text: Produced by Gun-Britt Carlsson, Eva Eriksson and the Online
  Distributed Proofreading Team at http://www.pgdp.net
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  ERIK SPARRES BÄSTA
  
  
                                ERIK SPARRES
                                    BÄSTA
  
                      _EN HANDFULL SKÄRGÅRDSHISTORIER_,
                    SOM, PÅ GRUND AV FÖRFATTARENS INTRÄDE
                            I GUBBÅLDERN, LETATS
                           FRAM UR HANS FÖREGÅENDE
                                 SNILLEVERK
  
                               MED FÖRETAL AV
                             _KNUT STANGENBERG_
  
                               [Illustration]
  
                                  STOCKHOLM
                       ÅHLÉN & ÅKERLUNDS FÖRLAGS A.-B.
  
                               STOCKHOLM 1921
                ÅHLÉN & ÅKERLUNDS FÖRLAGS A.-B:S BOKTRYCKERI
  
  
  
  
  _FÖRETAL_
  
  
  Svenska folket kan enligt mitt förmenande indelas i två klasser — ja,
  inte de där två evigt omkäbblade — jag menar: i trevliga och otrevliga
  individer. Till de förra höra jägare och fiskare, ty sådana äro enligt en
  regel som så gott som utesluter undantag, humorister — och att humorister
  äro trevligt folk står axiomatiskt fast.
  
  Så finns det ett skrå som tagit till sin mission att skildra nyssnämnda
  varieteter av homo sapiens — att ge oss till livs deras leverne till
  lands och sjöss, deras jägarliv under så väl den lovliga som ock under
  fridlysningstiden och deras fiske i egna vatten och även något i andras.
  
  En följd av denna umgängelse med jägarnes och fiskarnes gemytliga släkte
  är, att skildraren slutligen själv blir humorist — om han nu icke var det
  från början.
  
  Erik Sparre hör till dem som — om inte precis redan i vaggan, så dock i
  alla fall icke långt efter konfirmationen undfått gåvan att med humorns
  förstående blick kunna se på medvandrarnas pysslande med livets svårredda
  långrev eller försök att överlista lyckans icke lättlurade mickel.
  Denna blick har han uppövat under vidsträckta seglatser på de flesta av
  jordklotets hav, avbrutna av strandhugg här och var i hamnarna, egnade
  att kraftigt höja hans livserfarenhet. Indiskretioner äro odiösa, men nog
  finnas vissa likheter, såväl hos hjälten i Skeppar Kruses papegoja, som
  hos Häger, vilken lärde hedningarna på Madagaskar dansa Krågestapolkett —
  med den ärade författaren sådan undertecknad minns honom i hans yngre år.
  Flera avslöjanden skulle nog kunna göras, men dem överlåter jag åt Dig,
  läsare att försöka Dig på.
  
  Du skall därvid finna, ej blott, att Erik Sparre är en synnerligen
  underhållande berättare, utan även, att han besitter en grundlig kännedom
  om de människor, vilkas öden och missöden han så drastigt förstår att
  skildra. Han kan dem och han ger oss med mästarhand såväl deras yttre
  som inre kvaliteter, och han målar även den natur de röra sig i med
  förnämlig åskådlighet utan att låta sig förledas till braskande överdrift
  i färggivningen.
  
  Med ett ord: Han lär Dig och oss andra att känna och kanske ock något
  hålla av — som han själv gör — dessa farande sjömän, skärkarlar och
  småländska jägargubbar — och det är en god gärning. Ty de äro också en
  del av vårt svenska folk, med vilket vi alla höra samman, men känna
  mindre än vi ana.
  
  Tack, Erik Sparre! Nu överlämnar jag ordet till Dig.
  
                                                            _Vännen Stang._
  
  
  
  
  RENSTRÖMSKANS PIMPELMETE
  
  
  Kärringa Renström kom schasande nedför backen till sjön med pimpeldonet
  i vänstra handen och isbillen i den högra. Hon var just inte fager att
  skåda, det gamla trollet, där hon gick, ty hon verkade sannerligen mera
  trasbylte än någonting annat. På huvudet hade hon en av gubbens avdankade
  skinnmössor med öronlapparna knutna under hakan och till yttermera visso
  hade hon lindat en brokig, grann ylleduk om halsen. Vadmalsjackan var
  varken gjord eller tvättad i går och samma sak gällde klänningen, som
  stod upp fram, lyft i höjden av gummans stadiga potatismage, och visade
  hennes grindstolpar till ben i smutsiga gråvita ullstrumpor nedstoppade
  i ett par gamla f. d. sjöstövlar, på vilka skaften blivit avskurna. Hon
  tordes inte lyfta fötterna, när hon gick, utan asade sig fram på de
  stora laddorna stödjande sig på isbillen. I det sprit- och väderbitna
  ansiktet satt den krikonfärgade näsan, stor som en mindre björksvamp,
  bidevindbrassad, skrotad duktigt babord. Tandlös var hon i gapet som en
  lake, och de små ettrigt bruna ögonen glimtade sylvassa under de skarpa
  veck, som bildades av ögonlocken.
  
  Det var »dan före dopparedan» och kärringskrället skulle ut och taga
  julfisken, gubevars. Hela hösten och förvintern hade det varit blidväder
  så gott som hela tiden, men nu hade det braskat till, och den lilla vik
  av saltsjön, som sköt in ända till ett par stenkast från hennes stuga,
  hade nu blivit överdragen med en flera tum tjock, fin glansis. Egentligen
  skulle hon ha varit ute föregående dag och väckt hålen för pimpelmetet
  för att nu ej behöva skrämma abborrarna mer än nödigt, men Beatedalarns
  Krestin hade tingat henne till att hjälpa sig med diverse stök, så hon
  hade inte fått tid att tänka på fisket. Något lämpligt väder var det ej
  heller, ty det var mellan sex och sju grader kallt, och den friska vinden
  stack som synålar i ansiktet och kom ögonen att rinna, men det kunde nu
  inte hin hjälpa, färsk fisk skulle hon ha och därmed basta.
  
  Ensam skulle hon bli under helgen, gumman Renström, ty mannen,
  pråmskepparen, var på väg till Gevle med sin ark, bogserad av bolagets
  största, för isbrytning byggda båt. Gubben var hon lika nöjd om, han
  kunde gärna vara borta hela året, bara han skickade henne pengar
  ordentligt. Någon sympati hade aldrig funnits i det äktenskapet, ty
  gumman hade gift sig med honom bara för att han hade stuga och grund och
  litet mynt på banken, och därför hade det antagligen blivit som en person
  fick veta, då han frågade henne, om hon haft några barn: »näij, inte sen
  ja blev gifter».
  
  Nu var hon nedkommen till stranden, sparkade med ett par tag loss en
  trälåda, som hon burit dit dagarna förut för att ha att sitta på, stack
  billen in i den och sköt chaiselongen framför sig på isen. Plötsligt
  stannade hon. Djäklar besitta och regera ett sånt fä hon var, ett sånt
  oförnuftigt nöt. Hade hon inte gått ifrån isskopan och fiskkorgen. Nu
  blev hon tvungen att gå tillbaka och hämta grejorna förstås. Inte för
  det var så långt inte, men isen var så djädrans hal, så man kom ju
  inte fort fram, och det var mycket som skulle göras, sedan hon fått
  upp tillräckligt med abborrar. Kärringen släppte isbillen, slängde
  pimpeldonet i lådan, gjorde kasande en helomvändning och började
  återfärden. Men sin vän, den skarpa billen, som hon i tankarna lagt
  ifrån sig, skulle hon aldrig gjort sig av med, det blev hon varse, ty
  kommen halvvägs till stranden snubblade hon på något vis, gjorde ett
  ytterskär bakåt på högra laddan, försökte åter få balansen genom att slå
  engelska öglan med den andra, men lyckades ej bättre än att hon med
  benen hoptrasslade, armarna viftande som väderkvarnsvingar och med fånigt
  stirrande ögon flög på ändan, så det råmade i isen. De hårda, tunga
  laddorna foro av hennes fötter och singlade iväg rackarn i våld i en
  livad ringdans omkring sig själva bort över den blänkande glashala ytan.
  
  När kärringen efter en stund hämtat sig från stjärnsmällen och känt över
  sina ädlare delar, skulle hon stönande försöka stiga upp, men det gick
  inte alls. Först vände hon sig helt om på magen och tänkte taga sig på
  rätt köl igen, men yllestrumporna slunto den ena gången efter den andra,
  och gumman slog bara i knäskålarna och höll ett tag rakt på att fläka
  sig. Så törnade hon runt igen och frestade på den vägen och var verkligen
  en gång nära att lyckas, men hur det var slant ena hälen i det avgörande
  ögonblicket, och hon dråsade i så stor hon var och slog nu bakhuvudet
  också, så att hon såg alla stjärnor och himlakroppar på den norra
  hemisfären och en god del från den södra med på köpet.
  
  Gumman Renström insåg nu det omöjliga i att försöka taga sig upp, så hon
  tillgrep en annan taktik, och om någon nu hade stått på stranden, skulle
  han fått se en gammal ful påbyltad kärring i smutsgrå strumpfötter kravla
  omkring på alla fyra ute på den blänkande glansisen och jaga efter sina
  bortsprungna fotfodral, och det var ett arbete, som hon höll på med en
  god stund. När hon så äntligen fick tag i rymlingarna, var hon så matt,
  att hon måste lägga sig ned och flåsa ut, innan hon kunde fortsätta, och
  då hon en gång fått krafter därtill, tordes hon inte ta laddorna på sig
  utan körde händerna ned i dem och kravlade långsamt och stönande bort
  till isbillen. Ditkommen hasade hon sig upp på lådan, fick »pottforerna»
  på sig och vilade ut ett tag, i det hon lättade sitt sinne med några väl
  valda ord om isen, gubbens gamla sjöstövlar, billen och allt annat med
  förresten.
  
  Med sinnet styrkt av bönen och kroppen någorlunda i jämnvikt, började
  hon ånyo färden till stranden, men nu i sällskap med sin järnbill, och
  uppnådde så småningom stugan utan vidare missöden. Nog var hon öm i
  ändan alltid och hade ont i knäskålarna och händerna, men kärringen var
  ej av den sorten, att hon gav tappt i första taget, utan ut på den hala
  isen skulle hon igen, och för att riktigt styrka, stödja och stadfästa
  klev hon in i kammaren och gick bort till det blåmålade hörnskåpet, där
  hon hade trösten för alla vedervärdigheter tappad på en fyrkantig grann
  flaska.
  
  Nu kände sig Renströmskan lätt som en tätting i kroppen och nu skulle
  det fiskas och det med kläm och till den ändan gick hon ut, tog fram
  isskopan och korgen från skjulet och nådde efter en försiktig vandring
  sin stora trälåda ute på viken.
  
  Skjutande denna framför sig masade hon sig småningom längre ut till sina
  gamla beprövade fiskeplatser, väckte ett lagom stort hål med billen,
  ränsade väl med skopan och började, sedan hon satt sig på lådan och fått
  djupet med pimpeldonet, att fiska med de reglementerade rörelserna åt
  sidorna och uppåt med metträdet. Men det tycktes vara alldeles förkylt,
  ty fastän hon satt både länge och väl och slog de grannaste trumvirvlar
  med handloven och donet kändes ej ett enda hugg. Ilsken spottade hon ur
  sig några vackra ord om abborrarna och hela deras anhang, drog sig några
  meter längre bort, väckte en ny vak och började där att fresta lyckan.
  
  När hon setat en god stund och knyckt och var i begrepp att resa sig och
  flytta till en annan plats, fick hon plötsligt ett bra napp och vindande
  upp reven på gammalt gott manér ömsevis på metträdet och skopskaftet
  slängde hon upp, icke en abborre, som hon hade väntat sig, utan en stor
  gapande taggig otäck ulk med magen färgad som en flugsvamp.
  
  Tvi för den sure såna djädrans leda fiskar det fanns till. Stuckos
  gjorde de som den värsta igelkott, bara man rörde vid dem, fula voro de
  som fan själv och grisen ville inte äta dem en gång. Tvi för attan såna
  åbäken.
  
  På ulken kommo några simpor och gumman hade nog lust att sluta fisket
  nu när som helst, ty det fanns icke stora utsikter att hon skulle få
  annat än såna där »djädrans horngumsar», vinden hade friskat och blåste
  isande kall och öm var hon i kroppen både här och där av de genomgångna
  strapatserna. Men ett tag till skulle hon fresta, så det bar av med henne
  ett stycke bortåt igen och om en stund hade hon fått ned tennpirken i ett
  nytt hål och satt där och knyckte.
  
  Napp fick hon nog och det tätt ändå, men det var bara hornbeprydda simpor
  och granna ulkar, som gjorde henne den äran att hänga sig på kroken.
  Simporna dugde nog att äta, voro riktigt goda för resten, men det var
  ett rackarns arbete att flå och rensa dem. I alla fall voro de bättre än
  handelsman Adolfsons torra dåliga lutfisk, som hon för resten inte köpt
  något av till helgen, och därför fingo nu simporna vandra i korgen under
  det att ulkarna med en ilsken åtbörd slängdes utåt isen till kråkmat.
  
  Hå hå ja ja, det var ledsamt att vara fattig och usel och behöva sitta
  ute på sjön i kyla och blåst för att skaffa sig litet mat till julen.
  Beatedalarns högfärdiga satkärring, Krestin, hon hade något till bra
  hon. Hon hade råd att köpa hem både det ena och det andra från Stockholm,
  kunde sätta fram både ansjofisk och metforst på bordet, om det knep, hå
  hå ja ja.
  
  Men nu ryckte det till ett duktigt tag i gummans tagelrev och upp på isen
  slängde hon en stor grann stenlake. — Nå så djädrar innerligt nådigt
  annacka! — Det var inte nog med att hon skulle få äta hornsimpor till
  julamat och sticka sönder sig på de där helsikes ulkarna utan nu skulle
  ett sånt där gulgrönt astyg, som slingrade sig som den värsta orm på isen
  och visade sitt gråblå gap, komma och förarga henne också. För nu var
  Renströmskan arg. Så där riktigt ordentligt etterdjäkligt storilsken, som
  en satkärring kan och bör bli, när det går emot.
  
  Men om någon trodde att hon ämnade ge sig, så toge han allt fel, för
  fiska skulle hon, om hon också behövde göra hål så tätt så hela viken såg
  ut som ett durchslag.
  
  Trälådan fick sig en spark så den for som ett skott bortöver isen och
  gumman hade så när satt sig på ändan igen, men stöttade sig i sista
  minuten på billen, och så traskade hon efter i det hon läskade sin
  själ med allehanda vackra uttryck, vilka dock absolut ej återfinnas i
  psalmboken.
  
  Sedan hon hunnit fatt lådan och konstaterat att den haft vett att stanna
  på en bra plats, ställde hon sig bredbent och började hugga i ilska med
  billen, så isflaken yrde omkring henne. Snart fick hon hål och högg ur
  bottenskorpan och så skulle vaken underhuggas för att ej reven och de
  kommande fiskarna skulle hänga upp sig.
  
  Hade nu kärringen varit sansad och lugn hade nog allting gått väl, men
  ursinnig som hon var av motgångarna högg hon i formligt raseri, och
  så hände det. Billen slant och Renströmskan for framstupa av farten.
  Kärringen stannade ovanpå och isen slog till henne så pass, så hon
  slocknade för en god stund, men billen fortsatte genom vaken och hamnade
  på sjöbotten. Lådan, som fått sig ett par försvarliga aktersparkar,
  singlade i väg i broderlig förening med de stora laddorna ett stycke
  bortöver.
  
  Härute hittade gubben Åbrandt henne avsvimmad, då han på hemväg från
  Hanstavik tog genvägen över sjön, och då han omöjligen kunde klara
  kärringen ensam, måste han springa efter hjälp. På en stor kälke blev
  nu Renströmskan, som omsider vaknat till liv, behörigen hemforslad och
  bud sändes ögonblickligen till barnmorskan, fru Rundlöf, som bodde nära
  intill och var mycket styvare än själva doktorn. Hon kom också och
  bäddade ner gumman i fållbänken och började sedan lappa ihop henne. Några
  lösa tänder behövde hon ej plocka ut, ty Renströmskan hade som tur var
  ej några att slå loss, men den förr så granna krikonfärgade näsan var
  nästan förfrusen och satt som en degklump i ansiktet och smått vindögd
  hade hon blivit av stjärnsmällen också, gumkräket. Munnen var svullen
  och snedvriden och käkarna låste sig som vid difteri, så under tre dygns
  tid var man tvungen att mata Renströmskan med välling, som med en tesked
  hälldes in genom ena mungipan, som, tack vare smällen och den kalla isen
  i förening, hade halkat upp i närheten av örat.
  
  Så tillbragte Renströmskan sin julhelg i det nådens år 1912 och aldrig
  lär hon glömma det fisket, tänker jag.
  
  
  
  
  »OLD SEABURG»
  
  
  Vem av oss, som foro från London på 1890-talet, minnes ej »old Seaburg»?
  Norrlänningen med det långa, spetsiga hakskägget, smutsgult och
  mestadels ovårdat, samt emaljögat, som han efter en långresa på ett och
  ett halvt år äntligen fick råd att låta doktor O’Hara stoppa in i sin
  tomma tittglugg. Han for då för det mesta som man i engelska tramps och
  boskapsbåtar, men stack ibland i väg ut på långtraden ombord på någon
  fullriggare eller fyrmastare, efter vilka resor han åter uppenbarade
  sig på Commercial Road, klädd i en spritt ny cheviotrigg med hatten på
  svaj och skägget klippt efter mönster av captain Kettle, d. v. s. ett
  sannskyldigt torpedskägg, och bjöd över lag så länge pluringarna räckte.
  
  Jag hade egentligen träffat honom en gång förut, innan vi törnade ihop i
  London, och det var nere i Frankrike i Bordeaux, när han for som förste
  styrman och flaggskeppare på barken Tamerlan av Robertsfors. Vi lågo då
  vid samma kaj och lossade och träffades om kvällarna på samma brasserie
  där värden, som förresten såg ut som en pensionerad major med sin runda
  mage och yviga knävelborrar, var artigheten själv mot den sprättige
  monsieur Choebère, som för tillfället var hans allra bästa kund.
  
  Efter det sammanträffandet dröjde det några år och så törnade vi som sagt
  ihop i London igen. Men då hade sprätten fått vika för halvherren, ty old
  Seaburg, alias monsieur Choebère, alias Valle Sjöberg från Örnsköldsvik,
  dyrkade Bacchus mer än lovligt var och slantarna rullade undan värre. Och
  togo dessa slut innan han bestämt sig för att gå till sjöss igen, hittade
  han på alla möjliga knep för att skaffa sig pekunier och hålla ångan
  uppe. Vem minns ej t. ex. hans galna påhitt att en kväll, då han åter
  blivit nekad mynt av boardingmastern, smita ned i dennes stora hönshus på
  bakgården och anamma den stora ankbonden, vilken han stoppade innanför
  sin vida slängkappa och under allas, och först och främst gang’ets jubel
  förstås, satte på disken i privata barrummet på Roaring Bull och sålde
  till värden, den gemytlige skotten Gregor Mc Laren, för klingande mynt.
  Eller då han, när det var mera ebb än vanligt i penningpungen, klädde
  ut sig till tiggare, tog ut emaljögat och vindade lömskt med det andra
  samt ställde sig i hörnet av Commercial och Burdett Roads tills han blev
  upptäckt av den verklige yrkesbrodern, som hade monopol på det hörnet
  samt ett stycke av gatan, blev haffad av polisen och till sist, efter
  sju sorger och lika många bedrövelser, löstes ut av ett par landsmän,
  som nyligen kommit tillbaka från en långtur och tyckte synd om gubben
  Sjöberg. Han var född med ett stycke salt i halsen, old Seaburg, det är
  säkert det.
  
  Ett par år efter den händelsen begav det sig, att jag, som kommit
  tillbaka till London från en långresa med en engelsk ångare, mönstrade
  som matros med en till södra Sverige från Nova Scotia inköpt bark, för
  att komma hemöver utan att behöva betala min resa, men i stället ha en
  extra slant i fickan vid framkomsten. Ja, d. v. s. egentliga orsaken var
  nog den, att en gammal vän och kamrat, vars ben nu vila i Kongos jord —
  om han blev uppäten vet jag ej med säkerhet — strax före mig mönstrat på
  samma fartyg i samma lovliga avsikt att komma hem ett slag och det var
  nog utsikten, att ännu en gång få kampera ihop med honom som gjorde, att
  jag tog den sista matrosplatsen, som fanns kvar på kareten.
  
  Nå, från London, där fartyget inköpts av det nya rederiet, bar det av
  med oss till Hull, där vi i sinom tid skulle få barkens vackra skrov
  fullt med black diamonds för Malmö. Under det att resten av besättningen
  knogade med barlasten, sysslade min kamrat och jag med en del ändringar
  till väders, och det var under utförandet av ett arbete på fockrån,
  som jag blev anropad från kajen. Jag böjde mig ned och glodde och
  där, vid alla gudar, stod old Seaburg. Men det var inte den sprättige
  flaggskepparen från Bordeaux och ej heller halvherren från Commercial
  Road utan en trasig, eländig, utsvulten stackare med ovårdat skägg och
  ett halmtak med stora råtthål i på skulten. Och detta i november månad.
  
  Jag gick genast i däck förstås.
  
  »Hallå, gamla saltvattensgroda! Hur lever världen med dig?»
  
  »Uselt!»
  
  Det var allt vad old Seaburg orkade med och för att pigga upp honom, tog
  jag in honom i timmermansshop’et, där jag logerade, körde i honom litet
  föda — som vår hygglige steward vänligt nog stack in genom luckan till
  kabyssen — och bad honom berätta.
  
  »Å! En rackarns otur som vanligt, kära du.»
  
  »Strax förut avmönstrad från en gröning — hårda båtar att fara i, dom
  där — hade tretton pund på fickan — kom i land och skulle ha ett glas —
  törstig, förstår du, törstig som tusan — träffade kjoltyg inne på syltan
  och bjöd förstås — old Seaburg knusslar aldrig — fick vallmo i ölet och
  slocknade — slocknade, you know, och vaknade på en bakgård — hade inte
  ett öre i fickan, inte så mycket som en farthing — sålde landgångsriggen
  och fick panta min sjösäck i förrgår hos Bill Blue på Red Lion för tio
  shilling. — Hör du, det finns väl inte någon plats att få här ombord?»
  
  Jo, nog skulle vi ha en man alltid, ty en av pojkarna, en finne, hade
  blivit förd till sjukhuset samma dag.
  
  »Gör vad du kan, gosse, och kom ihåg — att det är gamle Sjöberg, som ber
  dig om ett handtag.»
  
  Ja, jag gick akteröver till skepparen och hade ett samtal med honom och
  resultatet blev, att jag med ett pund i fickan och monsieur Choebère i
  släptåg, gick upp till staden för att lösa ut gubbens sjösäck på Bill
  Blue’s krog.
  
  Nå, detta var snart gjort och sedan vi fått oss ett glas öl — old Seaburg
  var törstig som vanligt förstås — traskade vi nedöver igen. I dörren till
  sista huset på gatan stod en tjock, överförfriskad och trasig matrona och
  ropade på sin pojke, en smutsig valp på tolv, tretton år som spelade sten
  med några liknande busfrön i rännstenen.
  
  »Tommy, min gosse», hickade kärringen, »gå och köp för tre pence whisky
  åt din gamla sjuka mor och för en halv pence rökt sill åt din rackare
  till far, men skulle du möta kräket på gatan, så säj, att du skall gå och
  köpa fotogen. Kila på nu, Tommy!»
  
  Kolen kommo snart i skutan och vi till sjöss i en rykande kuling
  av västan, kall som bara skam och old Seaburg, som bara hade
  »varmväderskläder», i sin tunna sjösäck, frös som en hund till att börja
  med. Men han visste på råd, gubben. Han traskade akteröver till skepparen
  och tiggde sig ett schok smärting av vilket han sydde sig ett par stadiga
  byxor och dito sydväst — den senare borde då absolut ha förvarats till
  Nautiska muséet — vilka plagg han sedan plankströk med svart oljefärg
  och se’n fick det blåsa hur kallt det ville, så stod monsieur Choebère
  rycken — isynnerhet sedan han vunnit ett par tjocka kalsonger och en dito
  isländare av mig och min kamrat på cribbage.
  
  I Malmö skildes våra vägar. Jag for hem och old Seaburg skulle — efter
  ett samtal, som min kamrat haft med förste styrmannen — få stanna ombord
  till lasten var ute, för att tjäna sig så mycket mynt, att han kunde
  rigga upp sig något och betala sin resa över till England, för att komma
  ned i värmen igen under vintern. Min kamrat och jag hade för resten
  stoppat litet slantar i revolverfickan på gubbens gamla smärtingsbyxor.
  
  En del år efteråt kom jag till Middlesborough och gick en dag efter
  välförrättat ärende tillsammans med en god vän in på Wellington för
  att få en drink. Inkommen i det allra heligaste fick jag se en syn. I
  en stoppad, bekväm länstol, med ett stort grogglas bredvid sig på ett
  litet bord satt old Seaburg och sov. Sov som ett gott barn, trött,
  överförfriskad och nöjd att vara i hamn efter — som det tycktes — en
  långresa, ty cheviotriggen var spritt ny, hatten likaså och skägget, som
  nu vitnat betydligt, var åter i stil med captain Kettles. Där satt han
  hopsjunken i den mjuka stolen och småsnarkade med de tjärbrända händerna
  slappt nedhängande medan emaljögat intensivt stirrade på den vackraste
  flickan bakom disken. Det var sista gången jag såg old Seaburg.
  
  
  
  
  EN MAJAFTON
  
  
  Det lider mot kvällningen, majdagen nalkas sitt slut och i sakta mak
  vandrar jag inåt markerna följande den långsamt stigande skogsvägen.
  
  I en undangömd vrå av storskogen, en liten öppen plats mellan unggranarna
  ovanför en albevuxen sänka, vill jag lyssna på kärrmarkernas svartögda
  trollfågel, den i skymningen dragande morkullan, se hennes fladdrande,
  lidande flykt över spetsiga grantoppar och i ljusgrönt skrudade
  ungbjörkar samt njuta av den underbara stämning, som råder, då skuggorna
  sänka sig över markerna en doftande majkväll.
  
  Solen dalar i väster. De glesa, luftiga molnband, som sträcka sig över
  himlavalvet, stå rosenröda med glödande underkanter; det ligger en hel
  gata av rödaste guld över hemfjärdens spegelblanka vatten och det brinner
  som eld i barrskogens toppar till vänster om mig.
  
  Förbi åkerfälten i sänkan vid skogshöjdens fot vandrar jag så sakteliga
  och strävar därefter upp för sluttningen, där vägen till den första
  gärdesgården går fram mellan stora aspar, enbuskar och ung barrskog. Här
  inne doftar det av våt mylla och svartnade löv, av fuktiga mossor och
  lavar; här lysa emot mig buketter av blå och små fält av vita sippor från
  de öppna fläckarna mellan buskar och snår, och sidorna av stordiket,
  där det brunaktiga vattnet från höjdsträckningens kärrputor porlar
  och sjunger på sin väg ned emot dälden, äro tätt kantade av frodiga
  caltablommor.
  
  Från den sekelgamla tallen, vilkens yviga krona står skarpt belyst av
  den sjunkande solen, följer jag gärdesgården, som murats upp av stenar
  från den i sänkan till höger uppbrutna odlingen, där brodden står
  brungrön och frodig efter det sista ljumma regnet, och når omsider nästa
  sluttning, där stenmurklorna växa i stora hopar kring multnade stubbar
  och där ungskogskiftet reser sig som en tät, skyddande mur för mossen,
  som där bakom breder ut sig över åsens topp. Därute är stigen knappast
  skönjbar, så djupt ligger den nedtrampad i den fuktiga myllan mellan
  väldiga överhängande starr- och björnmossetuvor, kråkris, pors och
  skvattram, men jag vet ändå, var den slingar sig fram genom det pösande,
  blott av enstaka videbuskar och en och annan martall brutna mosstäcket,
  och fortsätter min väg framåt den andra grinden, som förenar tvenne
  gärdesgårdar på åsens södra sluttning.
  
  Rakt framför mig, på den andra sidan den lilla öppna platsen, som tar
  vid efter den korta, lindrigt sluttande backen med sina glesa enar, står
  ungskogen tät som en vassbänk i sänkan och strax till vänster om den, där
  den sluter sig intill den begynnande storskogens jätteträd, sträcker sig
  liksom en vindlande tunnel långt in i tätningen, där det redan börjar
  skymma.
  
