text: Produced by ronnie sahlberg and the Online Distributed
  Proofreading Team at http://www.pgdp.net (This book was
  produced from scanned images of public domain material
  from the Google Books project.)
  
  
  
  
  
  
                                  SPRÅKET
                           EN SPEGEL AV KULTUREN
  
                                    AV
                              _EINAR ODHNER_
  
                    STOCKHOLM -- WAHLSTRÖM & WIDSTRAND
  
  
  
  
                              _EINAR ODHNER_
  
                                  SPRÅKET
                           EN SPEGEL AV KULTUREN
  
  
  
  
                                  SPRÅKET
                           EN SPEGEL AV KULTUREN
  
                                    AV
                              _EINAR ODHNER_
  
                    REKTOR VID FELLINGSBRO FOLKHÖGSKOLA
  
                              [Illustration]
  
                                 STOCKHOLM
                           WAHLSTRÖM & WIDSTRAND
  
                      PAPPERSLEVERANTÖR LESSEBO BOLAG
  
                     ISAAC MARCUS’ BOKTRYCKERI-AKTIEB.
                                 STOCKHOLM
                                   1918
  
  
  
  
  INNEHÅLL
  
  
                                                        SID.
  
      SPRÅKETS BETYDELSE                                  7
  
      SPRÅKETS UPPKOMST                                  15
  
      DRAG UR SVENSKA SPRÅKETS HISTORIA                  20
  
      SPRÅKET SOM SPEGEL AV KULTURUTVECKLINGEN           40
  
      LJUD- OCH FORMUTVECKLING                           59
  
      STILARTER. SPRÅKET OCH DE ENSKILDA                 74
  
      LITTERATURANVISNINGAR                              80
  
  
  
  
  SPRÅKETS BETYDELSE.
  
  
  En innerlig förbindelse äger rum mellan kulturens och språkets
  utveckling. Hela den mänskliga kulturen med dess skiftande rikedom
  och föränderlighet har språket som sitt förnämsta uttrycksmedel. Så
  kunna vi säga, att språket utgör en trogen spegel av hela kulturen.
  Språket blir naturligtvis därmed en del och en betydelsefull del av den
  mänskliga kulturen. Men trots den betydelse vårt språk har för var och
  en, äro få sidor av vår odling föremål för så litet verkligt och mera
  allmänt intresse som just detta. Måhända tro vi oss så väl känna till
  språket, detta förträffliga redskap, som vi dagligen begagna oss av.
  Men det är nog i grunden så, att ju närmare en sak ligger oss, dess
  mindre uppmärksamma vi den. Budet: Känn dig själv! kommer först sent
  till oss.
  
  Visserligen tala och sjunga vi ofta om vårt vackra språk, vår
  »klingande svenska tunga», »ärans och hjältarnes språk». Vi kalla med
  skalden vårt tungomål »en härlig skatt, musik och stål, behag försmält
  med kraft». Men vi skulle också älska vårt språk så, att vi ville lära
  känna något om språkets utveckling och betydelse, dess samband med vårt
  folks hela liv, odling och historia.
  
  Börja vi att tänka över språkets uppgift och studera dess utveckling,
  skola vi snart finna, vilken rikedom av gåtor, möjligheter och
  intressanta uppslag språket bjuder oss. Det är ett område, där det
  är lätt för var och en att göra iakttagelser, ty materialet för sina
  undersökningar har han runt omkring sig, närliggande och tillgängligt.
  Den, som på egen hand börjar att fundera över t. ex. ordens släktskap
  eller deras ursprungliga betydelse, begår nog visserligen en hel del
  misstag, men man kan lära även av sådant, ens tanke utvecklas och
  skärpes, steg för steg går det framåt, och så småningom bliva misstagen
  allt färre och färre. Det gäller naturligtvis då också att samtidigt
  studera, vad andra utrönt, sagt och tänkt i ämnet, för att så finna
  utgångspunkter och ledning. Men här som på andra studieområden gäller
  det att söka komma fram till verklig självverksamhet, göra rön och
  iakttagelser på egen hand, först då får man en levande förståelse för
  sitt ämne. En dylik litet djupare inblick i en vetenskap kan man i
  viss mån vinna även i det fall, att området för ens mera självständiga
  arbete är ytterst begränsat. Man behöver -- för att använda en bild --
  endast gräva på _en_ punkt för att nå ned till ett rikt källflöde; man
  måste endast känna _en_ väg till en fjälltopp för att komma upp och få
  en lyftande anblick över stora vidder.
  
  Mitt syfte med denna uppsats är att peka på några frågor, som kunna
  vara av intresse för var och en, som känner kärlek till den svenska
  odlingen och dess historiska utveckling. Språket är en viktig del
  av det oerhörda kraft- och kulturkapital, som vi fått i arv av våra
  fäder. Ej blott vår litteratur, utan redan vår ärvda talförmåga, vårt
  ordförråd erbjuda oss en samlad rikedom av kunskap, erfarenheter,
  uttrycks- och tankemöjligheter av så omfattande betydelse, att vi
  svårligen därom kunna göra oss en klar föreställning. Jag ville här
  söka att med några spridda drag visa språkutvecklingens nära samband
  med kulturutvecklingen, visa, hur språket städse som en lydaktig
  tjänare ställer sig i kulturens och tankens tjänst.
  
  Med _språk_ mena vi i första hand avsiktligt frambragta ljud och
  ljudgrupper, som äro bärare av en given betydelse och åsyfta att göra
  en individs tankar klara och levande för en annan, förstådda, som vi
  säga.
  
  _Kultur_ är på samverkan byggt framåtskridande i ett mänskligt
  samhälle. Då tydligen arbetsfördelning, samhällsliv och samverkan
  höra till kulturens viktigaste hävstänger, är det också tydligt,
  att språket är ett av kulturens oumbärligaste redskap. Direkt kunna
  vi ju ej överföra våra tankar till en annan människa, utan måste ha
  språket som ett medel. Detta kan ju bli ett hinder, en begränsning,
  särskilt för den, som har ett rikt själsinnehåll, ett djupt tankeliv,
  men liksom avstänges genom svårigheten att uttrycka sig, att finna
  det rätta ordet för sina tankar. Och hur lätt kunna ej missförstånd
  uppkomma! Svårigheten att uttrycka sig kanske vi alla ha känt någon
  gång. Dock bryter sig nog den verkliga begåvningen väg och skapar
  sig uttrycksmedel. Och tycka vi, att språket ej är tillräckligt
  tjänstaktigt, så beror det i de flesta fall på våra egna brister.
  
  Vidare få vi betänka, att det är oerhörda uppgifter, som vila på
  språket. Det skall kunna omfatta allt mänskligt, det högsta som det
  lägsta, allt, som kan bli föremål för mänsklig kunskap, mänsklig
  längtan, tro och hopp. Av ett kulturspråk fordra vi med ett ord, att
  det skall kunna ge uttryck åt alla tänkandets möjligheter. En brist i
  språket kan nog också stundom motsvaras av en brist i uppfattningen.
  Ett folk, som t. ex. saknar våra moderna språks många namn på olika
  färgskiftningar, får nog ej heller sin blick så skarpt öppnad för den
  rika mångfalden i naturens färgprakt.
  
  Om _språkriktighet_, d. v. s. om vilken norm eller prövosten, man skall
  använda för att se, om ett uttryck är gott eller ej, om språket går
  framåt eller tillbaka, har man länge stritt, tills äntligen den lika
  enkla som värdefulla sanningen dagades, att det språk är bäst, som
  bäst fyller sitt ändamål som meddelelsemedel (prof. Noreen). Här är en
  dubbel hänsyn nödvändig: till den talande och till den hörande. Den
  talande skall ge ett fullgott, ett adekvat uttryck åt sin tanke, men
  han skall ock förstås av den, han talar till -- först då är språket
  verkligt ändamålsenligt. Så kunna vi säga, att det språk är bäst,
  som med minsta möjliga ansträngning och möda för den talande förmår
  att hos den hörande framkalla en klar insikt om den tanke, som den
  talande åsyftar att meddela. I korthet sagt, det språk är bäst, som,
  lättast frambragt, lättast förstås. Det kunna vi alltså sätta upp som
  norm, som grundregel, då det gäller att bedöma, vad som är gott eller
  dåligt språk, vad som är verkligt framåtskridande i språkutvecklingen,
  det må sedan vara fråga om en ny ordbildning, en ljud- eller en
  formförändring: språket skall så klart och enkelt som möjligt ge
  uttryck åt den mänskliga tanken och på samma gång ådraga såväl den
  hörande som den talande minsta möjliga besvär.
  
  Enkelhetens och tydlighetens krav kunna synbarligen lätt nog komma i
  strid med varandra -- förenklingen kan ju drivas intill otydlighet.
  Härvid är naturligtvis tydligheten viktigast. För övrigt kan
  framåtskridandet sägas vara betingat av en ständig tävlan mellan kraven
  på tydlighet och enkelhet.
  
         *       *       *       *       *
  
  Huru mycket än kulturen utvecklas i riktning mot en gemensam
  världskultur, bibehålla sig dock de språkliga olikheterna mellan
  folken. Språket är folksjälens uttryck, är ett med fosterlandet, med
  friheten, och varje livskraftigt folk bevarar sitt eget språk. »I orden
  som tanke- och känslobärare, i deras förmåga att skärt och tydligt,
  kort och kraftigt, ljuvt och rent överflytta förnimmelser från själ
  till själ uttalar sig folkets innersta gry», säger Viktor Rydberg.
  Visserligen resa språkolikheterna andliga gränser mellan folken -- och
  även den bästa översättning gör ej ett diktverk fullt levande för ett
  annat folk, den blir alltid något främmande, kan ej helt ge orden deras
  rätta valör, ej återge den finaste doften, den fulltoniga klangfärgen.
  Varje språk har sin innersta själ, som endast den, som med kärlek
  vuxit sig in i det, lär känna och förstå. Så kunna vi ock till fullo
  säga med skalden, att vårt språk är »vår andas stämma i världen». Och
  även om vi stundom känna språkgränserna som bojor, som hindra oss att
  helt förstå ett annat folks odling, så ville vi dock ej, att vårt
  eget språks stämma skulle tystna. Så blir diktkonsten emellertid mera
  nationellt betonad och begränsad än vad t. ex. musiken och målarkonsten
  behöva vara -- ehuru naturligtvis utbyte och påverkan mellan folken
  äger rum på alla områden.
  
  Även inom sitt eget språk äga nog de flesta en mängd ord, som i grunden
  äro dem skäligen oklara, ord, som man endast genom trägen beröring
  får ett verkligt grepp på; det gäller särskilt det andliga livets
  områden. Det är ej säkert, att man känner en sak, därför att man bär
  den på läpparna. I språkets utvecklingshistoria går saken före namnet,
  men så är det oftast ej för den enskilde, han känner namnet först
  och lär kanske endast småningom känna den sak, det betecknar. Och
  ord, som en gång blott varit döda ljud för oss, kunna helt plötsligt
  få en oanad och rik innebörd på grund av en motsvarande fördjupning
  av vårt själsliv -- vi tänka på sådana ord som kärlek, tro, plikt,
  arbetsglädje, fosterland. Och människors mottaglighet och känslighet
  kunna vara olika. Fredrika Bremer t. ex. sade med tanke på sin
  barndom: »Blotta anblicken av vissa ord i en bok, såsom sanning,
  frihet, ära, odödlighet, väckte hos mig känslor, som jag fåfängt skall
  söka beskriva.» I vårt umgänge med orden liksom i vårt umgänge med våra
  medmänniskor gäller det, att det finnes olika grader av förstående
  -- intill den grad, att förståendet blir förståelse, varvid även en
  samklang i känslan tillkommer.
  
  Men ofta är det även så, att man tycker sig ej fullt förstå en sak, ett
  förhållande, ett begrepp, förrän man har ett namn att ge det. Så ger
  språket på många områden klarhet, ordning och system. Så får språket en
  oöverskådlig betydelse för all mänsklig kunskap.
  
  Men naturligtvis finnes ej något nödvändigt och obetingat samband
  mellan ordet och vad det betecknar. Orden återge ej tingens väsen och
  förefalla ofta som slumpvis valda tecken, som vi genom vana förbinda
  med det betecknade. Men väl inlärda, bliva orden i sin tur en den
  viktigaste hållpunkt för minnet.
  
  
  
  
  SPRÅKETS UPPKOMST.
  
  
  Varifrån har människan fått språket? Är det något, som vi fått som en
  gåva direkt av naturen, liksom vi fått förmågan att se, höra och känna?
  Tydligen icke. Romulus och Remus, Roms grundläggare, som enligt sagan
  uppföddes av en varginna, lärde sig nog att se och höra, men ej att
  tala mänskligt tungomål, förrän de återkommo till människorna. Och våra
  små barn kunna utan vår undervisning se och höra, men tala lära de sig
  endast långsamt och med möda.
  
  I forna tider föreställde man sig nu vanligen, att språket
  ursprungligen hade meddelats människan såsom en uppenbarelse från Gud,
  en uppfattning, som t. o. m. motsäges av bibelns första blad, där det i
  1 Mos. 2 kap. heter med dess naiva språk, att »Gud förde markens djur
  fram till mannen för att se, huru denne skulle kalla dem; ty såsom
  mannen kallade var levande varelse, så skulle den heta».
  
  Språkforskningen ger också vid handen, att språket är en mänsklig
  skapelse, alltså en konstprodukt, en frukt av den mänskliga
  intelligensens verksamhet, än omedveten och än medveten och avsiktlig.
  
  Sex tusen, åtta tusen, ja möjligen tio tusen år tillbaka i tiden kunna
  vi följa den mänskliga kulturens utveckling å vissa områden. Så sluta
  vi härifrån till den föregående utvecklingen. Språket kunna vi ej följa
  så långt tillbaka, dock äro vi ej alldeles okunniga om gestaltningen
  av vårt svenska modersmåls stamspråk för sju tusen år sedan. Då hade
  emellertid språket redan tillryggalagt en lång utvecklingsbana,
  om vilken vi nästan intet känna. Även här kunna vi dock sluta ett
  och annat om hur man kan tänka sig, att ett språk först uppkom och
  utvecklades.
  
