen människor, skall erkänna den första lilla kärlekspant, som
  med ett papper i handen erbjuder sig att dela dess titlar och ägodelar!
  Det går inte, du. De tyske grefvarne äro lika trilske som våra svenske.
  Är det Kurck eller Ryning, som vill göra dig till grefvinna?
  
  -- Ingen af dem vill höra talas därom. Jag har en mäktigare
  förespråkare: min morfader Ruben Zevi.
  
  -- Hvad? Juden? Och så otrogen mot Mose lag! Jag vore i stånd att
  beundra judarne, om jag kunde fördraga deras snikenhet. Din morfader har
  förmodligen inteckning i den Götziska familjens vidsträckta egendomar?
  Men det går inte, min grefvinna _in spe_, det går inte. Är penningen
  stark, så är adelshögfärden starkare. Ingen annan än Ruben Zevi betalar
  tio öre för dina böhmiska luftslott, därest jag ej inför dina
  rättigheter i fredstraktaten med kejsaren. Jag vill tänka därpå ... Hvad
  gör den narren din bror?
  
  -- Han hade äran förlora sitt vänstra öga och hälften af sin högra hand,
  när han försvarade grefvinnan Torstenson vid Jankowitz. Från denna tid
  är han kompanjon och agent åt Ruben Zevi.
  
  Kristina förblef några ögonblick tankfull och tyst.
  
  -- Säg mig, min sköna prinsessa af de böhmiska luftslotten -- frågade
  hon slutligen, lekande med en praktfullt inlagd solfjäder af elfenben,
  hvars fint ciselerade skaft hon sönderbröt, utan att tänka därpå -- hvad
  är bättre, att tro _allt_ eller att tro _intet_?
  
  Hagar kunde ej undertrycka ett fint leende, ty hon kände sig
  öfverlägsen, när hon svarade:
  
  -- Att tro _intet_.
  
  Så flyktigt, nästan omärkligt detta leende var, undgick det ej den
  skarpsynta drottningen. Men hon beherskade sig och fortsatte i samma
  tankfulla ton:
  
  -- Två usla, i förtid födda, okända hittebarn se dagen i en eländig
  koja. Det ena är snart den rikaste man i världen, det andra går steg för
  steg uppåt och ämnar troligen inte sluta förrän hon uppnått en tron.
  Dessa barn säga sig vara födda under inflytandet af planeternas konung
  och därmed födda till makten. De _tro_ således på stjärnornas
  inflytande.
  
  -- De _tro_ ej därpå, nådig fröken, de _veta_ det. Hela deras lif
  vittnar därom. De erforo detta inflytande långt innan de hade någon
  aning därom.
  
  -- Men om nu detta förmenta inflytande, denna predestination till
  makten, skulle visa sig vara endast en slumpens nyck? Om dessa
  lyckobarn, till trots för sin goda fé, skulle falla lika hastigt från
  sina inbillade höjder, som de uppstigit dit -- om en senare del af deras
  lif skulle blifva lika maktlös och öfvergifven, som deras ungdom varit
  omhuldad af lyckans gunst -- hvad då? Detta kunna de icke _veta_, och
  därför veta de _realiter_ intet; de _tro_, och deras tro kan svika. Man
  skall ej prisa dagen, innan aftonen är till ända.
  
  -- Förlåt, nådig fröken; man kan icke på samma gång utstryka _veta_ och
  _tro_. Ettdera måste man hålla. Jag föredrager att veta, så länge jag
  har bevis. Men mitt vetande är begränsadt; jag vet icke hvari en
  stjärnas makt består, jag vet icke ens hvem jag är, hvart jag går och
  hvar jag slutar. Jag vet endast, _att jag är till_, emedan jag är en
  tänkande varelse.
  
  -- _Cogito, ergo sum._ Du har läst Cartesii nyss utgifna _Principia
  philosophiæ_.
  
  -- Ja, nådig fröken.
  
  -- Nåväl, då skall jag säga dig något, som du ock kan lära af denne vår
  tids störste tänkare. Du _vet ingenting annat, än att du är till_. Du
  _vet_ ingenting om den värld, som omgifver dig; du _vet_ ingenting om
  dina stjärnor och deras inflytande; du _vet_ ingenting om
  världshändelsernas lagar, om sinnenas intryck, om andra människors inre
  eller om dina egna öden. Om allt sådant har du skapat dig en _tro_ och
  kallar detta att veta. Du har inga bevis, du har endast intryck. Alla
  intryck svika; du simmar mot land, under dig är ett bottenlöst djup, och
  när du tror dig ha uppnått stranden, fasthåller du endast ett flytande
  sjögräs. Du säger: man kan icke på samma gång utstryka _tro_ och _veta_.
  Nej, det kan man inte, därför, efter du vet ingenting, måste du _tro_
  allt, ända till denna eländiga vidskepelse, som man kallar stjärnornas
  inflytande. Jag _vet_ lika mycket som du, men jag _tror_ mindre än du,
  jag tror ej på skrock. Öfver min vagga stod ock planeternas konung. För
  hvad har då jag att tacka honom? Lif och krona, makt och förstånd har
  jag fått honom förutan; icke en sten kan han bortrensa under min fot,
  och jag skulle tro på honom! Släck hans lykta i kväll på himmelens
  fäste, och jag skall i morgon vara den samma ändå.
  
  -- Eller släck i dag detta dyrbara lif, hvilket alla goda makter bevare,
  och planeten skall ännu i millioner år beherska allt lefvande. Min
  nådiga drottning har gått från seger till seger, gått oförstörbar från
  makt till makt och tviflar ändå, att detta har skett af en högre
  skickelse.
  
  -- Tig! Jag vill intet veta af andra skickelser än försynens styrelse.
  Mig skall du inte undervisa. Men -- tillade hon blidare -- du är nu
  engång sådan: alltid högmodig, alltid flygande med örnvingar mot solen.
  Jag känner dig, kondor, men jag är intet lamm, som du kan bortföra i
  dina klor. Till ärkebiskop i Upsala lärer jag ej kunna utnämna en som
  ingenting tror, ändock hon tror allt; men min lektris kan du blifva, om
  den högborna grefvinnan Götz behagar nedlåta sig så djupt under sin
  rang. Farväl, Doxa! Sätt upp ditt betänkande om _Idea boni ordinis_! Jag
  förblifver dig välbevågen, i förhoppning att du är ett lydigt barn och
  att jag stundom får skratta åt dig.
  
  Hagar Ryning gick med en reverens, nästan lika djup som hennes
  förbittring och förödmjukelse.
  
  -- Hade jag sagt: _tro allt_, skulle hon hafva svarat: _tro intet_!
  
  Kristina hade återvunnit hela sin själftillräcklighet. Det var nu hon
  som kände sig öfverlägsen. Hon hade slagit den enda rival hon hade att
  frukta bland kvinnor och slagit henne på den lärda samtidens höjdpunkt,
  Cartesii filosofi. Men i denna själfviska seger blandade sig en högtänkt
  beundran just för rivalen. Hvilken tankekraft! Hvilken öfverbevisande
  klarhet i allt, utom i detta enda, astrologernes narrspel! Min Gud, huru
  kan man på samma gång vara så stark och så svag? ... Men om där dock
  funnes i själfva oförnuftet ett grand af förnuft? Tycho Brahe läste i
  stjärnorna, att min faders dotter skulle eröfra norden ... Sade mig inte
  stjärnan vid Gripsholm ... sade mig inte Rudbeckii stjärna, att jag
  skall stiga från makt till makt? ... I sju år, sade han; därefter falla.
  Det är nu tredje året ... _Nonsens_, inbillningars gyckel! Lysa inte
  stjärnorna lika klara fyra år härefter? Stiga förstår jag ... Falla?
  Otänkbart ... Finnes en Gud, eller är allt ett öde? Cartesius tviflar på
  allt, utom på sig själf. Det är dock storartadt, det är den högsta tanke
  som ännu uppstigit i en människas bröst. Ingen visshet utom mig själf.
  Bibeln beror af tolkningar, alla inlärda begrepp födas af sinnenas
  intryck. Och allt sviker mig, utom jag själf. Detta är mer än filosofi,
  det är regeringskonst ...
  
  Hon vidrörde ringklockan, utan att tänka därpå. Fiken inträdde.
  
  -- Hvad vill du?
  
  -- Nådig fröken ringde.
  
  -- Gå din väg. Nej ... kalla hit jungfru Ebba! ... Luft, luft och
  människor! Tanken är ett världshaf; det går mig som Hagar Ryning.
  Framför mig sjögräset, under mig bottenlöst djup. Lekverk! Det enda
  reela är dock att lefva ... Hagar Ingenting, Hagar Ring, Hagar Ryning,
  Hagar Götz! Det är ju en madrigal, som kan komma en gud att skratta.
  Ebba skall blifva förtjust ...
  
  
  
  
                         8. Gyckel och sidenband.
  
  
        Min gemål skall han icke blifva, men törhända konung af Sverige.
  
  Riksdrotset grefve Per Brahe bugade sig till afsked i drottningens
  kabinett. Maj 1648.
  
  -- Jag tackar eder, herr grefve. Anse detta uppdrag såsom ett bevis på
  mitt synnerliga förtroende. Punkterna äro uppsatta enligt min önskan;
  endast om punkt 4, tronföljden, vill jag mig ännu något betänka. Jag
  behöfver ej erinra en så bepröfvad statsman och trogen rådgifvare, att i
  detta slags ärenden bör vänstra handen ej veta hvad den högra skrifver.
  När ämnar grefven öfverresa till Finland?
  
  -- Med eders majestäts nådiga tillåtelse ämnar jag ännu någon tid stanna
  i Stockholm för öfverläggningarna i rådet om freden.
  
  -- Godt. Behöfves ni där, så behöfves ni också här, och jag kan nödigt
  undvara eder trogna tjenst. Det sägs, att grefven skall blifva välkommen
  i Finland. Ingen har som grefven förstått att tämja detta bestialiska
  folk.
  
  -- Jag vet två, som gjort detta bättre än jag: salig konungen, som gjort
  af finnarne de tappraste soldater i världen näst svenskarne, och vår nu
  regerande nådiga drottning, som inrättat akademin i Åbo. Skalet torde
  vara skrofligt, men kärnan är mandel. Jag planterar, Gud gifver växten.
  Eders majestät, som är ung, skall få se märkeliga frukter af detta
  landet, när vi få fred och ordning.
  
  -- Detta är mig kärt att förvänta. Freden är inte långt borta. Lyckosamt
  regemente i edert skogs- och sjörike, grefve Brahe!
  
  Grefven möttes i dörren af drottningens kusin, furstinnan Marie
  Eufrosyne, numera gunstlingen Magnus De la Gardies gemål, som väntat på
  företräde.
  
  -- Marie -- sade drottningen på tyska med en skämtsam nick -- är du nu
  nöjd?
  
  -- Jag är alltid nöjd, när min drottning är nöjd med mig, svarade
  furstinnan, något förvånad öfver den oväntade frågan.
  
  -- Behöfs det så litet för att vara lycklig? Säg hellre: när din herre
  och man är nöjd med dig. Ack ja, hvarför blef du inte grefvinna af
  Nassau?
  
  -- Kristine ... Du vet, att grefve Magnus och jag lefva mycket lyckligt
  tillsamman.
  
  -- Som ett par turturdufvor, jag vet. Det är rätt nog frestande för
  makalöst folk att följa ett så hugneligt föredöme. Därför frågar jag
  dig: är du nöjd _med mig_?
  
  -- Har jag varit missnöjd? Har jag visat mig otacksam?
  
  -- Jag vill minnas du grät engång krokodiltårar öfver en så vådelig
  mesallians, som att förena ditt kungliga blod med De la Gardiernes.
  Mötte du inte grefve Brahe i dörren?
  
  -- Jo. Hvarför så?
  
  -- Han medförde i portföljen ett papper. Kan du tiga?
  
  -- Som Jakobs kyrktorn, när min drottning befaller mig det.
  
  -- Jag kan inte befalla ett kyrktorn att tiga. Det ringer alla söndagar
  ut sina hemligheter, bing, bång, och du gör alla dagar hvad Jakobs
  kyrktorn gör blott om söndagen.
  
  -- Jag bedyrar, Kristine ... Om du vill anförtro mig något ...
  
  -- Så vet din man det i kväll, Stockholm i morgon och världen i
  öfvermorgon. Men gör nu engång inte som Jakob, gör hellre som tornet Tre
  kronor. Det skramlar ej med klockor, det ser och tiger.
  
  -- Jag är sten, Kristine, flinta! Hvad bar grefve Brahe i sin portfölj?
  
  -- Ett giftermålskontrakt.
  
  -- O, Kristine, hvilket ädelmod, hvilken lycka, hvilken fröjd för allt
  Sveriges rike! Du har då ändtligen låtit öfvertyga dig om uppriktigheten
  af hans känslor! Ditt ömma hjärta har ej kunnat motstå en så lång, så
  upphöjd, så trofast tillgifvenhet!
  
  Och hon föll till drottningens fötter, kyssande hennes hand.
  
  Kristina upplyfte henne, såsom man leker med ett bortskämdt barn.
  
  -- Ja, hvad skulle jag göra? sade hon, när de åter sutto, förtroligt som
  förr, vid hvarandras sida. -- Jag måste ju gifta bort honom. Ständerna
  gåfvo mig ingen fred, rådet ansatte mig, prästerne togo sina ord
  tillbaka och försäkrade mig, att allt var tillåtet, utom att vissna i
  ogift stånd. Jag måste ju skaffa riket lugn. Därför har jag utsett en
  värdig gemål åt din bror och låtit uppsätta hans äktenskapskontrakt,
  däri jag tillförsäkrar honom Räfsnäs och Ulfsunda till bröd samt
  Torshälla och Eskilstuna till smör på brödet.
  
  -- Hvad du är god, Kristine! Men alla kungliga gåfvor äro intet emot
  hans efterlängtade lycka att få äga dig själf.
  
  -- Mig? Jag förstår, du talar, som ständerna, om den gamla romanen. Men
  det är ju inte fråga om mig. Jag förskaffar din bror en mycket skönare
  gemål, prinsessan Emilia af Hessen-Kassel, du vet. Han älskar ju henne
  och hon honom. Ingenting är naturligare, än att jag, som högeligen
  åstundar hans lycka, bereder honom lägenhet att följa sitt hjärtas val.
  
  Marie Eufrosyne stirrade bestört på den kungliga sfinxen. Hon visste för
  väl, att Kristina kunde gyckla, och gyckla rätt obarmhärtigt, med sina
  offer, men detta skämt gick för långt. Den besvikna vännen bemödade sig
  att skratta.
  
  -- Nej, du skrämmer mig inte. Du gör som vid julgåfvorna. Atrappen
  föreställer en furie, men när man öppnar den, tittar där fram en ängel.
  
  -- Hvad, Marie? fortfor Kristina med låtsadt allvar. -- Du tror då, att
  ... nej, min vän, du känner ju mig för väl för att inbilla dig sådana
  dårskaper. Jag skulle gifta mig? Det där är ju fjolgammal snö. Du vet,
  att jag underkastar mig aldrig en mans vilja. Men Carl Gustaf behöfver
  af flera skäl en värdig gemål. Det är nyttigt för riket, man måste tänka
  på tronföljden.
  
  Furstinnan Marie Eufrosyne var svag, lätt ledd och van att behandlas som
  släktens smekunge. Men hon var kvinna nog och syster nog för att känna
  sig sårad.
  
  -- Jag beder dig, Kristine -- sade hon, uppstående med högröda kinder --
  skämta inte så med de ömmaste känslor! Jag känner för väl ditt ädla
  hjärta för att tro på en sådan grymhet. Carl Gustaf kan uppoffra allt
  för dig, men han bär i sina ådror för mycket af ditt kungliga blod för
  att låta bortskänka sig åt en annan. Lebewohl ... grausames Herz!
  
  Kristina dolde under sin halft förvånade, halft blidkande
  afskedshälsning ett invärtes löje. Grefve Brahe hade verkligen burit i
  sin portfölj förslaget till ett äktenskapskontrakt, men icke med
  prinsessan af Hessen-Kassel, som redan var förmäld och hvars intryck på
  den unge pfalzgrefvens flyktiga känslor knappt mer var en hemlighet, men
  ett kontrakt, som skulle besegla den så länge omtalade, af pfalziska
  huset och dess anhängare så högt efterlängtade förbindelsen med Kristina
  själf. Hur enträget hade hon icke från alla sidor uppmanats att fatta
  ett beslut! Men lika ihärdigt hade hon nekat, ända tilldess att rådet
  vägrade utnämna pfalzgrefven till öfverfältherre i Tyskland, därest han
  icke förut var förvissad om drottningens hand. Nu ville hon se huru
  detta betydelsefulla steg skulle taga sig ut i den fixa formen af ett
  äktenskapskontrakt, förbehållande sig att rifva detta bindande aktstycke
  i tusen bitar, när hon så funne för godt. Brahe hade fått ett så viktigt
  förtroende för den händelse att det skulle behöfvas, men icke ens om
  hans tystlåtenhet var hon fullt försäkrad. Ett lyssnande skvaller skulle
  ledas på villospår. Gunstlingen grefve Magnus skulle få en _avis_. Var
  han för eller emot drottningens förmälning med pfalzgrefven? Ryktet
  sade: _emot_, och detta har Kristina senare själf bekräftat. Fryxell
  räknar fördelarna och finner grefve Magnus hafva haft allt skäl att tala
  _för_ förbindelsen. Men denne oväldige häfdatecknare har glömt att taga
  med i beräkningen de oefterrättliga känslor, hvilka så ofta rösta emot
  förståndets domslut. Grefve Magnus De la Gardie ville helst vara ensam
  om sin drottnings ynnest.
  
  Hon hade ju ej varit kvinna och tjugutvå år, om hon en enda dag kunnat
  glömma den viktigaste fråga, som vid denna ålder beherskar en ungmös
  framtidsutsikter. O, det falska, det nyckfulla hjärtat, som tror sig i
  sin förmätenhet vara så stålfast och smälter så lätt för en enda varm
  fläkt af upprörda känslor! Ännu för två år sedan kunde drottning
  Kristina icke förlåta sin trolöse älskare, att han kysst en tysk
  kammarpiga, och nu kunde hon redan gyckla öfver hans flyktiga böjelse
  för prinsessan af Hessen-Kassel. Måhända tillstod hon icke ens för sig
  själf, att detta gyckel var en lek med dolkuddar. Jonglören uppfångar i
  luften de slipade knifvarna och bugar sig sedan för publikens applåder.
  Begärde Kristina en dylik applåd? En liten pfalzgrefve, en liten
  landtgrefvinna, huru lågt under hennes höghet! Och likväl ville hon
  binda denne trolöse älskare vid sig och sin tron med ett
  äktenskapskontrakt. Den fyndigaste spekulant på mänskliga svagheter hade
  ej kunnat uttänka en bättre drifkraft. Hon, som trodde sig stå upphöjd
  öfver lidelserna, märkte icke, att hon stod under inflytande af det mest
  bedårande bland alla bländverk; hon förstod icke, att hon var
  _svartsjuk_.
  
  Det fanns likväl en okänd, smygande demon i hennes närhet -- utan
  tvifvel en hemlig fiende till Carl Gustaf -- som tycktes vara
  underrättad om allt och förstod Kristina bättre än hon förstod sig
  själf. Följande morgon vid påklädningen fann drottningen på sitt
  nattduksbord en anonym biljett, som endast innehöll följande med förvänd
  stil i blyerts tecknade ord på tyska:
  
  »Fråga jungfru Ryning hvad hon bär på det svarta sidenbandet under sin
  halskrage!»
  
  -- Fiken -- sade drottningen uppbragt till kammartärnan -- hvem har
  understått sig att lägga en biljett på mitt bord?
  
  Fiken bedyrade vid lif och salighet, att hon icke hade minsta aning huru
  detta papper inkommit i drottningens sängkammare. Upptäckten var icke
  angenäm. Okända händer, okända steg i slottets innersta voro alltid en
  fara, åtminstone alltid en misstanke, och drottning Kristina var
  misstänksam. Ebba Sparre invigdes i förtroendet och tillstyrkte att
  undvika uppseende, men i tysthet öfvervaka betjeningen. Fiken Lång,
  hvars trohet härtills bestått alla prof, åtvarnades att hålla saken
  tyst; men hände slikt engång till, gällde det hennes tjenst, om ej något
  värre.
  
  -- Hvad kan jungfru Ryning bära på halsen? frågade Ebba, som aldrig rätt
  kunnat fördraga denna medtäflarinna i sin höga väninnas gunst.
  
  -- Förmodligen ett hårstrå af Lucifer; jag ämnar ej fråga henne, svarade
  drottningen likgiltigt och ref sönder biljetten.
  
  Amiralen och riksrådet Erik Ryning bodde vid denna tid med sin familj i
  Stockholm. Hagar hade återtagit sin plats som dotter i huset och icke
  förgäfves anlitat sin så ofta pröfvade konst att vinna de hjärtan hon
  ville vinna. Den redlige gamle sjömannen och hans förträffliga maka
  förläto, på grefvinnan Torstensons förbön, sin adoptivdotter hennes
  äfventyrliga resor i fält och funno sig smickrade af drottningens nådiga
  förtroende att två eller tre gånger i veckan låta tillkalla Hagar som
  lektris eller hellre biträde vid studiet af klassiska författare,
  teologi, filosofi och matematik. Samma morgon, när den anonyma biljetten
  fanns på nattduksbordet, var Hagar kallad till slottet klockan sex att
  föreläsa Cartesius, men denna gång ej hans filosofi, utan hans mindre
  bekanta dioptrik. Kristina hade mer och mer intagits af denne
  författare, som så snillrikt hänvisade en forskande tanke att tvifla på
  allt, utom på sin egen tillvaro.
  
  Samma studerkammare, som så ofta förr varit vittne till de två lärda
  rivalernas förtrogna forskningar, såg dem äfven nu fördjupade i den nya,
  af Snellius år 1620 uppfunna läran om ljusets brytning, hvilken
  Cartesius 1639 sökt närmare utreda, mera genom spekulation än genom
  empiriska rön. Drottningen var nådig, nästan förekommande, men märkbart
  förströdd. Hennes lysande förmåga att i ögonblicket kasta sig från en
  tankegång in i en annan och med samma förvånande klarhet vara hemma i
  allt tycktes ej hålla profvet i dag. Hon ertappade sig skrattande på
  ovanliga distraktioner, missförstod boken, missförstod föreläserskan och
  tillät sig anmärka, att den berömde författaren visste ej alltid själf
  hvad han sade.
  
  -- Han är klar från sin synpunkt, invände Hagar; men i stället att
  föreskrifva ljusstrålen den väg han bör taga, hade författaren bort
  kasta sin ring i hafvet på en famns vatten och försöka finna honom på
  det ställe, där guldet glimmar på bottnen. Tanken låter smida och tänja
  sig som guldtråd, men naturlagarna äro obevekliga: man kan icke fånga
  dem utan att följa och utspionera dem.
  
  -- Har du hört -- inföll Kristina, bytande hastigt samtalsämne -- att en
  italienare vid namn Torricelli har uppfunnit _vacuum_? Näst konsten att
  finna _allt_, är intet beundransvärdare än konsten att finna _intet_.
  
  -- Jag såg i jesuiterkollegium i Wien ett instrument, som var
  konstrueradt efter denna nya uppfinning och kallades _barometer_. Med
  dess tillhjälp mätte man luftens tryck.
  
  -- Det är nöjsamt; jag vill införskrifva denna tingest ifrån Paris.
  Luftens tryck? Således kan man i ett segel mäta vindens tryck och
  stormens styrka. Vår tid är frågvis: den tränger in i naturens innersta.
  Hvad skall man upplefva om hundrade år? Barometer, säger du? Jag vill
  ihågkomma denna term.
  
  -- För att mäta luftens tryck återstår ännu att anbringa ett tomrum i
  seglet, anmärkte Hagar.
  
  Hon hade kunnat spara denna lilla tillrättavisning. Drottningen låtsade
  icke höra den och fortfor på sitt lifliga sätt:
  
  -- Cartesius beherskar ljuset, Torricelli beherskar luften, De Geer har
  redan i tjugu år beherskat jordens innandöme. Våra murare,
  skorstensfejare och brandsprutor ha länge beherskat elden: gif mig ännu
  en titan, som beherskar vattnet, och vi skola omskapa världen ... Huru
  kom du till jesuiterkollegium?
  
  -- Jag medförde rekommendation till generalvikarien pater Malines, som
  lofvade insinuera min sak hos grefve Trauttmannsdorff. Malines införde
  mig i lärda sällskap och i jesuiterkollegium.
  
  -- Bekänn, att du lyste med din lärdom bland de fromme fäderne!
  
  -- Å, nådig fröken; vid sidan af de lärdaste män i Europa var jag en
  vilde!
  
  -- Fraser! Du slog dem på fingrarna, såsom du slagit Luther och Calvin.
  Jag antager, att de varit förtjuste i dig och att du i hemlighet är
  jesuit. På det där svarta bandet kring din hals bär du en relik från det
  allrakristligaste kollegium till minne af din lyckliga omvändelse. Hvad
  är det? Är det den helige Loyolas ben eller sex hårstrån af påfvens
  skägg?
  
  -- Nej, så from är jag icke, genmälde Hagar leende, men drottningens
  skarpa blick upptäckte strax, att löjet dolde en öfverraskning.
  
  -- Sade jag dig inte, att du ej duger till ärkebisp i Upsala? Betänk,
  att du är skäligen misstänkt för lönligt tassel med vår kyrkas fiender
  och att blott en uppriktig bekännelse kan rädda dig från vår lutherska
  inkvisition! Kom ihåg hvad biskop Johannes fått lida för sina välmenta
  idéer! Fram med sanningen: hvad bär du på bandet?
  
  -- Ett oskyldigt souvenir, som inte kommer något samvete för när,
  hvarken lutherskt eller katolskt.
  
  -- Det måste vara en hjärtesak, som man bevarar så nära sitt hjärta. Får
  jag se tingesten? Jag skall inte förråda dig, om det också vore Sankt
  Britas oxeltand.
  
  -- Nådig fröken ... Jag är hvarken jesuit eller lutheran. Jag har den
  äran bekänna min drottnings tro: jag är cartesian.
  
  -- Min Gud, hvilka omsvep för en bagatell! utropade Kristina skrattande,
  fattade sidenbandet och framdrog en liten medaljong af guld, hvilken hon
  genast öppnade. I medaljongen låg en svart hårlock.
  
  Hon höll den mot dagen. Löjet blef osäkert, blicken förändrades, en hög
  rodnad uppsteg på hennes kinder. Äfven Hagars kinder färgades
  purpurröda.
  
  -- Är det Gustaf Kurcks hår? frågade drottningen, själf angelägen att
  finna en förklaring, som tycktes vara den enklaste och naturligaste.
  
  -- Nej, svarade Hagar, för stolt att begagna denna lätta utväg att undgå
  faran. -- Det är hans furstliga nådes pfalzgrefvens hår från Jankowitz.
  En kula hade rubbat hans lockar vid örat; han bad mig jämna sitt hår,
  och jag behöll med hans tillåtelse denna lock till minne af en tapper
  man och ett ärorikt fältslag i drottningens tjenst.
  
  Kristinas vrede var alltid snabb och hänsynslös. Hon kastade hårlocken
  till golfvet, trampade honom, fattade Hagars båda händer hårdt i sina
  och genomborrade henne med en blick, som få andra förmått uthärda. Det
  var nu tredje gången dessa två stodo som stridande örnar mot hvarandra,
  och denna gång tycktes förolämpningen vara dödlig.
  
  -- Du ... du ... hans sköka, du! utbrast drottningen i korta, afbrutna
  ord, af hvilka hvarje stafvelse var ett dolkstygn. -- Jag dödar dig
  icke, eländiga ... jag föraktar dig!
  
  Och hon stötte henne häftigt tillbaka.
  
  Hagar hade blifvit lika blek som hon nyss var röd. Hon mötte den
  gnistrande blicken utan att blinka, tog två steg tillbaka och svarade:
  
  -- Återtag detta ord! Det är ovärdigt en drottning.
  
  -- Gå, gå! utropade Kristina, ytterligt uppbragt, och famlade efter
  ringklockan.
  
  Hagar såg rörelsen, fattade ringklockan och höll henne ljudlös inom sin
  slutna hand.
  
  -- Af nåd, hör mig! Ett ögonblick af lugn, och jag skall förklara allt,
  såsom jag förklarade förräderiet den 12 Maj.
  
  Kristina stod med handen på dörrvredet för att ropa på vakt, men
  beherskade sig. Var det hågkomsten af ett tidigare förhastande eller
  blygseln att bringas ur fattningen af en underordnad? Hon satte sig,
  mörk och sträng, vid studerbordet, denna gång ett domarebord, och
  tecknade med handen, att hon ville höra den brottsliga. Ringklockan
  återställdes till hennes disposition.
  
  Hagar förtäljde sin bekantskap med pfalzgrefven, hans frågor om
  drottningen och sina försiktiga svar. En ung öfverstes försök till
  förtrolighet ansåg hon sig kunna med tystnad förbigå. Förhållandet
  mellan dem hade varit tadelfritt och fru Beata De la Gardie vaksam.
  Hagar dolde icke sitt skämt, när hon upptog hårlocken, och pfalzgrefvens
  svar, som röjde tillbörlig vördnad för drottningens person. Detta
  obetydliga möte vid Jankowitz hade tilldragit sig vid den halföppna
  dörren till en stuga, uppfylld af folk. Den, som aktat nödigt framföra
  ett skvaller härom, borde också kunna intyga, att berättarinnan nu
  talade sanning.
  
  -- Är detta allt? frågade drottningen kallt. Hon hade fått tid att
  svalna.
  
  -- Allt, nådig fröken.
  
  -- Hvad betydde det då, att du förutspådde åt hans furstliga nåde
  Sveriges krona?
  
  -- Nådig fröken skall näppeligen finna en bland sina undersåtar, som
  icke hört omtalas en väntad hög förbindelse och däråt af hjärtat gläder
  sig.
  
  -- Det kommer dig intet vid. Öfver mig skall aldrig en man råda, långt
  mindre en konung. Men ingen vet hvad här sker, om jag dör. Behåll din
  usla hårlock! Han kan möjligen inbringa dig ett riddaregods.
  
  Hagar upptog hårlocken.
  
  -- Intet kan vara för mig så dyrbart som min drottnings förtroende till
  min heder. Värdigas förvissa mig därom, och jag begär ingen furstegunst.
  
  Det var kallt i studerkammaren. Kristina teg några ögonblick, stod upp
  och värmde sig vid en brasa i den stora öppna kaminen.
  
  -- Bed mig om förlåtelse! sade hon slutligen.
  
  -- För hvad, nådig fröken?
  
  -- För ett ord, som kunnat kosta en annan hufvudet. Man säger ej till
  sin drottning, att hon talat sig själf ovärdigt.
  
  -- Och hvem skall då gifva en ärbar jungfru upprättelse för att hon
  kallats en sköka?
  
  Åter började den knappt förkolnade vreden att flamma till låga i ett
  lätt retadt herskarelynne. Det finns knappt exempel därpå, att Sveriges
  Kristina någonsin erkänt sig hafva ångrat ett ord eller en handling, men
  det finns många bevis att hennes ädlare känslor fått makt öfver vreden.
  
  -- Bokråtta, du i din förlegade lärdom -- utbrast Kristina, ånyo
  uppbrusande, i det hon häftigt rörde om bränderna i kaminen -- du usla
  lilla glödkol, som inbillar dig upplysa världen och af hvilket i morgon
  intet annat är kvar än ett fingersmått aska, vill du gå till rätta med
  _mig_? Är det inte nåd nog, att jag ännu slösar ett ord på dig? Skall
  jag ännu därtill gifva en knäracka socker för att jag tillåtit henne
  gläfsa? Förstår inte du, som förstår allt, att mina ord äro ingen
  skolkria, som du gunstbenäget skall mästra och korrigera? Vill du rita
  en krux i marginalet, så öfverkorsar jag hela sidan och skickar dig med
  alla dina gåspennor tillbaka till det vargbo i Finland, som du aldrig
  bort öfvergifva. Bed mig om förlåtelse, eller gå din väg!
  
  -- Får jag svara nådig fröken?
  
  -- Nej, det är öfverflödigt. Svarar du ännu ett ord, så är du i morgon
  ej mera i Stockholm.
  
  -- Eders majestät -- svarade Hagar med en kall bugning -- jag skall i
  morgon icke mer vara i Stockholm och icke mer vara eders majestäts
  undersåte. Mina rättigheter som medlem af familjen Götz äro erkända af
  kejsaren i Wien. Jag hoppas finna ett land, där ingen förgäfves begär
  upprättelse för ett orättvist skymford. Huru ringa jag än må vara, aktar
  jag min ära lika högt, som eders majestät aktar sin, och protesterar mot
  oförskyld vanfrejd. Jag må kallas en bokråtta, men som en knäracka låter
  jag icke trampa mig. Något har jag lärt mig i eders majestäts skola, och
  därför skall jag vara tacksam, så länge jag lefver: »de, som Gud adlat,
  få icke förnedra sig.» Hvad angår det obetydliga minne, som så
  oförmodligen misshagat eders majestät, aktar jag det mindre än intet,
  sedan jag haft olyckan att mista det som mycket kostbarare är, min
  nådiga drottnings ynnest och tillit.
  
  Vid dessa ord kastade Hagar hårlocken i den slocknande glöden. Han
  ringlade sig som en orm, jäste upp i ett lätt, brunt skum, förkolnade,
  glimmade ännu en half sekund och försvann.
  
  Så hade ännu ingen undersåte talat till den mäktigaste drottning på sin
  tid och till en som höll så strängt på sin kungliga värdighet. Men
  antingen Hagar väntat ett nytt vredens ord eller möjligen en hastig
  omkastning till nåd, som efter den 12 Maj, bedrog hon sig i denna
  förväntan. Kristina förblef tyst, orörlig och sluten, drottning i hvarje
  tum, och vinkade endast lätt med handen, att den djärfva rebellen kunde
  gå utan hinder. En kort, djup reverens från den afträdandes sida, och
  dörren slöts än en gång till mellan dessa två så högt begåfvade, i
  själarnas grunddrag så nära besläktade skapelsens gunstlingar, hvilka
  voro för lika hvarandra för att icke ständigt stöta kant emot kant,
  ständigt känna sig dragna till hvarandra och likväl aldrig kunna
  fördraga hvarandra.
  
  Drottning Kristina var klartänkt och högtänkt nog att i rebellens
  snarstickna ord igenkänna någonting af sig själf, som hon kunde förlåta,
  om också ej tillåta. Men hennes tankar hade redan hunnit taga en annan
  riktning, för hvilken en liten föreläserskas myteri försvann till en
  obetydlighet. Hon satt en stund försjunken i hjärtefrågor.
  
  -- Upprättelse! Hvem ger då mig upprättelse? ... Nej ... min gemål skall
  han icke blifva, men törhända ... konung af Sverige.
  
  
  
  
                            9. Ett lejonmöte.
  
  
                               Ebba, har du någonsin ridit på ett lejon?
  
  Drottningen satt i sitt stora mottagningsrum den 15 Maj 1648 på aftonen.
  Där var en ceremoniös väntan, likasom vid mottagandet af en utländsk
  ambassad. Statsfruarna hade fått företräde och gått, hofjungfrurna hade
  fått sina befallningar. Dörrarna voro omsorgsfullt bevakade. Förutom tre
  särskildt kallade, fick ingen tillträde. Gunstlingen grefve Magnus
  inträdde med varsamma steg och underrättade sig, för att sondera
  stämningen, om hennes majestäts hälsa. Kristina lyfte flyktigt sina ögon
  från en uppslagen bok och svarade:
  
  -- Jag mår alltid väl, när jag slutit fred med mig själf. Det är inte
  sant, att allt ondt kommer från magen. Allt ondt kommer från inbördes
  krig i kropp eller själ.
  
  Hon växlade ofta uttryck, och grefven hade studerat dem alla, såsom en
  entomolog undersöker en fjärils spröten i mikroskopet, men i dag var där
  någonting mer än vanligt bestämdt, nästan hotande. Hon förekom honom som
  en vaktande lejoninna, hvilken man icke vågar närma sig eller vidröra,
  oaktadt hennes skenbara lugn.
  
  Grefvens nyfikenhet var i hög grad spänd, men han vågade icke fråga mer.
  Han visste något, men icke allt. Kristina gaf sig aldrig helt, icke ens
  i de förtrognaste ögonblick åt den mest förklarade gunstling. Någonting
  skulle ske denna kväll -- hvad? Grefve Magnus växlade en blick med de
  uppvaktande hofjungfrurna; de visste mindre än han och drogo sig snart
  tillbaka. Han förblef stum, drottningen likaså.
  
  Om en stund inträdde biskop Johannes Matthiæ, mottogs med nådig
  uppmärksamhet och erbjöds en plats vid drottningens _högra_ sida. Han
  hade åldrats i tidens trätor; han hade icke fått fullt rätt, men icke
  heller fullt orätt i tvisten om _Idea boni ordinis_. Han hade utarbetat
  och underskrifvit Hagar Rynings bevis att allt missförstånd berodde af
  ordtolkningar, och därmed hade prästerskapet låtit sig nöja, under
  förbehåll att _Formula concordiæ_ infördes bland svenska kyrkans
  bekännelseskrifter. Det var en järnhård ortodoxi man där ville påtruga
  alla farlige fritänkare, och för den fromme biskopen stod dock kärlekens
  lag öfver alla andra.
  
  Kristina förstod hans bekymmer, räckte honom sin hand och sade:
  
  -- Ännu har denna hand inte undertecknat _Formula concordiæ_ och lärer
  ej heller göra't.
  
  -- Jag tackar min nådiga öfverhet, svarade biskopen, synbart
  tillfredsställd. -- Man måste hafva fördrag med de svaga i tron.
  
  -- Och med de svaga i kärleken, inföll Kristina småleende.
  
  -- Nådigaste fröken, kärleken är af en fast annan natur; han är stark
  som döden. Där han råder, fördrager han allting, tror allting, hoppas
  allting, lider allting.
  
  -- Undskyll, vördige fader, jag har ej varit nog lyckosam att hitta i
  denna skröpliga världen en kärlek som lider allt och fördrager allt; men
  väl har jag mycket omak med en kärlek som tror allt och hoppas allt. Jag
  tänker vi skulle litet klippa den blinde gudens flaxande vingar.
  
  -- Jag talar icke om köttsliga människors ostadiga begärelser, rättade
  biskopen mildt.
  
  -- Nej, jag förstår. Men statt mig nu bi i afton, vördige fader. Ty där
  ser jag en komma, som tror allting och hoppas allting ... med hvad skäl,
  lämnar jag osagdt. Visst är, att han inte lider allting.
  
  Det var pfalzgrefven Carl Gustaf, som inträdde i en hofdräkt, hvilken
  tillika var krigarens. Ingen mörknad blodfläck, intet stoftkorn från
  slagfältets sand fläckade nu hans vackra gula kyller eller hans fina
  spetskrage. Det långa svarta håret föll, omsorgsfullt benadt, öfver hans
  breda skuldror, detta hår, hvaraf Kristina så nyss sett ett prof. Den
  tunna mustaschen slingrade sig ormlik kring den beslutsamma öfverläppen;
  växten hade blifvit fylligare och antydde inga försakelser af en hopplös
  kärlek. Hållningen var fortfarande obesvärad, såsom det anstod en
  pröfvad krigare; men i blicken och kring läpparna låg ett drag af
  spanande ovisshet, likasom kände han sig mindre säker här än på de
  blodiga slagfälten. Under ett undfallande yttre gömde sig det stolta
  medvetandet af kraft inom denne man, hvilken kunde böja sig som en
  fjäder, men skulle resa sig, när hans tid var kommen. Hvad var han nu?
  Ett lejon, som gick med förbundna ögon.
  
  Han kysste ceremoniöst drottningens hand och afbidade hennes tilltal.
  Grefve Magnus, som stod beredd att uppfånga hvarje hviskning, iakttog,
  att hon bjöd honom plats vid sin _vänstra_ sida. Höger och vänster ha
  alltid haft en märklig betydelse, men aldrig så som i detta tidehvarf.
  
  Efter några likgiltiga frågor om resan till Stockholm tog Kristina utan
  omsvep till ordet i den viktiga fråga, som i dag skulle få ett svar.
  
  -- Eders kärlighet -- sade hon -- har låtit förmärka genom doktor
  Johannes och grefve Magnus sin _intention_ att ändteligen få min
  kategoriska resolution om den sak oss så nära rör, nämligen mitt val af
  gemål. Därför torde eders kärlighet intet misstycka, att jag låtit
  hitkalla desse värdige män för att i deras närvaro gifva eders kärlighet
  min mening tillkänna, såsom jag ock vill i Guds åsyn densamma säga, utan
  allt fagert snack eller _compliment_.
  
  Pfalzgrefven bugade tigande.
  
  -- Jag förklarar alltså, att jag intet vill betaga eders kärlighet något
  hopp att taga mig till äkta; ej heller gifver jag något hopp, att sådant
  ske skall.
  
  Tystnad. Drottningen fortfor.
  
  -- Därest jag träder i gifte, försäkrar och lofvar jag, att ingen annan
  i världen taga till äkta, än eders kärlighets person.
  
  Stum bugning.
  
  -- Där som jag intet vill gifta mig, vill jag för rikets bästa och
  säkerhet söka _declarera_ eders kärlighet till _successor_ och arffurste
  till riket.
  
  Åter en paus. Pfalzgrefven Carl Gustaf var väl förfaren i många
  vetenskaper, men icke en vältalare, som Gustaf II Adolf och dennes
  dotter Kristina. Han afbidade stum och ej utan förlägenhet en vidare
  utläggning af dessa lysande löften, som inneburo på samma gång så mycket
  och så litet.
  
  Kristina blef otålig. Hon hade med en för sin tid högst sällsynt korthet
  sammanträngt i få afmätta och noga öfverlagda ord allt hvad hon ville
  säga och väntade svar.
  
  -- Högre -- tillade hon -- kan jag ej lofva. Är eders kärlighet intet
  därmed tillfreds, kan jag ej gifva en annan resolution.
  
  -- Så många nådiga löften tillförene hafva låtit mig fast annat förmoda
  om eders majestäts tankar för min ringa person, yttrade nu pfalzgrefven
  i en ton af svikna förhoppningar.
  
  -- Doktor Johannes kan fuller intyga, att ett barns löften hafva
  ingenting att betyda, där de intet vid vuxen ålder få sin _consummation_
  och stadfästelse, inföll Kristina.
  
  Biskopen nickade, med tillägg, att där ju intet stod i vägen för att
  hennes majestät ännu torde fatta sitt beslut till alla trogne
  undersåtars hjärteliga förnöjelse.
  
  -- Jag säger ju eders kärlighet -- återtog drottningen lifligt -- att
  jag ännu intet beslutit hvarken till eller ifrån. Men det vill jag
  _insistera_, att jag intet besluter af _consideration_ hvarken för eders
  kärlighets eller för min person, utan af _égard_ till _publicum bonum_
  och fäderneslandets säkerhet. Det jag nu tänker öfverlåta armén i
  Tyskland till eders kärlighets _direction_ som generalissimus, det sker
  allenast för den tjenst, som jag förhoppas eders kärlighet skall göra
  riket, och för att detta må vara betryggadt, om mig något dödeligt hända
  skulle.
  
  -- Jag tackar ödmjukeligen för den nåd mig vederfares, genmälde
  pfalzgrefven, och måste därmed vara tillfreds. Men min _intention_ har
  allenast varit till eders majestäts person och till ingenting annat.
  
  -- Ja, ja, jag vet väl det talesättet, afbröt honom Kristina, allt mera
  otålig. -- Jag talar om riket, och eders kärlighet talar om sig och mig.
  Hvad skall jag då mera säga därtill? Skall jag åstunda betänketid, som
  sed är, när en jungfru intet vill strax svara en enträgen friare? Skall
  jag lofva hvad ingen annan piga lofvar, att eders kärlighet skall få min
  resolution, när jag är fem och tjugu år gammal? Ja, så lofvar jag ock
  det; är det _satisfaction_ nog? Är eders kärlighet nu förnöjder?
  
  -- Jag tackar underdånigast och är förnöjder med allt som behagar eders
  majestät. Mitt _facit_ har intet annat varit, än den lyckan att äga
  eders majestäts person, och kan jag väl nöja mig med ett stycke bröd,
  när det betages mig, som min högsta åstundan är. Men får jag intet den
  uppfylld, vill jag aldrig se Sverige mer.
  
  Nu tog Kristina eld.
  
  -- Och det säger mig en, som här och där låtit sig nöjas med andra än
  mig! Hvad är detta för fanfaronader? Är jag en Chloë, som leder får i
  rosende band, och eders kärlighet en suckande Damon, som sköter
  hjordarna på sin faders gård? Jag känner min Damon: därmed skall han
  aldrig i tiden vara _content_. Den Gud hafver satt till något högre i
  världen skall intet låta sig nöja med fåreklippande.
  
  -- Jag vet det fullväl, och eders majestät hafver sagt mig det själf vid
  min kära systers bröllop förlidet år, att eders majestät ingen
  _affection_ hafver till min person, så att jag därom _desperera_ måste.
  Jag har därför ock bedt Gud afvända mitt sinne från detta uppsåtet för
  att ej därmed bekomma eders majestäts onåd och min egen största skada;
  men si, jag har intet varit därtill _capable_. Fastmer har jag däraf
  dagligen kvalts och min åstundan till eders majestäts person dagligen
  förökats, så att jag själf intet mer är mig mäktig och måste ådraga mig
  dens misshag, som jag mest ville behaga.
  
  Ett fint, elakt löje, som hon knappt vårdade sig om att dölja, förrådde
  Kristinas tvifvel om uppriktigheten af denna förklaring. Hon beherskade
  sig, tackade för så mycken _affection_ och försäkrade, att hon kände
  hans trohet, men hade sina skäl hvarför hon ännu ej ville besluta.
  
  -- Eders kärlighet har ju att välja mellan ring eller krona och skall
  göra sig värdig båda genom sitt _comportement_ i kriget.
  
  -- Där som eders majestät aktar mig värdig ringen, vill jag om kronan
  intet annat tänka, än att ingen är att jämföra med den henne nu bär. Jag
  har kommit till Sverige på eders majestäts löften i första ungdomen, och
  där det ej kan ske, som mig då utlofvades, täckes eders majestät bruka
  mig så länge nådigst behagas, men därefter _dimittera_ mig ur tjensten,
  intet komma min ära vid och intet fordra mig till Sverige, dit jag
  aldrig skall återvända. Min enda åstundan är då att sitta i ro.
  
  Åter afbröt honom denna mörknande blick, som så snabbt kunde omskifta.
  
  -- Ro? Det skall jag förekomma. Blif mig från halsen med detta
  barnjollret! Ni hör, ers högvördighet, han ställer mig ännu till rätta
  för den tid, när jag ej hade makt att bortlofva en bondgård, långt
  mindre mig själf! Hvad skall jag svara en så envis herre, som intet ens
  har vett att begripa skillnaden mellan mitt stånd och sitt? Jag är intet
  _obligerad_ af ett barns löften; jag häfver dem upp. Jag tillbjuder hans
  furstliga nåde öfverbefälet och successionen, jag tillsäger honom att
  vänta, men han _refuserar_! Hvad är detta för fräcka _discourser_?
  Ändock han skulle dö i en sådan _espérance_ att varda utsedd till min
  gemål och aldrig komme därtill, är intet detta anseende nog för hela
  världen?
  
  Äfven Carl Gustaf kände Vasablodet i sina ådror brusa upp.
  
  -- Erik Oxenstjerna hade ringa ära af att engång vara i folkets mun
  såsom den där djärfdes lyfta sina förmätna blickar ända upp till en
  korad drottning, genmälde pfalzgrefven stolt.
  
  -- Är detta en jämförelse? Har jag behandlat eders kärlighet såsom jag
  _tracterade_ Erik Oxenstjerna? inföll Kristina ytterst vredgad, stod
  upp, men satte sig åter. -- Den, som ej bättre vet åtskilja personer och
  anspråk, är intet värd den ära jag tillbjuder honom, ej heller de gåfvor
  han fått af Gud att densamma bruka.
  
  Carl Gustaf fann rådligt att göra en diversion.
  
  -- Eders majestät -- sade han -- talar om sitt dödliga frånfälle och min
  succession, likasom skulle jag vilja öfverlefva den dagen! Nej, med
  herrarne skulle jag aldrig komma till rätta, och Gud bevare mig från att
  söla mina händer i deras blod.
  
  -- Blod? Hvem talar om blod? Sådane ären I! Men si, det skall jag
  förekomma! Märk, att jag säger eders furstliga nåde: ingen oreda skall
  förekomma, alltså intet blod utgjutet varda, om mig något dödeligt
  tillstöter.
  
  -- Jag förstår det intet. Är ers majestät så _indifferent_ för min
  person, är ock min succession af ringa värde. Eders majestät kan ju af
  en _particular affection_ för någon annan _moveras_ från den mig nu
  gifna förtröstan framdeles.
  
  Paus. Kristina lyckades återvinna sitt öfverlägsna, nästan hotande lugn.
  
  -- Detta säger eders kärlighet för att lura ut mig. En fältherre vill
  utspionera fiendens position; men märk nu ock först, att jag ingen
  fiende är, fast mera en ärlig vän, och därnäst, att min _position_
  ligger i öppen dag. För mina tankar är jag ingen skyldig att redovisa;
  ej heller ställer mig någon för dem till räkenskap. Vill eller vill
  intet eders kärlighet vara förnöjder med dessa tre punkterna, som jag
  strax i början förelagt? Märk: _primo_: intet ja och intet nej för min
  person, förrän jag är fem och tjugu år gammal; _secundo_: att jag ingen
  annan tager än eders kärlighet, _om_ jag gifter mig; _tertio_: _om_ jag
  intet gifter mig, _declareras_ eders kärlighet till min efterträdare ...
  Är detta nog? Lägg märke till att jag intet tillbjuder detta två gånger.
  Det sitter hårdt nog ändå. Jag begär svar.
  
  Detta svar räckte till sent på kvällen. Ingen af de två hufvudpersonerna
  ville vika från sin position. Vreda ord omväxlade med löjen och hot på
  ena, yttre underdånighet och hemlig förbittring på andra sidan. Det var
  ett fältslag mellan ring och krona, sådant där ännu aldrig utkämpats i
  Stockholms slott och knappt i någon annan konungaborg. Biskop Johannes
  och grefve Magnus uppträdde som medlare, ytterst varsamt, såsom man ju
  måste behandla ett lejon och en lejoninna i handgemäng, men törhända
  icke alltid lika uppriktigt. Slutet blef, att lejonet erkände sig, icke
  besegradt, icke tillfredsställdt, men resigneradt att lyda och vänta.
  Man öfverenskom, att det kungliga giftermålet skulle för alla, äfven för
  drottningens moder, för rikskanslern, rådet och ständerna, framställas
  som afgjordt och endast uppskjutet för kriget, till hvilket pfalzgrefven
  skulle afresa som öfverfältherre. I sammanhang härmed skulle Carl
  Gustafs succession genomdrifvas i rådet och ständerna. Det märkeliga
  mötet afslutades med ömsesidiga försäkringar om tacksamhet och
  tillgifvenhet.
  
  Uppvaktande hofjungfrun Ebba Sparre väntade i sofrummet. Kammartärnan
  bortskickades, drottningen kastade sig oafklädd på sin bädd. Hon var
  trött, men kunde ej sofva. Hennes tankar voro den af regnet uppsvällda
  vårfloden; han måste ju strömma ut öfver sina bräddar.
  
  -- Ebba, sade drottningen, har du någonsin ridit på ett lejon?
  
  -- Nej, det aktar jag mig för, svarade väninnan, döljande sin nyfikenhet
  under en gäspning.
  
  -- Däri gör du rätt. Man kan inte bruka sporrarna; där hjälper intet
  annat än glödande järn. Något som bränner och något som lyser. Jag har
  försökt det, jag.
  
  -- Och du har tamt odjuret?
  
  -- Tämjas kan det inte, men spärras i bur. Man får se huru länge. Där
  måste vara ett stadigt galler.
  
  -- Du förstår rida, du.
  
  -- En gång har jag blifvit kastad ur sadeln. Vid Norrköping var det. Vid
  Björnsnäs. Den finska trollpackan, du vet. Hon med hårlocken. Tre gånger
  har hon förhäxat mig, tre gånger har hon fått spö. Grefvinnan Götz! Hon
  har ju lämnat staden?
  
  -- Hon reste i förgår. Det skall hafva varit mycken uppståndelse i
  Ryningska huset, men ännu mer i det Kurckska. De höllo af otäckan.
  
  -- Gjorde de? Det är möjligt. Jag har aldrig sett något mera oförskämdt
  i kjol, men därhos aldrig något mera beundransvärdt. Det fanns
  ögonblick, när jag velat vara hon.
  
  -- Men ditt lejon är nu beskedligt i bur?
  
  -- Ja, det kostade omak. I fyra timmar redo vi banan rundt. Hvilka
  kabrioler! Hvilka sidosprång! Stundom ett sakta rytande. Och alltid om
  igen till samma punkt, där vi redo ut ... min person, som skulle
  uppslukas; intet annat än min person! Gud bevare för kronan. Hvad skulle
  ett lejon bry sig om en förgylld spilta? Vi två skulle rida genom
  världen. Jag skulle lugnt sköta tygeln, nog skulle min sprakfåle skena,
  mig till behag. Min Gud, sådan hycklare! Han blefve en träffelig
  rikskansler. Han har varit mig så trogen, att natt och dag har han tänkt
  endast på mig. Och öfverlefva mig? Otänkbart! Emellertid är det nu klart
  ... för tre år tillsvidare. Begär ej få veta mer, var nöjd, att jag
  håller tygeln! Och gift dig ej före de tre åren, Ebba; jag behöfver
  någon, med hvilken jag i tysthet kan skratta.
  
  -- Jag skall följa min nådiga drottnings föredöme och vänta.
  
  -- Nej, gör inte det, du torde få vänta länge. Gift dig du, som kan det,
  som vågar det, men inte före de tre åren. Det är törhända ej lyckligt
  att vara för alltid ensam. Det är för varmt blod i oss, och sedan ...
  den ensliga storheten kännes stundom så kall. Pygmalion mejslade åt sig
  Galathea ... jag ville kunna mejsla åt mig en jämlike ... Nej, inte en
  jämlike, men litet mer än en leksak. Stundom tror jag mig hafva funnit
  en slik, men när jag drager på tråden, rör dansmästaren armar och ben.
  Jag kastar honom på elden.
  
  -- Till sist kommer lejonet ut ur sin bur och skenar af med min
  drottning.
  
  -- Tror du? Nej ... jag fruktar ej mer att blifva dess byte. Där finnas
  för många hårlockar. Ebba ... hvartill du än må nedlåta dig, dela aldrig
  din gunst med en annan kvinna! ... Ring på Fiken! Jag vill försöka att
  sofva.
  
  Drottning Kristina lade sig, men sömnen flydde, tankarnas mästersmeder
  fortforo att hamra på städet.
  
  -- Han väntar nu ... jag binder honom nu ... men länge skall han ej
  hafva tålamod ... han kan ju ej bindas för alla tider. Det är dock en
  konung gömd i hans gula kyller ... Om jag skulle frigöra mig från hans
  band och alla band? ... Om jag skulle ... Hagar har beundrats i Wien ...
  hon har sammanträffat med de lärdaste män i Europa ... Hvarför skall jag
  vara bunden vid detta barbariska land? ... Om jag skulle ... _afsäga mig
  kronan_?
  
  
  
  
                        10. Ruben Zevis sändebud.
  
  
                    Mina penningar föra krig, mina penningar sluta fred.
  
  Vidpass en månad efter det konkordat, som i Maj 1648 afslöts i Stockholm
  mellan drottning Kristina och hennes designerade efterträdare,
  nedströmmade regnet en junidag öfver den fria riksstaden Regensburg,
  sköljde grus och småsten från vallarna, skurade gatorna och rann i
  strida bäckar ned till den uppsvällda Donau. Dagsljuset inföll så
  sparsamt genom det enda lilla fönstret i Ruben Zevis inre kontor, att en
  lampa tändes och kastade sitt bleka sken öfver den gamle bankirens
  långa, magra, vissnade, men ännu kraftfulla gestalt. Han hade föga
  åldrats, sedan han för sex år tillbaka uppträdde i Finland och
  Stockholm. Dessa genomträngande bruna ögon, som tycktes utspeja världens
  dunklaste vrår, hade måhända sjunkit litet djupare in, som fördolda
  fjärrglas; dessa knotiga händer, som grepo så mycket guld och kunde
  utkasta nästan likaså mycket, hade än mera antagit likheten med en örns
  utsträckta klor; det hvita håret hade glesnat något kring pannan, som
  dolde så många planer och ständigt rufvade öfver nya, mera omfattande.
  Men ännu, och kanske mera än någonsin, var han judarnes konung, såsom
  han var konungarnes jude; ännu tycktes han trotsa tid och mödor; ännu
  höll han med stadig hand de trådar, hvarmed han omsnärjde Europa och
  världen.
  