  Till vänster om mig, genom öppningen över rullstensåsen, ser jag en
  sträcka av havet, som ligger där så lugnt och stilla med sina rödbruna
  hällar och skär i strålande kvällsbelysning, med blänkande skaror av
  fiskande måsar över grundklackar och bankar och med några svarta, rörliga
  punkter ute vid de yttre känningarna. Det är båtlag från byn, som sträcka
  sina skötrader på de gamla beprövade platserna för den blåryggade,
  silverblänkande strömmingen.
  
  Men nu fortsätter jag framåt och dyker in i den vindlande tunneln,
  som leder bort till kärrsträckningen, in i dunklet till mitt gamla
  morkullpass.
  
  Här slingar sig den smala, barrströdda kreatursstigen fram över nakna,
  blankslitna trädrötter, över hala, fuktiga stenar och mellan toppiga,
  av lingon- och blåbärsris krönta tuvor och till höger om mig står
  den täta ungskogen som en hart när ogenomtränglig mur, under det att
  storskogssträckningen till höger reser sig luftigare med gläntor och
  öppningar mellan de väldiga stammarna, där sista skogshygget gått fram.
  
  Nu skilja de båda skogskanterna sig något, det vidgar sig till en öppning
  mellan träden och då jag hoppat över rännilen, som leder kärrsänkans
  överflöd av vatten ned för sluttningen mot havsstranden, har jag framför
  mig en högre, av vitgrå mossa klädd bergklack med ett mindre vindfälle
  tvärs över sin flata topp.
  
  Här är platsen, här är stället mitt i hjärtat av skogen, där man
  ostörd och osedd kan få njuta av markernas fägring, av fågellivet och
  fågelsången en skymmande majkväll.
  
  Strax därefter sitter jag uppe på det av tyngden sviktande vindfället med
  geväret över knäna och lyss till alla de för jägaren och naturälskaren
  välbekanta ljud, som komma från kärrmarker, från höjdsträckningar och
  snårskog i vårtider, då naturen får nytt liv efter den långa vintersömnen.
  
  Solen har nu sjunkit än mera. Dess guldglans har försvunnit från
  granskogens spetsiga toppar och stortallarnas yviga kronor, dess strålar
  giva nu endast västerhimlens molnband ett starkt rosafärgat sken och
  skuggorna börja på att liksom tvekande smyga sig fram över terrängens
  sänkor, mellan buskar och snår.
  
  Men full musik är det ännu i skogen.
  
  Ett par orrtuppar blåsa och hyssja på var sin sida om dälden, som
  löper rätt igenom skogen, ringduvorna kuttra i granskogen på höjden
  och skogsduvorna i aspdungen ned emot rågången, göken ropar ut sin
  vårhälsning över nejden och bofinkar samt andra småfåglar kvittra och
  sjunga för sina honor, som ruvande ligga i sina små mjuka nästen. Och i
  en spetsig grantopp ett stycke ifrån mig sitter taltrasten, storsångaren,
  och låter sina toner välla ut över markerna. Än i långa, dallrande
  strofer, än i de mest vidunderliga löpningar och drillar.
  
  Men då jag oförhappandes gör en ovarsam, litet häftig rörelse får han se
  mig, flyttar pilsnabbt till en annan topp och nästan skriker:
  
      Tjuvskytt! Tjuvskytt!
      Är du där? Är du där?
      Fick du nå’t? Fick du nå’t?
      Joo pytt! Joo pytt! — — —
  
  Det hörs ett sakta prassel nerifrån alsnåret rätt framför mig, där
  kärrsträckningen går fram. Vem kan det vara, som är ute och tassar i
  skymningen? En grävling kanske, äggtjuven, som funderar på att göra en
  påhälsning hos den gamla tjäderhönan, som ligger och ruvar i snåret på
  andra sidan sumpmarken. Då går den kullen om intet. Eller kanske var det
  blott en lättfotad hare, som skumpade i väg genom tätningen på väg ned
  till nyodlingens frestande gröna brodd. Eller måhända en kulla, som tog
  sig en kortare promenad bland det halvmultnade lövet före kvällsflykten.
  De tyckas komma sent i kväll.
  
  Nu skymmer det än mera och skuggorna börja växa sig stora och starka
  i gömslen och snår. Fågelsången avtager och tystnar efter hand. Blott
  taltrasten sjunger ännu från sin grantopp borta på höjden. Men så slutar
  han också och går till vila hos sin maka i någon undangömd vrå av
  tätningen.
  
  Orrt! Orrt! ljuder det plötsligt på avstånd. Jag rycker ofrivilligt till
  och vänder mig åt det håll, varifrån varningen hördes.
  
  Där skymtar hon fram, morkullan, mellan unggranarnas toppar och kommer
  snett förbi mig i fladdrande, lidande flykt skarpt avtecknad mot den
  röda västerhimlen. Pisp! Där svänger hon en smula och kommer närmare.
  Orrt-orrt-orrorort! Pisp! Nu är hon strax inom håll. — —
  
  Ett frasande i luften! Ett vin!
  
  Som ljungelden själv slår en jagande duvhök efter kullan! — Den
  rovriddaren! — — — —
  
  Men hon räddar sig i sista minuten genom en blixtsnabb störtdykning ned
  i kärrets skyddande alsnår och då höken med några korta, tvära vingslag
  stadgar sin flykt efter den korta, tvära pendelsvängen och ett ögonblick
  står klart utmejslad mot luften flyger geväret till ögat och pang! — där
  störtar han ned i ett moln av yrande dun och fjädrar.
  
  Så är det stilla och tyst på nytt. Nästan ljudlöst. — — —
  
  Errrrr-oerrrr-rrrrrr — ljuder det plötsligt från stortallen på
  sluttningen på andra sidan alsnåret och sänkan.
  
  Det är nattblackan, som sitter flat på en gren och spinner. Nu har hon
  vaknat efter dagssömnen, nu är hennes tid inne och nu skall hon ut på
  jakt efter nattfjärilar och andra flygfän, som svänga omkring mellan
  träden, ovan kärrmarkernas buskar och snår i den doftande, ljumma
  majkvällen.
  
  Se! Där kommer hon!
  
  I ljudlös flykt glider en mörk fågelkropp på spetsiga vingar fram
  mellan trädtopparna, gör en hastig skarp sväng och slår till på mossan
  strax nedanför berget, där jag sitter. Till en början kan jag tämligen
  väl urskilja henne mellan småtuvorna av lingonris, men sedan jag ett
  ögonblick flyttat blicken därifrån för att speja efter en på avstånd
  förbiflygande kulla, kan jag ej mer återfinna henne. Så väl har hennes
  skyddande förklädnad smält samman med markens färger.
  
  Då fladdrar plötsligt en vit fjäril upp från en liten risig tuva nedanför
  berget.
  
  En svart skugga glider ljudlöst upp från marken — — fjärilen försvinner
  — men nattskärran gör belåtet ett par klatschande slag med sina långa
  vingar, skruvar sig i ett par korta cirklar upp ett stycke i luften
  och slår till på en av den närbelägna stortallens utspringande undre
  grenar. Och där sitter hon nu, trollkärringen, och spinner och spinner.
  Errrr-rrrrrr-oerrrrr. —
  
  Orrt orrt! ljuder det åter på avstånd.
  
  Den kullan kommer också åt mitt håll.
  
  Pisp! Där ser jag henne dragande fram mellan trädtopparna över sänkan.
  
  Orrt-orrt! Nu svänger hon och kommer snett åt mig.
  
  Pisst! Pisst-psisst! Då fladdrar plötsligt en annan kulla upp ur
  kärrmarken strax framför och höjer sig upp mot henne och i jagande flykt
  tätt efter varandra draga de båda under korta visslingar bort över
  ungskogsbältets toppar.
  
  Ännu ett par kullor får jag höra, men de draga förbi utom håll och då
  det skymmer än mer, ljuset försvinner från västerhimlen och vårnatten
  står redo att draga sitt lätta flor över nejden, reser jag mig från min
  bekväma vilstol, det fjädrande vindfället, och tar an skogsstigen hemåt.
  
  Dunster och vita töcken, älvalekarna, stiga upp ur sänkornas och
  småkärrens vattensamlingar. Det mörknar allt mer över vägen och
  konturerna smälta samman och försvinna.
  
  Men i stortallen därborta sitter nattskärran, trollpackan, ännu kvar och
  spinner sin ändlöst långa visa — eurrrrr-rrrrr-oerrrr — — —.
  
  
  
  
  GAMMALVALSEN PÅ MADAGASKAR
  
  
  Det gick som en elektrisk stöt genom den kring majstången församlade
  skaran, då Rinkeby-Nisse i ett nu drog till med en sjungande låt, en äkta
  skärgårdsfödd gammalvals på sitt nya, med klockor försedda handklavér.
  Par efter par av ungdomen skilde sig hastigt från den brokiga mängden
  och dansade ut på Långängens hårda, jämna gräsplan vid Östervikens låga
  strand under det att de helgdagsklädda gubbarna, med nyskrapade kinder
  och litet tvållödder kvarsittande här och var i hakskäggskanten eller
  bakom öronen och mororna i sina stadiga, mestadels hemvävda klänningar
  och hårdstärkta förkläden drogo sig undan för att bereda bättre plats,
  och gruppvis slogo sig ned vid hagtornsbuskarna litet längre upp varifrån
  de småpratande och nickande i takt efter musiken betraktade de unga, som
  med liv och lust trådde dansen i den doftande, varma junikvällen.
  
  Spelmannen själv satt uppflugen på en trave, till bekväm sittplats
  ordnade strömmingstrummor och markerade takten med foten under det
  att han då och då lutade vänstra örat mot klaverets överkant liksom
  för att riktigt kunna få njuta av de löpningar och finesser, som hans
  flinka fingrar framlockade ur det pösande speleverket. Och en av den
  i hamnen liggande, åluppköpande kutterns besättning höll till bredvid
  med sin stora grammofon, klar att låta sitt instrument taga vid, då den
  ordinarie spelmannen tröttnade eller själv ville taga sig en svängom med
  någon av de rödkindade, finklädda töserna. Från flottan permitterade
  gastar med sina fladdrande blåkragar svängde sig mjukt och ledigt mellan
  unga tullvaktmästare och lotsar iförda sina bästa uniformer, spänstiga
  kofferdister med vida byxben och svajiga halsduksrosetter kryssade, med
  flickorna hårt tryckta i famnen, fram mellan helgdagsklädda bondsöner
  och fiskarpojkar, och ned efter den brant sluttande landsvägen, som
  från den närgränsande skogen och de bortanför liggande samhällena ledde
  ned till Långängen, kom cykel efter cykel susande med ägaren något
  framåtlutad i sadeln och en tös med av farten fladdrande kjolar framför
  sig vid styrstången. Ty Rinkeby-Nisse var socknens skickligaste spelman,
  Långängen den bästa dansbanan på hela ön och det var förresten gammal
  tradition, att traktens ungdomar skulle samlas i Norrhamrabyn för att
  där tillbringa midsommarafton.
  
  Även jag hade gått ned till viken på kvällskanten för att åse dansen och
  prata litet med gubbarna och satt nu på en gammal ålsump, som, gråvit
  av torka, låg i det frodiga gräset vid Klas-Abrahams sjöbod, vilkens
  röda gavel starkt belystes av västersolen. En lång stund hade jag setat
  där ensam och sett på den brokiga skaran samt lyssnat till sorlet och
  glammet, då jag plötsligt fick höra steg bredvid mig och såg gamle Matts
  Häger komma framklivande.
  
  »Gu kväll», hälsade gubben och tog åt mösskärmen. »Jaså, han sitter här
  och gonar sej i solskotte. Men kliar dä inte i bena på honom nu, när som
  Nisse spelar Norrhamravalsen, va? Ska han inte opp å ta sej en sväng?»
  
  »Åhnej, Häger, jag är allt ur leken numera. Men det var nog en tid, när
  jag också —»
  
  »Tror fanken dä», svarade gamlingen och slog sig ned bredvid mig på
  sumpen, »för gott påbrå tycks ho ha», fortsatte han i det han pekade på
  min äldsta flicka, som just dansade förbi förd av sin mångårige vän och
  lekkamrat, unge Henning. »Ho kan konsten, den där tösa. Dä ä säkert dä.»
  
  Gubben tystnade och försjönk liksom i begrundan under det att hans
  livliga bruna ögon följde de förbivirvlande paren.
  
  Så vände han sig plötsligt åter till mig. »Dä _ä_ dans dä här, va?»
  
  »Ja visst.»
  
  »Ja, dä ä va jag kallar för _riktig_ dans. Sånt som dä _ska_ vara. För
  tvi håken för dom där nymodiga danserna, som dom håller på mä nu för
  tiden. En kan ju bli sjuk, när en sir hur dom hoverar å åbäkar sej,
  vetja. Tvi för hundan.»
  
  »Ja, det är aldrig för vackert.»
  
  »Vackert nej! Fy fasen. Ja va väl i stan ett tag i fjol somras — ja, ja
  segla in slupen åt Alfred, som hadde blitt sängliggandes sjuk — å då tog
  ja väl å gick över bron å ut på Djurgårn en lördagskväll för te si mej
  ikring en smula. Å bäst ja gick där, så kom ja ut te ett ställe bortåt
  Allmänna gränd te, som di kalla Dansut. Å där ställde ja mej te kika ett
  slag. Men herre jesses. Dä va ju priciss som te stå utanför dom där stora
  apbura, di har i Hamburg, vetja, så åbäka di sej därinne på dansbana.
  Va dä dans dä? Di vre å vände på sej bå bak å fram å snodde sej som dom
  hadde haft tarmvred hela högen, vetja. Tvi tusan. Dä va priciss som dom
  hadde dansa tocken där jädrans magdans, som en får se hedninga gör, när
  en kommer i land på sina platser där sydpå.»
  
  »Jaså, Häger har varit med och sett sådan.»
  
  »Var så säker. Dä ä just va han har, dä. Å dä va på Madagaskar förrexten.
  Men djädrar i mej tog ja inte otyge ur kroppen på dom å lärde dom dansa
  som kristet folk innan ja for därifrån. Jo jo men san. För maken te Matts
  Häger te dansa gammalvals å gå polketten har det inte funnits här sen jag
  va ung i tiden, ska ja tala om för honom. Dä kan han ta gift på. Å maken
  te midsommarfröjd, som vi hadde där hos hedningarna, har ja aldrig haft
  varsken förr eller sen, så stortokigt var dä.»
  
  »Det var väl längesedan, Häger?»
  
  »Ja, ja men. De va väl för en trettiefem år sen eller så. — Si, ja for
  matros den tiden mä en liten bark här hemifrån, som hette Hermes, å den
  va vi te Rio mä å så te Port Elisabeth på Sydafrikakusten å så gick vi
  därifrån opp te Madagaskar för te lasta möbelträ å tocke för Frankrike.
  Dä va knepigt nog te komma i den där lilla hamnen, vi skulle te där, må
  han tro, för där fantes inga fyrar eller tocke utan dä va te segla in
  mellan korallrevena där mera på känn utå lotsen vi fick ombord. Ja, han
  va ju ingen lots priciss, utan en jädrans hedning te malaj, som hadde
  varit lite sjöman, å som hadde dä bestyret te lotsa in di fartyg, som
  kom te den där lilla platsen. Å dom va då inte många om året. — Si, dä va
  ju ingen hamn, utan bara en bukt, som låg innanför korallrevena, å ingen
  stad heller, utan bara en by utå en hoper bambuhydder å så ett blockhus,
  där dom två vita bodde, som skötte om grejerna där. För mäklare å dä
  där krafset, som en ska ha te göra mä i hamnar, dom bodde i Tamatave,
  en liten stad längre sydpå, där vi hadde varit inne å klarerat. — Ja,
  vi kom oss väl in te sist, vi, å fick kroken i botten å gjorde klart
  för te ta ut barlasten å när den va ute så börja hedninga — å dä va en
  knippa malajer å annat byke utå alla di sorter — te komma ut mä virket
  te oss. Å dä va stora trädstammar, som dom hadde fällt oppe i skogen å
  släpa ner och bundit fast ve kanoterna sina, en på var sida. — Ja, vi
  låg där en veckas tid eller så, å i juni månad va dä också tock som nu å
  ätter hand vart vi väl så smått bekanta mä dom. Men i land hadde vi inte
  varit än. — Dä va hyggligt folk, dom där hedninga, fast dom bara gick
  klädda i en stråhatt å hadde ett skynke om magen, å överbasen för dom va
  en gammal gubbdåre, som va skeppare, gubevars, på en stor livbåt, som
  hadde tillhört ett franskt fartyg förr i tiden, å som di nu använde te
  föra ut småtimmer te oss i. Den skulle låss vara liksom förmer än dom
  där urbrända kanoterna, dom hadde, å därför va också gubben Potifero —
  Potifar vi kalla’n — skepparn då, kuku för hela dä där brunsvarta byket.
  — Di där två vita herrarna, å dä va en engelsman å en fransman förrexten,
  hadde varit ombord hos våran skeppare på kalas ett par gånger å så tyckte
  dom väl, att dom skulle bju igen. Å på själva midsommarafton, då dä inte
  fanns något mera virke nere för tillfället, å vi behövde oss en fridag i
  värmen, så vart väl gubben å styrman bjudna i land å på samma gång kom
  dä bud, att så många åv oss, som kunde få lämna skuta, skulle få komma i
  land å roga oss en smula. Å vi va sex, som gick.»
  
  »Och trevligt fick ni?»
  
  »Ja ja men. — När vi så kom in emot land å på grunt vatten, så sprang dä
  ett dussin utå hedningarna — hela strand va full å dom, si — långt ut i
  vattne å drog båten mä fart långt opp på sandstrand. Å så klev vi då ur.
  Dom där två vita herrarna va också nere å tog skepparn å styrman mä sej
  opp te sitt blockhus, men Potifar kom bort te oss andra, han, å ba oss
  vara välkomna opp te hanses apbur, för stort likare va inte kåken hanses.
  — Nu talte dom lite engelska å franska mä, dom där hedninga, så vi klara
  oss bra nog mä språke, för Per-Johan, en åv kamraterna mina å en sockenbo
  härifrån förrexten, hade farit mä två franska skuter i tiden, så han
  kunde parlera frangsäser skapligt nog. — Ja, så kom vi då opp te huset,
  Potifars. Dä va rymligt å stort bra nog å gjort utå bambustänger å annat
  virke å palmblad å tocke. Å smäck innerligt fullt mä hedningar va dä där
  inne, som satt oppradade ätter väggarna. Å där vart vi presangterade för
  gubbens käring, Potimor då. — Ja har sitt många kärringar i min dar, må
  han tro, å dä utåv alla di kulörer, men maken te hedningamadammen gubbens
  har då väl aldrig existerats, varken förr eller sen, för så innerligt
  rysbart ful va ho, spetakle. Ho såg mest ut som en gammal märr i syna och
  inte hadde ho nåra kläder på kroppen mer än e trasa om magan å så blåa
  tatueringar bå här å där. Ja, dä va ett djädrans grannt fruntimmer han
  va gift mä, gubbtoker. Tvi vale. — Ja, å så slog vi oss då ner mä bena
  i kors utätter väggarna å så börja spektakle. — Först kom gubben fram
  mä en stor kalebassflaska å nåra små koppar utå kokosnötskal å bjöd på
  dricka laget runt å dä va visst någe sorts jäst palmvin, förstår ja, för
  dä va starkt, så dä fräste i halsen, när en drack otyget, å smakte bara
  rackarn förrexten. Men sen en vart van ve eländet, gick dä ner lätt nog.
  Å alla di andra söp di mä, bå karlar å kvinnfolk. — Å så fick lotsen
  våran, Philippe, — han va nån sorts halv fransman å halv malaj — tag i
  ett gammalt handklaver han hadde, som dä bara va två hela toner på, å
  dom tryckte han på på en gång å bägge basarna å så drog han ut å in, ut
  å in på dä där spelverket å tog te å gapa nån sorts djädrans strof, som
  mest lät som svina låter, när dom har satt sej fast i en gärdsgård. Å
  alla di andra hedninga skråla mä förståss. Ja, dä va oförnuftigt rakt. —
  Ja satt väl en god stund å hörde på eländet, tyst å stilla, för ja hadde
  ju folkvett, å fast en ä bland hedningar å byke får en väl lov te vara
  gentleman. Men te sist vart dä stortokigt alldelest. — Men va nu då!»
  Gubben for upp som en pil. — »Dä ä rätt Albin. Slå skräddarn på klotet
  om han börjar mä nåra apkonster. Näij du, skräddarsjäl, inga apsvängar
  här, du, för här brukar vi bara rekorderliga danser. Kom i håg dä. — Ja»,
  sade gamlingen sedan han lugnat sig och återtagit sin plats bredvid mig
  på sumpen, »te sist vart dä ju galet rakt. För då for dom opp två å två
  i taget å börja på te dansa. — Men sicken dans! Di åbäka sej å snodde
  sej priciss som dom där dårarna gjorde på Dansut i stan å grina gjorde
  dom som andra babianer mens dom puta ut å vre på magan sin. Å tror nån
  inte att Potimor, gammalkärringa, for opp te sist å börja te dansa mä.
  Jo jo mensan. Men då vart dä mej för styvt. — ’Hör du Per-Johan’, sa
  ja te kamraten min, ’håller dom på så här en stund te, så blir vi klara
  för dårhuset allihop, teminstingens ja’, sa ja, ’så här få vi lov te
  hitta på nån bot’. — ’Ja, va då’, sa Per-Johan, ’ja ä mest sjösjuk utå te
  sitta å titta på gammelhäxa, Potifars’, sa han. ’Ja’, sa ja, ’ta Gustaf
  å Andreas mä dej å ro ombord å hämta handklavere ditt å triangeln våran
  å en bleckback, _så ska ja djädran i mej lära hedninga här te dansa
  gammalvals_’, sa ja. Å han fick pojka mä sej i ett kvicktag å basa åv,
  å ätter en tjuge minuter eller så, så va di tebaks mä musiken. Då vart
  dä fason på grejerna, må han tro, å dä i rykande rappet. Först körde vi
  ut hela byket ur Potifars orrkoja å ut på den där stora plan, som fantes
  där mitt i byn mellan hydderna, å så tog vi pojkar å rigga te en djädrans
  rekorderlig majstång utå en del bambuspirer, som låg där, å palmblad å
  blommer å väsen. Å så reste vi grannlåten i ett hål, som vi gjorde mitt
  på plan, å stötta mä nåra smäckra ändar, som vi hadde i båten våran. Å
  dä va en majstång, som hette duga, dä må han tro. — Å sen börja musiken.
  — Per-Johan tog dragspelet sitt å Gustaf triangeln å Philippe fick sköta
  trumman eller tamburin våran, bleckbacken då, å så stämde di opp en
  sju-sjungande låt, så dä klang i luften. Å så tog vi andra fyra pojkar
  te å dansa. Men dä va ingen djädrans magpolkett dä, må han tro, utan en
  rekorderlig Wäddövals.»
  
  »Nå, men malajerna då. Vad gjorde de för min?»
  
  »Jo, di satt väl på huk och kika på oss, te börja mä, å babbla å grina
  som andra dårar, men te sist börja dä allt te klia i bena på dom mä, för
  si, dom hadde ju franskt blod i ådrorna mest hela högen å danssjuka i
  kroppen, som alla hedningar har. Å te sist släppte ja väl kamraten min
  och högg tag i en liten gulbrun grannlåt på en femton, sexton vårar mä
  ringar på tårna å skulle te lära henne. Först gick dä klent nog, för ho
  streta ju emot å krångla, som ju alla flicker ska, å hadde svårt te ta
  stegena å hålla takten, men ätter en stund gick det rekorderligt riktigt.
  Å när ja stanna ett tag för te pusta ut, så hadde di andra tre pojka
  fått tag i var sin tös å flängde på, runt majstången våran, så dä sjöng
  om’et. Å te sist va dä som musiken å palmvinet å dansen våran hadde gjort
  hedninga skvatt tokiga allihop, för di opp å apa ätter å dansa gammalvals
  hela baletten, så svetten lacka åv dom. Å när skepparn våran å styrman
  å dom andra två herrarna kom ner till oss om ett par timmar ätter å
  skulle se på fröjden våran, så va vi i gång allihop, så dammet stog som
  ett åskmoln mellan träna, _å då gick ja djädrar i mej Krågestapolketten
  mä Potimor ..._ Å Potifar dansa sologök för sej själv bort i ett hörn. —
  Dä va luft i luckan den natten må han tro. Ja, dä va den stortokigaste
  midsommarafton ja har varit mä om i all min dar.»
  
  »Var det första och sista gången ni hade så roligt där?»
  
  »Nej för all den del. Vi måtte i land för varenda kväll å dansa så länge
  vi låg där — di kom å hämta oss mä storslupen sin varenda dag sen arbetet
  var slut — för ätter den midsommarafton gav dom blankt håken i allt va
  magdans hette å ville bara gå gammalvalsen. Å ja säjer bara dä, att hadde
  vi fått lega en månads tid te där å lasta, så skulle ja lärt varenda
  käring på hela Madagaskar te dansa gammalvals, å skulle djädrar i mej ha
  gått polketten mä drottningen deras mä, äss ho hadde exmera te komma ner
  från Tananarivo för te hälsa på oss. Dä ä tvärsäkert dä», sa Matts Häger.
  
  
  
  
  MED PIKSTAVAR OCH SÄLJÄRN
  
  
  »Om ja har varit mä i skälisen», skrattade Sörgårds Matts-Alfred som svar
  på min fråga i det han böjde sig fram och firade något på fockskotet,
  vilket var belagt omkring en pinne på underkant av toften närmast
  framför honom, »jo, här sitter allt gubben ska han si, som har slakta
  gråskälsgrisar i sin dar, å dä stora som di värsta dragonkampar ändån,
  var lugn för dä. Pojka där oppe på fyrn, di skräpper nog å skroderar,
  att di har dräpt skäl, men va ä dä för konst te ro sej vackert ner å
  skjuta en eller annan, som har krypi opp å ligger å snusar å sover på
  Travarebulten eller Södertrissa, som dom gör dom där fyrkarlarna. Nej,
  annat va dä för en tjuge år sen, när dä va riktiga vintrar, så have bar
  köra å gå miltals ut, då va de skälfångst, ska ja tala om, å dä så pass,
  så di här pojkspolinga skulle bli bleka om näsa, om di finge va mä om
  tocke.»
  
  Matts-Alfred och jag hadde varit uppe till Understens fyr med en del
  grejor åt hans son, som var fyrvaktare däruppe, och voro nu på hemväg
  slörande undan för en frisk, byig nordväst. Det sjöng, knakade och
  knäppte i halsar, barduner och skot, det porlade, fräste och bubblade i
  lä, där relingen esomoftast låg så gott som i vattenytan av pressningen
  och saltstänket yrde gång efter annan upp, så att nedre hälften av
  seglen voro genomvåta, och det droppade och rann från underliken. Gubben
  satt bort i aktern i svart oljerock och dito sydväst och seglade som
  en herrekarl i den hårda, ojämna vinden, under det att jag höll till
  midskepps och sysslade med öskaret, vilket ofta nog behövde tagas i bruk.
  
  Dagen före vår ankomst hade tvenne av fyrpersonalen skjutit var sin
  gråsäl på en av de kringliggande klabbarna och hade om och om igen
  berättat, hur den märkliga jakten tillgick. Jag såg att gubben Matts klev
  omkring och fnyste smått ringaktande, men samtidigt åtskilligt avundsjukt
  på de lyckliga skyttarna, och passade därför på tillfället att under
  hemfärden »dra upp» honom, för att få en historia till livs från hans
  mångåriga jägareliv ute i havet.
  
  »Den bästa skälfångst, ja ha varit mä om», började gubben i det han
  hasade sig bättre upp till lovart och flyttade vänstra foten längre upp
  på ett av spanten, »dä va en vinter, när vi va över te Åland en gång
  mä nåra passagerare, finn-amerikaner, som skulle hem å hälsa på. Vi
  va fyra man högt, som forsla dom över, å dä va pojkar som stog i alla
  väder, för dä va jag, Herman Flink, Guttorm Hård å Anders Andersson i
  Lillängen. Flink, dä va en varg te karl te vara stark, må han tro, å sin
  överman träffa han aldrig, så länge han levde, å ja såg’en en gång, när
  han sprang opp för två bodtrapper mä e tunna ärter på vardera axeln å en
  karl tvärsöver på nacken dessutom. Om somrarna for han som styrman på
  Östersjöskuter, å när di gick ur hamn å skulle sätta segel, så sträckte
  han ensam på stortoppen, mens alla dom andre sträckte på för’n. Han hade
  krafter han.»
  