  Nu levande vildar kunna ej lära oss så mycket härom, då även deras
  språk genomgått en lång utveckling. Något lära oss barnen, om vi noga
  studera deras sätt att inlära och använda språket. En s. k. jämförande
  språkforskning kommer nog också att i framtiden ge värdefulla uppslag i
  denna sak.
  
  Redan djuren förstå ju att genom vissa läten och andra tecken meddela
  sig med varandra. Vi kunna ju tänka på en mängd locktoner och
  varningsljud, orrspelet, hundarnas jaktskall, myrornas känselspråk o.
  s. v. Vi kunna väl alltså antaga, att den s. k. urmänniskan, om vilken
  utvecklingsläran talar, haft samma förmåga. Och meddelelsebehovet
  växte med växande samverkan vid anskaffande av föda eller avvärjande
  av hotande fara. Ett ofrivilligt smärteskri visade sig kunna väcka
  uppmärksamhet och så användes samma skri en annan gång avsiktligt för
  att varna eller anropa om hjälp. Början är gjord till ett verkligt
  _språk_ -- därmed mena vi ju just ett avsiktligt meddelande.
  
  De första språkljuden äro helt visst ytterst begränsade till antalet.
  Det är släktingar till våra känsloljud och utropsord, sådana som
  »spottljuden» tvi och fy (för avsky), hu, husch (för fruktan), ack, o,
  aj. Därmed är naturligtvis ej alls sagt, att just dessa ord härstamma
  från urspråket.
  
  Gemensamt arbete underlättades genom taktfasta arbetsljud, liknande t.
  ex. vårt _å-hå, å-hå_ vid utskjutande av en båt. Detta är ju också ett
  slags meddelelse.
  
  En stor grupp av ord uppkommer genom att man lär sig att härma
  naturljud, såsom _plask_ i vatten, _sus_ i skogen och särskilt
  djurläten. Även här kunna vi finna besläktade företeelser i vårt
  levande språk, bildningar, skapade efter samma urgamla metod, som då
  användes, ehuru en del synas vara skäligen unga. Sådana _ljudhärmande_,
  onomatopoetiska, ord -- om också ej ursprungligen av denna natur
  -- äro t. ex. _kraxa_, som härmar kräkans läte, _kackla_, _brumma_,
  _pipa_, _jama_. Så ha vi barnens obestridligt ursprungliga _vov-vov_
  för hund, _pipi_ för fågel. Dylika härmningar bliva småningom
  likvärdiga med språkets övriga ord. (Med ett _ord_ mena vi en viss
  begränsad ljudmassa, som, redan tagen för sig, är bärare av en given
  betydelse.)
  
  De första stegen på språkutvecklingens som på all utvecklings väg äro
  de svåraste, sedan går det allt lättare och fortare. En mångtusenårig
  urtid måste vi förvisso förutsätta för den äldsta språkbildningen
  liksom för kulturutvecklingen över huvud. När början väl är gjord,
  finner man emellertid snart allt flera sätt att skapa nya ord, man
  lär sig att allt bestämdare särskilja ljuden, att allt skarpare och
  tydligare uttala dem. Sedan nyskapas med ledning av det befintliga
  ordförrådet. De gamla ordstammarna få rikare användning genom
  förändring av former och betydelser, genom sammansättning o. s. v.
  Meddelelsen blir allt mera medveten och avsiktlig. Ett ljud, en
  ljudgrupp, som i och för sig var död och meningslös, får liv, själ,
  innehåll genom att förbindas med ett föremål, en varseblivning, en
  tanke. Tusende sätt användas för att uttrycka nya tankar. Räkna lär man
  sig t. ex. med tillhjälp av kroppsdelarna; ännu i dag är ju fingramas
  antal, tiotalet, grunden för vårt talsystem. Sättet är oss välbekant
  från sen tid: länge ha vi ju som mått använt foten, tummen, underarmen
  (alnen) och famnen.
  
  En mängd åtbörder och andra tecken ha naturligtvis i alla tider och ej
  minst i de äldsta använts vid meddelelse. Om buschmännen påstås ju t.
  o. m., att de ännu i dag av detta skäl ej kunna tala i mörkret. De stå
  också i övrigt synnerligen lågt och skola ej kunna räkna längre än till
  två. Vi kunna tänka oss, att urtidens språk varit högeligen torftigt.
  
  Faktiskt är det också endast ett mindre antal språkrötter (stamord),
  som ligga bortom all historia. Sedan ha nya ord bildats av dessa. Om
  urgammalt ursprung vittna t. ex. sådana enkla, upprepade läppljud som
  _ma-ma_, _pa-pa_.
  
  Ett betydelsefullt steg framåt i fråga om uttrycksmöjligheter tog
  språket, då man lärde sig att sammanställa orden till verkliga
  _satser_, varigenom det blev lättare att t. ex. tala om företeelser,
  som ej lågo omedelbart under ögonen.
  
  
  
  
  DRAG UR SVENSKA SPRÅKETS HISTORIA.
  
  
  Gå vi så till den tid, då historiens ljus i någon mån börjar falla
  över språken, så finna vi, att mer än 5,000 år före Kr. föd. talades
  av våra förfäders förfäder ett formrikt, mångsidigt utvecklat språk,
  som vi kalla _det indoeuropeiska urspråket_, från vilket de flesta
  av Europas, Indiens och Persiens språk härstamma. Om detta språk
  känner man mer, än mången kan tro, och redan här visar det sig, vilken
  stor betydelse språkforskningen kan ha för kulturhistorien. Språkens
  släktskapsförhållanden höra till våra viktigaste vittnesbörd om
  folkens frändskap. Vidare röjer ordens grammatiska form ofta, om de
  äro ursprungliga i språket, och om ett ord möter oss i besläktad form
  i de flesta språk, som tillhöra samma stam, kunna vi i allmänhet härav
  sluta, att det tillhör det gemensamma urspråket. Men därmed veta vi
  ock vanligen, att det föremål, som ordet betecknar, även varit känt
  och brukat bland det urfolk, från vilket de yngre stammarna utgrenat.
  Sålunda kunna vi endast ur de indoeuropeiska språkens ordförråd sluta
  till, att våra gemensamma urfäder -- de må nu ha varit bosatta vid
  Östersjön eller Svarta havet eller på hela det område, som sträcker
  sig mellan dessa båda innanhav, en sak, varom man ännu ej är fullt
  ense -- redan idkade åkerbruk och boskapsskötsel. Innan ännu någon
  verklig folk- och språksplittring inträffat, hade detta folk fasta
  boplatser, kände en del metaller, kunde väva ylle och bygga båtar. Som
  husdjur hade de hästar, nötboskap, svin och får. Detta och mycket annat
  upplyser oss språkforskningen om.
  
  Vi finna sedan, huru detta språk delar sig i flera dialekter, bland
  vilka _den germanska språkgruppen_ för oss har det största intresset.
  På grundvalen av djupgående jämförande språkstudier hava forskare
  framställt den förmodan, att germanerna ursprungligen endast bodde i
  södra Skandinavien, på de danska öarna och tyska Nordsjökusten samt
  grekiska folk sydost och keltiska väster eller sydväst om germanerna.
  Härifrån skulle folken sedan småningom ha rört sig söderut. Det är
  ju ett uppslag, som till hälften gör till sanning Olof Rudbecks
  stolta dröm om Sverige som alla kulturfolks urhem, denna tanke,
  att Skandinavien, kanske Skåne med grannlandskap, är de germanska
  folkens ursprungliga hemland. Det är värdefulla upplysningar, som
  språkvetenskapen kan giva historien.
  
  Från de övriga germanska språken -- de förnämsta blevo ju omsider
  tyskan och engelskan -- skiljer sig något före tiden för Kr. föd.
  _urnordiskan_, och redan från 200 à 300 år efter Kr. föd. ha vi
  nordiska runinskrifter, som vittna om detta språks beskaffenhet. Ett
  årtusende efter Kr. föd. har _svenskan_ som ett språk för sig skilt
  sig från danskan, norskan och isländskan för att sedan inom sig gå en
  dialektsplittring till mötes, som dock i någon mån hejdas genom de
  allt starkare politiska enhetsbanden. I allmänhet går ju utvecklingen
  under dessa äldre tider tämligen långsamt, en förändring tränger endast
  småningom igenom. Likhet i språk och dialekt vittnar om släktskap
  mellan folk och stammar. Så har språkforskningen även kunnat bevisa,
  att svear och götar tillhört skilda stammar.
  
         *       *       *       *       *
  
  När det gäller de språkliga företeelsernas oändliga rikedom och
  mångfald, är det naturligtvis ej möjligt att åstadkomma något
  slag av fullständighet. Endast ett och annat drag av _vårt språks
  kulturhistoria_ vilja vi stanna vid för att klargöra för oss det
  nära sambandet mellan språket och kulturen. Vi skola se, huru
  språkutveckling och ordförråd avspegla vårt folks odling, den andliga
  som den materiella, huru språket bär vittne om vårt folks förhållande
  till främmande folk, ja, om dess tro, livsåskådning, seder och oseder
  under olika tider.
  
  Börja vi med vårt fornsvenska samhälle, så finna vi, huru språket
  bestyrker historiens uppgift om familjelivets betydelse och
  släktskapsbandens styrka. Det var en tid med flera ord än vår för olika
  släktband. Så betydde t. ex. ordet _fädgar_ far och son, _mödgor_ mor
  och dotter -- en vacker enhet, som vi ej kunna uttrycka i ett ord. Att
  ett ord finnes, gör naturligtvis saken mera levande. Lägre språk finnas
  t. ex., som ha orden man och kvinna, men sakna begreppet människa; så
  blir kvinnan helt säkert uppfattad ej blott som något mannen mycket
  olikt, utan även som något honom högeligen underlägset. Men det är här
  som ofta snarast den allmänna uppfattningen, som speglar sig i språket.
  
  Om vad som var huvudsaken vid ett fornnordiskt gästabud, vittna sådana
  ord som _gravöl_, _arvsöl_, _välkomstöl_ -- det var en tid, då högtid
  och dryckeslag var detsamma.
  
  Den lågt stående människan ser i allt, vad som rör sig och finnes
  omkring henne och i naturen, personliga andekrafter, och hela
  tillvaron är uppfylld av varelser, som likna henne själv. Hon befolkar
  naturen med gudar och naturandar, goda och onda. Även härom vittnar
  språket. När åskan går, är det Tor, som åker efter sina bockar, och
  _åska_ (för _rasikia_) betyder gudaåkning. Ordet _tordön_ har ju än
  genomskinligare betydelse. Att föreställningen levat kvar, veta vi
  ju, och därom vittnar Frödings Värmlandsuttryck: »ett dön som när
  guffarn går». Ett slags utslag kallades förr av folket _älvablåst_
  eller _älvabläster_, ord, som tala om tron på älvornas farliga makt.
  Och trollen kunde tillfoga _trollslag_. Genom trolldom blev en sak
  »_förgjord_». En människa, en ko blev »_modstulen_» genom att modet
  stals ifrån dem. »_I ogjort väder_» kom man ut, om vädret ej förut var
  »gjort» (trollat). En »_byting_» var bortbytt av trollen. Orden vittna
  än i dag om flydda tiders vidskepelse.
  
  När ett folk genom andra folk får kännedom om nya företeelser,
  lånas ofta även namnen, men man kan också hjälpa sig med sitt gamla
  ordförråd. Så betydde ordet _hammare_ i forntiden helt enkelt sten.
  Ordet _gryta_ betydde ett kärl av sten. Av samma stam är vårt
  stengryt. När så de nämnda föremålen började tillverkas av järn,
  användes fortfarande de gamla namnen hammare och gryta. En verklig
  betydelseförändring hade sålunda här så småningom genomförts. I
  förbigående må här den självklara sanningen påpekas, att ordens
  _betydelse_ ej beror på deras härledning eller ursprungliga innebörd,
  utan helt och hållet betingas av den innebörd, det tankeinnehåll, som
  det levande allmänna språkmedvetandet inlägger i ordet.
  
  En blixtbelysning över gångna tiders mödor kastar härledningen av ordet
  _gnista_, som torde vara släkt med gnida och talar om en tid, då man
  fick skaffa sig eld genom gnidning av två trästycken.
  
  Under språkets utveckling är det många ord, som utträngas av andra och
  dö, andra bli allt ovanligare. En del föra ett tynande liv som delar
  av andra ord; många leva i egennamn, men den betydelse de en gång
  haft är vanligen längesedan glömd. Dylika namn kunna emellertid, om
  de rätt tydas, ge oss värdefulla upplysningar om landets bebyggelse
  och äldsta kulturplatser. Så betyder t. ex. ordet _harg_ offerplats,
  _vi_ betyder helgedom. Sådana namn som _Torsharg_ och _Odensvi_ (Odens
  tempel) vittna sålunda om gammal odling från heden tid. Namnet _Ryd_
  (rud, röd) med dess många sammansättningar betyder röjning, alltså
  nybygge i skogen, och är från en något senare tid, då befolkningen blev
  talrikare och från huvudbygderna började kolonisera de kringliggande
  skogsmarkerna. Ortnamnens stora värde för kulturhistorien har först
  vår tid på allvar upptäckt, och på detta område pågå betydelsefulla
  forskningsarbeten.
  
  I historiens skildringar och tideböcker bevaras naturligtvis en mängd
  ord som ett slags museiföremål, som endast sällan tagas fram till
  förevisning. Saken är glömd och därmed namnet. För att ej nämna för
  de flesta alldeles okända ord kunna vi ju från fornskildringarna t.
  ex. i Tegnérs Frithiofs saga påminna om sådana fornord som _disarsal_
  (gudasal), _drott_, _valkyria_, _alfer_.
  