  Det torftiga, trånga inre kontoret var medelpunkten i ett spindelnät,
  som omspunnit troner och folk. Allt löpte samman som radier mot detta
  centrum om knappt tio steg i längd, denna stora, nötta pulpet af valnöt,
  denna järnbeslagna ekkista, hvars innehåll ingen fått skåda, och detta
  massiva järnskåp, hvari de viktigaste papper med påfvars, kejsares och
  konungars egenhändiga namnteckningar och sigill funno sitt otillgängliga
  gömställe. Mellan nämnda tunga möbler återstod ett knappt utrymme för en
  liten hylla med Gamla testamentets böcker på hebreiska, ett bord med en
  vattenkaraffin och två skinnklädda, högkarmade stolar, hvaraf den ena
  var skrifstol. Flera behöfdes icke, ty audienserna här skedde mellan
  fyra ögon.
  
  Från detta kontor ledde en dörr till sofrummet innanför, en annan till
  det yttre kontoret. Utsidan af denna senare dörr bevakades natt och dag
  af en pålitlig vaktpost; en annan stod ständigt väpnad vid det yttre
  kontorets utgång. Detta sistnämnda var en stor sal och inrymde tolf
  massiva skrifpulpeter, hvardera med två kontorister, samt ofantliga
  väggskåp med bref och handlingar. Här arbetade maskineriets drifhjul,
  som satte många hundrade mindre kugghjul i rörelse. Här kommo och gingo
  post och kurirer alla tider på dygnet. Tidningspressen var ännu i sin
  första barndoms linda; telegraf och telefon begrafna långt i framtidens
  dimmor. All förbindelse skedde direkt och mest med enkom afsända ilbud,
  emedan posten var osäker och ytterst oregelbunden, men äfven stundom med
  dufvor. Från inre kontoret till det yttre ledde ett språkrör, hvari
  chefen meddelade sina befallningar och på bestämda tider mottog
  rapporter.
  
  Nu satt Ruben Zevi i sitt örnnäste, uppmärksamt granskande två nyss
  anlända rapporter, den ena från Münster, den andra från Osnabrück. De
  gällde fredsunderhandlingarna. Van att beherskas, röjde hans uppsyn
  föga, om dessa nyheter voro honom till behag eller icke. Slutligen drog
  sig likväl en rynka öfver hans skarpt markerade ögonbryn. Republiken
  Venedig var fredsmäklare, och Venedig var konkurrent. De penningestarka
  Nederländerna skulle ha varit farligare medtäflare, men de gingo i Ruben
  Zevis ledband. Venedig däremot intrigerade och lismade sig fram i tre
  världsdelar.
  
  -- Benjamin! ljöd chefens röst i språkröret.
  
  Benjamin Zevi inträdde, nästan oigenkännelig för dem, som icke sett
  denne unge man sedan han låg sårad vid Jankowitz. Numera affärsman,
  enögd, lytt på sin högra hand, som saknade två fingrar, och vuxen ett
  hufvud högre än då, skulle den forne gossen förekommit tio år äldre, om
  icke det bruna ärret på vänstra tinningen och ett eget spelande drag i
  det mörka ögat, hälften slugt, hälften pojkaktigt, skulle ha erinrat om
  de tider, när värjan och sadeln voro honom kärare än något annat i
  världen. Pojkstreckens tid var likväl påtagligen öfverstånden; man såg,
  att han stått under sträng tukt och småningom vant sig vid det han ej
  kunde ändra. Han stod som ett tändt ljus inför sin mäktige morfader,
  beredd att punktligt utföra hvarje uppdrag som ålades honom.
  
  Den gamle betraktade honom med denna oemotståndliga blick, som tycktes
  tränga in till bottnen af en människosjäl.
  
  -- Benjamin, sade han, du har nu i sex år tjenat för Rachel. Jag hade
  ämnat invänta det sjunde, men tiden väntar icke på någon af oss. Är du
  nu man?
  
  -- Pröfva mig, svarade Benjamin, oviss huru han borde upptaga en så
  oväntad fråga.
  
  -- Jag har pröfvat dig, fortfor bankiren lugnt. Du har under första
  hälften af din tjenstetid varit en vindflöjel, som svajat för alla
  väder. De sista åren har du varit mig mera till nöjes. Jakobs Gud, som
  styr våra öden, har tagit ifrån dig öga och hand för att bevara dig för
  de filistéers trug och ditt hjärtas ostadighet. Joas, som stod efter
  ditt lif, är död. Din fader, den blodhunden, kan ej mer göra anspråk på
  dig. Thamar återstår. Men du är nu vorden din moders son och en af oss.
  Jag önskade kunna säga detsamma om din syster; hon är kallad till
  Israels redskap bland gojim, hedningarne, och hon må tillsvidare fylla
  sitt kall. Nu vill jag förelägga dig mandomens prof. Visa dig pålitlig i
  ett uppdrag, som fordrar mycket mod, men än mera klokhet, och du skall
  blifva min kompanjon och Rachels herre.
  
  -- Befall; jag lyder.
  
  -- Freden är nära att afslutas i Westfalen. Må ske; jag tillåter det.
  Mina penningar föra krig, mina penningar sluta fred. O, min son, jag har
  låtit gojim i trettio år sönderslita hvarandra för att öfver deras
  styckade, maktlösa lemmar bereda Israels väg till dess stundande
  herradöme. Men tiden är kommen, att vi måste taga oss själfva till vara.
  Mina säkerheter i Tyskland äro till största delen förstörda; nu hotas
  mina säkerheter i kejsarens arfländer af samma förstörelse. Jag
  samtycker således till fred, men på vissa villkor. Israel skall engång
  få borgarerätt i Tyskland, i Österrike, i Frankrike, i Spanien, i
  Sverige, ja, inom påfvedömet, såsom det redan har denna rätt i
  Nederländerna. På dessa villkor förskjuter jag krigsskadestånd och andra
  nödiga medel. De vägra, de otacksamme; de söka på allt sätt öfverlista
  mig och undgå de medgifvanden jag fordrar af dem. Då kommer republiken
  Venedig, fredsmäklaren, och erbjuder sig att förskjuta de nödiga
  summorna. Det får icke ske; desse ockrare frånröfva mig mina segrars
  frukt. Jag vill hetsa turkarne på dem; de skola få nog att göra vid sina
  egna portar ...
  
  -- Se här kartan! -- fortfor han, uppvecklande en rulle af den tidens
  grofva, i träsnitt utförda kartverk, på hvilken man såg en mängd med
  rödt bläck markerade punkter, där huset Zevis agenter stodo redo att
  utföra chefens order. -- Här är Regensburg. Du inskeppar dig här på min
  armerade galer Levant, som alla år går på Smyrna med handelsvaror. Du är
  för alla andra än mina agenter en köpman, som spekulerar i grosshandel.
  Du följer Donaus lopp till Sulinamynningen. Därifrån viker du åt höger,
  seglar öfver Svarta hafvet till Bosporen och anlöper Konstantinopel. Där
  mutar du storvesiren Muhamed Kuprili paschas kiaja Arnaud, hans
  böneskriftmästare och hans förste eunuk, skaffar dig företräde och
  öfverlämnar i storvesirens egen hand medföljande bref. Det innehåller
  allt hvad han behöfver veta; men för all säkerhet skall du åtföljas af
  min skickligaste tolk. Det är nödigt att du känner ställningen och är
  beredd att svara på frågor. Vet då, att det nu är en svår tid och
  partikrig i osmanernes hufvudstad. Sultan Ibrahim har blifvit afsatt och
  dödad. Hans son och efterträdare Muhamed IV är ett barn om sju år. Man
  söker en sultaninna, som är stark nog att uttränga hans hersklystna
  farmor. Janitscharerne och spahis hafva fört en blodig strid om
  förmyndareväldet under sultanens minderårighet. Muhamed Kuprili står som
  storvesir i spetsen för styrelsen. Denne Kuprili är son till en fransk
  renegat, min personlige vän, och behöfver penningar för att hålla sig
  uppe mot de mäktige janitscharerne. Han skall få hvad han önskar, mot
  villkor att han ofördröjligen utsänder turkiska flottan att angripa
  Kandia. Säg Kuprili, att jag skänker honom denna stora och rika ö.
  Venedig skall nödgas försvara en så kostbar besittning, Medelhafvets
  pärla, till det yttersta, och icke en scudo skall återstå republiken för
  att diktera freden i Tyskland.
  
  Benjamin Zevi bugade, med händerna korsade öfver bröstet, till tecken
  att han förstått.
  
  -- Vänta! fortfor bankiren. Om du fått en gnista klokhet i arf, torde du
  fråga hvarför jag utsänder en så ung och oerfaren man till ett så
  viktigt och svårt värf; hvarför jag ej hellre utsänder min förste
  kontorist Jerobeam eller någon annan mera förfaren budbärare. Jag vill
  säga dig det. Jag vill gifva dig ett tillfälle att visa dig värdig den
  höga ställning som världens beherskare, hvilken du efter mig skall
  intaga, om du uppfyller måttet. Denna beskickning är en beständig
  lifsfara. Vid hvarje steg skall du möta fräcke röfvare, lurande på dina
  skatter. Du skall vara omgifven af janitscharernes blodtörstiga hat,
  Venedigs spioner, tiomannarådets besoldade banditer, som skola misstänka
  din resas ändamål. Jag gifver dig en eskort af trettio välbeväpnade män
  under Assar Kabas befäl, men de skola ej förmå skydda dig, om du icke
  med ormens smidighet slingrar dig igenom, där ditt mod gagnar till
  intet. Hvarje ögonblick måste du vara på din vakt, du måste förklädd om
  natten smyga dig genom Konstantinopels illa beryktade gränder. Och när
  du lyckats i allt detta, återstår dig ännu att öfverlista pascharnes
  snikenhet och storvesirens orientaliska roflystnad. Min älskade Ruths
  son, jag ville hellre behålla dig i säkerhet hos mig, än skicka dig ut
  till så många faror, men Jakobs Gud kallar dig till ett större värf än
  detta, och det är därför du måste lära känna de otrogne turkarnes land
  ...
  
  Ruben Zevi teg en stund, eftersinnande om han borde inviga denne
  hittills så föga pålitlige unge man i sitt lifs djupaste hemlighet och
  yttersta mål.
  
  -- Ännu kan du icke bära det, sade han slutligen. Men så mycket vill jag
  anförtro dig, att de yttersta tiderna nalkas med stora steg, när Israel
  skall återvända från sin förskingring bland hedningarne och lägga alla
  jordens folk under Davids spira. Du är kallad att däri taga en lysande
  andel, och därför, min son, gör dig därtill beredd! Jag vill, att du
  skall lära turkiska språket, såsom du redan lärt våra fäders språk.
  
  -- Min herre och mästare, frågade Benjamin ödmjukt, kan jag icke medtaga
  min syster Hagar på resan? Hon är klokare än jag.
  
  -- Hagar är ännu långt borta i de svenske moabiternes land. En kvinna
  kan icke gå där du går, och hvarför skulle jag sända min Ruths båda barn
  i så vådelig dödsfara? Om du faller, vill jag spara henne åt Israel.
  
  -- Men hon kan hvad jag icke kan. Hon vet hvad jag icke vet. Hon skall
  lyckas, där jag icke lyckas. Gif mig Hagar på resan, och allt skall gå
  väl!
  
  -- Detta förstår du icke, dåraktige pojke. Hagar har sitt värf, som är
  ett annat än ditt. Hvarför tror du att jag slösat en million för hennes
  usla grefliga titel, som jag föraktar, om ej för att hon skall verka
  mitt verk i kejsarens närhet? ... Gå, gör dig redo!
  
  -- Så osjälfständig, så litet mogen ännu att vara en man och besluta
  själf! sade den gamle missnöjd, när hans dotterson gått. -- Och af en
  sådan herdepilt vill jag skapa en David. Det går icke; han skall åter
  icke förstå annat än slåss. Hvad skall jag göra? Måste jag slutligen
  sända Jerobeam?
  
  Ruben Zevi gick ut i kontoret för att utdela sina order om galeren, som
  skulle afgå bittida följande morgon. Ännu tvekande om valet af
  budbärare, mötte han Rachel. Hennes första barndomsfägring hade vuxit
  upp till en fullt utbildad judisk skönhet. Efter sitt folks sed hade hon
  redan bort vara förmäld, men väntade lydigt de sju tjensteårens förlopp.
  Hon sökte sin ersättning i ett omotsagdt matmorsvälde öfver det rikaste
  hus i världen, allrådande i de husliga omsorger, dem icke ens den
  mäktigaste magnat kan umbära.
  
  -- Fader -- sade hon lifligt, ty hon och Hagar voro de enda som hade
  tillåtelse att begagna detta förtroliga tilltal -- här är en resande,
  som ej velat störa dina viktiga göromål. Hon väntar otåligt att kyssa
  fållen af din kaftan.
  
  Ruben Zevi gick till de enskilda rummen i borgens öfre våning och fann
  Hagar, som ödmjukt hälsade honom med den bland judarne brukliga
  österländska vördnadsbetygelsen.
  
  -- Hvad? utropade juden öfverraskad. Min dotter Hagar har lämnat sin
  post bland hedningarne?
  
  -- Din dotter har lydt, så länge hon kunde lyda utan vanära. Drottningen
  af Sverige har skymfat mig och vägrat upprättelse. Bestäm om mig; jag
  afvaktar dina befallningar.
  
  Juden höjde föraktligt på axlarna.
  
  -- Den lilla Kristina har fått för mycken medvind. Hon vet icke hvem hon
  vågar förolämpa. Trösta dig, min dotter, din tid skall komma. Nämn mig
  den skymf, som icke _vi_ underkastat oss! Men vi ha förstått tiga och
  vänta, och vi vänta icke förgäfves. Jag behöfver dig snart i Wien. Du är
  klok, modig och ihärdig. Den frisedel du förstod att aflocka hedningen
  Torstenson har två gånger räddat mitt hus vid de svenske ryttarnes
  genomtåg. Din bror har intet annat än mod. Jag tvekar om jag i morgon
  vågar sända honom med viktiga budskap till Konstantinopel. Hvarför är
  icke du en man?
  
  -- Därför -- svarade Hagar småleende -- därför att en kvinna stundom kan
  uträtta mer än en man. Fader, låt mig följa Benjamin till
  Konstantinopel! Jag känner nordlanden, jag känner midten af Europa; jag
  kan icke vara din dotter utan att känna österlandet. Låt mig åtfölja
  Benjamin!
  
  Ruben Zevi betänkte sig några ögonblick.
  
  -- Du vet ej hvad du begär; din vettvillige bror har åstundat dig till
  sin följeslagarinna. Och jag skulle utsända mitt enda hopp, min
  ålderdoms glädje till Ismaels barns byte! Båda arftagarne till mitt
  folks stora framtid!
  
  -- Du har Rachel.
  
  Juden log sorgset.
  
  -- Rachel är ett godt barn. Hon låter aldrig sin fars gamle farbror lida
  brist på kärlek och omvårdnad. Hon skall ock blifva Benjamins hustru och
  med honom dela mitt arf. Ären I vänner, ni två ... vänner i hjärtat, ej
  blott i orden?
  
  De båda flickorna hade endast en vecka lärt känna hvarandra, när Hagar
  för två år sedan besökte Regensburg under sina resor för Götziska
  arfvet. De kände, att de _kunde_ vara fiender och i kampen om ett
  omäteligt inflytande _borde_ måhända vara det. Men Rachel var
  eftergifvande, icke ärelysten; de kände, att de också _kunde_ vara
  vänner, helst det påtagligen nu var bådas fördel. De omfamnade hvarandra
  utan skrymtan, om också utan varmare känslor.
  
  -- Det är godt, mina barn, sade den gamle tillfredsställd. Huset Zevi
  har många ovänner; det får ej sönderslitas af inbördes krig. Framtiden
  tillhör eder båda, men för att I icke mån kifvas, vill jag dela nutiden
  mellan eder. Rachel för regementet i mitt hus, Hagar tjenar mitt folks
  sak ute i världen. Edra olika gåfvor lämna intet tvifvel om valet.
  Israels Gud, du har gjort mig rik med två sådana döttrar. Gif dem ock
  värdige män! Rachel vet sin och vet, att han uppväger en konung. Hagar,
  jag skall utse åt dig en konungs vederlike, om icke mer.
  
  -- Min fader, tillåt mig välja, _om_ jag väljer!
  
  -- Du, som engång valt en adelsglop, icke värd en sikel fullhaltigt
  mynt! Näst Zevis hus, finnes ingen värdigare än den unge Texeira i
  Hamburg, sin faders son.
  
  -- Jag beder dig, fader, låt mig välja!
  
  -- Hvad? Vill du icke blifva judinna, du?
  
  -- Min religion gör intet hinder. Jag är cartesian ... upphöjd öfver
  alla religioner. För ett visst namns skull, som jag icke vill nämna,
  torde jag vara tvungen att underkasta mig den katolska kyrkan. En annan,
  en onämnd, har gjort så före mig ...
  
  -- Vare hans minne lika förbannadt, som din moders minne vare välsignadt
  i tidernas tider! utbrast den gamle med denna blick af ett osläckeligt
  hat, som så sällsamt motsade hans vanliga lugn. -- Låt oss icke mera
  tala därom. Du vill resa till österlandet?
  
  -- Jag känner böcker, jag vill nu lära känna länder och människor.
  
  -- Kunskap är makt. Jag förstår och gillar din önskan. Nåväl, du skall
  åtfölja Benjamin. Han skall vara din hand, och du skall vara hans
  hufvud. Jag har offrat en son och dotter förr, jag vill än en gång
  utsända Isak till bränneoffer, men Herre, sänd din ängel till altaret
  och afväpna mördarens hand! ... Gör dig redo, min dotter! Glöm ej att
  medföra tolf af mina dufvor! Du behöfver äfven en tjenarinna.
  
  -- Jag medför en från Sverige ... Sabina från Riseberga. Fader, om du
  älskar din dotter, så visa någon huldhet mot dem, som varit goda mot
  mig. Du känner presidenten Kurck, du har sändt hans gemål en frikostig
  gåfva. Men du känner icke riksrådet Ryning och hans husfru. Alla dessa
  har jag gjort sorg, jag har bedragit dem på ett hopp, jag har två gånger
  öfvergifvit dem. När jag skildes från riksrådinnan Ryning, sade hon till
  mig: »Hvar du i världen går, skall jag bedja för dig» ... _Hon_ kan
  bedja, _hon_ kan älska. Och hon tillade: »Jag gifver dig två ting till
  gagn och till minne: Davids psaltare och min trotjenarinna Sabina» ...
  Fader, Rynings äro för sitt stånd icke rika. Gif dem ett furstendöme!
  
  -- Davids psaltare gaf hon dig? Hon skall få ett furstendöme. Tiden
  skyndar; red dig till afresan!
  
  
  
  
                      11. Budskap till österlandet.
  
  
                              De hade varit intet; de ville blifva allt.
  
  Galeren Levant gled med den förenade kraften af segel, åror och
  strömdrag snabbt utför Donau. Seglatsen var farlig i dessa slingrande
  vatten, hvilka än delade sig i smala, strida rännor kring de många
  öarna, än åter förenade sig i en djupare bädd, som ännu var smal, men
  snart skulle vidgas. Många försåt lurade under flodens lugna yta: än
  klippor, än grund, än vraket af ett förolyckadt fartyg, än grofva
  stockar af ek och furu, som sjunkit med nedra änden och stodo med den
  öfra upprätt i vattnet. Lotsen, en klipsk genuesare, som kände Donau
  bättre än Medelhafvet, lämnade under seglatsen aldrig sin post. Om dagen
  måste Levant med snabbaste rodd passera de smala strömfårorna, där en
  pil eller en kula så ofta sökte från öarna hejda galerens lopp. Vid
  mörkningen sökte galeren sin ankarplats i den bredaste strömfåran, ty
  vid stränderna vågade ingen ankra. Här lågo beständigt röfvare på lur
  och äntrade i sina lätta båtar de oförsiktige seglare, som lagt sig för
  nära dessa ogästvänliga kuster.
  
  Icke ens midten af floden var fullt säker. Två gånger hade misstänkta
  små farkoster smugit sig ut på de tysta vattnen i nattens mörker och
  ljudlöst närmat sig fartygets bog. Men de hade funnit besättningen på
  sin vakt; några skarpa, välriktade skott hade förmått dem att skyndsamt
  försvinna i mörkret. Galeren förde åtta kanoner; han kunde trotsa alla
  otrefliga nattspöken.
  
  Så hade Ruben Zevis beskickning lyckligt passerat Straubing, Passau,
  Linz och den ännu ogrumlade Donaus öfra lopp, utan att landa. I Wien tog
  sig Levant tre dagars rast att proviantera. Staden var nästan
  öfvergifven i sommargrönskan af fruktan för Wrangel och svenskarne.
  Hagar besökte jesuiterkollegiet, som spann kring världen trådar af
  finare spånad än Ruben Zevis, och fick nyttiga anvisningar på
  Konstantinopel. Hvar hade icke desse fromme fäder sin hand i tidens
  intriger?
  
  Färden gick vidare. Efter Wien begynte floden visa ett lätt grummel vid
  stränderna, medan midten var blank. Bergen drogo sig bortåt horisonten,
  de vida ungerska slätterna med sina betande boskapshjordar sträckte sig
  ända till flodstranden. Floden krökte sig åt söder, man passerade
  Pressburg, Komorn och Buda-Pest. Hvarje kväll, när man ankrade, infunno
  sig Ruben Zevis agenter, som kände flaggan, och inhämtade order. O,
  dessa stilla, tysta, varma sommarnätter med sina tindrande stjärnor,
  sina dofter från ändlösa, blommande betesmarker och näktergalarnas
  drillar, afbrutna stundom af fårhjordarnas ensliga bjällerklang och
  herdarnes anrop!
  
  De båda utskickade, broder och syster, sutto ofta långt in på natten i
  förtroliga samtal om de underbara öden, som fört dem så långt från
  Kaskas torp. Hvarför skulle de icke tro på stjärnorna? Kristina hade
  haft rätt: på något måste de tro. Ingen af dem hade funnit ett fäste,
  hvarken hos Israels Gud eller de kristnes frälsare. De voro ense att
  underkasta sig denna hemlighetsfulla ledning, som de ej kunde motstå och
  som hittills fört dem till en så oväntad höjd. Hagar, den öfverlägsna
  och högre begåfvade, hade klart fattat sitt mål och använde hela sin
  vältalighet för att höja sin flyktige broder upp till sig. Dem kunde
  ingen döda och ingen emotstå före stjärnornas stund. De måste beständigt
  stiga i makt, tilldess att världen låg för deras fötter och människorna
  kysste i stoftet deras klädningsfållar. De hade varit intet; de ville
  blifva allt.
  
  -- Men Rachel får mig till hvad _hon_ vill, invände Benjamin oskyldigt.
  
  -- Rachel är en af dem, till hvilka Moses' Gud sade: föröken eder och
  uppfyllen jorden! Man skall vara god mot de svaga, men man skall ej
  nedsjunka till deras svaghet. När de säga dig: fall! så svara dem: stig!
  Ty när de förökats och uppfyllt jorden, ha de fyllt sin bestämmelse, som
  plantan och djuret. Vi tre -- du känner den tredje -- ha fått en annan
  lott i skapelsen. Vi skola lyfta till oss det som kan upplyftas; det
  öfriga låta vi ligga, om vi ej nedtrampa det.
  
  Krökande sig åter åt öster, hade Donau efter Theiss' inflöde blifvit
  betydligt bredare och liknade nu ett sund mellan hafskuster. Levant
  passerade Belgrad, Orsova, Palanka, Viddin. De resande hade inkommit på
  turkiskt område: till höger Bulgarien, till vänster Valakiet. På båda
  stränderna vilda, grymma folk, hårdt trälande under roflystne paschar.
  Gång efter gång stängdes floden af fästen eller väpnade stora galerer.
  Tull utkräfdes vid hvarje fäste, hvarje af paschan utsänd galer. Därpå
  var Ruben Zevis beskickning förberedd, strödde ut guld och kom lyckligt
  igenom. Nattvakterna måste fördubblas. Åter två gånger angreps Levant i
  mörkret af lätta båtar. Här aflöpte det icke med skrämskott. Benjamin
  Zevi fick åter pröfva Urban Niemands förrostade huggvärja. Anfallen
  tillbakaslogos, de djärfvaste korsarerne störtades med blodig panna i
  floden. Levant uppnådde lyckligt, efter tre veckors resa, Svarta hafvets
  vida hafsspegel genom Sulinamynningen.
  
  -- Hagar -- sade Benjamin en dag, när de, styrande söderut, befunno sig
  på öppna hafvet -- läser du italienska? Jag har glömt allt hvad jag
  engång lärde af konstberidarne.
  
  Hagar mottog ett afgnaget fårben, hvilket Sabina funnit bland
  lämningarna af morgonens måltid, och hopstafvade några i benet inristade
  italienska ord: _I natt klockan 2_. Den, för hvilka dessa ord voro
  ämnade, hade sannolikt icke märkt dem och bortkastat benet.
  
  Assar Kaba rådfrågades. Hans folk var höjdt öfver alla misstankar, men
  bland roddarne och besättningen funnos åtta italienare, sexton tyskar
  och två spaniorer. Man lät ingenting märka, vakten gäspade på sin post,
  natten kom, allt syntes hvila i ro. Men man var förberedd. På det
  utsatta klockslaget höjde sig i mörkret först ett, så åter ett och åter
  ett hufvud öfver luckan till roddarnes fördäck. Tre skuggor smögo sig
  varsamt fram och begynte lösgöra storbåten. Samtidigt förmärktes en
  röklukt från lastrummet.
  
  Assar Kaba hade inväntat detta ögonblick. Innan de tre skuggorna vid
  båten anade oråd, grepos de bakifrån och kastades i hafvet. Samtidigt
  inträngde eskorten under fördäcket, fann sex af roddarne sysselsatte att
  binda sina sofvande kamrater och vräkte, efter en kort strid, äfven de
  sex i hafvet. En sjunde, som anlagt eld i lastrummet, förpassades samma
  väg. Elden släcktes. Det var en af dessa korta processer, som voro så
  vanliga denna tid, när hvarje hand sökte byte och en fiendes lif icke
  ens aktades värdt en krigsrätt.
  
  En man, den tionde af de sammansvurne och troligen anstiftaren till
  detta försåt att bränna Levant, hade undkommit genom att själf hoppa i
  hafvet och, försedd med en korkdyna, söka uppnå stranden. Det var den
  genuesiske lotsen. Han hade i brådskan glömt sin lifgördel, och i denna
  fanns en påbörjad rapport till tiomannarådet i Venedig. Detta råd var
  ett märkeligt kugghjul i sextonhundratalets inre urverk. Det kände allt,
  dess spejare funnos öfverallt. Det visste Levants afgång och
  destination; det skulle ej underlåta att anlägga sina kontraminor mot
  Ruben Zevi.
  
  Lyckligtvis blåste vinden god, man hade blott tre dagsresor till
  Konstantinopel. När Levant efter nya tullar, prejerier och mutor en dag
  i början af Juli ankrade vid gjaurernes hamnbrygga utanför Gyllene
  hornet och första dufvan från Regensburg försvann i den blå
  sommarluften, hade galeren varit fyra veckor på vägen, en ovanligt snabb
  resa i dessa krångliga tider och farvatten. Dessa fyra veckor hade Hagar
  användt att med tolkens tillhjälp lära sig turkiska språket och göra sig
  underrättad om ställningen. Hon inträngde i allt med tankens snabbhet.
  
  Forntidens Byzanz, grekernes Konstantinopel, nu mera osmanernes Stambul,
  var vid denna tid en stad af ruiner och kojor, mellan hvilka här och där
  sågs ett sällsamt prålande palats i urartad arabisk byggnadsstil eller
  det spetsiga tornet af en förgylld minaret. Ärevördig och jättestor,
  reste ännu den till moské förvandlade Sofiakyrkan -- Aja Sofia -- sin
  förfallna kupol öfver spåren af barbarernes ödeläggelser. Stora kvarter
  af staden lågo i aska efter den senaste blodiga striden om Muhamed IV:s
  tron, men i de kvarstående, trångt byggda stadsdelarna vimlade täta
  folkhopar af alla Västasiens och Europas tungomål. Trotsande alla
  ödeläggelser och alla oblida skiften, fortfor denna geografins underbara
  pärla ännu att vara sin världsdels förnämsta handelsstad, ett oumbärligt
  marknadstorg för öster- och västerland. Sultanerne voro inga föraktare
  af det snöda guldet; de öppnade villigt sin hamn för alla länders
  köpenskap, under förbehåll att taga åt sig hvad de funno för godt. Och
  sultanerne växlade om, men finanserna förblefvo alltid de samma, alltid
  lika bekväma. Pascharne sögo ut och urkramades som svampar.
  
  Denna berättelse har icke antecknat alla de mutor, hemliga smygvägar och
  eunukers förord, hvarmed det slutligen lyckades Benjamin Zevi att bana
  sig väg till storvesiren Kuprili paschas mottagningsrum och, åtföljd af
  tolken, öfverlämna i hans egen hand det viktiga brefvet. Men när
  budbäraren kommit så långt, såg det ut som skulle han ej komma längre.
  
  Kuprili var en man om mer än sextio år med långt silfverhvitt skägg och
  bar den gröna turban, som utmärkte hans höga rang. Den mäktige sonen af
  en fransk renegat låg utsträckt på sin divan. Österlänning till börd och
  seder, lät han sällan märka, att han af sin fader, fransmannen, fått en
  till hälften europeisk uppfostran och talade flytande franska. Denne
  man, hvilken hans samtid prisade som en rättskaffens muselman, kunde
  efter behof förskapa sig till en orm eller en tiger, han kunde vara lika
  smidig, som han en annan gång var brutal -- än listig och grym, än öppen
  och ädelmodig, nästan ridderlig, alltid klok, alltid beräknande, kort
  sagdt en glänsande förening af europén och asiaten under samma turban.
  
  Sedan sändebudet tre gånger bugat sin panna mot golfvet, nedlät sig
  storvesiren att genomläsa brefvet och därpå afgifva turkiskt besked.
  
  -- Hvad? Son af en skabbig hund, hur vågar du komma till mig med ett så
  oförskämdt tillbud? Vet du icke, att min herre sultanen värdigas för
  närvarande tillåta republiken Venedig lefva i fred på hans utmarker? Och
  hvad är det för en usel bakschisch (drickspenning) du bjuder min herre
  för ett fredsbrott med gjaurerne? Bjud detta åt slafven, som tillreder
  min sorbet, och tacka min nåd, att jag ej skickar dig hem med afskurna
  öron.
  
  -- Min herre, den stormäktige fursten öfver västerlandet Ruben Zevi
  tillbjuder profetens utkorade kalif, hvars lif den Allsmäktige bevare i
  tusen år, ön Kandia, med alla dess skatter, uppläste Benjamin
  oförskräckt sin inlärda läxa genom tolken.
  
  Kuprili reste sig till hälften upp i divanen.
  
  -- Och detta bjuder den gamle kamelen, på hvilken alla människor spotta!
  Är då Kandia hans, efter han skänker det som en allmosa åt de trognes
  beherskare? Säger han icke, att vi skola eröfra det med moslims blod?
  Kan icke min herre taga denna usla ö, den stund han finner för godt, och
  behålla den, utan att fråga en oren gjaur om hans lof därtill? Bort med
  dig! Hälsa din herre, att jag hvarken hängt eller spetsat hans fattiga
  valp. Gå, det är nåd nog. Hassan, drif ut pojken; han må krypa ut
  helskinnad!
  
  Med detta besked återvände Benjamin till den otåligt väntande Hagar.
  
  -- Allt förgäfves! Intet att göra! Han har intet annat än skymford till
  svar. Hade jag detta turkiska nöt engång på Levants däck och en ärlig
  dagg i min lytta hand!
  
  Hagar eftersinnade.
  
  -- Venedig har hunnit före oss. Men ingenting är förloradt; storvesiren
  vill endast afpreja oss mera penningar. Vi skola tysta bandhunden med
  ett nytt köttstycke. Du skall utverka ett nytt företräde.
  
  -- Och återvända med afskurna öron! utbrast den förolämpade brodern.
  
  -- Nej. Skaffa mig en karldräkt med lösskägg; jag har gjort mig
  underrättad om allt; jag skall följa dig som din tolk.
  
  Dagen därefter hade guldets klang och böneskriftmästarens girighet åter
  banat en väg till den förtörnade storvesirens gemak. Besöket tycktes ej
  vara oväntadt och utföll mindre onådigt.
  
  Efter de föreskrifna vördnadsbetygelserna täcktes sultanens
  förtroendeman fråga, om budbäraren var trött vid lifvet, när han än en
  gång vågade besvära de trognes beherskare.
  
  Benjamin svarade, bugande pannan till golfvet, på svenska:
  
  -- Jag önskar i djupaste underdånighet, att de trognes beherskare och
  besynnerligen hans höge trotjenare måtte bekomma femtio goda rapp af ett
  bamburör under fotsulorna, efter jag hör, att det skall brukas så här i
  österlandet.
  
  Tolken framträdde och uttydde denna underdåniga önskan på turkiska:
  
  -- Den stormäktige Ruben Zevis budbärare säger sig vilja öfverlämna åt
  eders excellens' vishet att själf bestämma de villkor, som kunna göra
  förevarande ärende behagligt för de trognes beherskare.
  
  -- Hvad bjuder mig då den gamle kamelen där i sitt råtthål?
  
  -- Han bjuder, utom Kandia, kvitto på hela sin fordran hos framlidne
  sultan Ibrahim.
  
  Storvesiren höjde föraktligt på axlarna.
  
  -- Hvad angå sultan Ibrahims skulder hans efterträdare?
  
  -- Han bjuder -- fortfor tolken -- därutöfver femhundratusen genuesiska
  dukater i fullviktigt mynt.
  
  -- Femhundratusen? ... Det är ändtligen något förnuft i ett sådant
  anbud. Men det kostar mig mer att utrusta en flotta mot Kandia.
  
  -- Är det tillåtet att yppa för eders excellens en sak af vikt utan
  vittnen? fortfor den till tolk förklädda Hagar, plötsligt utbytande
  turkiskan mot fransyskan.
  
  Storvesiren Kuprili studsade, fixerade ett ögonblick den spenslige
  tolken, som ej såg vådlig ut för hans säkerhet, och gaf därpå
  böneskriftmästaren en vink att aflägsna sig.
  
  -- Hvem är du? frågade vesiren på samma språk.
  
  -- Jag är den, som kan bjuda ers excellens allt hvad edert snille ej kan
  hoppas att vinna utan guld, svarade Hagar djärft. Jag har Ruben Zevis
  fullmakt _in blanco_. Tillåt mig att erinra om hvad eder vishet känner
  bättre än jag, men som är nödigt för att uppfatta betydelsen af mitt
  anbud! Alltsedan den store sultan Suleimans död för sjuttio år sedan
  hafva janitscharerne uppsatt sultaner på kalifernes tron och åter afsatt
  dem. För trettio år sedan afsatte de sultanen Mustafa, tillsatte Osman
  II, mördade honom, uppsatte åter Mustafa och mördade honom året därpå.
  Mustafas förste son Murad regerade kraftigt och blodigt, men dog i sin
  halfva ålder. Andre sonen, Ibrahim, omgjordades med profetens sabel. Han
  älskade prakt, kvinnor, pälsverk och ambra, förslösade rikets skatter,
  gaf en armenisk jättinna Damaskus och lät henne styra. Ibrahim afsattes,
  dränktes i ett bad af rosenvatten och begrofs i ambra. Hans moder validé
  Kösem uppsatte efter ett blodbad Ibrahims son Muhamed på tronen och
  styrde riket, tilldess att hon nattetid stryptes af ulemas, sofis och
  spahis med ett gardinsnöre. Sju storvesirer hafva inom få år tillsatts,
  afsatts, strypts, spetsats eller sönderslitits af vilda hästar. Eders
  excellens, den åttonde, afbidar samma öde, om ej alla tigrar och
  schakaler tystas med guld. Men alla tillgångar äro uttömda:
  tronbestigningen har ensamt kostat 4,080 pungar, hvarje pung räknad till
  500 piaster, hvilket gör 1,958,400 dukater. Hären och flottan uppsluka
  än mera; minns, att en kristen flotta redan stängt Dardanellerna och att
  fyrtio fästen förlorats i Bosnien! Icke ens eders excellens'
  oförlikneliga snille skall utan penningar lyckas bevara den unge
  sultanen på kalifernas tron.[5]
  
  -- Unge man -- inföll storvesiren med rynkade ögonbryn -- huru många lif
  har du att förlora, när du vågar tala till mig ett sådant språk?
  
  -- Eder underdånige tjenare har endast ett, men det kan blifva eders
  excellens nyttigt, genmälde Hagar oförfäradt. Må eder vishet urskulda
  min dristighet: jag hade icke vågat tala så till den mäktige förvaltaren
  af profetens arf, om icke eders excellens' företrädare Achmed pascha
  blifvit söndersliten af hundar och stycken af hans fett blifvit sålda
  för tio asper som botemedel mot gikt. Minns, att det gäller
  återupprättelsen af osmanernes herravälde öfver världen. Eders excellens
  är den man, som profeten utkorat till detta höga värf, och den ende som
  förmår utföra det. Men äfven ett lejon kan kämpa förgäfves utan en
  droppe lifgifvande vatten, och eders excellens behöfver penningar,
  mycket penningar. Värdigas inse hvad det innebär att i hvarje fara kunna
  anlita Ruben Zevis outtömliga tillgångar, att med hans guld kunna tämja
  de grymmaste motståndare och att med detta samma guld kunna uppställa
  ständigt nya härar till tronens försvar eller till utvidgandet af
  halfmånens makt. Det hemliga och viktiga anbud, som jag sist velat
  tillägga å Ruben Zevis vägnar, är, att han bjuder eders excellens öppet
  kreditiv på sin agent i Konstantinopel, grekiska bankirhuset
  Argyropulos, mot pant af tullinkomsterna i Smyrna, Aleppo och
  Alexandria.
  
  [Fotnot 5: Sistnämnda fakta tillhöra hvälfningarna i Konstantinopel
  under åtta år, från 1648 till 1656, då Kuprili blef storvesir.]
  
  Kuprili pascha var den störste statsman som de barbariske osmanerne
  dittills frambragt. Han öfverlade och fann skälen bindande. Så mycket
  hade Venedig ej kunnat bjuda honom. Han antog tillbudet.
  
  När kreditiv och pantförskrifning utväxlats, lade storvesiren sin hand
  på den frimodige tolkens skuldra, såg honom skarpt i ögat och sade:
  
  -- Du är icke en man, du är en kvinna!
  
  -- Eders excellens säger det, svarade Hagar, aftagande lösskägget. --
  Jag är Ruben Zevis dotterdotter och syster till denne hans budbärare.
  
  Hon kunde ej undgå att rodna. Hennes för en muselmans ögon alltför
  smärta, men behagfulla gestalt röjde sig under karldräkten. Hennes
  österländska drag med de mörka, blixtrande ögonen framträdde som genom
  en förvandling, när hon bortlagt lösskägget. Storvesiren betraktade
  henne, lika förvånad öfver hennes skönhet, som nyss öfver hennes
  klokhet.
  
  -- När du ombytt dräkt, sade han, vill jag föreställa dig för min son
  Achmed.[6]
  
  Hagar gjorde en djup vördnadsbetygelse, utan att svara. Hon kände ingen
  håg att blifva slafvinna i ett turkiskt harem.
  
  [Fotnot 6: Achmed pascha blef 1661 storvesir efter sin fader. Desse två
  store statsmän lyckades för en tid återupprätta sultanernes sjunkande
  makt.]
  
  
  
  
                         12. Slafvens slafvinna.
  
  
                                    Hvad skulle drottning Kristina säga?
  
  Två dagar därefter visade sig en trupp af femtio spahis, medförande två
  rikt sadlade arabiska hästar, vid hamnbryggan, där Levant låg förtöjd.
  Agan Mustafa frambar en inbjudning för Ruben Zevis båda sändebud till
  storvesiren Kuprilis palats.
  
  En vägran var icke möjlig. Tätt beslöjad, tog Hagar plats i den ena
  sadeln med dess guldstickade schabrak, hennes bror i den andra. De
  infördes i palatset vid olika trappor, Benjamin till storvesirens
  gästrum, Hagar till »den lycksaliga trappan», som ledde till harem. Nu
  bar hon sin kvinnliga europeiska hofdräkt och föreställdes för
  storvesirens främsta gemåler. Hennes hjärta klappade; skulle hon
  instängas i detta praktfulla fängelse, bland dessa pärlsmyckade gamla
  och unga kvinnor, som plockade i hvarje band af hennes klädning, utdrogo
  nålarna i hennes hår och profvade i utbyte sina smycken på henne?
  Hvilket stoj, hvilket sladder! De tröttnade icke att ömsom beundra,
  ömsom begabba denna underligt styfva, snäft kostymerade nya varelse, så
  olik alla andra i hållning och dräkt. Hvarför införas i ett harem,
  trodde de, om ej för att blifva dess invånarinna? Kände de svartsjukan?
  När har en medtäflarinna undgått dess pilar? Dessa okunniga, viljelösa,
  instängda naturbarn hade dock frihet att skratta, gråta, prata, undra,
  älska, hata, förtala -- allt, utom att tänka. De fjortonåriga undrade,
  om ej den nya favoriten var några år äldre än de. Och Hagar förstod
  turkiska.
  
  Slafvinnor kringbjödo dadlar och syltade rosor. De pärlsmyckade kastade
  sig öfver sötsakerna som snåla barn. Odaliskerna väntade befallning att
  utföra en dans, men de bedrogo sig. Icke i dag.
  
  Harems tjocka sidenförhängen drogos åt sidan, och in trädde mellan raden
  af eunuker, icke den unge Achmed, som Hagar fruktade, men en bildskön
  gosse om sju år, vid hvars åsyn alla harems invånarinnor kastade sig med
  ansiktet mot golfmattorna. En vink, och främlingen måste betyga samma
  vördnad. En annan vink, och alla uppreste sig. Men nu behöfde ej
  förhatliga slöjor täcka alla dessa behag för manliga blickar. Inför
  denne gosse föllo alla slöjor till marken. Han, som var allas herre,
  skulle se allt.
  
  Hvilket sällsamt barn! Österlandets piltar kunna leka som andra, rasa i
  pojkstreck, glömma allt för ett namnam eller ett muntert äfventyr, men
  denne gosse tycktes upphöjd öfver sin ålders lättsinne. Så ung, tycktes
  han redan förutbestämd till strider och sorger. I hans djupa, drömmande
  blick låg ett underbart allvar. Han var dock märkbart förlägen. Han hade
  underkastat sig en ceremoni och var dresserad att utföra den värdigt.
  Hagar förstod, att detta sköna, blomstrande, sorgsna barn i svafvelgult
  siden och guldvirkad turban, där ädelstenarne gnistrade, ej kunde vara
  någon annan än kalifernes efterträdare, padischan, den unge sultanen
  Muhamed IV. Kuprili följde honom; svit och eskort hade stannat utanför
  detta, för alla andra än harems herre fridlysta rum.
  
  Den höge gästen skred långsamt och brydd genom salen, utan att hälsa.
  Blott när han stannade framför den äldsta af Kuprilis många gemåler,
  Fatme, som hade kunnat vara den yngstas mormor, hörde man honom framsäga
  en inlärd läxa af höflighet. Fatme åhörde honom knäböjande med armarna
  korsade öfver bröstet. En vink af storvesiren, och Hagar måste nedfalla
  i samma ödmjuka ställning. Det kokade inom henne, men där fanns intet
  val. Afundsvärda lycka! Padischan hade åter stannat och nu midt framför
  henne.
  
  Den sjuårige sultanen, föremålet för allas beundran och allas skräck,
  förunnade främlingen från västerlandet en kort, likgiltig blick, vände
  sig frågande till sin storvesir, mottog af honom en narciss och räckte
  narcissen åt Hagar. Det var _selam_, blomsterspråk. Därpå vände han
  henne ryggen, påskyndade sina steg, nöjd att undkomma, och försvann
  samma väg, där han inträdt, åtföljd af storvesiren.
  
  När i vår tid ett godståg stannar, lastadt med boskap, får man bevittna
  mångahanda ljud, då alla tungors band i ett nu blifvit lösta. Kuprilis
  harem erbjöd en liknande konsert, när den sista fliken af förhänget
  fallit och det fruktade barnet var borta, han, som blott behöfde rynka
  ett ögonbryn för att låta insy alla dessa stackars skrattande varelser i
  säckar och dränka dem i Bosporen. Ett berg hade fallit från alla bröst;
  där uppstod ett skrik, ett skratt, ett döfvande sorl af utrop och
  frågor. Hvad sade han? Hvad ville han? Hafva vi funnit behag inför
  profetens skugga? Och hvad betydde hans selam?
  
  Hvad selam betydde? Detta förklarades snart af första gemålen, hon som
  åtnjutit den oskattbara nåden att få höra den inlärda barnläxan. Hon
  framträdde till den förvånade Hagar, kastade sig för hennes fötter och
  lade hennes fot på sitt hufvud. Nu förstodo alla herskarens mening. I en
  nyare tid låter kalifen sin näsduk falla. I den mindre civiliserade tid,
  när osmanerne icke förstodo bruket af näsduk, betydde den mera poetiska
  sinnebilden af en narciss, att de trognes beherskare valt sin första
  gemål.
  
  Innan Hagar ännu hunnit hämta sig från sin öfverraskning, inträdde två
  svarta slafvinnor, som stumma ledsagade henne till ett praktfullt gemak
  i det inre af harem. Slafvinnorna aflägsnade sig; hon var allena.
  
  Var detta en dröm? Hagar hade ögonblick, när hon drömde vaken. Hon
  betraktade rummet; det doftade af nardus och hade varit förtjusande, om
  det ej alltför mycket liknat ett fängelse. Öfverallt persiska mattor,
  indiska divaner, tapeter från Samarkand. Hon upplyfte förhänget till
  höger: ett toilettrum; förhänget till vänster: ett badrum. Hon såg ut
  genom det låga, halfcirkelformiga fönstret: en förtrollande utsikt öfver
  staden, ruinerna, trädgårdarna, hafvet, tallösa segel och i blånande
  fjärran den asiatiska kusten. Men fönstret var högt beläget, djupt
  därunder glimmade vatten, och likasom hade detta ej erbjudit säkerhet
  nog, bar detta fönster ett förgylldt galler af järn.
  
  En timme förgick. Väntan, obesvarade frågor, hemlig fruktan, suck efter
  frihet. En broderad klocksträng tycktes erbjuda sin tjenst. Hagar
  ringde. En af de svarta slafvinnorna inträdde.
  
  -- Hvart har man fört mig? Hvarför är jag här?
  
  Slafvinnan öppnade läpparna och pekade på sin afskurna tunga. Detta svar
  var alltför begripligt.
  
  -- Men jag vill icke vänta längre. Ledsaga mig ut! Jag vill rida
  tillbaka till min galer vid hamnbryggan.
  
  Slafvinnan öppnade dörren och pekade på två beväpnade svarta eunuker,
  som stodo i korridoren. Flykt omöjlig. Hagar blef åter allena. Hvartill
  allt detta? En tanke, hvilken på samma gång innebar förfäran och
  tjusning, öfverväldigade alla andra intryck. Narcissen!
  
  Med möda beherskade hon sina upprörda känslor. Dörren öppnades. In
  trädde storvesiren Kuprili, ursäktande sig med skyldigheten att ledsaga
  sultanen tillbaka till hans palats. Den mäktige vesirens sätt och ton
  voro märkbart förändrade. Han förblef stående framför sin sittande fånge
  och visade henne det slags tillbedjan, som bildhuggaren visar en
  gudabild, hvilken han själf mejslat ut och ställt där han finner den
  bäst göra verkan.
  
  -- Dotter af en otrogen -- sade storvesiren högtidligt på turkiska --
  tacka profeten, att du funnit nåd för min höge herres ögon! Värdigas
  förlåta din slaf, att han vid din första åsyn var nog dåraktig att tänka
  på en mindre upphöjd förbindelse. Profeten har upplyst mig bättre om
  dina höga egenskaper. Världens visaste stjärntydare, den helige
  dervischen Hussein Ben Ali, har i natt vakat vid Sulejmans kiosk, och
  stjärnorna hafva för honom förkunnat himmelens järtecken. Öfver den
  västra himlaranden har uppstigit ett tecken, bebådande seger och storhet
  åt de trognes kalif. Jag har däraf förstått, att du är den utkorade och
  att ingen annan plats är dig värdig, än den vid sidan af vår store
  profets skugga. Tillgif din tjenare, att han icke velat försumma en enda
  dag för att förvissa sig om stjärnornas profetia genom att framställa
  dig för sin höge herres ögon, hvilka Allah förläne solens glans, som
  befruktar jorden. Du har funnit nåd inför dessa höga ögon, som komma
  världen att darra, och jag är den förste, som vid dina fötter bringar
  dig min underdåniga hyllning.
  
  Vid dessa ord nedkastade sig den allrådande storvesiren framför divanen
  och kysste Hagars fötter. Hon drog dem icke tillbaka. Hon hade fått tid
  att förstå, om också ej att betänka sitt ödes omskiften. Det första
  intrycket af en makt som Kuprilis vid hennes fötter var oemotståndligt.
  Osmans sjunkande stjärna beherskade ännu det östra Europa, det västra
  Asien. Dessa världsdelar, dessa myriader af folk nedkastade sig nu för
  henne i Kuprilis person. Hittills hade kvinnan icke betydt för desse
  barbarer annat än lustan: de skulle nu lära känna henne som en tänkande
  varelse. Hagar förstod, att hon blifvit redskap för en palatsintrig och
  var klok nog att genomskåda höghetens faror. Kuprili kysste hennes
  fötter i den hemliga afsikten att begagna henne som ett verktyg för sin
  makt. Genom henne ville han beherska den unge sultanen, och befanns hon
  oduglig därtill, skulle hon försvinna, som så mången försvunnit, en natt
  i Bosporens svala böljor. Hvad mer? Varsamhet, klokhet, list mot list!
  
  -- Stå upp! sade den utkorade med en värdighet, medfödd på samma gång
  som inlärd uti Kristinas skola. -- Om det är så, som du säger mig, skall
  rikets förste tjenare icke ligga vid mina fötter; han skall vara min
  förste rådgifvare. Det kan icke förundra en så vis man, om en så oväntad
  ära framkallar vissa betänkligheter. De trognes beherskare, hvilken Gud
  förläne Sulejmans segrar och Davids lifslängd, är ännu ett barn.
  
  -- Höga herskarinna, denna betänklighet vittnar, som allt, om ditt
  upphöjda förstånd. Det är icke tillåtet för en muselman att äkta en
  gemål förrän han uppnått sexton års ålder, men det finnes ingenstädes
  förbjudet i vår heliga Koran att före denna tid utkora en gemål. Jag har
  förutsett denna betänklighet. Vår höge herre skall ej hafva ett harem
  före sitt sextonde år, men du skall hafva din våning i hans palats,
  såsom hans farmoder Kösem tillförene haft, förrän vi nödgades aflägsna
  henne, och hvilken hans moder Tarchan ännu behåller som nuvarande
  validé. Hon är god och eftergifven; hennes öra skall lyssna på dina
  läppars ord. Du skall dagligen hafva tillträde till padischa, till en
  början som rådgifvarinna, sedermera, när tiden är kommen, som hans
  första gemål.
  
  -- När denna tid kommer -- anmärkte den nya sultaninnan -- skall
  padischa icke mera begära en vårdarinna; han skall begära en jämnårig
  eller yngre gemål.
  
  Kuprilis ögonlock veckade sig i en slug blinkning.
  
  -- Höga herskarinna, tillåt mig säga, att du underskattar makten af dina
  behag och öfverlägsenheten af ditt snille. Du har nio år att vinna ett
  obestridt inflytande. Du skall behålla det äfven som den första i ett
  harem, och det skall bero på din vishet, när du finner det nödigt att
  utvälja åt din herre yngre gemåler.
  
  -- Du lugnar mina farhågor, mäktige vesir! För rikets styrelse hyser jag
  inga bekymmer; den kan ej anförtros i värdigare händer än dina. Min
  ärelystnad skall blifva att vara min höge herre till nöje och hvar dag
  upplysa honom om dina förtjenster. Fordrar du af mig att bekänna
  profetens lära?
  
  -- Kalifens första gemål kan ej umbära muftis och ulemas' tjenster. För
  öfrigt är det endast män som vi tvinga med svärdet att omfatta vår
  heliga tro. Vi känna ej de kristnes ofördragsamhet mot kvinnor. I vårt
  harem trifvas alla bekännelser.
  
  Åter kokade något inom Hagar -- icke hennes tro, men en kvinnas
  själfkänsla. Desse vildar föraktade kvinnans tro, emedan de ej
  tillerkände henne en själ.
  
  -- Godt, sade hon kallt. Mufti och ulemas skola blifva nöjda med mig. Du
  vet nu, mäktige vesir, att du utan fruktan kan anförtro mig din herres
  dyrbara person. Fordrar du något mer?
  
  Om Kuprili varit lika uppriktig, som han var slug, skulle han hafva
  svarat: »Jag fordrar, att ditt öra skall vara hos mig och din mun hos
  sultanen.» Men han svarade:
  
  -- Din slaf kan ingenting fordra, han kan endast bönfalla att vara
  innesluten i din höga bevågenhet som en dolk af stål i ett skrin af
  guld. Jag skall föreställa för dig min höge herres fastrar: Aische,
  Fatime och Chanfade. De skola räcka dig handfatet att två dina händer.
  Behagar du flytta redan i dag till padischans palats?
  
  -- Jag vill i sex dagar vara din gäst. Jag vill sända ett budskap till
  min morfader, Ruben Zevi. Han har dufvor från Konstantinopel; jag har
  dufvor från Regensburg.
  
  Kuprilis panna rynkades under turbanen.
  
  -- Kalifen _begär_ ej sina gemåler; han _väljer_ dem.
  
  -- Ditt ord är vishet, svarade Hagar lugnt. Jag begär ej min morfaders
  samtycke, jag underrättar honom om padischans nåd. Du skall läsa mitt
  budskap och hans.
  
  -- Befall! genmälde storvesiren.
  
  -- Vidare önskar jag ett möte i din närvaro med min broder Benjamin.
  
  -- Befall!
  
  -- Slutligen vill jag behålla min trotjenarinna Sabina samt mina dufvor
  från Regensburg.
  
  Efter något betänkande blef äfven denna önskan beviljad. Blefve dufvorna
  vådliga, funnes äfven andra medel än hökar. Fördraget var afslutadt; en
  fånge kunde ej fordra mer af sin fångvaktare. Sultanens allrådande
  minister tänkte vid sig själf, när han lämnade harem:
  
  -- Eldslågan är oss nyttig, blott vi instänga henne inom starka murar.
  Denna kvinna kan blifva en oskattbar bundsförvant eller en farlig
  fiende. Jag skall sörja för att hon väljer det förra. I värsta fall
  finnas silkessnören ... och säckar.
  
  Hagar blef ensam. Den tillslutna dörren reste sig som en mur mellan allt
  hvad hon hittills varit och allt hvad hon härefter skulle blifva. Hon
  hade mottagit stjärnornas kallelse, såsom man mottager det oundvikliga,
  ej utan bäfvan, men utan tvekan. Nu började striden inom henne. Det
  förgångna reste sig upp, hon skakade det af sig som en sliten klädnad.
  Detta lif bakom henne, en tillvaro utan fäste, ett sökande utan mål,
  hvad var det då värdt? Där fanns intet och ingen, vid hvilka hon hängde
  oskiljeligt fast. Men den tankevärld, i hvilken hon lefvat, den okufliga
  trängtan till frihet, som alla förödmjukelser endast gjort än
  okufligare, hvad skulle det blifva af dem? Hon skulle nedsjunka till ett
  harems förnedrande, andefattiga, tanklösa djurlif, matas med sötsaker,
  roas med lekverk, prydas med grannlåt. Hon skulle stängas i bur, smidas
  i gyllene fjättrar, ingen rörelse fri, ingen handling själfständig, och
  detta för lifvet! Hon skulle tjena två despoter i viljelös träldom,
  uppfostra den ene, lyda den andre och kunna dränkas af båda. Hvilket nät
  af hyckleri, hvilket lif af falskhet! Hon, den stoltaste, friaste, mest
  kunskapsrika och mest begåfvade af sitt kön, skulle förnedra sig så lågt
  under sina jämlikar i rang och under själfva den forna, fattiga Hagar
  Ring ...
  
  Hon kastade sig tillintetgjord ned på divanen. Hvad hade hon ej velat
  gifva för en enda barmhärtig tår, en enda tröstande bön! Men hon kunde
  ej gråta, hon kunde ej bedja. Hon kunde endast känna sig så hopplöst
  öfvergifven, så hjälplöst förlorad, som man känner sig, när man byggt
  allt på sig själf och förlorat sig själf.
  
  Med ens sprang hon upp.
  
  -- Hvad skulle drottning Kristina säga, om hon såge sin Doxa i denna
  förnedring? Skulle hon ej skratta så hjärtlöst, som blott hon kunde
  skratta? Skulle hon ej triumferande utropa: jag sade dig det; utan mig
  är du intet!
  
  Vredens rodnad uppsteg på Hagars kinder.
  