  »Ja, det var mig en best.»
  
  »Jo var lugn. Nå, se’n vi hadde satt våra passagerare lyckligt och väl i
  land å fått oss nattlogis å vilat opp oss, skulle vi te knoga hemöver,
  men när vi kom ut i isen, så tyckte allt Guttorm, han, att vi borde
  fresta å få någe färskt kött mä oss tebaks, å dä va vi mä på. I ställe
  för å ta kursen väst-sydväst, som vi annars skulle ha gjort, stack vi
  iväg nordost å drog oppåt Märket till, för omkring hällarna där bruka dä
  alltid te vara gott om skäl. På den tiden fanns inte nå’n fyr däroppe på
  storhällan, utan bara en järnstång i berge mä e tunna på, som sjömärke,
  sir han. Nu låg dä skravelis mitt i gatte mellan Understen å Märket, men
  se’n närmare land låg dä blåsis, som va stark nog te bära oss å båten, å
  som va slät å fin som ett golv. Nåja, vi drog å drog å titta oss omkring
  ätter skäl, å te sist fick ja väl si i kikarn, att dä låg två storskälar
  å en kut oppe ve sin brunn nord på ett stort isröse. Nu va dä ingen som
  hadde gevär mä sej mer än ja, å dä va en grannlåtsbössa, ja hadde den
  tiden, ska han si. Ho va beställd i Österrike å hadde åttkantig pipa å va
  graverad å utkrusad överallt å sköt alldeles obegripligt väl. Lode som ja
  brukte te’na, va inte större än en dryg ärt, men döda gjorde dä, om dä
  sattes in rätt, kan han vara säker på.»
  
  »Tror nog det.»
  
  »Jo jo men. Så sa ja: ’där ligger två storskälar å en kut oppe där borta
  ve isröse, pojkar’, sa ja, ’å nu ska ja smyga mej fram å försöka mä lod
  på den ena, så får vi si, om vi kan komma åt di andra mä skäljärna våra’,
  sa ja, å mä dä tog jag te å krypa på skäla i skydd av nåra stora iskäl,
  som hadde rest sej på kant å frusi ihop. Dä va styvt göra, må han tro,
  te hasa sej fram på magen ett så långt stycke, å dä värkte i bå rygg
  å armar, inna ja kom fram, men dä akta ja inte. När ja så te sist kom
  bort te di där iskälena å kika fram så vackert, fick ja si att dom va
  fyra stycken, för dä va två kutar förutom ståten å gamlan. Nå, ja gjorde
  mej klar ja å fick fram gevärspipa så vackert över en iskant å korna på
  ståten å sköt, å som dä small fällde han ner huve å låg dö still, å dom
  andra reste ner i brunn, så vattne spruta om dom. Dä vart springa åv för
  bå mej å pojkarna, å när ja kom fram, va ståten all, å di andra gick å
  steg i brunn å bara blåste.»
  
  »Och dem tog ni också?»
  
  »Jaa då. Ja fick opp kruthorn å kulpung i rödaste rappe å ladda om
  på nytt å just som ja va färdig, hant pojka fram, å Flink kasta sitt
  skäljärn som ett spjut i en åv kutarna, som just kom opp, å den andra
  högg Guttorm strax ätter.»
  
  »Men gamlan då?»
  
  »Jo, när pojka hadde fått opp sina kutar, la ja mej teress ve isröse för
  te passa henne, å då ho körde opp skallen strax ätter å blåste, så small
  dä. Men ja va nog lite för ivriger den gången, för ho dog inte, utan vart
  bara fel, fast Flink såg hur lode gick rätt igenom å tog isen på andra
  sidan.»
  
  »Nåå.»
  
  »Ja opp i brunn kom ho inte mer, men ifrån den å bortöver va dä e lång
  spricka i isen väl ett par tum bred, å där stog ho å blåste tag på släng.
  Då sprang Flink dit, han, mä skäljärne sitt å ställde sej klar, å nästa
  tag ho kom, rände han järne rakt genom spricka å in i skallen på’na, å då
  vart ho slut. Se’n gick vi tebaks å drog fram båten te brunn å så högg
  vi opp isen, där gamlan låg, mä våra yxer å så flådde vi henne å ståten,
  ’vakade åv’, som vi säjer härute, men kutarna behöllt vi hela.»
  
  »Ja ’vakarna’ det är ju skinnen med späcket på det.»
  
  »Jo, dä ä så.»
  
  »Och se’n bar det hemöver?»
  
  »Nej för all del. Vi stack allt över te Understen ett tag först — men dä
  va rackarn va han tar te å blåsa — undras mej om vi inte skulle minska
  segel lite, så går ho bättre. Ho ä nog så lovgirig, ska ja tala om, å tar
  ju in vatten som ett h’as. Lyft ur spristången, han, så får ho gå för
  focken å tresnibben.»
  
  I en handvändning fick jag spristångsfoten ur stroppen och ögat däruppe
  i överliket lossnade själv vid slagen, som seglet gjorde, när gubben
  körde båten upp i vind. Sedan jag därefter fångat den lösa, slående
  delen av duken, najade jag ögat i överliket hårt ned till masten och då
  Matts-Alfred därefter föll av till den ursprungliga kursen, låg båten
  lätt på rodret och bättre på rät köl, men rusade ändå fram genom vattnet,
  så skummet sprutade om stäven. Det syntes tydligt att vintern var i
  antågande på allvar, ty luften var blygrå och tung och de bläcksvarta
  molnen i nordväst verkade rent av snödigra. Havet var askgrått och de
  vältrande böljornas toppar voro kantade av fräsande skumkammar, som
  ibland sprutades bort i en kaskad av vattenpärlor, då stormilarna från
  de hårda byarna jagade fram över ytan. Det kokade och sjöd vid skärens
  lovartsidor, där sjön låg på, och de vresiga martallarnas kronor böjde
  sig djupt, då byarna sopade fram, under det att dånet utifrån de yttre
  känningarna växte allt starkare och starkare.
  
  »Dä artar sej te busväder», sa Matts-Alfred i det han vred sig något om
  och såg upp till lovart, »men vi har goa grejer te segla på, så vi står
  oss nog.»
  
  »Visst. Med den här segelytan klara vi oss länge. Men hur var det med
  säljakten uppåt Understenshållet?»
  
  »Jo, vi hadde ingenting stort att syssla mä hemma under di första
  dagarna, så vi tyckte vi gärna kunde hålla te lite uti skälisen, ätter
  som vi nu en gång va där, å därför basa vi iväg rätt över te Understen
  för å komma ut därifrån å nordpå dan ätter. Gott logis fick vi, när vi
  kom dit, för vi va ju kända mä folke, å nästa mårron drog vi iväg nordpå
  å dä så långt, så vi va väl mäst oppe ve Grundkallen, för Understen
  syntes bara som en liten prick ner i syd.»
  
  »Nå, träffade ni säl där?»
  
  »Jo, var så säker. Bäst som vi gick där å kika, fick vi väl höra skäl som
  ropa, å se’n vi tagit oss ett gott stycke fram efter ljude, såg vi en hel
  helsikes hoper, som låg oppe ve en stor brunn ute i skravelisen. Då lämna
  vi båten å tog bara pikstavarna mä oss, å så kryssa vi å kröp så vackert
  i skydd för isblockena, te vi va alldeles inpå dom, men dä tog tid ska ja
  tala om, å dä fresta bå rygg å ben. Nå, se’n vi hadde pusta ut å kommi
  överens om hur vi skulle bära oss åt bäst, så rusa vi fram på en gång å
  sprang för liv å anda ner imillan brunn å skälarna, så dom inte skulle
  kunna klara sej ner i vattne. Fem stycken stora hant vi inte hindra, för
  dom låg för nära kanten åv brunn, men alla dom övriga stängde vi. Han må
  tro dä blev kalas där på isen. Skälarna vråla å röt å trängde på förstås
  å vältra sej fram över varandra å kom som en levande mur, men vi höllt
  pikstavarna i gång må han tro. Rönnskaftena våra susa i långa svep genom
  luften å den ena skälen stöp ätter den andra, så isen blev röd utå blod.
  Dä va ett skrikande å ett liv, som hördes väl miltals, å dä va te akta
  sej väl, för när dom stora ståtarna kasta sej fram emot en mä käften
  vidöppen, va dä te hoppa åt sidan å se’n ge’n dråpslage mä pikstaven.
  Men vi klara oss gott alla fyra, för vi va ju vana te tas mä dom där
  stora åbäkena, å hadde skarpa broddar på oss, å när kalabaliken va slut,
  så låg där trettieåtta skälar klubbade på isen.»
  
  »Det var ett riktigt stortag det.»
  
  »Ja dä va bra. Vi hadde sexton stora å tjugetvå kutar å dom va min själ
  inte dåliga dom heller.»
  
  »Och se’n blev det att ’vaka utav’ dem.»
  
  »Ja ja men. Men först skicka vi hem Anders Andersson ätter hästar å
  kördon, för dä va ju en omöjlig sak te få rum mä hela den där högen i
  båten. Nåja, han kunde ju inte hinna tebaks förr’n dan ätter, för han
  skulle först förbi Understen å så hela långa vägen hem, men vädre va ju
  fint å såg ut te hålla i sej, å vi hadde jämt göra mä fångsten våran, för
  en ’vakar inte åv’ så mycke skäl i brådraske, ska ja tala om.»
  
  »Hann ni med det på dagen ändå?»
  
  »Jaa då, dä gjorde vi, fast dä va ju mörkt, när vi kom tebaks te
  Understen på kvällen mä båten. Den va lastad, så mycke han tålte,
  å resten hade vi lämna kvar i en stor hög där borta ve brunn ve
  Grundkallen. Men dä va djädran så nära att vi hade blivi åv mä alltihop,
  ska han si.»
  
  »Hur så då? Bröt isen upp?»
  
  »Nej för all den del, isen låg nog, men dä va finnar i farten, å dom
  hadde nog rest mä hela rasket, om vi inte hadde kommi fram i tid.»
  
  »Såå. Hur bar det till?»
  
  »Jo, mårron ätterpå, se’n vi hadde fått kaffeskvätten i oss, så bar dä
  iväg ut mä oss igen för te rusta i ordning riktigt därborta ve brunn,
  så allt skulle vara klart te Anders Andersson kom tebaks mä hästar å
  kördon. Långt hade vi inte gått, förr’n vi hörde dä ropa bakom oss, å då
  vi snodde oss om, kom väl Anders körandes näranpå i sken på glanskisen.
  Inte en blund hadde han sovi utan sela på å kört mä en gående gång. Nå,
  vi vänta ju på’en å se’n bar dä iväg mä oss nordöver.»
  
  »Nå, men finnarna?»
  
  »Vänt ska han få höra. När vi kom så långt oppöver, så vi kunde si
  platsen i kikarn, fick vi si att dä va folk förut, å som de ante oss, att
  fan va lös på någe vis, fick vi brått värre å körde som riktiga skojare.»
  
  »Nåå?»
  
  »Jo, när vi kom fram te sist, va dom där karlarna kvar ändå dom, å dom
  djäklarna höllt på te lasta båten sin mä våra kutar å ’vakar’. Fyra
  stycken va dom å vi kände dom väl, ska ja säja. Dä va fyra bröder,
  Backanspojkarna di kalla dom, å dä va di starkaste å vildaste karlarna på
  hela Ekerön, tappra pojkar utå tusan, ena riktiga vikingar. Dom hadde
  också vari ute i skälisen å dragi oppåt Grundkallen te, å när dom så
  kom på vår hög ve brunn, så tänkte dom helt enkelt ta alltihop, för dom
  visste mä sej, att dä fordrades styva karlar te å få bukt mä dom, å om
  också ägarna te högen skulle komma, mens dom höll på å lassa, så skulle
  dä inte bli så knepigt för dom te jaga di andra åt helsike å kapa åt sej
  hela rasket. Men den gången bet dom sej där bak.»
  
  »Det blev väl smörj utav kan jag tro.»
  
  »Just priciss dä ja. Först ba vi dom att di godvilligt skulle lägga
  tebaks, vad dom hadde tagi, men dä gav dom rackarn, utan bara grina. Då
  sa Herman Flink: ’Ja trodde vi hadde klubba alla gråskälar som fantes
  här på trakten i går’, sa han, ’men jag sir att dä finns fyra ståtar
  kvar, å då ä dä så gott vi tar dom mä, så har vi gjort rent hus. Hugg in,
  pojkar!’»
  
  »Och det gjorde ni?»
  
  »Jo jo men san, men då drog finnarna kniv tvärt.»
  
  »Det var ruskigt.»
  
  »Ja, men då hejda Flink oss andra, å så sa han: ’te gamla gråskälar, som
  vill bitas, får en bruka andra don än nävarna. Ta pikstavarna, pojkar!’»
  
  »Och se’n börjades det.»
  
  »Han kan vara så lugn. Di talar nog om i tidningarna hur dom slåss man
  mot man där nere i Ryssland å Frankrike, men dä ä nog mest barnlek mot
  slagsmåle där uppe ve Grundkallen. Finnarna tog sina pikstavar dom också,
  för dom kom inte åt oss mä knivarna, å så braka vi ihop, så isen såg ut
  som ett lingonland om en liten, liten stund. Dä va dråpslag, som ven i
  luften där, å att vi inte slog ihjäl varandra ä alldeles märkvärdigt, men
  en tål bra mä stryk, då en ä ung å kraftig. Ibland bar dä på knä för nån,
  men opp kom han lika kvickt å börja igen. Te sist såg vi då, att dä va
  vi som hadde övertage, för en åv finnarna stöp som en oxe för ett slag
  utåv Guttorm, å strax ätter slängde Flink sin pikstav å sprang in på live
  på den han slogs mä, å när han väl fått tag i’en mä bägge nävarna, lyfte
  han honom över huve på sej å sprang fram å vräkte honom i skälbrunn, å då
  gav di andra två bröderna sej. Men jämt göra hadde vi te freda dom för
  Herman, för han va alldeles galen utå ilska å sprang rätt opp i vädre tag
  på släng, tag på släng som en stålfjäder.»
  
  »Nå, men den där stackarn i sälbrunnen då?»
  
  »Den fiska vi opp, å han va spak utå bara tusan, å likadan va den som
  Guttorm slog te, för han kom inte te sans förr’n dan ätter hörde ja
  se’n.»
  
  »Men sedan lassade ni väl på och körde hem?»
  
  »Ja, se’n vi hadde pusta ett tag, börja vi mä högen, å di två finnarna,
  som inte va fel, fick lämpa alla ’vakarna’ ur sin båt å lägga dom på
  vårt åk å se’n körde vi till Understen å vila oss över natten innan vi
  fortsatte — men nu ä vi ve Rödbergsudden strax å får mot in i hamn, så dä
  ä bäst vi tar ner å ror.»
  
  »Nå hörde ni något vidare av finnarna sedan?» frågade jag, då seglen voro
  nedtagna och vi kommit igång vid årorna.
  
  »Joo vars. Dä gjorde vi nog», skrattade Matts-Alfred. »Dä vill säja
  Herman Flink. Inte vi andra. Han träffade på en åv bröderna i sällskap mä
  fem andra finnar nere på kajen i Stettin en kväll sommarn ätter, å då va
  di på’n förståss som fluger på en sirapsklick. Men han var inte livad för
  te slåss just då, utan ba dom gå sin väg, men när dom prompt ville på’n,
  så slängde han å sej tröja å så sa han: ’ja, dä blir väl ingen annan råd
  då i jesse namn, än te göra lappkojs åv er sex finnpaltar’, sa han, å mä
  dä så vräkte han tre i sjön å klådde di andra, så dom vart fel allihop, å
  måtte ligga på sjukhus å ta igen sej bå länge å väl.»
  
  »Vad slut fick han egentligen då, den där vikingen?»
  
  »Jo, han blev ihjälbiten å ihjälklämd åv en gammal gråskälsståte en
  vinterdag ute ve Halsaren å dä va ja å Guttorm Hård, som träffa på’n, där
  han låg. Dä va synd han skulle bli slut, för han va en mä di styvaste
  skyttar å skäljägare, vi haft här på båda sider om Kvarken på många,
  långa år, å ja ljuger inte, om ja säjer, att han va nästan lika säker som
  själva Antti Karialainen.»
  
  
  
  
  SVARTRODDEN
  
  
  Jag kan ej förklara varför jag under alla år haft en sådan motvilja för
  Svartrodden, det sydostligaste skäret härute. Många vårmorgnar, när
  vinden stått vacker ostlig eller nordlig och det sålunda varit ytterst
  tjänligt att sitta där med vettarna, har jag omöjligt kunnat förmå mig
  därtill, utan hellre valt andra, mindre lämpliga skär och fått skjuta
  betydligt mindre, än som blivit fallet, om jag satt mig på Svartrodden.
  Jag har flera gånger årligen försökt att tvinga mig att ro ditut och
  ibland varit ända till halvvägs mellan skäret ifråga och det närmast
  inre, Holmbergskallan, men så har känslan av något, jag vet ej vad jag
  skall kalla det, blivit för övermäktig och jag har vänt och hamnat på en
  mycket sämre skjutplats.
  
  Nu har jag emellertid varit där ute.
  
  Det har en ganska egendomlig skapnad det där skäret, ty sett ovanifrån,
  föreställer jag mig, att det bör i det närmaste ha formen av nymånen med
  sina smala, spetsiga horn. Dess längdriktning är nodost-sydväst och
  därför är där det finaste lä, man kan önska sig, för vettar på västsidan
  mitt emellan de båda »hornen», när ostlig eller sydostlig vind sätter
  havets vågor i rörelse, och dessutom har man den ypperligaste båthamn,
  som står att uppleta, strax innanför den södra udden, en bergskreva lagom
  bred för farkosten och vars botten, slät som ett golv, reser sig i en
  lagom stigning från tångskogen där nedanför.
  
  Själva skytteplatsen, som befinner sig så gott som ända nere vid
  vattenytan i en annan skreva alldeles nedanför skärets mittersta, högsta
  punkt, har formen av en bred karmstol med lagom bakåtlutad rygg, och med
  en gammal sjötröja eller något sådant under sig samt klädd så, att man ej
  allt för mycket bryter av från det omgivande bergets färger, sitter man
  där utan skjutportar omöjlig att upptäcka för den sträckande sjöfågeln.
  
  Ett skotthåll ut från bergets västra sida stupar bottnen tvärdjupt ned
  och vattnet där är så svart, så svart, att platsen runtomkring verkar en
  hemsk bottenlös grav, och stirrar man länge ned i det mörka djupet, kan
  man snart sagt inbilla sig vad som helst. På östra sidan däremot finnes
  visserligen först en djup, ganska bred ränna, men sedan vidtager det med
  rätta fruktade Sydostbrottet, vars skarpa och giriga stentänder borrat
  sig in i månget fartygsskrov under tjocka och storm och vars vajande
  tångknippen famnat mången människokropp under årens lopp. Vid stilla
  väder eller laber bris anar man icke rovdjuret, som ligger där dolt
  några famnar under vattenytan, men då stormen spelar upp en bottenrevad
  märssegelspolska och svarta, tjutande vindilar blåsa bort skummet från
  vågornas toppar, så havet står som en enda rök av fräsande, fradgande
  skum, då är Sydostbrottet i sitt esse. Då sätter det skuldran mot de
  anstormande böljorna och vräker dem handlöst tillbaka på varandra, så att
  det hela till sist blir ett skummande, kokande helvete, under det att
  brottets rytande överröstar själva stormen, då det slungar kaskad efter
  kaskad av sjudande, fräsande fradga högt upp i luften.
  
  På nyår, då drivisen kommit i gång på allvar, brukar skäret verka en
  veritabel isfästning, när efter en storm, som staplat upp massor av
  drivis på hällen, dessa fått frysa ihop vid gnistrande kyla. En gång fann
  man en av byamännen sittande ihjälfrusen därute bland isblocken. Han hade
  dumdristigt nog ensam gått ut i sälisen för att leta efter kut och blivit
  lockad för långt bort. En rykande nordlig storm, som kom som en blixt
  från klar himmel, bröt i ett nu upp ismassorna och han, som med knapp
  nöd, som det syntes, hann rädda sig i land på Svartrodden, frös ihjäl i
  en skreva mellan isblocken på skärets insida. Det var en hemsk syn, sade
  de som funno honom, och man tog ej gärna iland på skäret sedan under den
  närmaste tiden, ty han »gick igen», påstod man, och bringade dem ofärd,
  som vågade sig dit.
  
         *       *       *       *       *
  
  För ett par veckor sedan tog jag emellertid mod till mig och for ut till
  Svartrodden en härlig, ljum natt, när en laber ostsydostvind krusade
  havet och en sakta dyning med mjuka rörelser varsamt sköljde över skärens
  låga hällar och strändernas slipade rullstensblock, som visade sina
  hjässor något över vattenbrynet.
  
  Det fanns ännu gott om ungprackor där ute bland klabbarna och som jag
  gärna ville ha litet eller rättare sagt mycket dun till kuddar åt mina
  ungar, tog jag vettarna ur deras tunna i sjöboden och rodde vid tolvtiden
  ur hamnen. Till Holmbergskallan gick rodden flott, men sedan vilade
  jag allt på årorna och tog och tittade bort emot Svartrodden, innan
  jag fortsatte, och jag erfor en fullkomlig känsla av obehag, som ej
  lämnade mig en minut, förrän jag hunnit över »svart vatten» och kommit
  in mot skäret. Då var obehaget som bortblåst och jag njöt i stället i
  fulla drag av att få sitta ute på det yttersta skäret i havsbandet en
  högsommarnatt, då havet viskar och sorlar, morgonrodnaden tager vid innan
  himlen någonsin hunnit mörkna i väster och fågellivet därute börjar.
  
  Måsarna voro förstås som vanligt de första som vaknade och singlade
  omkring för att bland annat se efter var byamännen lagt sina skötar, så
  att de kunde passa på och få sig ett rävamål av de strömmingar, vilka
  sluppo ur garnen vid upptagningen och hel- eller halvdöda flöto omkring
  i vattenbrynet. Därpå kommo tobisgrisslorna, små, kolsvarta kryp med
  vita vingspeglar och röda fötter, som snurrade omkring hit och dit, av
  och an tätt efter vattenytan alldeles som läderlappar om kvällarna. Men
  sedan började prackorna visa sig. Fem stycken kommo dängande från de
  inre småholmarna med kurs rakt på mina vettar och framkomna reste de sig
  nästan kappraka i luften, så det fräste om vingarna, för att stoppa den
  ilande farten. — Jag höjde geväret. — Först högerpipan — klick. Fördömt!
  — Så vänster — klick.
  
  Prackorna, som tydligen anade oråd och ej hunnit fälla, gjorde en tvär
  sväng och försvunno bakom södra udden och jag öppnade mekaniskt geväret
  och tog ut patronerna, som jag själv laddat föregående dag av Eleys gröna
  hylsor, alldeles nya, för att undersöka var felet kunde ligga. Stiften
  hade gjort sin skyldighet, det visade tvenne djupa gropar i knallhattarna
  och det var sålunda de senare, som ej tänt. En ren tillfällighet
  naturligtvis. Bättre lycka nästa gång.
  
  Under tiden hade det brisat upp något och en av mina vettar, som fått
  för långt vakareband, drev intill en annan. Som detta ju ej var vidare
  lämpligt, gick jag i båt och rodde ut för att ordna saken och hade
  just tagit de första årtagen igen mot skäret, då trenne prackor syntes
  komma rätt åt mig efter vattnet. Att hinna in med båten och ned i mitt
  gömställe var ej tänkbart och därför drev jag båten med ett par hastiga
  årtag in under berget och högg tag i geväret, som låg bredvid mig på
  toften.
  
  Med duktig fart kommo de tre och då de inom gott håll gjorde samma
  manöver som de förra för att fälla, krökte jag fingret kring högertrycket
  med korn på tvenne — klick — nå vänster då! — klick.
  
  Samma historia igen. Prackorna åt Helsingland och där satt jag på nytt
  som en idiot med mina mörkgröna patroner i handen.
  
  Ett ögonblick tänkte jag ge mig i väg, men hur det var, laddade jag om
  för att försöka på nytt, och hade strax därefter det nöjet eller rättare
  sagt den förargelsen att se en ensam pracknisse susa om norra udden och
  plaska ned bredvid vettarna.
  
  Med stark fart sam han upp mot dem och jag riktade in kornet just i
  vattenlinjen, något framför hans spräckliga bröst — klick — och klick
  igen med andra pipan.
  
  Nu gick jag i båt och tog upp vettarna, ty att få ett skott att brinna
  på Svartrodden tycktes ej vara möjligt, och i sakta mak rodde jag nedåt
  Holmbergskallan och Vespskär, utanför vars södra udde jag hade mina
  torskrevar lagda. Jag hade drivit ut dem föregående afton för ostlig
  vind, så det skulle nog gå lätt att få in dem också, när nu vinden stod
  från samma kant, och sedan jag fått vakarekubban in i båten, satte jag
  mig i aktern med revlådan över knäna och började inhalandet.
  
  En sida kom in — inte ett liv. Så nästa tjugufem krok — där lika mycket.
  Betena alldeles orörda. Vid början på tredje sidan var det fast i botten
  och bråka hur jag ville, fick jag ej loss reven, utan den brast till sist
  trots att den var så gott som ny och duktigt stark.
  
  Py-y-y. — En liten vikare stack upp huvudet ett halvt skotthåll från mig
  och blåste, men försvann strax. Geväret låg inom räckhåll och då han kom
  upp på nytt, small det.
  
  En våldsam virvel i vattenbrynet, ett ögonblicks väntan och upp kom han
  igen med halva kroppen över vattenytan — pang.
  
  Liggande på sidan som en indian sam han runt, runt i vattnet och jag
  rodde så hårt jag kunde för att få tag i djuret, som for fram som en
  torped, så fradga och skum sprutade. I ett nu kom han rätt på båten och
  jag lyckades med vänstra handen få tag i en av bakskrevlingarna och
  trodde mig säker om mitt byte, då han med ett våldsamt kast slet sig lös,
  vände sig på rygg och sjönk med framskrevlingarna utsträckta och den
  ljusa buken lysande i det grönblå vattnet.
  
  Han sjönk sakta allt djupare och djupare ned med huvudet bakåtlutat. Det
  var en otäck syn. Det såg ut som om ett barn hade sjunkit.
  
  Jag har ej varit på Svartrodden sedan.
  
  
  
  
  NÄR LEKSTRÖMMINGEN KOMMER
  
  
  »Hallå — hallå!»
  
  Jag vände mig om, där jag stod på vedbacken sysselsatt med spräckandet
  av en nyss uppbruten och hemforslad tyrestubbe, och fick se Matts-Aron
  komma klivande med långa steg över hagen rakt emot mig. Bråttom tycktes
  han ha mer än vanligt, ty benen, nedstuckna i höga sjöstövlar, hjulade på
  duktiga tag och den tunna blåtröjan riktigt fladdrade av farten. Med ett
  ryck slängde han upp grinden, sköt upp mössan från sin svettiga panna och
  klev fram.
  
  »Gu kväll! Dä va bra ja träffa honom hemma. Ja har sprungi som en tok å —»
  
  »Vad i all världen står på, Matts-Aron? Skall jag bli böneman för honom
  hos Nils-Gustavs Lotta?»
  
  »Äh! Prat tok! Dä har inte hin tid mä kjoltyg nu inte. Nej dä ä
  lekströmming förstår han, tunnvis mä lekströmming. Han ä på väg hit nu mä
  nordan, som har stått å tuta i dag, å kommer säkert te stå tjock som en
  gröt ve di yttre känningarna, på Nygrynnan ve Sydostrodden för exempel.
  Bergs Matts-Johan å Hellman i Bjurön fick elva tunner på två skötrader
  ve Ramvikshällan i natt som va, fick ja bud om’et nyss åv en gammal
  skeppskamrat, ja har däroppe, Wickmans Denis, puckelryggen, han vet, å
  dä är ju inte långt därifrån te Sydostrodden, så där blir nog strömming
  i natt. Dä va fullt mä måsar, som for å väsnas och fiska i have, såg ja,
  när ja gick förbi Klarhamnsviken, å dä ä ett gott varsel, som han vet, så
  nog ä lekströmmingen i farten, dä ä säkert dä. Blir han mä?»
  
  »Vi skulle ligga ute i natt då, menar Matts-Aron?»
  
  »Jaa, dä blir nog säkrast te ankra båten därute å koja oss, sen vi lagt
  skötraden, för dä kan ju bli väder på natta å mina bragder ä för goa te
  mista. Vi tar fällar å filtar mä oss, så klarar vi oss nog, för han ä ju
  inte kall. Nåå, kommer han?»
  