  »Blott barbarit var en gång fosterländskt», sjunger Tegnér, och då
  Sverige allt ifrån vikingatiden kommer i en från tidevarv till tidevarv
  allt livligare beröring med främmande folk, avspeglar sig detta även
  i att massor av lånord strömma in och starkt förändra det gamla
  fornspråket -- särskilt som ingen insåg eller brydde sig om den fara
  för vårt språks renhet och vår nationella egenart, som kunde ligga i
  denna massinvandring av främlingar. Lånorden berätta om våra yttre
  politiska förbindelser. Då många språkliga lån under en viss tidsperiod
  gjorts från ett visst land, är detta ett språkets vittnesbörd om en
  livlig kulturberöring.
  
  Kristendomens första förkunnare införa i Sverige liksom i andra
  länder en mängd lånord, som härstamma från de latinska och grekiska
  språken, kyrkans språk i alla länder. Dessa ord, som bli vanliga allt
  ifrån 1100-talet, ha nu så länge tillhört vårt språk, att vi visst
  icke uppfatta dem som främlingar. Hit böra de vanliga orden _kyrka_,
  _altare_, _präst_, _biskop_, _munk_, _mässa_, _kors_, _påsk_, _pingst_
  o. s. v. Hårda tider var det, därom vittnar ännu ordet _vapenhus_, det
  rum, där det alltid väpnade folket ställde sina vapen före inträdet i
  helgedomen.
  
  Med kyrkan följer undervisning, och så inflytta orden _skola_,
  _rektor_, _grammatik_, men även orden _räkna_, som förut hetat _tälja_,
  och _skriva_, som förut hetat _rista_ eller _rita_.
  
  _Persilja_ och _palsternacka_ äro förvrängningar av latinska namn på
  växter, som infördes av munkarna, och dessa namn vittna sålunda om
  dessas omtanke om trädgårdsskötseln.
  
  Med 1200-talet börjar riddaretiden och med den ett allt mer växande
  tyskt inflytande. Riddareväsendet tillför oss från tyskan orden
  _riddare_, _greve_, _fogde_, _banér_, _pansar_; gamla svenska ord äro
  däremot orden _sköld_ och _svärd_. Nu införas även de vackra orden
  _ära_ och _plikt_, som vi tycka låta så äktsvenska. ’_Hedern_’ är
  däremot ursvensk.
  
  Från riddaretiden förskriva sig en del ord, som kunde komma oss att
  tycka, att hästen en gång kastat en särskild glans över den han bar.
  Det är rusttjänstens och adelskapets betydelse, som häri avspeglar
  sig. Det vackra ordet _riddare_ betyder ju blott en, som är beriden.
  _Kavaljer_ betydde ock en gång hästkarl. _Mar_ (honkön _märr_) hette
  hästen även och _skalk_ betydde tjänare -- men _marskalk_ har blivit
  något helt annat än stalldräng. Av detta ord ha vi också formen
  _marsk_, länge titel på en av rikets högsta ämbetsmän.
  
  Bland titlar från denna tid, som senare undergått betydelseförändring,
  må nämnas _herre_ och _fru_, som ursprungligen voro adelstitlar, men
  tack vare förändringar i det sociala livet fått en vidgad användning.
  Än mer har ordet _jungfru_, en gång en adlig frökentitel, sjunkit på
  rangskalan. Även det något yngre ordet _fröken_ var ju uteslutande en
  adelstitel, som de ofrälse i en sen demokratisk tid ryckt till sig.
  Tvärtom betydde det för oss så poetiska ordet _tärna_ ursprungligen
  tjänstflicka.
  
  1300- och 1400-talen, Hansans och unionens tidevarv, äro oroliga
  tider för vårt land, tyskt inflytande på vår handel, danskt på vår
  politik. Och tidsförhållandena åstadkomma en stegrad språkförbistring.
  Städerna utvecklas, och så införas från tyskan sådana ord som _rådman_,
  _borgare_, _betala_. Nya yrken uppstå. Hittills hade _smed_ betytt
  hantverkare i allmänhet, nu kom namnet smed att begränsas till den
  oumbärligaste av yrkesmännen -- i många fall var ju bonden allt
  framgent sin egen hantverkare. Emellertid införas nu från tyskan sådana
  ord som _skomakare_, _skräddare_ och även ordet _hantverkare_.
  
  Reformationen på 1500-talet gör åter sådana katolska ord som _avlat_,
  _pilgrim_, _kåpa_ o. s. v. mindre vanliga. Och kyrkans herre får nöja
  sig med att vara dess herde. Vårt _kyrkoherde_ är en förändring av
  medeltidens _kyrkoherre_, också ett språkets vittnesbörd om ändrade
  förhållanden. Ännu lever dock i vissa bygder titeln »kyrkherrn».
  
  Men reformationstiden, som söker skapa en nationell kyrka och en
  nationell kultur, banar även väg för en ny svensk språkutveckling,
  främst tack vare Olavus Petris ädla, kraftfulla och klara svenska språk
  och hans omfattande arbete för folkupplysningens sak. Det viktigaste
  arbetet från detta tidevarv är ju översättningen av bibeln, som nu vart
  spridd och läst av menige man. Att översätta en sådan bok till svenska
  var dock ej så lätt, och därför måste man upptaga tämligen ovanliga ord
  eller rent av låna direkt ifrån tyskan (Luthers översättning). Många av
  dessa ord ha naturligtvis sedan blivit vanliga i vårt språk. Sålunda
  anser sig 1526 års översättning av Nya testamentet behöva såsom
  »ovanliga eller nyinförda» förklara och uttyda t. ex. sådana ord som
  _rättfärdighet_, _nit_, _berömma_, _förfölja_, _nykter_.
  
  Nu som framgent utövade tyskan och även latinet alltjämt sitt
  inflytande på vårt språk. Reformatorerna hämtade sina intryck från
  Tyskland, och latinet var ännu länge vetenskapens språk.
  
  Under nästa århundrade bidrogo krigen till ett ökat tyskt inflytande
  i Sverige, liksom den franska kulturens världsherravälde visar sig i
  franskt inflytande på vårt språk under 1600- och 1700-talen.
  
  Men då äro redan krafter i verksamhet för att bevara och återupprätta
  det svenska språkets rykt och renhet. Och med det glada mod, som
  utmärkte storhetstiden, går 1600-talets störste skald, Georg
  Stiernhielm, till verket. Han vill skapa ett äkta svenskt språk
  och taga upp gamla glömda ord från forntiden eller, som han själv
  säger, befria »den ärliga, gamla, obefläckade Götamatrona» från »alla
  sönderhackade, fransade, krusade, gullbrämade plagg», som man hängt
  på henne, och låta henne återfå »sin ärliga skrud». Han söker därför
  i hennes fatabur och bortglömda skrin och finner där »mycket smide av
  gott stick och korn» samt »dyrbara pärlor och kosteliga ädelstenar»
  -- med andra ord, han finner, att det gamla svenska målet är »fullt
  av allehanda märkeliga ord och ordasätt, vilka alla eller mestendels
  kunna upptagas, förnyas och så småningom föras i bruk igen, vilket icke
  allenast skulle göra vårt mål flödigt och rikt, utan ock ljuvt, fagert
  och prydligt».
  
  Här märka vi ingen misstro till den enskildes förmåga att påverka
  språkets utveckling. Bland de ord, som Stiernhielm upptog av gamla,
  glömda ord och som efter honom blivit vanliga, må nämnas: _åtbörd_,
  _dväljas_, _fräck_, _tryta_, _hyfsa_, _snille_.
  
  Det är många författare, som vid denna tid visa ett stort intresse för
  språkets renande och utveckling i god riktning. Samuel Columbus (d.
  1679), som även ivrar för en förenklad rättstavning, visar en skarp
  blick för språkets uppgift, varom t. ex. följande förträffliga yttrande
  vittnar; »Ju närmare tanken kommer till tinget, språket till tanken,
  skriften till språket, ju fullkomligare är det».
  
  Även psalmförfattaren Hakvin Spegel (d. 1714), återinför och förklarar
  en del gamla, halvt eller helt glömda ord, t. ex. _ämne_, _ätt_,
  _fana_, _bister_.
  
  Bibelupplagan av år 1703 förklarar också en del då »mörka» och ovanliga
  ord, bland vilka en del sedan blivit allmänt använda, såsom orden
  _arla_, _digna_, _gåta_, _ljuv_, _väld_. Att bibelöversättningarna,
  som så allmänt lästes, förmådde införa nya ord, förvånar oss ju
  mindre. Dock har även en mängd ord, som man på detta sätt sökte ge liv,
  förblivit obrukade och för alltid försvunnit ur vårt språk.
  
  Verklig uttrycksfullhet och smidighet är en egenskap, som språket ej
  vinner så lätt, och särskilt de två senaste århundradena ha haft stor
  betydelse för utvecklingen av vårt språks bildbarhet -- vi ha lärt
  oss att ej blott tänka på tyska och latin, utan även på svenska. Vår
  forskning har gått framåt och på samma gång blivit mera nationell. Ännu
  i början av 1700-talet hette det bland de lärda, att det var svårt att
  föreläsa på svenska. Så sade Erik Benzelius d. y.: »Vad varje ting
  heter på latin är bekant, men huru det översättes på svenska, behövs
  eftertanke till». Därför var också latinet länge de lärdas språk, det
  var ej så lätt att skapa en svensk dräkt åt kulturen, och det gick
  endast så småningom.
  
  Under hela 1700-talet fortfor kampen för ett renare svenskt språk under
  starkt motstånd från det mäktiga franska inflytandet. Särskilt adeln
  anser det fint att uppblanda sitt språk med franska ord.
  
  Bland dem, som under denna tid avsiktligt arbeta på att skapa ett gott
  och äkta svenskt språk, må främst påminnas om Olof von Dalin, framför
  allt av betydelse som prosaförfattare.
  
  1800-talet för med sig nya nationella riktningar och en dyrkan av
  gammal svenskmannakraft och nordmannaspråk. Spåren visa sig i den
  Götiska skolan, i Geijers och Tegnérs äktsvenska diktning.
  
  Bland senare tiders ivrare för ett renare svenskt språk är ingen av
  så stor betydelse och så väl värd vårt intresse som Viktor Rydberg.
  Han tar dock allt för liten hänsyn till språkets praktiska uppgift --
  att på enklaste och bästa sätt ge uttryck åt den mänskliga tanken. I
  stället gå hans strävanden främst ut på att, som han säger, »återknyta
  bandet mellan modersmålets forntid och nutid», d. v. s. att bevara
  eller återuppväcka gamla ord och vändningar och bekämpa främmande
  lån, särskilt från tyska språket. Stor är han genom sin klangfulla
  språkbehandling och sin hänförda tro på vårt språks »inneboende adel».
  
  Bland ord, som han nybildat eller återuppväckt, särskilt i avsikt att
  ersätta låneord, kunna nämnas: _dagteckna_ (för datera), _ödemurar_
  (ruiner), _liktyding_ (synonym), _följefärd_ (sällskap), _livsvån_,
  _tyckesak_, _fornas_ (åldras), _insaga_ (för gensaga), _dumlöje_ m.
  fl., en del fyndiga och utmärkta, en del dömda att försvinna. Rydbergs
  kamp mot »språkskämmarne» går dock i vissa avseenden för långt. Så vill
  han bekämpa de ytterligt vanliga från tyskan lånade förstavelserna
  be-, an-, er- m. fl., av vilka en del lånades redan under 1300- och
  1400-talet. Därför skriver han t. ex. _märkelse_ (betydelse), _tröstan_
  (förtröstan), _tillita_ (anlita), _förtro_ (anförtro), _sanna_
  (besanna).
  
  Ett följdriktigt utrotande på detta område är naturligtvis omöjligt,
  och t. o. m. i en dikt av Viktor Rydberg kan man finna en sådan
  »litterär dagsslända» som ordet _beskina_. Och vi måste ju från modern
  ståndpunkt anse dylika lån gagneliga, om de verkligen rikta språket
  och göra det uttrycksfullare. Och utvecklingen går ej helt att hejda,
  även om det är av gagn att söka få bort sådana onödigheter som bepryda,
  beskymfa, besnärja och dylika.
  
         *       *       *       *       *
  
  Naturligtvis kunna strävandena att utmönstra ord av främmande ursprung
  gå till överdrift. Vi kunna lika litet få bort dylika ord ur vårt
  språk, som vi kunna få bort ur vår kultur allt, som ej uppstått i vårt
  eget land. Vad skulle bli kvar? Från vår religion och ned till maskiner
  och verktyg ha vi fått de starkaste intrycken från andra land. Och
  liksom dylika lån mer och mindre sammansmälta med vår gamla odling, så
  sammansmälta låneorden med vårt gamla ordförråd.
  
  Men låtom oss komma överens om att endast låna, när verklig brist
  finnes i vårt svenska språk. Må vi alltid hellre använda ett svenskt
  ord, om ett gott sådant finnes, än ett främmande. Och vi böra ej
  använda utländska termer, som vi ej säkert förstå eller kunna uttala.
  
  Praktiskt är ju dock att ha gemensamma mellanfolkliga, internationella,
  beteckningar på gemensamt mänskliga kulturföremål, tekniska och
  vetenskapliga företeelser o. s. v. Det är ju klart, att ju mera
  kulturen blir en gemensam världskultur, dess mera skola också
  språken närma sig varandra. Så skapas en folkens gemensamma fond av
  »kulturord». För den skull vilja vi ju ej offra vårt språks egenart
  för antagande av något allmänt världsspråk, huru stora skrankor än
  språkolikheterna resa mellan folken. Men vårt språk lever nog, även om
  det riktas med lånord. Och är det fattigdomsbevis att behöva låna, så
  kan det ock vara högfärd att ej vilja låna, då man behöver, särskilt
  som varken ränta eller återbetalning kräves.
  