  -- Då skall jag fråga henne så som hon brukade fråga mig: vet du hvem
  _jag_ är och hvem _du_ är? Vet du väl, att jag nu befaller öfver ett
  rike, mot hvilket ditt är ett nötskal? O, jag har suckat, jag har
  förtärts af åstundan att engång blifva din jämlike, och nu står jag
  öfver dig, nu är din plats vid mina fötter! Säg mig icke, att du råder
  enväldig öfver ditt rike och att jag köper min makt med att vara en
  storvesirs lydiga träl! Jag är född till makten, som du, och hvad du
  oförskyldt fått genom arfsrätt, det skall jag vinna med klokhet och
  kraft. Nio år, och vi skola mäta hvad du då är mot mig! Du föraktar en
  makas pligter, du försmår att böja dig under en man. Välan, jag är ett
  barns gemål, jag är lika själfständig som du; men jag är hvad du icke
  _kan_ vara, fastän du gärna ville: min herres herskarinna.
  
  Den nya sultaninnan gick häftigt fram och åter öfver de mjuka mattorna.
  Hennes beslut var fattadt; hon hade återvunnit sig själf.
  
  -- Hvarför darra? Lotten är kastad och kan icke ändras. Jag skall vara
  Kuprilis slafvinna, med villkor att han skall blifva min slaf. Min
  stjärna, jag tackar dig! Du har fört mig till maktens trappor; du skall
  engång föra mig till dess gyllene tron. Jag har varit intet; jag skall
  engång vara allt.
  
  En sakta suck från gemakets tröskel besvarade dessa ord. Sabina hade
  hitförts på storvesirens befallning och stod nu vid dörren i häpen
  förbidan. Den ärliga Nerkeflickan var utom sig af förskräckelse.
  
  -- De säga ... de säga, att hundturken tagit min kära jungfru!
  
  -- Ja, till sin drottning, Sabina. Och du skall vara min första
  hofjungfru. Är du icke glad åt en så stor ära?
  
  -- Glad? Gud tröste så visst. Skulle jag vara glad, när höken tager min
  fina gulddufva?
  
  -- Läs något för mig; jag behöfver ett ord mot ofrid. Läs psalmen 45 om
  Herrens smordas förmälningssång!
  
  Sabina tog suckande psaltaren från Riseberga, bläddrade däri, men kunde
  för tårar ej finna förmälningssången. I stället föllo hennes ögon på
  psalmen 57: »Jag ligger med min själ bland lejon; människors barn äro
  eldslågor, deras tänder äro spjut och pilar, deras tungor äro skarpa
  svärd. De ställa nät för min gång och nedertrycka min själ. Upphöj dig,
  min Gud, öfver himmelen och din ära öfver all världen!» ...
  
  -- Det var icke den rätta psalmen, Sabina.
  
  -- Var det inte? Förlåt ... »Min fot hafver stapplat» ... »Förliten eder
  icke på furstar!» ... »Du, Herre, gör icke förbund med fördärfvelsens
  tron» ...
  
  -- Nej, nu kan du icke läsa. Tillred min bädd! Du är nu allt som
  återstår af mitt förra lif ...
  
  
  
  
                         13. Westfaliska freden.
  
  
                 Huru förunderligt! Att kunna förlikas med hela världen!
  
  Ryttaren på den röda hästen fortfor att rida. Han hade 1647 sett de
  stridande härarna utsvälta hvarandra i Böhmen, hade med grinande
  välbehag räknat tusen och åter tusen offer för hungersdöden. Han hade
  sett landtbefolkningen smyga sig ut vid nattens inbrott från sina
  gömställen i skogarna och kasta sig öfver döde och halfdöde vid lägrens
  utkanter, icke mer för att plundra, utan för att som vilddjur gnaga en
  rest från de dödas afmagrade ben. Han log; han hade sett mera omänskliga
  uppträden, sett barnen uppäta sina döda föräldrar och halfmultnade lik
  uppgräfvas ur kyrkogårdarna. Sådant är kriget, det kommer aldrig allena;
  svärdet och kulan äro barmhärtiga i bredd med hungern och farsoterna.
  Pesten var hemma här, han kom, han gick och kom åter som korpen öfver
  ett slagfält. Hvad hade icke denne ryttare sett i de usla baracker,
  hvilka under trettioåra kriget tjenstgjorde som fältlasaretter!
  
  Men han red vidare, han hade ej nog, han får aldrig nog. Han skulle vid
  sidan af nöden och döden äfven se hatet. Han följde hessiske
  öfverlöparen Melander på dennes härjningståg genom Hessen. Götz hade
  blifvit öfverträffad: sjutton städer, trettio slott och trehundra stora
  byar uppgingo inom få veckor i lågor. Sista spillran af Hessens välstånd
  var ödelagd, och Melander belönades med titeln grefve von Holzapfel.
  
  Ryttaren fann behag i denne skicklige härförare, såsom han funnit behag
  i Wallenstein, i Banér, i Altringer, i Götz, och följde med nöje hans
  vidare fälttåg. Där var att hoppas något mer än vanligt af mänskligt
  elände. När Melander år 1648 förenat bajerska hären med den kejserliga,
  räknade han under sitt befäl 33,000 krigare -- där fanns ännu något att
  slakta -- och dessutom 127,000 lösdrifvare, kvinnor och barn. Hvilket
  utsökt byte för mordängeln, om denna här led ett nederlag! Lifvad af
  förhoppningar, följde ryttaren hären till närheten af Augsburg i Bajern.
  
  Wrangel och Turenne tågade Melander försiktigt i spåren och uppnådde
  honom vid Zusmarshausen, just när han bortskickat bajrarne för att lätta
  återtåget och stod kvar med de kejserlige. Det var en skön majnatt. Allt
  doftade i vårens första fägring, och sylviorna, som ej kände annat än
  kärlekens och svartsjukans krig, sjöngo i lindarnas kronor sina drillar
  för de tyst i mörkret marscherande svenske och franske krigarne. En ung
  öfverste, Gustaf Kurck, som vuxit från sina älskogsgriller, sporrade i
  spetsen för åttahundra ryttare sin häst till det första anfallet. Han
  högg in, mötte skarpt motstånd, kastades tillbaka, högg åter in och
  lyckades bättre. Tre gånger höllo de kejserlige stånd, tre gånger veko
  de. Sårad, lät Melander bära sig på pikar i hetaste kulregnet,
  genomborrades af en ny kula och föll. Motståndet bröts, den kejserliga
  hären blef slagen på flykten, och de 127,000 ... Här var något att göra
  för ryttaren på den röda hästen. Han red in bland dessa flyende,
  värnlösa, trasiga, uthungrade människoskaror, hvilka betäckte fält,
  vägar och höjder, så långt ögat såg. De redos omkull, trampades ned,
  kastades öfver hvarandra och sönderklöste hvarandra, där de blödande
  lågo på marken för att frånrycka hvarandra ett stycke bröd. De, som
  blefvo vid lif och förmådde fly, skingrades hemlösa och roflystna kring
  bygderna, gifna till pris åt alla lustar och alla eländen. Svenskarne
  ryckte in i Bajern och härjade så grundligt, att ännu efter tvåhundra år
  deras namn blef en buse för ostyriga barn.
  
  Ryttaren öfvergaf Wrangel och följde Königsmark, då denne en varm
  sommarnatt tog genom öfverraskning Lilla sidan af Prag. Här var icke så
  mycket blod, som icke mera byte att vinna. Allt hvad vida, angränsande
  nejder lyckats bärga undan vänners och fienders rofgirighet räddades hit
  bakom starka murar och sköflades här, när murarna blifvit öfverstigna.
  Hvarje svensk, hvarje finsk höfding blef rik till en tid. Königsmark
  efterlämnade millioner, drottning Kristina fick sitt lystmäte af dyrbara
  handskrifter, och Upsala universitet fick _Codex argenteus_.
  Pfalzgrefven Carl Gustaf kom med höstens dimmor för sent att dela de
  svenska vapnens segrar och byten.
  
  Ryttaren på den röda hästen kände sig trött efter trettio års ridt och
  rastade några ögonblick i den segrande härens läger. Här firades segern
  med dryckeslag och rullande tärningar. Det ungerska vinet döfvade alla
  samvetskval på samma gång som alla minnen af mödor och umbäranden.
  Hvarför skulle ej krigaren stjäla åt glädjen och glömskan en timme eller
  en natt af den korta tid han ännu hade öfrig att lefva? Tärningarnas
  rassel öfverröstades af vilda dryckesvisor, skallande löjen och, för
  ombyte, stundom ett okväde, följdt af ett svärdshugg. Insatsen i spelet
  var det byte man tagit i dag och skulle förlora i morgon. Flitens
  sparpenning och ockrarens snöda guld gingo lika lätt ur en hand i en
  annan. Ett röfvadt silfverkrucifix vägdes i handen och hölls som insats
  mot en skön fånge bland de 127,000. Ryttaren hånlog: det var icke nog
  med blod, tårar, elände, hat och sköfling: kriget skulle ännu därtill
  förvilda den sista återstoden af religion och seder.
  
  Vid det att ryttaren fortsatte sin färd öfver igengrodda åkrar och
  brända städer, egnade han en flyktig blick åt ett stort förfallet hus,
  som händelsevis kvarstod och varit begagnadt till stall. Hans blick
  ljusnade; han fann åter ett spår efter föregående ridter. Detta hus hade
  tjenat en fordom blomstrande skola, anlagd af Luthers samtida. Lärarne
  hade dött af svält, lärjungarne hade förskingrats och blifvit soldater
  eller röfvare eller båda delarna. Det protestantiska Tyskland hade före
  kriget organiserat ett utmärkt skolväsende. Detta var nu förstördt; det
  släkte af ungdom, som nu skulle taga arf efter sina fäder, hade fått sin
  uppfostran bland de 127,000 eller deras gelikar.
  
  Ändtligen kom ryttaren till två städer i Westfalen, hvilka ännu hade tak
  öfver hufvudet för fredsunderhandlingarna, Münster för fransmännen,
  Osnabrück för svenskarne och båda för deras motståndare. Han skådade
  från sadeln in genom fönstren på rådplägningarna; han nästan önskade,
  att dessa skulle leda till någon påföljd, ty han behöfde samla nytt
  bränsle, förutan hvilket äfven den skönaste eld småningom utslocknar.
  Denna oväntadt fromma önskan blef länge besviken. I sju år hade man
  mäklat om fredsvillkoren. I början af kriget hade nödropen från förödda
  länder blifvit med hvarje år högljuddare, sedan åter allt vanmäktigare,
  tilldess att de slutligen liknade en döendes suckar. De studsade ohörda
  tillbaka frän stenmurar. Hvarför skulle furstarne afsäga sig sina
  anspråk, diplomaterne sin ärelystnad, krigarne sitt byte? Makt stod mot
  makt, tro mot tro, anspråk mot anspråk; ingen ville ens gifva sig skenet
  att behöfva fred. Tron var den envisaste. Ingen fred mellan jungfru
  Maria och kättarne! Ingen fördragsamhet mellan lutheraner och
  calvinister! Intet pris var för dyrt för den eviga saligheten.
  Kurfursten Maximilian af Bajern, som lät gissla sig alla dagar, ansåg
  gåfvan af ett helgons hufvudskål fullt uppväga hans lands ödeläggelse
  och hundra tusen människors undergång.
  
  Sändebuden fördröjde sina resor, ministerråden sina svar. När svaren
  efter månader anländt, hade nya frågor uppstått och måste åter vänta på
  svar med kurirer. Huru man tvistade om fullmakter, titlar och företräden
  i rang! Skulle Venedigs sändebud hedras eller ej med titeln af
  excellens? Skulle ett sändebud besöka ett annat eller först vänta besök?
  Huru skulle de kläda och uppföra sig vid detta besök för att ej nedsätta
  sin rang? Skulle man sitta till höger eller till vänster vid rådsbordet,
  åka före eller efter en medtäflare i processionen? Skulle kejsaren
  representera det heliga romerska riket, eller skulle hvar liten
  landtgrefve hafva sin röst vid besluten? Det sistnämnda gällde dock
  öfverhögheten; betänkligare voro de budskap kurirerne medförde från
  kriget. Hvarje framgång ökade på en sida fordringarna och kom den andra
  sidan att tveka. Nej, ännu borde man vänta, där kunde ännu inträffa ett
  gynnande omslag. Och under allt detta, hvilken afund, hvilka ränker,
  hvilka hemliga instruktioner och listiga smygvägar i denna myrstack af
  underhandlare!
  
  Historien om fredsunderhandlingarna i Münster och Osnabrück, som mer
  eller mindre berörde alla Europas stater, utom Turkiet och Ryssland,
  fyller sex digra band. Ryttarens fruktade stund var dock ändtligen
  kommen, när krigslågan måste slockna af brist på bränsle. Kejsar
  Ferdinand III hade offrat sina sista härar och sista skatter, hans
  arfländer hotades, hans bundsförvanter afföllo. Helgonets hufvudskål
  hade ej kunnat rädda största delen af Bajern. Detta medan Sverige ryckte
  i fält med 70,000 man, Frankrike med 40,000. Westfaliska freden
  undertecknades den 10 Oktober gamla stilen 1648 i Osnabrück och kort
  därefter i Münster. Villkoren äro kända: samvetsfriheten garanterad, det
  heliga romerska riket upplöst i en konfederation af trehundrasextioen
  suveräna småstater, åtta kurfurstendömen och en namnkejsare, som behöll
  titeln; landvinningar för Frankrike, Sverige, Hessen-Kassel och
  Brandenburg; fem millioner riksdaler åt Sveriges besoldade härar.
  Spanien fortsatte ännu i fyra år sitt krig mot Frankrike.
  
  Ett så omfattande fredsfördrag hade världen icke bevittnat sedan Roms
  lysande dagar. Trettioåra kriget började för tron, men slutade för
  makten. Kyrkan, som ville vara allt, blef därefter föga mer än staternas
  tjenarinna. Påfven Innocentius X, som protesterade mot Westfaliska
  freden, förstod ej själf huru berättigad hans protest var ur högre
  synpunkter än hans påfliga maktlystnad. Ty med kampen för tron försvunno
  ur världen de högsta lifsfrågor, hvilka dittills förmått elda och samla
  Europas folk sedan korstågens tider. I den tomhet de efterlämnade
  inrusade alla lägre lidelser och begynte kifvas om makten. Furstarne
  framdrefvo de omyndiga folken som fårahjordar i kamp för sin politiska
  maktställning. Där furstar ej styrde, uppreste sig folkens afund i krig
  om handelns öfvervikt och enskilda fördelar. Man slogs, men man slogs
  icke mer för det högsta i lifvet eller för den eviga saligheten; man
  slogs i ett och ett halft århundrade framåt för makt, guld och ära,
  intill dess att samvetsfriheten ur sig aflat tankefriheten och denna
  åter ur sig framfödt folkfriheten, som famlade efter sitt mål i det
  konstitutionella statsskickets och nationaliteternas tidehvarf.
  
  Ryttaren på den röda hästen sadlade af och unnade sin trogne
  följeslagare ett ögonblicks rast.
  
  -- Hvad? sade han. Redan trött och ännu så mycket ogjordt i världen! Din
  hof är sliten, dina länder betäckta med lefradt blod. Vet du icke, att
  mycket återstår och att vi ännu hafva långt till tidernas ände? Välan,
  rasta här ett ögonblick i askan af den förstörda staden och beta
  grafvarnas gräs, medan jag uppstiger till bergstoppen och öfverskådar
  mitt verk!
  
  Han behöfde uträta sin långa kropp, som domnat vid sadelbommen. Med
  några steg stod han på höjden af Finsteraarhorn och skådade ut kring
  Europa. Midtens riken, de, som äro hvarken nord eller söder, hvarken ost
  eller väst, voro fruktansvärdt ödelagda. Två tredjedelar af deras
  befolkning hade fallit för svärdet, hungern och pesten; de kvarlefvande
  sågo sig för hvarje steg skyggt tillbaka, om icke tilläfventyrs härjaren
  åter stod bakom deras rygg. Bättre, men långtifrån lyckligt lottade,
  voro världsdelens öfriga riken. I öster uppstego mörka hotande moln,
  genom hvilka man såg bojarerne spjärna mot dynastin Romanov, de polske
  småfurstarne slamra med sina sablar mot en maktlös konung och ett
  hotande horn af halfmånen dunkelt framglimta ur skyn. I söder skälfde
  det solbelysta Neapel i raseri mot Spanien, som, själf angripet af
  Frankrike, ej ville släppa sitt byte. I väster bevakade britternes
  upproriska ö sin fångne konung, medan Nederländerna stolt utvecklade på
  hafven sin fria flagga. I norr hamrade vapensmedjorna utan hvila,
  hvarannan arm togs från plogen, men handeln blomstrade, segrarna
  aftorkade många tårar. Sverige och Finland kände ej själfva huru
  betänkligt de blödde; det besegrade Danmark kände det desto mer.
  
  Freden kom. Freden, det var gamle kung Göstas tid, som hade upphört med
  klockljuden öfver hans graf. I Sverige och Finland fanns numera knappt
  den man eller kvinna, som kunde minnas en fredstid. Det ena släktet
  efter det andra hade födts, uppvuxit, lefvat och dött i ofred. Huru
  många fiender? Detta var frågan. En -- det var icke att tala om, det
  gällde mest gränsbygden. Två -- då gällde att hålla ryggen fri. Tre
  eller flera -- för dem fanns endast en bot: segern. Och nu, nu skulle
  man ej vänta någon fiende mer. Huru förunderligt! Att kunna förlikas med
  hela världen, att icke mer behöfva skicka sina söner till döden i fält,
  att icke behöfva gifva den ena brödkakan af två till härens underhåll,
  den enda hästen till trossen, den enda dalern till det omättliga kriget!
  Detta kändes ovant. De gamle trodde det icke, de hade så ofta blifvit
  svikne förr; de unge trodde det icke heller och skyndade att uttaga
  lysning till bröllop, innan en ny utskrifning kom att rycka fästmannen
  bort ur hans fästmös armar. Tacksägelse hölls i kyrkorna; en del städer,
  som ännu hade talgljus och själtran, illuminerade, andra hade det icke
  och förblefvo mörka i sena höstkvällen. Folket i bygderna förstod sig
  icke på sådan grannlåt. Visst funnos många som tackade Gud, men äfven de
  underläto icke att ännu, för säkerhets skull, läsa litanian och
  fredsbönen efter tacksägelsen.
  
  Stockholms stad lefde i festjubel: där hade man sörjt för att rätt
  åskådligt upplysa menige man om fredens betydelse. Gudstjenster i alla
  kyrkor, skådepenningar, fyrverkerier vid slottet och strömmen,
  folkförlustelser af alla slag på torg och i trädgårdar. Nu hade
  drottning Kristina anledning att slösa. Det var höjdpunkten af hennes
  och rikets makt, men det var äfven höjdpunkten af hennes ära, ty alla
  visste, att det var hon som påskyndat den ärofulla freden, och utan
  hennes maktspråk hade denna sannolikt ännu hängt på udden af
  fältherrarnes svärd. Första ilbudet fick en guldkedja om sexhundra
  dukater, budbäraren adlades, belöningar utdelades med frikostig hand,
  och fredstraktaten inlades i en kupa af guld.
  
  Var glädjen icke lika odelad vid kejsar Ferdinand III:s hof, så var man
  dock mån om att bevara glädjens sken. Äfven där sjöngs _tedeum_, folket
  förlustade sig, klockorna ringde, mässorna ljödo natt och dag,
  processioner af munkar genomtågade Wiens gator med fladdrande standar
  och helgonens ben i granna relikskrin. Jungfru Maria erkändes icke
  slagen: himlens drottning hade, mäktigare än den jordiska däruppe i
  snölandet, bedt för freden.
  
  En af kejsarens undersåtar, en gammal jude i Regensburg, mottog
  fredsbudskapet en höstdag i sitt kontor. En lätt ryckning i öfverläppen
  under det hvita skägget liknade nästan ett melankoliskt smålöje. Han
  visste allt detta förut; det var ju han som gjort freden; där fattades
  hittills endast underskrifterna.
  
  -- Israels borgarerätt ännu uppskjuten! mumlade han tyst vid sig själf.
  -- Tålamod! De må nu hvila en stund mellan Östersjön och Donau. Det är
  sörjdt för att bolagen Habsburg och Bourbon öfverbjuda hvarandra. Mitt
  konto ... hm ... Jerobeam!
  
  Förste kontoristen inträdde.
  
  -- Kejsaren får de begärda tre millionerna mot säkerhet af Frankrikes
  skadestånd åt ärkehertig Ferdinand Karl. Kurfursten af Bajern får en
  million mot säkerhet af öfre Pfalz. Nu är det icke värdt 100,000, men om
  tio år skall det gifva oss kapitalet i ränta. De öfrige tyske furstarne
  få betala åttio procent i förskott eller reda sig utan mig.
  
  -- Prins Carl Stuart förnyar enträget sin begäran om penningar till en
  landstigning i England. Det är det enda och sista medlet att rädda
  konungens, hans faders, lif, rapporterade kontoristen.
  
  -- Carl I må falla. Han har svikit mig, som han svikit sitt folk. Gå!
  Jag uppsätter Oliver Cromwell på Englands tron.
  
  Tio minuter därefter återvände Jerobeam, medförande ett litet tunt,
  ytterst tätt skrifvet pappersblad, som nyss anländt med dufvopost från
  Konstantinopel. Ruben Zevi påtog sina glasögon och genomstafvade med
  orubbligt lugn papperets miniatyrskrift.
  
  -- Jag vet, jag vet, sade han vid sig själf. -- Venedig har denna gång
  lyckats försvara Kandia. Gör ingenting, dess kredit är uttömd,
  konkurrensen motad ... Janitscharerne vunne ... Muhamed IV är befäst på
  tronen ... mina nya underhandlingar lyckligt afslutade, turkiska makten
  beredd att, på min vink, kasta sig öfver kejsaren ... Ännu vill jag
  hejda halfmånen ... O, min kloka Hagar, jag igenkänner din hand! Du
  förmår allt ... Israels Gud, du vet hvilken strid det kostade Abraham
  att offra sin Isak! Men jag måste ju offra henne för ditt stora verk;
  hon skall fullborda det! ... Hon omgifves af spioner i sultanens palats:
  hvarje slafvinna lyssnar, hvarje eunuk är beredd att förråda henne. Men
  hon har vunnit validé Tarchan, ryssinnan; agan för lifvakten är henne
  blindt tillgifven ... Det stackars barnet sultanen ser i henne sin enda
  beskyddarinna och anförtror henne allt. Kuprili själf har böjt sig för
  hennes inflytande ... han behåller skenet af makten, men det är hon som
  styr alla rådslag. Båda inse, att de förenade skola förmå allt, och
  detta bevarar vänskapen. O, min dotter, min dotter, du håller nu
  osmanernes hela makt i din hand! ... Benjamin återvänder öfver Smyrna
  och Medelhafvet ... Jerobeam!
  
  -- Mästare!
  
  -- Benjamin återförväntas endera dagen från Smyrna. Intet uppseende!
  Sextio man af våra knektar posteras spridda vid flodstranden, redo att
  skydda honom, om folksamlingar hota. I borgen utbredes en guldtygsmatta
  från porten och upp till trappan af öfra våningen. _Här_ skall han
  mottagas med kungliga ärebetygelser.
  
  Ryttaren återvände till sin röda häst. Han hade sett allt och hört allt
  från toppen af Finsteraarhorn. När en osynlig vibrerande ljudvåg förde
  till hans öron den gamle judens ord vid Donaustranden, förvredos hans
  drag till ett hånande löje.
  
  -- Sultaninnor och konungar! Och jag skulle skona dagsländorna!
  
  
  
  
                     14. Den triumferande Parnassus.
  
  
                                      Den gyllene tiden skall återkomma.
  
  I midten af det stora, stormiga sjuttonde seklet öfverglänste drottning
  Kristinas namn som en strålande stjärna alla medtäflare. Hon syntes
  kallad att vara seklets lysande medelpunkt. Så mycken blodig fejd skulle
  dock slutligen nedlägga vapnen för hennes fötter. Så mycken vaknande,
  ännu omornad forskning, så mycken oklar längtan efter ett nytt och
  bättre tidehvarf, så många märkeliga tecken till att detta okända nya
  redan stod framför porten och ville in, det samlade sig allt kring
  hennes tron och utropade henne till den kommande världsålderns ärekrönta
  Sibylla. Hon stod på höjden af makt och ära. Westfaliska freden hade
  lyft henne, som på ett hyende af hafvets lugnande vågor, till Europas
  skiljedomarinna. Allt knäböjde, allt tillbad. Sveriges folk gick i ett
  rus af triumfer och segrar, dess vänner tiggde smulor af segerns
  landvinningar, dess ovänner dolde inom smickrande smålöjen sina
  sammanbitna tänder. Alla lyror strängades till latinska lofkväden, alla
  talarestolar förkunnade Minervas återuppståndelse, alla hof- och
  rådskamrar sände budskap om sin beundran. Och denna så högt prisade
  drottning, seklets medelpunkt, stod nu i sitt tjugufjärde år, i
  ungdomens rikaste blomstring, med en lång sommar af tillväxt framför sig
  och bortom sommaren en aflägsen höst för att skörda dess frukt. Hvad
  begärde en dödlig mera af lyckan?
  
  Alldeles oblandad var ej triumfen. I Oktober 1649 hade Kristina, efter
  enträgna underhandlingar, lyckats tillegna sig samtidens störste tänkare
  Cartesius (René Descartes) och förmått honom att flytta till Stockholm.
  Svenskarne gapade på denne lille magre gubbe, som beständigt frös i sin
  tunna svarta kamlottskappa, och kunde icke förstå huru en jättesjäl
  kunde få rum i en så liten, bofällig kroppshydda. Kristina förstod det
  bättre; hon ansåg den dag förlorad, när hon ej fick suga vishet ur denna
  skenbart så förtorkade Mimerskälla. Klockan fyra och fem på
  vintermorgnarna måste den lille gubben huttrande krypa in i drottningens
  väntande vagn och åka till slottet. Där utbenades alla de
  hemlighetsfulla vinklarna i en människosjäl, alla tänkarens tvifvel,
  alla dunkla gåtor om en Gud, som dock måste finnas, efter han skapat
  oändlighetstanken i ändliga väsenden, men var ofattlig och fjärran som
  tanken själf. Här fanns ingen plats mera för tron, allt var tvifvel,
  allt, utom den egna tillvaron, som icke kunde betviflas. Och när de två
  filosoferat fem timmar i drottningens kalla rum, där brasan i kaminen
  mera lyste än värmde, skickades den utfrusne, nästan vanmäktige
  fransmannen åter till sin bostad klockan tio på förmiddagen, när han ej
  mer förmådde ens tänka, för att inbädda sig i yllefiltar och hämta
  krafter till nästa morgonséance.
  
  I tjugu år hade den ryktbare filosofen suttit instängd i sin varma
  holländska studerkammare och stod ej länge ut med det svenska klimatet.
  I slutet af Januari 1650 väntade drottningens vagn förgäfves vid porten;
  den 11 Februari gick Cartesii mäktiga ande att uppsöka den Gud, som
  varit för honom ett matematiskt problem. Kristina var i två veckor
  otröstlig. Hvem hade kunnat tänka sig en så usel kropp kring en så
  väldig själ? Hon själf aktade ju en liten förkylning knappt mer än ett
  myggbett. Grundläggaren af den nyare filosofin begrofs i Stockholm.
  Senare flyttades hans kvarlefvor till Paris, men Sergel prydde Adolf
  Fredriks kyrka med hans vingade ande, som, belysande världsrymden med
  sin fackla, aflyfter täckelset från det beslöjade jordklotet.
  
  Kom så, på sommaren 1650, den märkeliga riksdag, när de tre ofrälse
  stånden uppreste sig mot den öfvermäktiga adeln och förde ett språk, som
  utan drottningens bemedling skulle hafva ledt till ett inbördes krig.
  Dyningarna efter denna svallvåg gingo så långt, att ännu tvåhundrade år
  därefter Sveriges störste häfdatecknare råkade därom i häftig fejd. Dess
  skiften må öfverlämnas åt historien att skildra. För Kristina innebar
  striden en vändpunkt. Hon begynte den som en drottning, hon slöt som en
  kvinna. Hon började med att stöda sig på de ofrälse stånden mot adelns
  växande öfvermakt, som hotade att binda konung och folk. »Nu, sade hon,
  är tiden inne att afskaffa missbruken.» Men desse präster, borgare och
  bönder blefvo henne för närgångne. När missbruken röjde sig i hennes
  egen förvaltning, följde ett annat kungsord: »Man bör så klappa det
  hvita barnet, att det svarta icke förgätes». Hon klappade båda, och båda
  kände sig svikna. Det var Richelieus och Mazarins statskonst: hvarken
  folkmakt eller adelsmakt skulle frånrycka henne den enväldiga kronan.
  Hon satte sig ned mellan två stolar och blef där sittande. Vid beundrans
  höjdpunkt började tadlet. Johannes Rudbeck hade drömt sant: stjärnan
  begynte falla, men det märktes icke ännu; hon föll i en båge.
  
  Vid denna riksdag utverkade drottningen åt sin tronföljare Carl Gustaf
  arfsrätten till kronan för hans barn, de kommande Carlarne. Hvad betydde
  bubblan af ett rykte mot det kungliga arf hon med tronföljden
  efterlämnade åt sitt rike!
  
  Nu skulle Kristina krönas, och ryktet om dessa kröningsfester, som
  varade fyra månader, uppfyllde världen. Gång efter gång framskjutet,
  hölls det högtidliga intåget från Jakobsdal till Stockholm torsdagen den
  17 Oktober 1650 i ständernas närvaro. Långt och lysande, gick det fram
  under äreportar, medan fyrtio örlogsskepp flaggade och saluterade på
  strömmen nedanför slottet. Söndagen den 20 Oktober förrättade ärkebiskop
  Lenæus kröningen i Storkyrkan. Intet ofall bådade ondt. Allt var lyckadt
  och praktfullt: kröningshästarna silfverskodda, kröningsoxen ståtade med
  förgyllda horn, vin rann i strömmar för folkhoparna, fyrverkeriet varade
  till midnatt och efterföljdes af slagsmål bland den rusiga mängden. Så
  kommo i lång rad de storas gästabud. Och därunder inträffade en liten
  episod, som hör till denna berättelse.
  
  Bland de många ambassader, som från alla makter och hof framburo
  lyckönskningar till kröningshögtiden, var äfven ett tatariskt-turkiskt
  gesandtskap om tio underligt utstyrde österlänningar, som förärade
  drottningen ett praktfullt guldstickadt schabrak från sultanen Muhamed
  IV. En samtida berättar om tatarerne, att de voro »ett folk utaf ringa
  complimenter, och när någon af drottningens folk kom dem att besöka,
  sprungo de strax på bänken; däruti bestod deras civilitet. De hade ock
  en tänkvärdig person med sig, hvilken tjenade för präst, speleman och
  kock tillika.»
  
  Tatarerne fingo företräde, nedkastade sig med pannorna mot golfmattan
  och öfverlämnade därefter en lyckönskningsskrifvelse. Drottningen lät
  räcka sig det i ett juvelprydt silfverskrin inlagda pergamentet, hvars
  hieroglyfer ingen af de närvarande kunde läsa, och hviskade leende åt
  den bakom henne uppvaktande Ebba Sparre:
  
  -- Hade jag nu min Doxa här, skulle hon uttyda för mig dessa
  kråkfötterna.
  
  Med detsamma varseblef hon en liten, vid den officiella turkiska
  adressen fäst rulle af hvitt siden. Hon uppvecklade rullen och läste,
  till sin ytterliga förvåning, följande sex eller sju med sirlig latinsk
  handskrift tecknade rader på svenska språket:
  
  »Hagar Sultan, Osmanernes Drottning, sänder Drottning Kristina af
  Sverige sin hälsning med Gud Allsmäktig. Måtte dina dagar blifva många
  och lyckosamma. Såsom Du beskyddat mina vägar, vill ock Jag beskydda
  dina undersåtars vägar uti mitt rike. Jag anbefaller Dig åt Allah och
  hans store Profet samt förblifver Dig med all konungslig vänskap
  välbevågen. Gifvet i Stambuls Seralj den 12 Moharrem året efter Hedschra
  det tusen och sextionde.
  
                                                               _Hagar._»
  
  En hög rodnad uppsteg på drottning Kristinas kinder. Hon kramade det
  mjuka sidentyget till en boll i sin slutna hand och skulle måhända
  trampat det under sina fötter, om det ej varit fäst med en stark
  silkessnodd vid sultanens adress. På denna kunde hon icke trampa. Hon
  afskedade gesandtskapet, drog sig tillbaka till sina rum, lät tillkalla
  orientalisten professor Johan Terserus, som under riksdagen varit en af
  drottningens förtrogne i prästeståndet, och frågade honom, om han kunde
  uttyda turkiska.
  
  Terserus läste syriska och arabiska, icke turkiska. Dock var mellan
  dessa språk så mycken frändskap, att den lärde teologen trodde sig kunna
  villfara drottningens önskan, som gällde en granskning af den turkiska
  adressens äkthet. Granskningen utföll så, att dokumentet var äkta.
  
  -- Är ni säker därpå, att skriften inte är ett _falsarium_ af någre
  illfundige judar?
  
  -- Träffeligen säker, ers majestät. Där är, utom den brukliga
  böneformeln och Allahs monogram, stormuftis underskrift och vesiren
  Kuprilis, hvars handstil jag sett.
  
  Kristina visade honom den hvita, efter kramningen något skrynklade
  sidenrullen.
  
  -- Hvad säger doktor Johannes om detta?
  
  Terserus läste, smålog och svarade:
  
  -- Ers majestät, om detta är samma judiska hittebarn, som för tio år
  sedan läste grekiska för mig i Åbo, tilltror jag henne hvad som helst.
  
  -- Jag ock, sade drottningen. Ni ser, hon skrifver till mig som vore hon
  en jämlike, om ej något mer. Är det inte befängdt? Att vara så lärd och
  nedlåta sig till en barbars harem!
  
  -- Jag har hört sägas, att den nu regerande sultanen är nio år gammal.
  
  -- Hvad? Nio år? Men detta är ju ett mästerstycke af diplomati! Gif mig
  en gemål om nio år, och jag skall villfara ständernas önskan, jag skall
  förmäla mig i denna dag! ... Vänta, ni skall få höra hvad jag svarar min
  nådiga kusin på den ottomaniska purpurdivanen.
  
  Drottningen satte sig vid sitt skrifbord, antecknande och uppläsande
  följande ord, hvilka sedan, prentade på siden, skulle som svar
  öfverlämnas åt de tatariska sändebuden:
  
  »Drottning Kristina af Sverige hälsar Osmanernes Kalif, Muhamed, den
  fjärde af detta namn, med Gud Allsmäktig. Jag har med nöje mottagit din
  skrifvelse och önskar dig en lyckosam regering i fred med de kristne.
  Måtte ditt skägg en dag växa så långt, att det når öfver Bosporen från
  Pera till Galata» ...
  
  -- Icke sant, doktor Johannes, detta är äkta österländskt?
  
  -- Ja. Och pojkaktigt, ers majestät.
  
  -- Riktigt. Det är så man skrifver till en nioårig sultan. Men hör
  vidare:
  
  »Jag önskar dig äfven många sköna gemåler att bortfläkta flugorna från
  din paulun, hvilket bör vara deras andel i styrelsen af det ottomaniska
  riket, samt att du aldrig må få anledning tillsända dem ett sidensnöre
  till hot för en näsvis tunga. Gudi befallandes. Gifvet i Stockholms
  slott den 23 Oktober nådens år ett tusen sex hundra och femtio.
  
                                                    _Christina Regina._»
  
  -- Nå, hvad säger ni härom, doktor Johannes? Har min nådiga kusin i
  seraljen fått ett passande svar?
  
  -- Där som jag understår mig att säga min mening, vore törhända rådligt
  att underställa svaret rikskanslerns bepröfvande, genmälde den kloke
  Terserus betänkligt.
  
  -- Hvad? Ni råder mig fråga rikskanslern? Ni, som vid riksdagen ...
  Skall jag som en skolflicka låta honom korrigera mina bref?
  
  -- Jag fördristar mig endast tänka, att en person, som djärfves hänga
  sin skrifvelse fast vid sultanens officiela lyckönskan, måste vara en
  mäktig person. Ers majestät har själf medgifvit, att man i förevarande
  fall kan tilltro denna person allt ...
  
  -- Än sedan? Hon må blifva gulgrön af harm; det är just hvad jag
  åsyftar.
  
  -- Jag beder om undskyllan; eders majestät förstår detta ärendet bättre
  än jag. Min underdåniga mening är, att där som turken blifver oss
  gramse, kunna hans korsarer i Medelhafvet göra oss mycket förfång.
  Därtill är han oss besynnerligen nyttig att hålla så väl polacken som
  ryssen oss från lifvet, för att intet tala om kejsaren, där någon ny
  ofred påkommandes varder. Vi skulle intet i otid förarga honom.
  
  Kristina brusade upp.
  
  -- Och detta säger mig en prästman, en kristen teolog! Vi böra hålla oss
  väl med turken; han må taga så många döpta svenska jungfrur han finner
  för godt och göra dem till slafvinnor under den falske profeten; vi få
  inte förarga honom! Å, doktor Johannes, i hvilken katekes står det
  skrifvet? Och jag, som trodde om eder ... Men lika godt. Jag tackar er
  för att ni vidimerat kråkfötterna. Det tål att betänkas hvad nyttigast
  är, men blif mig från halsen med eder rikskansler. Faren väl!
  
  Kristina betänkte sig och lät, nu som alltid när Vasablodet flöt i
  lugnare lopp, sin klokhet råda. Den försmädeliga skrifvelsen ströks, och
  en ny till sultanen uppsattes i skickligare ordalag. Tystnaden blef det
  enda svaret på Hagar Sultans näsvishet.
  
  Hvad sidenduken ej fick mottaga, det anförtroddes åt vännen.
  
  -- Ebba, hvad säger du om detta bref och om favoritsultaninnan?
  
  -- Hvad jag säger? Hon var alltid kollrig af högfärd. Ett harem är en
  hönsgård; de kalkoner, som kackla högst, mista först hufvudet.
  
  -- Men sultanen är ett nio års barn! Kan du tänka dig en lyckligare
  kombination ... alla rättigheter, inga skyldigheter! Vara förmäld och
  dock vara jungfru; vara en själfherskares gemål och dock beherska honom.
  Af allt hvad jag beundrat hos Hagar är detta schackspel det
  oförlikneligaste. Det är så beundransvärdt, att jag vore frestad förlåta
  henne allt för detta snilledrag ...
  
  -- I dag, Kristina. Snille i dag, strypt i morgon.
  
  -- Möjligt. Vet jag, eller vet du, om vi lefva i morgon? Hon behöfver
  inte, som jag, skygga för en krona i samma ögonblick den påsättes henne.
  
  -- En slafvinna! ... I lifstidsfängelse!
  
  -- Å, hon reder sig nog, hon kommer nog ut.
  
  Kröningsfesterna öfverträffade allt hvad man dittills sett i Sverige och
  fortforo, med några dagars behöflig hvila emellan, till inemot slutet af
  Februari nästföljande år. Triumfbågar, djurfäktningar, ringränningar,
  vandrande berg, amazoner, skogsrån, sjötroll, morer, elefanter,
  framrullande skepp, baletter och förklädningar af alla slag omväxlade
  med dans, fyrverkerier, måltider som varade intill morgonen, helstekta
  oxar, springbrunnar af vin och annat mer för höga och låga. Bland de
  kostbaraste och märkeligaste var Stjernhjelms balett eller rättare
  divertissement: »Den triumferande Parnassus», till hvilken
  förberedelserna upptagit mer än ett halft år och som första gången
  uppfördes den 9 Januari 1651.
  
  Det var icke lätt att finna ett rimligt sammanhang mellan detta styckes
  trettio lysande »inträden», hvilka en nyare tid skulle kalla tablåer,
  och där, utom kör och balett, åttio fantastiska gestalter uppträdde,
  hvar och en berättande hvilka de voro och hvad de hade att beställa för
  Kristinas ära. Olympens gudar och gudinnor, Trojas, Grekelands, Roms
  hjältar, sånggudinnor, gratier, dygder och laster uppträdde skiftevis
  med indianer och perser, krigsfolk, poeter, filosofer, urmakare,
  boktryckare. En praktfull ögonfägnad af dekoration och kostymer ersatte
  det tarfliga i kompositionen och höll i någon mån åskådarne varma i den
  oeldade rännarebanan, hvilken tjenstgjorde än som cirkus, än som teater
  under en köld, hvilken troligen skulle hafva visat tjugu grader, om
  termometern då varit uppfunnen.
  
  Åskådareplatserna voro amfiteatraliskt uppförda i långa bänkrader bakom
  och ofvanom hvarandra. Nederst och närmast banan såg man det högre
  krigsbefälet och andre förnäme manlige åskådare. I midten af den med
  dyrbara mattor behängda andra raden sågos drottningen med sin hofstat,
  rikets råd, de utländske sändebuden och så många af adeln med fruar, som
  där fingo plats; bakom dem på tredje och fjärde raderna den öfriga adeln
  och de ofrälse stånden, en del med hustrur; på de bakom liggande raderna
  öfrige åskådare af ringare stånd i tätt packade leder. Belysningen var
  sådan den kunde vara med oljelampor; komforten därefter. Härolder och
  betjening gjorde sitt bästa att tysta det sorl, som icke ens
  drottningens närvaro kunde förekomma och som tidtals förvandlade talet
  på skådebanan till en ohörbar pantomim.
  
  I drottningens omgifning saknades gunstlingen Magnus De la Gardie. Han
  var osynlig bakom kulisserna, i egenskap af drottningens andra jag, som
  arrangerade efter hennes föreskrift allt, där hennes värdighet ej tillät
  hennes höga person att synas. Bakom henne satt pfalzgrefven,
  tronföljaren, mulen och förströdd, knappt bevärdigad med ett ord. Än
  nådig, än missnöjd, gycklade Kristina med franske ambassadören öfver
  hvarje uppträde. Mercurius var henne för mager, Minerva för fet, muserna
  sågo ut som ladugårdspigor, filosofen som en stekvändare.
  
  -- Huru likar det ers högvördighet? inföll hon, vändande sig till
  ärkebiskop Lenæus, som hon låtit kalla till sin sida, troligen därför
  att han som kyrkans renläriga öfverhufvud innerligen afskydde dessa
  hedniska upptåg. -- Hör ers högvördighet hvad karlen där understår sig
  att säga?
  
     Den frommast är
     hundhufvud bär
     och är utaf det slaget,
     som måst betala laget ...
  
  -- Han förtäljer oss världens sed, och han torde ej hafva så orätt,
  genmälde ärkebiskopen.
  
  Bland riksrådets närvarande ledamöter saknades rikskanslern, som
  föreburit opasslighet. Presidenten Kurck och amiral Ryning delade sin
  uppmärksamhet mellan baletten och politiken. Det hängde nu på ett hår,
  om Mazarin skulle hålla stånd mot fronden i Frankrike. Ryning lät
  undfalla sig skarpa ord om drottningens egenmäktiga försök att ställa
  svenska trupper och skepp till kardinalens förfogande. Kurck log ett af
  sina diplomatiska löjen.
  
  -- En svensk patriot kan vara lugn, han har en stor drottning, men denna
  drottning är kvinna.
  
  -- Tyvärr! mumlade Ryning med sin ärliga sjömansgrimas.
  
  -- Säg lyckligtvis. Näst Alexander och Cesar, beundrar vår nådiga
  drottning ingen högre än den store prinsen af Condé, och Condé har
  numera öfvergått till kardinalens fiender. Var lugn för vår flotta!
  
  Kurck hade förlorat sin, i början af denna berättelse omtalade första
  gemål, den älskvärda Sofi De la Gardie, och var sedan halftannat år
  omgift med Kristina Horn. Denna nya regentinna i det furstliga Kurckska
  huset hade bland åskådarinnorna fått sin plats bredvid riksrådinnan
  Ryning och undfägnade under mellanakterna sin granne, som nyss kommit
  från landet, med dagens löpande hofskvaller.
  
  -- Ers nåd kan tänka sig huru vi blifvit till mods, om vi oförmodadt
  fått ett blodbad här i Stockholm midtunder kröningsfesterna.
  
  -- Gud bevare! inföll trohjärtadt den fromma gamla frun från Riseberga.
  -- Sådana hedniska spektakler och ännu därtill ett blodbad! Har det
  varit uppror mot hennes majestäts helgade person?
  
  -- Nej, men ers nåd kan föreställa sig en sådan insolens! Här komma
  turkiske människoätare i turbaner och vidbyxor och öfverlämna åt hennes
  majestät en lyckönskan på mesopotamiska från en för detta kammarpiga vid
  namn Hagar, som nu lärer vara sultaninna åt stora Mogul och understår
  sig att kalla drottningen du. Hennes majestät skall ha varit så
  upptänder af vrede, att hon gaf befallning på ögonblicket låta afhugga
  turkarnes hufvuden. Men ärkebiskopen bad om nåd för dem, så att de fingo
  behålla lifvet, med villkor att strax blifva kristne.
  
  -- Hagar? genmälde frun från Riseberga, som i detta hofskvaller råkade
  hänga sig fast vid ett kärt namn. -- Hvem kan den Hagar vara, som förut
  varit kammarpiga?
  
  -- Hon skall hafva varit här i Stockholm förut och heta Rydin eller
  Rönning, jag minns ej så granneligt. Hon har varit fröken Kerstins
  bokstäderska. Och nu har hon gifvit sig åt turken för att försmäda
  drottningen och allt hvad kristeligt är.
  
  -- Undskyll, ers nåd ... jag mår icke väl ... jag måste tala med
  drottningen! utbrast den olyckliga fromma frun och uppstod, darrande i
  alla leder.
  
  I detsamma gick förhänget upp öfver Grekelands sju vise, allas ögon
  riktades ditåt, ingen vågade röra sig af fruktan att störa drottningens
  nöje. Ännu en kvart timme måste den bästa bland fostermödrar lida alla
  ovisshetens kval. O, denna ståt, dessa utstyrda masker, som kunna så
  tjusa de glada, de lyckliga, de lättsinniga, huru kunna de ej martera
  ett ångestfullt modershjärta; huru antaga de ej för hennes ögon
  gestalten af ett demoniskt hån, som gäckar och söndersliter hennes
  innersta!
  
  Ändtligen föll åter förhänget. Riksrådinnan Ryning uppstod och hviskade
  sin man, riksrådet, något i örat. Han förde henne till presidenten
  Kurck, som kände Hagars öden bättre än han funnit för godt att anförtro
  sin nya gemål. Kurck dolde icke den omkastning i dessa öden, som så nära
  och så smärtsamt berört honom själf.
  
  -- Ers nåd, sade han, vi hafva funnit ett örnägg och sett därur framgå
  en stackars liten kyckling, hvilken vi trodde oss kunna uppfostra till
  en dufva. Vi sågo vingarna växa och skarpa ögon skåda ut öfver världen,
  men vi trodde oss kunna hålla denna ovanliga fågel i bur och klippa dess
  vingar. Vi hafva bedragit oss, ers nåd. Örnungen i dufvohamn har brutit
  sig ut genom gallret och flugit mot solen. Dit når hon ej, arma barn;
  förr eller senare skall hon träffas af jägarens pil. Men sådan var
  hennes medfödda art; vi kunna ej ändra, endast beklaga hennes öde. Gifve
  Gud, att ej detta afspeglar en annans, som står högre än hon!
  
  Åter gick förhänget upp öfver de nio muserna och de tre gratierna,
  dragna i en försilfrad vagn, förspänd med lejon, som kördes af Amor.
  Ännu en kvart måste frun från Riseberga stänga inom sig suckar och
  hjärtesorg. Därefter frågade hon, om den tatariska beskickningen ännu
  var kvar, och fick veta, att vildarne ändtligen skulle resa i morgon.
  Rädd att bemärkas, smög hon sig bort för att tillbringa hela den
  följande natten i bön och mot morgonen skrifva ett bref, så uppfylldt af
  tårar och kärlek, som endast en ängel kan hviska till sin fallande
  skyddsling, eller en moder skrifva till sitt förlorade barn.
  
  Men den triumferande Parnassen fortfor att förherrliga drottning
  Kristina under åskådarnes jubel. Världens fyra hörn öppnade sig, ur fyra
  hufvuden framsprungo fyra konungar, som bekrönte Dygden, hvilken, dagen
  till ära, hette Kristina.
  
     Dygden vörde alle världens änder,
     kungar, riken, folk och alle ständer.
  
  Och så följde »den stora baletten», där de fyra konungarne och deras
  högansenliga sällskap dansade kring den bekrönta Dygden. Men jorden var
  för trång för denna storståtliga Dygd; där kom till sist »ett herrligt
  och sällsynt, därtill enkannerligen uppfunnet konstverk». Aurora och
  muserna sågos oförmodadt nedstiga från himmelen och till sig upptaga
  Dygden midt ur hopen af dem som krönt och dyrkat henne. »Därmed hela
  Parnassen blef glänsande och upplyst i prakt och herrlighet.»
  
     En purpur-liflig, fin Aurora
     dig stiger upp, o, Svea kär!
     Lycksalighetens horn hon bär
     i följe med den blomstrand' Flora.
  
  Nu skall den första världens gyllene tid återkomma och allting blomstra
  genom Kristina, Gustavi arftagarinna. Hvarje stånd får sitt lystmäte af
  allt som önskeligt är.
  
     Den regn och solsken har i händer
     och råder öfver Jupiter,
     den Phoebi klarhets mästar' är,
     vår brist i ymnighet han vänder.
  
     Den samme Gud, han låte skina
     sin' blida ögons nådesol
     på Svea drottnings rikes stol
     och fröjd' oss länge med _Kristina_.
  
  
  
  
                            15. Gunstlingarne.
  
  
                                         Hon föraktade sina gunstlingar.
  
  De funnos verkligen, som trodde, att den gyllene tiden skulle återvända.
  Så många segrar, så mycken ära, så lysande snille, så lärda loftal, så
  frikostiga löften till de knotande stånden vid drottningens kröning!
  Riksdagsbönderne hemreste till julen 1650, väl med svikna förhoppningar,
  men med en fast tillit att drottningen skulle ställa allt till rätta,
  blott hon fick makt öfver herrarnes olåt. Det var desse som anstiftade
  krig, desse som förtryckte folket, desse som förslösade rikets
  tillgångar. Gud signe fröken Kerstin; har hon ej gifvit riket fred; har
  hon ej afskedat sina trumpetare och pukslagare, sina kammarherrar och
  hofjunkare? Och borgaren sade till sina kunder på marknaden, bonden bad
  med sina präster i kyrkorna vid den tid, när räknekammaren tömdes för
  den triumferande Parnassen: Gud signe fröken Kerstin och gifve henne ett
  långt regemente!
  
  Två år därefter, när långväga kunder frågade köpmannen vid hans
  borgarelucka: »Hvad höres från Stockholm?», fingo de intet svar, eller
  såg sig borgaren försiktigt omkring och hviskade: »Det säges, att fröken
  blifvit förhäxad». -- »Af hvem?» -- »Ja, det vet ingen, men några gissa
  på gamla fru Ebba Brahe, som i sin ungdom förhäxade salig konungen,
  frökens fader.»
  
  I kyrkorna samlades folket på tre konungars dag, när texten gaf särskild
  anledning att bedja för öfverheten, och sporde prästen efter predikan
  hvad där hördes från Stockholm. Käre far skrufvade på kalotten och var
  icke bråd till att svara, men när han trugades, lät han förnimma en suck
  öfver så många ulfvar, som nu smugit sig in i fårahuset. »Där är så
  fullt af utländske lärde i Stockholm, sade han, att ingen mera törs
  spotta på gatan. Alle förneka de Gud Fader och tro på djäfvulen, som
  skrifver böcker åt dem. Och för hvar sådan bok, som de lämna präntad åt
  fröken Kerstin, få de tusen daler, om icke mer, och därtill en guldkedja
  med drakslingor i knäppet.»
  
  Den gamle riddersmannen, som återvändt från kriget, lastad med byte, och
  byggt sig ett slott i landsorten, frågade sin hemkommande son: »Hvad
  höres från Stockholm?» -- Sonen, en kavaljer efter nyaste franska modet,
  höjde på axlarna och svarade i den obesvärade ton, som ungdomen numera
  vant sig att antaga: »Fröken är galen.» -- »Hvad? Hon, som förökat våra
  privilegier, hon, som förlänat åt oss två tredjedelar af rikets jord!»
  -- »Ja,» svarade åter den unge ädlingen med en ny axelryckning, »hvad
  skall jag kalla den, hvilken nybakar grefvar, friherrar och adelsmän,
  alldeles som bagaren gräddar skorpor, och är så frikostig med
  förläningar, att ingen mera vet, om ej en annan före honom fått samma
  gods?» -- »Du har rätt, sade fadern. När intet mera finnes att
  bortskänka, skall man fråntaga oss allt.»
  
  Så gick talet. Men drottning Kristina var icke galen, icke förhäxad; hon
  var endast för hög att räkna. Hon var så drottning i hvarje fingerled,
  att hon trodde sig äga allt och därför kunna unna sig nöjet att gifva
  allt. Guld, det flöt åter någonstädes in, men en krona är öppen, hon har
  hvarken lock eller botten; där kan ingenting sparas, där måste allt
  rinna ut, annars är hon ej krona. Rikets behof? Är ej drottningen riket?
  Folkets fattigdom? Talesätt! Hon kände de gamla klagovisorna. Kunna de
  ej vara tillfreds med bröd och sill? Är icke äran rikedom nog, och när
  har Sveriges rike varit så mäktigt som nu? Gif mig en dalkullas fattiga
  kjortel, en finnes barkbröd, en lapps usla näste, och jag skall vara
  drottning ändå -- så länge det behagar mig att vara en drottning!
  
  Detta storartade grunddrag i en gåtfull personlighet, att vilja vara
  allt, känna allt, förmå allt, är Kristinas nyckel. Från 1650 var hon
  rike och folk; hon skulle snart blifva mer: hon skulle blifva sin tids
  och världens medelpunkt.
  
  Själftillräcklig och sluten inom sig själf, hade hon likväl kunnat
  tidtals öppna en del af sitt hjärta; hon hade dock sett vid sin sida
  _en_ förtrogen vän, åt hvilken hon kunde meddela ett stycke af sig
  själf. Nu blef hennes lott att mista äfven denna enda vän. Midt under
  kröningsfesterna yppade Ebba Sparre en kväll, att Jakob Kasimir De la
  Gardie, yngre broder till grefve Magnus, begärt hennes hand och bad om
  drottningens samtycke. Kristina log; hon hade själf banat den unge
  friarens väg, hon hade den kvinnliga svagheten att gifta bort sina
  kusiner och hofjungfrur. Men hon erinrade Ebba, att där ännu fattades
  några månader i deras öfverenskommelse från Maj 1648.
  
  -- De tre åren skola fyllas, innan jag mister min drottnings dagliga
  nåd, som ingen kan ersätta, svarade Ebba.
  
  -- Godt. Mig likar grefve Jakob inte illa. Han har sämre hufvud, men
  bättre vett än sin bror. Skada, att han är tre år yngre än du.
  
  -- Jag förblir alltid ung, så länge jag är årsbarn med en oförmäld
  drottning.
  
  -- Då skall du vara ung med grå hår, Ebba. Min drake väntar förgäfves de
  tre årens förlopp. Med någonting måste man mata ett odjur, om det ock
  vore med en kattunge. Får draken ej sluka en prinsessa, skall han få
  sluka en krona. Jag hoppas han blifver mätt. I morgon fira vi din
  förlofning i slottet.
  
  Ett år efter förlofningen firades det unga parets bröllop med stor ståt
  i Stockholms slott. Drottningen gaf bruden en silfverservis om 6,000
  riksdalers värde och uppträdde själf i ett värdskap, där herdar och
  herdinnor mottogo besök af gudarne. Förbindelsen, knuten i lyckans
  solsken, varade endast fem år och slöts med Jakob Kasimir De la Gardies
  tappra krigaredöd på Köpenhamns vallar 1657.
  
  Öfver de lysande, dansande, slösande, knotande åren 1651 och 1652, öfver
  den första, ihärdigt motsagda och slutligen återtagna tronafsägelsen,
  öfver Messeniernes blodiga schavott, öfver nya grefskaper,
  friherreskaper, adelsdiplomer, lärda lofkväden, baletter, värdskaper,
  trassliga härfvor af politiska intriger, krigsrustningar och smygande
  jesuitfjät i hoftrapporna slingrar sig berättelsens tråd vidare fram
  till gunstlingarnes år 1653. Ingen sol utan planeter. Den bortbytte
  prinsen föraktade sin kjol, men kunde ej lösgöra sig från dess broderier
  och fållar, en kvinnas tycken.
  
  Från år 1647 var stark omsättning af lärde vid drottning Kristinas hof.
  De kommo, visade sina konststycken, applåderades, förbrukades, behängdes
  med guldkedjor, afskedades i nåd eller onåd, med eller utan
  lifstidspension, och försvunno. Berömdare bokvårdare efterträdde
  Kristinas Doxa: Vossius, Freinshemius, Salmasius ... Vossius råkade i
  träta med Salmasius, föll i onåd, men lyckades bärga sig på en spillra
  af gunst. Boeclerus trugades på Upsala, fick stut af studenterne och
  förbannade Sverige. Salmasius sände Bourdelot, Bourdelot lyste sin tid
  och störtades af Pimentelli. Magnus De la Gardie hade i åtta år stått i
  lyckans zenit, när en ung man uppträdde vid namn Klas Tott ... Stjärnor
  af andra och tredje ordningen lyste många.
  