  »Ja, kyss till. Men vilken tid skola vi fara då?»
  
  »Tvärt, på eviga momangen, så ingen ann tar bort skötplatsen för oss. Jag
  ska bara kuta hem å rusta lite mä proviant å kojkläder, så går ja ner te
  sjön å stenar på garna. Ta ett stadigt mål mat mä sej å gör sej klar å
  kom sen ner, så far vi.»
  
  »Right, old shellback. Jag skall komma i rödaste rappet.»
  
  »Dä va bra. Adjöss då på en stund.»
  
  »Adjö.»
  
  Till följd av den sena våren och sommaren hade krokskötsströmmingen
  vistats under land långt in i augusti månad och byamännen hade fiskat
  duktigt för att dels sälja färsk, dels salta ned till vinterbehov. Nu
  hade dock ej någon strömming funnits att få under flera veckors tid
  och man avvaktade därför med otålighet tidpunkten, då lekströmmingen
  skulle visa sig, och man skulle få göra riktiga »stortag» med skötarna.
  Visserligen var ålfisket i full gång och man hade jämt göra att sköta de
  tunga, svårhanterliga bragderna, som under »mörk måne» kunde giva goda
  fångster ända upp till en sextio à åttio stora havsålar på tio, tolv
  ryssjor under en morgons vittjning, men så pass mycket tid fick man taga
  sig från detta och andra arbeten, att man ibland kunde sträcka några
  nätrader på de grundklackar, där höstströmmingen gick och lekte under sin
  färd norr ifrån.
  
  I hast fick jag på mig sjökläderna och stövlarna, rullade ihop ett
  gammalt täcke och några filtar, vilka snördes in i en bärrem och var
  snart på väg ned till sjöbodarna med dessa saker i ena handen samt en
  korg med proviant i den andra. Aftonen var klar och vacker, solen var
  som bäst i färd med att sjunka på västerhimlen och den friska, nordliga
  bris, som stått under dagens lopp, hade nu mojnat betydligt, fast ett
  sakta brus ännu hördes från havet, där smådyningarna skvalpade mot
  strändernas rullstensblock och hällar samt skärens slipade, gråbruna
  sidor.
  
  Matts-Aron var redan nere, hade halat sin stora segelbåt långs med
  bryggan och rest masterna, samt var nu som bäst i färd med att stena på
  och nacka in sina bägge skötar, ett arbete, som jag tvärt högg in på, för
  att ej spilla tid.
  
  »Vore väl om brisen stog, så vi kunde komma ut te Nygrynna i rödaste
  rappe», sade han. »Sköta bör vara ute inna sola går ner, å di hadde nog
  vari lagda för länge sen, om Denis Wickman sänt bud förr. Men samma ä dä,
  vi hinner nog, å bästa skötplatsen får vi, för ja sir ingen åv dom andra
  karlarna ute. Dom tror nog inte att lekströmmingen ä i farten än, men få
  si då. — Ä han klar? Dä va bra. Ta då hit vakarna, som ligger där borta
  på ålsumpen, så reser vi.»
  
  I en handvändning var båten flott, seglen satta och vi på väg ut
  ur hamnen mot havet, som låg där så vackert i kvällsbelysningen
  och där stora ångare och seglare syntes på sin väg från eller till
  lastningsplats. Solen lyste på de barlastade båtarnas röda mönjebälten
  och breda nationsmärken på bogar och låringar, fiffade riktigt upp de
  gamla Östersjöhalarnas svarta träskrov, rigg, segel och rundhult och
  sände en lång, stark ljusflod i vårt kölvatten, som bubblade och porlade
  av farten. Båten höjde sin skarpa stäv för varje större våg, rände den
  så med kraft i den nästa, så skummet pärlade på bogvattnet och med lä
  reling nästan nere vid vattenytan lågo vi för babords halsar ut emot
  Sydostrodden, vars kullriga mittparti syntes över den flata, låga delen
  av Prästhalsen.
  
  »’Dä smylar härligan, dä här’, sa Råby klockare om psalmen», grinade
  Matts-Aron. »Han friskar nu ett tag i solnedgången å då mojnar han nog ur
  alldeles te natten, så vi behöver inte vara oroliga för bragderna, tänker
  jag.»
  
  Med god fart ströko vi förbi Killingen, Utterhällan och Borgen och
  voro efter en stunds segling uppe vid Sydostrodden. Båten lades upp i
  vind, seglen gjordes fast och masterna togos ned och sedan vi sackat
  något och gubben med hjälp av gamla märken och krysspejlingar fått reda
  på Nygryndan, började läggningen av skötarna, och innan solen med sin
  undre kant berörde storskogen i väster, voro redskapen ute och de stora
  trävakarna lågo gungande i vågorna, vilka liksom vinden allt mer och mer
  tycktes avtaga och lägga sig till ro.
  
  Vi togo oss därefter ånyo upp i lä under Sydostrodden, släppte draggen
  och gåvo båten tillräckligt ankartåg, varefter vi gjorde klart för
  kojning med seglen och de medförda grejorna. Ingen av oss kunde dock
  ännu tänka på någon sömn, utan sedan vi fått oss litet mat och kaffe och
  piporna kommit i gång, började vi språka om ett och annat under det att
  vi njöto av de växlande scenerna omkring oss, en härlig solnedgång i
  yttersta havsbandet.
  
  »Nåå, Matts-Aron», sade jag, då vi slutat tala om kriget, minor,
  grundstötningar och kaperier, »hur skall han ha det med Nils-Gustafs
  Lotten?»
  
  »Äh, dä vete rackarn.»
  
  »Vad! Skall han inte gifta sig med flickan?»
  
  »Joo, joo, dä tör nog hända dä, men dä brådskar väl inte, i vart fall
  inte i år mä di här dyra tiderna. En har ju knappt råd te leva ensam,
  vetja, mycke mindre föda två munnar.»
  
  »Ja, men Nils-Gustaf är ju inte barskrapad, så Lotten får väl en del med
  sig i boet.»
  
  »Ja, vet ja. Dä har gått klent för’n i år, för inget hö fick han stort på
  ängarna, för dä torka mest bort i juni, rågen hanses låg kullvräkt å blev
  skämd utå dä där välsignade åskregne, vi hadde förra månan, å samma sak
  blir dä väl mä potäterna, som han satte på lerjord, toker. Näij, ja tror
  vi pärrar lite, i vart fall te nästa år, å ho väntar nog, Lotten, för
  ho ä då inte så snarvacker å inte så ung heller, så karlfolke springer
  tokiga ätter na.»
  
  »Ja, ja. Akta sig bara, så hon inte skaffar sig en annan fästman och
  Matts-Aron får stå där med lång näsa.»
  
  »Å prat. Ho ä väl svensk, vetja, å ska väl inte bju te å hantera en, som
  di där djädrans utländska markatterna gör.»
  
  »Åhå! Har Matts-Aron varit fast för en sådan? Då gick det väl illa, om
  hon nu var utav rätta sorten.»
  
  »Ja dä va en söt ängel, ska han si.»
  
  »Va det en engelska?»
  
  »Näij, ho va franska, trolle, från en plats, di kallar Bordå.»
  
  »Och hon blev otrogen?»
  
  »Ja, ho hadde väl nån ann kan ja tro, nån fransos förståss, fast ho
  tyckte dä va bra te få presenter å tocke utå mej, när vi kom i hamn. Vi
  gick stadigt på Bordå ett helt års tid, sir han, å dä va mä en bark som
  hette Jolani, en riktig friseglare förresten.»
  
  »Hur blev ni okontanta då?»
  
  »Jo si näst sista gången, vi kom dit mä trälast från Norrland, va ja
  opp te na som vanlit på värdshuse, där ho tjäna, å ga na en del grejer,
  som ja köft i England, då vi va där ätter kol. Dä vart kalas åv på
  kvälln förståss å flera karlar å kvinnfolk kom dä te vårt bord, men någe
  rackartyg måtte dom ha slagi i mitt dricka, för ja somna som en stock,
  bäst dä va, å vakna inte förrän långt fram på mårronkröken ve att ja
  frös, å då ja kvickna ve ordentlit å såg mej om, låg ja på en bakgård å
  hadde bara en trasig särk å e lortig nattmössa på mej. Alltihop va ja
  hade på mej på kvällen va gånget, bå kläder å pengar å klocka å hela
  rasket. Han må tro folk grina åt mej, när ja kom luffandes ner te skuta
  på mårron. Tvi fasen. Ja tog Denis Wickman å ett par andra mä mej å gick
  opp kvällen ätter å skulle hålla rejs mä na, men då hadde ho flytta, sa
  di, å di visste inte vart. Men vi gjorde rent hus ändå vi, å krögarn
  stoppa Denis ner dubbel i e svinmatstunna ute på bakgårn. Dä va första å
  enda tage mä utländska kvinnfolk dä.»
  
  »Ja, gör han slag i saken å fria ordentligt te Lotten å gift sig med
  henne om ett år eller så, så får han en duktig hustru, Matts-Aron. Det är
  inte gott för mannen att gå allena.»
  
  »Nä, dä ä nog inte dä. En kärring ska en väl ha, inna en blir för gammal
  å besvärsam, så ja tror ja går å hälsar på Lotten om lördag kväll. Men
  — aaah — ja tror rakt ja blir sömnig. Dä kanske ä bäst te koja sej å
  sova en törn. Dä blir en lång arbetsdag i mårron, för ja har alla mina
  ryssjer te sköta om. Gunatt å sov gott, nu viker jag mej.»
  
  Kamraten rullade in sig i sina filtar på båtens botten och snart
  förkunnade hans lugna andetag, att han sov den trötte arbetarens tunga
  sömn. Det började nog att dra i mina ögonlock också, men som jag ville
  dröja en stund, innan jag följde Matts-Arons exempel, stoppade jag ånyo
  min utrökta snugga och satt på min toft i godan ro betraktande det
  mörknande havet. Ångare och seglare hade redan tänt sina lantärnor, här
  lyste ett rött, där ett grönt öga fram ur skymningen, topplantärnor och
  ljus ur ventiler glimmade och fyren borta i nord kastade sina starka
  blänkar över havet, vägledande de sjöfarande. Vinden hade nästan dött
  ut helt och hållet, sjöhävningen hade lagt sig allt mer och mer och ett
  sakta sorl hördes nu blott från skärets lovartsida, då den bortdöende
  dyningen skvalpade emot klippan.
  
  Himlen var fortfarande klar och ren, stjärnorna lyste stora och blanka
  och månskäran satt smal och blek på östhimlen. Måsarna hade tystnat med
  sitt skrän för länge sedan, proppmätta efter sin jakt på lekströmmingen,
  strandskator och rödbenssnäppor hade också gått till vila, men från
  kärrputorna på fastlandets nordöstra udde kunde jag ibland höra
  gräsändernas bräkande och snatter.
  
  Pipan var utrökt och John Blund i antågande. Filtar och täcken lades i
  ordning och på min hårda bädd somnade jag, ljuvligt vaggad till sömns av
  båtens mjuka rörelser och vyssad av det sakta suset från havet ...
  
         *       *       *       *       *
  
  »Hallå! Opp mä säj han sovtuta, dä ä ju stora, ljusa dan, vetja.»
  
  Det var Matts-Arons morgonhälsning, där han pigg och nyter satt upprätt
  på båtens botten och sträckte armarna, för att jaga sömnen ordentligt på
  flykten.
  
  I en blink var jag på benen, fick av mig kläderna och tog en långdykning
  från båtens reling.
  
  »Han ä stortokig rakt mä sitt bada», sade Matts-Aron, som redan slutat
  sin toalett, d. v. s. sköljt sig i ansiktet med en handfull vatten och
  lagt in friskt matsnus, »skulle ja blöta mej så där mycke som han gör, så
  blev ja fel, dä ä säkert dä. Men kvicka sej nu å kom i kläderna, så får
  vi ta opp. Vi har mycke strömming på skötarna, dä sir ja på måsan. Titta
  sånt helsikes liv dom för därborta ve vårt skötlägg.»
  
  En kort stund därefter var jag färdig och sättande mig vid årorna, rodde
  jag bort mot den nedersta vakaren, som höjde och sänkte sig så makligt i
  den smula sjöhävning, som ännu fanns kvar.
  
  Hela österhimlen stod i brand av solen, vars överkant började visa sig
  över horisonten och havet låg spegelblankt, ej krusat av den lättaste
  vindkåre. Stora måsflockar kretsade under larm och oväsen omkring
  gryndorna, tobisgrisslor foro omkring tätt efter vattenytan och en skara
  storspovar, flygande i svinfylking, visslade och drillade högt upp i
  luften över oss. Ett och annat stort sälhuvud dök upp i närheten, för
  att strax därpå försvinna, vid Revaren låg en ejderkull och »matade
  sig» och från Gryttebolandet kom den tyska ålsumpen med sin stånkande,
  puffande motor, för att antagligen göra en påhälsning hos fiskargubbarna
  i Transkärsvik.
  
  Matts-Aron hade nu krängt på sig oljebyxorna och stod bredbent i båtens
  akter klar att hugga vakaren, så fort jag fått den intill båtsidan. Hans
  ansikte och händer lyste kopparröda i morgonsolen och de blekblå ögonen
  voro med ett lystet uttryck fästade på kubban, som med ett ryck slängdes
  inombords och vars långa lina och stora sänksten strax därefter halades
  upp ur djupet. Med ett vant grepp stack han bukten från ögat i skötens
  överteln, sköt upp mössan en smula, spottade en snusflod akteröver och
  började inhalandet.
  
  Den breda ryggen böjdes än mer, högra knäet stöddes ett tag mot båtsuden
  och armarna famnade till sist hela sköten, vars maskor från överteln
  till underteln voro fullsatta av glittrande, sprattlande strömming.
  
  »’Här sitter dom man i man’, sa Ålands-Mattson», pustade han. »Dä ä
  tunnvis mä fisk på skötarna. Nu får dom andra gubba lort på sina klor,
  för nu ä dä Matts-Aron, som tar lekströmmingen för dom.»
  
  Kamraten arbetade så svetten lackade, den saltdoftande, silverskimrande
  näthögen växte på båtens botten och de hungriga, glupska måsarna snappade
  bort tappade fiskar nästan invid skötekans sida.
  
  Den första sköten var nu inne och sedan Matts-Aron krängt den andras öga
  över den aktre roddknapen, rätade han upp sig, torkade pannan med sin
  storrosiga näsduk, gjorde en ny påhälsning mässingsdosan och högg så in
  på nytt.
  
  Man kunde ej se själva sköten för fisk, då den kom in, så tätt var den
  besatt, utan det verkade som om en enda röra av strömming vältrade sig in
  över båtsuden. Det bubblade och sjöd i vattnet, det blixtrade, glindrade
  och blänkte. Fot efter fot lyftes in under långa, sega tag, så det
  formligen brakade i Matts-Arons rygg och armar, och det var med en djup
  suck av pur belåtenhet, som han drog in sista fliken av sköten, lyfte
  sänkstenen och kastade den samt ändvakaren bredvid näthögen.
  
  »Nu bjur ja på kask, när vi kommer hem», grinade han i det han rätade på
  sin värkande rygg, »å vi tar nog två mä, för dä har vi gjort rätt för.
  Här är fem tunner så säkert som en, å ä dä nu nån, som vill ha färsk
  fisk, så kostar han femti öre valen. I natt får dom inte en fena, om dom
  lägger, för då ä stimmet långt sydöver. — Men si! Där kommer sydosten in
  å dä frisk ändå. Res masterna, gosse, så får vi segla hem å värma opp
  fötterna på min gamla kaffepanna. I dag ä dä vi, som ä herrar.»
  
  
  
  
  DRYPNÄBBENS TYCHOBRAHEDAG
  
  
  Om Fimp-Stinas förgjordade kattatroll, Miran, hade haft vett att hålla
  sig hemma och använda morgonen till att ligga och sova på kärringens
  uppbäddade pinnskrinda i stället för att smita över vägen vid källan
  och gå upp i den närbelägna skogsbacken för att lura på småfåglarna,
  talgoxar, »busklöss» och andra titor, som höllo till där bland enar, ris
  och bråte, så hade säkert allting gått lyckligt och väl för Drypnäbben,
  men det var just vad hon inte hade det och därför gick det käpprätt åt
  helsike för gubbkroken också.
  
  Drypnäbben hette egentligen inte Drypnäbben alls utan Gustav Andersson,
  men gick nästan uteslutande under det första namnet, därför att under
  vår som sommar, höst som vinter, i helg som till vardags så hängde
  alltid en stor, klar droppe och dinglade från spetsen av gubbens stora
  kruthorn till nos. Han bodde långt uppe i vildmarken i en liten grå,
  mossbelupen stuga med torvtak på backslänten vid skogssjön Vaspen, i vars
  bruna vatten gula och vita näckrosor samt Utricularia-arter frodades
  strax utanför de av tätörten översållade, något sanka stränderna och där
  det fanns gott om bronsskimrande, högryggiga abborrar och svartgröna,
  skelögda gäddor och där sträckfågeln ofta plägade vila ut några timmar
  under sin långa flyttningsfärd höst och vår.
  
  Utom med skötande av sina små åkertäppor sysslade gubben med något
  båtbygge samt med jakt och fiske och den enda varelse han numera hade
  att draga försorg om utom sig själv var den gamla stövarehyndan Spela,
  ty gumman hans, Margret, hade lämnat detta jordiska och blivit nedpåtad
  i socknens gamla kyrkogård, en halvmil bort på andra sidan sjön, för ett
  tiotal år sedan. Långt ifrån andra boningar bodde han även, och hans
  närmaste granne var just kärringa Fimp-Stina i Vassvreten, ägarinna
  till den rackarns kattan, som genom sin promenad tvärs över vägen, just
  då gubben kom traskande denna minnesvärda dag, totalt skämde bort hela
  jakten för honom och bringade honom en otur, jämförd med vilken den
  namnkunnige Tycho Brahes var som svagdricka mot kaffekask av denaturerad
  sprit.
  
  Si Drypnäbben kom nämligen, med sin gamla Spela i koppel, en vacker
  morgon i december med det härligaste jaktväder och lagom nysnö, traskande
  från sin koja vid Vaspen och tänkte sig upp i Hesslingebackarna, där
  han lurat till sig jakträtten på livstid av den dumme bondhajen Manne
  i Flolycka, för att titta efter hararna, vilka nu säkerligen varit
  uppe och gått under natten och satt sina bomärken i småskogen nere vid
  åkertegarna, där grönrågen stod, nu fullkomligt dold av det bländvita
  täcket.
  
  Men hade gubben varit klok, så hade han vänt om hem genast och hängt upp
  geväret på väggen igen, sedan han mött Fimp-Stinas kattracka, ty det
  hade varje annan förnuftig människa gjort under liknande omständigheter,
  men Drypnäbben var karsk och stursk gudbevars och därför spottade han
  bara de tre reglementerade gångerna och det så ordentligt, så nästan
  allt läppsnuset följde med, skar av två små barkbitar från sydsidan av
  ett av de närstående rönnträden, klämde fast den ena mellan hanen och
  slutstycket på bössan under det att den andra hamnade bredvid finkammen
  vid spegelglaset i snusdosan och gav sig sedan den onde på, att han hävt
  all trolldom och allt sattyg, som mötet med katten möjligen kunde ha i
  släptåg.
  
  Då uttrycket slutstycke som benämning på en del av ett hagelgevär kan
  förefalla mången egendomligt, vill jag upplysa om, att Drypnäbben vid
  jakttidens början ställt sin gamla, ledlösa svinrygg i skamvrån och
  tillhandlat sig en slätborrad »remingtonnare» av svensk-amerikanaren
  mister Swan I. Swanson, f. d. bondsonen Sven i Tröttåsen, vilken då
  kommit tillbaka från några års vistelse i Junajted Stäts och köpt
  »hotellet» nere vid stationen till den smalspåriga järnvägen samt medfört
  en splitter ny »Vinchäster», som lämpade sig bra mycket bättre vid
  tjuvskyttet på älg i kronoskogarnas vidsträckta mossar, än den enkla
  skramla för hagel och rundkula, som han för ett oskäligt högt pris
  prackade på gubben Gustav i Vasptorpet.
  
  Hade nu Miran varit en vanlig katt, så hade också de förutnämnda
  åtgärderna ofelbart hjälpt och allting gått gubben väl i handom, men för
  en katt, vilken liksom Fimp-Stinas har olika färg på ögonen, en svart
  fläck på höger sida vid morrhåren och därtill svart höger bakfot, skall
  man akta sig väldigt noga, så påstår i alla fall gästgivare Fast, den
  gamle skogslöparen, och som jag funnit att allt vad denne hedersman
  säger är rena, rama sanningen, så vill jag härmed till varjom och enom,
  som till äventyrs kan råka i samma predikament som Drypnäbben, i tid
  giva en hälsosam varning och låta dem veta, att därvidlag hjälper varken
  spottning eller rönnbark eller ens ett skäggstrå knutet om hanen, utan
  det är bara att göra helt om och lunka hem igen.
  
  Från Vassvreten följde gubben först stora vägen en bit, sedan han
  återfått balansen efter den överhalning, han gjort, då Spela rusat i
  koppel vid åsynen av kattkräket, men tog därefter upp i hagen till
  vänster för att förbi mossen, vars tuvor om höstarna brukade bära röda,
  svällande tranbär mellan linnearevorna och de glest växande starrarterna
  och där gamla, gulnäbbade tjädertuppar plägade frossa på lingon, späda
  tallplantor och kråkbär, fortast komma upp i Hesslingebackarna, där han
  ej på länge skattat harstammen och där det fanns ypperliga pass vid
  korsvägar, fall och kolbottnar. I björkdungen satt en svärm orrar och
  spisade knopp, snöskator och nötskrikor härjade och väsnades i småekarna
  och enbuskarna vid den fallfärdiga, mossbelupna gärdesgården och några
  kungsfåglar med sina röda hättor lekte och jagade varandra från träd till
  träd under oavlåtligt kvittrande.
  
  Uppe vid landsvägen, som löpte rak på ett par ordentliga bösshåll genom
  ungskogen från Vargdalsgrinden, hittade gubben ett pinfärskt harspår,
  som stod in till vänster bland buskarna, och då han följt på en bit
  med hyndan i koppel, fick han se att jösse gått igenom den trasiga
  gärdesgården, som skilde Flolyckebondens åkertäppor från skogen, samt
  varit ute på tegarna och krafsat undan snön på flera ställen för att
  komma åt rågbrodden. Drypnäbben ringade genast och fann utspåret, som
  klart och tydligt stod upp i backen till höger åt mossen till och där
  släppte han Spela, som tvärt for i väg som en raket mellan buskarna, och
  skumpade sedan själv tillbaka till Vargdalsgrinden, för att där på det
  gamla, beprövade passet vederbörligen salta jösse, då denne kom tillbaka
  efter första halvbukten.
  
  Gubben hade knappast hunnit fram till grinden, flåsat ut och lagt in
  nytt matsnus förrän det brakade löst där borta i stormossen, så det
  sjöng i skogen. Spela måtte till en början legat alldeles tätt efter
  harrumpan, ty hon formligen skrek, alldeles som en gris, som fastnat i en
  gärdesgård, och drevet gick som en orkan upp efter åsen ovanför mossen
  och sträckte ut i en vid båge mot hagarna på andra sidan Flolycketorpet.
  
  Drypnäbben stod där på sitt pass och grinade helt belåtet. De där
  svängarna kände han igen. Så brukade nästan alla harar gå, som togos upp
  i närheten och om en liten stund vände nog jösse och komme tillbaka mot
  upptaget, varifrån han ofelbart satte kurs rakt ned på vägen för att där,
  efter en del krusiduller och abravinker fram och tillbaka på dikeskanten,
  göra ett finurligt avhopp, som skulle villa bort den djädrans hyndan, som
  skrek så förbaskat illa och som tvang honom att gno för glatta livet, där
  hon låg som en rem efter backen i hans löpa.
  
  Allt det där hade nu den här jössen lurat ut, medan han skvätte och for
  som en tok därborta i backarna, mente Drypnäbben, men harpalten skulle
  själv bli grundkuggad liksom många före honom på samma ställe, ty så
  fort han kom ut på vägen, skulle han komma att göra en kullerbytta för
  en svärm blyloppor ur gubbens kanon och sedan skulle Spela få sig ett
  ordentligt busamål av tarmarna och det andra ljuvliga mojset. Så skulle
  det komma att gå till, jaha!
  
  Jössen hade nu vänt vid nyodlingen på andra sidan ekbacken och kom
  skenande för fulla muggar nedåt stormossen till, men Spela hade blivit
  något efter i vändningen. Ty fastän hon hade legat åt värre än hin
  håle efter en kolportörsjäl, så hade hon blivit konfunderad genom ett
  par lappkast, som harfulingen hunnit göra vid ett par rotvältor och
  vindfällen och måst ringa, för att komma på det klara med hans knep,
  men nu var hon med på löpan igen, så ekot storskrattade i de branta
  Flolyckebergen.
  
  Drevet gick, så det rungade i åsarna, ty hyndan hade ett sabla gott
  målföre och det lät som om en hop halvgalna hunner kommit stormande, i
  synnerhet sedan en rännarehund, beväpnad med en riktig hurrabas, hade
  kastat sig in på löpan och gjort Spela sällskap. Den vilda jakten närmade
  sig landsvägen allt mer och mer och Drypnäbben formligen både frös
  och svettades på en gång, där han stod med tummen på hanen och snuset
  rinnande i två långa tömmar från mungiporna, under det att de blekgrå
  ögonen spejande foro fram och tillbaka från vägen till skogsbrynet.
  
  Se där! — Där kom ju haren stor och vit borta i kröken och skalade vägen
  rakt fram mot grindhålet.
  
  Drypnäbben spände hanen, smög geväret till axeln och väntade, med blicken
  fästad på jösse över siktet och kornet, att denne skulle komma inom gott
  håll. Den vita bollen med de svarta öronspetsarna närmade sig allt mer
  och mer, Drypnäbbens högra öga sökte siktskåran och pekfingret krökte
  sig om trycket — då det plötsligt frasade i buskarna till höger om
  vägen och fram på dikesrenen från gångstigen mellan storgranarna klev
  Flolyckebondens satkärring, Krestin, med silkesschaletten på nacken och
  en stor ostkakebit inlindad i näsduken.
  
  »Nä si guda, guda Andersson. Dä ä mä te vara ute å jaga», gnällde
  kärringen. »Si ja kommer från barndope hos Lovis i Tranmyran ...»
  
  Pang! Kärringen snurrade runt ett tag på landsvägskanten, släppte
  ostkakebiten och dråsade huvudstupa ned i diket under det att haren med
  ett jätteskutt kastade in i skogen från den plats, som hagelsvärmen
  piskade sekunden därefter sedan den först visslat tätt förbi snibben av
  gummans silkesschalett, och Drypnäbben slog ihop klackarna och knäade och
  neg under det att han svor, så betarna nästan lossnade i gapet på honom. —
  
  När gumman omsider kravlade sig upp efter kullerbyttan och gnodde i väg
  hemåt för brinnande livet, var Drypnäbben försvunnen, men kärringen var
  till sin död övertygad om att det var själva Horn-Per i Gustav Anderssons
  gestalt, som hon mötte vid Vargdalsgrinden i Hesslingeskogen den
  decemberdagen.
  
         *       *       *       *       *
  
  Det här, som hände vid Vargdalsgrinden, eller mötet mellan gubben,
  kärringen och haren, det var bara början det.
  
  Sedan gumman åkt på ändan i diket med sin ostkakebit och Drypnäbben
  svurit ifrån sig det grövsta, rusade han i fyrsprång ned efter vägen och
  hann lagom fram till det ställe, där hans hagelsvärm piskat snön, för
  att visa hundarna, som kommo dängande, så det skrek i backen, på jösses
  avhopp in i skogen. Åter gick drevet för glatta livet och Drypnäbben, som
  ett ögonblick tänkt vända om och ånyo postera sig vid Vargdalsgrinden,
  ändrade hastigt mening, då han erinrade sig sitt möte med kärringen, och
  fortsatte därför upp i skogsbacken för att uppsöka ett annat präktigt
  pass vid ett gärdesgårdshörn mitt i en liten glänta, där han förr dräpt
  åtskilliga långöron.
  