  De latinska och grekiska språken ha ett outtömligt förråd av stammar
  till nya ord, som flitigt anlitas i hela Europa. Så ha vi fått telefon,
  velociped, automobil, aëroplan o. s. v. i oändlighet.
  
  Den livliga utvecklingen i vår tid gör, att ord nu lånas eller nybildas
  i större mängd än någonsin förr. Vi kunna säkert i varje tidning finna
  dussintals ord, som ej äro femtio år gamla. Användningen av ångmaskinen
  och elektriciteten ger ej blott upphov till två nya företeelser, utan
  hundratals, införde ej blott två nya ord, utan kanske tusentals. Med
  telefonen följde telefonkatalog, telefontråd, telefonist o. s. v. Även
  här speglar språkets utveckling kulturens utveckling, och språket visar
  sig städse kunna fylla kulturens krav på nya ord för nya företeelser.
  
  Utmärkt är det ju, när vi ur vårt eget språks förråd av ordstammar
  kunna få ämne till verkligt goda namn på nya föremål. Så ha vi
  genom sammansättning fått t. ex. _ångsåg_, _järnväg_, _spårvagn_,
  _flygskepp_. År 1851 bildades det välkända ordet _världsutställning_
  efter utländsk förebild samtidigt med att saken uppträdde för första
  gången.
  
  Genom sin tydlighet och enkelhet äro en del dylika ord goda förvärv för
  språket, andra ha svårt att stå sig i tävlan med främlingar, om de ej
  äro synnerligen väl funna. Ett sådant ord som _fjärrtalare_ skall t.
  ex. aldrig kunna uttränga ordet telefon. På vetenskapens, teknikens och
  ej minst tidningspressens män utövar naturligtvis det internationella
  ordförrådet ett starkt tryck. Så erbjuder sig ofta nog för en
  skriftställare ett främmande ord hastigare än ett av svensk härstamning.
  
  Lån från närmare besläktade språk äro ofta bättre än lån från
  språk, som i uttal och ordbildning äro mycket olika svenskan, då de
  förstnämnda lättare sammansmälta med vårt eget ordförråd. Dock är det
  ju till skada att låna ett ord, som redan i samma form, men i annan
  betydelse finnes i vårt språk. Onödigt är ock att låna ett ord, som
  blott blir en betydelsedubblett till ett redan förut befintligt rent
  svenskt ord. Men för varje ord, som verkligen riktar språket och gör
  det uttrycksfullare, må vi vara tacksamma.
  
  Lånorden ha i alla tider vållat åtskilliga besvär och på många sätt
  misshandlats. I allmänhet försvenskas naturligtvis tonfall och uttal,
  men ljud och hela stavelser kunna också mer eller mindre förändras, så
  att orden komma att påminna om gamla bekanta inhemska ord och därmed få
  en mera välkänd klang samt bliva lättare att hålla i minne och använda.
  Stundom kan ombildningen vara skapad på skämt, men vanligen är den nog
  gjord på god tro. Så kan _ekipage_ bli _åkepasch_ genom påverkan av
  ordet _åka_, _akleja_ (en gång _aqvilegia_) bli _åkerleja_, _pension_
  förbättras till _penningsjon_, _politik_ blir _publitik_ (jfr publik),
  _omnibus_ blir _ångnibus_, _scout_ får i _skuttare_ sin svenska form,
  _importera_ skrives _inportera_ o. s. v.
  
  Dylikt le vi åt och kalla _folketymologi_, d. v. s. (felaktiga)
  folkliga försök till härledning av främmande ord ur svenska. Må vi
  emellertid betänka, att vårt som mönstergillt erkända svenska riksspråk
  är rikt på alldeles likartade förvrängningar. Så hette _scharlakan_
  en gång _skarlat_ och är ombildat efter ordet _lakan_, _fänkål_ är
  latinska _feniculum_ och har ej med _kål_ att göra, _följetong_
  kommer ej av följa, utan betyder egentligen ett litet blad (franska
  feuilleton), _flottyr_ skulle heta _friture_, om det ej påverkats av
  ordet _flott_. Jämte _durkslag_ får man höra _duschslag_, fastän ordet
  ej kommer av _dusch_. T. o. m. ett sådant ord som _ungkarl_ torde vara
  en fyndig ombildning av det från tyskan lånade _junker_.
  
  Även egennamn kunna på liknande sätt förvandlas och detta ganska ofta.
  Som exempel må nämnas _Sliparebacken_ i Lund, som egentligen hetat _S:t
  Liberii backe_, och _Vallmarsön_, som blivit _Valdemarsön_ efter det
  bekanta egennamnet.
  
  Det sista var ett exempel på ombildning av ett gammalt svenskt ord till
  större likhet med en levande beståndsdel av språket. Även detta är ej
  ovanligt. Ett ord kan under utvecklingens gång bli ensamt i språket,
  dess stamsläktingar ha försvunnit, och så förefaller det okänt och
  underligt. Då kan det rädda sin tillvaro genom att förändra sin form
  till större likhet med ett annat och vanligt ord. Så har _alnbåge_
  förvandlats till _armbåge_, _falaska_ blir stundom _fallaska_,
  _andtruten_ kan i dialekter få formen _andtrött_, _länstol_ har länge
  hetat _ländstol_, ehuru det ej har med _länd_ att göra. Att stava
  _hantera_ med _dt_ är också oriktigt, då det ej är bildat av _hand_,
  utan är ett lånord.
  
  En misstydning kan t. o. m. ge upphov till nya sedvänjor. Så har på
  sina ställen _vårfrudagen_ (Marie bebådelsedag) fått heta _våffer-_
  eller _vafferdagen_ -- och då skall man äta våfflor (»vaffler»).
  
  Förändringar av förutnämnd art bidraga ju att göra orden
  lätthanterligare och enklare för en svensk, varför de långt ifrån
  alltid kunna sägas vara till skada för språket, så vitt de ej förminska
  ordens användbarhet.
  
  Stundom händer det, att ord, vilkas ursprung vi i deras äldre form
  lätt nog skulle ha känt igen, under utvecklingens gång förändras till
  oigenkännlighet. Så har ordet _huckle_ en gång hetat _huvudkläde_.
  
  
  
  
  SPRÅKET SOM SPEGEL AV KULTURUTVECKLINGEN.
  
  
  Vi ha talat om hur kulturutvecklingen speglar sig i språkets historia
  och ordförrådets riktande. Men även försvinnandet av ord kan vittna
  om kulturförändringar och om framsteg. Kristendomen utträngde
  seden att _blota_ och därmed själva ordet. Då köket blev en del
  av huvudbyggnaden, försvann såväl ordet _kokhus_ som det än äldre
  _stekarehus_. Det nu poetiska _vindöga_ har utträngts av _fönster_,
  vilket endast vittnar om tyskans mäktiga inflytande på svenskan. Men
  vem erkänner ej, att det är en större humanitet och hyfsning, som
  förvisat till det förgångnas historia sådana ord som _tumskruv_,
  _sträckbänk_ o. s. v. I vår egen tid ha _tändstickorna_ ersatt
  _elddonet_. Våra maskiner ha kommit oss att glömma namnet på en hel
  del gamla enkla redskap. Och många flera ord äro helt visst dömda att
  försvinna. Det modernt klingande _krigsförklaring_ har ersatt det
  gamla _fejdebrevet_. _Bokpräntaren_ har helt naturligt utträngts av
  _boktryckaren_.
  
  Men även i vårt fullt livskraftiga språkförråd finnes en hel del
  uttryck, stundom blott halvt förstådda, som vittna om längesedan
  gångna tiders kulturförhållanden. Det är en del bildlika uttryck och
  stående fraser, och det är en del ord, som räddat sitt liv genom att
  mer eller mindre förändra betydelse. Ofta nog tänka vi ej alls på
  ordens ursprungliga innebörd, då vi använda dem. Ett sådant uttryck är
  »_handsken är kastad_» -- det stammar från riddartidens stridsbruk.
  Och vi tala om att »_hålla någon på sträckbänken_», ehuru tortyren är
  avskaffad -- om den ej förekommer, då någon »_rådbråkar sitt tal_».
  Vi säga, att en författare har »_en fint skuren penna_» -- uttrycket
  är från gåspennornas tid, numera behöver ingen skära sina pennor. Då
  någon »_trampar i klaveret_», må vi ej tänka på handklaveret, utan på
  ett gammaldags slag av piano. Och är det säkert, att var och en, som
  kallar en sak »_torr som fnöske_», vet varom han talar? Eller om han
  säger, att en person ej är »_värd en styver_», ej »_värd en vitten_»
  -- vet han säkert, hur pass lågt han sätter priset? Frågan: »_vad
  är på tapeten?_» är ordagrant tydd rätt meningslös i de enfärgade
  tapeternas tidevarv och härstammar från bonadernas och de granna målade
  allmogetapeternas tid.
  
  När ej horn längre, utan glas användes till _bläckhorn_, kvarstannar
  dock det gamla ordet. _Tobakshorn_ åter är ett ord, som försvunnit för
  _snusdosan_. _Pennor_ kunde man ursprungligen endast få från fåglarna,
  men vi behålla namnet, även sedan gåspennan ersatts av stålpennan, ja,
  t. o. m. blyertspennan.
  
  Benämningen _styrbord_ är från en tid, då man hade en styråra på högra
  sidan av fartyget. Den sida man vände ryggen (baken) blev då babord.
  
  Vi använda uttrycket »stå sörjande vid en _bår_», oaktat, som
  Strindberg säger, »bårarna redan för 50 är sedan utbyttes mot
  likvagnar».
  
  Språket är konservativt i sina bruk, och vårt nuvarande språk
  återspeglar även forna tiders brister i uppfattning och kunskap. Vi
  kunna ej undgå att använda en hel del i grund och botten felaktiga och
  missvisande uttryck. Vi veta nog i allmänhet, att dylika uttryck ej äro
  att fatta efter bokstaven, men nog kan det hända, att de någon gång
  kunna förvilla en obefäst ande. Så t. ex. tala vi ju om att »_solen går
  upp_», ehuru var och en vet, att det är jorden, ej solen, som går. Vi
  säga, att »_daggen faller_» -- men daggen faller ej, utan avsätter sig.
  Och _mjältsjukan_ har ej med mjälten att skaffa. Orden _hårdhjärtad_,
  _hetlevrad_ och dylika tala om en tid, då man förlade känslorna till
  hjärtat och levern. _Valfisken_ är ingen fisk, _flodhästen_ ingen
  häst, _sjökon_ ingen ko, det veta nog alla. Men ej alla veta, att
  _kinabarken_, det förträffliga febermedlet, ej har något med landet
  Kina att skaffa, likheten beror på en folketymologisk ombildning.
  
  _Indianer_ bo ju ej i Indien. Namnet har ett historiskt intresse och
  beror på Kolumbus’ misstag, då han trodde sig ha kommit till Indien,
  när han upptäckt Amerika.
  
         *       *       *       *       *
  
  I många riktningar utvecklas och förändras språket. Men hur mångsidig
  än utvecklingen är, går det aldrig därhän, att vi få ett särskilt
  ord för varje sak och företeelse i världen. Detta skulle endast vara
  opraktiskt och göra språket allt för svårt. Livets skiftande mångfald
  äger oändligt mycket, som vi ej ha ord för. Livet, människoandens liv,
  är rikare än våra uttrycksmedel.
  
  Orden beteckna i allmänhet sammanfattningar av likartade ting. Endast
  egennamnen ge olika namn åt föremål, som i det väsentliga äro likadana.
  En hel del ord åsyfta att sammanfatta en mängd företeelser, som ha
  någon egenskap gemensam, t. ex. orden växt, djur, möbler, arbete,
  nöjen. Att dylika sammanfattande ord finnas, är av stor betydelse. De
  bidraga till reda i vårt tanke- och åskådningsliv, då vi därigenom
  kunna ordna företeelserna i samhörande grupper genom blotta namnet. Här
  speglar språket gångna tiders uppfattning och erfarenheter. Vi ta som
  exempel de urgamla motsättningarna _levande_ och _dött_ eller _andligt_
  och _materiellt_, ord, som sammanföra allt varande i två väldiga
  motsatsgrupper.
  
  Vidare kunna vi säga, att knappast något ord finnes, som ej har mer
  än en betydelse. Ordet _lampa_ får beteckna ej blott våra förfäders
  enkla, osande lampa, utan många andra slag, upp till den moderna
  elektriska båglampan. Här som ofta speglar ordets vidgade användning
  en stigande kultur. Vi ta ett annat exempel på hur samma ord betecknar
  en mängd olika saker. Ordet _band_ betyder något, som binder,
  förenar. Hur olika företeelser, som därmed kunna avses, framgår av
  följande sammanställningar: sidenband, halsband, tunnband, bokband,
  korsband, band i brädspel, rövarband, gå i ledband, lägga band på sig,
  syskonband, kärleksband o. s. v. Detta godtyckligt valda ord har 35
  betydelseskiftningar enligt Svenska Akademiens stora ordbok. Andra
  kunna ha många flera. Vi förbigå här sådana liklydande ord, som äro
  alldeles obesläktade, t. ex. kroppsdelen _arm_ och _arm_ = fattig.
  Därom mera längre fram.
  
  Kulturutvecklingen gör naturligtvis, att samma ord kan få allt flera
  olika betydelser såsom term å skilda områden. Men utvecklingen nöjer
  sig ju ej härmed, den skapar även nya ord, och det kan vara skäl att
  ytterligare dröja något vid denna företeelse. Stundom kan ett helt och
  hållet nybildat ord slå igenom och bli vanligt. Så skapades t. ex.
  ordet _gas_ av en kemist på 1600-talet.
  
  Ojämförligt vanligast är dock, att de gamla språkstammarna även få göra
  tjänst för att uttrycka nyvinningarna på olika områden. Det kan, som vi
  redan sett, helt enkelt ske genom en betydelseförändring -- hammaren av
  sten får även ge namn åt hammaren av järn. _Skorsten_, som egentligen
  betydde härd på en tid, då intet slag av rökfång fanns, blev på ett
  mera framskridet stadium även namn på det rör, som höjde sig över
  eldstaden, för att slutligen i våra dagar oftast endast beteckna sista
  delen och avslutningen av detta rör.
  