  -- Tungel -- sade drottningen till sin smidige hofkansler, som lyckats
  så väl sopa spåren bakom sig, att han nu brukades som springpojke i
  hemliga ärenden -- huru mår min doktor i dag?
  
  -- Så träffeligt, som hans nit tillåter. Han är otröstlig att ej ha
  kunnat på fyra dagar personligen öfvertyga sig om eders majestäts
  välbefinnande. I kväll skall han ha den nåden att uppvakta.
  
  -- Har han betalt Tungel för att berätta mig detta, eller har Tungel
  betalt honom för att öfverskyla sina egna snedsprång?
  
  -- Bevare oss, hvem har så illa förtalat en trogen tjenare? Det är icke
  jag, fattige man, som understått sig beveka en så lärd herre med
  presenter, men väl såg jag i morse två nya silfverkannor i doktor
  Bourdelots bostad och en präktigt sadlad ny häst i hans stall. Sex
  kareter väntade utanför porten. Skall jag underdånigst förmäla hvilka
  höga herrar voro därinne på uppvaktning?
  
  -- Tig; jag vill ingenting höra. Så? De traktera honom med hästar och
  silfverkannor? Och finge de visa sitt rätta kynne, skulle de undfägna
  honom med stegel och hjul. I afton således? Han skall finna vetenskapen
  församlad. Säg till, att jag mottager de lärde och hofvet.
  
  Hofkanslern bugade underdånigst. Han hade på morgonen insmugit i
  Bourdelots kök en beundransvärd elgstek, då ju inga anatomiska studier
  hade ett mera lockande behag för den mäktige doktorn, än studiet af en
  läcker stek.
  
  -- Hvem skall jag först ha den nåden att invitera? frågade Tungel.
  
  -- Grefve Tott.
  
  -- Jag skyndar ...
  
  -- Bryt ej af edra gamla spindelben i grefvarnes trappor! Ni kommer tids
  nog att göra en kullerbytta[7].
  
  På slaget fyra eftermiddagen infann sig doktor Bourdelot, en timme före
  de öfrige inbjudne. Han var en elegant, liflig, något korpulent herre om
  fyrtiotre år och skulle kunnat tagas för en fulländad hofman, om ej
  någonting simpelt och påfluget, som Kristina nu började genomskåda,
  förrådt parvenyn. Samtalet fördes på fransyska.
  
  -- Ni har varit sjuk, käre doktor. Huru kan en läkare så misshandla sina
  patienter, att han blir sin egen patient?
  
  -- Ja, säg det, ers majestät! Det är följden af att ej själf vara ung,
  när man har den afundsvärda lyckan att kurera unga älskvärda
  drottningar. Hur står till? Ingen matthet? Sömnlöshet? Dåningar? Var så
  nådig och räck ut tungan! ... Så där ja. Litet belagd. Kunde tro, att
  ers majestät åter spisat skinka. Jag är tvungen att underkasta
  köksmästaren pinligt förhör. En gudinna måste lefva af ambrosia. Ingen
  åderlåtning, sedan jag sist hade den äran?
  
  [Fotnot 7: Ännu åtta år lyckades denne skicklige ränkmakare innästla sig
  i Kristinas och Carl Gustafs ynnest, men afsattes från alla sina ämbeten
  1661 och dog lika maktlös som glömd.]
  
  -- Blif mig från halsen med edra åderlåtningar, doktor! Ni är en vampyr.
  Vill ni göra mig till en idiot?
  
  -- Förlåt min uppriktighet; ers majestät är besvärad af för mycket
  snille. Om dagen skrifver ers majestät lagar för Europa, om natten för
  vetenskapen. Man kan icke på samma gång vara Jupiter och Apollo, Minerva
  och Diana. Också gudarne måste spara sig för att lefva.
  
  -- Skrif åt mig ett recept på Hesperidernas äpplen!
  
  -- Jag gör ju mitt bästa. Jag fördristar mig hvar dag att säga till ers
  majestät: kasta bort regeringsomsorgerna; det finns lastdjur nog, som
  skapats att bära oket! Låt de lärde utbena Kabbala och prästerne sin
  katekes; ers majestät plockar de frukter, som äro angenäma, och skrattar
  åt resten. Min Gud, hvarför äro vi till, om ej för att lefva och njuta
  lifvet? Och den, som därtill fått alla nödiga förutsättningar: ungdom,
  skönhet, snille, makt, rikedom, världens beundran och egna dygder,
  hvilken dårskap att bortkasta allt detta för att söka de vises sten
  eller måhända bekymra sig om ett tillkommande lif! Fabler och prästlist!
  Slå bort alla bekymmer, lefva ett angenämt lif, njuta med måtta för att
  kunna njuta dess mer, se där, ers majestät, Hesperidernas äpplen!
  
  -- Doktor, ni är värdig att vara en fransman, ni förstår att tillreda
  essenser. Ni har utdragit bouqueten af eder store landsmans, Cartesii,
  läror: tvifla på allt, utom på sig själf, och därför behandla allt, utom
  sig själf, som oberättigadt att finnas till. Vet ni väl, att jag kunde
  anse eder för tidehvarfvets störste man, om jag ej stundom, i en svag
  stund, vore böjd att ... förakta er!
  
  Doktorn betraktade henne, ett ögonblick förbryllad och oviss huru han
  borde uttyda denna första hotande vink om en möjlig onåd. Men han fann
  sig och fortfor i den lediga, vårdslösa ton, som i början anslagit hans
  höga patient:
  
  -- Jag vill hellre vara ers majestäts trogne bulldogg, än en markatta,
  som Vossius, eller en räf, som ... förlåt mig, jag har glömt namnet. Man
  har sagt mig, att ers majestät behagar mottaga en aftoncirkel ... Tillåt
  mig undersöka pulsen! ... Icke alldeles lugn. Jag besvär ers majestät,
  inga lärda, djupsinniga afhandlingar! Hellre något lätt, något muntert
  ... Vågar jag fråga hvilka lärde, som i kväll få den nåden ...
  
  -- Vossius, Ravius, Bochart, Naudé, Meibom ...
  
  -- Ah, Bochart, som roade ers majestät med sin skicklighet att blåsa
  flöjt! Naudé har skrifvit om de gamle grekernes danskonst, Meibom om
  deras musik. Med ers majestäts tillåtelse skola de få visa sin
  skicklighet.
  
  Den trängre hofkretsen, mest ungdom och nykomlingar, jämte ambassadörer
  och lärde, var församlad, när drottningen inträdde klockan en kvart till
  sex. Ceremonierna voro bannlysta från dessa förtroliga samkväm. Vanligen
  uppläste en af de lärde en afhandling, som sedan kritiserades af de
  öfrige och af drottningen själf. I afton var detta förbjudet af läkaren.
  Han var medelpunkten, näst majestätet. Själfve den nyss allrådande
  grefve Magnus nedlät sig att efterfråga den nye gunstlingens hälsa och
  beklaga den opasslighet, som beröfvat så många hans nyttiga råd.
  Bourdelot svarade vårdslöst, att han nu hämtat krafter och trodde sig
  kunna kurera alla sjukdomar, utom spelsjuka och högfärd. Vid de sista
  orden sände han en sidoblick till den nyaste grefven, unge Klas Tott,
  som just nu hade nåden samtala med drottningen.
  
  Den ryktbare herr Åkes ende son Klas var vid denna tid tjugutre år och
  hade vid så unga år redan hunnit blifva grefve, öfverste kammarherre,
  riksråd och kapten för lifgardet. Han kunde ej mäta sig med grefve
  Magnus i skönhet, smidighet eller fina hofseder, men han var en
  högvuxen, blomstrande, kraftfull ung man, som kände i sina ådror
  kungligt blod och tycktes i stånd att utmana hela världen. Utom hans
  ärfda egenskap af en slagskämpe, redan ryktbar för många dueller, visste
  skvallret förtälja om hans höga spel och obändiga lefnadssätt, men anade
  icke förty i honom en stigande gunstling. Det var en enkel naturlag, att
  Tott och Bourdelot ej kunde tåla hvarandra.
  
  En nykomling, såsom Tott, men tio år äldre, var spanske ambassadören Don
  Antonio Pimentelli, en vacker, smidig hofman med det svartaste hår och
  de vältaligaste moriska ögon man sett i Sverige. Han delade sin
  uppmärksamhet mellan drottningen, hos hvilken han tycktes stå väl
  anskrifven, och sin beskyddare Bourdelot, som bevakade hvarje hans steg.
  
  Denna kväll, när man ej hade en afhandling, roade man sig med lärda
  eller klyftiga gåtor. Hvari bestod cirkelns kvadratur? I tärningen, som
  lät guldmynt rulla. -- Hvem har uppfunnit _perpetuum mobile_? Forsen och
  pratsjukan. -- Hvem har då uppfunnit krutet? Djäfvulens biktfader. --
  Har han ej lyckliggjort världen med andra nyttiga uppfinningar? Jo, med
  spelkorten. -- Hvad är de vises sten? En kristalliserad dröm. -- Hvem
  har uppfunnit greker och romare? En skolmästare, som fått en bunt ris
  till namnsdagsgåfva och befann sig i förlägenhet hvar han skulle finna
  passande anledningar. Och vidare så i samma stil. De bästa svaren
  belönades med ringar, örhängen, bröstnålar, böcker och andra presenter
  af 100, 200 till 500 dalers värde. Pimentelli, som uppfunnit den
  märkvärdige biktfadern, och den nye friherren, förste stallmästaren
  Steinberg, som hittat tärningen, medan drottningens spefulla ögon sökte
  Tott, fingo hvardera höga belöningar, den förre gyllene sporrar, den
  senare en omgång hästskor af silfver.
  
  Doktor Bourdelot önskade höra något om grekernes dans -- deras
  »orkestik» -- hvilket professor Naudé strax var beredvillig att
  framställa. Denna framställning borde förtydligas med att uppvisa
  rörelserna. Hvarför icke? Doktor Meibom var lika beredvillig att utföra
  musiken på cittra, hvarpå följde en så tafatt dans af Naudé och ett så
  erbarmligt klinkande af Meibom, att hofvet nära kiknade af undertryckt
  skratt bakom näsdukarna. Olyckligtvis blefvo alla bemödanden att dölja
  munterheten slutligen fåfänga. Dans och musik upphörde; båda de lärde
  herrarne lämnade förgrymmade ett hof, som så vågat gyckla med den
  vördnadsvärda klassiciteten.
  
  Drottningen hade skrattat som alla andra, men fann nu för godt att visa
  sig indignerad.
  
  -- Bourdelot skall bedja Naudé och Meibom om förlåtelse, sade hon till
  Bochart.
  
  Bourdelot måste lyda, infann sig andra dagen hos de förolämpade lärde
  och tackade dem, med sitt kända grin, för det oförlikneliga nöje de
  beredt honom och hofvet. Naudé vände honom ryggen, Meiboms svar blef en
  eftertryckelig örfil. När detta inrapporterades, vände sig drottningens
  vrede mot Meibom.
  
  -- Hvarför kastade ni ej honom ut genom fönstret? snäste hon Bourdelot.
  
  Detta upptåg i hofkretsen ökade, i stället att minska, gunstlingens
  makt. Han inbjöds nu att taga sin bostad i slottet under gemaken på
  västra sidan. Grefve Magnus förlorade tålamodet och klagade hos
  drottningen.
  
  -- Hvad? Är min förträfflige grefve svartsjuk?
  
  -- Jag har vittnen, att doktorn velat afvända eders majestäts gunst från
  mig och andre svenske herrar.
  
  Kristina skrattade.
  
  -- Det bästa råd jag kan gifva är, att grefven så snart som möjligt
  rekvirerar cremor tartari för att försona sig med en så utmärkt
  vetenskapsman som doktor Bourdelot.
  
  Grefve Magnus förärade sin medtäflare ett dyrbart diamantsmycke, med den
  uppriktiga önskan inom sig, att ädelstenarna måtte flyga doktorn i
  halsen och förgöra honom.
  
  Snart fanns icke en så hatad man i Sveriges rike, som denne franske
  doktor. Läkarne förklarade honom för en charlatan. Adeln anklagade honom
  som vådlig för statens säkerhet, prästerne angåfvo honom som
  gudsförnekare, menige man ansåg honom som giftblandare. Bourdelot måste
  omgifva sig med vakt och vågade icke visa sig ensam på gatan. Men huru
  litet kände hans fiender sin enväldiga drottning! Bourdelot var _hennes_
  gäst, _hennes_ läkare; om det ej redan därför varit hennes pligt att
  försvara en man, som ansågs ha räddat hennes lif, måste hon göra det för
  sin egen värdighet. På henne återföll hvarje klander mot honom. Därför
  skulle hans gunst rättfärdigas. Det var Bourdelot, som ensam förstod att
  vårda hennes hälsa, han, som var sitt tidehvarfs störste vetenskapsman,
  hvilken det var en ära att fästa vid Sverige.
  
  Och likväl föraktade hon denne man. Hur skulle icke _hon_ förakta och
  genomskåda något så simpelt, sniket och ytligt som denne lycksriddare!
  Historien har icke nog lagt märke till att Kristina föraktade sina
  gunstlingar, Cartesius undantagen och måhända Chanut. Som barn hade hon
  aldrig lekt med dockor; nu kände hon sig ensam, nu behöfde hon dem. Hon,
  som ingen vän hade, behöfde skapa sig vänner; men dessa vänner skulle
  hafva henne att tacka för allt. Hon ville skapa omkring sig någonting,
  som var hennes verk och utan henne intet. Så länge dockan nöjde sig att
  vara en nolla bredvid millionen, smektes och bortklemades hon; ville hon
  vara någonting själf, kastades hon bort som en onyttig leksak. Man kan
  ju också ledsna vid leksaker. Ju mera viljelösa de röra armar och ben,
  desto förr ledsnar en högboren ande vid slaftjenst. Alla Kristinas
  beryktade gunstlingar voro misslyckade försök att tillskapa vänner,
  misslyckade därför, att vänskapen, likasom kärleken, fordrar ömsesidig
  försakelse. Och Kristina begärde en försakelse som hon ej ville gifva.
  
  Allt bittert hat, alla anklagelser mot Bourdelot voro vanmäktiga, så
  länge drottningen ansåg sin värdighet fordra att taga en gäst och en
  främling i försvar. Den förnärmade svenska högadeln tillgrep en sista
  utväg. Grefve Magnus uppträdde å egna och ämbetsbröders vägnar med
  förklaring, att om ej den förhatlige gunstlingen afskedades, såge sig de
  höge riksämbetsmännen nödsakade att begära sitt afsked.
  
  Måhända skulle också denna ytterlighet varit fruktlös, om ej Klas Tott
  gifvit Bourdelot ett käpprapp. Detta slog an; det var just hvad Kristina
  själf hade velat göra, om hon varit en man. Och detta rapp fällde
  gunstlingen.
  
  -- Herrarne begära afsked, yttrade drottningen likgiltigt till
  Pimentelli.
  
  Om Pimentelli svarat: »_Vi främlingar_ hafva intet annat skydd mot den
  svenska afunden, än eders majestät», hade drottningen genmält: så vill
  jag ock försvara eder mot alla. -- Men Pimentelli, som uppstigit på
  Bourdelots axlar, fann stegen numera obehöflig och svarade:
  
  -- Om eders majestät behagar, skall jag rådgöra med doktor Bourdelot.
  
  Rådplägningen är icke bekant, men desto bättre dess följder. Lika
  uppskrämd, som han nyss varit öfvermodig, beslöt doktorn att vika, men
  sälja sin ställning så dyrt som möjligt. Allt hvad räknekammaren
  lyckades sammanskrapa var fattiga 10,000 riksdaler, men han fick
  förskrifning på 20,000, därtill nödtvungna dyrbara presenter af hofvets
  närmaste, och reste från Sverige »lika tungt lastad med guld som
  förbannelser». Engång ur sikte, återtog han i Kristinas senare omdömen
  sin rätta gestalt: en skojare, hvars besök hon afvisade och hvars bref
  hon bortkastade olästa. Men med Bourdelot slocknade en långvarigare och
  mera lysande meteor i hofvets solglans. Grefve Magnus hade lyckats
  uttrötta sin välgörarinna och med sin efterhängsenhet mot Bourdelot
  undertecknat sitt eget afsked.
  
  
  
  
                           16. Mor och dotter.
  
  
          Mitt stora, mitt höga, mitt ärorika barn, hör din moders röst!
  
  I hvarje lif finns något föregående, som ej kan helt utplånas eller
  förklaras af ett efterföljande. I hvarje personlighet återstår någonting
  af en annan; ett ursprungligt band, som kan slitas, förnekas, glömmas,
  men icke tillintetgöras, emedan det tillhör väsendets rot. En varelse
  utgår från en annan, börjar sitt lif i beroende vanmakt, afsöndrar sig
  efter hand till en existens för sig, blir ett själfständigt jag, blir
  ett äpple, som stundom faller långt från trädet; men sambandet med dess
  ursprung kvarlämnar, som den afklippta nafvelsträngen, alltid ett ärr.
  Moder och barn äro icke två ljus, af hvilka det ena tänds vid det andra,
  hvarefter båda brinna sin tid ut, det ena förr, det andra senare. Det
  finns alltid något af plantan i fröet och af fröet i plantan.
  
  Drottning Kristinas moder, Maria Eleonora af Brandenburg, står i
  historien bortskymd först af sin gemål, sedan af sin dotter. Hon, som
  endast kvarlämnat minnet af sin skönhet, sin kärlek, sin svaghet och
  sitt vankelmod, står mellan två kolosser på Sveriges tron så hjälplöst
  liten, att man endast för hennes plats som drottning egnat ett flyktigt
  medlidande åt hennes känslor som kvinna. Och dock har hon icke gått så
  spårlös förbi, som mången trott. Hon har kvarlämnat ett historiskt arf,
  ty motsägelserna hos hennes dotter äro reflexer af motsägelserna mellan
  fader och moder. Fadern kunde uppoffra allt för en stor idé, modern allt
  för ett litet hugskott. Något hänsynslöst fanns hos alla tre, men hos
  fadern gentemot sig själf, hos modern gentemot sin omgifning, hos
  dottern gentemot allt som icke var hon.
  
  Maria Eleonora var hela sitt lif igenom ett vackert, lifligt, nyckfullt
  barn. Född att älska, tjusa och le, kastades hon vid ett och tjugu år in
  i en järnhård tids nordiska allvar, som en blomma i snön. Hon ditfördes
  af en hjälte, en afgud, vid hvars sida hon glömde allt, och när hon ej
  såg honom en månad eller längre, frös hon i Sverige. När han slocknade,
  blef det natt kring barnet. Hon hade en dotter, _hans_ dotter, som
  skulle ersätta honom, men som var för liffull att behandlas som en
  relik. Kristina blef _själf_ från den stund hennes moder behandlade
  henne som ett opersonligt minne af fadern. Hon uppreste sig, fick
  medhåll och togs bort från sin moder. Klyftan mellan dem båda uppstod
  tidigt och vidgades sedan allt mera. Där funnos i båda samma
  själfviskhet och samma vankelmod; men den enas tråd hade spunnits af
  skört sefirgarn, den andras af segt silke.
  
  År 1640, en sommarnatt, när Mälaren sof vid Gripsholms stränder, hade
  Maria Eleonora med ljudlösa årtag flytt från Sverige och riksförmyndarne
  för att, först i Danmark, sedan i Preussen, få gråta ut. När hon ledsnat
  vid tårar -- man ledsnar fort vid en ohörd klagan -- återvände hon till
  Stockholm 1647 och mottogs vid Dalarön af Kristina samt utanför staden
  af rådet med kungliga ärebetygelser. Hon inflyttade i slottet och
  bebodde med sin uppvaktning en del af västra flygeln, men fortfor att
  lefva instängd med sina minnen. I början sökte man förmå henne att visa
  sig vid högtidliga tillfällen: hon var drottningens moder och en stor
  konungs änka. Hon vägrade, och man upprepade icke dessa försök. Man
  skulle ha glömt att hon fanns, om man ej stundom sett en flik af hennes
  svarta änkeslöja bakom gardinen af den kungliga logen i Stockholms
  Storkyrka, där man numera så sällan såg hennes dotter, drottning
  Kristina.
  
  Det var vid höjdpunkten af Kristinas triumfer och början af hennes fall.
  Dotterns dagar ilade bort med fjärilflykt, moderns med snäckans
  långsamma enahanda. Maria Eleonora afskydde dessa lustbarheter, som
  hånade hennes tårar och af hvilka hon ej kunde undgå att höra ett
  återljud i sin afstängda cell. Men man kan icke alltid gråta, man måste,
  för att hvila de stackars ögonen, stundom tänka på något annat. Och
  Maria Eleonora hade, som dottern, en böjelse att förströ sig med
  pigskvaller. Hon var i all sin enslighet invigd i dagens hofkrönika,
  dess skandaler nådde, förstorade och färglagda, ända till henne. Hon
  kände gunstlingarne och hatade dem, kanske mer af moderlig svartsjuka,
  än af ömhet för rikets välfärd.
  
  Vid denna tid hade hon i Storkyrkan hört Emporagrius slunga sina
  bannstrålar mot hofvets flärd, och detta anslog henne. Hon kallade till
  sig den stränge botpredikanten och anförtrodde honom sina moderliga
  bekymmer.
  
  -- Nåväl, ers majestät, sade han; hvem är närmare än en moder att varna
  ett vilsefördt barn?
  
  Maria Eleonora beslöt, ej utan bäfvan, att uppfylla denna svåra pligt.
  Hennes känslor för dottern voro delade mellan fruktan, sorg, harm och en
  kvarlefva af den forna afgudiska kärleken för _hans_ barn, reliken.
  Kristina hade hvarje dag låtit genom en kammarfru efterfråga hennes
  majestäts hälsa, men icke besökt henne sedan mer än en månad. Nu lät
  änkedrottningen, ceremoniöst som alltid anmäla sitt besök hos regerande
  drottningen.
  
  Hon klädde sig omsorgsfullt och, som alltid numera, svart. Hon bar icke
  mer det i en halfcirkel från pannan uppstrukna håret med de åtta stora
  diamantnålarna, diademet och den yfvigt ringlade hvita plymen däröfver;
  icke den vida, höga, i nacken uppstående spetskragen; icke halsbandet af
  äkta pärlor eller det stora, stjärnformiga bröstsmycket af juveler,
  såsom man ser henne afbildad i yngre år. Nu nedföll öfver nacken och
  ryggen den svarta änkeslöjan, uppfäst vid pannan, medan hennes grånande
  bruna lockar kantade som en välvårdad ram de magra, gulbleka kinderna,
  tårarnas spårväg. Spetskragen var utbytt emot en liten och ytterst enkel
  lärftslinning, nedviken öfver den svarta klädningens axelfållar. Men
  sorgen hade icke förmått alldeles utplåna de unga årens kända kärlek för
  sköna smycken. Hon bar ännu diamantörhängen, en glänsande hårnål, en
  dyrbar agraff af smaragder på bröstet och under denna en ordenskedja af
  guld och silfver. I dessa vackra och fint bildade drag hade alltid
  funnits en disproportion mellan en skarpt markerad romersk näsa och en
  svagt utbildad haka, nästan ett barns. Men åren och sorgen hade mycket
  förädlat nyckernas forna glada drottning. Allt det ojämna, trotsiga,
  regellösa i hennes person hade nu fått lugn och värdighet. De varma blå
  ögonen strålade nu af en fuktig glans, som där icke sågs förr under de
  fint penslade ögonbrynen och som tycktes bedja om tillgift för den
  hyllning de fordom utkräft som en skyldig tribut.
  
  En eftermiddag i Mars 1653 infördes änkedrottningen af två kammarfruar i
  drottningens mottagningsrum och lämnades allena med Kristina, som
  uppstod vid hennes inträde. Mötet var vördnadsfullt, men nog afmätt för
  att vara ett möte mellan mor och dotter. De togo plats i fåtöljerna. Man
  kunde nu upptäcka mellan båda en likhet, som sällan framträdde, emedan
  alla dotterns bestämdare drag liknade faderns. Arfvet af modern låg i de
  drag, som antydde rörlighet och ostadighet, i ögonvinklarna, i
  mungiporna, kanske något i ansiktets hela oval, men mer i en fågellik,
  om otålighet vittnande kastning af nacken.
  
  Ett litet fint ciseleradt bord stod mellan dem; det var nog att skilja
  dem åt. Kristina yttrade sin fägnad öfver besöket och hoppades, att
  hennes majestäts hälsa nu skulle förunna dottern den glädjen att oftare
  se sin höga moder. Båda tilltalade hvarandra med majestätstiteln; det
  var endast modern som vid utbrotten af sina känslor kunde förgäta detta
  styfva tilltalsord. Samtalet fördes på tyska.
  
  -- Jag har kommit för att fråga huru eders majestäts dyrbara hälsa
  uthärdar hofvets lustbarheter, började änkedrottningen, rädd att ej få
  sitt ärende framfördt, om hon ej genast gick rakt på sak.
  
  -- Med mig är det ingen fara, svarade Kristina muntert. Jag mår aldrig
  så väl, som när jag dansat en natt. Men kanhända störes ers majestät af
  musiken? Jag skall låta tillmura de fönster i balettsalen, som vetta mot
  eders majestäts våning.
  
  -- Eders majestät skulle hellre tillmura sina öron för smickrare och sin
  dörr för lycksökare, inföll Maria Eleonora, ögonblickligen glömmande all
  försiktighet. Hon var allt annat än diplomat, hon kunde aldrig lägga
  band på en känsla.
  
  Kristina rodnade starkt. Snabb vrede var ett fädernearf, otyglad
  häftighet möderne.
  
  -- Behagar ers majestät förklara sig tydligare? Jag förstår ej Salomos
  ordspråk utan uttolkningar.
  
  -- Ers majestät ... Kristine ... jag är din mor, jag nödgas med
  bedröfvelse säga dig den sanning, som ingen annan vågar frambära till en
  mäktig drottning. Hela riket är upprördt öfver ditt nuvarande
  lefnadssätt ... öfver ovärdiga gunstlingar, som trängt sig fram till din
  ynnest, medan du stänger ditt öra för dina trognaste rådgifvare. Några
  steg från mig, i din egen borg, har du inhyst usle uppkomlingar,
  ränksmidare, gudsförnekare, som hvar dag intala dig sina djäflaläror.
  Din fader har offrat lif och blod för den rena evangeliska läran, och
  hans dotter blygs icke att slösa sin gunst på hans tros dödsfiender.
  Kristine, min sistfödda, min enda återstående pant af hans kärlek, om du
  upphört att vara min dotter, så har du dock aldrig upphört att vara
  hans. Du kan icke, du vill icke förneka hans ädla föredöme, du vill icke
  befläcka hans stora minne, du kan icke gifva ditt konungsliga namn, dina
  ärfda dygder och din trons ära till spillo för samtid och eftervärld. Du
  är för högboren för att sänka dig så lågt, du är för stor för att blifva
  lycksökares lekboll, du är för skarpsynt för att icke själf uppfatta det
  ovärdiga i ditt handlingssätt. Mitt barn, som varit allt för mig och nu
  är allt för ditt rike, mitt stora, mitt höga, mitt ärorika barn, hör din
  moders röst! Jag besvär dig att börja ett nytt lif för din Gud, ett lif
  för ditt rike, ett lif för din sanna ära ... jag vågar ej säga ett lif
  för din moder! ...
  
  Hon måste afbryta; tårarna kväfde hennes röst. Hon var vacker i detta
  ögonblick, vackrare än i sin ungdoms fägring. Det stora minnet af en
  hädangången hade lyft henne, den svaga, nästan till höjden af hans
  storhet, bevingat hennes ord och ställt henne öfver den kraftfulla
  dottern, som i allt var så mycket större än hon. Kristina kände
  förvåningen kämpa med den uppstigande vreden. Hon igenkände för första
  gången sig själf i modern, beherskade sig och svarade med oväntadt lugn:
  
  -- Jag tackar ers majestät för ett välment råd och skall betänka hvad
  däri eftertänkeligt vara kan. Men om trosfrågorna lärer intet vara
  rådeligt att nu disputera. Det är prästernes sak.
  
  Om Maria Eleonora låtit sig nöja med denna halfva seger, hade hennes ord
  kanske efterlämnat ett spår, och hon hade vunnit mer än hon kunnat
  vänta. Men olyckligtvis var hon ej klarsynt nog att veta sin tid och
  hänfördes af sitt brinnande nit för den evangeliska läran till ett nytt
  utbrott, som blef ödedigert.
  
  Hon uppstod, fattade drottningens hand och sade:
  
  -- Hvarför ej tala om tron? Är icke själarnas välfärd det enda
  nödvändiga? Ers majestät, min dotter, det är ju därför jag kommit till
  dig, det är bekymret för din själ, som icke lämnar mig ro hvarken natt
  eller dag. Det sägs, att du mottager hemliga anhängare af den påfviska
  läran. Å, denne doktor Bourdelot, som förnekar Gud, hvad är han emot
  påfven! Vet du icke, att påfven är Antikrist, att det är han som dödat
  din fader och nu traktar efter att dräpa din själ? Du, du, du kan
  emottaga hans utskickade, och jorden öppnar sig icke under din fot, och
  din faders dotter förgås ej af blygsel, när hon småler emot hans
  mördare!
  
  Detta var för mycket. Kristina drog häftigt sin hand tillbaka.
  
  -- Det är nog! utropade hon. Ers majestät kan säga mycket, som jag af
  skyldig vördnad kan åhöra af en moder; men ers majestät kan ej gå andras
  ärenden och begära för dem samma undseende. Jag vet ganska väl hvilka de
  äro, som tubbat ers majestät till detta besöket; men jag skall lära dem
  att också veta hvem jag är. Säg dem, att öfver mig skola inga präster
  råda eller mig förevita hvem jag bevärdigar framför dem med en kunglig
  ynnest. Jag tänker, att eders majestät nu har uträttat deras ärende och
  har intet vidare att där lägga till, än att jag önskar eders majestät
  all högönskelig välmåga och säger härmed _valet_.
  
  Vid dessa ord lämnade Kristina med en kall bugning sin moder allena.
  Maria Eleonora återfanns af kammarfruarna badande i tårar under
  konvulsiviska snyftningar, som liknade en hysterisk kramp. Hon kunde ej
  ens, förrän senare på kvällen, återföras till sina rum. När detta
  berättades för Kristina, blef hennes svar:
  
  -- Hon har sig själf att tacka för allt!
  
  Senare på natten, när änkedrottningen ännu var ett rof för samma
  förtviflan, besökte Kristina henne och sökte lugna henne med tröstande
  ord. Det lyckades henne för ögonblicket; Maria Eleonora var alltid ett
  barn af stundens intryck. Men från denna dag var klyftan mellan mor och
  dotter oöfverstiglig.
  
  Änkedrottningen hade fått nog af hofvet i Stockholm och flyttade snart
  med sin lilla hofstat till Nyköping. Där besöktes hon två gånger af sin
  dotter, sista gången till afsked vid bortresan från Sverige. Dotterns
  tronafsägelse, bortresa och öfvergång till katolska läran kommo ett
  svagt, men älskande modershjärta att brista för alltid.
  
  
  
  
                           17. Hotande förebud.
  
  
          Jag säger dig, drottning Jesabel, att om du icke skiljer Baals
                                                   präster ifrån dig ...
  
  Underliga motsatser rörde sig i Sveriges rike och hufvudstad denna vår
  1653. Nattliga lysande lustbarheter i slottet alltfrån den 10 Januari,
  Ebba Sparres bröllopsdag; dagliga oordningar, upplopp, slagsmål och
  blodviten på Stockholms gator; uppror i Nerike, vapenslammer och
  afrättningar; öfverflöd och silke, pärlor, ädelstenar, nya moder och nya
  komedier; ebb i räknekammaren, missväxt, nöd och betryck i landsorterna.
  Efter hvarje fest vid hofvet en ljungande predikan mot tidens flärd af
  hofpredikanten Emporagrius. Liknande, aldrig yppade, men lätt skönjbara
  motsägelser röjdes i drottningens lynne och lefnadsvanor. Än uppsluppet
  glad, än sorgsen ända till svårmod, än själfsvåldigt fri i tal, dräkt
  och seder ända till gränsen af hvad hennes tid ansåg för höfviskt skick,
  än åter fin och snillrik med en konungslig värdighet, som ingen
  ostraffad vågade träda för nära, tycktes hon, oense med sig själf,
  beständigt undfly någonting inom sig, beständigt söka, och söka
  förgäfves, något utom sig, som skulle uppfylla, ändra, åter förlyckliga
  allt. En enda gång, vid afskedet sent på morgonen efter en lustbarhet,
  undföll henne till den numera bortflyttade ungdomsvännen Ebba Sparre ett
  af dessa halfva, gåtlika förtroenden, hvilka någon gång, nästan
  ofrivilligt, banade sig en väg till de slutna läpparna: _jag måste ju
  lefva!_ ... Hon _måste_ lefva, hon, som lyckan bland alla dödliga rikast
  begåfvat, hon, för hvilken det mest storartade verksamhetsfält öppnade
  sig att uppfylla lifvet!
  
  Tomheten, oron i detta lefnadssätt undföll icke de skarpsynte, men
  förklarades olika. En morgon hade rikskanslern till sig inbjudit grefve
  Magnus De la Gardie för att med honom, riksskattmästaren, öfverlägga om
  den stat för rikets inkomster och utgifter, hvilken han nu för andra
  gången utarbetat och ville framlägga för drottningen. Det hade varit ett
  tungt och tacklöst arbete; Danaidernas såll kunde icke läka mera
  ohjälpligt än Kristinas hushållning. Och dock måste däri bringas någon
  reda och någon öfversikt, ty utan en sådan gick allt öfver ända.
  
  -- Här ser grefven, sade Oxenstjerna, pekande på sin slutsumma. -- Den 1
  Januari 1645 uppgick statsbristen till 980,000 daler; nu uppgår den till
  tre millioner; om ett år skola vi hafva fyra millioner. Hvad är grefvens
  mening om detta?
  
  -- Hennes majestät måste med all skyldig hörsamhet göras underkunnig
  därom, att tillgångarna ej äro outtömliga, genmälde grefve Magnus,
  synbart generad. Han hade själf fått en lejonpart af bytet och var
  ganska naturligt föga road af närgångna slutsummor.
  
  -- Jag har försökt ställa mitt tal i siffror; med hvad lycka är nogsamt
  bekant. Intet törs jag falla hennes majestät besvärlig, och skickar jag
  mina söner, blifva de tillbörligen afsnäste. Kanske grefven vill åtaga
  sig ett ord uti detta ärendet? Jag skall assistera med räknekammarens
  bokföring. Gods och räntor bortskänkta till ett värde af två millioner
  ...
  
  Grefve Magnus rodnade.
  
  -- Det torde ej tillkomma _oss_ att nagelfara med hennes majestäts
  belöningar för tjenster åt riket.
  
  -- Ja visst, det faller sig något olägligt för _oss_, som blifvit
  belönade. Men är det bättre att låta de ofrälse stånden revidera
  räkenskaperna? Jag skall säga grefven en sak i örat: om icke vi nu hålla
  emot, om icke vi nu äro mätte, kommer den dag, när man tager ifrån oss
  _allt_.
  
  -- De skulle försöka! Här statueras just nu en varnagel på Norrmalm.
  
  -- I dag törhända. Men hvem borgar för kommande tider, när här sitter en
  man på Vasarnes tron? Min vilja var det intet att sätta hans furstliga
  nåde där vi mera gagn haft att först uppställa _conditiones_. Som det nu
  är, få vi draga in tyglarna. Hvad är det jag förnimmer om den nya
  hofhållningen? För två år sedan drogo där några snyltande latmaskar
  bort, och nu komma där hela flockar af nya. En rikskammarherre, en vice
  riksmarskalk, hvad vill det säga?
  
  -- Det är hennes majestäts _bon plaisir_, det rör intet mig, genmälde
  grefve Magnus.
  
  -- Nej, hvad skulle det röra riksskattmästaren, om hofvet kostar lika
  mycket som krigshären i fredstid? Men jag har hört sägas, att drängar
  och pigor intet fått ut sin lön på ett helt år, att där lånas vid hofvet
  hvar man kommer åt, men efter det intet mera är bruk att betala skulder,
  är krediten därefter, så att hennes majestät pantsätter Stockholms
  tullar för att kunna betala franska skräddare. Är det sant, att
  köksmästaren nyligen måste låna sex daler af vedhuggaren för att köpa
  ärter och fläsk på torget dagen efter en balett, som kostat 20,000
  daler?
  
  Den i nådens solsken fördunklade gunstlingen höjde föraktligt på
  axlarna.
  
  -- Jag har ingen orsak att försvara det nu rådande regementet. Hennes
  majestät är ung, hon behöfver förlustelse och saknar ej dem, som hvar
  dag påfinna något nytt. Spaniorer, polackar, danskar, tyskar ...
  
  Rikskanslerns blick mörknade.
  
  -- Grefven glömmer att tillägga svenskar. Det är de som gjort början.
  Tag intet illa upp ett uppriktigt ord, om det ock gäller en hög frände.
  Den store kung Gustafs stora dotter har förlorat jämvikten därför, att
  _hon fruktar sin efterträdare_.
  
  -- Men, ers nåd ... Honom, som hon själf har upphöjt mot rådets vilja!
  
  -- Hon har upphöjt hans furstliga nåde, emedan hon var skyldig honom ett
  skadestånd för svikna löften. Nu fruktar hon honom, därför att han skall
  blifva hvad hon icke kan vara, en man på tronen. En man, som fruktar, är
  dyster och skuggrädd. En kvinna döljer sin fruktan under masken af
  fester och lustbarheter. Hans furstliga nåde gör väl i att hafva dragit
  sig undan till Öland ... Men hvad är å färde på gatan? Stygger skäller
  ... Så mycket folk!
  
  De höge riksämbetsmännens förtroliga samtal afbröts af ett döfvande
  larm. Hela gatan var uppfylld af två hvarandra mötande, stojande
  folkmassor, den ena kommande från Norrmalm, den andra från Södermalm. På
  båda malmarnas afrättsplatser hade anförarne för bondeupproret i Nerike
  nyss blifvit rådbråkade och deras hufvudmans spira släpad i smutsen.
  Stockholms skriande pöbel och gatpojkar, som fått sitt lystmäte af blod,
  hade dragit med sig skaror af nyfikne från alla samhällsklasser och
  sökte nu något föremål att skymfa och nedgöra, lika godt hvem, endast
  han kunde få namn af folkfiende. De hade skrikit sitt bifall i kapp med
  knektar och adelstjenare vid Nerike-böndernes blodiga stegel; nu vände
  sig deras vrede, med massornas vanliga logik, mot samma adel, som
  bönderne velat ihjälslå. Sedan 1650 var intet så populärt bland de lägre
  folkklasserna som detta ord: slå ihjäl adeln! -- adeln, som ägde allt,
  styrde allt och, i mångas tanke, förtryckte allt.
  
  Här var intet öfverlagdt uppror, ingen plan, ingen anförare.
  Folkmassorna visste icke hvad de ville, men skrika ville de. De hade
  mötts vid Norrbro, rikskanslerns hus låg närmast, men det var icke
  heller långt till De la Gardies palats på Riddarholmen. Om det fanns
  någon afundad, någon hatad man i Sverige vid denna tid, så var det
  grefve Magnus De la Gardie. Några ville låta honom umgälla åtta års
  öfvermod; andra förmenade, att den gamle riksräfven, kanslern, stod i
  spetsen för adelsligan; åter andra ville jaga bort spanioren, som nu
  innästlat sig i drottningens gunst. Alla skreko om hvarandra och kunde
  ej komma till något beslut, då en tillfällighet erbjöd skrikarne ett
  föremål, på hvilket de fingo låta sin vrede utbryta.
  
  Rikskanslern hade en stor, lurfvig, svart gårdshund, Stygger benämnd,
  som i sin hundkoja utanför den stängda, vapenprydda, massiva ekporten
  vanligen var sin herres enda nattvakt. Stygger var på sin tid lika
  allmänt känd, som i en nyare tid Bismarcks rikshund, och skötte sin
  vakttjenst till mera nytta för husbonden än just till nöje för de
  förbigående. Nu kände sig denne trogne väktare förolämpad af skriket på
  gatan och gaf sin onåd tillkänna med ett ljudeligt skall. Mera behöfdes
  icke. Stygger var adeln, som skällde på folket; Stygger skulle plikta
  för herrarnes öfvermod. Ett hagel af stenar, käppar, isbitar och hvad
  man i hast fick fatt i slog ned öfver den olycklige trotjenaren, som
  fann reträtten i porten stängd och ej hade annan utväg, än att tjutande
  och visande tänderna söka sin räddning i flykten. En del gatpojkar
  förföljde honom med höga rop, andra begynte måtta sina stenar mot husets
  fönster; men så inrotad var respekten för »konungen utan namnet», att
  ännu ingen ruta klingat, innan ett nytt uppträde tilldrog sig hopens
  uppmärksamhet.
  
  Kristinas tidehvarf var Oliver Cromwells. Predikandet hade med
  trosnitet, trosträtorna utbredt sig från de brittiska öarna öfver alla
  protestantiska länder. Det var underligt upprörda tidsvågor; många
  hädare, många botpredikanter. Allt tog parti: för eller emot. I Sverige
  och Finland var icke ovanligt att se en soldat framträda ur ledet, en
  kvinna ur folkhopen, ett barn från skolbänken för att predika. Så skedde
  äfven nu midtunder gatans stoj. En yngre kvinna uppträdde, trasig,
  förvildad, med ovårdadt långt, mörkt hår, men ännu rörande ädla drag,
  spår af ett mera förfinadt umgänge och af förgången skönhet. Måhända
  hade hon varit kammarpiga vid hofvet, ingen kände henne; hon var en af
  de olyckliga, som, ännu lefvande, försvunnit ur världens åsyn och ett
  ögonblick åter visade sig för att ånyo försvinna i det hopplösa
  fängelse, hvilket då kallades Danviks dårhus. Hon klef upp på en
  afvisare vid rikskanslerns port och gaf tecken att hon ville tala.
  Sorlet tystnade, några betraktade med undran, några med häpnad denna
  profetissa, uppstånden ur de lefvandes graf. Anden kom öfver henne;
  hennes insjunkna ögon fingo en sällsam glans, hennes magra händer grepo
  i luften, såsom ville de afvärja eller fånga något osynligt ondt. Hon
  började tala, i början långsamt och lågmäldt, snart högre, kraftigare,
  slutligen med en hänförelse, som ryckte massorna med sig.
  
  -- Gån bort! sade hon. Gån bort! Det är icke här som förbannelsen bor.
  Det är icke här som Guds vrede hemsöker Sveriges rike. Gån bort ... ett
  litet stycke väg ... ditåt, ditåt! Till slottet!
  
  Och hon pekade med handen mot konungaborgen, otålig att icke genast
  förstås. Ingen rörde sig. Många hade knotat öfver drottningens styrelse,
  klandret var allmänt, men ännu låg öfver Kristinas nyss så högt uppburna
  person en kvarlefva af beundran, en aftonglans af det tjusande skimmer,
  som ungdomens fägring, snillets trollkraft och segrarnas återsken hade
  utbredt öfver denna lysande uppenbarelse på den svenska tronen. Ännu var
  man böjd att skylla allt på herrarne, på de utländske lycksökarne. Det
  pekande fingret väckte endast förvåning.
  
  -- Där är det! fortfor kvinnan med sin utsträckta hand. -- Där är
  fördärfvet! Icke i guldet, icke i pärlorna, icke i lismarne, icke i
  lycksökarne, icke i komedianterne, icke i de fattiges hunger och de
  rikes öfverdåd, ingenstädes därute i synliga och jordiska ting --
  innanför är det, djupt, djupt i bottnen af en människosjäl, som ingen
  ser, men som utflödar till allt. Där är det, där, i ormens gift, i
  högmodet, i lustan, i det själfkära, egenvilliga, från Gud bortvända
  hjärtat. Gån dit! Gån dit! Frågen henne hvem som där smyger i nattens
  mörker, hvem som natt och dag hviskar i hennes öra: det finns ingen Gud,
  det finns ingen frälsare, det finns endast människor, som föddes i går
  och dö i morgon! Han ljuger, hon lyssnar; han bedrager, hon tror. Nästa
  gång säger han till henne: nej, det finns här i Sveriges rike endast en
  människa som har rätt att lefva, och det är du. Tänk icke på alla de
  andra, de äro födda för din skull, hvarför skulle du icke utsuga dem? De
  äro din fotapall, hvarför skulle du icke trampa på dem? Ja, så säger
  han. Veten I hvem han är? Det var han, som talade i lustgården till de
  första människorna och sade till dem: här är kunskapens träd; I skolen
  vara som Gud! Men han har en klufven tunga, han säger icke nu, som han
  engång sade på berget: fall ned och tillbed mig, så skall jag gifva dig
  hela världen! Si, nu säger han: om du tjenar mitt rike, skall _jag_
  tillbedja _dig_! Hvad vill du att jag skall gifva dig? Här äro lustarna:
  välj! Här är världens tillbedjan: lyss! Vill du något mer? Vill du hafva
  äran? Tag henne! Makten? Är du ej enväldig? Friheten? Äro ej alla ofria,
  utom du? Guld? Ös ut, ös ut, hvarför spara? Är det något mer? Begär du
  hämnd på dem som klandra och oroa dig? Befall öfver pinbänk, stegel och
  hjul! Är det mer? Vill du vara en man? Jag kan ej omgöra skapelsen, men
  jag kan fördärfva henne. Afsäg dig kärleken, låt hatet dia en jungfrus
  spenar! Prisa enviget, göd förtrycket; jag skall förvandla ditt
  kvinnohjärta. Begär du ännu något? Vill du förakta ditt land? Gör det,
  vänd ryggen åt alla dina pligter! Dåraktiga, du bevarar ännu ett arf af
  din fader, min fiende. Kasta det från dig, förneka honom, förneka allt
  som hittills varit en kvinnas prydnad, en dotters hörsamhet, en
  drottnings ära, och jag skall förkläda dig till dygdens gudinna; ingen,
  icke ens du själf, skall mera igenkänna dig ...
  
  Hon tystnade, stödde sig mot muren och inandades i djupa andedrag den
  vederkvickande vårluften. Hennes ord begynte finna ett gensvar. Många
  stodo viljelösa, förlamade af skräck. Andra röster blefvo allt
  högljuddare: till slottet, till slottet! De afbrötos af nya utrop, än
  mera hotande, än mera våldsamma från den vansinnigas läppar.
  
  -- Drottning Jesabel, drottning Jesabel, hvar fördöljer du dig? Göm dig
  bakom dina murar; jag ser genom murarna! Täpp dina öron; du undgår mig
  icke, du måste höra mig! Jag är rösten ur det fördolda, jag är ditt
  samvete; mig kan du icke undkomma. Och jag säger dig, drottning Jesabel:
  om du icke förjagar frestaren, om du icke skiljer Baals präster ifrån
  dig och vänder dig till Herren din Gud, som du förnekar och öfvergifver,
  skall domen gå öfver ditt hufvud, innan femton månader äro till ända.
  Herren skall förjaga dig från ditt land, och du skall ingenstädes i
  himmelen eller på jorden finna ett fäste. Du är den stjärnan, som
  uppgick i tidernas afton och lyste halfva natten igenom, men slocknade
  bort i svarta mörkret, förrän morgonen kom. Du är det gyllene löfvet på
  bergets högsta björk, och himmelens fåglar sjunga för dig; men hvar är
  du, löf, nästa höst, när stormen sopar dig bort i frysande snö? Si, han
  kommer, han kommer, den dag, när allt tomt sken förgås och alla
  lofkväden äro falnande aska. Då kommer rösten till dig och säger: hvar
  är din första kärlek? Drottning af Laodicea, märk, att jag förkunnar dig
  detta förut, på det du må tro, när det skedt är. Emedan du säger: jag är
  rik och hafver nog och behöfver intet, och vet icke, att du är eländig
  och jämmerlig, fattig, naken och blind, så råder jag dig att köpa guld,
  luttradt i eld, på det att du må blifva rik, och hvita kläder ...
  
  Hon afbröts i halfva meningen. Rikskanslerns hus var omtänksamt försedt
  med en bakport åt den på andra sidan löpande gatan, och på denna väg
  hade ett ilbud afsändts till högvakten. En stark afdelning af lifgardet
  till häst under Totts befäl ryckte fram, skingrade, utan annat motstånd
  än skällsord, den stojande folkmassan, bemäktigade sig talarinnan och
  återförde henne till Danviken. Uppskakade, droppade skarorna bort på
  angränsande gator. Ännu länge genljödo i mångas öron de skräckfullt
  hotande orden: drottning Jesabel, drottning Jesabel! Kvinnans namn har
  ej blifvit kändt, hennes ord äro icke antecknade, men i tidens krönika
  omtalas hon som en Sibylla, hvilken för drottning Kristina förkunnade
  Ragnarök.
  
  Samma kväll blefvo Pimentellis fönster inslagna. Ingen af de hatade
  utlänningarne vågade visa sig utan eskort på Stockholms gator.
  
  
  
  
                        18. Carl Gustaf på Öland.
  
  
            Fångne titan, fastnaglad vid klippan, när skall du bryta din
                                                                fjätter?
  
  Ungefär på midten af den långa, smala kalkklippa, som kallas Öland,
  reste sig på drottning Kristinas tid en gammal borg, som blifvit ombyggd
  af Johan III och kallades Borgholm. Den som i våra dagar gör sig mödan
  att uppklättra öfver en i berget banad stig till de ännu storartade,
  fastän vanvårdade slottsruinerna, öfverraskas af det betydande utrymme,
  som gruset af en förgången herrlighet upptager. Borgen var på sin tid
  väl befäst, hade två stora och två mindre torn samt egnade sig med sitt
  ensliga läge vid stranden af Kalmar sund förträffligt till bostad åt en
  furste, som valt denna fristad långt från hufvudstadens faror för att i
  ostörd ro kunna uppgöra framtidsplaner, minnas, hoppas och -- vänta.
  
  Sveriges tronföljare, pfalzgrefven Carl Gustaf, som icke fått
  drottningen, men förlofvats med kronan och därutöfver fått Öland till
  sårabot, hitflyttade vid skördetiden 1651 och regerade här ett litet
  fylkesrike, utan krigshärar och flottor, utan hof och komedier, men med
  goda jagtmarker, gamla krigskamrater, frihet att plantera och bygga,
  Sverige framför sig på andra sidan om sundet och kring sig ett folk, som
  älskade honom. Landtligare och mera idylliskt kunde ej en fältherre
  hvila ut efter trettioåra krigets mödor. Att plöja och så i den
  förvittrade kalkgrunden, att tåligt invänta skördens mognad och, som
  andre landtjunkare, fördrifva den ensliga vintern med jagthistorier,
  gästabud, tärning och schackspel, därtill var denna örn i sitt
  klippnäste icke skapad. Får man tro folksägnen, har han icke nekat sig
  försmådde friares ersättning för den kärlek, som han så länge förgäfves
  eftertraktat; i hans ungdoms historia finnas flera hårlockar än Hagar
  Rynings. A. A. Afzelius har upptecknat Ölandsvisan om Svanen och
  Svana-lilla:
  
     Hvar har du varit så länge, Svana-lilla hvita?
     Jag har varit i främmande land,
     tvättat mig och mina barn. -- Svan, Svan sälle!
     För min nåd, för min ära,
     för min dans, för min kära
     drar jag mig åt Öland.
  
  Men Carl Gustaf trängtade till handling. Där var beständigt en röst inom
  honom, som sade: verka, handla, din tid är kort! Och han nybyggde södra
  delen af borgen, han planterade träd och anlade Borgholms numera
  förvildade park med dess trädgård; han red till sina bönders gårdar,
  förhjälpte dem ur vanmakt till välstånd, upptog ödeshemman och nyodlade
  Skedmossen. Äfven detta var honom icke nog: han ville äfven som
  landtjunkare utföra ett storverk.
  
  Midten af södra och mellersta Öland upptages af en ofruktbar, rödaktig
  kalkås, som kallas Allvaren. Norr om Borgholm, där ön smalnar i Norra
  Motet, lämnar Allvaren plats åt en allmänning af skog och rikare
  växtlighet. Här var jagtmarken, här betade rådjur och kronhjortar,
  bestämda för sin herskares kulor. Och då dessa djur ofta gjorde ohägn på
  de odlade ägorna längre i söder, företog sig Carl Gustaf ett motstycke,
  fastän i mindre omfång, till den ryktbara kinesiska muren. Dagligen red
  han ut att bese huru hans krigsbyte användes till ett fredens verk, som
  gaf odlaren skydd, fångne förbrytare arbete och den fattige dagspenning.
  Slutligen sträckte sig ett stengärde med två eller tre portar tvärsöfver
  hela ön från östra stranden allt till den västra.
  
  -- Nu har jag gärdat mitt Öland, såsom jag engång skall gärda Sveriges
  rike, utropade pfalzgrefven hurtigt till krigskamraten öfverste Paul
  Würtz, som åtföljt honom på sista ridten till den färdiga muren.
  
  -- Därtill lära allt gå några bördor sten, svarade Würtz. Men vi kunna
  ju flytta fjällen ett stycke längre söderut.
  
  Något skulle ett kungsämne företaga i dådlös fred. Men det fanns långa,
  ensliga stunder, när den bragdtörstande anden förtärde sig själf i
  brinnande längtan. O, denna väntan, denna ovisshet, denna dödande
  overksamhet! Morgonen efter en sömnlös natt satt Carl Gustaf vid
  tornfönstret i norra slottsflygeln, där han valt sin bostad, och
  betraktade tankfull sundet i väster, med det hvittskimrande Kalmar slott
  längst borta vid horisonten. Afståndet var icke längre, än att Borgholm
  med nutidens spegeltelegraf lätt kunnat samtala med Kalmare-unionens
  åldriga vagga. Men hafvet låg däremellan, hafvet, som förenar så mycket
  och åtskiljer så mycket. Sveriges fastland var så litet mot världen, men
  mot Öland var det en värld, och Carl Gustaf ville med Sverige eröfra
  världen. När, när skulle denna dröm blifva en verklighet? Han var så
  genomtrött att bida och gäckas. Hellre ett eget torp, än ett furstendöme
  under en annans, en kvinnas, spira! Fångne titan, fastnaglad vid
  klippan, när skall du bryta din fjätter?
  
  Framför honom låg Cesars historia om galliska kriget, men han läste
  icke, han stirrade ut mot hafvet. Vinden var ostlig, styf bris, nära
  half storm. En ensam kryssare arbetade sig ihärdigt fram mot vinden med
  kurs på Borgholm, nödgades göra långa lofvar, försvann, dök åter ur
  vågen och kom med hvarje slag knappt märkbart framåt. Detta segel skulle
  medföra post och budskap från Stockholm, men det skulle snart komma i lä
  för ön, det skulle ej uppnå Borgholm förrän mot kvällen. Åter väntan,
  beständigt väntan! Hvilka tidningar skulle det medföra? Kanske åter en
  ny gunstling, åter en balett, en ringränning, en sammansvärjning? Carl
  Gustaf hade haft nog af Messeniernes dåraktiga pojkstreck, som kunnat
  störta honom själf, om han ej i tid blifvit varnad och skickat det
  förrädiska brefvet till drottningen.
  
  Klockan var åtta på morgonen. Det var timmen för slottsfogdens
  föredragning. Detta lilla örike hade ock sina regeringsbekymmer.
  
  Fogden infann sig underdånigst med föregående veckans olikviderade
  byggnadsräkningar. De stego till ett belopp af niohundrasextio daler
  silfvermynt.
  
  -- Gå till Mickelson! sade slottsherren förströdd, i det han påtecknade
  sitt godkännande.
  
  -- Kamrer Mickelson har ännu inte betalt förra veckans räkningar,
  dristade fogden invända.
  
  -- Så vänta!
  
  Fredskassan på Öland var tomare än krigskassan i Tyskland. Ökonungen
  hvisslade en bondvisa och ringde på sin sekreterare Stefan Gambrotz,
  adlad Hirschenstjerna.
  
  -- Skaffa mig pengar, Gambrotz!
  
  Sekreteraren kände ställningen, strök flata högra handen öfver den flata
  vänstra och höjde på axlarna.
  
  -- Hvad nu, din brödlöse parasit, afspisar du mig med flata handen?
  Hvarför har du lärt dig skrifva så fagert pränt, om ej för att krama
  guld ur gråstenar?
  
  -- Eders kungliga höghet är icke fattigare än svenska kronan. Hennes
  majestät har sämre kredit än sin förste undersåte.
  
  -- Men jag håller inga dansmästare, jag, Gambrotz. Jag har nog af
  rådlöse micklar. Skrif till judarne! Pantsätt Öland!
  
  -- Hennes majestät har öppnat underhandlingar med Israels folk. Texeira
  visar henne till Ruben Zevi; Ruben Zevi insinuerar, att Texeira är den
  som har råd till allt.
  
  -- Wurst und Wuth! Snylta oss till ett friherreskap någonstädes i
  Finland! Där är godt om land.
  
  -- Lita inte på det, ers höghet! Kung Carl X tar det tillbaka.
  