  Efter en stunds språngmarsch var han på ort och ställe och spottande ut
  de sista resterna av den gamla mullbänken mellan de halvnötta, gulbruna,
  glest sittande betarna, klämde han in en frisk laddning i gapet och
  ställde sig sedan i posityr för att hälsa haren välkommen, då denne
  efter en stund gjort bukten och kom tillbaka i sin gamla löpa, som stod
  genom ett hål i gärdesgårdshörnet. Men det blev ej någon bukt av den
  gången, tack vare Fimp-Stinas katta, utan drevet rakade först i väg upp
  i Esptorpsbacken, så blev det tappt ett ögonblick och sedan brakade det
  löst igen och gick rätt ut som efter en linjal för att till sist gå utom
  hörhåll.
  
  Vad fasen nu då? Hade själva hin farit i haren, efter som han körde i
  väg på det viset och ej buktade som en hygglig jösse ägnar och anstår!
  Drypnäbben stod och lyddes en lång kvart och han stod där två och mer
  till, men inte ett ljud. Tyst som i graven. »Djä ...!»
  
  Det var intet annat än att pallra sig efter och försöka få tag i Spela,
  den fähyndan, som gav sig i slang med främmande rackor och ej skötte
  haren och drevet som hon brukade. Drypnäbben stövlade efter i löpan,
  sur, arg och härsken och hade nu en tydlig förnimmelse av att det komme
  att gå mer eller mindre åt helsike med jakten under dagens lopp.
  
  Till sist var han då uppe på backslänten nedanför Esptorp, där tappten
  varit, och då han gått några hundra meter fram efter löpan, fick han väl
  se hela grannlåten.
  
  Drevet hade gått rätt på en stor sten, på vilken en räv tagit sin daglega
  och då denne skrämd av oväsendet, som hundarna förde, hoppat ned för
  att taga på luffen, lämnade han efter sig en så ljuvlig vittring, att
  lösrackan, som kom först på harlöpan, omöjligen kunde motstå frestelsen
  att få lukta litet mera på härligheten, utan skuttade av från harlöpan
  och tog an rävslaget med full hals, tätt följd av Spela. Ack, djä ...!
  Ett sånt elände. Nu var ju hela jakten förstörd. Visserligen kom nog
  Spela snart tillbaka, ty hon var egentligen ej så pigg på rävparfymen,
  fast hon nu lockades med av den andra rackan. Men hon tålde inte så
  mycket motion nu som förr, utan blev snart tröttkörd och slö, och adjö
  då med hela jakten.
  
  Drypnäbben var känd för att kunna svära med smak, känsla och övertygelse,
  men vad han nu presterade, förvånade till och med honom själv. Sedan
  därpå en tom patronhylsa blivit uppfiskad ur väskan av grävlingsskinn,
  blåste han både länge och väl och det så ögonen runno och kinderna
  blånade och till sist fick han då i nåder det utsökta nöjet att se sin
  gamla hynda komma traskande, rufsig, utpumpad och bedrövlig, på löpan
  och för att än en gång lätta sitt hjärta överöste han henne med alla
  de skällsord han kunde hitta på, men Spela hörde inte på det örat utan
  lufsade bort till en enbuske, under vilken hon bäddade åt sig och började
  slicka fötterna.
  
  Vart skulle han nu taga vägen? Att taga upp haren på nytt eller att ens
  stanna kvar här var ej alls lönt, ty skogen var ju full av kärringar,
  hundrackor och rävkanaljer, så här gick ju allt käpprätt åt pipan, utan
  det var bäst att ramla i väg till andra marker och försöka lyckan de få
  timmar, som ännu återstodo av den korta vinterdagen. I kronoskogarna,
  som gränsade intill Hesslingebackarna, fanns det mycket gott om vilt och
  gubben hade mer än en gång varit därinne och knipit sig en stek under
  den tid, då gamle jägaren Hultman levde. Denne låg nog ute i skogen och
  nosade gubevars, men han var för tung på foten och svag i benen och kunde
  därför ej gno omkring, som det fordrades för att hålla tjuvskyttar från
  markerna, och till följd därav hade också Drypnäbben under årens lopp
  skjutit både hare, skogsfågel och rådjur så gott som mitt framför näsan
  på honom. Men nu tordes han inte titta dit, ty nu hade en ung kraftig
  karl, kronojägaren Hallgren, efterträtt den gamle och höll ordning i
  markerna, så det var både lust och glädje däråt.
  
  Bortåt Lillsjödalsskogarna kunde han gå, fast han då måste kliva förbi
  skogvaktarebostället, för att komma fortare fram, men om han toge
  patron ur geväret och höll Spela i koppel, så kunde varken hin eller
  skogvaktare Hallgren hindra honom. Sagt och gjort. Sedan han därför
  fått kopplet på hyndan, som nu något så när blivit hund igen, och fått
  patronen ur geväret, gick han tillbaka till vägen och följde den några
  bösshåll nedåt, innan han tog av på den upptrampade skogsstig, som över
  en aspbacke ledde förbi skogvaktarbostället. Kommen till gårdsgrinden,
  marscherade han morskt rätt över planen utan att se en kotte och dök in
  i skogen på andra sidan åkertäppan. Härifrån ledde en uppkörd skogsväg
  över backen ned till den smalspåriga järnvägslinjen, som genomskar
  Lillsjödalsmarkerna, och efter en rask gång på en tjugu minuter eller så,
  var Drypnäbben nere på banan och började följa den nedåt sina hemtrakter
  till.
  
  Inga spår såg han under den första kilometern, men då han hunnit strax
  bortom den röda grinden, där skogsvägen ledde in till Harringemossen,
  stod ett hartramp ut från backen ned i diket vid banvallen och upp
  bland granarna. Gubben strök genast kopplet av Spela, som nu blivit
  tämligen kry igen och genast tog an slaget, och som han tänkte sig att
  järnvägslinjen absolut vore det bästa passet, stannade han kvar och satte
  sig på en liten hög sleepers, för att invänta tidpunkten, då hyndan
  behagade resa jösse.
  
  Det stod ej länge på måntro, ty harfulingen satt i mosskanten, och snart
  galltjöt Spela av iver, där hon gnodde i väg tätt efter harrumpan.
  Drypnäbben stod som en droppe med ögonen på skaft, kramande kolvhalsen,
  så han blev rakt svettig i näven.
  
  Bukt på bukt gick det där uppe i skogen så ekot storskrattade i åsarna,
  men tror någon att haruslingen gick ned på banan. Nej då! Visst inte! Han
  aktade sig allt väldigt noga för det han, utan han gnodde karusell där
  uppe i myren ideligen, ideligen och hyndan blev allt längre och längre
  efter ju trassligare härvan blev. Till sist bröt tålamodet för gubben.
  Det skulle hin stå där på banan och vänta på harsaten, som inte kom. Nej,
  det vore nog bäst att knalla sig upp i mosskanten, om man ville ha något
  med av kräket, som troligen inom kort, tack vare sina konster, totalt
  villade bort hyndan, så det hela resulterade i en ohjälplig tappt.
  
  Sagt och gjort. Drypnäbben stack i väg genom röda grinden och upp i
  skogen, där det var tunggått som bara rackarn, och kom omsider sjöblöt
  av svett till kanten av mossen. Där hade mycket riktigt slängpolskan
  gått fram ett par varv och på en liten kulle vid en glänta mitt emellan
  de båda löporna ställde sig nu gubben för att lura haren, som var på
  återväg för tredje gången med Spela långt efter sig. Nog hade han haft
  en förgjordad osmak förut hela dagen, tack vare Flolyckakärringen,
  rävafulingen och byrackan, som kastat sig in på drevet, men nu djädrar
  anittlingen i nåder skulle knivkastningen börja på allvar, så fort han
  fått den här harpalten i väskan, ty han hade goda marker hela vägen
  hem, litet kronoskog och det ena med det andra, så inte skulle Gustav
  Andersson komma tomhänt hem, fast det hade klimpat sig i början. Å fasen
  heller, och —
  
  Något blåvitt skymtade fram mellan ett par smågranar ett stycke framför
  honom och i ett nu fick han se jössen, som med de svarta öronspetsarna
  rakt till väders, kom rätt på honom. Ännu var han utom lämpligt
  hagelhåll, men Drypnäbben förde ändå geväret varligt till skuldran,
  sedan han spänt hanen med fingret på trycket, och kornade på haren, som
  fortsatte sin lunk rätt fram och nu lade öronen bakefter ryggen, i det
  han kröp under en lång slokande grangren och kom fram i gläntan.
  
  Nu! — Klick — Va fasen ...?
  
  Drypnäbben sköt varligt fram högra handen något, så att han fick tummen
  på hanen, som han spände på nytt med geväret fortfarande vid axeln, och
  siktade på den stora jössen, som trygg för Spela satt sig för att lyssna
  vid det ovanliga ljudet vid klickningen.
  
  Nå, men nu djädrar ... klick.
  
  Haren i väg som en raket, gubben ryckte ned geväret, slet upp hane och
  slutstycke och storglodde i patronläget. — Tomt, absolut tomt.
  
  Ett ögonblick stod Drypnäbben i samma ställning, men så stack han in
  högra pekfingret i patronläget, liksom för att leta efter något, riktade
  därpå ögonen mot höjden med ett uttryck av namnlös ilska, under det att
  det ryckte i mungiporna och hakan darrade.
  
  Så exploderade han. Bössan fick sig en släng, så hon åkte bort i närmaste
  busksnår, mössan trillade av och den gav gubben en så mordisk spark, att
  hon singlade upp i en gran och blev som Absalon hängande mellan himmel
  och jord, och till sist tog Drypnäbben till att hoppa jämfota upp och
  ned, upp och ned under det han grät, svor och stäade på en gång.
  
  »Stä — stä — stä — stähä — djädrar innerligt — Spela — Spela — stähä —
  faen — stä — stä koss i jisse välsignade — stä — stäääää di sathynda —
  stääääää — mitt förgjordade fä, som tog ur patron — stä — stä — stähä
  — Spela — dä ä kattafan, som ä skulden te alltihop — stääääää — å
  Fimp-Stina den förgjordade trollpackan — stääää — — — — — — — — —»
  
  Till sist orkade gubben inte mer, ty han var hes som en korp och
  schackmatt därjämte, utan han sjönk ihop på en tallstubbe och satt där
  som en gammal uv och bara glodde på harens avlopp, när Spela till sist,
  gläfsande då och då, kom gående på löpan, sur och utschasad.
  
  När Spela hunnit fram i gläntan, reste Drypnäbben resolut på sig, fick
  fram kopplet ur väskan och krängde det över halsen på hyndan, varefter
  paret marscherade tillbaka i gubbens gamla spår, för att genom röda
  grinden komma ut på banan igen. Det skulle hin jaga mera i dag, allting
  gick ju käpprätt åt Helsingland. Tänk bara att en så gammal jägare och
  skogskarl, som han, totalt kunde glömma bort att han tagit patronen ur
  geväret, som han gjort, för att vara säker för skogvaktaren, då han gick
  över dennes gård och snibben av kronoskogen. Vad skulle hända härnäst?
  Nästa gång glömde han väl bössan hemma eller tog grisen i koppel i
  stället för hyndan.
  
  Drypnäbben hade nu kommit ut på banan och följde den nedöver några
  meter, men plötsligt tvärstannade han och storglodde på banvallen. Var
  det inte det han kunde tro. Var det inte själva tusan? Här stod ju
  harspåret tvärsöver. Nu, när han inte fanns där, passade det naturligtvis
  jössen att skumpa över. Naturligtvis. Tacka f-n för det. Det var så i
  stil med allting annat.
  
  Men skulle han nu släppa på igen eller ej? Det var just frågan. Kanske
  borde han släppa. Visserligen var det ju kronoskog på andra sidan banan,
  men vad betydde det. Inte ett sabla dugg. Här skulle han nog klara sig
  för den rackarns jägaren Hallgren, om han också komme. Haren var ju
  upptagen på andra sidan banan och ville således tillbaka dit igen, när
  han gjort bukten i skogsbacken mittemot, och med all säkerhet kom han då
  i sin gamla löpa och blev lätt att knäppa, när han kröp igenom hålet i
  snökammen vid sleepershögen, som han gjort, då han kröp under ståltråden
  till stängslet. Ty nu fanns det skott i bössan. Djädrar anacka. Jo, det
  var bäst att låta Spela löpa igen. Oturen skulle väl för hundra gubbar ge
  med sig någon gång.
  
  Sagt och gjort. Kopplet ströks av hyndan, som villigt nog tog an spåret,
  och snart ljöd musiken igen taktfast och säkert. Drypnäbben log där
  han stod på banan. Nu mente Spela allvar, det hörde han på tonen, och
  harpölsa skulle hon få för sitt välförhållande, då jösse gått bukten ut
  och stack fram nosen vid sleepershögen. Ty då skulle det smälla. Var lugn
  för svenska folket.
  
  Som en olja gick drevet där uppe på åsen och det lät som det ljuvligaste
  strängaspel i öronen på Drypnäbben, där han stod bredbent på banan med
  färdigt gevär. Spela, det var allt hyndan hela dagen det, fast hon
  var litet till åren, men den blåsvansade djädervulen skulle ta både
  Fimp-Stina och hennes leda katta, så fort lägligt tillfälle gavs, det
  svor både han och Gustav Andersson på och med det ställde han sig riktigt
  tillrätta, ty nu hörde han på drevet att jössen vänt och var på återväg.
  
  Aj aj aj, det gick som det varit smort ned för sluttningen åt banan till.
  Nu kunde haren få komma när som helst och den här gången skulle han allt
  få se på gnistor.
  
  Ett rasslande, surrande ljud kom Drypnäbben att vända sig om och där
  borta i kröken, ett par skotthåll ifrån honom, kom banvakten dängande på
  sin dressin, så det sjöng och klingade i skenorna.
  
  Haren, som just var i närheten och tänkte smita över banan, blev skrämd
  av slamret från dressinen, gjorde ett lappkast och skenade i väg bortöver
  igen under det Drypnäbben, som stigit ur vägen för banvakten, skummande
  av ilska fingrade på geväret, som om han haft lust att sätta skott i
  karlen, vilken nu genom sitt uppträdande på skådeplatsen totalt skämt
  bort jakten för honom. Spela, som försprungit sig vid jössens tvärkast,
  kom rakande i den gamla löpan ned på banan, blev haffad av gubben samt
  kopplad och så bar det i väg med det värda paret upp i skogen till högen
  med kurs rakt hemöver, ty det var långt lidet på dagen och någon mera
  jakt kunde det ej bli tal om. Det var nog inte lönt att försöka, ty om
  han också träffade på ett harspår under hemvägen och finge upp, så hände
  det väl något nytt sattyg, ännu galnare än de föregående.
  
  I långsam takt bar det i väg omkring Harringemossen och upp mot åsen,
  från vilken terrängen sluttade ned mot den lilla Nögleån och hans
  hemtrakter vid sjön Vaspen. Nedför backen gick det något lättare och
  Drypnäbben var snart nere mot ängarna, där stora holmar av videbuskar
  och sälg omväxlade med små öar, bevuxna med al, asp och björk. På hösten
  hade ån till följd av det myckna regnandet svämmat långt över sina
  bräddar och vattnet stigit högt upp på den sanka marken ända in mot
  kanten av storskogen. Innan vattnet hunnit sjunka tillbaka, hade alltihop
  frusit till vid skarp, långvarig kyla och på dessa släta flak mellan de
  skogbevuxna holmarna hade sedermera snöfallen brett ett slätt, jämnt
  täcke.
  
  När Drypnäbben kom ned till början av de tillfrusna ängarna, stod där
  ett fint, nattgånget harspår och lockade så frestande. Det var då själva
  rackarn. Det hade varit bra mycket bättre om han ej sett ett fjät av
  någon sort under vägen hem, ty nu blev han ju så gott som piskad att
  släppa på igen. Det kunde inte hin låta bli. Av med kopplet och så upp
  med jösse, Spela.
  
  Hyndan lät ej bedja sig två gånger, ty nu var hon vid humör igen och
  sugen på harpölsa, så det bar i väg med henne upp i backen i rödaste
  rappet och efter en kort stund gallskrek hon som en tok, sedan hon skrämt
  upp haren ur legan och skjutsade honom nedför sluttningen för brinnande
  livet.
  
  Den, som fick brått, var Drypnäbben, som skalade i väg för fulla muggar
  för att hinna i håll vid en sänka mellan tvenne holmar, där spetsarna
  av det släta snötäcket så gott som möttes. Haren var dock flinkare i
  benen och gubben såg aktern på honom, då han smatt över som en boll och
  skumpade i väg bortöver; men som han antagligen tänkte göra en långbukt
  och komma ned på ängarna igen nedanför upptaget, gick Drypnäbben tillbaka
  igen och ställde sig på lur vid skogskanten.
  
  Det gick som han tänkt sig. Jösse lade riktigt på långskubben och gjorde
  en duktig lov, innan han vände nedöver igen och stilla som en droppe stod
  Drypnäbben vid sin enbuske och väntade att få se haren sticka fram ur
  skogsbrynet.
  
  Men den, som inte kom fram och visade sig, det var jössen det, utan som
  han troligen tagit an sin gamla löpa och ånyo tänkte kvista över där
  borta i sänkan, så bar det för andra gången i väg med Drypnäbben som ett
  skott, för att mota Olle i grind.
  
  Gubben och haren möttes i sänkan, bägge i fullt språng. Bägge
  tvärstannade bums vid åsynen av varandra och Drypnäbben slängde geväret
  till ögat. Haren kröp ihop som en igelkott, men just då gubben krökte
  fingret kring trycket spratt han rätt upp som slungad i luften av en
  stålfjäder och Drypnäbbens hagelsvärm for frasande ned i snögropen, där
  jösse nyss suttit.
  
  Efter den betan, som lade lök på den förut betydligt salta laxen, bar det
  i väg med Drypnäbben raka vägen hemöver och med berått mod travade han
  också ut på den förrädiska lilla ån, vars istäcke till följd av strömmen
  ej var så vidare säkert. Där gick han också mycket riktigt ner sig, blev
  av med gevär och mössa och höll på att få släppa till livhanken också,
  men tog sig till sist upp, sönderskrapad, lerig och dyvåt. Väl hemkommen
  tog han en besk och kröp till kojs, men fick ändå lunginflammation på
  kuppen och hade jag ej kommit upp till Vaspen under en jaktdag kort
  därefter och fått veta om eländet, hade nog Drypnäbben vandrat till de
  sälla jaktmarkerna och ej fått vara med om de mer än lyckade färder till
  Hesslingemarkerna, som vi gjorde följande höst och vinter.
  
  
  
  
  MYR-LASSE
  
  
  »När allt kommer ikring», sa Myr-Lasse i det han slängde den nyss skjutna
  och passade råbocken ifrån sig på mossan och sträckte ett tag på ryggen,
  »så ä dä allt trevligare te jaga på marker, där en har lov te gå, som
  här, än te smyga ikring å vara ängslig å besvärsam ve minsta knäpp i
  skogen å vänta te få si skogvaktare å länsmän å fan å hans mormor kika
  fram mellan buskar å trän. Vi hänger bocken här så länge», fortsatte han
  i det han drog slidkniven och skar av samt kvistade en bastant gren på
  en närstående gran, »så får vi hämta’n sen, när vi kommer tebaks från
  Storflyet. Men nu pustar vi först ett tag å får oss en tugga», och därmed
  kröp gubben ihop i björnmossan och drog fram sin nötta jaktväska av
  grävlingskinn.
  
  En frostig, vacker novembermorgon, en sådan där ljuvlig höstdag, då
  skogen är ett sannskyldigt paradis att vistas i, hade vi gått ut, Per
  Larsson i Myren, Myr-Lasse gemenligen kallad, och jag, för att få
  något av de många rådjur, som efter gubbens utsago skulle finnas där i
  markerna. Jag hade aldrig varit på trakten förr, emedan den låg för långt
  avlägsen från mitt wigwam, men emedan jag kände Myr-Lasse sedan gammalt
  och vi esomoftast träffades i skogen under våra respektive jakter, så
  hade vi kommit överens sista gången vi råkades — efter ett grant rävdrev
  förresten uppe i vitmossebergen ovanför den egentliga havskogen — att han
  skulle skicka bud, när han hade tid att gå till skogs härnäst, för att vi
  två man högt skulle kunna få fresta vår lycka vid en jakt på någon eller
  några av de många rådjur, som under de sista åren allt mer och mer dragit
  sig norröver från södra och mellersta Sverige och sen ökats till den
  grad, att de voro ett sannskyldigt plågoris för harjägaren.
  
  Efter överenskommelse hade jag mött gubben i själva dagbräckningen vid
  vägskälet en halv mil eller så från mitt hem och sedan vi gått en stund
  efter slingrande skogsstigar och över obanade vildmarker hade gubben
  släppt sin gråspräcklige stövare, gamle Harras, som efter ett kort sök
  fick upp den bock, som gubben just slängt ifrån sig på mossan, och som
  han »stjälpt ikull», som han sade, i kanten av en myrsträckning strax
  nedanför ett större fall.
  
  »Jaså, Larsson säger det», svarade jag, som också slagit mig till ro på
  marken och tagit fram matsäcken. »Ja, motsatsen har han väl varit med om
  så mycket i sin dar, så han borde ha ledsnat på det. Det var väl aldrig
  för roligt vid det där hösttinget för en fem, sex år sen, eller hur? Och
  —»
  
  »Äh! Prata inte om dä där elände nu. Dä va förargligt nog mens dä påstog,
  å dä va enda gången, förrexten, som di kom på mej mä någe, ska ja säja
  honom», avbröt den lilla, grå gubben, där han satt hopkrupen som en tomte
  i den svällande mossan med ryggen stödd mot en väldig gran.
  
  »Jaså, det var kanske rent av enda gången, som Larsson gjort sig skyldig
  till överträdelser mot lagens bud?» återtog jag, som väl visste, att
  värre kryp- och tjuvskytt ej existerat där på trakten på många, många år,
  fast han nu slutat med hantverket — i alla fall till en stor del — och
  arrenderade marker själv.
  
  »Han ska då alltid spektakla mä gammalt folk. Å nej, enda gången va dä
  nog inte, skam te säjandes — men samma ä dä — å den länsman, som då tog
  mej, han trodde nog, att han va djädrans illmariger å slängder i sina
  stycken, men lika förbaskat lura ja’n allt ett år eller så ätterpå. Å
  nej, pojkspolingar ska inte tro, att di ska kugga gamla skogskarlar för
  jämnan heller. Ja ja, ja mente inte honom nu, ja mente länsman Florén.»
  
  »Och honom lurade Larsson?»
  
  »Jo jo men san. Dä va just va han gjorde dä, å dä rejält ändå.»
  
  »Var det också älg?»
  
  »Visst fasen. Å dä va två te på köpe, fast ja bara fick en å en tredjedel
  mä åv dom.»
  
  »Såå. Nå, hur bar det till, Larsson?»
  
  »Han ä då frågviser å vettgiriger som e gammel käring för jämnan. Men nog
  kan ja tala om’et alltid, om han prompt vill veta’t. — Har han någe mer
  kaffe i flaska?»
  
  Gubben fick sig en påfyllning och sedan han svalt den och lagt in sina
  grejor i väskan, samt fått bort matsmaken genom att stoppa in ett par
  nypor snus i gapet, började han sin berättelse.
  
  »Jo, si dä va på dä viset», började han, »att ett år eller så ätter dä
  där välsignade tinget på hösten, då ja vart fast för olaga älgskytte —
  ja dä va ackurat fem år sen nu — så bodde ja oppe ve bruksskogarna här
  väster i länet, han vet. Nå, di där bruksskogarna ä stora värre, di,
  å bra skötte di å sköter jakten där, så där var alltid gott om vilt
  utå alla di slag, å älgstånd va där på flera håll där oppe i myrarna å
  vildmarkerna. Ja hadde ju inte lov te gå mä bössa där, gubevars, fast ja
  skulle låss höra te bruke, utan dä va bara disponenten å bruksherrarna,
  som fick jaga där, å så skogvaktarna förståss. Di stackarna fick väl
  knäppa sej en å annan harpalt å lite fågel om årena, men älg å rådjur
  dä fick dom inte röra — fast nog fasen vet ja, att dom gjorde’t. Nå,
  ätter dä där tinge, då ja råka så illa ut, hadde ja knappt tagi i nån
  bössa — ja, den gamla tog di ju åv mej å hund mä, di rackarna — men så
  på höstkanten, när dä börja på te bli lika så grant i skogen, som dä ä
  nu, så kunde jag rakt inte bärga mej, utan va ute å loda allt imillan å
  såg ätter, hur dä såg ut i kärrdrog å mossar, å lite smått sköt ja väl
  också. Ja trodde nog te börja mä, att ja skulle kunna bärga mej från
  skogslusten, om ja bara fick gå och knalla å skjuta lite smått då å då —
  en fågel allt imillan eller någe — men tror nån inte, att den djädrans
  älgsjuka flög i mej te sist ändå lika rasande. Jo jo men san.»
  
  »Ja, den lär ju vara svår, påstås det.»
  
  »Ho ä’t också, var lugn för dä. Ja, så va dä en lördagskväll, som jag
  satt hemma i köke å plocka mä mina skjutdoningar å tänkte på älgarna,
  som ja visste gick där oppe i storskogen — si ja tänkte näranpå lägga i
  väg te skogs på natten, fast ja inte hadde nån hund, å försöka ändå —
  så knacka dä väl på dörrn å två stycken karlar kom inklivandes. Den ena
  kände ja, för den hadde ja både jaga å arbeta i hop mä, men va den andra
  va för en juvel, dä visste ja inte. Nå, så satte di sej å slog ikring å
  språka å så frågte di mej, om ja hadde tänkt å gå te skogs någe nästa
  mårron, men då svarte ja, att ja hadde alldeles sluta mä å jaga å inte så
  mycke som tagi åt e bössa en gång. — Si ja hadde slängt undan geväre, när
  som att dä knacka på dörren, si. — Men då sa han som ja kände: ’Dä här
  ä svåger min’, sa han, ’å en lika gammal å go skogskarl som du å ja, så
  var inte rädd te språka, du’, sa han, ’å vill du veta mer, så va dä just
  honom, som länsman Florén var ätter för en måne sen, men inte fick tag
  i’, sa han. Nå, då visste ja ju var ja hadde mina gubbar, så då sa ja,
  att ja nog hadde tänkt te gå te skogs ett tag på mårronkröken, men att dä
  nog inte nytta mycke, när ja inte hadde nån hund.»
  
  »Ja, hund bör man ju ha.»
  
  »Visst dä, visst dä. Men då sa han, som ja kände, å Karl Pers Olof hette
  han förrexten: ’Vi har en jämthund vi, som svåger min här har fått låna
  åv en god vän te säj, å den kan du ge dej fasen på tar reda på älgen, om
  han krokar aldrig så’, sa han, ’så nu tar vi å går i natt’, sa han, ’å du
  ska bli mä, för du känner markerna bäst, å vi möts ve milstolpen oppe ve
  röa grinn på Hellmans skifte’, sa han.»
  
  »Och det gjorde ni?»
  
  »Ja ja men. Vi möttes där i aldra första dagningen, å sen vi hadde språka
  en stund, vart vi bäst skulle gå, så basa vi i väg opp te nåra stora
  mossar som ligger nord över i markerna. Där gick vi å loda bå länge å
  väl mä gråhund i koppel, men ingenting fick vi tag i fast vi såg, att dä
  hadde vari älg där alldeles nyligen. Då drog vi oss ner te sydostsidan
  utåv skogarna, där dä gick fram nåra stora flyn, som inte låg så långt
  från gränsen å inte långt från mitt ställe heller, å så gick dä en körväg
  fram där i kanten. Ja, vi kryssa fram å tebaks ett par slag över dä
  första fly’t utan te å få någe färskt spår, men när vi kom bort te dä
  andra, fick vi slag tvärt, å gråhund tog an dä, så vi hadde jämt göra te
  följa mä. De va alldeles pinfärskt, si.»
  
  »Var det mer än en älg?»
  
  »Ja, vi räkna te fem, som hadde gjort sällskap å gått fram där, å di
  höllt ihop bra länge ända tess vi kom fram te en mosse, som låg västerut
  från dom där flyna. Då hadde tre gått rakt fram, men två hadde tagi åv te
  höger.»
  
  »Och ni följde de tre?»
  
  »Ja, vi gjorde så. Å när vi hadde kommi fram ett stycke te, te nåra
  tätningar som va där, så börja hund på te bli oroliger värre å streta
  hårt i kopple å gnissla. Då försto ja, att älgarna stannat å inte va
  långt borta, men som dä va tätt där värre å svårt te ta sej fram tyst,
  fast vi kom under vind, så ville ja inte, att vi skulle gå på mä hund å
  försöka få skott på dom, för ja va säker på, att di skulle höra oss där i
  moraset å ge sej i väg, så vi gjorde på ett helt annat vis.»
  