  Bland egentliga nybildningar kunna nämnas de ej ovanliga avledningarna
  av egennamn. Redan genom sin bildning väcka dessa ett särskilt
  intresse, då de peka på ett givet historiskt eller geografiskt faktum
  -- en person eller en ort -- och således rent av inbjuda till studium
  av vår odlings historia. När det gäller dylika ord, kan den, som
  därtill har håg, lättare än eljest fastställa tidpunkten för deras
  uppkomst och de förhållanden, under vilka de blivit till. Utan att
  ingå på några vidlyftiga förklaringar framlägger jag endast till den
  intresserades eftertanke följande från olika områden valda exempel,
  som lätt nog kunna mångdubblas: _bessemerstål_, _voltastapel_,
  _ampère_, _ohm_, _ayshireras_, _berlinerblått_ -- eller för att stanna
  vid vårt eget land: _Linnea_, _gustavianska tiden_, _boströmian_,
  _Arvikaplogar_, _Sävstaholmsäpplen_ o. s. v.
  
  Oftast bildas naturligtvis nya ord genom sammansättning. Vi ha
  redan nämnt några exempel (sid. 36). Ytterligare må tilläggas några
  ord, som bildats eller blivit aktuella tack vare senaste tiders
  kulturella eller politiska förhållanden såsom _regeringsrätten_,
  _folkhushållningskommission_, _försvarsutredning_, _rusdrycksförbud_.
  Dylika ord bildas ju ständigt, och var och en kan leta upp exempel i
  mängd.
  
  Stundom kan det ena ordet ge upphov till det andra. Ofta stå orden
  parvis i motsatsförhållande till varandra, såsom _stor_ och _liten_,
  _upp_ och _ned_. Så kan också ett ord liksom framkalla ett nytt ord,
  som på ett eller annat sätt står i motsatsförhållande till det förra.
  Så har ordet _norrlänning_ gett upphov till det i Norrland ej ovanliga
  _sörlänning_. Från Bleking har jag antecknat sammanställningen _in-_
  och _uthus_, _inhusbyggnad_ o. s. v. Vi kunna ock påminna oss Olof
  Högbergs bekanta _översåtar_ som motsats till _undersåtar_.
  
  Språket kan även riktas genom att ett ord liksom delar upp sig i två,
  som sedan var för sig gå olika utveckling till mötes och få olika
  betydelse. Detta är också ett sätt att få nya namn åt nya begrepp.
  Till jämförelse och eftertanke framläggas följande parvis besläktade
  ord: _doppa_ och _döpa_, _flotte_ och _flotta_, _dag_ och _dager_,
  _frid_ och _fred_, _aftonvard_ och _nattvard_, ja t. o. m. _snille_
  och _snäll_. Av sistnämnda har det förra stigit, det senare sjunkit i
  värde, grundbetydelsen för båda har varit förstånd, förståndig, rask.
  Även hos de övriga ordparen, _orddubbletterna_, märka vi en mer eller
  mindre tydlig överensstämmelse i grundbetydelsen.
  
  Besläktad med föregående är naturligtvis även det fallet, då ett
  ord utan att ändra formen får en ny betydelse och samtidigt vid
  sidan av denna bibehåller den gamla. Saken är vanlig, ehuru ej så
  iögonenfallande. Tydligt är ju dock, att en dubbelhet i betydelsen
  finnes i senare sammansättningsleden i orden _gödselstad_ och
  _handelsstad_ eller _trädgårdsland_ och _hemland_. En avgjord
  dubbelbetydelse har ordet _konst_ fått, vilket för var och en bör
  framgå ur följande exempel: »en konstgjord blomma är långt ifrån något
  konstverk». Jämför härmed vad vi förut sagt om de många olika slag av
  betydelse, som nästan varje ord kan ha (sid. 44).
  
  Som prov på, hur nära samhörande ord gå i sär i betydelsen, kan
  ytterligare påpekas, att _orolig_ ej längre är motsatsen till _rolig_;
  och orden _obarkad_, _oborstad_ har fått en bildlik betydelse, som
  orden _barkad_, _borstad_ sakna.
  
  Vi skola nu litet närmare stanna vid en storartad fördjupning
  och förändring av betydelsen i en given riktning, som massor av
  ord genomgått, därmed även lämnande det kraftigaste beviset för
  att språket alltid finner möjligheter att ge uttryck åt alla de
  landvinningar, de nya upptäckter, som den mänskliga anden gör. Det är
  en betydelsefördjupning, som pågått från längesedan förflutna tider och
  som pågår den dag, som är. Jag syftar på språkets sätt att ge namn åt
  det andliga livets företeelser. Det andliga är ju det, som vi ej med
  våra yttre sinnen, syn, känsel o. s. v., kunna förnimma, de inre och
  okroppsliga livsområdena.
  
  Det är ju klart, att den yttre, kroppsliga verkligheten först blev
  föremål för mänsklig iakttagelse och kunskap. Långt senare lärde man
  sig att lyssna till stämmorna i sitt eget inre, att tänka över vad
  själ, tanke, vilja o. s. v. var. Härom bär språket också vittne: det
  andliga har från början fått namn från det materiella, det kroppsliga
  och får så än i dag.
  
  Själva ordet _ande_ betydde ursprungligen endast andedräkt, andning.
  Äldst uppfattade man även själen som något jämförligt med en vindpust
  eller dylikt. När människan ej mera andades, då hade också anden
  lämnat henne. Först småningom fick ordet ande den fördjupade, rent
  »andliga» innebörd, som vi inlägga i detta ord. Vittnar ej en dylik
  betydelseförändring starkt nog om ett märkligt förandligande av språket
  -- och därmed naturligtvis även av tänkandet och hela kulturen?
  
  Ordet _himmel_ betecknar ju egentligen det valv, som välver sig över
  våra huvuden, men har i det religiösa språkbruket även blivit namn på
  de saligas boningar -- måhända dock ursprungligen ganska materiellt
  uppfattat.
  
  Då vi tala om _hjärtats värme_ mena vi vanligen ej temperaturgraden
  i hjärtmuskulaturen, utan något rent andligt. Sådana ord som
  _översvallande_, _uppbrusande_, _ytlig_, _grundlig_, _klar_ ha ju en
  gång haft rent materiell betydelse och äro hämtade från beskrivning av
  det yttre naturlivet, t. ex. det porlande vattnet i en källa. Eller vi
  hämta våra bilder från ett annat naturområde och tala om _blixtrande_
  snille, om _lysande_ förmåga, om religionens _ljus_, kärlekens
  _solsken_.
  
  Dylika uttryck ha sitt ursprung i en jämförelse mellan något yttre,
  välkänt och något inre, andligt, som får sin beteckning tack vare en
  större eller mindre likhet med yttre företeelser. Man finner en viss
  släktskap mellan t. ex. fågelns flykt i den fria luften och själens
  flykt mot högre rymder. Så vidgas och fördjupas ordens betydelse, och
  vi kunna »tala om stora ting med enkla ord».
  
  En hel del hithörande uttryck uppfatta vi ju fortfarande som bilder,
  men ofta glömma vi, att uttrycket en gång varit en bild. Vem tänker
  på att _nedrig_ betytt något långt nere, _innerlig_ något långt inne?
  _Fatta_ en sak har en gång betytt kunna fatta med handen o. s. v.
  
  Från ett annat område kunna vi påminna om ordet _kyrka_, som egentligen
  betyder gudstjänstlokal, men sedan även betecknar ett religiöst
  samfund, t. ex. den katolska kyrkan -- sålunda en mera förandligad
  betydelse.
  
  En särskild uppmärksamhet förtjänar användningen av bilder, d. v. s.
  överflyttandet av ett ord från dess ursprungligen givna betydelseområde
  till ett annat område, där det då får en annan, kanske vidgad, men dock
  i någon mån likartad betydelse. Det är nämligen, som redan nämnts,
  något slag av likhet, som föranlett den nya användningen. Det, som
  ligger närmast, får då ge namn åt det mindre kända. På språkets alla
  områden finna vi denna användning av bilder, varigenom vårt tal vunnit
  oerhört i åskådlighet och uttrycksfullhet. Några exempel skola klargöra
  detta.
  
  _Huvud_ äga väl egentligen endast människor och djur, men nu tala vi
  om _kålhuvud_ och _knappnålshuvud_ utan att tänka på, att vi här ha
  en ursprungligen överflyttad användning. Men ordet är mångsidigare.
  Vi nämna som exempel: _huvudstad_, _huvudbok_, _huvudstycke_,
  _huvudtitel_, _huvudman_, _huvudsak_.
  
  På liknande sätt använda vi en mängd av namnen på kroppsdelar. Vi tala
  om en flods _armar_, om bordets _ben_, lampans _fot_, _bergsrygg_,
  _bokrygg_ o. s. v. Bilder ha vi i sådana uttryck som politisk
  _ryggrad_, stormens _vingar_, kärlekens _vingar_. Djurlivet ger upphov
  till en mängd bilder. Jag nämner t. ex. plugghäst, syhäst, hästminne,
  träbock, lathund, arbetsmyra.
  
  Men bilderna nötas och blekna genom användningen. Vem tänker på
  kroppsdelen _hand_, då han använder sådana vändningar som _ha om hand_,
  _till hands_, _under hand_, _efter hand_, _handfallen_, _handgången_,
  _tillhandahålla_, _omhändertaga_, _handkammare_, _handräckning_
  o. s. v.? Eller vem tänker på _fågelns vingar_, då han talar om
  _väderkvarnsvingar_?
  
  Redan dessa exempel ge oss en aning om, hur omfattande användningen av
  bilden är. Och med skäl säger författaren Jean Paul, att »språket är en
  ordbok av bleknade bilder» (metaforer).
  
  Men just därför att bilderna blekna, har man städse sökt efter nya slag
  av bilder. Särskilt ha skalderna i alla tider övat sin fantasi på att
  uppfinna nya livfulla och talande bilder. Sådana skapas i massa, och
  intet föremål är för högt, intet för lågt, då det gäller att ge färg
  åt en författares skildring. Jag tar t. ex. ordet _nät_, fiskarens
  enkla fångstredskap. Vi finna det lätt nog i poesiens bilder. Tegnér
  säger på ett ställe: »ett nät är den flygande lock.» I Vita frun talar
  Snoilsky om hur kung Karl »knyter på tankarnas nät»; på ett annat
  ställe i samma dikt heter det: »sin not han kastade föga öm i stridaste
  loppet av tidens ström». Och Heidenstam talar i en berättelse om
  »sammansvärjningens långa nät».
  
  Som andra exempel på huru bilder nyskapas kunna vi nämna Frödings
  »ungtallsmidig och enstamvig». Levertin talar om »längtans röda
  skymningsbloss». Ur Karlfeldts målande bildvärld taga vi »höstmånens
  röda kastrull», »molnens grå madrass».
  
  Vi ha redan märkt, att den bildliga eller överförda användningen av
  orden skapar dubbelbetydelser. Ordet _bock_ kan ju t. ex. betyda
  såväl _getabock_ som _sågbock_, ja _bock_ (rättelse) i en skrivbok
  och slutligen även bugning. Och vi ha i vårt språk _sänghimmel_,
  _tronhimmel_, _stjärnhimmel_ och religionens _himmel_.
  
  Likljudande ord med olika betydelse -- ofta av olika härledning --
  finnas i större mängd, än vi i allmänhet ana, i språket: fågelns
  _flykt_ och fångens _flykt_ är ej detsamma, ej en _våg_ i havet och en
  _våg_ att väga på o. s. v. Dylika _homonymer_, som de heta, kunna ju
  minska språkets tydlighet, men göra det vanligen icke, emedan meningen
  och sammanhanget klargöra, vilken betydelse som avses, och hindra oss
  att bliva vilseledda. Vem förstår ej innebörden av satsen: »Söner av
  ett folk, som blött» -- t. o. m. om vi i skrift stava det sista ordet
  med tt?
  
  Av bilden begagnar sig, som vi sett, skalden; dubbelbetydelser äro
  till glädje för skämtaren och ha gett upphov till otaliga s. k. roliga
  historier, de mer eller mindre lyckade vitsarna och ordlekarna. Som
  exempel på dylika kunna vi ju taga den gamla kända gåtan om klockan,
  som »går och går utan att komma till dörren». Eller Svärdsjöbondens
  svar på frågan, om sjön låg: »Hade den stått på ände, så hade den väl
  synts ända hit». Skämtet här bygger på dubbelbetydelsen hos ordet
  _ligga_: vara utsträckt och om en sjö: vara isbelagd.
  
         *       *       *       *       *
  
  Vi ha redan flera gånger haft tillfälle att framhålla, vilken betydelse
  språket har för hela vår odling. Att ett ord finnes, gör den sak
  det vill beteckna mera levande för oss. »Språkets makt över tanken»
  är större än de flesta ana, språket ger verktygen åt vår tanke, och
  språkets brister kunna stundom bli band på vår tanke. I känsla av
  vilken vikt det kan ha, att ett värdefullt och talande ord finnes
  till och ingår i det allmänna språkmedvetandet, prisar sig en av våra
  yngre tänkare, Allen Vannérus, med rätta nöjd, om han endast kan få
  hemortsrätt i språket för det vackra ordet _kulturidealism_. Liksom
  tanken skapar ord för att få uttrycksmedel, så kan också ett ord i
  sin tur skapa och väcka tankar. Måhända bidrager befintligheten av
  den sammanfattande benämningen _Skandinavien_ till den upprepade
  sammanblandning mellan Sverige och Nordens övriga länder, som ständigt
  äger rum ute i världen. Måhända har enhetsnamnet även vid sidan av
  djupare orsaker hjälpt till att ge liv åt de skandinavistiska drömmarna.
  