  -- Tror du? Möjligt. Han lärer få omak att sopa rent efter dansmästarne.
  Hole der Teufel Wind und Post. Där krabblar det degtråget ännu ute på
  sundet. Säg till om kopplet och hästarna! Här är fängelseluft. Borgholm
  duger lika godt som Örbyhus att förgifta Vasablod.
  
  -- Vädret är stormigt, skallet hörs icke, hundarna tappa spåret.
  
  -- Låt sadla, jag rider ut. Posten må gå till hafsbottnen. Hvad angår
  mig Stockholm? Skaffa mig pengar, Gambrotz; ställ till ett krig!
  
  Åtföljd af en stallknekt, red ökonungen Carl Gustaf ut långs västra
  landborgen, där han under ridten kunde se hafvet, klippan Jungfrun och
  Kalmar. Hans håg stod ditåt, men västkusten låg nu i lä, han sökte
  stormen. Han red in mellan bergen, sprängde öfver halsbrytande klyftor
  och hala hällar, kom på höjden af landborgen och fick sitt lystmäte af
  luft. Den ena stormilen efter den andra fladdrade i hans svarta hår,
  rusade in genom klyftorna, dref upp skyar af grus och kalkdamm, piskade
  ljungen, luggade enrisbuskarna, kastade fiskmåsarna ur deras kurs och
  tog slutligen hatten af Sveriges blifvande konung. Den vackra gula
  baretten, prydd med en örnfjäder, trillade oåtkomlig från häll till
  häll, hasade utför sluttningen och försvann i hafvet.
  
  Stallknekten fick äran afstå sin hatt och barhufvad följa sin herre till
  Köpings prästgård, där de båda landborgarna sammanlöpa. Hos vördige far
  i Köping dröjde prinsen ända till kvällen, icke försmående prästgårdens
  husmanskost. Det var sådana förtroliga besök som gjorde Carl Gustaf kär
  för hans örike. Han gaf sig god tid, lät sig det hembryggda ölet väl
  smaka, besåg vördige fars åkrar och stall, köpte på kredit det vackraste
  fölet, slog trissa och sköt till måls med pojkarne, lyckades jaga den
  ena purpurskyn efter den andra på äldsta dottern Valborgs kinder och
  tycktes platt hafva förgätit Stockholm, drottning Kristina, kronor och
  krigsbragder, när ett ilbud från Torslunda kom att förkunna
  Kalmare-postens ankomst. Posten var dock den hårfina tråd, som band
  ökonungen samman med världen. Två minuter därefter satt han åter till
  häst med Valborgs törnros i den lånade hatten och sprängde öfver
  hällarna i ett galopp, som kom gnistor att spraka under gångarens
  järnskor.
  
  Carl Gustaf var en statsman från unga år, han behöll för sig själf hvad
  där ej var nyttigt att komma till andras öron; men han var för enslig på
  Öland för att ej behöfva en vän, i hvars tystlåtna vård han kunde låta
  ett öfvermått af tankar och känslor fritt strömma ut. Tidigare hade han
  öppnat sitt hjärta för fadern och för Lorentz von der Linde; nu var Paul
  Würtz hans förtrogne på Öland. Sekreteraren Gambrotz framräckte brefven
  och fick sina order om mindre viktiga angelägenheter. Andra rapporter
  återstodo, hvilka emottagaren läste med tyst uppmärksamhet. Han hade
  sörjt för kunskapare i Stockholm, hvilka meddelade honom dagens
  hofkrönika och kulissernas hemligheter. Sekreteraren bortskickades;
  läsningen fortsattes i enrum med Würtz.
  
  Oförväntadt utbrast prinsen i en så uppsluppen munterhet, att Würtz fann
  sig föranlåten fråga hvad det var som så roade hans kungliga höghet.
  
  -- Bourdelot, ännu alltid Bourdelot! utbrast Carl Gustaf. Brefvet är
  fyra veckor gammalt. Min käre Munthelius[8] har haft annat att tänka på,
  hans hustru har fått tvillingar. Märk hvad han skrifver! Jag skall för
  allt i världen ställa mig in hos Bourdelot för att Munthelius må blifva
  adlad, och efter tvillingarne äro matfriska, bör han få tre eller fyra
  bondgårdar i gratifikation. Jag bedes rekommendera Bourdelot hos min
  bror hertigen, som skall kännas på pulsen. Jag bör ej underlåta att
  skrifva till Bourdelot, huruledes jag mig nu comporterar, efter han med
  all gevalt vill hafva mig kranker och kurera mig; det går intet af för
  mindre. Skulle jag, olyckligtvis, vara sund som en Ölands hasselnöt,
  skall jag icke förty begära ett recept af Bourdelot, för att han må
  kunna uppvisa min begäran för hennes majestät. Hvartill Munthelius
  tillägger, att jag intet behöfver bruka receptet, allenast jag ställer
  mig som lifvet däruppå hängde. Och allt detta sedan vår berömde franske
  doktor numera är som en svanslös hund på rymden från Sverige! Hvad säges
  om en så flink postgång och så kuranta nyheter? Det synes på
  stockholmarne, att de tro Öland ligga i månen; därför är jag ju här.
  
  [Fotnot 8: Doktor Johan Munthelius, adlad Lagercrona.]
  
  -- En går och en kommer, genmälde Würtz. Eders höghet får samma besvär
  med doktor Bourdelots efterträdare.
  
  -- Ja, hvarför inte med Chanut, Ulfeld och Radjeovski därtill? Men mot
  sådant folk kan man bruka värjan; det likar mig bättre än duellera med
  piller. Kläd ut en räf eller en markatta, häng dit en utländsk skylt,
  nog går öreslanten för guldmynt. Hör, för under skull, hvad Gilius[9]
  skrifver! Bankett i Jakobsdal och balett i slottet till ära för Don
  Pimentelli. Han bor, som Bourdelot, i Stockholms borg och håller privat
  konselj om rikets angelägenheter. Lyckliga Sverige, åt hvilket en spansk
  grand af tredje rangen stundom egnar hela sin dyrbara förmiddag, stundom
  halfva natten! Mazarin är slagen, inga fraser förmå trösta Chanut.
  Würtz, vi måste _à tout prix_ insinuera oss hos denne Pimentelli; han
  disponerar allt Perus guld.
  
  -- Pank, ers höghet, pank! Det sägs, att alla Filip III:s domäner äro
  pantsatta hos Ruben Zevi i Regensburg.
  
  -- Åter Zevi! Stå då desse judar i förbund med djäfvulen?
  
  -- I allt fall med konungarne. Hvarför tror ers höghet att Sverige nu
  röstar för Ferdinand III:s son vid tronföljarevalet i Regensburg?
  
  [Fotnot 9: Registratorn Gilius Giliusson, adlad Ehrenberg.]
  
  -- Dumt prat! Har du detta af Nils Tungel? Den tvetungade ormen!
  Kristina säljer icke sin röst. Nej, Würtz; tala med respekt om din
  drottning! Så djupt nedlåter sig ej Gustaf Adolfs dotter.
  
  Würtz teg, Carl Gustaf fortfor att genomögna sina rapporter. Ett
  omsorgsfullt försegladt bref med förvänd stil i utanskriften ådrog sig
  hans uppmärksamhet. Han bröt det och läste:
  
  »Därsom eders kungliga höghet intet aktar sitt eget lif, så tänken på
  rikets välfärd! Kommen intet till Stockholm i denna tiden, förty de äro
  beställde, som edert lif under resan utsläcka skola. Begifven eder intet
  heller till sjöss; det järn är hvässt, som skall borra eder galeja i
  sank. De, som edert bord tillreda och eder dryck kredensa, äro intet att
  tro; tagen eder till vara! Herrarne löpa med sin åstundan till en hög
  person, den jag intet nämna tör, och intala densamma, att I stån efter
  riket till hennes skada. Och där så beklagelig sinnets ostadighet är,
  lära de intet försumma den att förgöra, som de rädas värre än pesten.
  Tagen eder i akt, nådig herre; önskar
  
                              en onämnder, som i denna tidsens farlighet
                                      eder och Sveriges rike trogen är.»
  
  Carl Gustaf räckte brefvet åt Würtz. Denna anonyma varning var den
  sjunde eller åttonde som han mottagit sedan årets början.
  
  -- Herman Fleming eller Bengt Skytte? gissade Würtz.
  
  Prinsen skrattade.
  
  -- Så manlig i svärdshugg och så barn i gissningar! Den tystlåtne
  hökungen Fleming? Och vindflöjeln Skytte, som kryper för grefvetiteln?
  Brefvet är från en ofrälse skrifvare, som ej ännu lyckats klifva in i
  riddarhuset. Dränka mig? Hvilket nöt!
  
  -- Undskyll! Han låter förstå, att andra medel ... Där är en törntagg
  kvar af Messeniska vefvan. Ers höghet är inte riktigt snöhvit i vissa
  höga ögon.
  
  -- Käre Würtz, säg mig hvad du behagar om herrarne; jag känner mina
  grisar, sa' mor om pojkarne. Säg mig ock hvad du behagar om en viss hög
  persons narraktiga upptåg, allenast du utlåter dig med tillbörlig
  respekt. Men inbilla icke dig eller mig, att hon skulle nedrifva sitt
  eget verk, så länge det prisar mästaren. Invänd ej, att hon nedrifvit
  grefve Magnus, att hon låtit Bourdelot fara! De voro kattungar. Hvarför
  blefvo de efterhängsne? Vill du veta hvarför hon ej nedrifver mig?
  Därför att hon behöfver mig, därför att Sverige ej är outtömligt; därför
  att hon ej vill och ej kan regera, när ingenting mer finns att skänka
  bort. Därför att jag prisar mästaren och därför att jag kan _vänta_.
  
  -- Endast schakalerna, endast åsnorna kunna vänta. Stridshästen skrapar
  marken med sin hof, örnen spejar beständigt efter byte. Borgholm är en
  örnbur, gallret förlamar, riket går under, ers höghet _kan_ icke vänta
  ...
  
  -- Jo, jag kan. Men jag måste _lofvera_ ...
  
  
  
  
                     19. Stjärnan och skyddslingarne.
  
  
                                                        Jag är Kristina.
  
  Italienarne hade spelat komedi för drottning Kristina i Jakobsdal;
  därefter hade hon företagit en promenad i vagn och månsken genom det
  sofvande Stockholms tysta gator. Det ovana bullret af hästhofvar och
  vagnshjul vid denna tid på dygnet väckte än här, än där en fredlig
  borgare, som nyfiken tittade ut genom sitt smala fönster, skakade på
  hufvudet och kröp tillbaka under sin skinnfäll.
  
  -- Hvad är det? frågade hans hustru i sömnen.
  
  -- Ingenting, svarade borgaren. Det är endast vår nådiga öfverhet, som
  vakar för landsens bästa.
  
  Klockan var tre på morgonen, när drottningen gick till hvila; samma tid,
  när hon förr brukade uppstå. Sömnen flydde nu, som ofta förut, hennes
  ansträngda nerver; tankarnas smeder fortforo att hamra sitt städ i denna
  hjärna, som rymde så mycket och ville inrymma allt. Hon var trött,
  missnöjd och visste ej hvarför. Beaulieu, dansmästaren, hade ju denna
  afton uppfunnit något alldeles nytt. Italienarne hade spelat, sjungit
  och dansat så förtjusande väl; hon hade själf varit road; banketten på
  kvällen hade varit så lifvad. O, hvad man skrattat! Pimentelli hade
  varit så älskvärd; fransmännen, som afundades och hatade spanioren, hade
  uppbjudit hela sin kvickhet för att fördunkla honom. Louis XIV,
  barnkonungen, kunde ej uppvisa ett sådant hof. Hvarför var hon då
  missnöjd? Migränen, blodvallningen ... Hvarför befalla allt och ej kunna
  befalla lifvets pulsar? Skulle hon åter tvingas att låta öppna en åder?
  Men hon behöfde sitt blod, hon hade velat kasta alla läkare bakbundne i
  Norrström.
  
  Det var i Maj och natten långt liden, det borde ju redan dagas? Hon stod
  upp, gick till fönstret och sköt undan gardinen. Ja, det började ljusna,
  men så svagt, att hon knappt kunde urskilja tornspetsarna. En stor,
  ensam stjärna lyste ännu; de små begynte redan drunkna i
  morgongryningen. Kristina kastade sig besviken på bädden. Halfdagern var
  ej det element, där hon trifdes. Hel dag eller hel natt, helt lif eller
  hel död.
  
  Hon hade tillslutit ögonen och försökte tilltrotsa sig sömnen, då ett
  bländande sken genomträngde de slutna ögonlocken. Hon såg upp och
  varseblef stjärnan ... den samma stjärnan, som engång nedstigit till
  henne i Gripsholm. Likasom då, hade det glänsande fenomenet icke
  kvarstannat på natthimmelen, det hade nedstigit till henne på en bred
  stege af ljus, flutit in i henne och inväft henne i trådarna af sin
  strålkrans.
  
  Denna gång ville Kristina ej låta sig dåras af bländverk. Hon uppstod
  ånyo och tillstängde gardinen. Fåfängt; gardinen förlorade sig som en
  dimma i ljushafvet. Hon lade sig för tredje gången, drog natthufvan
  öfver ögonen och därtill ännu sitt täcke. Lika förgäfves. Stjärnan var
  inom henne; ett berg skulle ej hafva förmått att undanskymma dess glans.
  
  - Men detta är ju förryckt, sade Kristina till sig själf, hon, som
  visste allt och ej mera trodde på något öfvernaturligt. -- Jag måste
  vara sjuk eller galen af nattvak ... Rosette!
  
  Hon ringde. Den franska kammartärnan, som efterträdt Fiken Lång, trädde
  in.
  
  -- Hvad är det för ett ljus, som tränger in här i rummet?
  
  Rosette bedyrade förundrad, att hon ej såg något ljus.
  
  -- Se ut bakom gardinen! Det måste vara en eldsvåda.
  
  Rosette såg ut, märkte ingen eldsvåda och bedyrade åter, att hon ej såg
  något annat än morgongryningen, strömmen, Saltsjön och den midtemot
  slottet liggande Kastellholmen, allt som det skulle och brukade vara.
  
  -- Ser du ingen stjärna?
  
  -- _Mais si, majesté_, där är en liten stjärna ofvanför Djurgården.
  
  -- Gå din väg, jag vill sofva!
  
  Åter samma försök att undkomma skenet och åter lika fruktlöst. Stjärnan
  begynte nu inflyta i tankevärlden. Hon antog bestämda former, som kunde
  förliknas vid de klangfigurer ljudet frambringar på en glasskifva,
  beströdd med fin sand -- ljudlösa ord, hvilka återgåfvo tanken så
  tydligt, så omedelbart, som hade de blifvit uttalade tätt vid ett
  lyssnande öra.
  
  -- Känner du mig? sade stjärnan.
  
  Kristina ville svara med det gäckande löje, som blifvit hennes andra
  natur: ja, jag känner dig ganska väl, du är _maran_. Men hon förmådde
  det icke. Hon kände sig upplöst, nästan tillintetgjord i detta sällsamma
  sken, som uppfyllde och beherskade henne.
  
  -- Jag sade dig ju -- fortfor det hemlighetsfulla inom henne -- att jag
  skulle komma tillbaka om tio år. Du måste känna mig; jag är ditt väsens
  grund. Din yttre tillvaro är ett naturlif, din tankevärld är ett
  skenlif: _jag_ är Kristina. Du kan lika litet undkomma mig, som du kan
  undkomma dig själf. Minns hvad jag sagt dig: jag är ett utflöde af den
  Allsmäktiges kraft, men ej af hans kärlek. I mig är en brist; denna
  brist är i dig, och denna brist måste fyllas. Jag har fått befallning
  att utkora dig och bevara dig; jag har gifvit dig allt hvad jag kunnat
  gifva: hvem är som du i snille och kraft? Men kärleken har jag ej kunnat
  gifva dig; kärleken måste du själf söka och vinna. Utan kärleken är du
  half. Nu, märk hvad jag säger dig, ty jag kommer icke tillbaka förr än i
  ditt lifs afton, när du pröfvat min sanning. Hvarför är du uppfylld af
  dig, i stället att vara uppfylld af Gud, din krafts källa, och tjena
  honom med dina gåfvor i hans skapade verk? Jag vill säga dig hvem du är
  och hvad du är utan kärlek. Du är häfdernas måne, som lyser med lånad
  glans och vänder beständigt blott en sida åt jorden. Du är ditt
  tidehvarfs gåta, af hvilken man väntar allt, och se, där står intet
  åter. Du är kraft utan verkan, blomma utan frukt, ljus utan värme,
  stjärnljus och icke solljus. Din kraft skall förgå, din blomma
  förvissna, ditt ljus slockna i mörker. Välj! Vänd om! Sök! Finn!
  Förnyas! Än är din tid, än kan Kristina omskrifva tideböckerna. Ett
  solhvarf ännu, och det skall vara för sent. Farväl. Jag vänder åter till
  urkällans ljus. Du, som ännu har valet, vänd ej om till ditt eget
  stiglösa mörker! Gå, som jag, att fylla din brist i den eviga kärleken!
  
  Vid dessa ord bleknade skenet för den gryende morgonen. Stjärnan flöt
  ut, som hon flutit in, i en bred, allt svagare strimma af ljus och steg
  tillbaka i de ändlösa rymder, från hvilka hon kommit.
  
  Slumrerskan på bädden erfor en känsla, som hade hon sjunkit ned ända
  till bottnen af ett milsdjupt haf och arbetade med händer och fötter att
  åter uppkomma till hafsytan. Så bedöfvad, så förlorad i sig själf, som
  hon var, kände hon ännu en stark böjelse att protestera, tvifla,
  förneka, uppresa sig med återstoden af en kraftig vilja och ett mäktigt
  förstånd för att förvisa hela denna underbara företeelse till drömmarnas
  och bländverkens rike. Men hon förmådde icke fasthålla en klar och
  sammanhängande tanke; hon var så dödstrött, så öfvergifven, som hade
  tiden och rummet sjunkit bort undan hennes bädd och hon sväfvade rotlös
  i okända rymder. Äfven denna känsla flöt bort i fullkomlig
  medvetslöshet, och nu kom Lethes dödlika sömn, när man glömmer sig
  själf.
  
  Rosette inträdde på tå klockan åtta på morgonen, då drottningen vanligen
  uppstod, äfven när hon vakat långt in på natten. Hon sof ännu; ett
  lyckligt, nästan barnsligt leende hvilade öfver dessa tidigt hårdnade
  drag, som stundom kunde vara så stränga, stundom så gäckande och en
  annan gång åter så intagande blida. Ännu var fönstret skymdt af
  gardinen. Kammartärnan tilldrog den omsorgsfullare för att skymma
  dagsljuset, öfvertygade sig, att allt var i ordning för morgontoiletten,
  och lämnade dörren på glänt, när hon gick.
  
  Drömmarnas skuggspel hade efterträdt den första dödlika dvalan. Kristina
  var åter ett barn på fjärde året; det var det äldsta minne hon kunde
  erinra sig. Hon satt på sin faders arm; han drog ut till det stora
  kriget och anbefallde henne med tårar i ögonen åt de församlade
  ständernas kärlek och omvårdnad. Hon var förvånad, men icke rädd för
  denna stora folksamling; alla sågo på henne, alla ville bära henne på
  armarna. Några hade så långa grå skägg, andra så långa värjor; en hade
  mist sitt öga i kriget, och från det friska ögat droppade stora tårar.
  Hvarför grät den fule gamle soldaten?
  
  Strax därefter var hon på åttonde året vid sin faders begrafning i
  Riddarholmskyrkan. Så många vackra fanor, men hvarför voro de alla
  trasiga? Och kanonerna smällde, så att det gjorde ondt i öronen ...
  
  Åter, strax därpå, rymde hon från det mörka, otrefliga rummet i
  Nyköping, där hennes moder, änkedrottningen, höll henne fången. O, den
  låga salen, det tunga silfverskåpet, det svartklädda altaret, de
  beständiga tårarna, de långa bönerna, hvartill skulle de tjena? Hvarför
  fick hon ej vara fri och glad som en fågel i skogen? Hvarför älskade hon
  ej sin moder? Hvarför höll hon så mycket mer af sin faster? Hvarför
  kunde hon taga Johannes Matthiæ om halsen, när han tolkade för henne en
  lustig fabel af Esopus? Och Carl Gustaf ... var han ej vacker, var han
  ej hurtig, när han bar henne öfver den våta mossen vid Stegeborg eller
  drog henne upp ur dammen vid Rönö? Ja, hon höll af honom, hon lofvade ju
  honom ... Det kändes så varmt, så lyckligt kring hjärtat ... fader,
  faster, lärare, gossen med de blå ögonen ... själfva desse skäggige
  gubbar, Sveriges ständer och allmoge, som så trohjärtadt hälsat den
  lilla flickan vid konungens död, det var dock allt kärlek, kärlek! Hon
  hade dock engång älskat och varit älskad tillbaka. Hvilken solglans i
  dessa morgondrömmar! Hon vaknade, men dröjde ännu att ringa på
  kammartärnan. Hon ville fasthålla denna dröm om lycka. Den skulle blifva
  så kort.
  
  Rosette visade sig försiktigt i dörren. Verkligheten kom åter,
  illusionen var borta. O, den grymma, obevekliga verkligheten, att ej mer
  få vara ett älskande barn, att nödgas vara en drottning och vara endast
  sig själf!
  
  Nattens bländverk stod oförklaradt framför henne. Fråga kunde hon icke,
  men fortfarande tvifla, förneka, protestera och trotsa. Hvad var detta
  okända, förmätna väsen, som vågade innästla sig i hennes klara
  tankegång, gäcka hennes förnuft och diktera för henne en barnsaga som
  lag? Hon visste det icke, men kände, att hon åter var Kristina och ville
  förblifva Kristina.
  
  Rosette var en af dessa mönstergilla franska kammartärnor, hvilka
  Molière så förträffligt skildrat, och förstod att vid påklädningen
  underhålla sin herskarinna med allt det hofskvaller hon uppsnappat under
  gårdagens förlopp. Där cirkulerade nu en pikant historia: en duell
  mellan öfverste kammarherren grefve Klas Tott och förste stallmästaren
  Anton Steinberg. Totts värjklinga hade sprungit af vid fästet, Steinberg
  hade tillropat honom att förklara sig öfvervunnen, men Tott hade
  sprungit Steinberg på lifvet och brottats med honom, intill dess att
  båda af trötthet måste uppskjuta striden ...
  
  Skvallret agerade väckareklocka. Sådan var verkligheten. Hvem kunde
  lyssna därpå och fortfara att drömma?
  
  Drottningen lät gifva sig de med senaste post och kurirer ankomna
  brefven. Ett bland dessa uppfyllde henne med förvåning och vrede. Hon
  stirrade ännu på detta sällsamma, prydligt präntade bref med den
  turkiska halfmånen i sigillet, när Pimentelli lät anmäla sig. Han blef
  ej mottagen. Kort därefter anmäldes grefve Tott och blef mottagen.
  
  -- Hvad är det grefven har otaldt med Steinberg?
  
  -- Eders majestät tillåter mig att icke besvära en hög dam med små
  ungkarlstvister.
  
  -- Men om jag vill veta det?
  
  -- Jag tror icke, att eders majestät vill veta allt lappri, men om det
  befalles mig, måste jag lyda.
  
  -- Så förtig edra dumheter, jag vill inte veta dem. Men jag tillåter
  inte Sveriges förste ädling och en af mina tappraste krigare att utgjuta
  hvarandras blod som tuppkycklingar. Lägg detta på minnet, grefve. Det
  finnes för många bevis att ni kan slåss; det är onödigt att öka dem med
  nya. Jag vill, att ni försonar eder med Steinberg.
  
  Tott bet sig i läppen.
  
  -- Han är skyldig mig satisfaktion.
  
  -- Eller ni honom. Hvad angå mig edra pojkstreck? Ni bär i edra ådror en
  droppe kungligt blod; det är ni, som först bör räcka eder motståndare
  handen. Är jag förstådd?
  
  -- Jag skall åtlyda eders majestäts befallning.
  
  -- Var engång förnuftig, Tott! Jag har något i sikte för er, om ni visar
  eder värdig min ynnest. Huru befinna sig edra bönder och småborgare i
  Nykarleby?
  
  -- De spjärna emot. De säga sig aldrig hafva känt någon annan herre än
  rikets konung.
  
  -- Däri göra de rätt. Far varligt med österbottningarne, de tåla ej
  herretjenst. När Klas Fleming ville skicka dem knektar på halsen, reste
  de sig, följde min farfar och fingo sin stad med Vasanamnet. Nykarleby
  är min faders verk. Far varligt med Vasahusets liftjenare! ... Har
  grefven något att anmäla i dag?
  
  -- Ruben Zevis agent har anländt till Stockholm för underhandlingar om
  det nya lånet. Grefve Magnus och rikskanslern vilja ej godkänna hans
  villkor. Han vädjar till eders majestät.
  
  -- Kalla hit honom! Vi behöfva penningar. Är det icke besynnerligt, att
  vår räknekammare ständigt är tom? Det är för att desse herrar och
  smulgråtar i styrelsen beständigt knoga på lånevillkoren.
  
  -- Agenten afbidar i förrummet eders majestäts befallningar.
  
  -- Godt. För in honom!
  
  En högvuxen ung man i judisk dräkt inträdde och bugade djupt. Ett stort
  brunt ärr öfver högra tinningen vanställde hans annars vackra och
  regelbundna drag. Han var enögd, men det friska högra ögat blickade
  kring sig så klokt och bekant, som vore det icke första gången han
  befunne sig inför majestätet. Drottningen fäste sig vid ärret på
  tinningen.
  
  -- Ditt namn?
  
  -- Benjamin Zevi, till eders majestäts tjenst.
  
  -- Det förekommer mig, som har jag sett dig någonstädes förut.
  
  -- Jag hade för tio år sedan nåden framföra till eders majestät
  rapporten om andra segern vid Breitenfeld och hette då Urban Niemand.
  
  -- Riktigt. Urban Niemand. Jag ser, att du vuxit ett par hufvuden högre
  i sadeln. Men då var du sergeant i min tjenst och hade utmärkt dig vid
  generalmajor Slanges sida. Du förhöll dig modigt vid slottsbranden, och
  jag ville befordra dig till officer, men du rymde som en narr från mig
  och Stockholm.
  
  -- Jag var blind efter branden och nödgades uppsöka en ögonläkare i
  Spanien. Mitt afsked är undertecknadt af fältmarskalken Torstenson.
  
  -- Jag vill minnas, att du tämligen lättfotad sprang öfver från
  lutherska läran till den katolska. Och nu är du förmodligen jude?
  
  -- Min moder var judinna, min morfader, Ruben Zevi, är jude.
  
  -- Jag säger ingenting därom; alla religioner äro lika goda, blott man
  följer sin öfvertygelse. Känner du nu din fader?
  
  -- Min fader var fältmarskalken grefve Götz.
  
  -- Så? Du vet det? ... Akta er, grefve Tott; ni ser, att också grefvar
  kunna blifva Mose lärjungar!
  
  -- Eders majestät kan vara trygg för min omvändelse, genmälde grefven
  med tvunget löje. -- Jag kan i nödfall betala femtio procents ränta, men
  jag skall icke nedlåta mig att indrifva den enligt Mose lag.
  
  -- Och jag -- inföll den unge juden häftigt -- jag har engång nedlåtit
  mig att icke besvara ett rapp af grefvens ridspö, den tiden grefven ännu
  var en högmodig pojke. Sedan grefven bär ett svärd, torde hända, att jag
  ihågkommer gamla skulder.
  
  Drottningen utbrast i löje.
  
  -- Hvad, grefve Tott, var ni så tidigt en oförbätterlig slagskämpe?
  Intet under, att ni ständigt råkar ut för dueller. Men jag förbehåller
  mig, ingen fjolgammal snö! Zevi minns hvar han är, och Tott påminner
  sig, att Zevi är en vederlike. Han räknar minst hundratusen döde bland
  ättens meriter. Herr Åke har knappt ridit ihjäl några tusen polacker.
  
  -- Jag kan ej påminna mig, att jag lånat penningar af herr Zevi,
  anmärkte grefven högdraget.
  
  -- Icke penningar, men väl en häst, som grefven ej kunde styra. Jag var
  herr Åkes ridsven, när lille grefven red käpphäst.
  
  -- Nog, mina herrar, återtog drottningen med sin höghetsblick. -- Låt
  oss komma till saken. Bankiren Zevi lånar åt svenska kronan en million
  daler silfvermynt. Hvilken säkerhet begär han för detta lån?
  
  -- Göteborgs tullar, svarade juden.
  
  -- Och räntan?
  
  -- Räntan beror på fred eller krig. Min principal inbetalar nittio för
  hundra och fordrar i fredstid tio procent, men från och med dagen af en
  krigsförklaring tjugu procent. Det är billiga villkor. Sverige och dess
  stora drottning betinga sig förmånligare kredit än något annat land i
  Europa, med undantag af Nederländerna.
  
  Kristina smålog. Den forne lille ryttaren, som kunde rida i elden för
  henne, hade nu lärt sig profryttarekonster.
  
  -- Lämna mig villkoren skriftliga, sade hon. Jag vill öfverlägga med
  riksskattmästaren.
  
  Benjamin Zevi framräckte ett papper och bugade sig för att afträda, men
  fick befallning att dröja.
  
  -- _Au revoir_, grefve Tott, sade drottningen; ni följer mig om en timme
  på min promenad.
  
  Hon befann sig allena med denne jude, som engång kunnat blifva en
  förklarad gunstling, om han bättre förstått sin lycka. Framför henne låg
  det på morgonen anlända brefvet.
  
  -- Zevi, du känner din far, och jag gratulerar dig inte till denna
  bekantskap. Hvarför blef du Zevi och icke Götz?
  
  -- Götz tjenar. Zevi befaller.
  
  -- Jag förstår. Zevi utsuger Sverige och andra byten. Du kände likväl
  ett bättre lefnadsmål, när du fick detta ärr.
  
  Den unge agenten bugade stum.
  
  -- Jag vill minnas, att du hade en syster.
  
  -- Ja. Eders majestät bevisade Hagar mycken nåd.
  
  -- Lefver hon än?
  
  -- Hon lefver.
  
  -- Hvar?
  
  -- I Konstantinopel. Hon följde mig dit under en resa och blef mot sin
  vilja instängd i seraljen som den nu regerande sultanens första gemål.
  
  -- Hvad? Sultan Muhamed? Men han kan nu ej vara mer än tolf år gammal.
  
  -- Han var sju år, när min syster utkorades af storvesiren till hans
  blifvande gemål för att uttränga hans moder, validé, från styrelsen. Det
  var en statsintrig. Hagar öfvervakar sultanen och regerar i hans namn.
  
  -- Men detta är ju en farlig roman! Palatsrevolutioner höra till
  ordningen i Konstantinopel, och hvarje gång strypes en sultan eller
  dränkes en sultaninna. Din systers lif hänger hvarje natt på ett
  silkessnöre.
  
  -- Ers majestät har blott alltför rätt. Det är snart fem år Hagar
  lyckats kvarstå vid makten, emedan hon varit klok nog att dela sin makt
  med en ännu klokare storvesir. Sultanen och janitscharerne äro henne
  tillgifne.
  
  -- En storvesir? Men det är ju som här; hon kopierar Sverige ... Regerar
  hon verkligen detta barbariska, blodtörstiga folk? Hon bekänner sig då
  till profetens lära?
  
  -- Hon kan icke annat.
  
  -- Det är sant, jag undrar inte därpå. Religion som religion. Men att
  vara så lärd och kunna styra barbarer!
  
  -- Ers majestät har bevisat världen, att man kan vara lärd och regera
  vist.
  
  -- Så? Svenskarne äro skäligen råa, men turkar äro de inte. Här kan man
  meddela sig med en eller annan; man kan importera det vett och den
  hyfsning, som ej närmare stå till buds. Men lefva i en seralj af dockor,
  bland ett folk af vargar!
  
  -- Undskyll, ers majestät! Min syster samlar omkring sig österlandets
  vise, och de inviga henne i kunskaper, som äro okända för Europa.
  
  -- Ja, jag vet. Att spå i händerna.
  
  -- Mera än så. Magernes urgamla visdom har öfvergått till araberne. Min
  syster tillbringar mången natt i sin stjärnkammare med den visaste bland
  dödlige, dervischen Hussein Ben Ali. Han uttyder för henne af
  stjärnornas lopp det förflutna, närvarande och tillkommande. Framför
  honom ligger stjärnhimmelen som en öppen bok.
  
  -- Brefväxlar du med din syster?
  
  -- Ja. Med dufvopost.
  
  -- Och hon skrifver till dig om stjärnorna?
  
  -- Stundom. Sedan fyra månader är hon upptagen af en mödosam räkning, en
  hemlighet, som hon utrannsakar efter de gamle kaldeers anvisningar. Det
  är horoskopet för den 8 December 1626, timmarna omkring midnatt, efter
  de kristnes tideräkning.
  
  -- Och hon har funnit dess nyckel?
  
  -- När jag reste från Regensburg, hade hon ännu ej funnit nyckeln.
  
  -- _Pardieu_, hon dyrkar upp alla lås. Det är som i bibeln. När man
  söker något, som man vill finna, finner man hvad man söker. Tror du på
  stjärnorna?
  
  -- Törhända, jag vet ej. Hagar vet. Helst tror jag, att två gånger två
  är fyra.
  
  -- Det är förståndigt. Farväl. Jag skall öfverlägga med
  riksskattmästaren.
  
  Kristina blef ensam och fortfor att stafva igenom det gula sidentyg, på
  hvilket en latinsk text var sirligt utskrifven med förgyllda
  begynnelsebokstäver. Dess innehåll i svensk öfversättning enligt tidens
  stil var af följande lydelse:
  
  »Hagar Sultan, Profetens utkorade, sänder Kristina, Sveriges, Göthes och
  Wendes drottning, sin hälsning med Gud Allsmäktig.
  
  Du har icke aktat mig värdig ett svar på min skrifvelse af den 12
  Moharrem år 1060. Jag tillskrifver detta icke någon din ovänskap, utan
  fastmer din okunnighet om Guds skickelser. Vet alltså, att det behagat
  Allah genom sin Profet upphöja mig, icke genom börd eller arfsrätt, men
  genom den eviga förutbestämmelsens lagar. Vet, att när kalifens gemål
  tillbjuder Sveriges drottning sin vänskap, gör hon detta för minnet af
  förgångna dagar och med kännedom af dina, en drottning värdiga högsinta
  tänkesätt.
  
  Jag har utforskat himmelens tecken, i hvilka den Allsmäktige skrifvit
  dina och mina öden från vår födelsestund. Jag har funnit allt besannadt
  hvad hittills skett, men vill icke fördölja, att mot oss står den
  fursten Saturnus, som intet väl sämjas kan med planeternas konung.
  Alltså vill jag härmed hafva dig sagdt till hågkomst, att sagde furste,
  som står oss emot, skall från början af nästkommande år 1064 från
  Hedschra, hvilket af eder tideräkning är det ettusen sexhundra och
  femtiofjärde, komma till stor makt och väldighet, särdeles mot midten af
  året, då han icke lärer underlåta att anstifta farligheter för dem, som
  under den fursten Jupiters skydd stå. Och är till att märka, att där
  intet den fursten Mars, som gemenligen understöder Saturnus, vore vid
  denna tid fjärran på himmelen, och morgonstjärnan, som Jupiters vän är,
  stode oss närmare, skulle intet lif i den tiden bevaras tryggt för
  undergång. Nu är till förhoppandes, att, om ock stor förändring är att
  förvänta, intet timar, som är till döds. Detta vill jag hafva föresagt
  dig, på det att du ej må försumma de trognes böner tre gånger om dagen
  med ansiktet emot solens uppgång och vända dig till de kristnes Gud, som
  ju ock är Profetens Gud, att han må beskydda dig mer än stjärnor förmå.
  Gudi befallandes. Gifvet i vårt residens Stambul Sarai den 28:de i
  månaden Redscheb, år efter Hedschra det ettusen sextiotredje och af
  kalifens regering det femte.
  
                                                        _Hagar Sultan._»
  
  Kristina eftersinnade. Åter var det kammarpigan, hvilken vågade tilltala
  en drottning som jämlike. Men bakom henne stod nattens hemlighetsfulla
  stjärna och kom den förolämpade herskarinnan att tveka. Antingen --
  eller? Antingen böja sig för en okänd makt, som ville beherska en fri
  ande, eller ock förblifva sig själf. Valet hade icke varit svårt, om ej
  den okända makten funnit bundsförvanter i morgonens drömmar och i ett
  upproriskt hjärta. Underliga vågor höjdes och sänktes i
  drottningabarmen. Så klar i allt; hvarför oklar i detta? Så bottenlösa
  djup, så djärf simmerska och dock ett så plötsligt behof att känna ett
  fäste!
  
  Där drifver så mycken rotlös tång i den blå oceanen. Fågeln, trött att
  genomskära en tom luft, ser denna tång och inbillar sig att där finna en
  hviloplats. Kristinas blick föll på ett dyrbart skrin af elfenben och
  silfver, tillsändt henne af en hand som icke fick nämnas. Hon öppnade
  skrinet, uttog därur ett radband af doftande ambrakulor, betraktade
  småleende radbandet och gömde det i en låda. Var icke detta skrin en
  kunglig vängåfva, värdig att sändas till Hagar Sultan? Utan tvifvel. Men
  det borde få ett passande innehåll. Kristina log: hon hade fått en idé.
  Hon tillkallade Rosette. Rosette kom.
  
  -- Hämta mig mina aflagda skor från förra veckan!
  
  Kammartärnan hämtade med förundran dessa halfslitna skor, begagnade af
  en drottning, som ej synnerligen vårdade sig om sin toilett. Skorna
  ombundos med ett starkt gult silkessnöre och inlades i det dyrbara
  skrinet utan vidare skriftlig förklaring. Adressen, Hagar Sultan,
  Stambul Sarai, tecknades på omslaget och skulle, för säker framkomst,
  bifogas äfven på turkiska för att afgå med sultanens tatar. I orientens
  bildspråk borde denna sändning ej vara svår att uttyda:
  
  »Om du ej begagnar dessa skor för att ila till snar flykt, skall du ej
  undgå silkessnöret.»
  
  
  
  
                           20. Det stora budet.
  
  
                                                    Hon sökte ett fäste.
  
  Där var en klyfta i Sveriges grundfästen, inre och yttre. Hon vidgades
  mer och mer; hon åtskilde folk och styrelse. Om »Sveriges historia är
  dess konungars», så visar denna historia många klyftor. Drottning
  Kristina hade blifvit en främling för det folk, med hvilket hon i början
  af sin regering tycktes vara en själ och en vilja.
  
  Hon förstod detta mer än väl. En samtida skrifver från Maj 1653: »Hennes
  majestät synes mycket melankolisk och visar sig sällan offentligen, utan
  är allenast med någre få.»
  
  Denna högtänkta, klarsynta, rikt begåfvade ande, som tycktes kallad att
  upplysa och värma sitt tidehvarf, hade begrafvit sig i en klostercell,
  instängt sig inom sina egna trånga murar och förlorat sitt fäste. Hvarje
  ande, som tär på sig själf, är förlorad för mänskligheten. Ju ensligare
  det blef inom drottning Kristina, desto mer sökte hon hos andra
  fyllnaden i sin tomhet, sökte, som förr, med villkor att själf vara
  allt, och sökte förgäfves. Då kom något annat.
  
  Mot hösten 1653 flyttade drottningen med sitt hof och de främmande
  sändebuden till Upsala. Pesten var i Stockholm, hade börjat på Södermalm
  och därifrån spridt sig ut öfver staden. I början utställdes vakt vid de
  smittade husen. Snart blefvo dessa för många; man skref nu ett stort
  rödt kors på portarna. Ärkebiskop Lenæus satt inspärrad i ett sådant
  banntecknadt hus, där en piga insjuknat, och drottningen lät förbjuda
  honom att återvända till Upsala.
  
  På adventssöndagen predikade en högt aktad gäst, biskopen i Strengnäs
  Johannes Matthiæ, i Upsala domkyrka. Drottningen med hofvet bevistade
  gudstjensten. Det var länge sedan hon visat sig offentligt vid
  andaktsöfningar. Skvallret visste berätta om föga andäktiga gudstjenster
  i Stockholms slottskapell, där drottningens psalmbok låg upp- och
  nedvänd framför henne, medan hon läste under predikan en hednisk latinsk
  bok. Måhända ville hon nu desto mera uppenbart visa sitt nit för den
  sanna evangeliska läran. Hon gick offentligt till nattvarden, ensam och
  först vid altarkransen. Efter henne följde vid andra duken hofpersonalen
  och efter denna församlingens öfriga medlemmar. Där fanns intet att
  klandra i drottningens andakt; hon iakttog en värdig hållning och åhörde
  predikan med mycken uppmärksamhet. Alla fromma kristna kände sig
  uppbyggda, och själfve den stränge pastor primarius i Stockholm
  Emporagrius, som förrättade altartjensten, lät förnimma sin
  tillfredsställelse däröfver, att hans trägna förmaningar, som ådragit
  honom så mångas misshag, tycktes hafva, med Guds bistånd, återfört den
  vilseledda drottningens hjärta till en prisvärd omtanke för själens
  salighet.
  
  Dagen därefter var biskopen inbjuden till middagsmåltid i slottet. Han
  fick sin förra förtroliga plats vid drottningens högra sida.
  Hofceremonielet, hvilket blifvit så strängt fransyskt de senare åren,
  tycktes denna gång vara till för att hedra en prelat, som hade lyckan
  åtnjuta majestätets synnerliga förtroende sedan många år tillbaka. Redan
  vid slottstrappan hade introduktören Lind mottagit biskopen och ledsagat
  honom genom en rad af fyrtio galonerade kammartjenare. Öfverste
  kammarherren grefve Jakob Kasimir De la Gardie hade varit honom till
  möte. Öfverkammarherren Gustaf Adam Banér hade ledsagat honom till
  drottningen och öfverkammarherren Gustaf Oxenstjerna anvisat honom hans
  plats. Hofmarskalken Taube behagade i egen person öfvervaka hans,
  likasom drottningens, tillbörliga servering med alla åtta
  anrättningarna, hvartill hörde kanariesekt och claret för alla andra än
  drottningen själf. Hofkapellets utmärkta, äfven af utlänningar beundrade
  musik, som räknade åtta fioler med basfioler, flöjter och cittror,
  spelade under hela måltiden.
  
  Den gode biskopen var i sitt hjärtas fromhet rörd öfver så mycken
  uppmärksamhet. Han kunde ej förstå annat, än att majestätet velat i hans
  person hedra kyrkan. Han visste icke det, som skulle hafva stört hans
  målro, och lika litet visste det någon annan, att Kristina valt detta
  tillfälle att för sista gången hedra sin gamle lärare.
  
  Måltiden begynte klockan tolf och varade till klockan inemot fyra
  eftermiddagen. Den enklare gamla hofseden med de bastanta måltiderna
  hade sedan fyra eller fem år begynt, i anrättningar som i kruserlighet,
  kopiera det franska hofvet. Musiken vid taffeln var uteslutande modsak
  och ambitionsfråga. Den lifliga, föga musikaliska Kristina tålde icke
  ett oljud, som föll henne i talet, och drog sig strax efter måltiden
  tillbaka i sidorummet för att ostörd få språka. Med henne följde
  biskopen, pastor Emporagrius, spanske ambassadören Pimentelli och grefve
  Tott, som numera var öfverallt, där han skulle och ej skulle vara. Hvar
  fanns då grefve Magnus? Hans lysande stjärna, som någon tid varit i
  sjunkande, hade få dagar förut totalt förmörkats i kunglig onåd. Nu
  gömde han på Ekolsund sin fallna storhet för det förvånade Sverige och
  den triumferande afunden.
  
  -- Här, vördige fäder -- sade Kristina, pekande på Pimentelli och med en
  munterhet, som icke rätt anstod kyrkans allvar -- här är det bästa
  tillfälle att omvända ett vilsefarande får och därmed en stor hjord till
  vår rätta evangeliska lära. Jag har försökt allt för att förmå vår
  spanske gäst att afsvärja påfven, men han är förstockad; han tager ingen
  reson. Det behöfs två så grundlärde och nitiske kyrkans fäder som deras
  vördigheter för att frälsa en så förtappad tillbedjare af jungfru Maria.
  
  De två prästerne sågo på hvarandra; skämtet syntes dem otillständigt,
  och, hvad värre var, de befarade en snara, ty den styft ortodoxe
  Emporagrius låg i delo med den alltför evangeliske biskopen i Strengnäs,
  en strid, som senare blef så våldsam, att Johannes Matthiæ blef afsatt
  från ämbetet och Emporagrius utnämnd till biskop i hans ställe. Doktor
  Johannes utslätade förlägen vecken på sin kaftan; Emporagrius tog
  frimodigt till ordet och genmälde:
  
  -- Där eders majestät befaller oss, ovärdige tjenare i Guds rike, att
  vittna om vår tro, skole vi det intet underlåta; men öfver en främlings
  och en gästs samvete hafve vi ingen domsrätt.
  
  -- I eders majestäts höga närvaro -- tillade doktor Johannes -- är det
  nog för oss, att en främling bekänner den samme Herren, som eders
  majestät i går har bekänt i allt folkets åsyn.
  
  -- Nej, misstycken intet, vördige fäder -- återtog drottningen, ändrande
  ton -- att jag gärna velat höra vår kyrka segra med eder vältalighet!
  Sennor Pimentelli torde komma till korta mot eder lärdom, men om jag får
  döma af hans världsliga klokhet, är han intet ovärdig att upplysas om de
  läror, där han härtills svurit på sin biktfaders ord. Eller hvad är eder
  mening, sennor?
  
  -- Om eders majestät täckes fråga mig, är min underdåniga mening, att
  dessa mina landsmän skola finna nåd för alla trosläror, svarade
  Pimentelli fyndigt, hänvisande på en dessert af syltade spanska fikon,
  som kringbars efter måltiden.
  
  -- Jag är af samma mening -- inföll den lika slagfärdige Emporagrius --
  änskönt jag icke vet, om hans herrlighet känner skriftens andeliga
  liknelse om fikonaträdet. När det löfvas, veta vi, att sommaren är när.
  Då skola alla villoläror vara som smultna drifvor af de förgångna
  vintrar, och Guds ord, som nu gömmes i skäppan, skall vara världens
  ljus.
  
  -- Det skall vara ett fårahus och en herde, tillfogade drottningen. Ni
  bör veta, sennor Pimentelli, ni som tror på påfven, att jag är den
  svenska kyrkans påfve, _cum grano salis_ förstås, och desse vördige
  fäder äro mina kardinaler. Jag öfverlämnar eder nu till hans eminens
  pastor primarii andeliga omvårdnad, och vill något litet bikta mig för
  vår kardinal från Strengnäs.
  
  Hon drog sig tillbaka i kabinettet, åtföljd af biskop Johannes. Där var
  någonting, som flödade öfver inom henne, ville fram och fann icke ord.
  Hennes lätta ton hade blifvit allvarlig, hennes uttrycksfulla, nyss så
  gycklande blick hade blifvit så tankfull, att man bakom den kunde
  misstänka en ofödd tår. Hon var vacker i detta ögonblick; hon var det
  bästa af sig själf, hon var den Kristina, som världen så sällan såg och
  som hon själf icke förstod.
  
  -- Minns ni -- sade hon -- en gång för elfva år sedan, när jag frågade
  eder till råds om en hjärtesak? Jag var sexton år då; det tyckes mig som
  hade hundrade år gått sedan förbi. Jag bekände för eder ett löfte ...
  
  -- Ja, jag minnes det väl, svarade biskopen med en suck.
  
  -- Ni rådde mig till att besegla ett barns ord med en jungfrus ja.
  Kanske hade jag gjort rätt att följa edert råd.
  
  -- Käraste fröken, ännu är det icke för sent.
  
  -- Mycket, mycket för sent! Engång säga och därvid blifva, det var kung
  Göstas valspråk. Men låt oss inte mera tala därom. Det jag nu ville
  fråga eder är någonting annat. Om ni stode allena på toppen af ett högt
  berg och såge under eder hela jorden med alla dess skatter och det vore
  allt edert, men ni stode där ensam, utan en enda verklig vän, utan
  någon, emot hvars bröst ni kunde luta edert värkande hufvud med så fullt
  förtroende, att ni kunde säga till den vännen: _du är min!_ -- hvad
  skulle ni då göra? Alldeles ensam kunde ni ej stå där i höjden; men
  skulle ni störta eder utför berget, eller skulle ni nedstiga helbrägda?
  
  -- Gud bevare, käraste fröken! Jag skulle hvarken störta mig utför eller
  stiga ned af berget, om jag engång är ställd att stå däruppe. Jag skulle
  utsträcka min famn mot människorna där nere i dalen och säga till dem:
  Kommen hit till mig, alle I som arbeten och ären betungade; jag vill
  vederkvicka eder! Och när jag fått en, till hvilken jag kan säga: _du är
  min!_ skulle jag lägga därtill det, som rätteligen dit hör, nämligen:
  _jag är din!_
  
  -- Ja, så säger den gamla visan: du är min, och jag är din; men hon
  tillägger visligen: »så länge leken varar». Det är ingen lek att stå där
  på berget, vördige fader. Man kan inte bortgifva sig åt den toma luften.
  Gif mig ett fäste, där jag kan behålla mig själf!
  
  -- Det finns intet sådant fäste, nådiga fröken. _Själf_ är ett rotlöst
  träd. _Själf_ är en förnekelse af sig själf. Huru skulle ett skapadt
  väsen, som med oräkneliga fina trådar är bundet vid Skaparen och sin
  medskapelse, kunna vara sig själf nog? Slit sönder trådarna, den som
  förmår; ingen förmår det, och Själf skall antingen förblöda, om han är
  en människa, eller förtvifla, om han är en djäfvul. Det finns intet
  annat Själf, än Han, som är allt i alla. Men efter vi äro bundna vid
  skapelsen, måste vi stå med den i en lifsgemenskap. Utan kärlek äro vi
  döda grenar af lifvets träd.
  
  -- Jag har drömt, att en stjärna sade mig detta. Ja, vördige fader, jag
  förstår, att vi måste älska det stora och upphöjda, det som adlar vår
  tanke, upplyser vårt förstånd och manar oss ständigt till dygden. Detta
  är _min_ kärlek, och han omfattar allt. Hvarför skulle jag utminutera
  honom droppvis? Om kärleken uppslukas af personligheten, förlorar han
  därmed mänskligheten. Om han pysslar med små ting, om han är nöjd med
  att koka en varm soppa åt tiggaren eller svepa kappan kring en
  bortklemad smekunge, huru kan han då bevara sin stora blick öfver
  världen? Ja, jag vet väl, att de små sysslorna hafva sin betydelse och
  sin förtjenst för mängden af människor, som äro där i sitt element; men
  en vis och en drottning få ej slösa bort sig i öreslantar; de måste
  beherska millionerna, om de ej vilja begrafvas under deras tyngd.
  
  -- Tänkte jag intet, att min nådiga fröken skulle taga allt så
  eftertänkeligt stort? Och detta är sannerligen prisvärdt af en som
  blifvit kallad till ett så högt ämbete. Men där är en hake. Vare sig hög
  eller låg, äro vi inga kropplösa tankar, utan fastmer skröpliga
  människor, fogade samman af små affekter i hjärtats ostadighet. Efter
  vår kärlek intet är Guds kärlek, som omfattar allt, måste vi tjena Gud i
  både små och stora ting, hvar i sitt kall, ty göra vi intet detta, är
  vår kärlek lika död, som vår tro är död utan gärningar. Jag behöfver
  intet omsäga vår Mästares ord om summan af lagen, men värdigas komma
  ihåg, att han tvådde sina lärjungars fötter!
  
  -- Symboler! Det göra ock påfven, konungen i Frankrike och konungen i
  Spanien. Vill ni, att jag skall två mina pigors fötter?
  
  -- Det båtar alls intet, om påfvar och konungar tjena sin nästa med ett
  högfärdigt hjärtelag för att prisas af människor. Gud ser till hjärtat.
  Hållen eder hårdt vid ödmjukheten, nådiga fröken, och tjenen i Jesu
  Kristi kärlek! För oss skall hvar människa vara mänskligheten. Vi kunna
  intet tjena det hela utan att tjena det i dess delar. Drottningens bild
  och namn stå på alla småmynt.
  
  -- Nog härom, vördige fader. Jag ser väl, att jag står ensam på berget;
  därför stiger jag ned. Jag har tjenare nog; jag vill engång hafva
  uppriktiga vänner. Jag har pligter nog; jag vill engång vara fri. Min
  gamle lärare har varit min förste vän; han skall ock blifva min siste.
  Men han är en kyrkans man. Jag begär af honom _ett stort bud_, och han
  gifver mig tusen små. Hvad skall jag tro om en kyrka, som skickar mig ut
  till pigsysslor?
  
  -- Käraste fröken ...
  
  -- Säg intet mer! Kyrkan är en slaf af bokstafven och en tyrann för
  tanken. Kyrkan och jag rymmas ej under samma tak. Men ni, käre fader,
  rymmes i mitt hjärta, så länge jag lefver. Si, så har jag dock en på
  berget; kom ihåg mig i dalen! Det är sent, kvällen faller på, lefven
  väl! Och om ni någonsin skulle förnimma, att jag afvikit från edra
  lärdomar, så minns, att jag aldrig med dem förblandat läraren själf!
  
  Det var någonting hotande i de sista orden, som kvarlämnade en törntagg
  i den fromme biskopens själ. Hvad ville hon? Hvad menade hon? Nej, hon
  förstod ej det stora budet om kärleken; hon betraktade det som en
  tankefråga, ej som en lifsmakt. Och doktor Johannes föresatte sig att
  vid första lägliga tillfälle åter upptaga detta grundämne för ett helt
  lifs åskådningssätt.
  
  Gästerne skingrades, drottningen blef ensam med Pimentelli i den gamla
  Upsala-borgen. När han aflägsnade sig, öfverskred visaren midnatt. Två
  sömniga kammartärnor fördrefvo tiden med dominospel i rummet utanför
  drottningens sängkammare. Den ena af dem uppstod och lade sitt öra till
  nyckelhålet.
  
  -- Där är åter någon inne hos fröken, hviskade hon.
  
  -- Det är Rosette, som afkläder fröken, sade den andra.
  
  -- Nej, det är en karlröst. Han talar fort och ifrigt. Tyst ... nej, jag
  kan ej höra ett ord.
  
  -- Rosette har fört någon in genom baktrappan. Det är som i Stockholm
  ... Okände tasslare, som ingen ser, gå in och ut hos fröken om natten.
  Jean Holm, som de nu kalla Lejoncrona, brukade smussla in dem i slottet.
  För fröken går allting an. Hvad skulle folk säga, om _vi_ toge mot
  sådana besök? Stå ej vid nyckelhålet! Det kan kosta din hals.
  
  -- Jag ser något svart ...
  
  -- Stå inte där, Lise! Det är ju förskräckligt ... det kan ju vara den
  onde själf!
  
  -- Nu ställdes en stol framför nyckelhålet. Jag ser ingenting mer ...
  
  Medan de hemlighetsfulla nattliga besöken, som nu fortfarit på tredje
  året, ställde tärnornas nyfikenhet på ett svårt prof, hade drottningen
  mottagit i sitt fridlysta sofrum sennor Pimentellis biktfader, pater
  Guèmes, en redan äldre jesuit, hvars grå hår kring tonsuren i någon mån
  borde tysta förtalet öfver en så opassande tid och ett ännu mindre
  passande mottagningsrum.
  
  Han talade vacker latin med låg röst, men lifligt och vältaligt. Hans
  ärelystnad var att sätta kronan på sina företrädares omvändelseverk,
  desse jesuiter -- Macedo, Malines, Cassati, von Franken -- som insmugit
  sig i Sverige under allehanda förklädnader och af hvilka några blifvit
  inkallade af drottningen själf. Guèmes utlade med brinnande nit den
  romersk-katolska kyrkans företräden framför alla kätterska
  villomeningar; huru hon var den enda som, med sin fasta organisation,
  sin fortlöpande tusenåriga tradition och sin obevekliga makt öfver
  samveten, kunde bringa reda och enhet i tidernas förvirrade meningar.
  Hon ensam var Petri klippa, som dödsrikets portar ej skulle blifva
  öfvermäktiga. Utom henne fanns ingen lycka för jorden och ingen salighet
  för himmelen. Protestantismen var endast meningen för i dag, som skulle
  vara en annan i morgon. Katolska kyrkan omfattade alla tider och alla
  samveten.
  
  Åhörarinnan visade tecken till otålighet. Hon knöt öglor och knutar på
  ett rödt sidenband, lindade bandet om fingret och lät det åter löpa,
  utan att tänka därpå. Hon kände dessa läror; det var ej dem hon
  efterfrågade. Hon afbröt talaren och frågade:
  
  -- Hvad vill det säga: makt öfver samveten?
  
  Pater Guèmes utlade med nödig försiktighet kyrkans ofelbarhet, som icke
  tillät ett afsteg från dess engång formulerade lära.
  
  -- Rannsakar ni hjärtan? Klafbinder ni den fria tanken? utbrast
  drottningen häftigt.
  
  -- Bikten föregår alltid aflösningen, svarade patern, förvånad öfver
  detta oväntade myteri.
  