  »Jaså. Hur då?»
  
  »Jo, vi gick tebaks ett stycke å så gjorde vi en stor krok te vi kom opp
  te ett lite fall, som låg strax ovanför den där tätningen, där älgarna
  stod, å så sa ja te kamraterna innan ja ställde ut dom: ’Dej Olof känner
  ja å vet, att du kan hålla i ett gevär å har reda på, hur dä här ska gå
  te, men svåger din känner ja inte alls’, sa ja, ’å därför säjer ja så
  här: när älgarna nu kommer så skjut, å faller dä någe, så stick’et mä
  samma, men rör’et inte sen, utan håll er undan te ja kommer. Å blir dä
  någe skadskjutet, så följ inte på, utan dä ska vara pang-pang — å så
  dödstyst i skogen, för vi vet inte vilken minut vi kan få skogvaktare å
  bruksherrar på oss’, sa ja. Å mä dä basa ja åv.»
  
  »Och gick ned till tätningen igen?»
  
  »Just dä ja. Ja tog samma krok tebaks, ja, från fällan där kamraterna
  stog — å dä va mä ett åv di bästa älgpass, som fantes på trakten — å sen
  ja hadde kommi på spåret igen, gick ja bara på ätter som hund ledde å
  skrämde opp älgarna, som låg på en liten mossplätt där inne i tätningen.»
  
  »Och Larsson släppte inte hunden?»
  
  »Ja va väl inte tokig heller. Hadde dä blivi hundskall åv i skogen så
  hadde vi haft skogvaktare å länsman å fan å hans gamla mormor på oss
  burdus, vi. Ånej, ja akta mej allt. Ja hörde hur älgarna tog kursen
  opp mot fällan, där Olof å svåger hans stog, å bäst dä va så small dä
  tre skott ätter varann — pang-pang-pang —, å så vart dä dödstyst igen.
  Då gick ja åt sidan ett bra stycke från spårena å kröp te mä hund i
  nåra täta buskar å fick mej lite te äta å där dröjde ja en hel timme å
  bara lyddes, om ja skulle få höra nån komma. Men inte en knäpp hörde
  ja, så sen timmen hadde gått så tog ja mej så vackert opp te fällan,
  där ja hadde kamraterna å där ja va tvärsäker på, att di hadde nån älg
  liggandes.»
  
  »Nå, hur många hade de?»
  
  »Inte en enda, han. Inte en heller. Dom hadde stått å skjuti blanka
  bommar, dom kräkena, å harmgiriga å förbannade va dom, så dom va färdiga
  te kräks bägge två. Ja, dä va inget te göra åt saken, så vi låg där en
  stund te, men så sa ja: ’Bli kvar här ni’, sa ja, ’så ska ja gå å si
  ätter, vart dom där andra två älgarna har tagi vägen, å när ja får reda
  på dä, så kommer ja tebaks å varskor’, sa ja, å mä dä gav ja mej i väg.
  Spårena hitta ja snart, där dom där två skiljts från di andra, å så fick
  hund ta an dom å så bar de i väg igen.»
  
  »Hade de gått långt?»
  
  »Näij. Ja träffa dom i kanten åv en liten havreodling. Den ena låg, då ja
  kom, å den andra gick ett stycke därifrån å fnalla å åt. Då stog ja i ett
  bra tätt busksnår under vind, å sen ja bundi fast hund ve en liten gran
  å fått’en te låta bli å gnissla, så la ja te öga å satte in kula bakom
  bogen på den som va på bena, å han föllt som en säck. Den andra for opp,
  som dä small, å gav sej i väg, men ja hadde redan slitit opp slutstycket
  å fått in en ny patron, å den kulan fick han i nacken, så han stöp på
  fläcken han mä, å så smög ja mej fram å stack bägge två.»
  
  »Och sedan låg Larsson tyst en stund?»
  
  »Ja en hel timme. Men ingenting hörde ja, å då gick ja tebaks te älgarna
  å risa ner den ena riktigt ordentligt, å ett bra stycke låg di från
  varandra förrexten.»
  
  »Och sedan hämtade Larsson kamraterna?»
  
  »Ja, jag gjorde så, å när di frågte hur dä hadde gått, så sa ja, att ja
  bara hadde sitt _en_ älg, för den andra va nog inne i tätningen, å att ja
  inte hadde kunna hålla klorna på mej utan skjutit den som ja såg. Nå, dä
  va ju bra, tyckte di, för då hadde vi i alla fall både färskt kött te
  äta nu, å så kött te salta ner te jul, så dom va storbelåtna.»
  
  »Nå, men hade de inte hört bägge skotten?»
  
  »Jo visst. Men ja sa, att ja hadde vari tvungen te skjuta två gånger på
  älgen, å dä andra kulhålet hadde ja ju gjort mä kniven å en vass gren. En
  har väl vari mä förr, vetja.»
  
  »Hur fick ni hem köttet sen?»
  
  »Jo vi stycka, vi, å bar opp alltihop i en ängslada, som va full mä hö
  å stog ett stycke ifrån, å så grävde vi ner alla tarmar å sånt å brände
  en smula på marken så dä inte skulle synas. Sen skulle dom där bägge
  karlarna hämta alltihop på natten å salta ner utom en del, som vi skulle
  ha färskt, å ja skulle få hämta mitt hos dom ätterpå.»
  
  »Nå, men den andra älgen då?»
  
  »Ja, si dä va knepigare mä den. Sen vi hadde skiljts åt, å ja hadde dröjt
  lite å sitt, att dom gick hemöver ordentligt, så gick ja tebaks å flådde
  å stycka min älg, — si ja hadde handyxa å grejer mä mej i väskan, si, — å
  så gick ja hem, å på natten va ja borta hos dom andra å hämta min del i
  ett lite hölass, å dä gick klart. Si ja tyckte att dä va bäst te hämta’t
  mäsamma, för dä en har, dä har en, å dä ä inte gott te veta, när som
  att åska slår ner. Å kötte salta ja ner utom en bit, å ställde’t ner i
  en källare, som ja hadde i skogen, å som va så väl gömd, så själva fan
  kunde inte få tag i’n en gång.»
  
  »Nå, men Larssons egen älg då?»
  
  »Jo, den hämta ja kvälln ätter, å dä gick klart, fast dä ha kunna gått
  käpprätt åt helsike. Si skogvaktarna hadde på någe vis fått nys på, att
  dä hadde tjuvskjutits älg på markerna, så dom va i farten å hadde fått mä
  sej länsman Florén, som ju skulle lägga näsa i blöt i allting. Men ja va
  tvungen te hämta mitt kött, för annars hadde dä blivi skämt, så ja rusta
  mej i ordning på kvälln mä häst å kördon å gav mej åv. Men då hadde ja
  allt styrt ut bå mej å kraken så pass, så ingen hadde kunna känt igen oss
  i mörkre, dä va lögn dä, för ja hadde låna käringens kläder å klätt ut
  mej te kvinnfolk å hästen hadde ja kritat en bläs i pannan på å kritat
  honom på kroppen å bena mä, så han såg ackurat ut som mor Brittas häst
  i Engkärr, ho som rådde om ängsladan där nere, där ja skjutit älgarna.
  Nå, första resan gick bra å halva älgen hadde ja mä mej hem i ett lass
  mä ängshö, som ja tog i Brittas lada där nere, men andra gången ja kom
  ätter skogsvägen, å då va dä som tur va bra nog skumt, så mötte ja väl
  själva länsman ve korsvägen där oppe på skogen. Ja trodde rakt ja skulle
  få slaget, så olustig å besvärsam kände ja mej, men dä va inget te göra
  åt saken så ja gick bara på å apa ätter kärringfasoner så gott ja kunde.
  — När ja kom bortåt länsman te så stanna han. — ’Vem kommer körandes
  här’, sa han. ’Joo’, sa ja å gnällde så illa ja kunde, ’dä ä Britta i
  Engkärr’, sa ja. ’Jaså’, sa han, ’ä mor Britta ute å kör så sent?’ ’Jaa’,
  sa ja, ’ja va tvungen te köra ätter lite hö från min ängslada där nere på
  myr’n’, sa ja, ’å ja får ju göra’t själv, för gubben min dog i vintrase,
  som nådig komsarien vet’, sa ja. ’Ja’, sa han då, ’han gjorde ju dä, men
  har mor Britta hört, om di har skjuti någe i skogen di här daga’, sa han.
  ’Näij’, sa ja, ’ja har inte vari i skogen förr’n nu, så nån jakt har ja
  inte hört te’, sa ja. ’Jaså’, sa han, ’men dä har säkert tjyvskjutits
  älg här på markerna, å dä undras mej, om inte Per Larsson har ett finger
  mä där’, sa han. ’Per Larsson’, sa ja, ’den stackarn som knappt kan gå.
  Han högg sej i foten härom sistens på vebacken, så den har då inte kunna
  gjort någe hyss i skogen i vart fall nu’, sa ja. ’Jaså’, sa han då, ’ä dä
  på dä vise, ja, då får ja väl söka på annat håll då’, sa han å mä dä bjö
  han gunatt å gick.»
  
  »Nåå?»
  
  »Ja, ja körde in lasset i skogen i rödaste rappet, så snart han va
  borta, å tvätta kritan åv hästen i en handvändning i en kärrputa som va
  där, å släppte honom i vall i hagen, å så skena ja hem å kröp burdus i
  fållbänken å fick kärringa te linda traser om foten.»
  
  »Nåå. Kom länsman?»
  
  »Ja ja men. Men han va försent ute den gången, å aldrig kunde han ana,
  att den, som låg i sängen mä foten omlindad, va den kärringa, som han
  mött på skogen en stund före, så han fick lort på sina klor å fick gå sin
  väg.»
  
  »Och fick inget älgkött den gången?»
  
  »Jo han högg en bondtamp där söder i sockna sen, som hadde hitta en hel
  stor tina mä saltat älgkött i sin ängslada — vem som hadde skjuti älgen
  vet ja inte — å som hadde gått å givi bort te bekanta åv kötte. På så
  sätt fick länsman veta’t å la beslag på alltihop, både dä bondtjyven
  hadde å dä han hadde gett bort å så fick bonn böta för han haft älgkött
  under förbjuden tid.»
  
  »Nå, men vem fick köttet sedan?»
  
  »Jo, dä höll han acksjon på, så inte fan visste om’et, å köpte in hela
  slumpen själv för tie riksdaler, för han sa dä va skämt å att han skulle
  ha dä å koka åt hönsena å svina sina. Men den som åt salt kött te jul, dä
  va allt länsman dä — å ja mä för den del, för natten ätter hämta ja allt
  mitt lass, som stog i skogen. Dom ä allt ena änglar dom där länsmännera
  fast dom går mä gullränder kring mössa å ä blankskodda mä knappar å väsen
  bå fram å bak, å ja säjer om dem ackurat som skräddar Holmén bruka säja
  i tiden. ’Ja ä en fridens man, som inte vill nån människa någe ont’, sa
  han, ’men om hin ville ta mi gamla, arga svärmor, dä skulle ja inte se
  snett på’, sa han, å dä samma säjer ja, Per Larsson i Myren, djädrar
  i mej om alla länsmän å komsarier mä. Var lugn för dä. — Opp mä dej,
  Harras, nu går vi.»
  
  
  
  
  NÄR SÖDERMAN FICK TYSKA GULDMEDALJEN
  
  
  »Dä va mej ett oförnuftigt h’as te blåsa», sa Johan Söderman där han med
  nävarna i kavajfickorna och uppfälld krage stod på sin älsklingsplats
  utanför sjöboden nere vid stranden och tittade utåt havet. »Ja såg ju
  på månen i går kvälls att dä skulle bli väder åv, men att han skulle
  bli så grym, dä trodde ja då aldrig. Dä va tur för Gusten, att han
  inte lag skötarna sina nord på Gråharan i går aftes, som han tänkte
  sej, för då hadde han allt vari åv mä dom nu, förstår ja. Tvi, tocke
  djädrans busväder dä har laga sej te. Titta hur dä bryter där borta ve
  Södersankan.»
  
  Det brusade och brakade från skogshöjden bakom oss, där den sydostliga
  kulingen rev och slet i krokiga martallar och rufsiga granar. De trasiga
  stormmolnen jagade varandra med ilande fart på det mörka, igenmulna
  himlavalvet och de häftiga kastvindarna, som kommo nedrusande mellan
  höjderna, färgade gång efter annan den askgrå vattenytan framför oss
  alldeles bläcksvart under fräsande, frampiskade krusningar.
  
  Ute till havs, där stormen låg på med hela sin ohyggliga styrka,
  vältrade sig brott på brott under dånande och brak mot småholmarna
  och skären; de mindre klabbarna försvunno esomoftast helt och hållet
  under framstormande, skumtoppiga vattenberg och från de stora
  undervattensgrunden mellan Gråharan och Södersankan sprutade gång på
  gång en fradgande vattenpelare rätt upp i luften som ur en krater, för
  att strax därefter slungas ut i ett moln av vattenpärlor och skum av
  våldsamma, tjutande vindilar. Det dånade och sjöd, skummade och fräste
  därute bland brott och bränningar och hela havskusten, så långt man kunde
  se, verkade en rasande, kokande avgrund.
  
  »Han har öppna käften riktigt nu, sydosten», fortsatte gubben Johan
  vändande sig till mig, som höll på att rengöra och smått reparera min båt
  alldeles bredvid, »å nu slår han nog inte igen truten förr’n om tre dagar
  eller så, när han har blåst halsen åv sej, toker. Dä ä den otäckaste
  vind, vi har här på kusten, för han river opp en sån välsignad sjö, å
  di flesta förlisningarna, som vi har haft härute, i vart fall under min
  tid, har då vari, när den här stortokiga sydosten har sluppi ur säcken
  å börjat på te hoppa galen. Å bra nog mä folk har vi bärga här ute på
  klabbarna under den tiden också, må han tro, fast dä har inte varit så
  förbaskat näpet alla gånger te ge sej ut i dä här sathåle, kan han tänka
  sej.»
  
  »Nej, det tror jag rasande väl. — Apropos det! Söderman har ju tysk
  guldmedalj för livräddning?»
  
  »Jaa — jaa — ja har så. — Inte va dä så värst märkeligt, när dä hände
  — ja ja, dä va ju _väder_ förståss — å lika svåra tag har ja ju vari
  mä om både förr å sen mä, för den deln, å bara fått en tocken där
  gratifikation, di kallar’t, men den här gången tyckte väl dom där
  herrekarlarna där nere i Tyskland, att gubben skulle ha sej lite grannlåt
  te hänga på bringan, så ja fick ju gullslanten.»
  
  »Hur gick det till vid bärgningen, Söderman?»
  
  »Ja, ä dä så han prompt vill veta’t, så nog kan ja tala om’et alltid»,
  grinade gubben. »Släng ut ett par strömmingstrummor ur sjöboden, så ja
  får te sitta på. — Tack. Så där ja. — Spänn nu opp örona sina å hör noga
  ätter, för han kan ge sej djädran på att gubben va mä i den gamla tiden,
  när dä blåste, va lugn för dä.»
  
  När Söderman kommit sig riktigt i ordning på de uppstaplade
  strömmingstrummorna och fått eld på sin gamla pipa, stoppad med karvad
  och gnuggad tuggtobak, började han så småningom sin berättelse.
  
  »Joo sir han», sade gubben och strök sig över kämpaskägget, »dä va som
  så, att ja hadde lotsat in en dansk, en Marstalskonare förrexten, te stan
  på senhösten i november — si ja tjänstgjorde som extralots ett tag den
  tiden si — å kom roendes hemöver igen. Dä va år 61 dä, ska han si, så dä
  fanns inga passagerarbåtar, som rännde fram å tebaks som nu, å gör folk
  lata å besvärsamma åv sej å som en kunde komma ut mä, utan dä va te segla
  å ro den tiden, ska ja tala om för honom. Dä va te segla, när en kunde,
  å ro förrexten, å många ädeliga gånger har ja rott från stan å hit ut
  under årens lopp, må han tro. — En sexton timmar bruka dä ta ungefär, men
  då tog en ju i land å vila imillanåt, förståss. — Ja rodde från stan på
  förmiddan den där gången — dä va mot å busväder, så ja kunde inte segla
  stort, sir han — å fram på kvällkanten tog ja land ve Hopskär, där ja
  hadde en kusin, som va fiskare, å låg där över natten. På morronkröken,
  när ja gav mej i väg igen, va dä svårt väder värre, men ja tog mej opp i
  lä under öarna å holmarna så gott ja kunde, å fram på förmiddan kom ja ju
  hitut te sist. Ja tänkte för mej själv som ja satt där å kajka, att dä
  skulle bli rart te få komma hem å värma sej å få sej lite te äta, för dä
  blåste en storstorm rakt åt sydosten som nu, men dä vart allt en annan
  dur åv dä, ska han si.»
  
  »Hur så då?»
  
  »Jo, som ja kom i land mä båten min här nere ve brygga å just hadde
  förtöjt’en, så kom väl lotsålderman, vi hadde här då, Sjöblom, ner te mej
  mä tuben under armen. — ’Dä va bra du kom hem, Söderman, ja har just som
  gått å vänta på dej’, sa han. ’Hur så?’ sa ja. ’Joo’, sa han då, ’du ska
  si att dä har stranda en skonare här ute ve Södersankan’, sa han, ’å ho ä
  mest sönderslagen nu’, sa han, ’men fyra man utå besättningen har tagit
  sej i land å hålls opp i bergskreverna där, har ja sitt i tuben’, sa han.
  ’Så fort ja blev dom varse på mårron, så skicka ja ut Abel Norrman mä
  fyra andra utå karlarna te bärga dem’, sa han, ’men dä vete fan vart dom
  har tagi vägen mä båten, för ja sir inte te dom nån stans, å di där fyra
  karlarna ä kvar därute på Södersankan ännu’, sa han. ’Om dom inte blir
  bärgade snart, så blir di borta’, sa han, ’för sjön växer å går snart
  över hela klabben, så nu får du välja ut nåra man utå dom som finns kvar
  här, å ge dej ut å rädda liv’, sa han.»
  
  »Nåå?»
  
  »Ja, va skulle ja göra? Trött å besvärsam va ja, men dä fick inte hjälpa,
  så ja sa te lotsålderman: ’Kom, så går vi opp te utkiken, så får ja si
  hur dä sir ut’, sa ja, ’å så kan ja göra ut, vilken väg dä ä bäst te ta
  nu, för te klara sej lättast’, sa ja. — Ja, vi gick, vi, å när vi kom opp
  på berget där stortall’n stog — dä va utkiken våran dä den tiden, för vi
  hadde inte så fint som torn å väsen, som di har nu, lotsarna — så karta
  jag mej väl opp för trälejdar’n mä tuben under armen å kom opp i tall’n
  å tog mej en långtitt. — Dä va bedrövligt rakt, så där såg ut där ute te
  havs, ska ja säja honom, för vädre va värre än nu, å dä blåste så, så
  ja mä knapp nöd kunde hålla mej kvar däroppe. Hela have gick skummandes
  vitt å dä dåna, som om åskan hadde gått därute. Brottena rusa fram å
  vräkte sej handlöst över skär å småhällar, så dä stog som en enda rök åv
  saltvatten å skum å stundtals vräkte dä opp grundbrott skyhögt i luften.
  Dä va inte mycke kvar utåv skonarn där ute ve Södersankan, ska ja säja
  honom, för riggen hadde gått över bord å sjön slet sönder skrovet allt
  mer å mer. Utå Abel Norrman å hans folk såg ja inte ett dugg, men dom där
  fyra stackarna på Södersankan fanns i livet ännu å höll till i storskreva
  på nordsidan åv berge. — Nå, när ja hadde sitt va ja ville, så karta
  ja ner igen te lotsålderman, som stog å vänta ve foten utå lejdarn, å
  gav honom igen tuben. — ’Såg du vårt folk, Söderman?’ frågte han, när
  ja kom ner te’n. ’Nej’, sa ja, ’inte ett dugg ja kan si åv varsken båt
  eller folk, men samma ä dä, för di fyra karlarna ä kvar på Södersankan,
  å nu ä dä ja, som far ut å frestar te bärga dom’, sa ja. ’Ja har sitt på
  sjön, vilken väg dä blir bäst te ta sej ut’, sa ja, ’å får ja bara nåra
  villiga karlar mä mej i båten, så ska ja mä Guds makt rädda liv i dag, du
  ålderman’, sa ja, å mä dä gick vi ner te byn.»
  
  »Va det svårt att få folk?»
  
  »Ånej. Dä va dä priciss inte, men dä fanns inga vuxna karlar te ta, för
  dom va ju ute mä Abel Norrman eller på annat håll å lotsa, utan bara
  pojkar på en sexton, sjutton år. Nå, dä stog aldrig på, förr’n ja hadde
  fått ihop fyra, som va villiga te gå, å de va Herman Åkerblom, Johan
  Sjöberg, Alrik Bergström å Thorsten Betulander. Unga va dom ju, som ja sa
  nyss, men dä va tappra pojkar utå tusan, å va födda mä rorkulten i näven
  varendaste en, ska han si.»
  
  »Och så bar det i väg?»
  
  »Ja, dä stog inte på, må han tro. — ’Du får ta min båt, om du vill,
  Söderman’, sa lotsålderman, när vi kom ner te sjön. — ’Å fan, dä ä väl
  inte meningen att vi ska dränka oss mä däsamma heller’, sa ja. ’Båten din
  ä ju otät som dä värsta staket’, sa ja, ’så ja tror nog dä ä säkrast, att
  ja tar min egen, fast den ä lite mindre’, sa ja. Å så börja vi te göra
  sjöklart i rödaste rappet. Seglena reva vi å gjorde i ordning, å skar i
  dubbla skot å satte på nya barduner å pojkarna plocka i reservårer å alla
  andra grejer, vi kunde behöva, å så ett öskar för var man. Ålderman hadde
  kuta i väg opp ett tag, han, just som vi börja på te rusta, å ner kom han
  igen mä en flaska brännvin å en korg mat å stack åt oss.»
  
  »Det var nog saker, ni fick användning för, tänker jag. Eller hur,
  Söderman?»
  
  »Han kan vara så säker. Brännvine rädda liv den gången, ska ja säja
  honom. — Nå, när allt va klart å vi skulle ge oss i väg, så sa ja te
  pojkarna: ’Nu, pojkar’, sa ja, ’gäller dä om vi kan ta oss ut å bärga
  dom där stackarna ute på Södersankan innan sjön river ner dom’, sa ja,
  ’å dä _kan_ vi nog, om ni bara håller rompa styv i svängarna å _lyder
  h’order_’, sa ja. ’Ni ska lova, att ni lyder å gör priciss va ja säjer
  ända ifrån nu å te vi kommer tebaks, för den som inte dä gör, den slår ja
  i skallen mä öskare här å dä tvärt’, sa ja. ’Jaa då’, mente di, ja skulle
  bara säja ifrån hur ja ville ha’t, så skulle di nog rätta sej därefter, å
  mä dä basa vi i väg.»
  
  »Det var väl ett styvt arbete?»
  
  »Han kan sätta sej på dä. — Så länge vi hadde lä å smult vatten gick dä
  någesånär an, men när vi kom utöver ett stycke blev dä djäkligt rakt.
  Stormen vråla å tjöt å sjön vräkte å låg på mellan klabbarna, så ja hadde
  jämt göra mä öskaret utom te sköta rodret, men pojkarna lydde order å
  rodde som karlar, å ätter en god törn va vi oppe i lä under Storklasen.
  Si dä va min mening, att vi skulle arbeta oss så pass högt opp te lovart
  först som dit, å sen sätta segel å basa i väg ut te Södersankan. Å dä
  gjorde vi.»
  
  »Det blev väl segling, så det förslog?»
  
  »Jo jo mensan. Dä va inte stora lappar vi satte på båten, för vi hadde ju
  revat innan vi for, men di va allt tillräckliga, märkte ja, när vi kom
  i väg igen. Dä gick mä en rykandes fart utöver, må han tro, å de va te
  passa skot å rorkult ordentligt, så man inte segla ner sej. Saltvatten
  å skum spruta om oss ätter som vi for fram, å gång på gång vräkte sjön
  båten halv mä vatten för oss, men pojkarna öste för glatta livet å höllt
  gott läns, dom. Dä knaka å braka i masten å i halsar å skot å barduner,
  men höllt gjorde dä, åt ut segla vi mä en sjusjungande fart i dä där
  kokandes helvetet, där storstormen vråla å brottena dåna å vräkte på, så
  skumspruten stog i himmelens höjd. Lugn va ja, kall som en isbit, där ja
  satt i aktern å styrde, fast ja hadde ju varenda nerv på spänn, å han
  kan ge sej fan på, gosse, att dä va en seglats, som en inte glömmer i
  hela sitt liv, för dä va döden, som röt å vråla efter oss från brott å
  bränningar, där vi susa fram. — Där ute på Södersankan hadde di sett oss
  komma, dä såg ja när vi hadde rundat Gråskärsbådan å kom utrusandes i
  dä där öppna gatte öster på Gråharan, för en man hadde tagi sej opp på
  berge ett stycke å vinka mä mössan sin. — Allt värre å värre tog stormen
  i å sjön vart allt grövre å ändå mera brytande ju längre vi kom ut, men
  grejerna våra stog rycken å pojkarna öste som slavar, så ja höllt fullt,
  å om en liten stund va vi ute ve Södersankan å segla oss ner i lä om
  klabben. Där la ja opp båten i vind å pojkarna rev ner mast å segel i en
  handvändning å sen tog dom te årerna. — Nu går dä ju ut ett grund där
  på nordsidan, som han vet, så ja tordes inte ro dikt opp inunder bästa
  läland, för då hadde båten blivi sönderhuggen i den sjögången som va
  där, utan vi tog oss opp ätter yttre kanten på gryndan te norra udden.
  Hela sjön låg på där långsätter berge, så dä va min själ inte mycke lä
  vi hadde, men vi höllt båten rätt emot mä årerna å klar åv grundkanten
  innanför oss mä en lång bärling, vi hadde.»
  
  »Och så började ni bärgningen?»
  
  »Ja, vi gjorde så. Men han kan tro, dä va inte någe nådigt göra, för än
  va båten oppe i himmelens sky på toppen åv en våg, å än va han så långt
  nere igen, så ja trodde han skulle hugga i botten. — Nå, di där fyra
  stackarna, som va där oppe i storskreva, di tog sej ner så vackert åt den
  där branta sluttningen på nordsida, där vi låg å höll. Ja ropa te dom ett
  par gånger först, för te höra va dä va för folk, å då svarte di på tyska.
  Dä språke kunde ja ju inte så mycke åv då, så jag tog te engelskan, ja, å
  dä gick galant. Ja skrek, att ja skulle kasta opp en ända åt dom, å den
  skulle en åv dom ta å binda under armarna på sej å så ge sej i sjön, när
  som vågen va som högst, så skulle vi dra’n ombord, å dä vinka di å ropa
  tebaks, att di begrep. Nå, ja tog fram en lång, smäcker ända, ja hadde,
  å gav den te Herman Åkerblom, som skötte främsta åran, å ba’n kasta, när
  vi hadde rott fram så långt vi tordes under berge, men dä gick inte. Lina
  va för lätt. Men då tog ja tampen å knopa fast nåra lagom stora stenar,
  ja hadde i båten, ve den å ba Herman kasta, å då gick dä. — En åv di fyra
  karlarna fick tag i bukten åv lina, som ho kom oppsusandes på berge, å
  så stack han den på sej under armarna å vänta på signal från mej. Länge
  behövde han inte vänta heller, för strax efter kom dä en storvåg farandes
  långsmä klippan så dä dåna å fräste om’en, å så skrek ja mä full hals:
  ’Jump for your life! Hurry up!’»
  
  »Och då hoppade han?»
  
  »Ja ja men. Han gav sej i sjön burdus å följde mä vågen ut klar berge, å
  vi hala’n ombord te oss i båten. Dä va inte mycke mä’n, stackare, ska ja
  säja honom, för våt å stelfrusen va han, men han fick krypa ner på botten
  å fick en sjötröja om sej så länge, mens vi bärga dom andra.»
  
  »Och det gick lika bra?»
  
  »Ja, mä di två nästa gick dä galant, för di va unga karlar å hoppa i sjön
  mä däsamma ja varskodde, men dä höll på å gå på tok rakt mä den fjärde —
  dä va skepparn dä, fick ja veta sen — för han va bra nog gammal å hadde
  fari mäst ont utå kölden å vätan.»
  
  »Men ni fick ju honom med till sist. Eller hur?»
  