  Men liksom vår kultur och vår bildning ha sina brister, så har även
  språket sina -- också i detta en spegel av vår odling. Hur mången har
  ej känt sig plågad av fula ord och svordomar, uttalade av en rå mun!
  Vårt språk tyckes ju vara så särdeles rikt på dylika uttryck. Är det
  ej en svaghet i den enskildes språkförråd, att han för att uttrycka sig
  tillräckligt eftertryckligt och kraftigt skall behöva använda uttryck,
  hämtade från tron på ondskans och mörkrets makter!
  
  Och att ett sådant ord som »tjuvsamhället» skapats, vittnar ju om en
  förvillad uppfattning om samhällets betydelse och värde för alla dess
  medlemmar. Blott att ordet finnes, kan hos en svag själ ytterligare
  stödja det gamla slagordet: »egendom är stöld». Språket bör stå i
  samklang med vår kultur, vårt samhällsliv, vår uppfattning av rätt och
  orätt. Sådant folket är, sådant är språket. Därför ter sig ett sådant
  ord som det nämnda som en fläck på vår odling.
  
  Skämtet, som nog ofta kan ha något av hälsosamt salt i sig, kan ock
  någon gång bli till skada genom förlöjligande benämningar, som kanske
  till sist komma att användas på allvar, t. ex. genom att ge hederliga
  och samhällsgagnande medlemmar i staten sådana namn som _tullsnokar_,
  _bylingar_, _borgarbrackor_, _bondbassar_ -- att ej nämna än värre
  exempel. Ger språket allt för mycket fart åt illa placerade uttryck av
  hån och förakt, kan det dragas ned och förråas.
  
  Därmed vilja vi naturligtvis ej ha sagt, att språket skall ge
  förskönande eller överskylande namn åt det, som i sig är ont och
  skadligt. Nej, språket skall säga »högt och fritt, att svart är svart
  och vitt är vitt», som Karlfeldt säger, det är just dess uppgift. Att
  kalla bedrägerier och förfalskningar för _oegentligheter_, stöld för
  _lån_ och mutor _belöningar_ eller att urskulda lögnen genom att kalla
  den _nödlögn_ för att ej tala om än sorgligare företeelser, det är att
  leda språket in på en farlig väg.
  
  Emellertid visar språket, eller låt oss säga den allmänna
  uppfattningen, ett så pass levande verklighetssinne, att dylika
  förskönande uttryck (s. k. eufemismer), så snart de bliva vanliga,
  avslöja sin rätta innebörd och ej längre bedraga någon. Därför blir
  det t. ex. snart nog lika illa att anklagas för oegentligheter som för
  förfalskningar. Dock kanske vi ändock kunna säga, att språket bäst
  fyller sin uppgift genom att nämna var sak vid sitt rätta namn, så vitt
  möjligt undvikande förkonstling och pryderi.
  
  Vi vända oss till ett annat område för språkliga bedrägerier --
  och försök till självbedrägerier. Det är en hel del uttryck, som
  brännvinsdyrkandet skapat, som åtminstone kunde bli en fara, dock
  kanske mera förr än nu. Jag syftar på sådana ord som _livsvatten_,
  _tankeställare_, _tröstare_ och liknande såsom namn på en livets och
  tankens svåra fiende och tröstlöshetens skapare.
  
  Huru ingripande drickandet varit, antydes måhända av att det från
  början fullkomligt oskyldiga »_gutår_», egentligen _gottår_ (d. v.
  s. god äring, gröda), fått samma betydelse som ordet skål! -- i den
  bemärkelsen användes det ju bl. a. av Bellman. Det är också ett exempel
  på sedernas omskapande inverkan på språket!
  
  Då vi tala om språkets svagheter och brister, må vi ej glömma den
  kanske mest allmänt både kända och erkända bristen i vårt språk --
  saknaden av verkligt gångbart enhetligt tilltalsord. Vi ha ju ordet
  _Ni_, men de flesta, som vilja vara artiga, våga endast i vissa fall
  använda det. Vi ha intet tilltalsord, som kan användas av alla till
  alla, över- och underordnade, äldre och yngre, män och kvinnor. Även om
  bristen ej direkt är en skapelse av fåfängan och kryperiet i förening,
  så avspeglas dock häri en svaghet i vårt sällskapsliv, tvång och
  förkonstling i umgänget och en brist på naturlighet. Till ersättning
  har emellertid det gamla hederliga tilltalsordet _du_ genom sin
  begränsade användning fått en i viss mån mera intim och personlig klang.
  
  Den förut omnämnda dubbelbetydelsen av en del ord kan nog någon
  gång kännas som en brist, dock ej alltid. Det är ingen fara för
  sammanblandning av ordet _hopp_, som betyder förhoppning, och det hopp,
  som är lika med språng. Men när vi ha att göra med ord, som verkligen
  äro nära besläktade, kan den yttre överensstämmelsen bliva till förfång
  för tydligheten. Hur lätt sammanblandas ej _känsel_ och _känsla_. Och
  vilken oklarhet och missuppfattning på religionens område kan ej uppstå
  genom att vi ej ha olika ord för att ge namn åt den religiösa _tron_ i
  motsats till det ord _tro_, som endast betyder förmoda. Kanske mången
  helst skulle vilja med olika ord beteckna _kärleken_ mellan man och
  kvinna och den allmänna människokärleken.
  
  
  
  
  LJUD- OCH FORMUTVECKLING.
  
  
  Vad vi hittills sysslat med har huvudsakligen tillhört det område av
  språkvetenskapen, som vi kalla _betydelseläran_. Det kan dock vara skäl
  att även rikta blicken på den utveckling, som äger rum inom andra sidor
  av språket.
  
  Det är efter tre skilda linjer, som den språkliga utvecklingen
  försiggår. Vi kunna hos språket särskilja tre olika sidor: de _ljud_,
  av vilka orden bildas, den yttre _form_, som orden antaga vid
  fyllandet av sina olika uppgifter, och slutligen den _betydelse_, det
  tankeinnehåll, som orden äro bärare av. Vi få så en naturlig indelning
  av språkläran, grammatiken, i ljudlära, formlära och betydelselära.
  
  Vi ha redan tillräckligt framhållit, att en god språkutveckling inom
  det område, som tillhör betydelseläran, kräver, att språket skall bliva
  ett allt bättre uttrycksmedel för den mänskliga tanken. Men även på
  övriga områden kunna likartade krav på klarhet, tydlighet och enkelhet
  uppställas.
  
  Vi vända oss först till _ljudläran_. Denna handlar om språkets yttre,
  rent fysiska material, de av de mänskliga talorganen frambragta ljuden,
  som sedan såsom en luftdallring ledas till ett mänskligt öra för att
  där uppfattas. Om vi nu på ljudläran tillämpa våra regler för vad
  språkliga framsteg vill säga (jfr sid. 11 f.), framgår omedelbart, att
  utvecklingen bör gå ut på att göra språkljuden så lätta som möjligt
  att frambringa för den talande, på samma gång som den hörande bör
  kunna uppfatta ljuden allt mera klart och utan svårighet. Viktigast
  är ju hänsynen till den hörande: ljuden böra bli så tydliga som
  möjligt. Såväl praktiska skäl som skönhetskänslan kräva, att vokalerna,
  självljuden, de egentliga röstljuden, bli klara och klangfulla, och att
  konsonanterna, medljuden, få ett så tydligt, skarpt och distinkt uttal
  som möjligt. Här gäller det att utan tillgjordhet och förkonstling, men
  med omsorg och avsikt vårda talets renhet och klarhet, ty de krafter,
  som oftast alldeles omedvetet verka på vårt talspråk, gå huvudsakligen
  ut på att göra ordens uttal så lätt och enkelt som möjligt.
  
  Vi skola bevara vårt språks goda rykte för klangfullhet. En orsak till
  denna är bl. a. våra talrika och klara _a-ljud_, som t. ex. till så
  stor del försvunnit i danskan. Många av våra landsmål eller dialekter
  utmärkas ju just av oklara, grumliga, fula ljud, som ej äro så
  lätta att utrota. Vi kunna tänka på de olika uttalen av de ljud, som
  betecknas med bokstäverna _o_, _å_, _l_, _r_. Klarhet och skärpa böra
  ju framför allt eftersträvas av _riksspråket_, d. v. s. det språk, som
  gäller och eftersträvas som gemensamt meddelelsemedel över hela vårt
  svenska språkområde.
  
  Vi bruka kalla de krafter, som verka för att förenkla och förändra
  uttalet, för _ljudlagar_. Dessa äro av många slag, men verka i
  allmänhet likformigt och regelbundet omgestaltande på vissa ljud i
  likartad ställning och vanligen inom en given tidsepok. Redan vårt
  stavsätt, som ofta bevarar gamla uttalsformer, vittnar om ljudlagarnas
  verksamhet för förenkling. Orden djup, djur, djärv o. s. v. ha en gång
  hetat diup o. s. v. med uttalat d-ljud, ehuru detta sedan försvunnit
  framför j-ljudet. Detta d-ljud uttalas fortfarande av de finländska
  svenskarna. Så ha förr orden lius, liung, hiort, siö, skiuta o. s. v.
  haft s. k. ljudenligt stavsätt, d. v. s. uttalats ungefär så, som de
  ännu stavas.
  
  Vanligen är det de yngsta generationerna, som omedvetet genomföra
  uttalslättnader, under det de fullvuxna i allmänhet föga ändra sitt
  uttal. Vi märka ljudlagarnas verkningar ännu i den dag, som är.
  Liksom stiäla en gång blivit »själa», så får i våra dagar ordet
  västgöte uttalet »väsjöte», östgöte blir ösjöte, gästgivare blir
  ’gäsjivare’ i vardagsspråket. Vidare blir i vårt tal åttondedel till
  åttondel, annandag blir anndag, matsäck blir massäck, fastställa
  uttalas faställa (med st endast en gång) o. s. v. Häri ligger tydligen
  en kraftbesparing. Men förenklingen får ej strida mot tydlighetens
  lag. Därför är t. ex. det Stockholmsuttal olämpligt, som gör e och ä
  likljudande. Härigenom komma ju sed och säd, tre och trä att uttalas
  lika. Det är naturligtvis ej något tillräckligt försvar för detta
  uttal, att Heidenstam och Levertin med flera skalder genom sina rim
  visa sig äga det!
  
  Vi ha redan antytt, att de många oregelbundenheterna i vår stavning
  avspegla gångna tiders uttal. Skriften har med större konservatism
  än talet bevarat de gamla sedvänjorna. Även om kunskapen härom ej
  underlättar rättstavningens mödor, så stämmer den oss dock försonligare
  mot svårigheterna, då vi veta, att de många olika reglerna en gång
  haft en förnuftig mening. Men varje tid har större skyldighet mot
  sig själv än mot det förgångna, och så har allt sedan 1700-talet,
  då vi började få ett allmänt antaget lika stavsätt, strävandena att
  reformera stavningen till större överensstämmelse med talet fortgått.
  Med försiktighet har det gått, och försiktigt komma vi helt visst att
  fortsätta på samma väg. Det gäller att utveckla, ej att helt bryta
  med det förgångna. Men förändringar måste ske på detta liksom på
  alla andra livets områden. Lika väl som kärleken till gångna tiders
  minnen ej kommer någon att använda tjärstickor eller talgljus till
  belysning, lika litet får pieteten bevara ett föråldrat och opraktiskt
  stavsätt, som kunde ersättas med ett bättre. Det är ju ej frågan om
  någon förändring av själva språket härvidlag, endast en ändring av
  dess beteckningssätt -- orden förbliva desamma. Tegnérs poesi är lika
  »klassisk», efter vilka regler den än stavas.
  
  Bokstäverna äro ej ljud, endast tecken för ljuden, och skriften är
  naturligtvis bättre, ju noggrannare och enklare den förmår att återgiva
  ljuden och de därav bildade orden. Men av vikt och värde är ock att ha
  ett bestämt, vedertaget stavsätt, som man rent mekaniskt kan inlära,
  så att man ej behöver särskilt tänka på, hur man skall stava orden --
  rättstavningen skall så att säga sitta i fingrarna. De flesta ha ju nog
  besvär med att tänka på det viktigare: det skrivnas form och innehåll.
  
  Efter denna utflykt in på frågan om tillämpningen i skrift av
  ljudlärans lärdomar må vi även kasta en blick på ljudens estetik, d. v.
  s. ljudens skönhetsverkan i talet. Redan själva ljuden eller, rättare
  sagt, de olika ljudförbindelserna kunna på ett egendomligt sätt tala
  till skönhetssinnet och ha säkert så gjort under alla tider. Vi tala
  om att ord och namn äga olika »klangfullhet» och »välljud». Eller för
  att tala med skalden Orvar Odd: »Vissa namn äga i sig själva ett slags
  musik, en metall, en klang, lik den av harmonika och triangel, under
  det andra falla sig tungsamt, ljudlöst och platt som en mjölsäck,
  vilken dunsar i golvet.» Eller märk, vilka förnimmelser ett namn kan
  uppväcka enligt Sven Hedin: »Namnet Timbuktu har en egendomlig klang.
  Det innesluter allt det hemlighetsfulla och tjusande, som är förbundet
  med Sahara. Det leder tanken till karavanklockornas klang och klirret
  av beduinernas stigbyglar. Det är, som om själva namnet klingade, och
  som om man hörde plasket av Niagaras grumliga böljor mellan vokalerna».
  