  -- Ja, jag vet. Ni har bränt Huss, Savonarola, Giordano Bruno, ni har
  marterat Galilei, ni skulle en dag få lust att bränna mig, om jag ej
  vore oförbrännelig. Lämnom det där, pater; vi förstå hvarandra. Det är
  inte eder makt öfver tanken som skrämmer mig, den är ett nonsens; men
  säg mig: huru uppfattar eder kyrka den kristliga kärleken?
  
  Guèmes utlade vältaligt de goda gärningarnas ofantliga vigt såsom
  förtjenst för saligheten. Protestanterne nöja sig med att uppställa
  läran; katolikerne tillämpa henne. Åter förspordes tecken till
  otålighet.
  
  -- Jag känner edra goda gärningar, fortfor Kristina. Eder påfve
  Alexander VI:s gärningar ha varit ett föredöme för prelater och furstar.
  Jag förstår också, att edra rike, som bygga kyrkor och kloster eller
  utströ med fulla händer guld till allmosor, äro synnerligen förtjente af
  den eviga saligheten. Men antag, att någon föraktar en skrymtande
  välgörenhet, att någon vill utöfva kärlekens verk i stort, att till
  exempel någon vill gynna vetenskaper och konster, såsom de störste af
  edra påfvar gynnat dem, och lämnar resten af goda gärningar åt
  småfolket; godkänner eder kyrka en kärlek af denna art? Blir man salig
  med den?
  
  -- Ja, visserligen, såframt en så upphöjd kärlek framgår ur ett
  kristeligt sinnelag och i öfrigt iakttager kyrkans föreskrifter.
  
  -- Jag tackar er. Det är dock något; ni torde ej räkna så noga med
  förbehållen. I nödfall finnes ju absolution?
  
  -- Kyrkan har aldrig vägrat en botfärdig syndare absolution.
  
  -- Botfärdig? Å, ja; hvem är ej botfärdig, när man behöfver öfverskyla
  ett snedsprång? Kort sagdt, vördige pater, det jag ville veta är, om
  romerska kyrkan godkänner kärlekens bud, såsom jag uppställer det: att
  älska det stora, det upphöjda, det dygdiga, det nyttiga, äfven om man ej
  hinner befatta sig med goda gärningar i smått.
  
  -- Eders majestät uppfattar kärlekens högsta bud som en vis och en
  drottning bör uppfatta det. Under skuggan af detta höga beskärm
  framspira alla kärlekens ringare frukter af sig själfva.
  
  -- Således, om jag besluter mig för att öfvergå till den romerska
  kyrkan, räknar jag på fullständig frihet i alla mina personliga åsikter
  och handlingar, under villkor att i yttre måtto underkasta mig kyrkans
  föreskrifter.
  
  -- Eders majestäts höga dygder äro nogsamt kända af vår helige fader i
  Rom. Han skall i ett frivilligt beslut att omfatta den allena
  saliggörande kyrkan finna den säkraste borgen för eders majestäts
  uppriktiga omvändelse och lämna eders majestät fullkomlig frihet att
  tillämpa såväl kärleksbudet som andra sedebud enligt eders majestäts
  egen upplysta och sant kristliga öfvertygelse.
  
  Kristina log.
  
  -- Och detta kalla _vi_ samvetstvång! Att iakttaga ceremonier och tro
  hvad man vill, göra hvad man vill! Min Gud, hvarför föra då
  protestanterne krig? Min fader var en för stor konung för att strida för
  prästläror. Han drog svärdet för att bryta österrikiska husets
  öfvermakt, och när detta skett, var målet vunnet. Undskyll, käre pater,
  att jag måste le, när jag tänker på hela detta trassel om dogmerna!
  Lefva dygdigt och skona fördomarna, där man ej kan utrota dem; se där
  den enda troslära, som förnuftet kan godkänna.
  
  -- Den heliga jungfrun skall förläna eders majestät en fullkomligare
  insikt om vår kyrkas sanningar, svarade pater Guèmes, som ej kunde helt
  undertrycka sin bittert svikna förväntan om en så hög proselyts nit för
  den allena saliggörande kyrkan.
  
  -- Jag hoppas det, återtog drottningen med samma föga andäktiga
  munterhet. -- Den heliga jungfrun skall upplysa en så ohelig jungfru som
  jag om det ogifta ståndets företräden och mycket annat, som behagar mig
  i eder kyrka. Jag kommer till eder, icke för att underkasta mig nya
  bojor, utan för att afkasta de gamla. Skrif till Macedo, att mitt beslut
  är fattadt. Kan ni lita på budbäraren?
  
  -- Jag skall sända min brorson, hvilken är anställd vid spanska
  ambassaden.
  
  -- För edert lif, ingen indiskretion! Gå nu till hvila. Ni har lugnat
  mina farhågor för romerska kyrkans efterhängsenhet; det var detta jag
  ville veta. Minns, att om jag visar påfven och edra prelater tillbörlig
  vördnad, fordrar jag i utbyte en fullständig tankefrihet. Jag önskar
  eder en rolig godnatt.
  
  Pater Guèmes försvann lika tyst som han kommit, med det intryck, att
  hans seger liknade hardt när ett nederlag. Detta skulle likväl förtigas
  i Rom.
  
  -- Hvad skola vi göra med en rebell? ... Tålamod! Ha vi engång denna
  _rara avis_ i bur, skall hon ej flaxa mer ...
  
  Drottning Kristina hade länge tvekande öfverlagt detta steg. Det var nu
  taget. Hon kände sig lugnare. Men ett ovisst något inom henne, en
  efterglans från stjärnan, jagade sömnen från hennes ögonlock. Hon
  behöfde en lättare, en gladare motvikt mot rebelliska tankar. Hon
  uppslog en bok, hvars innehåll var så litet teologiskt som det gärna var
  möjligt. Och detta medel lyckades förträffligt. När Rosette inträdde på
  tå, hade affällingen från sina fäders tro somnat vid Ovidii
  Metamorfoser.
  
  
  
  
                            21. Stambul Sarai.
  
  
         Vara så själftillräcklig och nödgas så plötsligt gifva sig helt
                                                            åt en annan!
  
  Östanvinden kom från Persiens lustgårdar, öfversteg med slokande vingar
  Armeniens berg, tog det korta steget öfver Bosporen och andades ännu
  rosendoft, när han med sakta sus sänkte sig öfver Stambuls palatser. Här
  tycktes han, trött af färden, gå till hvila i den milda oktoberkvällen.
  Hvarför skulle han möda sig med en längre resa mot den töckniga västern?
  Han sökte någon som han icke fann; han hade ett uppdrag från
  österlandets stjärnor och förmådde ej utföra det. Vid mörkningen företog
  han ännu ett ströftåg kring den förtrollade staden, förälskade sig i
  månskenet på Gyllene hornets små krusvågor, famlade kring Aja Sofias grå
  murar, kysste trapporna af seraljen, fann en mjuk matta vid
  Lycksalighetsporten, ringlade sig som en hund och somnade bort.
  
  Hon, som han sökte, satt i den nya seraljens innersta, mest förborgade
  rum. I den gamla seraljen bodde en brokig skara af de förre sultanernes
  många gemåler, de som man icke dränkt, icke strypt, icke bortgift hit
  eller dit för att blifva af med dem. Där återstodo ännu mer än hundrade
  fordom sköna, fordom mäktiga änkor med deras barn att underhålla; det
  var de, som födt söner eller döttrar åt sultanerne Osman IV, Mustafa,
  Murad IV och Ibrahim. Dem, och i synnerhet Ibrahims nyss så mäktiga
  änkor, hvilka doftat af ambra och badat i rosenvatten, kunde man af
  statsskäl ej blifva kvitt.
  
  I den praktfulla nya seraljen, som bildade en flygel till sultanens
  palats, var däremot godt utrymme, medan den elfvaårige padischan ännu ej
  behöfde underhålla ett harem. Han hade dock en gemål, en enda, en
  sultaninna till rang och rättigheter, utkorad af honom själf, signad af
  mufti och erkänd af rikets store, men ännu icke _chasseki_, ännu icke
  allt hvad en gemål borde vara. Och det besynnerliga i detta palats, som
  så ständigt genomväfdes af alla kvinnolistens intriger och all
  hersklystnadens afund, var, att den enda och förtidiga gemålen, Hagar
  Sultan, delat i endräkt den nya seraljens praktfulla våningar med
  sultaninnan-modern, Ibrahims änka, en född ryssinna vid namn Tarchan,
  som gifvit lifvet åt tronarfvingen, den nuvarande padischan, och
  därigenom uppstigit öfver alla sultaninnor till värdigheten af
  kalifmoder, _validé_. En så förtrolig endräkt mellan två så naturliga
  rivaler var för de vidskeplige osmanerne ofattlig utan häxeri. Öfver
  Hagar Sultan låg det hemlighetsfulla af en okänd härkomst och mycket
  guld. Hon var ej, som de andra, en köpt slafvinna, hon kom, man visste
  ej huru, ej hvarifrån, och beherskade från sitt första uppträdande allt.
  Det var så som Ginnistans féer nedstego till de dödlige. Storvesiren
  Kuprili var den ende som visste mer, men han behöll det för sig.
  
  Den bakom slöjan och harems förhängen dolda kvinnan ingriper i orientens
  historia vida mer, än västerlänningen anar. Slafvinnan, som uppstiger
  till sultaninna, padischans systrar och döttrar, pascharnes ärelystna
  gemåler, alla utspinna sina trådar kring rikets synlige ledare. Den
  _validé_, som regerat före Tarchan, var den statsklokaste och mest
  energiska kvinna, som dittills framträdt ibland osmanerne. Hon hade
  varit sultan Achmeds gemål, var Murad IV:s och Ibrahims moder, Muhamed
  IV:s farmoder -- en född grekinna vid namn Mahpeiker, som för sin
  sagolika skönhet i unga år fått binamnet _Kösem_, mångestalten. Högsint
  och modig, klok och välgörande, endast alltför hersklysten, hade hon i
  trettiotre år, under fyra sultaner, varit rikets verkliga herskarinna,
  när hon slutligen störtades genom ett uppror af spahis och stryptes med
  ett gardinsnöre. Hennes efterträdarinna, Tarchan, var svag och
  eftergifvande; hon skulle blifva alla gunstlingars lätta byte; därför
  ställde Kuprili vid hennes sida en sultaninna, som i begåfning och
  energi kunde mäta sig med den berömda Kösem. Han hade icke missräknat
  sig. Hagar Sultan hade fått en underbar makt att vinna och tjusa
  människor. Hon hade icke varit två månader i seraljen, innan hon blef
  oumbärlig för den unge sultanen, innan Tarchan såg i henne sitt säkraste
  stöd, innan rikets store i divanen lyssnade till hennes råd och
  janitscharerne, som till- och afsatte sultaner, voro henne blindt
  tillgifne. Kuprili såg sitt verk växa honom själf öfver axlarna; men han
  behöll makten, han märkte ej själf huru den nya sultaninnan ledde hans
  rådslag, utan att synas göra minsta anspråk därpå. Under maktens höjder
  jäste, som vanligt, stormännens, hofvets, kasernernas afund och ränker.
  Hagar Sultan visste detta ganska väl; hennes regeringskonst var en dans
  mellan ägg, en jonglörkonst med skarpslipade knifvar; men hittills hade
  allt lyckats henne, och för hvarje fara beslöt hon fördubbla sin
  vaksamhet. En dag skulle hon dock blifva först chasseki, sedan validé;
  hon skulle uppnå sitt ihärdiga mål att blifva allt, men för att uppnå
  detta allt, måste hon först synas vara intet.
  
  Då kom ett omslag, som hon minst af alla hade förutsett: en ny makt
  trädde oförväntad och oemotståndelig in i den blifvande validés kloka
  beräkningar.
  
  Seraljens östra flygel var uppförd i tre våningar. Den nedersta upptogs
  af vakt och betjening; den andra beboddes af validé Tarchan; den tredje
  af Hagar Sultan. Båda dessa öfra våningar stodo i omedelbar förbindelse
  med den unge sultanens dagliga boningsrum, till hvilka modern och
  gemålen, allena i hela riket, hade fritt tillträde. För alla andra var
  kalifen en halfgud, profetens skugga, inför hvilken vanlige dödlige
  endast sällan, under många ceremonier och mellan skaror af vakt, fingo
  den nåden att slå sina pannor mot golfmattan.
  
  Tarchan, som skydde bekymmer och omak, älskade att ostörd få följa sin
  smak för en utsökt toilett, dyrbara smycken, välluktande bad, danserskor
  och musik. Inseendet öfver den unge kalifens uppfostran tillföll odeladt
  gemålen och storvesiren; men hvarje morgon klockan nio infann sig
  sultanen hos sin moder för att göra sig underrättad om hennes hälsa, och
  hvarje kväll klockan sex infann sig validé hos sin son för att med honom
  höra imamen förrätta _ezan_, aftonbönen. Hagar Sultan begagnade mera
  fritt sina företräden. Hon behöll morgontimmarna för egna studier under
  ledning af österlandets berömdaste vise: juderabbinen Samuel Adorbi,
  hofastronomen Hussein Effendi, häfdatecknarne Asif, Weschidi, Hadschi
  Khafa, Minarfade och samtidens snillrikaste resebeskrifvare Ewlia.
  Dagens öfriga timmar delades mellan statsärenden, ordnandet af seraljen
  och närvaron vid den unge kalifens undervisning.
  
  Klockan sex infann sig äfven Hagar vid aftonbönen, alltid omsorgsfullt
  lämnande företräde åt validé, alltid försiktigt afväpnande hvarje
  moderlig svartsjuka. Muezzin hade slutat sitt entoniga rop från
  minareten: »Allah bismillah! Gud är stor. Det finns endast en Gud, och
  Muhamed är hans profet.» Hagar Sultan hade efter bönen för sed att
  tillbringa ett par timmar i enrum med sin herre och gemål, den nu
  elfvaårige sultanen. Dessa förtrogna aftonstunder hade blifvit för
  gossen en vederkvickelse efter dagens läxor och mödor. Han låg utsträckt
  på en divan af gult siden med hufvudet lutadt mot Hagars sköte. Hon hade
  aflagt slöjan och bar en sultaninnas dyrbara dräkt, den korta ljusröda
  tuniquen (_verredsch_), sammanhållen af en persisk schal, vida blå
  benkläder, guldsydda hvita sidenskor, guldarmband, ringar, örhängen. Hon
  var som född för österlandet. Den, som sett henne förr i hennes snäfva
  västerländska dräkt, skulle ha sagt, att hon nu antagit sin naturliga
  gestalt.
  
  Sultan Muhamed IV var icke mer den gosse om sju år, som engång räckte
  Ruben Zevis dotterdotter den betydelsefulla narcissen. Han hade vuxit
  fort, var gänglig i växten, dragen hade blifvit mera obestämda och röjde
  något af detta pojkaktiga, halffärdiga, som utmärker den första
  ynglingaåldern. Men han var dock en bildskön ättling af Osmans stam, han
  förenade med sin rena orientaliska typ sin moders ryska och sin
  farmoders grekiska drag. Det melankoliska, drömmande allvaret i hans
  vackra, djupa ögon röjde snarare femton års förtidiga mognad än de
  sorglösa elfva åren. En kalif är aldrig ett barn. Denne gosse hade
  tidigt invuxit i sin höga värdighet. Han hade vid sju år stadfäst
  dödsdomar och landsförvist otrogne tjenare; han hade vid tio år sagt
  till en af sina paschar: »gå din väg, du utsuger mitt folk!» och till en
  annan: »lyd, eller lägger jag ditt hufvud för dina fötter!» Och när en
  öfverdomare, till hvilken han sade: »tager du mutor, du?», vågade svara:
  »nej, hör, kära barn, hvem har satt i dig det där?» -- kostade dessa ord
  både domaren och hans gynnare hufvudet.
  
  Skaran af uppvaktande pager, eunuker och slafvinnor under kislar-agas
  befäl hade dragit sig tillbaka till förrummen. En enda hög, praktfull
  lampa, mättad med ambradoft, kastade sitt sken på divaner, sidentapeter,
  tunga dörrförhängen och i spegelramar infattade små fönster.
  Sultaninnans blick hvilade med tyst välbehag på den sköne gossen, hennes
  herre, hennes hjälte, hennes skötebarn, som en dag skulle blifva i
  verkligheten hvad han nu var endast i drömmen, hennes gemål. Där rörde
  sig inom henne något underligt, okändt varmt. Hon förstod icke sig
  själf; hon kände sig så upplöst i anblicken af detta barn, som hade hon
  förlorat all den själfbeherskning, hvilken härintills varit hennes kraft
  och hennes väsens grund. Hon hade i detta ögonblick så totalt glömt all
  maktens åtrå, alla själfviskhetens beräkningar, att hon behöll endast en
  tanke klar: för denne gosse kunde hon gifva sitt lif!
  
  Hon strök med moderlig ömhet det mörka håret från hans solbrynta panna
  och sade till honom:
  
  -- Är min själs öga trött?
  
  -- Nej, svarade gossen. Jag har fäktat med sabel. Mustafa aga lät mig
  hugga hufvudet af en hyena.
  
  -- Det skulle han ej hafva gjort. En kalifs händer böra aldrig befläckas
  med vilddjurs eller med oskyldigas blod. Dessa helgade händer skola
  sparas för rättvisan och för striden mot rikets fiender.
  
  -- Mot de otrogne!
  
  Och en plötslig blick, upptänd af dervischernes fanatism, flammade upp i
  gossens drömmande ögon.
  
  -- Mot alla som kränka rikets makt och kalifens värdighet. Mitt lifs
  herre skall icke blifva en blodhund, som hans farbroder Murad, eller en
  vekling, som hans fader Ibrahim. Min kalif skall blifva en af de store
  kaliferne, ja den störste af alla. Han skall blifva mer än kalifen
  Muhamed, som tog Stambul, mer än Sulejman, som vidgade rikets gränser
  till Tigris i öster och Wiens portar i väster. Han skall blifva mer än
  Alp Arslan, mer än Dschingis Khan, mer än Timur Lenk.
  
  -- Ja -- sade gossen, gripande om det gyllene fästet af sin lilla
  damascerade sabelklinga -- jag skall underlägga mig hela österlandet,
  som den store Iskander, och hela västerlandet ända till britternes öar.
  Jag skall straffa de otrogne i England för att de dräpt sin sultan.
  
  -- Min kalif -- fortfor Hagar -- skall blifva stor i välde och makt, men
  han skall blifva störst i vishet och mildhet. Han skall blifva som
  Bagdads store kalif af Abbassidernes stam, Harun al Raschid, profetens
  utvalde, som älskade rättvisan och gynnade vetenskaperna. Han skall
  blifva som Cordovas frejdade kalif Abdurrahman; han skall, själf den
  visaste, regera ett folk af vise och furstar.
  
  -- Ja -- upprepade gossen envist -- det skall icke finnas mer än en Gud
  och en profet. Jag skall utrota alla hedningar, judar och kristne.
  
  -- Hvarför utrota judar och kristne? Vet icke min kalif, att moslim af
  dem lärt dyrka den ende Guden? Vår ärorike profet var af Abrahams säd,
  och alla rätttrogne hålla den store mästaren af Nazaret i ära nästefter
  profeten själf. Min kalif skall vara världens herre, men han är kallad
  att vara världens välgörare. Min kalif skall återgifva det heliga landet
  åt judarne, ty det är Guds rådslut af evighet; men äfven judarne skola
  erkänna min kalif som sin öfverherre.
  
  Den elfvaårige kalifen såg forskande in i dessa outgrundliga mörka ögon,
  som betraktade honom, och frågade:
  
  -- Hvarför beder du, att jag skall återgifva det heliga landet åt
  judarne?
  
  Hon rodnade; hon blygdes för detta barn, som ertappat henne på andras
  ärenden.
  
  -- Skrifterna -- svarade hon -- säga, att när judarne återfått sitt
  land, stundar världens ände, när de trogne få ingå i Guds paradis.
  
  -- Men jag vill ej se världens ände, jag vill blifva stor för att eröfra
  världen! utropade gossen.
  
  -- Allah skall därtill gifva min kalif tillräcklig tid, allenast han nu
  i sin ungdom växer stark i gudsfruktan, nyttig lärdom, rent hjärta,
  stora tankar och rättvisa mot alla.
  
  Gossen teg en stund, halft drömmande, halft eftersinnande. Därefter slog
  han armarna om sin gemåls hals, nedböjde hennes hufvud till sig, kysste
  henne och sade:
  
  -- Hvarifrån är du? Din fader har varit en vis man, din moder har varit
  en god validé.
  
  -- Du min själs hjärta -- svarade sultaninnan, återgifvande hans kyss
  med en ömhet, som hon aldrig förut känt strömma genom sitt slutna inre
  -- hvarför frågar du så? Fråga vinden hvarifrån han kommer och hafvets
  vågor hvarthän de gå! Allah har varit min fader och vida världen min
  stränga moder. Jag är skickad till dig, såsom Allah stundom skickar en
  skyddsängel från paradiset till sina utkorade på jorden. Jag skall lefva
  för dig, jag vill dö för dig, men jag kan icke dö före stjärnornas
  stund. Du kan stöta mig från dig, du kan låta mig försvinna, men du kan
  ej tillintetgöra mig. Du är profetens skugga; jag är din skugga.
  
  -- Reis effendi Schamisade säger, att du förhäxat mig, inföll gossen med
  ett blekt smålöje. -- Han säger, att du vill göra mig till en dervisch
  och uppsätta min broder Sulejman på kalifernes tron. Jag vill lägga
  Schamisades hufvud för dina fötter, när du begär det; men hvad skall jag
  göra med min broder Sulejman?
  
  -- Min kalif skall icke lyssna på löst tal. Låt Kuprili bevaka
  Schamisade och landsförvisa honom, om han beträdes med stämplingar. Min
  kalif har fyra bröder: Sulejman, Achmed, Murad och Selim; därtill sex
  systrar: Fatima, Gehver, Bibt, Kia, Alsche och Atika, af hvilka de tre
  äldsta äro bortgifta vid tre års ålder. De äro alla barn och kunna ej
  vara brottsliga. Min kalif skall ej rasa mot sitt eget hus, som tyrannen
  Murad och de blodige sultanerne. Min kalif skall vinna bröder och
  systrar med ädelmod.
  
  -- Jag vill låta dem lefva. Men den, som vågar peka ett finger åt din
  skugga, honom skall ske som det skett Hefarpara[10], att huggas i tusen
  stycken. Kuprili säger, att drottningen af Sverige förolämpat dig. Jag
  skall skicka mina janitscharer att ödelägga hennes land och göra henne
  till din slafvinna.
  
  [Fotnot 10: Hefarpara, tusenstyckad, kallades den år 1648 afrättade
  storvesiren Achmed, hvars kropp sönderskars af pöbeln i bitar att
  begagnas som botemedel mot gikt.]
  
  -- Mitt lifs sol, det är långt till Sverige. Drottningen har icke
  förolämpat mig, hon har skickat mig sina skor till bevis på sin vänskap.
  Men nu utropar muezzin nattens timmar från minareten. Minns du
  Scheheradzades sköna saga, som jag berättat för dig, när kalifens fot
  ännu fick plats i gasellens fotspår? När aftonrodnaden slocknar och
  solen går ned bakom de blå bergen i Ginnistan, då tänder Allah sina
  stjärnor att vaka öfver de rättfärdiges sömn på jorden. Vid hvarje bädd
  står en fé med ett spjut af stjärneld; dess skaft tränger ned till
  jordens innandöme, dess spets uppstiger till stjärnans medelpunkt, och
  mellan himmel och jord finnes intet som då kan stå den rättfärdige mot
  eller göra honom en skada. Sof väl! Jag känner din stjärna; hon är
  tvillingssyster till min.
  
  Hagar Sultan uppstod, räckte sin arm åt den sömnige gossen och ledde
  honom till sofkammaren, där han mottogs och afkläddes af sin forna amma,
  en arabisk slafvinna vid namn Sindar, Hagars förtrogna. Därefter
  öfvertygade hon sig, att nattlampan icke led brist på olja, att alla
  ingångar voro besatta med pålitlig vakt, ringde på sina svarta
  slafvinnor och försvann i trappgången till den öfversta våningen.
  
  Slafvinnorna kvarstannade på vakt i de yttre rummen, Hagar blef ensam
  med sin trogna Sabina. Ett bref från Ruben Zevi hade anländt med
  dufvoposten.
  
  »Min dotter -- skref juden -- Israels hopp nalkas sin fullbordan, på
  samma gång mina dagar nalkas sitt slut. Jag har indragit allt guld jag
  förmått för att köpa af sultanen det heliga landet. En välrustad här af
  11,000 man, hälften judar och hälften araber, står i Alexandria, beredd
  att under din broder Benjamins befäl inskeppa sig till Aleppo. Nu
  behöfves endast sultanens ferman, för att Israel skall återvinna sina
  fäders arfvejord. Köpesumman har afgått under säker eskort till huset
  Argyropulos i Konstantinopel, att utväxlas emot fermanen, hvilket bör
  ske inom den 14 Veadar, purimshögtiden, lagens år 5,413 och efter
  Hedschra det 1,063:dje. Detta skall vara ett jubel- och klangår för all
  Abrahams säd. Israels Gud beskydde sin tjenare och hans barn, att våra
  ögon må se hans herrlighet!»
  
  Den otacksamma! Hon lade brefvet förströdd i det dyrbara elfenbensskrin,
  som tillsändts henne af drottning Kristina. När hon mottog detta skrin,
  hade hennes första vredgade tanke varit att återsända drottningens
  halfslitna skor genom en fången svensk med afskurna öron. Nästa tanke
  blef att kasta gåfvan i elden. Nu var Kristina glömd. Allt som hittills
  upptagit och fängslat denna ständigt så själfmedvetna, ständigt så vida
  kringblickande, så oaflåtligt efter makt och kunskaper törstande ande,
  var nu med ens bortsopadt som ett töcken för morgonsolen. Så helt var
  hon uppslukad af en alldeles ny, aldrig anad känsla, att allt som ej låg
  inom dess trollkrets föreföll henne likgiltigt. Hon förstod, att
  morfaderns, Ruben Zevis, högsta och innerligaste älsklingstanke, hans
  lifs djupast fördolda och ihärdigt eftersträfvade mål -- det mål, för
  hvilket han ett långt lif igenom samlat, grundat och planlagt -- nu hade
  mognat till en afgörande handling. Judarne skulle återvinna Zion och det
  förlofvade landet, Israel skulle rotfästa sig där och grunda det
  världsherravälde, hvarpå detta folk, i all sin förskingring, all sin
  förnedring, aldrig upphört att hoppas. Hon, Hagar, skulle därtill vara
  det kraftigaste redskapet genom sitt inflytande öfver sultanen och hans
  maktägande råd. Därför var hon ju Ruths dotter; därför hade hon blifvit
  hitsänd, därför skulle hon blifva sultaninna och validé. Hon skulle
  beherska österlandet för att återupprätta Israels folk, för att lyfta
  världshistorien ur dess hakar och där införa ett nytt messiasrike.
  
  Men hvad angick henne allt detta nu? Hvad betydde för henne en gubbes
  drömmar? Hvad rörde det henne, om judar eller osmaner herskade i
  Jerusalem? Endast ur en synpunkt rörde det henne. Osmanerne voro
  svartsjuka om sitt välde och ännu svartsjukare om sin tro. Abraham var
  deras patriark, knappt mindre än judarnes. Skulle de förlåta en kalif,
  att han sålde Abrahams graf? Detta måste betänkas, innan hon utsatte
  _sin_ kalif för en fara. Men nu voro hennes tankes vingar sammanvecklade
  som en fjärils vingar i det gyllene skalet, ur hvilket de en dag skola
  flyga till frihet. Hon förmådde ej tänka, ej räkna ... gossen, gossen
  uppfyllde allt! Hon hade nedsjunkit i divanen, dolde sitt ansikte i en
  kudde och grät af okänd lycka ...
  
  -- Skall jag ej afkläda ers höghet? frågade Sabina varsamt, undrande
  öfver detta drömmeri, som var så olikt hennes alltid vakna, alltid
  klartänkta forna jungfru från Riseberga.
  
  Intet svar.
  
  -- Skall jag läsa en psalm ur psaltaren?
  
  Intet svar.
  
  Sabina var en praktisk afkomling af det förståndiga Nerike. Hon hade vid
  sina fyrtio år nödtvungen fogat sig i sin underliga nya ställning, med
  den ärelystna förhoppningen att kunna tjena ihop ett bördigt hemman vid
  Hjälmarens stränder. Hon rådbråkade litet turkiska, bar slafvinnornas
  huckle, var foglig mot dessa stackare och så väl liden, som en afundad
  gunstling kunde hoppas att vara. Men nu brast hennes tålamod.
  
  -- Se så, nu ha de kollrat bort henne med sitt Illah och Illah! utbrast
  hon harmsen. Hvad skall en kristen människa annat än förtorka i
  hjärtrötterna utan präster och sakrament på fem långa år!
  
  Plötsligt uppreste sig Hagar, strök det svarta håret från pannan och
  frågade:
  
  -- Sabina, har du haft någon kär, den tiden du själf var ung?
  
  -- Så hon frågar! Gud Fader i himmelen, släkt och vänner på jorden måste
  ju en fattig människa hålla kära.
  
  -- Jag menar någon, för hvilken du velat lefva och dö. En ung karl ...
  eller ett barn?
  
  -- Sicken fråga! Nog ha de flaxat kring mig som kring andra unghöns, men
  älskog och väderlek komma på ett ut. Hvem skulle ej vara blider emot
  beskedliga barn? Syster mins Petter, som jag en tid hade i tukt, si för
  honom var intet annat råd, än riset vid dörrposten, byxorna spända och
  mästarn bad hälsa på rätta stället.
  
  -- Gaf sig din gifta syster med kropp och själ åt sin herre och man?
  
  -- Det må den veta, som gifvit sig under träldom. Jag tänker, att
  fattiga själen gifver en ärlig hustru inte till spillo. Valborgs gubbe
  hade en annan käresta, skam att bekänna, och det var ölkruset. Så nog
  fick hon se om'en, när stackarn var fotfallen.
  
  -- Jag menar: kunde hon hoppa i strömmen, om det gällde att bärga sin
  mans lif?
  
  -- Hur skall jag veta det? Han söp ihjäl sig på torra landet.
  
  Nej, här var ingen vån till att söka ett svar på hjärtats djupaste
  gåtor. Ensam, som hon varit i hela sitt lifs tankevärld, förblef hafvets
  irrande spån lika ensam i den nya värld, som nu uppstått inom henne ur
  det toma mörkret af hennes själfviska tillvaro. Hon bortsände Sabina,
  satte sig halfklädd vid det förgallrade fönstret emot Bosporens svarta
  vattenspeglar och sökte sin stjärna. Planeten var osynlig; intet ljus
  från höjden sände en stråle ned öfver lifvets olösta frågor. Hafva tänkt
  så mycket, lärt så mycket, hoppats så mycket och vara så hjälplöst
  okunnig i det första af alla spörsmål, som vakna i en ung kvinnas
  innersta! Vara så själftillräcklig och nödgas så plötsligt gifva sig
  helt åt en annan! Beherska allt, vara så medveten om sin öfverlägsenhet
  och så oväntadt förlora sitt säkra fäste! Vara beredd på hvarje
  öfverraskning och dock stå så handlös inför ett vågsvall ur okända djup!
  Vara tjugusju år, älska för första gången och älska ett elfva års barn!
  
  
  
  
                        22. På tredje trappsteget.
  
  
          Hon, som var allt, skulle nu blifva intet. Han, som var intet,
                                                  skulle nu blifva allt.
  
  Små och stora tilldragelser kedja sig stundom tätt vid hvarandra, utan
  att man kan upptäcka ett samband emellan dem. Det finnes där, men det
  synes icke.
  
  Maj månad 1654 begynte därmed att drottning Kristina, efter engelsk sed,
  gästade i Upsala protektorn Oliver Cromwells sändebud lord Bulstrode
  Whitelocke såsom hans _Valentine_, hans för denna dag i all ärbarhet
  utkorade käresta.
  
  -- Nu skola vi utropa republiken! yttrade Kristina i sitt glada lynne
  till _la belle comtesse_, Ebba Sparre, samt Tott och Ulfeld, som
  åtföljde dem.
  
  Om därtill endast behöfdes puddingar, äggkakor, syltadt villebråd,
  claret, frukter och andra läckerheter ända till bakelserna _bons
  chrétiens_, hade den svenska högadeln visserligen denna dag uppnått sitt
  drömda mål, republiken Sverige. Drottning Kristina glömde, att
  republiken England uppstått på en konungs schavott. Hon sade sig denna
  dag hafva ätit tre eller fyra gånger så mycket som vanligt. Hon nedlät
  sig ända till att fråga huru man kunnat förvara engelskt smör så friskt
  i fem månader, hvartill svarades, att man låtit det ligga i mjölk öfver
  natten. Och Cromwells sändebud kunde ej nog berömma hennes majestäts
  stora insikt i hushållningen.
  
  Den 10 Maj gamla stilen bortdansade en brud sin krona i Upsala slott
  aftonen förrän en drottning bortdansade sin. »Äfven kronan är en vacker
  flicka,» sade drottning Kristina, när hon gaf korgen åt sin kusin
  pfalzgrefven, som skulle efterträda henne på tronen.
  
  Denna frejdade drottning knöt gärna för andra de ömma band, som hon hade
  förnekat sig själf. Nu firade hon ett bröllop i slottet för sin
  hofjungfru Gjörvel Sparre med generalmajoren och nyss utnämnde
  guvernören i Riga friherre Krister Horn till Åminne. Dagen och timmen
  hade sin märkeliga betydelse. Härolden hade på förmiddagen under
  trumpetskall förkunnat riksdagens öppnande följande dag, och alla visste
  hvad denna riksdag innebar. Upsala var bräddfullt af resande, som från
  alla delar af riket tillströmmat för att öka den redan förut ansenliga
  trängseln, hvilken hofvets och riksdagens därvaro föranledt. Hövindar,
  loft och närmaste byar voro öfverbefolkade. Främmande hofs kunskapare
  och nyfikne utlänningar armbågade sig fram på de trånga gatorna.
  
  Tillredelserna för morgondagen upptogo så mycken tid, att
  bröllopsgästerna anlände till slottet först klockan half elfva på
  aftonen. Där var hofceremoni redan vid ditfärden. Främst åkte hofstaten,
  därefter grefvarne, sedan riksråden, sedan riksamiralen, därefter
  brudens giftoman, riksrådet Bonde, sedan ambassadörerne och sist
  brudgummen i drottningens vagn. Vid trappan mottogos de af
  ceremonimästaren von der Linde och fördes till audiensrummet, där
  drottningen befann sig med bruden och hofdamerna. Brudgummen kysste
  först drottningens, sedan brudens hand, hvarefter alla öfrige följde
  exemplet. Bruden och brudgummen voro båda klädda i hvitt taft, han med
  rika guldbroderier, hon öfversållad med diamanter i kronan, halsbandet,
  gördeln och med en stor juvel i bröstnålen, hvilka dyrbara smycken sades
  vara lånade af drottningen för dagens högtidlighet.
  
  Samma rangordning iakttogs vid intåget i stora salen, där drottningen
  tog plats mellan brudparet. Riksrådet Bonde intygade i ett tal
  familjerna Horns och Sparres berömliga anor, anhållande om hennes
  majestäts samtycke till föreningen, och när detta gifvits med en nådig
  nick, skedde vigseln. Därefter framträdde två grefvar med facklor -- det
  var numera ingen brist på grefvar i Sverige -- och förde brudparet under
  musik kring salen i hvad en nyare tid kallat polonäs. Fackeldansen blef
  därpå allmän, brudgummen bjöd drottningen sin arm, bruden fördes af
  Whitelocke, hvilken eftervärlden har att tacka för denna
  bröllopsskildring; alla kavaljerer med berömvärd skicklighet undvikande
  att fläcka damernas klädningar med facklornas vaxdroppar, men själfve
  desto mera utsatte för märken af denna lysande polonäs.
  
  Efter fackeldansen började ringdanserna. Ingenting i dem liknade
  nutidens svindlande polskor. Det var _allemande_, _bourrée_, _chaconne_,
  _courante_, franska och tyska danser, senare äfven svenska; måttlig
  takt, mycken värdighet, afmätta, noga föreskrifna steg, som inlärts i
  dansskolor, förutan hvilka ingen ung person kunde göra anspråk på finare
  sällskapston. Ingen tilläts vända ryggen åt en dam, minst åt
  drottningen, men hennes majestät sörjde själf för att brydsamma felsteg
  knappt kunde undvikas. Hon var midt i ringen, man visste ej alltid hvar;
  hennes otåliga, lifliga lynne sprang förbi musikens långsamma takt; det
  roade henne att gyckla med den etikett, som hon själf infört och på
  hvilken hon vid andra tillfällen höll så strängt. När man såg henne
  skämta med brudparet, uppmana de gamle riksråden att deltaga i dansen
  och med halft trug släpa dit med sig den femtioårige Whitelocke -- han,
  som för fem år sedan tigande samtyckt att hugga hufvudet af en konung --
  undrade väl mången, om hon i morgon skulle med samma lätta mod bortdansa
  _sin_ krona.
  
  Det led in på natten, klockan slog två, Whitelocke tänkte på
  morgondagen, som alla tycktes hafva glömt, och lät förnimma, att
  drottningen var en tyrann. Yttrandet frambars, Kristina frågade med
  förställd undran hvad han menade.
  
  -- Jag har icke upptäckt något tyranni i Sverige förrän nu, svarade
  engelsmannen. Eders majestät är nog grym att så länge neka två unga
  nygifta den lyckan att äga hvarandra odeladt.
  
  -- Ingenting värre? Dansen må sluta.
  
  Och dansen slutade. Men därefter var ännu supé med dess ceremonier.
  Majmorgonen lyste med redan högt buren sol in genom slottsfönstren, när
  bröllopsgästerne sökte sin korta hvila.
  
  Få timmar därefter, den 11 Maj, voro alla fötter i rörelse, alla ögon
  och öron öppna. I södra delen af Upsala slott var en stor, två våningar
  hög sal inredd till rikssal, behängd med dyrbara tapeter och försedd för
  stånden med dubbla rader af rödklädda bänkar, mellan hvilka en öppen
  gång var lämnad i midten. I salens öfra ände, på en tre trappsteg hög
  plattform, stod den silfvertron, som grefve Magnus förärat drottningen
  fem år förut; på tronen en rikt broderad sammetsdyna och öfver densamma
  en lika broderad tronhimmel af karmosinröd sammet. Till vänster väntade
  fem röda taburetter de fem höge riksämbetsmännen och nedanför dem i en
  halfcirkel tjugutre dylika taburetter rikets råd. Läktare och gallerier
  på tre sidor af salen inrymde platser för de talrike åskådarne.
  
  Klockan kort före nio inträdde bondeståndets talman med sin staf och de
  åttio riksdagsmännen af sitt stånd för att intaga sin andel af
  bänkraderna till höger om tronen. Efter dem kom borgareståndet,
  hundratjugu man starkt, med sin talman i spetsen och satte sig på
  bänkarna till vänster. Därefter följde ridderskapet och adeln, omkring
  tvåhundra till antalet, med sin stafprydde landtmarskalk friherre Erik
  Fleming, och satte sig till höger framför bönderne. Om man får tro
  Whitelocke, inträdde vid detta tillfälle sist och förnämst, som fordom i
  hierarkins dagar, ärkebiskopen med sin staf och fem eller sex biskopar
  samt omkring sextio präster med långa skägg, sättande sig till vänster
  framför borgareståndet. Medan prästerne gingo uppför gången, reste sig
  alla de öfriga stånden med obetäckta hufvuden, och när prästerne påsatte
  sina hattar, gjorde de öfrige sammaledes. Med samma ceremoni hälsades
  riksråden, som anlände en kvart timme senare, och slutligen drottningen
  med sin talrika hofstat.
  
  Drottning Kristina i sin guldbroderade svarta sammetsdräkt med
  konungamanteln, uppburen af pagerne, hade nu, som alltid, vuxit i
  jämnhöjd med den ställning hon intog. Hon var blek, som ju de kunde
  föreställa sig, hvilka sett henne dansa en stor del af natten och säga
  farväl klockan inemot fyra på morgonen; men intet spår af trötthet kunde
  förmärkas i hennes lugna, majestätiska hållning; ingen skymt af nattvak
  beslöjade denna stora, klara, allt omfattande blick. Hennes utseende
  hade sedan flera år förlorat ungdomens första friskhet; hyn hade
  mörknat, växten blifvit mera satt, blicken skarpare, den buktiga
  örnnäsan mera framstående. Men hon var dock Kristina, som ingen annan;
  hvarje rörelse värdig, hvarje blick en kungsblick, hvarje ord ett
  kungsord. Hon gick mellan de bugande lederna, som endast en drottning
  går mellan lederna af ett edsvuret folk, fri och obesvärad, hälsande
  mera med blicken, än med hufvudets böjning, lätt och behagfullt åt alla
  sidor, trädde uppför de tre trappstegen och satte sig på sin tron.
  Hofpersonalen trädde tillbaka. Dörrarna stängdes, drottningen såg ned på
  sitt församlade folk.
  
  Riksdagen 1654 står inristad på historiens blad. Det var här
  rikskanslern Axel Oxenstjerna vägrade att uppläsa trontalet. Han, som
  svurit sin konung att bevara Sveriges krona på dotterns hufvud, ville ej
  för ständerna förkunna hennes tronafsägelse. Och det var då Kristina
  oförberedd höll till de församlade ständerna detta vackra, frimodiga tal
  om sin afsikt att nedlägga kronan, hvilket framlockade tårar i mångas
  ögon och skulle ha varit ett mästerstycke af vältalighet, om det så
  framgått ur hjärtat, som det framgick ur ett klart omfattande, förstånd
  och ett säkert gehör för hvad hon i detta ögonblick _borde_ säga.
  
  Den ende som lade ett hjärtats ord till föregående talares smickrande
  underdånighet, var bondeståndets talman.
  
  -- Ack, min Gud, hvad tänker eders majestät göra? Öfvergifva oss, som
  älska eder så mycket! Kan eders majestät få något bättre än hon nu har?
  Hvar skall eders majestät få ett sådant rike igen? Eders majestät skall
  ångra det, när det är för sent. Fortfar, och drag lasset, så länge I
  lefven; vi skolom göra vårt bästa att lätta bördan. Eder fader var en
  hederlig man och god konung, I ären hans enda barn. Prinsen är ock en
  hederlig man, och honom skolom vi lyda, när hans tid kommer; men från
  eder vilja vi icke skiljas, så länge I lefven; dragen eder icke ifrån
  oss!
  
  Styf och rak, utan bugningar, klef den rättframme tolken för Sveriges
  och Finlands bönder upp till tronen, kysste två gånger drottningens
  hand, vände henne därefter, lika styf, ryggen, upptog en liten näsduk,
  torkade sina rinnande tårar och satte sig på sin plats för att åter
  lämna ordet åt statskonstens skrufvade vältalighet. Han visste väl, han
  som andra, hvar skon klämde, men det var förunderligt med drottning
  Kristina, att där hon framträdde, där hon talade eller endast såg på en,
  där lyfte hon allt och alla till sig, som hade där aldrig varit en knut
  på regeringens tråd; och det förunderligaste var, att hon trodde detta
  själf. Hennes ensliga storhet, tronens faror och rådets maktlystnad hade
  tvungit henne till så mycken förställning, att mången misstänkte
  förställning i allt. Men sådan var icke den värld af drömmar, i hvilken
  denna ovanliga drottning lefde. När man sade till henne, att hon regerat
  vist, var hon öfvertygad därom, och när bonden sade till henne: eders
  majestät är oss kär, var hon lika öfvertygad om hans uppriktighet.
  Hennes svar var lika uppriktigt: det kunde till och med vara varmt, men
  det var ett eko från klippväggar; det var ett återljud af henne själf,
  sådan hon var _i den stunden_.
  
  Sedan riksdagen förklarats öppnad och propositionen upplästs, åtskildes
  drottning och ständer, de senare för att med rådet och sig emellan
  besluta om drottningens underhåll efter afsägelsen. Hennes fordringar
  voro ej ringa, snarare egnade att afkyla mera varma undersåtliga
  känslor. Hon begärde, bland mycket annat, äfven öar, städer och
  landskap, som hon själf redan bortskänkt åt andra. Mången tyckte, att
  hon ville sälja sin krona så dyrt som möjligt, men äfven de förstodo
  henne orätt. Sveriges rike var för henne arf och eget, såsom för gamle
  kung Gösta. När hon nu frivilligt gaf det mesta ifrån sig, hvarför
  skulle hon ej behålla den lilla återstod, som mest behagade henne?
  
  Cromwells ambassadör blef icke litet förvånad, när han, efter en natt
  som den förra och en dag som denna, ånyo afhämtades i vagn klockan elfva
  på aftonen för att fortsätta generalmajor Horns och jungfru Gjörvel
  Sparres bröllopsfest. Riksdagen och tronafsägelsen förekommo honom
  endast som en tillfällig paus mellan två nätters dans.
  
  Samma ceremonier, samma hof, samma brudpar och samma drottning: icke ens
  riksråden saknades, så många som hade krafter och lust att vaka flera
  nätter å rad. Drottningen intog sin plats under pukors klang och
  trumpetstötar. En kavaljer frambar till bruden en silfverspira, omlindad
  med taft i Hornska familjens färger, och höll spiran vågrätt framför
  henne, medan riksrådet Bonde med tolf besläktade vittnen intygade, att
  brudgummen samma dag på morgonen gifvit bruden 2,000 dukater i
  morgongåfva. Spiran nedlades för brudens fötter som ett tecken af hennes
  herravälde, alla gjorde en reverens för drottningen, såsom den högsta
  suveränen, och därpå kastades spiran ut genom fönstret till borggården.
  Där rann vin för folket, där syntes i den halfljusa majnatten hufvud vid
  hufvud af åskådare, alla händer sträcktes att uppfånga den
  tillspillogifna klenoden, och de, som icke lyckades vinna bytet, slogos
  om trasor af det taft, hvarmed spiran var omlindad.
  
  Efter denna bullersamma strid, som hofvet åsåg från fönstren, börjades
  åter en fackeldans, liksom kvällen förut. Efter facklorna följde åter
  franska och andra ringdanser, efter dem åter supé med ceremonier och
  slutligen åter afsked vid klart solsken i majmorgonen.
  
  Så fortgick det Maj månad igenom, hela den korta återstoden af en
  regering, som hade förkunnat sitt snara slut. Var där sol i dess
  segrande morgon, skulle där vara glans i dess flyende afton. Så mycket
  utströdt guld, så många lysande lustbarheter, så många frikostigt
  utdelade nya höga ämbeten, titlar, värdigheter, nådebevis -- och så
  mycken skuldsatt fattigdom, så många bittra tvister, så många hemliga
  missnöjen, så mycken tyst förväntan på slutet samt efter slutet på
  bättre dagar! Det var på denna underliga mellantid mellan början till
  slutet och slutet själf, som alla öron voro uppfyllda af skvaller, medan
  ingenting ännu fick sägas högt, men allt kunde hviskas och allt troddes.
  Det var utsädestiden för den frodiga skörd af halfva sanningar, som
  sedan blefvo hela skandaler och gingo kring Sveriges rike som
  eftermälen, från hvilka historien icke ännu i dag blifvit helt
  rentvagen. Det var då man begynte af en fjäder göra sju hönor, af en
  gunstling en älskare och af ett halfförstådt ord en betecknande anekdot.
  Det var då Kristina skulle ha sagt om sitt folk, när där spordes om
  missväxt i landet: kunna de ej vara nöjda med bröd och sill? Och om sina
  bönder skulle hon hafva sagt: den bonde, som själf drager sin plog, är
  den bäste bonden. Ja, det är ganska visst, att denna drottning gycklade
  månget obetänkt ord, hvilket senare utlades i annan mening; men lika
  visst är, att hon delade med sin efterträdare Gustaf III äran att ha
  varit bättre än sitt rykte.
  
  Där låg ett otrefligt falskt skimmer öfver denna Maj månad 1654; den
  kunde förliknas vid en slottsbrand. Bakom lusteldarna såg det förvånade
  Sverige Vasahuset uppgå i rök. Upplösning tärde på alla maskor af
  styrelsens trådar, ovisshet kom alla tankar att famla i mörker. Hvad än
  de höge herrarne månde säga, folkets blick var ofrånvändt riktad mot
  tronen. Hon, som var allt, skulle nedstiga till intet; han, som var
  intet, skulle nu blifva allt. Hvarför icke? Sämre var ej att frukta,
  bättre kunde man hoppas, men hvarför bytte de två? Honom förstod man,
  henne icke. En sade: hon är trött att regera; den andre: hon har intet
  mera kvar att bortskänka, än kronan; den tredje: hvem kan beräkna en
  kvinnas nycker? Den fjärde sade: riksfålen skenar, hon tappar tygeln,
  hon lämnar den åt en man. Men såg hon då ut som hade hon tappat en tygel
  ur trötta händer? Aldrig hade hon varit mindre försagd, aldrig mera
  konungsligt hög. Hvarför abdikerade hon? Ville hon gifta sig med Tott
  eller med Pimentelli? Hon, som försmått Carl Gustafs hand? Nej, därtill
  var fröken Kerstin dock alltför klok.
  
  Så höll, under väntans dagar, allt yttre ihop, men allt inre föll sönder
  -- tankar, känslor, beräkningar. Hofvet dansade nätterna genom; hvem
  ville ej då taga lifvet lätt? Den stormodiga unga adeln frossade i
  dryckeslag, tågade larmande kring gatorna, knäböjde på torgen och drack
  under skrålande lefverop drottningens skål. Småfolket undrade,
  skvallrade, slogs ena kvällen med skarorna af betjening, som uppfyllde
  staden, och lät sig andra kvällen behaga vin eller öltunnor gratis.
  Politik och trosfrågor inmängde sig än här, än där i gatupploppen;
  Sverige var ju en stormakt. Whitelocke, en konungadråpares sändebud, såg
  sitt hus på sena kvällen anfallet af en ursinnig hop rojalister och
  räddades endast genom portarnas fasthet. Pimentellis papistiska
  gudstjenst stördes af hotande folkskaror. Detta blott få steg från
  drottningen, rådet och rikets ständer. Hvar och en kände, att det gick
  utför, utför, men hvart?
  
  Ändtligen skedde renunciationsakten, när drottning Kristina nedlade och
  Carl Gustaf mottog svenska kronan, tisdagen den 6 Juni gamla stilen i
  Upsala slott. Det var då Axel Oxenstjerna »hade lefvat en dag för
  länge».
  
  Den i Sveriges och många andra länders historia ensam stående
  tilldragelsen är tillräckligt känd och skildrad förut. Några få drag ur
  en samtida närvarande riksdagsmans anteckningar må bevittna Kristinas
  fallande krona.
  
  Klockan sex på morgonen voro ständerna församlade i rikssalen. Klockan
  nio kom hennes majestät, åtföljd af hans kungliga höghet Carl Gustaf och
  rådet, hvitklädd i fullständig kröningsornat, med krona på hufvudet,
  spiran i högra, riksäpplet i vänstra handen. Ingen blekhet förrådde
  denna gång nattvak och dans. Ingen uppstigande rodnad antydde någon
  ovanlig sinnesrörelse. Kristina behöll sin vanliga färg; blicken var
  lugn, hufvudet högburet, gång och hållning lediga, behagfulla,
  majestätiska. Hon var, nu som alltid, situationen vuxen och medveten om
  att hon sista gången uppträdde som regerande drottning.
  
  Tre trappsteg ledde till tronen. Till höger nedanför dem stod Carl
  Gustaf, bakom honom de fem höge riksämbetsmännen, på båda sidorna rikets
  råd, trettiotvå närvarande af fyrtioåtta; vidare till höger präster och
  bönder, till vänster adel och borgare. Ceremonierna liknade dem vid
  inträdet den 11 Maj. Shering Rosenhane uppläste afsägelsebrefvet, som
  var textadt på pergament med det stora kungliga sigillet och innehöll
  undersåtarnes frikallande från trohetseden, afträdandet af kronan åt
  hans kungliga höghet Carl Gustaf samt drottningens därvid fogade villkor
  och underhåll. Efter uppläsandet öfverlämnades brefvet åt tronföljaren,
  som under djupa reverenser uppsteg till tronen för att öfverlämna det åt
  drottningen och därpå, lika vördnadsfullt, nedsteg igen.
  
  Nu aftog drottningen själf sin krona, räckte henne åt Per Brahe,
  öfverlämnade svärdet åt Lars Kagg och äpplet åt Herman Fleming. Därpå
  framträdde två kammarherrar, som afklädde henne konungamanteln, och
  sålunda beröfvad alla konungslighetens insignier, nedsteg hon från
  tronen, stannade på första trappsteget, likasom tvekande att gå vidare,
  trädde ned på det andra, dröjde också där och blef stående på det tredje
  och sista. Där höll hon detta berömda afskedstal, som återljuder genom
  häfderna, tackande Gud, sin barndoms förmyndare, rikets ständer och alla
  undersåtar, lofvande att än vidare intet annat söka än rikets välfärd,
  hvilken hon förklarade vara enda orsaken till hennes tronafsägelse.
  Talet varade en god half timme. »Och var det till att förundra, att,
  ändock hon så bevekeligen talte, att hon uttryckte tårar ur många
  människors ögon, dock kunde hon ifrån gråt sig själf hålla, ehuruväl hon
  esomoftast därtill inklinerade och talte ganska gråteligen och med
  sorgelig stämma.»
  
  Detta afgörande ögonblick var måhända det enda i drottning Kristinas
  lif, när själfva förtalet glömde att påbörda henne förställning, när hon
  af alla erkändes vara hvad hon dock alltid var -- sig själf. Samtiden,
  för hvilken hon var en gåta, och eftervärlden, för hvilken hon blifvit
  en skuggbild, äro ense därom, att hvad man än må tänka om hennes person,
  hennes regering och hennes afsägelse, var Kristina på sista trappsteget
  af tronen drottning och kvinna. Detta sista trappsteg, som förtjent att
  infattas i guld, framkallade genom stegets och stundens makt det bästa
  af henne själf, den idealbild, till hvilken hon var född, en stor faders
  stora dotter, hvilken, så ofta borttappad i själfviska lidelser, stundom
  lyckades återtaga sin rätta gestalt. De, som sett eller känt henne
  endast då, skulle icke igenkänna den Kristina historien framställer i
  blandadt ljus med så mörka skuggor. Nu var hon Vasadottern, nu talade
  genom hennes läppar två sekler och sju konungar, bland hvilka fadern,
  farfadern och stamfadern, till Sveriges folk. Hvarför fick hon ej
  slockna på tronens sista trappsteg?
  
  Hvad där sedan följde vid afsägelsen var viktigt för riket, men
  betydelselöst för Kristina. Shering Rosenhane besvarade drottningens tal
  å rådets och ständernas vägnar, uppräknande alla meriter af hennes
  majestäts berömliga styrelse, bedjande henne förlåta den förtret hon af
  en eller annan kunnat erfara under sin regeringstid, betygande allas
  tack och kärlek samt slutande med en välönskan, att »denna ohörliga
  förändringen» måtte ske under Guds välsignelse. Därpå öfverlämnade
  drottningen insignierna åt sin efterträdare, anbefallande honom Sveriges
  store konungars föredöme och ömhet mot hennes moder samt kvarblifne
  vänner och tjenare. Hvarefter hon, under mycket krus från den nye
  konungens sida, ledde honom upp till tronen. Carl Gustaf talade då först
  till drottningen, bedjande henne återtaga sin krona. När hon förblef
  obeveklig, vände han sig i väl valda, värdiga ordalag till alla
  närvarande, lofvande att hålla fast vid Guds ord och Sveriges lag samt
  bedjande om välsignelse öfver sin regering. Åter svarade Rosenhane å
  allas vägnar med försäkran om trohet och lydnad, hvarefter talmännen
  kysste den nye konungens hand.
  
  Efter slutade tal och ceremonier var afskedsuppvaktning i drottningens
  enskilda rum för rådet, hofvet, ridderskapet och adeln. Hennes majestät
  tog alla i hand, och åter föllo uppriktiga tårar. Adeln hade därtill
  mycken anledning, ty så högt som under denna regering hade denna
  statsmakt aldrig stigit förr och skulle ej stiga någonsin mer.
  
  Fyra timmar senare kröntes Carl X Gustaf i Upsala domkyrka. Drottning
  Kristina fann sig obehöflig vid denna högtidlighet. Hon företog under
  kröningen en promenad i vagn till stadens omnejder. Blott ett par
  hofdamer och ett par kavaljerer, spillror af hofstaten, följde henne,
  förvånade öfver hennes glädtiga lugn.
  
  Ständerna hade infunnit sig i domkyrkan klockan två eftermiddagen, men
  riksdagsfruarna och hustrurna med sina vuxna döttrar hade suttit där
  sedan klockan sex på morgonen för att vara säkra om plats. Tiden hade
  blifvit dem lång; de hade skickat hem efter mat, öl och vin för att ej
  börja den nya regeringen med en fasta. Klockan tre inträdde konungen i
  hvita gyllendukskläder och kröningskjortel, åtföljd af rådet. Linköpings
  biskop mottog honom med ett skriftens språk, Johannes Matthiæ predikade,
  men då detta skedde i högkoret, kunde ingen i kyrkan höra ett ord,
  hvarför många smögo sig ut till Adolfs källare att under predikan dricka
  konungens skål. När biskop Johannes var nederstigen, klef en nyfiken
  gumma upp i predikstolen för att bättre se konungen, hvaraf en så allmän
  munterhet uppstod, att ett solsken flög äfven kring Carl Gustafs
  allvarliga drag. När sedan psalmen uppstämdes: »Gud gifve vårom konung
  ett lyckosamt regemente», sjöngo flera med full hals »vårom drottning»,
  som de vant sig att sjunga.
  