  »Jaa då. Vi fick honom mä som väl va, men nära ögat va dä, att han hadde
  blivi där, ska ja säja honom.»
  
  »Hur så då, Söderman?»
  
  »Joo sir han. När vi hadde fått dom där tre lyckligt å väl ombord, så
  skulle vi ju ta den sista, så vi rodde ju opp som förut under berge så
  långt vi tordes, å Herman kasta lina. Första gången fick skepparn inte
  tag i’na, men andra gången lyckades dä, å så skulle han då knopa sladden
  om bröste på sej under armarna. Ja satt ju där akter i båten å passa
  rodden å sjön å vakta skepparn mä, när han höll på, å ja tyckte väl han
  stog där å fumla å fumla mä sticket. Så te sist varskodde han då att han
  va klar, å vi tog oss fram lite längre å vänta på en storvåg, som ja såg
  komma ve sydändan åv klippan. Den kom också mä brak å dunder å sköljde
  högt opp på berge å då skrek ja: ’Jump, jump, captain!’ men han rygga
  tebaks för vågen å hoppa inte.»
  
  »Nåå?»
  
  »Ja, stackars fan. Han va väl så illa mäfaren utå väta å köld å hunger,
  så han va visst inte riktigt klok. I vart fall inte då. Å si skuta hadde
  han ju mista, stackarn. Men vet han hur han gjorde?»
  
  »Nej.»
  
  »Jo, han passa på nästa gång en våg hadde gått förbi å då gav han sej i
  väg slirandes mä fart ner för dä våta, branta berge å föll te sist ner
  i grundvattne, som va där ett ögonblick utåv suget. Ja skrek te Herman:
  ’Hal in, hal in, gosse. Hal va du orkar’, å dä gjorde han, men då gick
  sticket opp kring kroppen på skepparn, så illa va dä slaget, å Herman
  fick bara in tomma linan. I nästa sekund kom dä ett rytandes brott å
  vräkte upp, så skumspruten stog i högan sky, å ja såg ett ögonblick
  kroppen på skepparn oppslungad i fradgan just på branten åv berge. Då
  vråla ja åt pojkarna: ’Ro, ro pojkar, ro för livet’, å di tog i, så
  askårerna stog som sprättbågar. Opp rännde vi med fart te nästa våg kom,
  å mä den körde ja båten halvvägs opp på berge. Farligt va dä ju, men dä
  gav ja rackarn. Dä gällde ju te rädda liv, vet ja. — När vågen rulla
  tebaks, höll pojkarna igen mä årerna, så båtstäven tog i berge mä en
  smäll, å då skrek ja te Herman, som hadde slängt in sin åra å kika över
  bogen: ’Sir du honom, gosse?’ å i samma tag vräkte han sej överbord mä
  halva kroppen å låg still så, fast armar å axlar arbeta på honom, å då
  förstog ja, att han hadde fått tag i skepparn. Båten fick följa mä suget
  ut klar klippan å Herman höll fast som en hund i en grävgalt, å när vi
  var gott klar berge, kasta Alrik Bergström in sin åra mä, å han å Herman
  drog skepparn inombords.»
  
  »Va han vid liv?»
  
  »Ja, han va dä, men sanslös å sönderslagen å full mä vatten förståss.
  — Nu gällde dä te komma hem mä folket så fort som möjligt, så tre åv
  pojkarna å den åv tyskarna, som va morskast, spände på te ro runt insidan
  Södersankan å vidare oppåt så mycke dom rådde. Herman släpa skepparn
  akteröver bort te mej, han, å fick opp’en på en toft, å där rulla han
  honom å arbeta mä armarna hans för te få liv i’n å vattne ur’n å blon
  i omlopp. — Ja, pojkarna å den där tysken rodde som hedningar rätt
  emot sjön i den där helvetesgryta vi va, å långsamt gick dä alldeles
  förskräckligt, men dä _gick_. — Min tanke va den, sir han, te ta mej
  rätt opp mot sjön i lä under Törnskär å få god höjd å så sätta segel å
  basa i väg hem.»
  
  »Nå, hur blev det med skepparn?»
  
  »Jo, mens pojkarna rodde å rodde å ja satt å styrde å passa sjöarna, så
  höllt väl Herman på mä honom, stackare, men dä va lögn i helsike han fick
  liv i’n. Då sa ja te sist: ’Ta rodre du, Herman, så ska ja fresta’, sa
  ja, å mä dä bytte vi plats. — Ja, ja rulla en karl å arbeta mä honom, så
  dä kan han aldrig tro, men han låg där rakt som ett lik, å inte va dä
  gott te arbeta mä kläm heller i den sjögången å överspolningen. — Men så
  kom ja te tänka på brännvinsflaska, som ålderman hadde gett mej, så ja
  tog å vände skepparn på rygg, så huve hängde bakåt utanför toftkanten,
  å så tog ja fram buteljen å slog en dryg skvätt i näsa på’n. Dä va allt
  boten för’en dä, ska han si, för då nös han te så ja trodde han skulle
  spräcka skallen på sej. Ja vart gla utå helsike, kan han tänka sej, å så
  sa ja: ’Jaså, du nys, din lilla djäkel’, sa ja, ’då ska ja snart få liv
  i dej’, å mä dä slog jag en redig klunk i halsen på’n. Dä gjorde susen
  dä, må han tro, för han kasta sej helt om mä en utsjungning, å saltvattne
  stog som en kvast ur halsen på’n. När ja sen hadde arbeta mä honom en bra
  stund te, så va han så tom som ett urblåst ägg å fick igen anden sin
  riktigt bra å pulsen mä, för den deln. Då slog ja i honom en halv sup å
  svepte en tröja om’en å sen fick han ligga där å ta igen sej, å så gav ja
  de andra karlarna mat å brännvin också å söp å åt själv mä, å dä pigga
  opp oss duktiga tag.»
  
  »Så ni kom upp under Törnskär till sist?»
  
  »Ja, vi gjorde så. Men då va vi dödströtta varenda man å halvdränkta utå
  saltvatten, å två utå årerna hadde bräckt för oss. Men vi hadde ju tockna
  i reserv, så dä gjorde ju ingenting. — När dä börja te skymma på på
  ättermiddan va vi te sist oppe under Törnskär, å då sa ja: nu slipper ni
  ro mera pojkar, för nu sätter vi segel å basar i väg hem.»
  
  »Och det gick väl galant?»
  
  »I helsike heller. Som vi hadde rest masten å fått på traserna å kom oss
  ut förbi klabben, så kom dä en rasande by, så saltskummet for som aska i
  luften å pang, strök vantnålen te lovart å mast å segel å hela rasket i
  sjön. Men då skrek ja: ’Fram mä yxer å knivar å kapa, pojkar, å så ut mä
  årerna, annars blir vi borta varenda man’, å i en handvändning hadde di
  kapat oss klara från segelgrejerna å höllt båten emot sjön mä årerna. —
  Dä va fan i mej tappra pojkar, ja hadde i båten, ska ja säja honom. — Så
  dela ja ut den sista brännvinsskvätten ja hadde å så sa ja: ’Ro nu för
  livet, pojkar’, sa ja, ’för kommer mörkre på oss innan vi når hamn, så ä
  vi sålda’, sa ja, ’för vi har inte krafter te ligga här å hålla i natt, å
  tyskarna dör ifrån oss, om di inte kommer under tak snart.’»
  
  »Nåå?»
  
  »Jo, han kan ge sej fan på, att pojkarna lydde order in i dä sista, fast
  di va nära nog så gott som halvdränkta å rakt skinnlösa i händerna utå
  rodden. Men hur vi arbeta å slet, så ja trodde vi skulle arbeta ihjäl oss
  där i stormen å brytande sjön mä mörker å kyla, så klara vi både oss å
  tyskarna te sist å kom i hamn mä båten. Men då måtte di mest le oss hem,
  så trötta å slut va vi. Ålderman å nåra kvinnfolk tog hand om tyskarna
  å fick folk åv dom igen, å ja å pojkarna sov i ett helt dygn, innan vi
  va karlar te lyfta ett finger. Men ingen åv oss blev sjuk ätter dä där
  kalase. Vi fick min själ inte så mycke som snuva en gång. Nä för all del.
  — Folk plär säja, att dä tarvas inte e storslägga för te dräpa e lus, men
  djädrar i mej tarvas dä inte grövre don för te sätta sjukdom i kroppen på
  rekorderligt sjöfolk. Dä vet ja dä.»
  
  »Men hur gick det för Abel Norrman och hans kamrater?»
  
  »Äh», svarade gubben Johan och reste sig upp från sin plats på
  strömmingstrummorna. »Dom segla masten över bord mä samma dom kom ut ett
  stycke, dom, å sen tordes dom inte ge sej åv ut te Södersankan, utan tog
  i land i lä på Håskär å skulle laga grejerna, å mens dom höll på mä dä,
  fick dom se oss komma rusandes, å då gav dom fan i alltihop å rodde hem.
  — Men nu ä dä middagsdags sir ja. Ska han följa mä hem, så ska ja bjuda
  på riktig sjömanskost, för ja vet, att mor har laga i ordning lappkojs —
  tocke där magspackel, di kallar’t — å ja tror, att ja har en tår kvar i
  skåpe. — Å så ska han få titta på medaljen. Lägg undan grejerna å kom,
  gosse.»
  
  
  
  
  I VÅRTIDER
  
  
  Jag vaknar vid ett hojtande nere i förstugan, en dundrande trumvirvel på
  vindsdörren och springer upp samt får eld på ljuset.
  
  Vad är klockan? Två på slaget. Då är det Alfred, kamraten, som purrat som
  han lovat.
  
  Jag bölar ur mig ett »kommer strax» nedåt vindstrappan, gör toalett
  i flygande fläng och går sedan ned i salen, där min snälla värdinna
  redan dukat bordet färdigt med en bastant frukost och där Alfred sitter
  avvaktande och snurrar fårskinnsmössan mellan fingrarna.
  
  »Hurdant är vädret?»
  
  »Finfint! Nästan för lite vind, bara. Men han står från västern och
  friskar nog fram åt soluppgången.»
  
  »Bra! Hugg nu in!» Och kamraten, som liksom jag har en härlig
  morgonaptit, låter minsann ej bedja sig två gånger, utan hugger in på
  gudslånet under det han utvecklar sin plan för morgonens skytte.
  
  En sista undersökning att allt är med, ett tack till värdinnan och så
  kliva vi med vår tända lykta ut på gården och börja vår vandring genom
  den sovande byn.
  
  Natten är mörk, men stilla och klar, och stjärnorna stå stora och skarpa
  på fästet, som har en liten blek gulröd ljusning borta i nordost. Vägen
  är hårdfrusen och det krasar ibland om lapp-pjäxorna, då man kliver
  igenom den tunna is, som lagt sig i hjulspår och smågropar. Havet, som
  lyser fram emot oss ifrån vikens botten och ända bort till horisonten, då
  vi komma upp på backens krön ovanför sjöbodarna, ligger stilla och lugnt
  i vårnatten och man hör blott ett sakta sus av den avtagande dyningen,
  som skvalpar upp och bryter sig därute mot de yttre känningarna.
  
  Vi lämna den första byn bakom oss och vandra fram efter den slingrande
  vägen mot den andra, som ligger på höjden till vänster om nordostuddens
  mörka, skogiga ås, och nå omsider, efter en rask marsch utefter
  bygatan, den avtagsväg, som över fälten leder ned till viken. Den vik
  på fastlandet nämligen, där kamraten har sin sjöbod och sina båtar och
  varifrån vi skola ro ut för att uppsöka en lämplig skytteplats bland
  farvattnets många småholmar och skär.
  
  Vid sjöboden ligger ännu ett väldigt snö- och svallisflak i strandkanten,
  och på detta äro de båda båtarna uppdragna. Både Alfreds lilla lättrodda
  eka, som han använder, då han ensam far ut på skytte, och den andra, den
  större och rymligare skötbåten, som tages i bruk, då han får sällskap ut
  på morgonsträcket.
  
  Alfred lossar den större farkostens fånglina från sjöbodens bjälklag,
  sätter den breda skuldran emot stäven och skjuter med ett kraftigt tag ut
  båten i den nattgamla blåisen, av vilken bitar under ett klingande och
  rasslande ljud dansa i väg bort över den obrutna, hala ytan. Så plockar
  han ned skjutportar och vättar från bodens inre, varifrån lyktskenet
  tränger ut till mig genom springorna, slänger en fårskinnsfäll och dito
  tröja i ekans breda för och ber mig stiga i och taga plats bort i aktern.
  
  Så skjuter han ut ett tag till, stiger i och röjer undan en del blåis med
  åran och sedan han fått farkosten vriden med stäven utåt den smala ränna,
  som bildar inloppet, sätter han sig ned på roddtoften och ror ekan med
  fart genom det krasande, klirrande blåisbältet och ut i öppet vatten.
  
  Holmarna och småskären ligga mörka och dystra härute i den långsamt
  ljusnande morgonen, en fyrs skarpa blänkar skära fram som blixtar ur
  ett kanongap strax till höger om motsatta sidans skogiga udde, men icke
  ett ljus, icke någon glimmande lanterna synes där ute på vidderna. Allt
  verkar öde och tomt.
  
  Utan att behöva se sig om väjer Alfred av gammal vana för de otaliga
  småhällar och grund, som ligga i vår väg, och av vilka många, på grund
  av det låga vattenståndet, visa sina kullriga, slipade hjässor ovan
  vattenbrynet. Här ute blåser en svag kåre av västan och krusar lätt det
  mörka vattnet, men över skogen, på andra sidan innerfjärden, hänger en
  gråvit dimbank, som icke bådar gott, om den labra vinden skulle dö ut.
  
  Nu ha vi nått det smala sundet mellan berguddarna vid Klubben, och Alfred
  blir tvungen att draga in vänsteråran och låta båten stryka tätt intill
  den högra bergväggen för att vi skola flyta, så lågt vatten är det. Men
  nu äro vi också ute på friare och djupare farled och ställa kosan bort
  till Storholmen, vars mörka konturer med knapp nöd kunna skiljas från
  den tätt framför liggande Alvarsön, där det enda trädet, en knotig rönn,
  sträcker sina nakna, spretande grenar mot den allt mer och mer ljusnande
  himlen.
  
  Båten stryker under kraftiga årtag förbi Alvarsöns sydvästra udde,
  där en till hälften nedrasad stenkoja långt upp på land påminner om
  föregående vårs skyttedagar med högt vattenstånd och dåligt väder, och
  efter en stunds rodd kör Alfred upp ekan i en av de långsmala remnorna i
  Storholmens östra strand.
  
  Nattfrosten ligger som ett gråvitt lager på hällar och stenar och foten
  slinter esomoftast under vägen till skjutplatsen, den gamla skrevan, som
  ligger strax bredvid på en av de utskjutande små låga uddarna. Den har
  tydligen varit använd förr i vår, ty här ligga stenar huller om buller
  och dessutom en hel mängd enruskor, som, att döma av den friska, gröna
  färgen, för ej så länge sedan blivit fällda.
  
  Medan jag sätter kojan i stånd igen av det tillgängliga rikliga
  materialet och ordnar en bekväm sittplats av kamratens tjocka
  fårskinnsfäll samt ställer upp patronlådan och diverse andra grejor i en
  naturlig liten nisch i berget till vänster, lägger Alfred ut mina vättar,
  fem knipor och två skrakar, och kommer sedan i land med båten.
  
  »Skulle det smaka med en tår kaffe, måntro? Vi har god tid, för det blir
  inte ljust än på en stund.»
  
  »Ja tack, men skall inte Alfred sitta med vättarna själv någonstans? På
  Norråsen till exempel?»
  
  »Nej, jag sitter inte i dag. Jag skall ro och skrämma i stället, för som
  det ser ut, så blir det inte mycket vind och då behövs det att någon far
  omkring och motar upp de stackare, som finns. Det är ont om fågel ännu.
  Men jag skall ro ned åt isstaden till inne i innerfjärden, där de brukar
  hålla till och mata sig, och då blir det nog tillfälle att få skjuta
  någon smäll här ute på udden.»
  
  Medan han pratade hade kamraten plockat fram sin thermosflaska samt
  koppar och tillbehör ur ryggsäcken samt dukat på berget bredvid mig och
  då jag till påtåren halade upp en liten butelj »Black Princess» ur min
  påse, drog upp korken och bad honom slå i, lät han icke säga sig detta
  två gånger utan spillde i en dryg ranson i den blårosiga koppen.
  
  »Dä ä rart dricka, det här», sa han. — »Men nu tar jag och knallar mig
  undan, för nu är det ljust nog och nu kan det komma fågel när som helst.»
  
  Ekan svängde runt bortersta udden och försvann snart ur synhåll dold av
  stranden och jag satte mig upp på den något högre avsatsen i skrevans
  bakre del, tände en cigarrett och betraktade de ljusnande vidderna där
  framför mig.
  
  Österhimlen hade nu antagit en varmare färg, ljusningen sträckte sig nu
  över zenit bort emot väster och de först så stora och klara stjärnorna
  krympte ihop och slocknade efter hand. Vinden hade nu så gott som dött
  ut helt och hållet, endast här och var mellan holmarna syntes vattenytan
  svagt räfflad och den stora dimbanken där borta över fastlandsskogen
  hängde hotande ända ned mot innerfjärdens gråvita istäcke.
  
  Schy—y—y. Ett par gräsänder kommo svepande runt udden lågt efter vattnet
  och fällde till vänster om mina knipvättar. En stund lågo de orörliga
  med sträckta halsar liksom för att se efter att ingen fara hotade, men
  gåvo sig sedan upp emot stranden och följde denna i sakta mak utåt. En
  orrtupp hade vaknat på den norra, skogiga udden och började bullra och
  blåsa och strax efter fick han svar av en annan till höger om mig uppe i
  backarna under det att en tredje hördes som ett avlägset eko långt borta
  på fastlandet. En och annan mås kom singlande utifrån och fortsatte in
  emot fjärdens buktande isbro, där rörliga, svarta punkter skvallrade
  om morgonhungriga kråkor. Utifrån vidderna kunde jag höra alfåglarnas
  sång ljuda som ett avlägset klockspel och såg en och annan av dessa
  snabbvingade havets sångare komma ilande tätt efter vattenytan in emot
  storfjärdens tångklädda undervattensgrund.
  
  Schy—y—y. — I en vid, fallande kurva kom en ensam storskrakhane susande
  ned ur luften, så det formligen fräste om vingarna, gjorde en lov efter
  vattenytan och fällde. — Pang! — Där låg han orörlig på rygg och gungade
  så sakta i de småvågor, som uppkommit, då han med sin hårda fart tog
  vattnet. Den uppgående solen belyser skarpt hans orangefärgade bröst och
  hans vita, med fina, svarta ränder tecknade vingar och sidor och jag
  sitter just och undrar, om han skall vara väl skjuten nog för att kunna
  stoppas till rumsprydnad, då en tilltagande, skarp vissling kommer mig
  att rycka till och ofrivilligt böja mig ned.
  
  En svärm knipor kommer dängande i sundet mellan de mitt emot liggande
  holmarna, ämna sig tydligen först in i fjärden till isbron där, men få se
  mina vättar och sänka sig hastigt mot vattenytan, göra en kort sväng och
  fälla.
  
  Där ligga tre blanka tillsammans med sträckta halsar under det en av
  honorna närmar sig gruppen med huvudet framsträckt efter vattnet. — Ännu
  är hon ur skottlinjen — pang! —
  
  Som uppsugna av ett skydrag slunga sig de kvarlevande upp i luften
  i ilande fart och ett kastskott, som jag skickar efter en av de
  vitblänkande hanarna, resulterar blott i en klar bom.
  
  Nu hör jag dunket av åror bortifrån holmens högra strand och strax
  därefter skjuter storekans stäv fram förbi udden. Alfred svänger in båten
  mellan de över vattenytan synliga storstenarna, plockar upp de skjutna
  fåglarna och säger:
  
  »Det går ju galant det här. Nu tar jag en tur bort förbi Norråsen och
  småskärena där, mens han skjuter sig några fåglar till, så får jag se, om
  jag kan komma åt en aling eller par.» Och med det doppar han de långa,
  sviktande årorna och svänger om udden till vänster.
  
  Nu är det full dager. Solen har så gott som genast trollat fram
  vårstämningen över nejden och nattfrosten smälter bort i små rinnande,
  droppande floder från grenar och gräs under det att berget omkring mig
  blir nästan svart av vätan. Dimbanken där borta över innerfjärdens is
  kommer böljande fram i stora trasiga, slöjliknande band och driver till
  havs samt försvinner och samtidigt färgas vattenytan omkring mig mörk
  av den begynnande morgonbrisen från västan, som sätter småträdens och
  buskarnas grenar i rörelse och träffar mig med ett svalt drag i nacken.
  
  Hör! Nu visslar det ånyo i luften.
  
  Jag kryper ihop som en igelkott i min skreva och skjuter instinktmässigt
  fram geväret bättre.
  
  Som en hop stora, vita och brungrå fjärilar kommer en flock knipor
  susande över Alvaröns udde med sin rasade stenkoja, kastar sig nästan
  handlöst ned emot vattenytan mitt framför mig och fäller.
  
  Pang — pang! — Där ligga tvenne hanar och driva så sakta utåt för vinden,
  under det att en tredje, som fått vänsterpipan just som han nådde gränsen
  till gevärets skottvidd, gungar som en blänkande skumboll därute i sundet
  mellan holmarna.
  
  Pang — pang! Det var Alfreds tolva, som dundrade där borta öster om
  Norråsen. Nu får hans gumma färsk stek så säkert som aldrig det, ty den
  karlen skjuter ej gärna bom.
  
  Solen stiger allt högre och högre och värmer gott ned i min kalla skreva.
  Alfågelflockarna singla och fara än hit, än dit under full musik där ute
  i gattet och esomoftast hör jag på avstånd ljudet av flygande knipor, som
  draga fram över fjärdarna.
  
  Schy—y. Plask! Jag tittar hastigt ut genom öppningen i kojan. — Vad är
  det för en gynnare, som gör mina knipvettar sällskap? Jaså, en vigg. En
  liten blånäbb med sin blå-grönskimrande nacktofs och sina pigga, gula
  ögon. Ja, dig vill jag gärna ha stoppad — och strax därefter har även han
  vandrat till de sällare markernas lockande vikar och fiskrika vatten.
  
  En svärm storskrak kommer högt upp i luften med kurs nordvart följd
  på något avstånd av ett par lommar; en flock kacklande vildgäss drar
  i svinfylking över skogstopparna mot innerfjärden, och kråkor och
  havstrutar, dessa havsbandets marodörer, fara fram och tillbaka, från
  holme till holme i farvattnet och söka skadskjutet vilt, någon knipa
  eller skrak.
  
  På länge har jag nu ej haft något fäll, utan blott sett en och annan
  svärm fågel draga fram därute i gattet, och då jag varseblir Alfreds
  sköteka, som sticker fram väster om Norråsens låga udde, stiger jag upp
  ur min koja och går upp på berget för att sträcka en smula på kroppen.
  
  Ett vin i luften, ett fräsande ljud och då jag hastigt blickar upp ser
  jag ett par storskrakar susa uppåt stigande allt högre över trädtopparna
  bakom mig.
  
  Så där är det vanligen. Så fort man reser sig upp efter en halvtimmes
  väntan eller mer, så nog kommer det fågel och tänker fälla. Men lika
  gott. Det räcker med dem jag har.
  
  Nu är kamraten i färd med att plocka upp det skjutna och strax därefter
  skrapar hans båt mot strandstenarna.
  
  »Nåå, vad fick Alfred?»
  
  »Ett par alingar. De låg och matade sig därborta nord på Norråsen, och
  jag rodde på dem, då de voro under. Men vill han sitta längre?»
  
  »Nej! nu far vi allt hem. Klockan är mycket och sträcket slut. Och jag
  har nog med fågel förresten.»
  
  Alfred svänger om båten och börjar taga upp vättarna under det jag samlar
  ihop mina tillhörigheter och gör mig klar till hemfärd.
  
  Ett par knipor komma under visslande flykt susande ned ur luften, men
  kasta genast skrämda om i en tvär böjning och ila vidare in emot fjärden.
  
  »Det är sig likt varenda gång och varenda vår», säger Alfred, som nu fått
  upp lockfåglarna och hamnar aktern mot land, så att jag bekvämt skall
  kunna stiga i. »För så fort man tar upp så kommer det fågel och vill
  fälla. Det slår aldrig fel.»
  
  Strax efter sitter jag mjukt och behagligt på skinnfällen i storekans
  akter under det kamraten ror hemåt mot de röda sjöbodarna i vikens
  botten, som lysa så bjärt i vårmorgonens strålande sol.
  
  »Det finns mer kaffe, om det smakar», säger han plötsligt och drar in
  årorna.
  
  »Ja, gör i ordning, så skall göken få gala», svarar jag och halar upp min
  bastomspunna »Black Princess» ur ryggsäcken.
  
  »Skall det inte vara mera socker?»
  
  »Nej, spar på varan. Det är bra som det är.»
  
  »Ja, han sa så, han, som hade eld i håret, också. Men vet han varför han
  sa dä då?»
  
  »Nej, det har jag aldrig hört.»
  
  »Jo, för nu har jag dess bättre bå ljust å varmt, sa han, tack och lov. —
  Å gutår nu och tack för mig.» Alfred höjer den bräddfulla koppen, synar
  ett ögonblick dess underliga innehåll, där den skurna grädden ligger som
  vita trådar, men för den så till munnen och tömmer dess innehåll i ett
  enda drag.
  
  »Nu gol göken!» sa han.
  
  
  
  
  SKEPPAR KRUSES PAPEGOJA
  
  
  »Hallå! — Hallå, you longshore swab!»
  
  Kapten Jonas Kruse stod i sticktröjsärmarna på barkens halvdäck med de
  framför munnen kupade händerna som megafon.
  
  »Hallå! Goddag farbror och välkommen hem.»
  
  »Come on board!»
  
  I en handvändning stötte jag ut från båthamnen och var strax därefter
  långsidan fartyget, vilket, ridande för sitt babords ankare, låg och
  bugade mjukt och sirligt i den dyning av ostligt, som rullade in från
  havet.
  
  Gubben mötte själv vid fallrepet och en lättfotad pojke bland gastarna
  tog emot snipans fånglina.
  
  »Glad to see you, lad!» Ett par stadiga dunkningar i ryggen. »Men varför
  kommer du inte ombord och hälsar på gamla vänner?»
  
  »Jag trodde farbror var uppe hos förvaltaren ännu.»
  
  »Inte! Prat tok! Tullarn är jag klar med och förresten kommer jag ju som
  inrikare — lossade saltet i Stockholm, vetja — så den saken var snart
  uppgjord. Men stig in, får vi se, om du känner igen dig.»
  
  Georg-Nicolaus’ gamla kajuta, ja. Den kände jag nog igen, och ytterst
  litet hade där blivit förändrat — om jag undantager en med gul tofs
  prydd, kritvit kakadua som med huvudet före äntrade ned mot sin matkopp
  utefter burens ståltrådsgaller — sedan jag sista gången, en strålande
  juldag för ett och ett halvt år sedan, var kapten Kruses gäst.
  
  Där stod det avlånga, smala mahognybordet framför den mot akterskottet
  väggfasta, läderklädda soffan — Ormen Långe, som gubben kallade den
  — där hängde kontrollkompassen i sin mässingsdosa uppe i skylightet
  och nickade så sakta i takt med skeppets rörelser och på hörnhyllan
  stod den vanliga falangen av stora dricksglas kring en vattenkaraff av
  väldiga dimensioner. Under klockan på förskottet, vilken som förr lät
  höra sitt korta, distinkta tick, tick, tick, satt aneoridbarometern,
  väderspåmannen, och upp under det glänsande vita taket lyste rader av
  breda mässingskrampor uppbärande de hårt sammanrullade sjökorten.
  
  »Sitt i båten, gosse», gubben gjorde en handrörelse mot en av de
  bredkarmade stolarna vid bordets kortsida. »Stuert!»
  
  Det knäppte i dörrlåset och skeppsstewarden kom inglidande på mjuka
  smärtingsskor.
  
  »Stuert! Coffe and pistols for two! — Nu, när vi är hemma i Roslagen,
  skall vi väl dricka nationaldrycken. Eller hur?»
  
  »Ja, har farbror bara någon ordentlig skeppargrädde, så.»
  
  »Om jag har. Lugn i stormen, my beauty. Du skall få gammal rhum, som
  gnistrar som flytande guld, gosse. — Se här, tag en cigarr så länge.»
  Gubben sköt en stor låda till hälften fylld med långa, mörka brasilianare
  över bordet.
  