  Det vanligaste och mest kända exemplet på en avsiktlig användning av
  ljudens skönhetsverkan erbjuder oss rimmet i poesien. Slutrimmet, byggt
  på likljudande ordslut, känna vi ju alla. Ett annat slag av rim är det
  klangfulla fornnordiska begynnelserimmet, som låter vissa betonade
  ord i versen börja med samma ljud. Vi ha det efterbildat i Tegnérs:
  »Nu rider rike Ring över Bifrost, sviktar för bördan bågiga bron.»
  Begynnelserimmet användes ofta och tämligen fritt av våra moderna
  skalder för att öka versens klangfullhet, exempel äro lätta att finna.
  (Fröding: »blekaste blomst»; »i lätta lovar kring en flaggfregatt»;
  »hårets gula gammalsvenska lin» o. s. v.) Även i prosa användes detta
  rim stundom med tydlig avsikt. Vi anföra från Selma Lagerlöf: »Och
  uppför och utför alla dessa klyftor och klippor krypa och krångla
  rankor och revor.»
  
  Men rimmet har ock bevarat en hel del gamla uttryck och
  sammanställningar av särskilt intresse. På det sättet ha t. o. m. en
  del ord bevarats, som helt säkert hade försvunnit ur språket, om ej
  rimmet bundit det vid ett annat ord. Som exempel nämna vi uttrycken
  _lyte och lack_, _i sus och dus_. En hel del sådana vändningar
  förefalla oss vid närmare eftertanke, skäligen meningslösa, såsom _rubb
  och stubb_, _si och så_. Som vi se, användas härvid än begynnelserim
  och än slutrim. Ännu några exempel på mera lättförståeliga sådana
  sammanställningar må tilläggas: _barn och blomma_, _hus och hem_,
  _gammal som gatan_, _med hull och hår_, _buller och bång_, _rim och
  reson_, _rätt och slätt_. Som bevis på, hur stark rimmets makt kan
  vara, och hur hänsynen till ljudet kan besegra själva betydelsen, kunna
  vi anföra det för oss tämligen meningslösa ordspråket: _Kaka söker
  maka_. Detta har en gång haft god mening och hetat Kraka (d. v. s.
  kråka) söker maka. Men när a blev å i kråka, ersattes ordet av det på
  måfå gripna kaka, som rimmade bättre.
  
  Vi övergå så till _formläran_. Här bör det vara klart för oss, att en
  formförändring är av godo, för så vitt den gör språket enklare och
  regelbundnare utan att minska dess klarhet och tydlighet. När vi t. ex.
  äro vana att böja snäll, snällare, snällast, fin, finare, finast o. s.
  v. och det då heter dålig, sämre, sämst bilda vi efter det vanligaste
  mönstret formerna dåligare, dåligast. Nya former bildas ofta efter de
  gamla och mest förekommande bildningarna. Så blir språket likformigare,
  regelbundnare och därmed ofta klarare. Stundom leva gamla och nybildade
  former fredligt vid varandras sida, vilket ju särskilt kan ha sitt
  värde, om de olika formerna få uppbära skiftningar i betydelsen. Så ha
  ju formerna värre och ondare, ja, i någon mån även bättre och godare en
  viss olikhet i användningen.
  
  De nya formerna bildas i likhet, överensstämmelse eller _analogi_ med
  äldre och vanliga språkformer; vi kalla därför dessa nybildningar
  _analogibildningar_. En dylik form är t. ex. _simmade_ av _simma_
  i stället för det äldre _sam_ genom påverkan från det vanliga
  böjningsmönstret _rimma_, _rimmade_ o. s. v. Av _tämja_ bilda vi det
  regelrättare _tämjde_ för det gamla _tamde_, av _två_ få vi _tvådde_,
  som ersätter _tvog_ (jfr _sådde_ av _så_). Böjningen _gräva_, _grov_
  blir _gräva_, _grävde_; _het_ blir _hette_. I stället för _lyfte_ och
  _miste_ få vi ofta se de efter vanligare mönster bildade _lyftade_
  och _mistade_. Stundom kunna vi dock även få se våra författare ta
  upp tämligen föråldrade, kanske i folkmålen kvarlevande, kortare,
  »starka» verbformer, måhända därför att de finna dem klangfullare eller
  kraftigare. Så kunna vi hos Fröding finna den gamla formen _vrok_,
  som eljest nu heter _vräkte_. Heidenstam använder _halp_ vid sidan av
  _hjälpte_. Även nybildningar av likartat slag kunna påvisas. Så har
  Strindberg _röck_ för äldre och vanligare _ryckte_, hos S. Lagerlöf
  förekommer formen _dög_ som biform till _dugde_.
  
  En annan analogibildning är förändringen av _fager_, _fägre_ till
  _fager_, _fagrare_. Och det gamla uttrycket _läsa_ ett _lås_ ha vi
  förenklat till _låsa_ ett _lås_ -- uttrycket blir ovillkorligen
  därigenom enklare, och ordens samhörighet framträder klarare.
  
  Analogibildningarna gå ju ut på att skapa större likformighet vid
  bildande av likartade former, vilket naturligtvis ofta har sin stora
  fördel med sig. Hit hör t. ex., att främmande ord vanligen böjas
  på samma sätt som svenska, när de upptagas i vårt språk. Även i
  övrigt kunna de ju genom inhemsk påverkan förändras med avseende på
  form, uttal och stavning. Det heter t. ex. en _allé_, flera _alléer_
  liksom _kraft_, _krafter_. Andra slag av mera ingripande analogiska
  ombildningar ha vi redan talat om (sid. 37). Vi ha kanske märkt
  besväret med ord, som bevara en främmande böjning, såsom ett _plenum_,
  flera _plena_, _faktum_, _fakta_. Man kan få höra mindre bildat folk
  tala om, att de varit med om »ett plena i riksdagen», om »ett avgjort
  fakta» o. s. v.
  
  Titlar av främmande ursprung få ofta ett mera svenskt utseende genom
  tillägg av den rent svenska ändelsen _-are_, särskilt vanlig vid
  yrkesnamn, såsom _åkare_, _borgmästare_ o. s. v. Så få vi även jämte
  _officer_, _officerare_, vidare _sekreterare_, ja även _kamrerare_.
  
  Många andra exempel på begäret att göra språket regelrättare kunde
  anföras: _värmar_ blir _värmlänningar_, _gutar_ blir _gottlänningar_
  efter mönstret av _smålänningar_ m. fl. Något bättre står sig formen
  _jämtar_ bredvid _jämtlänningar_.
  
  Som exempel på, hur formerna bli enklare och kortare, kunna vi peka
  på, huru vi av _hava_ få _ha_, av _bliva bli_, av _taga ta_, av _giva
  ge_ -- former, som äro goda, därför att de äro korta och dock fullt
  tydliga, ehuru de ännu ej fått burskap i den s. k. högre stilen.
  
  En annan förenkling, som talspråket genomfört och som även arbetar
  sig fram i skriftspråket är användningen av samma predikatsformer av
  verbet, såväl när det hör ihop med ett ord i flertal som ental. Vi säga
  sålunda allmänt t. ex. »gossarna kommer» likaväl som »gossen kommer»,
  under det vi efter gammalt mönster pläga skriva: »gossarna komma». Men
  språket älskar ingen onödig formrikedom. Och redan under 1600-talet och
  tidigare påträffas sådana flertalsböjningar som _vi binder_, _vi band_
  (för _binda_, _bundo_). Under medeltiden hette det även _vi köpto_,
  _han köpte_. Nu heter det alltid _köpte_ i såväl ental som flertal.
  Så komma nog ock sådana former som »vi gick» att tränga igenom.
  Dylika formförenklingar äro även analogibildningar. Talspråket har
  naturligtvis sin fulla rätt att införa förändringar och förenklingar
  utan att känna sig bundet av skriftspråket. Språkhistorien visar, att
  skriften oftast följer talet efter, där det så lämpar sig, ehuru i
  något långsammare takt. En del av våra yngre författare ha ju ock redan
  i skrift upptagit nyssnämnda förenkling av verbböjningen. Särskilt
  kunna vi lägga märke till, att Selma Lagerlöf genomgående använder lika
  former av verben i ental och flertal i sina sista böcker.
  
  Även en utveckling av nya former kan förekomma, vilket naturligtvis
  kan vara av godo i det fall, att de öka språkets uttrycksfullhet
  eller tydlighet. Länge ansågs _ett härad_, _flera härad_ som den enda
  riktiga böjningen, nu kan man ofta få se formen _härader_. Ännu äro
  _skepp_, _bord_ o. s. v., ja, de ojämförligt flesta s. k. detkönsord
  eller neutra lika i ental och flertal. Det kunde ju i många fall vara
  lämpligt att i stället ha två olika former. En del namn på handelsvaror
  ha även fått flertalsändelser, såsom _tyger_, _viner_, _teer_. Dessa
  former ha dock den säregna betydelsen av flera olika slag av tyg o. s.
  v.
  
  Vi säga naturligtvis, att av två brukliga former är ej den äldsta
  bäst, utan den, som är ändamålsenligast. För femtio år sedan hade vi
  dock en livskraftig »klassisk» eller historisk riktning, som alltid
  ville ge företrädet åt en äldre form. Ett exempel visar oss de olika
  förhållandena då och nu. Viktor Rydberg, som strängt höll på den äldre
  svenskans språkbruk, betecknade år 1873 formen _elementer_ (liksom
  _systemer_, _landskaper_ o. s. v.) såsom »falsk böjning». Men år 1906
  ger vår kände författare Per Hallström ut sin bok De fyra elementerna
  och tar alltså upp denna »falska» böjning.
  
  En annan förändring, som åsyftar att göra språket regelbundnare och
  som trängt igenom i talspråket, må omnämnas, särskilt som den även
  börjat visa sig i skrift. Det är strävandet att ge alla substantiver
  (tingord) samma ändelser i bestämd form i flertal. Det heter ju
  _hästarna_, _stolarna_, men hittills vanligen i skrift _barnen_,
  _borden_. Dessa neutra få emellertid i talspråket även ändelsen _-na_,
  varigenom de till sin böjning bliva mera lika övriga substantiver i
  språket. Vi kunna också fastslå, att Selma Lagerlöf i en av sina böcker
  upptagit även formerna _barnena_, _bordena_ o. s. v.; dessa förefalla
  oss kanske till en början litet tunga, men ha den fördelen att vara
  mera regelbundet bildade. Tydligen kunna de ju ej anses fullt upptagna
  och »tillåtna» i s. k. vårdad normalprosa, därför att en av våra
  främsta författare med skaldens rätt och frihet använt dem.
  
  En förenkling, som kan anses fullt genomförd i riksspråket, är
  upphävandet av »könsskillnaden» i språket mellan »döda» föremål, d.
  v. s. skillnaden mellan han- och honkön. Landsmålen säga vanligen
  _sola ho’_, _stoln han_ o. s. v. Vi säga emellertid nu: solen _den_
  och stolen _den_. Detta är ett avgjort framsteg, då ju döda föremål
  faktiskt ej ha något kön. Skalderna är det ju obetaget att i naturens
  föremål dikta in manliga och kvinnliga väsen, att ge personlighet och
  liv åt det i sig döda, men det praktiska språkbruket är ej främst
  poetiskt, utan främst just praktiskt, d. v. s. så enkelt som möjligt.
  
  En företeelse, som även berör genusförhållandenas språkliga uttryck,
  är den, att kvinnan, samtidigt med att hon tillkämpar sig rätten
  till allt flera tjänster, yrken och examina, också erövrar rätten
  till motsvarande förut manliga titlar. Förr hette det _skald_ och
  _skaldinna_, _konstnär_, _konstnärinna_ o. s. v. Nu blir det allt
  vanligare att tala om kvinnliga _skalder_, _konstnärer_, _författare_.
  I den riktningen går det, och de senast förvärvade kvinnotitlarna
  av _doktor_ och _docent_ ha ingen direkt motsvarande feminin form,
  vilket däremot den något tidigare förvärvade rätten till studentexamen
  medförde -- den kvinnliga studenten kallades _studentska_. Men
  _doktorinna_ betyder ju ej kvinnlig doktor!
  
  Vi se sålunda även här, hur kulturrörelser inom samhällslivet trycka
  sin prägel på språket -- spegeln av folkets liv och uttrycket för
  dess synpunkter. Förr bildade också de kvinnodyrkande skalderna gärna
  feminina nybildningar, sådana som _huldinna_, _tjusarinna_. Nu se vi ej
  mycket sådant.
  
  Vi ha här endast vidrört några spridda drag av språkets ljud- och
  formutveckling för att visa, hur språket på alla områden strävar att
  bli ett allt bättre och tjänligare redskap i kulturens tjänst. Och
  även på detta område avspeglar sig odlingen i språket. I en tid med
  intensivt liv och rask utveckling på många områden visar sig brådskan
  även i tal och skrift. Strävanden efter korta, direkta uttryckssätt
  framträda, onödiga ändelser, svagt betonade stavelser försvinna,
  under det talet flyter i en snabbare takt. Särskilt i den brinnande
  affärsbrådskans språk, engelskan, kunna vi tydligt märka en sådan
  utveckling, men även i vårt språk se vi detsamma, ehuru ej i så hög
  grad. Allt sedan fornsvensk tid har emellertid en förkortning av orden
  genom bortstötande av en mängd överflödiga ändelser och andra orddelar
  fortgått, och denna benägenhet förefinnes i hög grad än i dag, som vi
  sett. Och vi ringakta gångna tiders omständliga och cirklade talesätt
  med de långrandiga omskrivningarna och de överflödiga fraserna. Vårt
  språk går rakt på sak och nämner också saken vid dess rätta namn.
  Det är ju en utveckling i god riktning detta. Måtte den även vittna
  om en god moralisk utveckling till större ärlighet, rättframhet och
  uppriktighet! Vågade vi tro detta, så kunde vi ju också anse språket
  som en så mycket betydelsefullare spegel av kulturen.
  
  
  
  
  STILARTER. SPRÅKET OCH DE ENSKILDA.
  