  Ärkebiskopen förrättade kröningsakten med sedvanlig högtidlighet,
  hvarefter kröningspenningar af silfver måtteligen utkastades med
  omskrift kring kronan: »af Gud och Kristina». Där hade först stått att
  läsa: »af Guds och Kristinas nåde», men jämförelsen hade befunnits för
  stark, och mynten präglades om.
  
  På kvällen gaf konungen gästabud för rådet, hofvet och alla stånden,
  hvart stånd för sig, »alle väl trakterade». Rätterna voro både många och
  kosteliga; hvar och en fick sitt armkläde öfverfullt med konfekt, »så
  att intet lämnades åt sluntarne». Rhenskt vin och Ölands öl med flera
  goda varor kommo själfve prästerne att glömma sorgen öfver drottning
  Kristina. Men -- säger berättaren -- »när vi uti _convivio_ begynte
  blifva som lustigast, stod hon öfver oss upp under taket[11] och såg på
  oss från öfra våningen. Odhelius, i det han drack ut glaset för
  drottningens skål och vände bottnen upp, var den förste som såg henne;
  men vi låddes som om vi intet såge henne ... Klockan två gingo vi
  därifrån lustige och glade.»
  
  Den ensliga mörka skepnad, som stod däruppe i skuggan på galleriet, fick
  nu bevittna huru hon sörjdes af sitt folk. Drottningen var död, lefve
  konungen! Öfver alla som sett henne stiga ned från det tredje
  trappsteget, öfver alla utom henne själf, föll det gripande intrycket af
  en tillintetgörelse. Kristina nedanför tronen var icke mera Kristina.
  Där, på denna höjd, för hvilken hon var född och där hon i sin storhets
  ögonblick reste sig som en tornspira öfver tempelmurar, där var hon
  drottning. Nedanför Sveriges tron förblef hon ännu alltid den högt
  begåfvade, den snillrika, men äfven den själfviska, den allt fordrande,
  hvars anspråk icke mera skyldes af konungamanteln. Öfvergifven af
  makten, sviken af behagen, förrådd af smickret, ägde hon ej mer någon
  annan tjusning kvar, än glansen af ett förbleknadt namn, en kall lärdom
  och skröpligheten af en åldrad, egenkär kvinna.
  
  [Fotnot 11: I det galleri, som från drottningens våning ledde rundt
  kring den höga gästabudssalen.]
  
  
  
  
                               23. Messias.
  
  
        Han hade glömt den ende utkorade, som kunde utföra Herrens verk.
  
  Österlandets historia är rik på hastiga omkastningar, glödande
  hänförelse, som snart försjunker i trög likgiltighet, åter uppflammar i
  fanatism och åter lägger sig till ro i tron på ett oundvikligt öde. Här
  uppstå religionsstiftarne, profeterne, despoterne; här följa dem tallösa
  hjordar af blinde anhängare, hvilka i nästa generation förströs utan
  spår för att lämna plats åt en ny beundran för mystiska helgon och
  storartade människoslaktare.
  
  Tiden för denna berättelse var fruktbar på underliga folkrörelser, icke
  minst bland judarne. I Smyrna lefde vid början af sjuttonde seklet en
  judisk fågelhandlare och mäklare vid namn Mordechai Zevi, en yngre
  broder till den i vår berättelse ofta nämnde bankiren Ruben Zevi i
  Regensburg. Förhållandet mellan bröderne var till en början godt;
  Mordechai var sin rikare och klokare broders agent i Levanten. Men detta
  förändrades, när Ruben Zevi blef barnlös och släkten började kasta
  giriga ögon på arfvet. Misstro och ovänskap uppstodo mellan de båda
  bröderne, och Ruben Zevi afbröt all gemenskap med sin broder i Smyrna.
  
  Mordechai, som stod under rabbinernes inflytande, hade fyra söner och
  bland dem en sällsynt skön och begåfvad yngling vid namn Schabbathai,
  född år 1625. Denne _Schabbathai Zevi_ kom tidigt i rabbinskolan och
  gjorde så förvånande framsteg, att han redan vid aderton år blef lärare
  i Talmud och Kabbala. Han utmärkte sig icke blott genom sin lärdom och
  sin skönhet, utan än mer genom sina stränga andaktsöfningar. Han bar
  alltid hos sig en _talith_ (böneduk) och en _tefillin_ (bönerem,
  radband), delande sin tid mellan studier, böner, bad och fastor sex
  dagar i veckan. Denne sköne yngling, som sades i sig bära vällukten af
  tre patriarker, vann snart ett stort anseende och begynte år 1648
  uppträda som profet. I början sade han sig blott vilja rensa och
  återställa judendomen till dess ursprungliga renhet enligt Mose lag; men
  snart vuxo med skaran af anhängare äfven hans anspråk. Nu uppträdde han
  oförtäckt som den af Gud utlofvade Messias, hvilken skulle återställa
  Israels rike, samla kring sig de förskingrade judarne och förlossa dem
  från hedningars, kristnes och muselmäns ok.
  
  Detta väckte anstöt bland Syriens rabbiner; de rådplägade, sände en
  varning till den nye profeten, och när han fortfor med sina läror,
  bannlyste de honom som gudsförsmädare. Ruben Zevi, som hade sina
  kunskapare öfverallt, förnam domen och gillade den, så mycket hellre som
  han själf var anstucken af samma storartade ärelystnad att återupprätta
  sitt folk, men ville med helt andra medel, med penningens allmakt, klok
  statskonst och köpte furstars biträde återföra judarne till det heliga
  landet. Få år förut hade han lika afgjordt förnekat sin trosförvant
  Uriel Acosta i Hamburg, hvilken ville förena judar och kristne i en
  förnuftstro, där själens odödlighet icke mer fann någon plats.
  
  Förklarad fågelfri, nödgades Schabbathai Zevi fly från Smyrna, men fann
  en mäktig bundsförvant just i förföljelsen. En ansedd jude i Gaza,
  Nathan Benjamin, öfvergick till hans parti och tillförde honom skaror af
  nye anhängare. Nu uppträdde han i Saloniki, i Athen, på Morea, i
  Alexandria, öfverallt predikande det nya messiasriket och öfverallt
  buren i triumf af jublande folkmassor, icke endast judar, utan äfven
  kristne och muselmän, som i honom sågo den af Gud utkorade, ja Gud
  själf. De vidunderligaste sägner kommo i omlopp. Den nye profeten skulle
  uppväcka Moses ur grafven och gifta sig med hans dotter; Schabbathai var
  väl redan gift, men detta oaktadt en _nazir_, som aldrig smakat vin
  eller vidrört en kvinna. Därefter, tillade ryktet, skulle han ärfva
  sultanens krona och rida in i Jerusalem på ett eldsprutande himmelens
  lejon, hvars tunga skulle vara en sjuhöfdad orm.
  
  Antingen nu denne nye Messias ville på sitt sätt göra ryktet till
  sanning eller att han förnummit sin farbroders samtidiga plan att eröfra
  Jerusalem, befann han sig på väg från Damaskus just i de dagar, när
  Ruben Zevi, utrustad med sultanens ferman, som Hagar utverkat, stod vid
  portarna framför samma stad.
  
  Den kloke bankiren hade beräknat allt. Han hade förutsett hvarje hinder
  och förstått att besegra hvarje motstånd. I mer än femtio år hade han
  tåligt och långsamt förberedt denna sin lefnads älsklingsplan att engång
  återförsamla sitt folk i det heliga landet och ånyo grunda Israels rike.
  Måhända var ännu ej allt så moget, som han önskade för en säker
  framgång, men han kunde ej vänta längre. Han var åttio år, ännu
  viljekraftig och stark, klok, modig och hänsynslös, men de dagar stodo
  för dörren, när han ej skulle vara det mer. Tiden tycktes gynna hans
  djärfva plan. På kalifernes tron satt ett omyndigt barn, som beherskades
  af hans dotterdotter Hagar. De kristna folken kifvades om westfaliska
  fredens byten och hade glömt den aflägsna östern. Ruben Zevi beslöt att
  handla.
  
  Det var den största affär -- och han insåg det själf, det största
  vågspel -- på hvilket den gamle räknemästaren någonsin inlåtit sig. Hela
  hans omätliga rikedom insattes på detta enda kort. Han köpte af
  sultanen, hvars skattkammare alltid var tom, det heliga landets
  besittning för obekanta millioner venetianska dukater i guld; man fick
  aldrig rätt veta beloppet, hvaraf troligen en stor del försvann i
  pascharnes vida fickor. Och han fick detta land på förödmjukande
  villkor, såsom en skattskyldig provins under osmaniska riket, med
  turkiska garnisoner i alla fästningar utom Jerusalem. Men detta oroade
  Ruben Zevi föga. Hade han engång grundlagt judarnes nya rike, skulle det
  snart afkasta osmanernes ok och utbreda sig öfver världen. Det kostade
  honom otroliga summor att muta sultanens närmaste omgifning och de
  snikne pascharne i Syrien, Judeen och Egypten, hvilkas samtycke och
  biträde han ej kunde umbära. Icke ens sultanens ferman var tillräcklig;
  den måste understödas af en krigshär, hvilken Benjamin Zevi värfvade i
  Egypten och Syrien -- 11,000 man, judar och araber -- kristne vågade han
  icke värfva, af fruktan för misstankar af Islams bekännare.
  
  Underhandlingarna voro afslutade. Benjamin Zevi satte sig i marsch med
  sin här från Jaffa, skingrade några syriska röfvarehorder, inryckte utan
  svärdsslag i den helige staden, hvars portar öppnats af morfaderns guld,
  och besatte murarna med sitt folk. Snart följde Ruben Zevi själf och
  vidtog utan dröjsmål alla nödiga åtgärder att trygga sin nya besittning.
  Det skedde i all stillhet, utan larm, utan proklamationer. Man måste
  fara varligt med det turkiska högmodet. Jerusalem märkte knappt, att det
  ombytt herskare; det var så vant att ombyta paschar. Det enda som oroade
  den nye judefursten var, att så få judar följde hans kallelse. I alla
  länder och världsdelar hade budskapet utgått, att numera kunde Israels
  förskingrade återvända till sina fäders land, mot hvilket de med längtan
  blickat i så många århundraden. Men i stället för väntade oräkneliga
  skaror såg Ruben Zevi en ringa hop, mest fattige och trasige
  trosförvanter, samla sig under hans fanor. De rike, de lärde, de mäktige
  judarne, med hvilkas tillhjälp han ville upprätta Davids fäste, hade
  uteblifvit. De hade föredragit Egyptens köttgrytor, misstrott budskapet
  och kvarstannat i frivillig träldom hos Ammons barn.
  
  Jerusalem, världshistoriens medelpunkt, låg vid denna tid sköfladt,
  blodbestänkt, förtrampadt af vänner och fiender. Lika vördad som
  misshandlad, hade denna stad af stora minnen under osmanernes välde
  sedan 1517 nedsjunkit till en oregelbunden köping af palatser i grus,
  moskéer och kyrkor af alla byggnadsstilar, trånga, smutsiga kvarter af
  låga, med kalk rappade hus, där en blandad befolkning afsöndrade sig
  efter nationaliteter och trosbekännelser, lifnärande sig mest af att
  preja pilgrimer. Ännu kvarstod den gamla, flera gånger rifna och åter
  uppförda ringmuren, som en tid burit sjuttiofyra torn; ännu de fem
  portarna, ruinerna af Herodes' palats, den heliga grafvens kyrka, sådan
  hon uppfördes af korsfararne i början af tolfte seklet[12], för att icke
  förgäta den klassiska tempelgrunden, det af murar skyddade _Haram_, där
  kejsar Hadrianus förgäfves velat håna Frälsarens profetia med sitt
  Jupiterstempel, och där sedermera den kristna klippkyrkan fått vika för
  Omars moské. Det var skördetiden i månaden Nisan, April, men föga annat
  att skörda, än magra oliver. Pilgrimerne strömmade, som vanligt, till
  den kristna och judiska påsken, knäföllo, bådo, tiggde och slogos om
  sina brödsmulor med utsvultna hundar. Där låg ett hemlighetsfullt öde
  med historiens och profetians hela tyngd öfver denna olyckliga stad, som
  engång, lik Betsaida, varit upphöjd ända till himmelen och nu låg
  nedstörtad ända till dödsriket, för att han icke »visste sin tid».
  
  [Fotnot 12: Hon brann 1808 och uppfördes sedan i modernare stil.]
  
  Sedan Ruben Zevi bittida på judiska påskmorgonen förrättat sin andakt i
  synagogan, red han, åtföljd af två beväpnade tjenare, ut för att bese
  staden och dess omgifningar. Hans väg förde honom slutligen utom murarna
  uppför den sluttande stigen till Oljoberget. Ännu var det tidigt, ännu
  stod solen lågt och färgade långt i väster Medelhafvets vida
  vattenspeglar i rödt, blått och grönt. Vände sig den gamle mot öster,
  såg han ett mörkt, töcknigt vatten bakom Engeddins bergöken; det var det
  dystra, af klippmurar instängda Döda hafvet. Staden låg under hans
  fötter som en hvitmenad graf. Solen belyste minareternas spiror och de
  kristna kyrkornas kors; synagogorna gömde sig bakom låga murar.
  Ingenstädes ett spår af Moses, ett återsken af David. Ruben Zevi
  suckade: hvar var Israel?
  
  Han kände ett behof att utgjuta sitt hjärta för sina fäders Gud och
  sökte en plats, där hans blickar ej sårades af Israels efterträdare. Han
  sökte länge förgäfves. Själfva Oljoberget var öfversålladt med kristna
  minnen. Där var Himmelsfärdskyrkan; där var jungfru Marias graf; där var
  Getsemane. Ändtligen, när han nalkades Kidrons dal, fann han Absalons
  graf, en liten strutformig byggnad, uthuggen i klippan, steg af hästen,
  sände tjenarne att posta ett stycke därifrån och knäböjde på det berg,
  som David helgat med sina tårar öfver den förlorade sonen. Han hade ej
  märkt, att en af bergets många eremiter sökt en fristad i Josafatshålan
  nära intill och framträdde bakom honom, synbarligen föga belåten att se
  en jude oskära med sin närvaro hans morgonandakt.
  
  -- Herre Zebaot -- bad den gamle juden med hög röst, såsom ville han
  ropa till himmelen -- du, som genom din tjenare Moses lofvat Kanaans
  land åt Abrahams säd till evig tid -- du, som förskingrat oss och lofvat
  åter församla oss från jordens fyra hörn -- du, som sagt genom dina
  tjenare Esaias och Zacharias, att du vill förena alla Israels stammar i
  din stad Jerusalem, så att ock de gamle skola sitta på dess torg, hvar
  med sin staf i handen för hög ålders skull -- se, vi komme på ditt
  löfte, Herre, och återtage det land, som du gaf oss till arfvedel. Vi
  ödmjuke oss inför dig; vi äro det förkastade silfret, det affälliga
  folket, som du gifvit till pris åt världens smälek och hedningarnes
  bespottelse; men vi komme dock, Herre, på ditt ord, vi förvänte af dig
  upprättelsen och hämnden. Du skall slå dem som slagit oss, du skall
  förtrampa dem ända till dödsriket under vår fot. Men från oss skall du
  borttaga det bäfvande hjärtat och utrota vår försmädelse i alla land. Du
  skall gifva oss hufvudprydnad för aska och glädjens olja för mycken
  bedröfvelse, guld för silfver och koppar för järn. Herre, gif mig ett
  tecken, att du nu vill öfver oss uppfylla ditt heliga löfte! Här är en
  till roten förtorkad törnbuske: låt honom skjuta ett grönt skott!
  
  Och den bedjande gamle juden kastade sig med ansiktet mot marken, såsom
  väntade han ett svar från bergets innandöme. Då hörde han en röst bakom
  sig säga:
  
  -- Hvem är du, som går till rätta med din Gud och förelägger honom hans
  tid? Har då du hört hans röst, som säger till dig: stå upp, Samuel! Ännu
  är Mose förbannelse icke borttagen. Ännu är hedningarnes fullhet icke
  inkommen i Guds kyrka. Ännu hänger täckelset för dina ögon, så att du
  icke ser Getsemane vid dina fötter och förnimmer återljudet af ditt
  folks rop: hans blod komme öfver oss och våra barn! ... Gå, förblindade!
  Intet grönt skott spirar ännu ur ditt folks törnen. Budbärarnes fotsteg
  genljuda i berget. Si, Antikrist står för portarna och skall varda dig
  öfvermäktig, tilldess att hans tid är ute och allt varder underlagdt
  Herrens Krist.
  
  Ruben Zevi uppreste sig och såg vid sin sida eremiten från
  Josafatshålan. Ett obeskrifligt raseri grep den annars så försiktige, så
  beräknande gamle mannen. Nu, nu, i afgörandets, i segerns, i
  världsherraväldets stund vågade en af hans folks förtryckare slunga
  honom i ansiktet Moses' profetia och Nazarenerns död! Hans röst svek
  honom, hans knutna hand höjde sig för att slå olycksprofeten i ansiktet,
  då i detsamma tjenarne skyndade till och förkunnade ankomsten af ett
  ilbud från härens underbefälhafvare Assar Kaba.
  
  -- Rabbi -- sade budbäraren, ännu andlös efter en häftig ridt uppför
  berget -- Assar Kaba låter fråga dig hvilket svar han skall gifva
  Messias, som står utanför Damaskusporten och fordrar inträde.
  
  _Messias!_ Den gamle juden slog sig för pannan. Han hade bedt till
  Abrahams Gud om sitt folks upprättelse och glömt upprättaren, glömt den
  ende utkorade, som kunde utföra Herrens verk! _Därför_ sköt intet grönt
  skott ur det förtorkade törnet.
  
  Med en ynglings snabbhet satt han åter i sadeln, ridande utför berget
  och lämnande den förvånade eremiten utan svar. Men under ridten
  inställde sig dessa betänkligheter, som ett långt affärslif ständigt
  framkallat i detta förslagna hufvud. Hvem var denne Messias? Var han
  måhända ingen annan än Mordechai Zevis förryckte son?
  
  Ruben Zevi anlände till porten. Där stod Assar Kaba med femhundra
  krigare. En myckenhet folk trängde sig innanför och utanför muren. En
  beskickning väntade svar. Det var juden Nathan från Gaza, åtföljd af en
  beslöjad kvinna och två tjenare. Ruben Zevi förstod, att Mordechais son
  ville härin.
  
  -- I Jehovahs namn -- utropade sändebudet med hög röst -- fordrar jag
  inträde för hans utkorade Messias, som kommer till sin stad Jerusalem
  för att förlossa sitt folk.
  
  -- Hvilket bref och insegel har du på detta ditt budskap? frågade Ruben
  Zevi kallt.
  
  -- Han sade till mig: säg dem, att Herren har sändt dig, och om de
  vägra, skola portarna upplåtas af sig själfva, svarade sändebudet.
  
  -- Må han då gifva oss tecknet, återtog Ruben, pekande på den starkt
  tillbommade porten. -- Förnim, port, att jag vägrar honom inträde,
  såframt du icke upplåter dig af dig själf!
  
  Folkhopen steg häpen tillbaka och betraktade porten, i hvarje ögonblick
  väntande att se bommarna falla och reglarna upplåtas utan
  människohänder. Men porten förblef orörlig.
  
  -- Vän Nathan -- fortfor Ruben efter en stunds väntan -- du ser, att
  porten icke hörsammar din herres befallning. Gif mig ett annat tecken,
  om du vill blifva trodd på ditt budskap!
  
  -- Herren skall låta eld nedfalla från himmelen på dig och allt folk,
  som står emot den oemotståndlige, ropade nu Nathan, som törhända märkt,
  att ett åskväder närmade sig.
  
  Icke förr var det sagdt, innan en hvass blixt ljungade ut från åskmolnet
  och upplyste förfärade ansikten i den församlade folkhopen.
  
  Ruben Zevi stod hånande lugn.
  
  -- Är då Herrens arm förkortad -- utropade han -- att hans ljungeld icke
  drabbar sitt mål? Se, jag står oskadd och förklarar här i Guds och
  människors åsyn, att denne föregifne Messias är en bedragare och ej
  skall oskära Guds stad med sina lögnaktiga profetior.
  
  Han missräknade sig på sitt folk. Det var förberedt genom profetens
  rykte i alla munnar. Åskvädret fortfor att värfva åt denne nye
  anhängare. Ett obeskrifligt tumult uppstod.
  
  -- Han hädar Messias! Han uppreser sig mot Gud!
  
  Skarorna utanför och innanför murarna begynte storma porten för att slå
  den i stycken; hotande händer höjdes mot den otrogne gamle. Denne fann
  rådligt att skyndsamt tillkalla sin dotterson Benjamin med
  förstärkningar ifrån Jaffaporten.
  
  Midtunder förvirringen trängde sig den beslöjade kvinnan fram och sade
  till Ruben Zevi:
  
  -- Ett ord, rabbi!
  
  Där var en vinkel vid muren bakom eskorten; hon visades dit och fick
  några ögonblicks tid att tala.
  
  -- Rabbi -- sade hon med brådskande hast -- din sak är förlorad. Ditt
  herravälde är slut, dina hvita hår äro tillspillogifna. _Honom_ står
  ingen emot -- ingen annan än jag. Svär vid Jehovahs tron och din faders
  ben, att du ingår på mina villkor, och jag skall förgöra honom.
  
  -- Låt höra dina villkor! sade den gamle.
  
  -- Det, som härtills är skedt, skall vara såsom hade det aldrig skett.
  Jag fordrar glömska af allt som varit. Du skall upptaga mig som din
  dotter och skriftligt försäkra mig om arfvet af dina skatter. Dina
  dotterbarn skola bortsändas till Afrika eller Indien och nöja sig med
  ett måttligt underhåll. Jag skall styra i ditt hus och lyda endast dina
  befallningar. Svär mig detta, och Schabbathai Zevi, din broders son,
  skall hafva upphört att lefva, innan solen går ned. Du tror mig icke --
  tillade hon ifrigt, när den gamle teg. -- Fråga Nathan, och han skall
  intyga, att jag, Schabbathais fränka, tillreder hans dagliga dryck.
  
  -- Du är Thamar! sade Ruben Zevi med en röst, som öfvermåttet af hans
  känslor betagit all klang. -- Jag igenkänner dig på ditt klumpfinger och
  dina ord.
  
  -- Ja, jag är Thamar, din broders dotter, sade kvinnan, i det hon
  afslöjade dessa välbekanta, fordom sköna, nu längesedan af alla lidelser
  härjade drag, som läsaren engång mött under furstinnan Radzivils
  purpurröda barett.
  
  -- Du är Thamar, fortfor den gamle med samma underliga, skenbart iskalla
  stämma. -- Du är Thamar, som förrådt min dotter Ruth åt hennes bödel,
  som kastat henne att dö i en snödrifva, som velat förgifta min
  dotterdotter Hagar och lagt alla de snaror du förmått mot Ruths båda
  barn. Nu begär du, att jag skall förskjuta mina barnabarn och förskrifva
  åt dig mitt arf, för att du först skall förgifta min brorson och sedan
  mig.
  
  Kvinnan hajade till vid tonfallet i detta svar och såg sig om efter en
  utväg att undkomma. Men hon trängdes tätt mot muren af de beväpnade; ett
  rop skulle ej höras i det brusande larmet.
  
  -- Hvartill tjenar det att upprifva gamla sår? genmälde hon trotsigt.
  Ditt lif är nu icke värdt en handfull aska. Schabbathai skonar icke sin
  faders blod, och jag är kommen att rädda dig på de villkor jag sagt.
  Skynda dig! Hör du ej porten braka?
  
  Den starka porten sviktade på sina rostade gångjärn och skulle hafva
  fallit, om icke Assar Kaba, ännu blott med muskötkolfvarna, lyckats gång
  efter gång drifva hopen tillbaka. Då anlände Benjamin Zevi med en trupp
  ryttare och trängde allt undan, som stod i hans väg. Det forna
  krigarelynnet hade än en gång fått makt öfver räknekonsten hos denne
  trälbundne kompanjon på bankirens kontor. Den unge anföraren for mera
  hårdhändt fram, än sin underbefälhafvare. Han brukade ännu icke det
  dragna svärdet, men han red in i den larmande hopen, trampande under sin
  Jehus hofvar män, kvinnor och barn.
  
  -- Benjamin! hördes öfver larmet hans morfaders röst.
  
  Dottersonen banade sig med möda väg till det afskilda stället vid muren.
  
  -- Här är Thamar, som förrådde din moder. Jag skänker henne åt dig, min
  son; men fläcka icke din hand med en förräderskas blod!
  
  -- Nåd, nåd! utropade nu den brottsliga kvinnan, som förgäfves sökte med
  blodiga naglar klättra uppför den obevekliga stenmuren. -- Nåd,
  Benjamin! Jag är blod af ditt blod, jag skall anvisa dig fördolda
  skatter ...
  
  Hon hann icke säga mer. Ruths son -- Ruths, hvars hela korta lif varit
  oskyldig, förbarmande kärlek -- ihågkom med andra känslor sin moder och
  sin syster, som han svurit att hämna. Han mindes det vanvördiga sätt, på
  hvilket drottning Kristinas kammarherre Wrangel en dag behandlat
  furstinnan Radzivil, och sporrade sin häst baklänges mot den plats vid
  muren, där Thamar stod inklämd. Jehu var stor, tung och ursinnig af
  sporren. Han strök tillbaka mot muren med så förkrossande tyngd, att
  snart fanns under hans bakhofvar endast en oigenkännelig lämning af
  henne, hvars lif varit ett enda långt förräderi mot dem hon stått
  närmast.
  
  
  
  
                          24. Stjärnornas stund.
  
  
                                                 Han var åter sig själf.
  
  Folkhopen innanför muren var trängd tillbaka och allt motstånd
  skingradt, när en oväntad anblick plötsligt förändrade allt. Det under
  Nathan bebådat hade verkligen skett. Medan man ännu underhandlade vid
  Damaskusporten, hade den nye profeten funnit anhängare, som för honom
  öppnade den på västra sidan belägna och numera svagt bevakade
  Jaffaporten. Härifrån tågade han, omgifven af jublande skaror,
  obehindrad in i staden, väl icke på ett eldsprutande lejon, men med
  konungslig ståt. Han hade valt påskdagen för sitt intåg, och detta var
  mycket olikt ett annat tidigare intåg i Jerusalem på en arbetsåsninnas
  fåle.
  
  I kraftens och ungdomens hela fägring, tjugunio år gammal, prisad af
  många tusende som den skönaste bland människors barn, klädd, i den
  fornjudiska dräktens lifrock, underkläder, sandaler och mantel,
  glänsande af purpur och guldstickadt tyg, förenade Schabbathai Zevi, där
  han red på sin hvita häst, välsignande folket, allt som tjusar och
  bedårar en österländsk fantasi. I spetsen för tåget red en utropare, en
  liten, knappt tre fot hög dvärg i karmosinröd mantel, på en tam,
  dresserad giraff, hvars lilla högfärdiga hufvud på den långa halsen
  kråmade sig öfver husens tak. Närmast framför profeten gingo harpolekare
  och sångare, som uppstämde Hosianna och Davids kröningspsalm. Efter
  honom red hans lifvakt, sju gånger sju nazirer i hvita mantlar på svarta
  hästar. Dem följde till fots omkring ett hundra leviter i prästerlig
  skrud, efter dem korgossar med starkt doftande rökelsekar, efter dem
  åter beväpnade anhängare, beredde att sönderslita hvarje motståndare,
  och slutligen en ständigt växande, sjungande, skriande och dansande
  folkskara. De sjuke, de blinde, de lame trängde sig fram för att
  profetens skugga måtte falla på dem: spökbilden af de helbrägdagörelser,
  som för tusen och sex hundra år sedan skett i detta samma Jerusalem.
  
  Detta på samma gång festliga och krigiska tåg trängde sig in som en kil
  mellan fördelningarna af Benjamin Zevis vid murarna spridda krigsstyrka.
  Men ännu var ej allt förloradt, ännu stod kärnan af hären vid
  Damaskusporten; ett djärft anfall kunde spränga det konungsliga tåget i
  stycken.
  
  -- Icke nu, icke nu, förrän du tvått dig ren! bad den gamle morfadern.
  Du är bestänkt med en kvinnas blod, och så kan du icke draga till
  Herrens strid.
  
  -- Mig dödar ingen före stjärnornas stund! utropade Benjamin med den
  tillförsikt, som numera blifvit hans enda tro. Och han lät, i spetsen
  för rytteriet, blåsa till anfall, i mening att hugga in på festtåget och
  taga den falske Messias till fånga. Han var trotsig och glad, han var
  åter sig själf, han kastade penningemäklaren från sig som en usel
  narrkåpa och var åter hvad han alltid velat och bort vara, en krigare
  utan fruktan och tadel, Åke Totts ridsven, ryttaren, hvilken satt som en
  mur, fastvuxen i sadeln.
  
  Den oerfarne, han hade ingen aning om de andliga hvirfvelstormarnas
  makt. Hans folk följde honom tvekande, men blott för att vid profetens
  åsyn kasta sig till marken och nedlägga vapnen. Hot och böner, löften om
  byte, allt var förgäfves. Knappt trettio eller fyrtio af huset Zevis
  liftjenare lydde ännu order, slutande sig kring den trogne Assar Kaba.
  För Benjamin återstod intet annat val, än att söka på omvägar uppnå det
  befästade Haram och innesluta sig där, i hopp att kunna draga till sig
  någon del af den öfriga, i staden kringspridda hären.
  
  Men just till denna för judarne heligaste punkt i den heliga staden och
  till den där belägna anseddaste synagogan riktade äfven profeten sitt
  tåg. De båda skarorna anlände samtidigt och inträngde genom olika
  portar, ty Haram hade ej mindre än elfva sådana. Här flöt det första
  blodet. Benjamin kastade sig in i synagogan och försvarade med sin
  lytta, högra hand hvarje fotsbredd af dess murade stengolf. Nu var han
  åter sig själf, nu kände han sig åter fri, som en kungsörn, undkommen ur
  en järngallrad bur. Han var åter Slanges frimodige lärjunge, åter
  Torstensons okuflige lille sergeant, hans enda öga glänste af bragdlust,
  hans arm utdelade glada hågkomster från ärorika slagfält. Han var åter
  den tappraste bland de tappre, och han kände det, han stred som man
  strider för ära och seger, när man vet, att man icke kan falla ...
  
  Men Thamar hade haft rätt, profeten var oemotståndlig. Själf deltog
  denne icke i striden; han gaf ett tecken med handen, och allt föll för
  nazirernes krokiga yataganer. Slanges lärjunge såg sina siste trogne
  stupa; en jättelik syrier kastade sig öfver Assar Kaba och genomborrade
  honom med yataganen. Ännu var Benjamin Zevi osårad; han försmådde allt
  skydd; honom kunde ju ingen döda. Han trängde undan tjugu fiender och
  klöf med ett enda hugg syrierns hufvud. Men nu var stjärnornas stund
  kommen. Den minste bland hela den fanatiska hop, som följde profeten,
  den lille, oansenlige dvärgen, spenslig och svag som ett barn, krökte
  sig under Benjamin Zevis upphöjda arm och genomborrade hans hjärta med
  en dolkstöt. Han vacklade, han föll ... gossen från Kaskas, från Lavila,
  från Neunburg, från Leipzig, från Stockholms slott, från Jankowitz ...
  han trampades ned ... intet förvissnadt löf om hösten låg så förtrampadt
  som han. Han föll utan ett ljud, utan en suck. Om han kunnat behålla en
  enda klar tanke, hade det varit förvåningen öfver att _kunna_ falla. Så
  långt och icke vidare; banan var utmätt. Den stund skall komma, när alla
  stjärnor falla, och denna stund hade kommit för det första af nattens
  barn.
  
  Profetens seger var snart fullständig. De af Benjamin Zevis folk, som
  icke underkastat sig eller stupat, flydde åt alla håll, bebådande
  profetens upphöjelse och det osmaniska väldets fall.
  
  Samma dag mot aftonen fördes till profeten en fången gubbe, misshandlad
  af pöbeln, blodig, halft vanmäktig, med rifna kläder och det hvita håret
  bärande spår af gatornas smuts. Det var den nyss allrådande Ruben Zevi.
  Profeten kände icke eller låtsade icke känna sin farbroder. Han frågade
  med en konungslig domares köld, om fången ville dö som förtappad eller
  bekänna Messias och lefva.
  
  Ruben Zevi behöfde en stund att återhämta sig. Hans blickar hvilade
  forskande på den sköne unge mannen i purpurmanteln vid synagogans
  altare, som nu var en tron, och han upprepade Johannes Döparens budskap:
  
  -- Är du den som komma skall, eller skole vi förbida en annan?
  
  -- Jag är den jag är, svarade profeten med de mystiska ord, som sägas
  innefatta det högsta väsendets namn.
  
  -- Schabbathai Zevi, Mordechais son -- återtog den gamle -- jag frågar
  dig icke _hvem_ du är, ty du är kött af mitt kött och blod af mitt blod.
  Jag frågar dig _hvad_ du är och om du är den som komma skall.
  
  Profeten var aldrig svarslös. Öfver hans läppar flödade lärda bevis ur
  Moseböckerna, profeterna, Talmud, Midraschim, Masora och andra vishetens
  skattkamrar.
  
  -- Välan, är du Messias, så gif mig ett tecken! Säg mig hvad jag bad i
  dag på morgonen vid Absalons graf!
  
  -- Du bad om min ankomst, förrän du kände mig, var det snabba svaret.
  
  -- Är du en profet och vet icke, att just det som jag glömde och för
  hvilket Herren förnekade mig sitt tecken på den förtorkade törnbusken,
  var, att jag glömde bedja honom om Messias' ankomst! En lögnare är du,
  Mordechais son! Släkte efter släkte har ditt folk i årtusenden bidat
  befriarens ankomst; i alla eländen har han varit dess hopp, och under
  väntan på honom ha vi utgjutit Nazarenerns oskyldiga blod. Jag dåre har
  velat gå Guds rådslut i förväg och upprätta Israels folk utan Messias.
  Si, jag ödmjukar mig, jag bekänner min dårskap; men du förhäfver dig.
  Hvar är din smörjelse? Hvar äro dina tecken? Du, som upphäfver dig till
  konungarnes konung, vet du icke, att först skall Elias uppstå och bereda
  väg för Herrens utkorade? Hvar är Elias? Du går din väg, Jehovah går
  sin. Mordechais son, du skall sluta som en affälling, du skall varda en
  bespottelse för gojim och ett sjufaldt elände för Isr...
  
  Innan den gamle hann uttala ordet, hade nazirerne gripit honom bakifrån
  och lagt en kafle i hans mun. I den nyss renade synagogan fick intet
  blod utgjutas mer. Ruben Zevi fördes till den plats invid östra muren,
  som bär namnet Abrahams offer. I dess närhet är i muren infogad en
  afbruten pelare, om hvilken legenden berättar, att mellan denna pelare
  och Oljoberget skall på yttersta dagen spännas en fin tråd, vid hvars
  ena ände vaktar Jesus, vid den andra Muhamed. Öfver denna tråd föra
  änglarne människornas själar; de goda komma öfver, de onda nedstörta i
  afgrunden. Det var här Ruben Zevi blef störtad från muren ned i Hinnoms
  dal. Han hade förnekat Messias, han aktades icke värdig en judes död och
  nedstörtades vid den yttersta dagens tråd mellan Jesus och Muhamed.
  
  
  
  
                       25. Sultanens hat-i-sherif.
  
  
                            Allt Hagars fäste vacklade under hennes fot.
  
  Den nye profetens lysande triumf blef af kort varaktighet. Det osmaniska
  väldet omgaf honom som ett haf, dess böljor häfde sig och spolade bort
  hans korta storhet. Paschan i Beirut nalkades med trupper, förjagade
  profeten, återställde ordningen i den heliga staden och hälsades af dess
  nyss så fanatiska befolkning som en befriare. Så litet hade den
  föregifne Messias förstått lägga band på sina anhängares roflystnad, att
  ingen trosbekännare mera var säker för lif eller egendom. Stadens
  historia är ock så rik på skiftande herravälden, att de misslyckade
  försöken till ett återupprättande af det judiska riket knappt i
  förbigående omtalas.[13]
  
  [Fotnot 13: Läsaren skall lätt kunna afskala berättelsens broderi på
  historiens nakna verklighet, om han därtill har lust. Schabbathai Zevis
  historiska personlighet är själf en roman. Hela hans lif var ett
  omskifte af blind folkdyrkan, dittills ohörda triumfer, därefter
  nederlag, flykt, bannlysning och slutligen klenmodigt affall. Bragt i
  trångmål, sade han sig vilja förena alla trosbekännelser. Men när sultan
  Muhamed IV sade till honom: »Välan, jag skall afskjuta mot dig tre
  förgiftade pilar!», föll profeten till föga, antog turbanen och blef
  muhamedan. Som sådan sades han hafva omvändt trehundra judar till islam.
  Dyningarna efter hans fall förspordes länge och vida omkring. Många
  trodde ännu, att profeten blifvit upptagen till himmelen och att en ond
  ande antagit hans gestalt.]
  
  Emellertid hade dessa upprorsförsök öfverallt väckt turkarnes misstro
  och förbittring mot judarne. Svallvågen nådde ändtligen Konstantinopel.
  Ruben Zevis fredliga eröfring förväxlades med hans namnfrändes och
  brorsons öppna uppresning mot islam. Var det sant, att man sålt en af
  rikets provinser? Hvem var anstiftaren? Divanens stormän rådplägade;
  spåren ledde till storvesiren Kuprili. Dennes hufvud stod på spel; för
  honom återstod intet annat val, än att förråda Hagar Sultan. Hon var
  Ruben Zevis dotterdotter och medbrottsling; hon skulle blifva
  försoningsoffret.
  
  Men Hagar Sultan var icke lätt att störta. Förutom sultanen själf och
  hans moder Tarchan, hade hon på sin sida janitscharernes mäktiga stöd.
  Skulle hon störtas och dödas, som hennes företrädarinna Kösem, genom ett
  uppror af spahis och ulemas, eller borde man hellre krydda hennes sorbet
  med en passande tillsats? Man tvistade härom för slutna dörrar. Råttorna
  voro många, men katten för stark. Mot janitscharernes vilja var ingen
  palatsrevolution tänkbar. Reis effendi Schamisade, Kuprilis och Hagars
  hemlige fiende, föreslog enda utvägen. Man skulle tillställa ett upplopp
  i Stambul och framtvinga en tronförändring. Skänkerna vid en ny sultans
  uppstigande på tronen voro för janitscharerne oemotståndliga.
  
  Sedan femtio år hade våldsamma regentombyten blifvit en vana. Vid sultan
  Ibrahims död ville Kösems parti störta den då sjuårige Muhamed och
  uppsätta på tronen hans broder Sulejman. Hvarför ej återkomma till denna
  plan och låta sultan Muhamed försvinna? Hade icke redan en dervisch
  förutsagt hans fall? Moslims skulle jubla, ty detta hade skett för att
  deras padischa vågat sälja det heliga landet åt judarne.
  
  Så hemligt allt detta förbereddes, nådde likväl ett rykte därom den
  alltid vaksamma Hagar Sultan. Hon visste ännu ej allt, hon visste blott,
  att hon skulle blifva offret för släkten Zevis attentater mot rikets
  integritet. Det var icke första gången hennes lif och makt stodo på
  spel. Men det var första gången dessa ränker hotade henne under trycket
  af en bäfvan, som hon, den oförfärade, aldrig förut erfarit.
  
  Budskapet om hennes morfaders och än mer hennes broders död i Jerusalem
  hade slagit Hagar med skräck. Benjamin var fallen, han, som ingen kunde
  döda före stjärnornas stund! Denna stund var då kommen för en af de tre.
  Men var stunden kommen för en, var den kommen för alla. Allt Hagars
  fäste vacklade under hennes fot. Hon, den obetvingliga, hon, den
  utkorade, som med stjärnornas makt skulle stiga från intet till allt,
  hon var nu prisgifven, som hvarje annan dödlig, åt slumpens nycker, åt
  fienders försåt, åt hela vanmakten af ett bräckligt människolif.
  Skyddslös, rotlös, dref hon ännu engång som en irrande spån på det
  omätliga världshafvet, och denna gång vanmäktigare än någonsin, sedan
  hon förlorat sig själf genom upptäckten att hon gifvit sig helt åt en
  annan.
  
  Faran återgaf henne mod och besinning. All hennes stolta kraft uppreste
  sig mot denna förnedring. Nej, hon ville ej vika, hon ville trotsa sitt
  öde; med eller utan stjärnor ville hon strida, och skulle hon falla,
  ville hon falla obruten, trogen sig själf, trogen sin kärlek. Ja, hon
  älskade detta barn på tronen. Han behöfde henne. Hvad blefve han utan
  henne? En vällusting eller en blodig tyrann, som alla hans företrädare.
  Hon allena kunde af honom göra en vis och en hjälte: _därför_ måste hon
  stanna; _därför_ stred hon för honom, när hon stred för sig själf.
  
  Hon var klok, modig och stark. Förr skulle tusen hufvuden falla, än hon
  ville vika. Hon förtrodde sig åt ingen, utvalde sina trognaste,
  fördubblade nattvakterna och lät kasta Schamisade i fängelse, i hopp att
  därmed afbryta sammansvärjningens spets. Därefter lät hon tillkalla
  Kuprili. Hon fruktade honom icke mer; deras roller hade ombytts; det var
  nu hon, hvilken behandlade honom som en slaf.
  
  -- Den dag man anfaller mig -- sade hon till storvesiren -- skall vara
  din sista. Huru många hufvuden gifver du mig för att rädda ditt eget?
  Jag vill veta detta; jag har lärt mig er sed.
  
  Äfven Kuprili kände ej för första gången sin tillvaro hänga på en fin
  tråd. Han slingrade sig som en orm, men han hade funnit en ormtjuserska.
  
  -- Se där! fortfor Hagar, öppnande dörren och pekande på
  janitschar-agan, som i korridoren afbidade hennes order. -- Du känner
  Mustafa. Din skugga faller icke på stenarna vid Lycksalighetsporten,
  förrän du yppat allt.
  
  Kuprili kände Mustafa och fann rådligt att vara uppriktig. Men han hade
  ej varit grånad i statskonst, om han ej funnit en utväg. Han tillstod,
  under tårar af den lojalaste afsky, att sammansvärjningen gällde
  ingenting mindre än padischans krona och lif. Hagar studsade. Därpå hade
  hon icke tänkt.
  
  -- De uslingarne! utropade hon. Frukta de icke Gud och profeten, skola
  de frukta mig. Jag vill hitkalla mufti.
  
  Kuprili höjde på axlarna.
  
  -- Mufti Ebu Said har läst i koranen, att en kalif, som sluter förbund
  med de otrogne, icke mer kan vara de trognes beherskare.
  
  Detta var allvarsamt. En sultan kunde möjligen trotsa janitscharerne,
  men icke mufti, hvilken med sin legion af imamer och ulemas gällde för
  alla rättrogne muselmän som profetens uttolkare. Det var mufti
  Abdurrahman, som år 1648 genom en _fetwa_ förklarat sultan Ibrahim
  oduglig att regera.
  
  -- Och hvem -- fortfor Hagar -- vågar beskylla vår rättmätige herre för
  att sluta förbund med de otrogne?
  
  -- Visaste bland dödliga -- genmälde Kuprili under en djup bugning med
  korslagda armar -- du vet, att tilldragelserna i Jerusalem ...
  
  -- Jag vet.
  
  -- att tilldragelserna i Jerusalem gifvit upphof åt ett skändligt rykte.
  De illasinnade, hvilkas tungor profeten låte förtorka vid gommen,
  djärfvas utsprida, att vår helgade kalif blifvit af dig omvänd till Mose
  lag och har i sinnet att öfverlåta regementet åt Abrahams säd såväl här
  som i det heliga landet.
  
  -- Och en så enfaldig saga tros?
  
  -- Tillåt din tjenare erinra, att mången kalif har blifvit störtad för
  mindre.
  
  Hagar Sultan teg och teg länge. Ingen, icke ens den sluge
  österlänningen, såg ett spår af den våldsamma strid ända till blods, som
  utkämpades inom detta slutna bröst. Kuprili hade rätt. Om hon ock
  lyckades dränka sammansvärjningen i strömmar af blod, förblefvo likväl
  Muhamed IV:s tron och lif ett byte för alla misstankar, ett rof för alla
  omstörtningar, så länge _hon_ stod kvar vid hans sida. Hennes makt var
  hans undergång.
  
  Den långa tystnaden afbröts af frågan när storvesiren trodde att
  sammansvärjningen var mogen att utbryta.
  
  -- Vi ha nu slutet af Ramadan, fastemånaden, var Kuprilis svar. Din
  tjenare vet ej förrädarnes planer; men hittills hafva alla stora
  omhvälfningar skett vid början af Bairamfesten, som infaller om tre
  dagar.
  
  -- Så snart? ... Säg mig, Kuprili, vill du tvinga mig att låta ditt och
  mångas hufvuden falla, ty var viss, att jag icke skonar! Eller vill du
  hellre stå mig bi att rädda din herre och rädda dig själf?
  
  -- Allah förläne dig ett långt lif och en lyckosam regering! Befall, och
  jag lyder!
  
  -- Hvilket är det mest snabbseglande och bäst bevärade skepp i den
  turkiska flottan?
  
  -- Kapudan pascha föredrager framför alla andra galeren Monastir, med
  hvilken han tre gånger besegrat venetianerne. Monastir ligger för ankar
  vid Gyllene hornet.
  
  -- Godt. Sätt dig ned och skrif genast en order till Murad Kapudan
  pascha att utrusta Monastir segelklar till i morgon afton före
  midnatten. Jag vill själf utse dess chef.
  
  Kuprili skref ordern.
  
  -- Skrif vidare en order till den nye paschan i Jerusalem att
  ofördröjligen låta uppsöka Ruben Zevis och hans dottersons kvarlefvor
  samt med all heder begrafva dem i judiska kyrkogården.
  
  Äfven denna order uppsattes och expedierades.
  
  -- Kuprili -- fortfor Hagar Sultan -- du stannar under bevakning i
  sultanens palats till i morgon afton. Jag behöfver din underskrift för
  några regeringshandlingar.
  
  Det låg ett så fast, så hotande allvar i den mäktiga sultaninnans
  befallningar, att storvesiren icke vågade göra en invändning. Hvad var
  hennes afsikt?
  
  De två dagarna tillbragtes under tysta förberedelser. Ingen fick okallad
  inträda och ingen utan tillstånd lämna seraljen. Man anmärkte, att
  janitscharerne utbekommo hela sin innestående sold och därutöfver tre
  månaders förskott.
  
  Sista aftonen tillbragte Hagar Sultan hos sin herre och gemål. Ingenting
  var förändradt i den unge sultanens dagliga lif. Skönskrifningen,
  ridlektionerna, sabelfäktningen, undervisningen i koranen, allt var som
  förr. Han var nu tolf år, tidigt utvecklad, läraktig, med snabb fattning
  och godt hufvud. Lynnet hade blifvit ojämnt, som ofta vid denna ålder:
  än häftigt och otåligt, än vekt och mildt. Hvad kunde icke göras af
  detta barn! Och dock visade sig redan de ärfda anlagen till en despot,
  sådan hela omgifningen uppfostrar tronarfvingen i ett österländskt hof.
  Han var egenmäktig, stolt och mån om sin värdighet, hänsynslös, när han
  brusade upp. Fädernes grymhet låg ej i detta veka barnahjärta, men väl
  mycken själfviskhet, mycket förakt för de slafvar, som kröpo för honom
  på golfmattorna. Huru väl behöfde han icke en fast och lugn ledande
  hand, en uppfostrarinna, som han var tvungen att högakta och som skulle
  lära honom att respektera människovärde! Hvem skulle ersätta denna hand,
  om den fråntoges honom? Hagars hjärta ville brista, när hon tänkte
  därpå.
  
  Hennes ögon voro denna kväll beständigt uppfyllda af sönderpressade
  tårar. Dem såg ingen, de torkade okända bort i sin gömda källa. Hon hade
  låtit sin herre underskrifva ett papper, hvars innehåll var honom
  obekant. Detta hade ej skett förut; hon hade alltid sagt honom, att hans
  namnteckning, _tugra_, var helig och att han aldrig borde blindt
  underskrifva andras ord. Nu hade han frågat henne om papperets innehåll,
  och hon hade svarat: en tjenarinnas afsked. Han frågade icke mer, han
  skref under.
  
  Hon satt på en pall vid hans fötter, där han hvilade tyst på divanen.
  Hon lutade sitt hufvud mot hans knän, medan han lekte med hennes långa
  svarta hår, lindade det kring sitt finger och kysste henne, gång efter
  gång, på kinden. Så brukade han icke förr, när han lekte med dessa
  lockar i barnsligt okynne. Han betraktade henne så tankfullt, att hon
  slutligen frågade:
  
  -- Hvarför ser min själs hjärta på mig?
  
  -- Jag tänker på min farmoder Kösem. De säga, att hon var vacker som du
  och hade ett lika långt svart hår. De grepo henne i håret, hon bet dem i
  handen, och de strypte henne i ett gardinsnöre.
  
  -- Den olyckliga! Hon älskade så högt sin gemål och sin son.
  
  -- Men de säga, att hon ville styra riket. En kvinna skall aldrig styra.
  
  -- Men om hon styr väl?
  
  -- Nej, hon skall aldrig styra. Säg mig, är du född fri?
  
  -- I det land, där jag födts, födas alla fria.
  
  -- Men profeten förbjuder en kalif att taga en friboren gemål. Är du
  född judinna?
  
  -- Min moder var född judinna, min fader var kristen.
  
  -- Vet du hvad de berätta? De säga, att en judinna har tillställt alla
  de senaste oredorna i Syrien.
  
  Hagar förstod, att man förberedt den unge sultanen på hennes fall, utan
  att våga nämna henne. Hon beslöt gå sina fiender i förväg.
  
  -- Vet du också, inföll hon, att de, som säga detta, vilja störta dig
  från tronen?
  
  Gossen rodnade upp till örsnibbarna.
  
  -- Hvem? frågade han.
  
  -- De, som dagligen ljuga för dig. Min herre och min kalif, du skall
  segra öfver alla dina fiender, men ingen seger vinnes utan ett offer.
  Säg mig någon, som du har mycket kär!
  
  -- Dig, svarade gossen utan betänkande.
  
  -- Så måste du vara beredd att uppoffra mig. Om jag skulle tagas ifrån
  dig, så minns, att jag alltid sagt till dig: kalif Muhamed, blif stor,
  blif ädel, blif vis, blif mild! Blif större än dina ärorikaste
  företrädare! Blif icke allenast lika tapper och mäktig som de; regera
  så, att de som förbannat dem må välsigna dig!
  
  -- Hvem vill taga dig från mig? Säg mig en! Jag har huggit hufvudet af
  en hyena, utropade gossen med en blixt af sin stamfader Osmans eld i de
  mörka ögonen.
  
  -- Jag vet icke. Kanske sorgen, kanske döden. Dem kan min kalif icke
  halshugga. Men om så sker, lofvar min herre och gemål, att jag får
  blifva hans trognaste houri i paradiset?
  
  Gossen kysste henne så som han aldrig kysst henne förr. Ännu var det ett
  barns kyss, men en makas lycksalighet och en moders förtviflan
  genomilade Hagar Sultans ådror som floder af eld. I detta ögonblick hade
  hon velat dö.
  
  -- Elaka häxa, bannade gossen, hvarför låter du mig icke hugga hufvudet
  af dem som vilja taga dig från mig?
  
  -- Därför att jag är lycklig ... därför att jag älskar dig ... därför
  att du har mig kär ... därför att kärleken är den största, den starkaste
  makt i himmelen och på jorden. _Nu_ vet jag det ... Godnatt!
  
  -- Vill du icke tillreda min kudde och läsa min _ezan_? frågade gossen.
  
  Det var trotjenarinnan Sindar, som vanligen hedrades med detta
  förtroende. Nu, den sista kvällen, öfvertog Hagar hennes befattning och
  ledsagade sin gemål till hvilan. Han somnade trött i hennes armar, den
  lätta, lyckliga, aldrig svikande sömnen vid tolf år.
  
  När han somnat, tryckte Hagar den sista brännande kyssen på hans panna
  och sade till negrinnan:
  
  -- Sindar, vi mötas engång i Guds paradis. Då skall jag fråga dig huru
  du vårdat min själs hjärta.
  
  -- Mitt lif för hans! svarade negrinnan gråtande, kastade sig till
  hennes fötter och kysste fållen af sin herskarinnas gröna sidentunique.
  
  Hagar gick med en känsla som hade hon lämnat kvar det bästa af sig
  själf. Sultan Muhamed hade två vise lärare, Schami Hussein och Chodscha
  Rihan. Storvesiren Kuprili skulle behållas vid statsrodret; men hvar
  finna den, som efter Hagar skulle förvandla en född despot till en
  välsignelse för sitt folk? En sådan fanns icke i osmanernes rike.
  
  Allt var förberedt. En timme efter afskedet lämnade Hagar Sultan,
  åtföljd af Sabina och sin lifvakt, obemärkt seraljen och red i nattens
  mörker till den väntande galeren Monastir, som rodde samma natt ut på
  Bosporen och tillsatte alla segel vid morgongryningen.
  
  Samma morgon öfverraskades det vaknande Stambul och icke minst sultanen
  själf af en med hans egen hand undertecknad _hat-i-sherif_ eller
  kungörelse till folket, hvari padischa, under betygande af sitt höga
  missnöje öfver oordningarna i Syrien, tillkännagaf, att han förskjutit
  sin gemål Hagar Sultan och tillåtit henne att välja en bostad utom hans
  rike.
  
  Ett hjärta var krossadt, men en tron räddad. Ädelsinnad, men svag, blef
  Muhamed IV icke den starke och vise herskare, hvartill hans första gemål
  velat uppfostra honom. Under hans kraftfulle storvesirer Kuprili och
  Achmed reste sig än en gång osmanernes välde segrande mot Europa, tog
  Kandia och belägrade Wien, men led där ett nederlag, efter hvilket det
  sedan sönderfallit, stycke efter stycke, i två århundraden. Muhamed IV:s
  trettionioåriga regering blef dess vändpunkt. Han störtades från tronen
  1687 och efterträddes af sin broder Sulejman, hvilken fyrtio år suttit
  instängd i Stambuls seralj.
  
  
  
  
                               26. Makalös.
  
  
                                         Mais que la gloire immortalise.
  
  Drottning Kristina var borta. Hvar? Ingen visste det. Man sade, att
  hennes resa liknat en flykt, att hon med ett glädjerop sprungit öfver
  gränsebäcken till danskt område. Hvarför? Var Sverige för henne den
  snäfva klädning, som en ungmö gärna uppknäpper i ryggen för att få andas
  fritt? Men detta var icke möjligt. Hon skulle ju komma tillbaka, hon
  hade hyrt ett hus i Stockholm.
  
  Hela riket undrade. Man skulle ha undrat mer, om ej alla blickar varit
  riktade på den nye konungen. Och alla ögon voro i Kristinas tid vakna.
  Så många faror, segrar, triumfer uppskaka ett folk. Man stod ännu
  gentemot Europa; man hade ej fått tid att inmyra sig i egna småting.
  Stormaktstanken var invuxen i hvarje svensk, och finnarne följde
  långsamt efter. Hvar man betydde något i världen, hvar kvinna tillhörde
  en drottnings kön. Så hög, så glänsande hade en kvinna suttit på
  Sveriges tron, att man ogärna ville räkna hennes knappnålar. En sådan
  drottning måste man förlåta mycket för hennes storhets skull. Kanske var
  det lyckligt för riket, att hon steg ned från sin höjd, men hvarför
  nedsteg hon? Hvad ville hon? Hvad sökte hon? Hvad företog hon sig nu i
  främmande land? Några sade, att påfven spökat redan i Stockholms slott,
  och nu skulle han taga henne med kropp och själ. Gustaf Adolfs dotter?
  Omöjligt! Hon skulle återvända, förmäla sig med kung Carl och blifva
  hans drottning. Detta var öfverenskommet; hela afsägelsen var ett sätt
  att göra honom till konung. Hon kunde ju ej förmäla sig under sin rang.
  
  Så vände sig beständigt alla blickar och tankar från drottningen till
  konungen och från honom åter tillbaka till drottningen. Aldrig har
  Sveriges rike varit så monarkiskt, som när allt tycktes hänga på en
  kvinnas nyck. Man trodde ej sina ögon, när man såg en stor, bred strimma
  af ljus så plötsligt, så oförklarligt slockna i mörker.
  
  Drottning Kristina flydde med sådan hast, som hade hon velat undkomma
  sig själf. Fruktade hon, att man ville lägga hinder i vägen för
  bortresan? Möjligt. Rådet ansåg ju, att hon hellre borde förslösa sitt
  underhåll hemma än borta. Sannolikare är, att hon fruktade eget
  vankelmod. Hon hade låtit öfvertala sig engång förut, och mot
  afsägelsen, mot bortresan, mot trosförändringen talade inom henne svurna
  pligter.
  
  Det beställsamma ryktet! Man sade, att hon rest i karlkläder inkognito
  genom Danmark. Man tillade, att konung Fredrik III förgäfves ridit ut
  för att se henne, att drottning Sofia Amalia, än nyfiknare, förklädt sig
  till värdshuspiga och uppassat Kristina vid en måltid. Man berättade,
  att den höga flyktingen låtit afklippa sitt långa hår för att bättre
  dölja återstoden under en karlperuk och att hon sagt till den tvekande
  kammartjenaren: »Klipp, Johan, klipp! Skulle jag skona mitt hår, när jag
  bortskänkt en krona?»
  
  Hennes första rast var i Hamburg, Juli 1654, hos bankiren Antonio
  Texeira, den rikaste jude i världen näst Ruben Zevi. Där återtog hon med
  kvinnodräkten äfven rang och namn. Småningom samlades kring henne ett
  nytt hof, där Tysklands många småfurstar kommo att uppvakta henne. Och
  åter, men nu på främmande mark, begynte en lång rad af ärebetygelser och
  lustbarheter. Kristina var åter en drottning, men nu mera fri. Friheten
  var hennes personliga vinst; alla öfriga skulle, bundna i sträng
  hofetikett, erkänna henne såsom allenastyrande.
  
  Huru de bugade djupt för denna rang utan makt! Ännu märktes ingen
  förändring. Europas lärde, som hittills prisat dygderna på tronen,
  prisade nu tronafsägelsen som en hjältebragd utan like. Det var så
  Kristina ville uppfattas. Men snillets drottning fordrade ännu sin
  tribut som regerande drottning.
  
  Den rike hamburgaren hade mottagit henne kungligt, och hon ville visa
  honom sin erkänsla.
  
  -- Texeira -- sade hon till honom -- lyckan har begåfvat eder med alla
  förmåner som de dödlige eftersträfva. Jag är för fattig att lägga något
  därtill; men om ni ännu har en önskan ouppfylld, så säg mig den, och
  allt som står i min makt skall göras för att gå denna önskan till möte.
  
  -- Jag hade en önskan -- svarade juden i hofstil -- men denna är redan
  uppfylld öfver all min förväntan och värdighet. Jag önskade att engång
  få vid eders majestäts fötter betyga den största drottning min vördnad,
  och mig har vederfarits den oförlikneliga äran att få mottaga henne i
  mitt ringa hus.
  
  -- Det fägnar mig, återtog drottningen, om ni betraktar mitt besök som
  ett aktningsbevis mot eder och edra trosförvanter. Ni känner min
  fördomsfrihet. Judarne äro världens äldsta adel; hvar och en af eder är
  af furstlig börd; ni framför andra. Hvad kan jag göra för eder? Vore ni
  kristen, funnes väl utväg. Men hvad säger ni, om jag skulle hos konungen
  af Spanien utverka åt eder en ny titel? -- Och hon slog småleende juden
  lätt på axeln med solfjädern. -- Protektor öfver Jerusalem?
  
  Texeira teg ett ögonblick, förlägen och öfverraskad.
  
  -- Ursäkta, eders majestät; denna titel är icke alldeles ny. Kejsaren
  har för tjugu år sedan erbjudit samma värdighet åt Ruben Zevi i
  Regensburg, och han har afslagit den.
  
  -- Hvad? Ruben Zevi? Men detta hindrar ju inte mig att bereda samma
  utmärkelse åt en värdigare.
  
  -- Värdigas än en gång förlåta eders majestäts ringaste tjenare! Ingen
  har kunnat vara värdigare en sådan ära, än Ruben Zevi, som gifvit sitt
  lif och hela sin oerhörda förmögenhet för att återvinna Jerusalem. Det
  var ett dåraktigt företag; jag förutsåg dess utgång och afrådde min vän
  Zevi. Men eders majestäts vishet inser, att jag efter sådana
  tilldragelser, som uppskakat hela vår stam, icke kan mottaga titeln af
  protektor öfver Jerusalem.
  
  Kristina hade upplefvat för mycket under dessa månader för att hinna
  egna någon uppmärksamhet åt så aflägsna händelser. Nu erfor hon genom
  Texeira den nye Messias' uppträdande och hans farbroders fall. Hela det
  konstiga system af världsherravälde, som Ruben Zevi uppbyggt på guldets
  allmakt, hade brustit med honom i spillror. Hans omätliga rikedomar hade
  inom mindre än ett år runnit bort som en uttappad sjö i gapet af denna
  allt uppslukande orientaliska kris, och judar och kristne hade som gamar
  slagit ned på återstoden af bytet. Texeira förteg, att han själf just nu
  var i rastlös verksamhet natt och dag för att ärfva sin vän Zevi i två
  eller tre världsdelar.
  
  -- Nej -- anmärkte Kristina tankfull -- vi skola inte mera tänka på en
  protektor. Europa har tills vidare nog af en sådan i England. Skada på
  Ruben Zevi. Det var dock en stor tanke att vilja återupprätta sitt folk
  i dess stad Jerusalem. Jag hade velat låna honom min krigshär; det hade
  varit något för Wittenberg eller för Königsmark. Och jag skulle ha gjort
  Emporagrius till påfve där för att bli honom kvitt ... Jag vill minnas,
  att Zevi hade en dotterdotter, som blef odalisk hos sultanen.
  
  -- Hon blef hans första gemål. Mina trosförvanter prisa henne som en
  kraftfull och vis regentinna. Hon styrde Turkiet enväldigt i sex år, men
  lärer nu blifvit störtad.
  
  -- Och förmodligen strypt?
  
  -- Sannolikt. Hennes öde är obekant.
  
  -- Det var lätt att förutse. Men min bäste Texeira, hvad kan jag göra
  för en man, som nu blifvit den förste i Israel? Medborgarerätt i det
  fläskätande och öldrickande Sverige kan jag inte förskaffa eder. Det
  rinner mig något i hågen. Ni blir kristen, min vän; tro som tro, kappa
  som kappa, katolik till exempel; det är den bekvämaste utvägen att få
  sina synder förlåtna. Lyd ett godt råd! Jag smickrar mig att stå väl hos
  hans allrakristligaste majestät konungen af Spanien och är nästan
  förvissad om att kunna göra eder till guvernör öfver Peru.
  
  -- Jag tackar eders majestät underdånigst. För närvarande är den största
  nåd, som kan vederfaras Hamburg och mig, att eders majestät täckes med
  sin höga närvaro hedra stadens ringa afskedsfest i morgon vid Wandsbeck
  med anledning af eders majestäts afresa.
  
  Kristina skrattade.
  
  -- Tillstå, min käre bankir, att ni är lika hjälplöst förlorad, som ni
  är omättlig. Inte ens Perus grufvor kunna rädda er själ. Godt. Jag skall
  komma till festen. Och vill ni fortfarande vara min hofbankir, så
  uppodla eder talang att amusera det snåla rådet i Stockholm med mina
  underhållspenningar. Jag försäkrar er, att ni där skall finna värdige
  trosförvanter.
  
  Afskedsfesten vid Wandsbeck utanför Hamburg den 16 Juli 1654 var den
  mest lysande, som den gamla hansestaden firat i mannaminne, och den
  första försmak drottning Kristina fick af europeisk herrlighet utom sitt
  snöland. Allt fursteligt, adligt, högborgerligt, lärdt, ansedt och
  lysande, som norra Tyskland då hade att framvisa, var där församladt
  till en praktfull bankett. Smickrande tal, symboler och äreportar
  omväxlade med dans, fyrverkeri och andra lustbarheter till klockan ett
  på natten. Drottningen var förtjusande, kvick, älskvärd, nedlåtande
  glad. Själfva majestätet syntes förgätet i denna talrika, festklädda
  människoskara, under dessa fria, lummiga löfgångar, i detta för ett
  nordiskt öga så ovana sommarmörker, som de brokiga lamporna ej lyckades
  fullt fördrifva från parkens skuggor. Men kungablicken fanns likväl
  alltid kvar i de stora, uttrycksfulla blå ögonen, alltid vaken, alltid
  sig själf midtunder läpparnas löjen och tungans skämt. Öfverallt hvar
  hon visade sig, gaf man henne vördnadsfullt plats. Nu tycktes hon icke
  göra anspråk därpå; hon hade föresatt sig att vinna sitt nya rike,
  världen, vid denna sin första debut på utländsk botten. Om henne fanns
  endast ett omdöme, och det sjöng hennes lof. Snillet kände man, det hade
  tillräckligt blifvit beprisadt förut; men personligheten var obekant
  intill nu för de flesta. Och om henne hade man sagt ... ja, hvad allt
  ondt och lastbart hade man ej ljugit om denna tjusande drottning, som
  tycktes i sin person förena de högsta kungliga dygder med den
  älskvärdaste borgerliga umgängeston! Kristina fann och förtjente månge
  beundrare i Wandsbeck. Vågade förtalet höja en hviskning, smög det
  förläget i skuggan och hukade sig ned bakom de täta löfven. Westfaliska
  fredens underhandlare voro tillstädes och prisade hennes fredskärlek;
  staden Bremen, hvilken hon nyss försvarat mot svenska rådet, tog sig
  talan å hela Tysklands vägnar och förklarade genom sina rådsherrar
  Kristina för den ädlaste telning af germanisk rot. Glömda voro krigets
  blod och utpressningar, alla halfläkta sår, all sköflad människolycka.
  _Hon_ var fredsstiftarinnan, som återgifvit hoppet åt dignande folk;
  _hon_ var tidehvarfvets fria tanke och lysande medelpunkt; _hon_ var den
  enda dödliga som nedstigit från en tron och dock förblef majestätet.
  Wandsbeck blef senare öfverglänst af större triumfer, men blef dock den
  första gästrollen och den första applåden under en lång kunglig
  förevisning på Europas skådebanor.
  
  Bland de inbjudne gästerne var landtgrefven Fredrik af Hessen-Eschwege
  med sin gemål Eleonora Katarina, drottning Kristinas kusin och jämnåriga
  fostersyster, pfalziska husets sorgebarn. Denna furstinnas första
  ungdoms felsteg var nu förgätet och öfverskyldt genom förbindelsen med
  en likaså ostadig furstlig gemål, men äktenskapet var långtifrån
  lyckligt. Kristina hade gjort allt för att utplåna sin kusins vanrykte
  och gjorde det äfven nu. Hon gick den förlägna furstinnan till möte, tog
  henne förtroligt under armen och ledsagade henne till en berså, nog
  öppen för att låta dem ses, men nog afstängd för att tillåta ett ostördt
  samtal.
  
  -- Min vackra Nore har blifvit en vingklippt dufva, sedan vi sprungo
  tillsammans i Stegeborgs backar, började drottningen, såsom när man vill
  uppresa en till hälften afbruten ros. -- Hvad säger din spegel? Tillåt
  honom ej inbilla dig, att du åldrats. Jag ber dig, haf inte för brådt;
  minns, att din ungdom äfven är min!
  
  Furstinnan teg med nedslagna ögon och återhållna tårar.
  
  -- Är du ej lycklig, Nore?
  
  Samma tystnad. Utom det fladdrande lynnet hos båda, voro dessa två
  hvarandra så olika, som det var möjligt för två fostersystrar.
  
  -- Är han dig otrogen, säg? Jag känner hustrur, som prisa sin man för
  att han inte slår dem.
  
  Eleonora Katarina kände behofvet att försvara sig själf genom att
  försvara sitt val.
  
  -- Min gemål är ridderlig, hviskade hon med ett försök att småle.
  
  Kristina undertryckte ett elakt skämt; hon ville ej såra, hon ville
  upprätta.
  
  -- Det gläder mig, fortfor hon. Man kan förlåta allt, utom låghet. Jag
  föredrager en lättsinnig ädling framför en dygdig skrymtare. Det är
  lyckligast att vara fri; men bär man en black om foten, skall man ställa
  så, att man har armarna fria. Minns du gamle Wolfenbüttel,
  stallmästaren, som lärde oss rida på Rönö, den tiden vi ännu buro pudrad
  hårpung, puffärmar och långa pärlband? ... »Styfva tyglar, lilla nåden,
  om han går durch; men klappa honom däremellan beskedligt på halsen!» ...
  Har du glömt ridkonsten, Nore?
  
  -- Jag har glömt allt, utom din godhet, Kristine. Det var en tid, när
  jag nästan tyckte mig vara din jämlike. Och nu har du icke din like i
  hela den vida världen! Du är mer än stor ... du är makalös ...
  
  -- Ja, utan gemål, utan min man Abraham, som Sara kallade herre! Däri är
  jag lyckligare än du. Men trösta dig, Nore; jag får ej, som du, en son
  eller dotter, hvilken engång skall blifva större än jag. Var nöjd med
  din lott att förädla ett litet tyskt furstehus med svenskt Vasablod. Det
  är bättre att lämna något stort efter sig, än att själf vara stor ...
  Makalös! Hvar fick du det ordet? Makalös i mitt jungfrustånd ... makalös
  i min frihet ... ja, hvarför icke makalös i hela världen? Det finns ju
  ej två skapade ting, som äro hvarandra fullkomligt lika. Min vackra ros
  med de slokande bladen, om det gör dig en förnöjelse, så minns, att du
  funnit mitt rätta ord! Det skall blifva mitt valspråk ... Makalös,
  _makelos_ ... man kan ju göra grekiska af'et. Jag skall låta prägla det
  på en medalj; det skall blifva min fenix ...
  
  Och hon tog vid bästa lynne sin fränkas arm för att återvända till
  festens vimmel. Furstinnan Eleonora Katarina kände sig på samma gång
  upprättad och nedslagen. Makalös? Ja, så deltagande och så öfverlägsen;
  så upprättande andra och dock -- själf så ensam allt!
  
  Följande morgon var Hamburg åter i rörelse för att säga sin höga gäst
  ett rätt praktfullt sista farväl. Men i Texeiras hus förnams endast
  rasslet af flitiga pennor, som vid alla kontorets pulpeter utfärdade
  order att inhösta millioner från Ruben Zevis ruiner. Drottningen hade
  försvunnit vid första daggryningen, själf i karldräkt och åtföljd endast
  af manlige ledsagare.
  
  Längre kunna vi icke följa denna lysande stjärna på hennes bågformiga
  fall -- icke till Brüssel, där hon inför pater Guèmes afsvor sina fäders
  tro -- icke till Innsbruck, där hon inför renegaten Lukas Holstenius
  offentligt besvor sin tro på skärselden, helgonen, påfvens
  ställföreträdande makt och den allena saliggörande katolska kyrkan,
  hvilken förklarat hennes fader för Antikrist -- icke till intåget i Rom,
  där hon blef Kristina Alexandra -- icke till intåget i Paris, där hon
  förvånade allt och själf förvånades öfver intet -- icke till hennes
  berömda vetenskapsakademi i Rom -- icke till hennes olyckliga besök som
  gengångerska i Sverige eller hennes åtrå till dess och Polens kronor --
  icke till hennes tvister med påfven, hennes svikna illusioner och
  ryktets trolöshet -- icke till den ensliga ålderdomen och bortvissnandet
  af all jordisk herrlighet -- icke ens till de sista årens uppriktiga
  själfbiografi, som hon tillegnade Gud, emedan på hela jorden ej fanns en
  dödlig, åt hvilken hon ville förtro sig helt eller som hon ansåg värdig
  att vara hennes jämlike, långt mindre hennes öfverman. Hon var nu, 1654,
  så helgjutet färdig, som en karakter kan vara i tjuguåttonde året af ett
  människolif, hvilket alltigenom kommer till möte med nya
  öfverraskningar, nya lärdomar. Grunden var lagd, öfverbyggnaden
  återstod. Hon var »den oförlikneliga» -- »den tionde sånggudinnan» --
  »den svenska Minerva» -- »gudarnes hjältedotter» -- »nordens Sibylla» --
  »konungarnes drottning» -- »den himmelska hjältinnan, den andra solen»
  -- »_Christina coelestis heroina, alter sol_». Hon var Fenix, som
  uppflög från bålet, och däröfver stod att läsa i grekisk inskrift
  [Grekisk: makelos], makalös.
  
  Grekiska ordet [Grekisk: makelos] betyder en inhägnad, och romarne
  gjorde däraf _maceria_, en trädgårdsmur, _macellum_, ett hökaretorg.
  Hvilken betydelse än den lärda drottningen månde ha tillerkänt dessa
  närgångna härledningar, som ej kunde vara henne obekanta, visst är, att
  _inhägnaden_ minst motsvarade hennes obundna frihet. Men inhägnaden
  kunde få en vackrare betydelse, om den tolkades som _beskydd_, och där
  fann Kristina sin lösning af sfinxens gåta. Beskyddarinna af allt stort
  och upphöjdt i handling och tänkesätt, beskyddarinna af konster och
  vetenskaper, beskyddarinna af den fria tanken och samtidens högsta
  kultur; detta var hennes _makelos_, hennes mål och ära. Erkännes
  Thorilds sats som berättigad: ett styckes förtjenst är dess mening, ett
  lifs högsta mål är dess sanning; då skall historien, som mäter
  bristerna, hellre behandla dem som teckningens skuggor och låta det stå
  i ljus, som består för eftervärlden. Då skall Sverige minnas, att Gustaf
  Adolfs dotter satt kungligt hög på dess tron, själf krönt med en ny
  lager, i dess äras mest lysande tid. Då skall Finland icke förgäta, att
  det af henne, medan hon ännu var ett barn, men ett därtill värdigt barn,
  mottog sin första medborgarerätt i vetenskapernas världsrepublik. »Mig
  hänger hon vid hjärtat», sade om henne den alltid stortänkte Geijer. Och
  bättre än någon har denne häfdatecknare angifvit hennes ställning, när
  han säger: »Själf sväfvande mellan ytterligheter, var Kristina en bild
  af den farliga storhet, hvartill Sverige uppstigit.»
  
  Höga, bländande hamn af mänsklig storhet och mänsklig svaghet, så
  hejdlöst beundrad, så skonslöst förtalad, du, på hvars graf två sekler
  snöat, utan att förmå utplåna dina spår eller återgifva fullt klart och
  fullt rättvist din bild -- vredgas ej, om en skattsökare i häfdens och
  hjärtats lönkamrar frågat ditt tidehvarfs stjärnor om tydningen af din
  gåta och där funnit en begåfning och en brist, som förklara allt!
  _Stellæ inclinant_ ... Kalla stjärnornas inflytande medfödda anlag, och
  vi stå på det nittonde seklets böljande grund.
  
  Den Kristina, som världen beundrat och smädat, har tecknats så lekande
  lätt och så träffande likt af _Voltaire_, att ingen fotograf kunnat
  lyckligare fördela ljus och skugga:
  
     À sa jupe courte et légère;
     à son pourpoint, à son collet;
     au chapeau, chargé d'une plume;
     au ruban ponceau qui pendoit
     et par-devant et par-derrière;
     à sa mine galante et fière
     d'amazone et d'avanturière;
     à ce nez de consul romain;
     à cette fierté d'héroïne;
     à ce grand oeil tendre et hautain
     soudain je reconnus Christine:
     Christine des arts le maintien,
     Christine qui céda pour rien
     et son royaume et son église,
     qui connut tout, et ne crut rien,
     que le Saint Père canonise,
     que damne le luthérien,
     mais que la gloire immortalise.
  
  Det är:
  
  På hennes korta och lätta kjol; på hennes lifrock och halskrage; på den
  plymprydda hatten; på hennes röda band, som hängde framåt och bakåt; på
  hennes behagfulla, högburna uppsyn af amazon och äfventyrerska; på denna
  näsa af en romersk konsul; på denna en halfgudinnas stolthet; på denna
  känslofulla och högdragna blick igenkände jag genast Kristina, de fria
  konsternas stöd, Kristina, som afstod för intet sitt rike och sin kyrka;
  henne, som kände allt och trodde intet; henne, som den helige fadern
  förklarar för helgon, som lutheranen fördömer, men som ryktet bär till
  odödlig ära.
  
  
  
  
                            27. Ett nytt lif.
  
  
                                        Jag var död, och se, jag lefver!
  
  Dagarna före michaeli 1655 uppträdde i Karis socken i Nyland
  fältpredikanten Petrus Luth. Han var en man om vidpass fyrtio år, lång,
  mager, blek, mycket lärd, men än mera brinnande i sin tro. Hans lärdom
  och stora gåfvor skulle tidigt ha fört honom till den finska kyrkans
  äreställen, om han ej föredragit att predika sin mästares bud för desse
  af hatet, hämnden och plundringen förvildade krigare, som bäst behöfde
  honom. Han, som tio år förut så modigt trotsat slagfältens faror för att
  förbinda de sårade och trösta de döende, hade nu blifvit en afsvuren
  fiende till ryttaren på den röda hästen. Hvar han kom, predikade han
  fredens och kärlekens evangelium så som hans tid ville höra det. Han var
  ej en af de gråtmilde, han hade styfnat i kampen om lif och död, men han
  bar en sötvattenskälla under ett kummel af klippblock. Hvarför skulle
  han lipa? Där var ingen brist på nöd och tårar honom förutan. Hårdhändt
  och oförfärad, såsom det släkte, till hvilket han talade, kastade han
  ned i stoftet allt som icke stod fast rotadt på eviga klippor.
  
  Denne väldige predikant var på genomresa till Ekenäs för att afgå med
  finska trupper till Reval, men dröjde några dagar i Karis, medan rotarna
  samlade sig. Vid denna tid var det korta fredslugnet åter förbi; Carl X
  Gustaf hade ryckt i fält mot Polen; ryssen väntades, allt var åter
  vapenslammer och krigslarm. Mäster Petrus predikade michaelidagen i
  Karis kyrka om »den störste i himmelriket», men hade samtidigt att
  framställa Michaels strid med draken. Draken var kriget, draken var
  ryttaren på den röda hästen. »Ve dig, plundrare, som ännu ej blifvit
  plundrad! Ve dig, röfvare, som ännu ej blifvit röfvad! När du slutat att
  plundra, skall du själf blifva plundrad; när du upphört att röfva, skall
  man röfva dig. Si, hjältarne klaga därute, fredens sändebud gråta
  bitterligen. Stigarna stå öde, ingen fred är på vägarna. Landet sörjer
  och försmäktar. Libanon blyges och vissnar, Saron är likt en ljunghed,
  Basan och Karmel fälla löfven. Nu vill jag uppstå, säger Herren; nu vill
  jag uppresa mig, ja, nu vill jag uppresa mig. I gingen hafvande med hö;
  I skolen föda halm. Eder andedräkt skall blifva en eld, som förtär eder.
  Folken skola förbrännas som kalk; såsom afhuggna törnen skola de
  förbrinna i eld. Ho bland oss kan bo vid en evig brand? Herren skall
  döma hedningarne; han skall skipa rätt åt talrika folk, och de skola
  smida sina svärd till plogbillar och sina spjut till vingårdsknifvar.
  Allt krig skall med storm och blodig klädnad i eld förbrändt varda.»
  
  Icke nöjd med dessa Esaias' ljungeldar, kallade predikanten den talrikt
  församlade menigheten ännu till en bibelförklaring på eftermiddagen vid
  Nyby gård, som var den största i kustbygden. Folkskarorna strömmade dit
  och lägrade sig under bar himmel på den öppna sluttningen af en
  skogshöjd vid gården. Det var enkelt, som i de första kristnas tid. Ett
  klippblock på kullen var på samma gång predikstol och altare; där låg
  Gustaf II Adolfs stora bibel uppslagen. Den tidigt sjunkande höstsolen
  färgade med sitt röda sken de vissnande löfven, den groftimrade stugan
  och den ljudlöst lyssnande, spridda åhörarekretsen.
  
  Aftonvinden fattade orden och bar dem ned utför sluttningen. Talaren
  grep Zofars ord i Jobs bok för att tukta tidens öfvermod. »Vet du ej,
  att det varit så från evig tid, från det människan sattes på jorden, att
  de ondas fröjd är ovaraktig och att den gudlöses glädje räcker endast
  för stunden? Om än hans höjd stege upp till himmelen och hans hufvud
  räckte upp till molnen, blifver han dock förstörd för evig tid. De, som
  sett honom, fråga: hvart gick han? Såsom en dröm förflyger han, man
  finner honom icke mer, och han jagas bort såsom nattens syn. Det öga,
  som sett honom, ser honom icke mer, och hans rum skådar honom ej mer. Om
  än hans ben fyllas med ungdomskraft, bäddas de dock med honom i mullen!»
  
  Därefter öfvergick han med apostlarnes ord till kärleken såsom det
  första och yppersta budet -- detta bud, som själfviskheten förnekar och
  som kriget uppenbart hånar. Vet du icke, att »Gud är kärleken, och den
  som blifver i kärleken, han blifver i Gud och Gud i honom?» Förstår du
  icke, att »om jag visste alla hemligheter och all kunskap och hade all
  tro, så att jag försatte berg, och hade icke kärleken, så vore jag
  intet?» Om någon menar sig vara profet eller andeligen begåfvad, han
  besinne Herrens bud. Ty »profetiorna skola försvinna och tungomålen
  upphöra, och kunskapen skall försvinna, men kärleken vänder aldrig
  åter.» I himmelen och på jorden är han det största, det enda, det eviga,
  som aldrig förgås.
  
  Predikanten slutade med att framställa det ödmjuka, älskande barnet
  såsom den störste i himmelriket. Hans ord nedslogo i den själfviska,
  hårdhjärtade tiden såsom hagelskurar öfver tistelbevuxna fält, men på
  samma gång som vårregn öfver smältande is. I dessa ord låg något af den
  allt upprättande, allt förenande kraft, som i tider af hårda pröfningar
  förklarar hvarför icke ett folk går under.
  
  Skuggorna blefvo längre, kvällsolen sjönk, skymningen inbröt,
  folkskarorna runno bort som rännilar utför sluttningen. Nyby var en ofta
  anlitad rastplats för vägfarande, och en vagn, eskorterad af några
  ryttare, hade anländt under bibelförklaringen. När denna var slutad,
  framträdde till predikanten en yngre kvinna, hvars sidenfodrade
  reskappa, som enligt nordtyska bruket drogs upp öfver hufvudet i en
  »huike», lät förmoda en medlem af ortens adel.
  
  -- Mäster Petrus Luth -- sade kvinnan till honom -- jag tackar eder för
  ord af ande och lif. Ni har engång frågat mig, om jag var ett Guds barn.
  Jag har aldrig varit det sedan min första barndom. Men nu kommer jag
  till eder som en förlorad spillra på världens haf och frågar eder, om ni
  vill visa mig vägen till den kärlek, som är förmer än all kunskap och
  som aldrig förgås.
  
  Mäster Petrus var ej ovan vid sådana frågor.
  
  -- Är du -- sade han med en själasörjares förtroliga tilltal -- är du
  den samaritiska kvinnan, som kommer att ösa vatten ur Jakobs brunn, så
  minns, att ej jag är din frälsare. Gå till honom, och du skall finna
  evigt lif.
  
  -- Det är så långt till Gud, suckade kvinnan, och jag är så trött. Gif
  mig en droppe lefvande vatten!
  
  -- Ingen kan gifva hvad _han_ gifver; men hvad jag har, vill jag gifva
  dig. Sätt dig här och förtro dig till mig!
  
  De satte sig på stenar under en gulnande björk. Mörkret började inbryta
  och stjärnorna tindra på himmelen. Mäster Petrus kunde ej urskilja den
  okändas drag, men kände i hennes närhet ett underligt tryck af någonting
  öfverlägset. Hon var icke som andra. De ödmjuka orden hade en främmande
  klang och motsades af en bestämdhet i tonen, som röjde mera vana att
  befalla än bedja. Han väntade frågor, men hon teg länge. Det kostade
  henne en synbar ansträngning att blotta sitt innersta.
  
  -- Nåväl -- sade han slutligen, bemannande sig med sin starka tro -- du
  säger mig, att du är en sökande ande. Hvad är du mer? Hvem söker du?
  
  -- Hvad jag är? Hvem jag söker? upprepade kvinnan eftersinnande. Jag är
  en som förnekat allt, utom mig själf. Jag är en som sökt ett fäste, så
  långt jag minnes tillbaka, och aldrig funnit det. Denna björken har rot,
  och denna stenen har grund att hvila på, men jag är rotlös som hafvets
  skum, jag har intet fäste i himmelen eller på jorden. I långa år har jag
  sökt min själs grund inom mig och funnit böljande vågor; sökt fäste i
  världen och stått på samma gungande planka; sökt rot i alla den
  mänskliga vishetens verk och blifvit lika bedragen. Tusen frågor och
  aldrig ett svar. I dag hörde jag Johannes och Paulus tala genom eder
  till mig, och det liknade ett svar, men jag är ej säker därpå. Jag har
  ju känt dessa orden länge. För mig ha de varit döda ljud, men i dag ha
  de fått lif och slå mig till jorden. Kan ni upprätta mig?
  
  -- Gud kan upprätta dig, han som är kärleken. Tror du på Gud?
  
  -- Jag har trott på en stjärna, och hon har besvikit mig. Jag har trott
  på mig själf och höll icke profvet. Slutligen har jag lärt mig att tro
  på kärleken, men det är icke eder kärlek, mästare; det är ett skönt barn
  ... icke Marias barn, utan mitt barn ... och för detta barn har jag
  offrat allt, men icke fått frid.
  
  -- Nej, detta är icke en kristens kärlek. Den, som älskar fader eller
  moder eller syster eller broder eller barn mer än mig, säger Herren, han
  är mig icke värd. Älskar du Jesus Kristus, din frälsare?
  
  Hon teg.
  
  Nu hade han henne fången. Han grep en örninna i stolta vingar. Hon reste
  sig till flygt, hon kämpade för lifvet, men hon kom icke undan. Han slog
  henne med bevisen att utan Guds kärlek är människors kärlek blott en
  naturdrift. Men Guds kärlek, som omfattar allt, betvingar på samma gång
  allt, så att i honom måste vi ock älska människorna. Denna kärlek allena
  gifver lifvet ett innehåll och ett mål. Denna kärlek allena är den som
  aldrig förgås.
  
  Hon indrack hans ord såsom en, hvilken försmäktar af törst. Men hon gaf
  icke vika.
  
  -- Är det ej nog -- sade hon -- att jag offrat allt för min kärlek?
  
  -- Nej, det är icke nog att offra allt för en afgud. Icke om du gåfve
  ett konungarike.
  
  -- Jag har gifvit ett konungarike.
  
  -- Icke om du gåfve din lekamen att brännas.
  
  -- Jag har gifvit min lekamen att brinna i invärtes eld.
  
  -- Men apostelen säger: det är dig intet nyttigt. Har du icke fått allt
  af lefvande Gud?
  
  -- Jo, jag har fått allt ... låt mig säga af stjärnorna. Af mig själf är
  jag intet. Ingen mask i mullen har kommit till världen så eländigt
  hjälplös och fattig som jag. Och dock har jag fått en sund kropp, en fri
  ande, rika naturgåfvor, brinnande törst efter allt det högsta och
  största som tanken fattar. Jag har fått ett okufveligt mod, en stark
  vilja, en klar blick, människors kärlek, kunskap, makt, ära, riken och
  höghet. Endast _ett_ har jag icke fått, det har vuxit ut ur mitt
  innersta ... min kärlek till detta barn.
  
  -- Tag intet undan! Du har fått allt af din Gud; åt honom måste du gifva
  allt tillbaka.
  
  -- Mäster Petrus ... ni går mig på lifvet; låt oss förstå hvarandra! Det
  var en tid, när jag för en sådan fordran skulle ha skrattat åt eder
  eller spärrat eder in i ett dårhus. Men sedan jag förlorat mig själf,
  sedan jag gifvit mig åt en annan, sedan jag känt alla fästen svikta, har
  jag lidit och lärt tillräckligt för att nu förstå eder. Välan, jag böjer
  mig. Tag allt hvad jag _fått_, jag gifver det allt tillbaka, kunskap,
  höghet, ära, jag kastar det bort, som hade det aldrig varit. Jag är
  beredd att åter blifva den outsägligt fattiga, ringa, betydelselösa
  atom, som jag var. Men begär ej min kärlek; den kan jag icke gifva eder,
  den är det enda som återstår af min tillvaro, den är mitt lif. Jag kan
  ej slita hjärtat ur mitt bröst och fortfara att lefva.
  
  -- Så dö, du syndens trälinna, dö bort från dig själf, och stå upp som
  en ny skapelse i din Herre och frälsare! Vill du mäkla med Gud? Vill du
  säga till honom: så och så mycket gifver jag dig, men min syndiga
  jordiska kärlek vill jag behålla; den får du icke, den är mitt lif! Gå,
  mäkla med världen; hon låter pruta med sig, men här gäller allt eller
  intet. Din Gud nöjes ej med ett halft hjärta, han vill hafva dig hel.
  Han kan icke mottaga dig, förrän du säger: _Kristus är mitt lif!_
  
  Hon reste sig upp i häftig vrede.
  
  -- Och hvem är då ni, som talar till mig med Guds myndighet? Det är
  länge sedan jag vuxit ifrån den fromma inbillningen, att prästen är Gud.
  Ni är lärd, mäster Petrus Luth; det är jag ock. Ni tolkar skriften; det
  gör jag ock. Ni söker, jag söker; ni tror eder ha funnit, medan jag
  famlar, och ni har funnit så litet, att ni icke ens vet hvad kärlek är.
  Ty visste ni det, skulle ni ej vilja plundra en olycklig, fridlös
  medmänniska på sista återstoden af hennes jordiska tillvaro. Gud är
  barmhärtigare än ni: om han velat fråntaga mig allt, skulle han ej låtit
  mig stanna ännu en tid på jordens yta. Ni har sett och lärt något i
  världen; må vara; jag har sett och lärt mera än ni. Jag känner judar,
  muhamedaner och kristne af alla bekännelser; ni är icke visare än någon
  af dem. Juden säger till mig: uppfyll Guds lag, och Abraham öppnar för
  dig sitt sköte. Muhamedanen säger: lef redligt, gör godt, bed, fasta,
  strid för din tro, och du är viss om paradiset. Katoliken begär ej ens
  detta af mig. Läs ditt _pater noster_, säger han, anropa helgonen,
  bikta, gif allmosor, och Petrus skall för dig upplåta himmelens port.
  Men ni, en annan Petrus, säger till mig: utrota dig själf, Gud vill
  hafva dig död för att göra dig lefvande! Hvad skall jag tro om en sådan
  lära? Jag kan ju icke gå tillbaka till den halmkärfve, där jag är född,
  och födas på nytt! Där är min stjärna; se huru kärleksfull hon strålar
  mot mig i den ändlösa rymden! Hellre går jag tillbaka till henne, min
  enda vän; hon har gifvit mycket och tagit mycket, men hon har dock unnat
  mig att behålla _ett_. Ni har ingenting gifvit och vill fråntaga mig
  allt. Så är det, mäster Petrus. Blif lycklig i eder tro, om ni kan; jag
  kan det icke. Farväl!
  
  Hon gick några steg, men kom icke långt. Den förvånade predikanten såg
  henne stanna, vackla, försöka gå vidare, men hejdas såsom af en osynlig
  makt. Hon darrade i alla leder, hon ansträngde hela sin starka vilja för
  att lösslita sig från detta oemotståndliga, som förlamade hennes fot,
  men förgäfves. Efter en kort, förtviflad strid sjönk hon, halft
  vanmäktig, ned vid klippan, där talaren stått ett par timmar förut. I
  detta ögonblick var hon, midti kvällens skuggor, såsom genomstrålad af
  ljus. Hon sken i en oförklarlig glans, som belyste klippan, gräset,
  mossan och aftondaggen närmast omkring henne. Ögonen voro slutna, hennes
  svarta hår tycktes fosforescera, fållarna af hennes kappa lyste i
  mörkret, tre diamanter i ringen på hennes finger tindrade som Orions
  bälte på himlahvalfvet.
  
  Oviss hvad detta månde betyda, närmade sig mäster Petrus och utsträckte
  handen för att uppresa den vanmäktiga.
  
  -- Vänta! sade hon med låg röst. -- Stjärnan är inom mig ... Hon talar
  ...
  
  Det varade kanske en minut, kanske ett sekel. Tiden fanns i detta
  ögonblick icke till. Plötsligt befunno sig båda åter i djupt mörker. Det
  hemlighetsfulla skenet hade försvunnit lika hastigt och oförklarligt,
  som det kom. Blott en svag ljusstrimma tycktes ila bort öfver den mörka
  natthimmelen och förlora sig bland stjärnorna.
  
  Den okända reste sig långsamt, drog djupt efter andan och sade:
  
  -- Undervisa mig! Jag är den eländigaste, den okunnigaste af alla
  skapade varelser.
  
  Det var den bedjande rösten af ett hjälplöst barn. Den stränge
  predikanten kände sig rörd.
  
  Välan, sade han, Herren kallar mig, och jag lyder. För mig återstå
  endast tre dagar på denna orten; dessa dagar tillhöra dig. Hvem skall
  jag efterfråga? Jag vet ju oj hvem eller hvad du på jorden är.
  
  Fråga i Nyby efter grefvinnan Götz. Ni känner mig sedan långt tillbaka.
  
  De återvände till gården och möttes på vägen af tjänare, som utsändts
  med facklor. Grefvinnan hade anländt öfver Reval till Ekenäs och ville
  vidare fortsätta resan till Åbo och Sverige. Hon väntade nu en sömnlös
  natt, men sof till sin öfverraskning så lugnt, som hon ej sofvit på
  många år.
  
  Tidigt följande morgon kom mäster Petrus till Nyby och tillbragte alla
  tre dagarna före sin afresa hos den resande i gårdens rymliga gäststuga.
  Det var en lång, hård strid, där all hans lärdom kom ohjälpligt till
  korta. Lärjungen kände skriften och dess utläggningar bättre än
  mästaren. Men denne kunde, hvad hon icke kunde -- bedja. Och denna
  brinnande bön blef rebellen öfvermäktig. Hon kunde icke motstå den makt,
  hvilken böjer människors själar som vattubäckar. Den slog henne till
  jorden och uppreste henne ny.
  
  När mäster Petrus mot aftonen af den tredje dagen tog farväl, föreslog
  honom grefvinnan ett sista möte i Kaskas torp. Hon hade kommit för att
  uppsöka denna låga koja; hon hade där att godtgöra ett helt lifs skuld.
  
  -- Jag skall komma -- svarade han -- för att bevittna ett barns
  nyfödelse, där det först såg dagen. Vår evangeliska kyrka sörjer sitt
  jordiska öfverhufvud, den store kung Gustafs dotter. Hon har gått från
  ljus till mörker. Nu skall vår kyrka förnimma, att en annan har gått
  från mörker till ljus.
  
  -- Nej, döm icke, mäster Petrus! Bed hellre för alla som famla med
  ovissa steg mot evigt ljus! Gud allena vet huru mycket mörker ännu är
  kvar i själarnas botten. Jag vet endast, att jag var död, och se, jag
  lefver! Jag var fången i stoftets träldom ... min vän, min lärare, låt
  mig nu vara fri i sanningen! Edra kyrkor strida om bokstafven och
  glömma, att anden är en. Jag tillhör hvarken eder lutherska eller någon
  annan synlig kyrka; jag tillhör den osynliga, allmänneliga kyrkan, hvars
  herre och hufvud är Kristus allena. Nu kan jag gifva mig helt åt honom.
  Nu kan jag börja ett nytt lif.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Det fattiga, men icke mera bofälliga torpet hade, utom eldskenet från
  spiseln, bestått sig den ovana lyxen af ett talgljus, instucket i en
  urhålkad rofva på bordet, till heder för gårdagens predikant, mäster
  Petrus Luth, som infunnit sig för att sjunga en aftonpsalm med torpets
  fromme invånare. Golfvet var renskuradt, rya på sängen, barnen
  uppsnyggade. Där fanns nu, som förr, en talrik afkomma, Tommus barn,
  sedan sonen öfvertagit torpet efter sin fader och burit tidens bördor
  med samma tysta lugn, samma tålmodiga flit. I kväll sysslade han med att
  banda en så, hans hustru delade sin omsorg mellan barnen och
  aftonmåltiden; hans gifta syster Sigfrida satt med ett dibarn vid
  bröstet. Dordej, modern, var upptagen af en sträng rannsakning i den
  yfviga luggen på en rödkindad pilt, som otåligt lutade sitt hufvud mot
  farmoderns knä.
  
  -- Han skall ha tack, mäster Petrus, för ett godt Guds ord i går, sade
  den språksamma gamla kvinnan, utan att upphöra med sin rannsakning. --
  Blif hos oss! Hvad skall han bort till det stygga kriget?
  
  -- Där allt annat sköflas, finnas själarna kvar, genmälde prästen.
  
  -- Ja, Gud nåde för kriget. Skulle inte vår Mannu med, han ock, innan
  han rätt fått skägg på hakan, och si, där blef han! Två har jag kvar i
  knekthopen; det sägs, att de lefva ännu, Gud vet hvar. Sigfridas man
  togo de ut i våras; därför är hon nu här med barnet sitt, stackare.
  Tacka Gud, att de lämnade Tommu kvar. Det sägs, att moskoviten illfänas
  återigen; så skall väl Tommu ut med, kan tro, och då bli vi kvinnor och
  barn att sköta torpet. Å, sitt still, Bennu! Alla långöron skola nu
  lystra, när det talas om krig.
  
  -- Låt dem komma, så många som träd i skogen! mumlade pojken hotande, i
  det han skubbade sig mot farmoderns knä.
  
  -- Håll truten! Skäms du inte för mästaren? Det är ingen skam i pojkarne
  nu för tiden, sådana äro de, Stålhandsken sitter i dem hvarenda en. Gud
  signe fröken Kerstin, som gaf oss freden; han blef inte längre än goddag
  och adjö. Hvarför skulle hon löpa ifrån oss till påfven? Si, den stora
  lärdomen är nu bara fåfänglighet; jag tror inte där fanns någon riktig
  botten i'na.
  
  -- Utan Guds kärlek, mor Dordej, är allting bottenlöst.
  
  -- Säg det! Jag har också känt en, som ville med all gevalt lära
  skriftens rätta förstånd, och hvad blef hon? Bortkollrader blef hon, så
  att hon till slut inte visste hvem som har skapat världen. Mästaren har
  kanske inte hört den sannsagan? Det var två tattarebarn ...
  
  -- Ja, jag vet. Lydik Larsson lät mig en tid läsa med barnet Hagar, och
  henne såg jag sedan som en förnäm jungfru i kriget.
  
  -- Såg han'na? Ja, hvad skulle inte hon gå i krig, hon, som var den
  förnämsta, näst fröken, i Sveriges rike! Må tro det blef högt till
  taket, när Lydiken kom från Stockholm och förtäljde oss allting om
  Hagar. Lydiken är nu ock all världenes väg, och Betty hans fick fulla
  kistan med silfverdalrarna. Samma väg ha de alla gått -- herr Åke, som
  tog pojken till sig, och herr Jöns, som tog flickan. Långt före dem gick
  mäster Sigfrid ur tiden, Gud fröjde själen! Här låg han i denna sängen.
  Vi ha sett lärdt folk förr, mäster Petrus.
  
  -- Skulle ni gärna återse barnet Hagar, mor Dordej? Jag vill minnas, att
  ni höll henne kär.
  
  -- Höll jag? Tror nästan. Hennes make fanns inte, och ändå blef hon mitt
  sorgebarn. Gud förlåte mig, om jag suttit med släden full af barn och
  vargarna naggat hästen i hasorna, inte hade jag kastat den ungen först
  åt odjuren.
  
  -- Nej, mor skulle ha hoppat först ut själfver, anmärkte Sigfrida med
  ett godt smålöje.
  
  -- Å, tyst du; kanske jag kastat ut dig! Men aldrig i världen får jag se
  min allrakäraste ros och lilja mer. Hon skulle ju ut till folk; hvad
  skulle en silkeshöna rymmas här i en näfverrifva! Nej, den natten, när
  mor hennes kom, går visst aldrig ur mig, så länge jag lefver. Så
  stjärnklart därute och så träffeligt kallt! Och hon, fattiger, kullriden
  i snön! Här satt jag, där jag nu sitter; där satt Thomas; där låg
  Sigfrida i vaggan, där stod fatet med rofvorna, och där låg halmen i
  vrån bakom väfstolen. Thomas, sa' jag, är där inte något på dörren?
  »Hvad skulle det vara så här dags?», sa' Thomas. Jo, sa' jag, det är
  likasom skulle något trefva på dörren ...
  
  -- Mor, där är något, som trefvar på dörren! inföll Sigfrida.
  
  -- Å, hvad skulle det vara? upprepade Dordej sina egna ord och visste ej
  själf hvarför hon ofrivilligt spratt till. -- Hör åt, om där är någon
  från Nyby!
  
  Tommu öppnade dörren. En ung kvinna i främmande dräkt steg in och
  stannade stum vid tröskeln.
  
  Dordej stod upp, tog ljuset, gick mot den främmande och grep Tommu hårdt
  i armen. Hon svimmade ej, hon var ej af den sorten, men rösten svek
  henne. Hon kunde blott framstamma:
  
  -- Jesus i himmelen! Den döda!
  
  -- Hagar! utropade Sigfrida.
  
  -- Hagar! instämde Tommu.
  
  Det var Hagar. Mer än femton år hade förgått, sedan de sist sågo henne
  resa barfota med Lydik Larsson till Åbo. Hon hade mycket förändrats;
  dragen hade hårdnat, blicken och hållningen hade en underlig höghet, men
  det var dock den länge förlorade, aldrig förgätna. Likheten med den döda
  modern hade trädt tydligare fram och skrämt Dordej nästan från vettet.
  
  -- Min andra moder, min trognaste vän på jorden! sade den förlorade
  dottern med böjdt hufvud och nedslagna ögon. -- Jag är icke värd att
  kallas ert barn. Kan ni förlåta min långa otack?
  
  Hon grät icke, men det var tårar i orden. Hade Dordej följt sin första
  ingifvelse, skulle hon ha flugit sorgebarnet om halsen. Där fanns ju
  icke en tanke på otack kvar i modershjärtat, men där fanns en kvinnlig
  instinkt, som höll henne tillbaka. Den långa gestalten var och var ej
  hennes kära lilla barn; där var främmande klang i orden, ett främmande,
  något af »den förnämsta i Sveriges rike».
  
  -- Sigfrida -- sade Dordej, ovant förlägen -- tag emot hennes nåds
  kappa!
  
  Hagar kände sig själf som en sorgsen främling.
  
  -- Sigfrida, bed för mig! Bed, att mor förlåter sitt ovärdiga barn! Jag
  har varit så olycklig, så ensam, utan en vän på jorden ... en enda, utom
  er, men hon är långt borta nu. Jag har kommit mer än hundrade mil för
  att bedja om mors förlåtelse. Låt mig icke gå ohörd!
  
  Nej, detta stod modershjärtat icke längre emot. Hvad frågade hon efter
  en okänd höghet! Hvad mindes hon mer sin långa längtan eller ett barns
  hårdhjärtade glömska! I nästa ögonblick låg sorgebarnet i sin snyftande
  moders armar.
  
  Isen var bruten; moder, barn och fostersyskon hade återfunnit hvarandra.
  
  -- Se -- sade mäster Petrus Luth, som icke förblef en likgiltig åskådare
  -- Gud tog ifrån eder nattens barn och gaf eder åter ett ljusets barn!
  
  Vid aftonmåltiden sutto de samlade kring torpets tarfliga hafregröt.
  Hvilket barndomsminne att utbyta palatsernas prakt mot en träsked, en
  hålkaka och mjölken af dessa kor, som Hagar Sultan engång hade vallat!
  Åter blef hon förtrogen med de fattigas lif; det förgångna föll af henne
  som en fågels aflagda fjäderskrud. Hon bad att denna natt få sofva i sin
  barndoms halmbädd med kudden af rötofs. Endast denna natt; hon visste,
  att femton år af ett människolif ändock ej kunna utplånas mer.
  
  Frågor omväxlade med tårar och löjen. Torpets historia var snart
  berättad. Samma hårda kamp för tillvaron, samma försakelser, samma
  förnöjsamhet, samma tro; gamla hade gått och nya tillkommit. Desto
  brokigare var historien om nattens barn. Allt kunde ej sägas, och dock
  hade trogna vänner rätt att begära ett svar. Hagar förtäljde om Bennu,
  som kunnat blifva så mycket, men aldrig blef mer än en tapper soldat,
  och huru han nu låg fallen ung i Jerusalems blodiga sand. Hon själf ...
  
  -- Minns du, Sigfrida, koltrasten, hvilken vi lärde säga: Tätti dum? Han
  slapp engång lös ...
  
  -- Ja, och då tog katten honom.
  
  -- Tog hon? Jag har hört sägas, att han flög bort öfver hafvet och blef
  insatt i fröken Kerstins gyllene bur. Där hade han allt godt och fick
  lära många dägeliga konster, så att Tätti ansågs vara allt annat än dum
  dåmera. Men han var född fri, trifdes ej länge i buren, bet sönder
  gallret och flög långt ut i världen. Där såg han många länder och
  människor; de flesta voro goda mot honom, men Tätti var dum, han var
  ostadig och högmodig; han trodde sig vara skapad till en paradisfågel
  och ville flyga ända till himmelen. Så kom han långt härifrån till ett
  slott af pärlor och guld och sjöng för en gosse, hvilken regerade halfva
  världen ... Huru gammal är Tommus gosse?
  
  -- Bennu är tolf år.
  
  -- Tolf år! Så var ock Tättis gosse. Se här, du! Tag denna silfvernål
  till ett minne af den förste Bennu i Kaskas torp! Han bar den i alla
  strider ända till döden.
  
  Torpets förvånade nye ättling gapade på den konstrika nålen och kände på
  sina kinder en brännande kyss.
  
  -- Där funnos -- fortfor Hagar -- många kattor, tigerkattor, i
  pärleslottet. De lurade dag och natt på gossen för Tättis skull. Tätti
  hade de kunnat få, den skadan hade ej varit stor, men gossen skulle
  regera halfva världen. Då flög Tätti en natt bort på masttoppen af ett
  skepp. Fienden tog skeppet med allt dess gods, Tätti sattes i en järnbur
  och skulle visas som segertecken för folket i en stor stad, som hette
  Venedig. Men natten förut lyckades Tätti rymma, fattigare och mera
  vingbruten, än någon af eder. Kom så åter till goda människor, som kände
  honom, plockade fram sina gamla fjädrar, som han glömt där, och flög hit
  till Kaskas torp. På vägen mötte han en gammal bekant, som sade till
  honom vår förra lärdom: Tätti dum! Ja, Tätti lofvade att aldrig mer vara
  dum, och nu är han här.
  
  -- Men hör -- sade Dordej otåligt -- hvad är detta för barnsagor? Du
  skulle förtälja huru du blef den förnämsta, näst fröken, i Sveriges
  rike.
  
  -- Den förnämsta i riket är Sveriges och Finlands tappra, trogna,
  redliga folk. Fröken Kerstin är högtänkt; hon vet detta nog, men om hon
  glömt det, så är det därför att hon aldrig lärt älska någon af hela sitt
  hjärta. Hon har ju ej kunnat älska sin moder; därför har hon varit så
  ensam i världen.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Följande dag bad Hagar en brinnande bön på sin moder Ruths ensliga graf.
  Vissnade och förvildade, prydde rosorna från det heliga landet ännu den
  inhägnade plats, där vinternattens okända, fallna vandrerska väntade på
  den eviga morgonen. Här ville dottern börja sitt nya lif.
  
  Hon hade blott några få dagar att dröja. Årstiden påskyndade resan till
  Sverige. En morgon sadlades hästar och förspändes kärror på Nyby gård.
  Torpets invånare stodo där bland de nyfikne åskådarne. Dordejs
  modershjärta svällde på engång af saknad, ömhet och den fåfängans
  svaghet, från hvilken icke ens de bästa bland mödrar äro fullkomligt
  fritagna.
  
  -- Nå, hvad latas ni där; se ni inte, att hennes nåd har brådt?
  Sigfrida, hjälp hennes nåd att knyta hufvan! Tommu, spring hem efter
  Blacken; inte kan hennes nåd rida på deras utkörda krakar ... Hvarför
  vill du så snart öfvergifva oss, guldhjärtat mitt? fortfor hon till
  sorgebarnet, som blifvit ett glädjebarn.
  
  Hagar Sultan öfverhöljde den fattiga torpareänkan med kyssar och tårar.
  
  -- Vill Gud, skall jag återse eder. Min tredje moder väntar mig nu på
  Riseberga i Sverige. Jag är skyldig henne ett furstendöme; jag vill
  gifva henne en dotter.
  
  -- Och sedan ... hvart?
  
  -- Hvarthelst Guds kärlek kallar mig att tjena hans rike.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Först när grefvinnan Götz lämnat landet, blef det bekant, att Kaskas
  torp blifvit utlöst från Nyby gård till ett själfständigt skattehemman
  och alla dess skulder betalda. Från denna tid saknas tillförlitliga
  underrättelser om grefvinnans senare öden, utom en sägen att hon
  upptagit och vårdat Ruben Zevis utfattiga ättlingar, hennes broders
  barn. Desto mera bekanta äro drottning Kristinas skiftande öden på gamla
  dagar. Man tror sig veta, att drottningen under sin andra resa till
  Paris år 1657 besökt Vincent de Pauls berömda hospital _La Salpétrière_
  och där igenkänt i en af de barmhärtiga systrarna sin förra
  bokvårderska. Man har också trott sig igenkänna ett gammalt illustreradt
  exemplar af _vulgata_ såsom den latinska bibel, hvilken drottning
  Kristina engång, i nådens solsken, förärat sin då så högt gynnade
  _Doxa_. Men här förlora sig historiens trådar i samma ogenomträngliga
  dunkel, som läsaren engång såg klarna på isen af Högbensjön. Det enda
  man vet, blott alltför visst, är, att ryttaren på den röda hästen ännu
  fortfar att rida. Ännu går, tid efter annan, hans väg genom aska och
  blod. Ännu är det, ack, så långt, så långt till tidernas ände!
  
                     Slut på tredje och sista delen.
  
  
  
  
                         Tredje delens innehåll:
  
  
      1.  Före striden                                  3
      2.  Slaget vid Jankowitz                         14
      3.  Slagfältet                                   21
      4.  En fältflamma och ett fältlasarett           36
      5.  Hjärta och statskonst                        48
      6.  Freden i Brömsebro och Johannes Rudbeckius   58
      7.  Andra och tredje skyddslingen                75
      8.  Gyckel och sidenband                         90
      9.  Ett lejonmöte                               105
     10.  Ruben Zevis sändebud                        117
     11.  Budskap till österlandet                    128
     12.  Slafvens slafvinna                          140
     13.  Westfaliska freden                          152
     14.  Den triumferande Parnassus                  163
     15.  Gunstlingarne                               178
     16.  Mor och dotter                              191
     17.  Hotande förebud                             200
     18.  Carl Gustaf på Öland                        210
     19.  Stjärnan och skyddslingarne                 220
     20.  Det stora budet                             236
     21.  Stambul Sarai                               250
     22.  På tredje trappsteget                       264
     23.  Messias                                     280
     24.  Stjärnornas stund                           293
     25.  Sultanens hat-i-sherif                      299
     26.  Makalös                                     310
     27.  Ett nytt lif                                323
  
  
  
  
                         Albert Bonniers förlag.
  
  
                             Från Neros dagar
                               (Quo Vadis?)
                                    af
                           HENRYK SIENKIEWICZ.
                      2 delar. 3: 50; inb. 4 kronor.
  
     »En _enastående god bok_. -- _Atmosfären_ är _ren_, _scenerna af
     utomordentlig skönhet_.»
  
                                                                (Times.)
  
     »Ett _verkligt genialiskt arbete_, som kommer läsarens själ att
     vibrera.»
  
                                                    (Pall Mall Gazette.)
  
     »Sienkiewicz har med denna bok häfdat sig som _en af vår tids
     största andar_.»
  
                                                          (The Graphic.)
  
     »En af _våra dagars främsta böcker_.»
  
                                                          (The Bookman.)
  
     »Ett _öfverlägset, beståndande_ diktverk.»
  
                                                      (New-York Herald.)
  
     »En af de yppersta historiska romaner, som sett dagen under
     1800-talets senare hälft.»
  
                                                 (Chicago Evening post.)
  
     »Ett _genialiskt_ arbete, hvars öfverflyttande på svenskt språk
     utgör en _verklig vinst_ för vår litteratur.»
  
                                                        (Sv. Dagbladet.)
  
     »_Ett konstverk af rang._»
  
                                                       (Dagens Nyheter.)
  
     »En berättelse, som icke står efter någon af _Tolstoys_.»
  
                                                   (S:t James' Gazette.)
  
  
  
  
  Noteringar:
  
  
  Betoning är kännetecknat med _understreck_.
  
  Originalets stavning och interpunktion har bibehållits. Ett fåtal
  uppenbarliga fel har rättats som följande (innan/efter):
  
     [s. 321]:
     ... A sa jupe courte et légère; ...
     ... À sa jupe courte et légère; ...
  
  
  
  
  
  
  End of the Project Gutenberg EBook of Stjärnornas kungabarn 3: Makalös, by 
  Zacharias Topelius