  
  Språket har alltså, som vi upprepade gånger framhållit, i första hand
  en praktisk uppgift. Som vi skola se, förneka vi därför ej skönhetens
  rätt och betydelse. Men språkets uppgifter äro av mångahanda slag.
  Därför få vi ock många olika stilarter. Med _stil_ mena vi då de
  språkliga uttrycksmedlens anpassning efter det ändamål, som den talande
  eller skrivande åsyftar, formens överensstämmelse med sitt innehåll.
  Ej blott det olika innehållet, utan även många andra faktorer inverka
  på stilen, såsom den krets man vänder sig till, den offentlighet
  det talade eller skrivna har och andra yttre omständigheter, såsom
  tid och rum. Så få vi en indelning i lägre stil, högre stil och
  mellanstil eller normalstil, men även andra indelningar äro ju
  tänkbara. Stilarterna skilja sig med avseende på ordval, formbildning
  m. m. Stilen kan naturligtvis också vara mer och mindre personligt
  egenartad. Till _lägre stil_ hör det vanliga, mer eller mindre
  vårdade samtalsspråket. _Högre stil_ finna vi ofta i predikningen, i
  högstämda tal, i vissa skönlitteraturens alster o. s. v. Vid den s. k.
  vältaligheten bruka vi ju fästa den innebörden, att den på ett särskilt
  sätt skall tala till känslan och fantasien. Den verkliga vältaligheten
  föraktar onödiga prydnader och älskar ett rent och klart ordval -- de
  många, granna orden stå ej högt i kurs i vår tid. Dock utmärkes den
  högre stilen vanligen av rikedom på friska, talande och levande bilder.
  
  _Normalstilen_ är skriftspråkets breda ström, vetenskapens,
  föreläsarens, ämbetsmannens, tidningarnas språk, den väl vårdade
  prosan, som vänder sig till en större skara av läsare eller åhörare,
  främst av allt sökande det klara och enkla uttrycket för tanken. Kravet
  är högt nog: att återge tankens finaste skiftningar.
  
  Undersökningar av olika stilarter och deras kännetecken sakna ej sitt
  intresse.
  
  Naturligtvis finnes en mängd olika slag av stilar, lika visst som
  språket har otaliga vitt skilda uppgifter. Dessutom kanske vi strängt
  taget borde kunna säga, att varje människa har sin säregna stil, så
  vitt som varje människa i något avseende är olik alla andra. Framför
  allt gäller detta om de stora författarna. Varje diktare har sin egen
  stil, liksom vi ock kunna skönja vissa drag, som särskilja de olika
  arterna av diktning. Olikartade bliva med avseende på stil och ordval
  den glödande känslolyriken, den objektiva verklighetsskildringen, den
  på bitande satir byggda kritiken av människor och samhällen o. s. v.
  
  För en författare är friheten livsluften. Naturligtvis ledes även
  han av lagar, men ej småaktiga lagar, skrivna av »vittra pysslingar,
  utan av naturen», som Thorild säger. Det är den personliga smakens
  och det odlade skönhetssinnets lagar, som skola leda honom, och dessa
  lagar kunna ej i några givna formler uttryckas. Har han dem ej inom
  sig själv, så hjälpa yttre påbud föga! Låtom oss komma ihåg, att
  det är de stora språkkonstnärerna, diktarna, författarna, som gå i
  spetsen för vårt språks utveckling. Det är de, som genom sin diktning
  skapa allt fullödigare, vackrare och klarare uttryck för sina tankar,
  fantasier, drömmar och känslor. Så bidrager även diktningen att föra
  språket framåt mot dess mål, att bli ett allt bättre och smidigare
  uttrycksmedel för den mänskliga tanken. »Klarhet i begrepp och renhet i
  språk», som Geijer säger, är den verkliga vältalighetens mål. Sanningen
  bör man ej våga »belasta med prydnader, som hon ej behöver».
  
  Ja, vad är all konst i grunden annat än en stor tanke eller känsla,
  klädd i åskådlig dräkt, i en form, som ger ett fullgott, starkt och
  levande uttryck åt ett rikt innehåll. Så sammanfalla djupare sett i
  viss mån kraven på språkets ändmålsenlighet med kraven på dess skönhet.
  
  Vad kunna då vi vanliga dödliga göra? Vi kunna älska vårt språk och vår
  litteratur. Vi kunna vårda vårt eget språk, vaka över vårt uttal, vårt
  ordval, men naturligt, utan överdrift, onatur och förkonstling. Vi må
  komma ihåg, att talspråket ej är en efterhärmning av skriftspråket,
  utan har sina egna fria och naturliga lagar. Skriften skall ofta kunna
  läsas och förstås av många, den skall bevaras för framtiden, och den
  har därför även sina egna lagar.
  
  Måhända kunde mången av oss behöva en varning för att använda
  överdrivna eller för mycket sägande uttryck om vardagliga ting, t. ex.
  sådana ord som _rysligt_, _förtjusande_, _härligt_, _gudomligt_. Vi
  skola spara de betydelsefulla orden, tilldess de verkligen behövas,
  kanske de eljest ej räcka till, då vi stå inför det verkligt stora.
  
  Men språket har också blivit ett så förträffligt och smidigt redskap,
  att det för den, som behärskar det, liksom »skriver sig självt». Må vi
  därför akta oss för att låta de många orden endast dölja en tankarnas
  tomhet! Det finnes intet ihåligare än ord utan innehåll och tanke.
  
  En betydelsefull och omfattande apparat är språket. Och säga vi, att
  det svenska språket har ett ordförråd av 200,000 ord, är det snarare
  för litet än för mycket, särskilt om vi tänka på alla de möjligheter
  att bilda nya ord genom sammansättningar, som språket äger. En hel
  del ord tillhöra ju yrkes- och fackspråk, som vi nog ej alla känna
  till; men man har trott sig kunna säga, att minst 45,000 äro allmänt
  brukliga i det vanliga folkspråket -- därmed är dock ej sagt, att var
  och en använder och förstår dem alla. I det dagliga livet reda vi oss i
  vanliga fall med ett betydligt mindre antal. Dialekterna, vilka många
  djupt förakta, och vilkas allt för oklara ljud och oförståeliga uttryck
  vi i viss mån måste motarbeta, äro dock ofta synnerligen uttrycksfulla
  och ha ett rikt flöde av förträffliga och målande ord, liksom de i
  fråga om ordförrådets _svenskhet_ stå på ett helt annat plan än vårt
  riksspråk. Vi kunna ock se, huru flera av våra författare tagit intryck
  av sin hemorts dialekt, t. ex. Fröding och Strindberg samt de sista
  tidernas många hembygdsdiktare.
  
  Dessutom pågår ett intensivt upptecknande av de försvinnande
  dialekternas ordskatter.
  
         *       *       *       *       *
  
  Att språket ej är någon naturprodukt, vars utveckling står utom vår
  viljas räckvidd, framgår av vad vi redan sagt. Språket är av människan
  skapat, är en spegel och ett uttryck för den genom mänskligt arbete
  skapade kulturen, och det sammanhänger på det intimaste med hela
  vår odling och dess utveckling. På oss beror det, om språket skall
  utvecklas i god eller dålig riktning.
  
  Kärleken till vårt språk, intresset för dess rykt och renhet lever i
  våra dagar starkare än någonsin. Språket går framåt. Och ett omfattande
  studium av språkets historia, liv, uppgift och väsen pågår likaväl som
  av vår litteratur och dess hävder.
  
  Vad vi här ej kunnat mer än antyda, är den ofta omärkliga, men
  betydelsefulla fördjupning språket vinner samtidigt med fördjupningen
  av hela vårt andliga liv. Orden äro oftast desamma, ha samma betydelse,
  men ha dock för den tänkande och förstående fått en rikare innebörd.
  
  På ett storslaget sätt är det, som språket fyller sin uppgift såsom
  uttryck för mänskligt själsliv. Vi kunna i vår egen tid se, huru
  språket förmår ge uttryck åt skaldens drömmar och tänkarens tankar,
  åt forskningens och vetenskapens alla oerhörda framsteg, åt otaliga
  nyvinningar på teknikens, samfärdselns och industriens områden.
  Språket är en väldig spegel av vår odling, forntids och nutids. Språket
  är det, som mer än något annat binder oss samman med våra fäder,
  binder oss samman till ett folk, binder oss vid släkten, som gått, och
  släkten, som komma.
  
  
  
  
  LITTERATURANVISNINGAR.
  
  
      _Noreen, Ad._, Vårt språk, nysvensk grammatik i utförlig
          framställning (1903 f., utkommer i nio band).
  
      ----, Spridda studier I-III (1895-1913).
  
      _Ljungstedt, K._, Grunddragen af modersmålets historia (1898).
  
      ----, Språkets lif (1899).
  
      _Borgström, M._, Svenska språkets historia (1916).
  
      _Söderwall, K. F._, Hufvudepokerna af svenska språkets
          utbildning (1870).
  
      _Koch, Ax._, Om språkets förändring (1896).
  
      _Cederschiöld, G._, Om svenskan som skriftspråk (4:e uppl. 1916).
  
      ----, Om kvinnospråk och andra ämnen (1900).
  
      ----, Språk i språket (Verdandis småskrifter 163-164; 1909).
  
      _Tegnér, Es._, Språkets makt över tanken (1880).
  
  Ordbok öfver svenska språket, utgifven af Svenska Akademien
  (från 1893) är av omfattande värde för kännedomen om det svenska
  språkets utveckling, ordens historia, härledning, betydelse och
  betydelseförändringar, deras användning hos de olika författarna o. s.
  v.
  
  
  
  
  W. W^s HANDBÖCKER
  
  
     1 LENNART NYBLOM, Handbok i akvarellmålning                         0.75
  
     2 P. N. KJÖLLERSTRÖM, Svenska dopnamn och släktnamn                 1.--
  
     3 ANNIE BESANT, Teosofi                                             1.50
  
     4 MARTHA SILFVERHJELM, Om konservering av kött och vilt
       2:dra upplagan                                         1.25; inb. 2.25
  
     5 Dr C. TÖNNIGES, Åderförkalkning. 3:dje uppl.                      0.75
  
     6 Prof. H. EICHHORST, Hjärtat i friskt och sjukt tillstånd,
       illustr.                                                          0.75
  
     7 Prof. ALI KROGIUS, Om den s. k. Blindtarmsinflammationen, ill.    1.--
  
     8 Prof. W. BÖLSCHE, Människans härstamning, illustr. 2:dra uppl.    1.--
  
     9 Professor W. MEYER, Världens skapelse, illustrerad, 2:dra uppl.   1.--
  
    10 Professor ERNST SCHWENINGER. Kräftan                              1.--
  
    11 Dr ALEXANDER HAIG, Diet och föda                                  1.--
  
    12 Gallsten och Gallstenskolik samt Njursten och Blåssten            0.75
  
    13 REINH. GERLING, Min nervositet, huru den uppkom och huru jag
       botade den, 2:dra uppl.                                           1.--
  
    14 Bleksot och blodbrist samt därmed besläktade sjukdomar, efter
       de bästa källor av O. H. D.                                       1.--
  
    15 Prof. KJ. OTTO AF KLERCKER, Engelska sjukan -- Rachitis --        1.--
  
    16 Professor G. KALLSTENIUS, Handbok i oljemålning                   1.--
  
    17 ANNA ULLMAN, Leva billigt i dyra tider, inbunden                  2.25
  
    18 Professor E. HUBENDICK, Min motors konstruktion och skötsel,
       rikt illustrerad, inbunden                                        2.25
  
    19 K. WERNICKE, Elektriciteten i lantbrukets tjänst, rikt
       illustrerad                                                       1.50
  
    20 SIGRID WESTFELT, Täppan, köket och källaren. Hur man odlar,
       tillagar och förvarar den mindre trädgårdens produkter            1.--
  
    21 CARL H. SCHAGER, Nöjesfiske, illustrerad                          1.50
  
    22 KERSTIN KEY, Amatörbokbinderi, illustrerad 2:a uppl.              1.50
  
    23 THORA HOLM, Vad jorden ger. Tillagning av grönsaker, frukter
       och bär, illustrerad                                              1.50
  
    24 THORA HOLM och MÄRTHA HAMILTON, Rådgivare för Svampens
       tillagning och konservering                                       1.25
  
    25 Hur man själv halvsular och klackar sina skor                     0.75
  
    26 Amatörfyrverkaren                                                 1.50
  
    27 Drömbok                                                           2.--
  
    28 E. v. K., I vilken månad är Ni född?                              2.--
  
    29 AXEL TÖRNER, Kort anvisning att framställa etsade och
       förgyllda glasskyltar                                             1.25
  
    30 IDA TEGNÉR-HÖGSTEDT, Vårt hembakta bröd i onda och goda tider
       2:a upplagan                                                      1.50
  
    31 KARL MODIN, Stjärnhimmelens under. Populärastronomi 2:dra uppl.   4.--
  
    32 K. KEY, Hjälp dig själv. Praktiska och fullständiga råd och
       recept för utgiftsbesparande _hantverk i hemmet_                  2.--
  
    33 ADOLF REITZ, Ät med förstånd, en bok om kroppsnäringen            1.50
  
    34 REINHOLD GERLING, Flickor som man ej bör gifta sig med            1.75
  
    35 Patiensbok                                                        1.50
  
    36 KARL MODIN, Mikroskopet och dess användning                       1.50
  
    37 EINAR ODHNER, Språket, En spegel av kulturen                      1.50
  
    38 R. SÖDERBAUM, Potatisodling medelst sticklingar                   1.--
  
    50 Dr F. W. WARFVINGE, Blodets sjukdomar                             1.--
  
    51 Förstoppning och hämorroider, huru de uppstå och huru
       de behandlas                                                      0.75
  
    52 Professor JOHANNES ORTH, Hälsovårdens uppgifter                   0.75
  
    53 Om gikt och reumatism                                             1.--
  
    54 Hur blir man fet? Hur blir man mager?                             1.--
  
    55 Vad är homöopati? Några reflexioner av O. H. D.                   1.--
  
    56 Dr GEORG ENGSTRAND, Om sockersjuka (Diabetes Mellitus)            1.25
  
  
  
  
  
  End of Project Gutenberg's Språket en spegel av kulturen, by Einar Odhner