  Från det väggfasta mahognyskåpet till vänster om soffan, ovanpå vilket
  kronometern stod i sin brunbetsade låda, hade stewarden under tiden
  hämtat och satt fram en tung silverbricka och på den placerat lövtunna
  koppar och fat av blåvitt, ostindiskt porslin, och där bredvid ställt
  tvenne höga, egendomligt formade och slipade glas — pistolerna, som
  gubben kallade dem.
  
  »Bästa kaffet, kapten?»
  
  »Of course! What do you think. Tag av den blå javan. — Nåå, gosse! Känner
  du igen dig?»
  
  »Visst! Det är bara gojan, som är ny härinne.»
  
  »Ja, jag var ju tvungen att skaffa mig något sorts husdjur. Laban,
  min gamle hankatt, turken, du vet, med halvmånen i bringan, han blev
  kärlekskrank i England sist och gick i land och fastän jag hade så gott
  som hela besättningen att leta efter honom bland brädstaplarna på kajen
  och låg över ett helt dygn längre än jag hade behövt, så var han nach
  Honolulu gegangen. Såg aldrig skymten av honom. Fick väl fast i något
  kjoltyg förstås. Så jag köpte mig det här spektaklet för att ha något
  sällskap. — Nåå, vad heter du i dag?» Gubben lät höra en låg, kvittrande
  vissling.
  
  »Jacko Poppedry! Jacko Poppedry!» skränade kakaduan från sin plats på
  pinnen och slog upp den långa gula plymen.
  
  »Bra, stuert! — Ja, visst. — Rhum, ja. — Tag till vänster i facket. Black
  Eagle skall det vara.»
  
  Det doftade från den ångande heta, bukiga kannan av gammalt silver, som
  stewarden nyss, jämte sockerskål och gräddkanna av samma modell, satt på
  brickan, och en tunn sky ringlade sig från dess pip upp mot skylightet.
  En åt sidan förd skjutdörr i panelen blottade gubbens »giftskåp» och
  därur hämtade stewarden fram en smal, bastomspunnen flaska, som han med
  ett vant grepp korkade upp och satte bredvid glasen.
  
  »Se så! Klart till drabbning! Sköt om kaffet, du, så laddar jag.» Och
  därmed fyllde gubben de konstigt formade bägarna med den simmiga,
  brunröda vätskan. »Och skål nu och tack för gammalt. Det var fägnesamt
  att se dig igen, gosse.»
  
  »Skål farbror och välkommen hem. Det är synd, att farbror inte kan lägga
  upp och stanna över julen. Det är inte långt dit.»
  
  »Nej, dessvärre. Men jag måste ha last i skutan och komma mig ut innan
  jag fryser fast. Så jula får jag göra i sjön. Och det —»
  
  »Jacko Poppedry, Jacko Poppedry», skränade kakaduan och lutade huvudet
  mot gallret samt burrade upp halsfjädrarna för att bli kliad i nacken.
  
  »Tyst Jacko, ditt usla djur», hojtade gubben och slog näven i bordet.
  »Egentligen är det dumt av mig att ha en sådan där skränfock ombord»,
  fortsatte han, vändande sig till mig, »för hon påminner mig alltid om det
  rejälaste kok stryk kapten Kruse fått i sin dar. Och det var inga falska
  slängar, må du tro.»
  
  »Kvinnfolk i botten på koppen?»
  
  »Visst! Tacka rackarn för det.»
  
  »Malajtös kanske?»
  
  »Inte den gången. Men engelska. En liten brunett från Peckham Rye,
  London.»
  
  »Berätta, farbror.»
  
  »Om du så vill. Men först ett glas på fallrepet. Det klarar tankarna.
  Gutår! — Jo, ser du», gubben Kruse lutade sig bekvämt tillbaka i Ormen
  Långe och drog ett stadigt bloss på sin glimmande brasilianare. »Det
  var — låt mig se — ja, det var år 79 på vintern. Ja, det stämmer. — Jag
  for den tiden som matros på engelska fartyg för att lära mig språket
  och komma ut på långtraden riktigt, ser du. Och en vacker dag tog jag
  väl och mönstrade på en ångbåt som rorgängare eller quarter-master, då,
  för att pröva på den sidan av yrket också. Men det höll jag inte på med
  länge, ett par, tre resor bara, för jag trivdes aldrig ombord på de där
  plåtlådorna med deras skramlande vinschar och otäcka kolrök och sot. Nej,
  tacka vet jag ett gott segelfartyg, du. Där kan man trivas och hålla rent
  omkring sig. — Tag en ny cigarr, vetja. — Nu bodde jag hos en gammal
  käring nere i Poplar, då jag låg i land och vilade mig mellan resorna,
  och gick där på gatorna och drällde och gjorde av med pengar förstås.
  Och flickor blev man ju bekant med. Tacka sjutton för det. Men jag hade
  aldrig fäst mig vid någon särskilt, utan bara gått och nojsat med än den
  ena, än den andra och bjudit dem på teatrar och sådant. — Men så kom jag
  hem till London en vacker dag med Arthur H. Sullivan, ett klipperskepp
  på fjortonhundra ton, och det var då jag träffade på Cissy Dale. Hon
  hade kommit som serveringstös till Yellow Dog, medan jag varit borta och
  vi blev kuttrasju med detsamma. Och en lång, välväxt och grann jänta var
  det. Vår bekantskap började egentligen genom att hon tog sig för att ge
  mig mera tillbaka i växel än jag hade lämnat, skall du se, och smusslade
  till mig cigarrer och sådant. Till en början lät jag udda vara jämnt,
  för krögarna tjänade stadigt nog ändå, tyckte jag. — Jag var ung den
  tiden förstår du och hade nog inte så mycket vett i skallen. — Får jag
  en tår kaffe. Tack. Brygg dig en ny själv. Det finns gott om varan. —
  Men så tyckte jag till sist att det gick för långt och sa åt Cissy, att
  jag inte ville vara med om sådana där affärer, och då kallade hon mig
  fårskalle och blev sur. — Nåja, herregud, det fanns ju fler krogar och
  andra flickor, så jag satte inte min fot på Yellow Dog på flera dagar,
  men så, hur sjutton hon hade burit sig åt, så hade hon fått tag i min
  adress och skrev och bad mig komma igen. Och det gjorde jag, förstås, för
  flickan var söt. — Nåja slutet på visan blev den, att vi blev litet smått
  förlovade och det var det som gjorde, att jag kom att ta hyra på ångare
  för att inte behöva vara så länge borta. Och hemma hos Cissy i Peckham
  Rye var jag var och varannan kväll, och blev god vän med hennes mor och
  en bror till henne, som for som styrman med linjeångare. Så allting var
  ju så väl som det kunde — trodde jag. — Nej, det här blir för torrt i
  fockhalsen. Skål, old article, och tack för att du hälsade på gubben.»
  
  »Nåå, funderade farbror kanske på att gifta sig?»
  
  »Jaa, det var inte utan, det. Men tur var, att det inte blev något av,
  för då hade nog fan tagit bofinken, d. v. s. mig. För jäntan var en
  rackarunge, när allt kom omkring, och det fick jag dess bättre reda på i
  behaglig tid. Men då hade hon redan hunnit plocka mig grundligt. Du kan
  inte tro vad presenter den tösen fick. Ostindiskt silke och smycken av
  alla de slag.»
  
  »Men hur fick farbror reda på saken?»
  
  »Joo, ser du», svarade gubben och valde ut sig en ny cigarr ur lådan,
  »sista resan jag gjorde med den där båten skulle vi komma tillbaka till
  London strax före jul — det kunde man lätt räkna ut, för resorna varade
  ungefär fem månader — och innan vi gick till sjöss hade jag förstås varit
  uppe och tagit ett ordentligt adjö utav Cissy. Och då hade hon passat på
  att bland annat bedja mig om en papegoja till julklapp. Och det kunde jag
  ju gott lova henne — det var smått tal om giftermål förresten, när jag
  skulle komma tillbaka — för vi gick ju på Ostindien, och där fanns det
  gott om varan. — Ja, vi gick till sjöss och gjorde vår vanliga roundabout
  och så kom vi då också till Colombo. — Nu hade jag fått en ny kamrat
  den här resan, en londonpojke, Sam Rogers, som kommit i stället för en
  skotte, som mönstrat av. Och en kväll, då jag var ensam uppe i Colombo
  och drev och utav misstag kom in i sämsta kvarteret hade jag turen att
  rädda Sam ur händerna på ett halvt tjog galna hinduer, som han råkat i
  gurgel med. Han var illa knivskuren och jag fick mig några nyp också, men
  vi klarade oss ombord ändå med livhanken någorlunda i behåll. Och där i
  Colombo —»
  
  »Hallå Dick! Hallå Dick!» kom i en genomträngande vissling från kakaduan.
  
  »Tyst ditt spektakel, annars döper jag dig», hojtade gubben. »Ser du,
  jag brukar spruta vatten på henne när hon blir för svår. Då tiger hon en
  stund åtminstone. — Var var det jag slutade — jo, där i Colombo köpte
  jag också Cissys papegoja, en äkta Singapore rock-parrot, som kunde
  pladdra värre än ett tjog kaffekärringar, och henne hade jag i en stor
  bur upphängd i taket ovanför min koj. Nåja, vi lämnade Ostindien i sinom
  tid med last för London och gojan tycktes trivas och ha det bra, men kan
  du tänka dig, när vi kom ut ur Suezkanalen och ut i Medelhavet, så dog
  kräket en vacker dag. Det vete fanken varför hon gjorde det, men dog
  gjorde hon i alla fall. Det var ju rasande retsamt, kan du förstå, för
  nu hade jag ju ingen goja åt tösen, och timmermannens gråa goja, som
  jag tänkte få köpa, passade på att dö den också. Kanske var det kylan,
  som tog livet av dem, ty det var i december månad och kallt som fan i
  Medelhavet. Snö och hagel ibland, gosse. — Nåja, jag gick där och var
  en smula hängfärdig och sur och en dag, då vi basade igenom Gibraltar
  sund, stod jag på undre bryggan och arbetade i lag med Sam Rogers och
  då frågade han mig varför jag gick och såg så hängfärdig ut. Och då
  talade jag om att det var för att gojan var död. Men då gapskrattade
  han och mente på, att en goja var väl inte hela världen. Sådana fanns
  det gott om. Ja, men den här skulle bli julklapp till min fästmö. Då
  visslade han till och så sa han: ’En landsmaninna till dig?’ — ’Nej’, sa
  jag, ’en engelska, en tös från Peckham Rye.’ Då må du tro han spetsade
  öronen. ’Peckham Rye’, sa han. ’Vilken gata då?’ — ’Joo’, sa jag, ’Bell
  Street 14.’ — ’Hör du’, sa han då, ’det är väl aldrig Cissy Dale du är
  förlovad med?’ — ’Stämmer’, sa jag. Då, må du tro, fick jag nyheter till
  livs. Sam var själv från Peckham Rye och kände mycket väl till Cissy och
  visste, att hon var riktigt förlovad med en karl, som var till hälften
  yrkesboxare, fast hon för tillfället och med fästmannens vetskap gick och
  drog med en fårskalle till dutchman, som hon plockade på både det ena
  och det andra och tänkte narra att köpa möbler och allt för att sedan i
  behaglig tid låta den ordinarie fästmannen ta hand om honom. — Snyggt
  uträknat, vad? — Och fårskallen! Det var jag, det. — ’Och’, slutade Sam,
  ’du gav mig ett gott handtag i Colombo sist, när du klarade mig från
  hinduernas knivar, så du kan ju anse den här upplysningen som en liten
  avbetalning på min skuld. Och förresten — säg bara ifrån, när du behöver
  nästa handtag, så är Sam Rogers din man.’ — Men skål, gosse. Drick i
  botten för gamle Sam. Det var en hedersknyffel till karl.»
  
  »Och hur gick det sedan, farbror?»
  
  »Joo», svarade gubben och lutade sig på nytt tillbaka i soffan. »Sam
  rådde mig att ge Cissy blanka fan och inte visa mig där mer, utan skaffa
  mig en annan fästmö, men då sa jag: ’Nej du, Sam, en papegoja har jag
  lovat henne till julklapp och en goja skall hon få, fast det kanske inte
  blir utav det slag hon skulle önska.’ Och så slog vi våra kloka huvuden
  ihop och lade råd.»
  
  »Och det resulterade i?»
  
  »Jo, det resulterade i att när vi kom in med båten till East India Dock
  ett par dagar före jul, så satt det en ny papegoja i min bur, som var
  så grann, så djädrans grann, så du har då aldrig sett dess make. Och
  knappast någon annan heller förresten. För den gojan var en tuppkyckling,
  som Sam knyckt åt mig ur den där stora hönsburen vi hade akter under
  halvdäck, och den hade vi målat så fin — ja, det var egentligen
  understewarden, en japan, som hade gjort det — så in i helsikes fin, du,
  så han sken som en blank silverdollar på en negernäsa. Röd näbb och röda
  ben och blå och gul och grön och litet guldbrons här och var förresten.»
  
  »Och den där grannlåten gick farbror upp med till flickan?»
  
  »To be sure. Visst fasen. Jag riggade mig fin som tusan hemma hos min
  gamla kärring i Poplar — hade flyttat dit igen så fort båten var fast
  i dockan, ser du — och ramlade i väg ut till Peckham Rye en kväll med
  buren i näven. — Och du må tro jag blev fägnad utav det där falska
  spöket, Cissy, som nu hade slutat på Yellow Dog och var hemma. Håll på
  du, tänkte jag, mig lurar du inte längre. — Tösen vred och vände på buren
  och tittade på sin fina goja, som glänste som bara fan i gasskenet, men
  bäst det var så sa hon: ’Jag tycker den här gojan ser litet konstig ut,
  John’, sa hon. ’Han liknar inte andra papegojor jag har sett. Så höga ben
  han har och så konstiga fjädrar.’ — ’Jaa’, sa jag, ’det kommer sig av
  att den är så ung’, sa jag, ’och skall snart till att rugga och få nya
  fjädrar. Men det är en äkta Singapore rock-parrot’, sa jag, ’som kostade
  mig två pund i Colombo, och när den blir utväxt, så blir det den finaste
  gojan i hela London’, sa jag. ’Kluck — kluck’, sa tupparackarn och
  sprätte med benen i sanden. ’Ja’, sa jag, ’det är allt den kan säga nu,
  men när du får ha den en tid och får lära upp den, så språkar den snart
  vad som helst.’»
  
  »Oh, you rascal», lät Jacko däruppe i skylightet.
  
  »Och sedan, farbror?»
  
  »Ja, tösen var förtjust, allrahelst sen jag hade talat om, att jag hade
  både silkesschalar och andra vackra saker, som hon skulle få sedan, och
  kärringen, mor hennes, log som en lus i daggryningen och visade sina gula
  betar. Snygg svärmor det hade blivit. Fy tusan. — Det sköljer vi ned.
  Skål! — Och innan jag gick så bad de mig komma till dem och fira julen —
  på juldagen då, Christmas-day — så skulle vi tala vidare om hur vi skulle
  ha det med giftermålet och bosättningen och sådant. — Bosättningen ja,
  den skulle jag köpa åt den där prisboxarn. Trodde de. — Och så skulle jag
  inte få komma tillbaka förrän på själva juldagen, för dagarna till dess
  skulle de ha storstök.
  
  »Och farbror gick dit?»
  
  »Visst tusan. Jag gick dit för att säga dem mitt hjärtas mening och inte
  var jag rädd om det så hade funnits en hel kalvhage full med prisboxare
  i huset. — När jag kom dit, finklädd och grann, kom Cissy och öppnade,
  men jag såg på hennes min, fast hon smilade, den rackarjäntan, att det
  var ugglor i mossen. Håhå, tänkte jag, hon har kanske luktat på luntan
  och fått klart för sig att det är en djädrans tuppkyckling, som går
  där i buren och inte någon Singapore rock-parrot. Men kyss till, ingen
  rädder här, håll toppat och brassat och klart till manöver bara, Jonas,
  tänkte jag, så klarar du dig för grundkänning. Och så klev jag på. —
  Inne i förmaket var det pyntat och fint som tusan och där satt Cissys
  bror, som nyss hade kommit hem från Australien, och så en annan kurre, en
  grov undersätsig rackare, med luggen ner i pannan och lömska ögon. Håhå,
  tänkte jag, där har vi prisboxaren. Klart att vända och håll spelspakarna
  i gång. — ’Det här är mister Kruse, Jim’, sa tösen, vänd till prisboxarn
  och visade med handen på mig. ’Jaså’, sa han då och reste sig upp, ’är
  det den där sonen av en skabbig hynda, som ger dig målade tuppkycklingar
  till julklapp?’ — Och sen var det färdigt, må du tro. — Det första jag
  fick i skallen var buren med tuppkycklingen. — Armar, ben, knytnävar och
  stolar visslade om i luften, bordet blev liggande som en enda skräphög
  bort i ett hörn och skänken med glas och porslin gick i däck och gjorde
  haveri, så glas- och porslinsskärvorna yrde. — Hade jag bara haft
  prisboxarn ensam emot mig, så hade han fått smörj, det både kände jag och
  såg jag, men nu hade jag flickans bror i strupen på mig också. Jag slogs
  för kung och fosterland, må du tro, och satte in slag på de där bägge
  lymlarna, så blodet skvatt, och trodde ett tag att jag skulle klara mig,
  men så passade jäntrackarn på — efter ett slag från mig, så prisboxarn
  gick ner på knä — att ge mig ett nyp över skallen med eldgaffeln. Och då
  var jag ju såld. — Fram på morgonen sen så hittade en polis mig liggande
  till hälften avklädd, sönderslagen, blodig och rånad i en rännsten i ett
  mörkt hål, och sen jag blivit rentvättad och förbunden på polisstationen,
  blev jag hemforslad till min gamla kärring nere i Poplar.»
  
  »Nåå, träffade farbror aldrig någon av dem senare?»
  
  Gubben lutade sig bekvämt tillbaka i Ormen Långe och lyfte samt beskådade
  betänksamt sitt bräddade glas, där ljuset från skylightet bröt sig mot
  den brunröda vätskan.
  
  »Joo du», sade han efter ett ögonblick. »Det gjorde jag. Ett år ungefär
  därefter råkade jag på den där prisboxaren inne på The Anchor nere i
  Blackwell och då jag kastade mig ut genom svängdörrarna för att klara mig
  för polisen, som krogvärden visslade efter, så låg han avsvimmad i en hög
  på golvet. Och jag tror inte han kvicknade till i brådrasket.»
  
  »Good boy, good boy», visslade Jacko från sin pinne uppe i skylightet.
  
  
  
  
  NÄR JOHAN SÖDERMAN TRÄFFADE SJÖKUNGEN
  
  
  »Ja», sade Johan Söderman, i det han drog åt tyglapparna något fastare
  kring den nyss färdigstoppade alfågelhanen och stack upp den till
  torkning i ett av de stora hålen i spiselmuren, »dä finns många märkeliga
  ting ute i havet, dä ä säkert dä.» — »Men dä ä inte alla, som får si
  dom.» — »Nä nä men», fortsatte han, nickande med sitt gamla, vita
  huvud. »Nä nä men. — Om han pärrar lite, ska han få kniven mä sej — ja
  gjorde’n färdig i går å har’n liggandes därinne i chiffonjern», och med
  det stultade gamlingen ut genom dörren för att över förstugan gå in i
  kammaren.
  
  Elden från den öppna spiseln, där en duktig brasa av strandvrak
  uppblandat med stycken av feta tallrötter flammade och knastrade,
  kastade sitt sken på de låga väggarna med sina rader av uppsatta
  verktyg, på den gamla hyvelbänken med sin osande lampa vid fönstret,
  vars karm var fullsatt med små bleckburkar och flaskor innehållande
  oljor, polityrsprit och terpentin, samt på det spånbeströdda golvet mitt
  på vilket en stadig huggkubb var placerad med en handyxa inhuggen i
  överkanten.
  
  Jag hade gjort gubben Johan ett besök sent en vinterkväll för att hämta
  en lång, finsk slidkniv, som den konstförfarne och händige gubben lovat
  förse med ett nytt skaft av i höjden hoppressade näverstycken, och
  träffade honom i hans till snickareverkstad omändrade rum till höger i
  förstugan sysselsatt med att stoppa en alfågelhane, som en av byamännen
  skjutit vid det yttersta skäret en av de föregående dagarna. Vårt samtal
  hade som vanligt rört sig om havet, ur vilket gubben under alla år till
  största delen tagit sin bärgning. Vi hade språkat om vinterstormar
  och skeppsbrott, om ljuvliga vårnätter med klingande alfågelsång och
  sträckande ejderflockar, om sommarseglatser långt ut till havs, långt
  utanför de yttre känningarna, för att träffa de ruggande vildgässen,
  samt om strömmingsfiske under höstnätterna, då man ankrade båten vid
  skötlägget och kojade sig några timmar, klar att bärga bragderna i fall
  det plötsligt blåste upp till storm.
  
  Dörren svängde ljudlöst upp på sina väloljade gångjärn, gubben kom
  intassande med slidkniven i handen och räckte mig den efter en sista
  prövning av eggen mot tumnageln. Genom sömmen i råhudsskidan hade han
  dragit prydliga bukter av blänkande koppartråd och överst på skaftet var
  spetsen av den genomgående, utsmidda tenen stukad mot en oval bricka av
  nyputsad, glänsande mässing.
  
  »En go kniv, dä här», muttrade gamlingen och nickade sakta, »en mycke go
  kniv. — Å en finne ä dä, har ja sitt. — Den ska han alltid ha mä sej på
  sjön, när han far ut. — Stål ä bra, dä. — Bäst ä finnstål gjort åv en fil
  som den här. — En vet aldrig, va en kan råka ut för på sjön.»
  
  »Nä nej. Det är nog sant. Söderman har väl sett en hel del, kan jag tro.»
  
  »Åja. Åja», svarade gubben i det han tog bort yxan från huggkubben och
  satte sig sedan han sopat ned spånorna på golvet med handen. »Nog har
  ja väl dä. — Men ja har bara haft gott åv’et, aldrig någet ont, å dä ä
  därför att ja alltid burit gott stål på mej å varit klok. Inte så tokdum
  som en del inte.»
  
  »Nå, vad har Söderman sett för goda saker då?»
  
  »Ja, ja har nog sitt lite åv varje, ja, må han tro, å sir väl saker å
  ting än, men dä märkeligaste ja har vari ute för så va dä, när ja råkte
  på sjökungen.»
  
  »Såå. Hur såg den ut?»
  
  »Jo, han såg mest ut som vanligt folk, han», svarade gubben och halade
  upp sin gamla rotpipa ur fickan. »Han styr ju ut sej priciss som han
  vill, den karln.»
  
  »Ja ja. Han gör nog så. Men var råkade Söderman honom?»
  
  »Jo, jag såg’en två olika vänner. Första gången när ja va ung, å så sen
  en gång när ja va husbonde själv å hadde slagi mej ner här på Backa.»
  
  »Och första gången?»
  
  »Jo, si dä va som så», fortsatte gubben Johan och strök eld på en
  sticka, för att tända snuggan, »att ja va ung då, å tjänte dräng hos en
  storfiskare här borta på Långö holmar, som hette Walstersson. — Dä va en
  rivandes duktig sjökarl dä, å snäll å gosint va han därte — bra mycke
  bättre än den där gubbrackarn Härved Boman i Gåsskär, som ja tjänte hos
  förut. — Dom ligger alldeles breve varandra dom där bägge platserna si,
  å di hadde fiskevatten ihop bitvis, i vart fall då. — Ja, så va dä en
  kväll på höstkanten, när lekströmmingen va i farten, så rodde vi väl
  ut, Walstersson å ja, mä storeka å fyra duktiga skötar å tog oss opp te
  Döhällan strax syd om Gråharan å skulle te å lägga. Men när vi kom fram
  dit fick vi väl si, att Boman, den räven, va före oss å redan hadde lagt
  en skötrad å hadde ankra båten sin ve ändan åv skötlägge. Då fanns dä
  inte plats för mer än två skötar för oss, så vi la ut dom å så ankra vi
  opp å fick oss en bit mat å skulle te å koja oss. — Luften va ful å stygg
  den där kvälln, minns ja, å dä såg ut te arta sej te busväder, men vi
  ville ju fresta ändå, för träffar en på lekströmmingen riktigt, så kan en
  göra stortag mä skötarna på en enda natt, dä ä säkert dä.»
  
  »Tror jag det.»
  
  »Ja visst. — Nå, som vi hadde sluta å äti å ja hölls å dona mä våra
  pälsar å täcken på botten åv eka, så högg Walstersson mej i armen i ett
  tvärtag: ’sir du vem som kommer där från Bomans sköteka?’ sa han, å
  ivriger va han, hörde ja, för han darra smått på måle. Ja, ja vände mej
  om å titta, ja, å då fick ja si en liten gubbe, som kom gåendes på sjön
  från Bomans eka å höll kurs rakt på oss. Konstbesynnerligt å bedrövligt
  såg dä ju ut, men vi hadde goa stål på oss bägge två, bå Walstersson å
  ja, så inte va ja så värst inkiätt inte, fast dä kändes just som lite
  besvärsamt. — Ja, gubben han kom allt närmare å närmare å te sist va
  han alldelest ve båten å klev in över suden. — ’Gu kväll’, sa han. —
  Gu kväll, sa vi. — ’Ni har väl inte lite mat å dricka te ge en fattig
  stackare’, sa han, ’ja ä både frusen å hungrig. Ja va borta ve den där
  andra båten å ba dom’, sa han, ’men di sa di inget hadde, fast sjuka
  va nog den, att di inget ville ge.’ — Joo, sa Walstersson — han va en
  kloker karl han — nog kan du få dej lite mat å lite dricka mä uti fall
  du exmerar dä som finns, sa han, å så plocka han opp smör å brö å ost
  å stekt strömming å en sup å bjö gubben, å han tacka å söp å åt. —
  Ingenting sa vi, å ingenting sa han på en lång stund, men ja hadde dragi
  slidkniven min — en finne tock som hanses — å stucki fast den i toften mä
  skafte åt gubben. — ’Ni har skötar ute, förstår ja’, sa han te sist, sen
  han hadde tacka för fängningen. — Ja, vi har så, sa Walstersson. — ’Ja’,
  sa gubben, ’men nu ska du göra som ja säjer, så får du fisk’, sa han. ’Du
  ska ta opp garna dina tvärt’, sa han, ’å så ska du fara bort å lägga dom
  å di andra två sköta mä, som du har i båten, bort ve Storgrundskallan i
  två skötrader mä korta band’, sa han, ’å sen ska ni ankra opp å koja er å
  sova, för dä blir inget väder te natta, fast dä sir så ut’, sa han, ’å ja
  ska köra strömmingen i skötarna åt er. _Men bärga dä du får_’, sa han te
  Walstersson, å mä dä steg han över suden å va borta.»
  
  »Nå, tog ni opp garnen?»
  
  »Ja ja men. Vi tog opp mä en gående gång, vi, å rodde ner te
  Storgrundskallan, å där la vi våra två skötrader priciss som gubben
  hadde sagt mä korta band, fast ingen människa har väl fått strömming på
  den platsen varsken förr eller sen, å så ankra vi opp å la oss. — Si,
  Walstersson va en kloker karl han, si. — Dä vart inget väder på natten
  alls, utan vi sov som herrekarlar te mårron vi, å då vakna vi på en
  gång åv tre hårda knackningar i botten på eka. — Vi visste nog vem dä
  va som purra oss, så vi börja på te ta opp mä däsamma, å fanken i mej
  va dä inte så mycke strömming på skötarna, så vi kunde inte bärga men
  än en i taget. Från överteln te underteln va sköta smäck fulla mä fisk,
  så dä va te ta in dom så vackert tum för tum dä, å fanken så kvick va
  Walstersson mä håven, som rakt utå en händelse låg i eka, å tog opp var
  endaste en strömming, som lossna ur garna å låg å flöt på sjön, för si dä
  hadde ju gubben sagt te om. Fyra vänner fick vi fara fram å tebaks från
  Storgrundskallan te Långö, å ja ska säja kärringera hadde schå te gäla å
  salta ner.»
  
  »Nå, men Boman. Hur gick det för honom?»
  
  »Inte ett liv han fick. Aldrig e fena heller å dä hadde han sin djädrans
  dumsnålhet te tacka för. Hadde han givi sjökungen en sup å en strömming,
  så hadde han fått fisk på sina garn mä, dä ä säkert dä. Han drunkna
  förresten sen frampå vintern, så sjökungen tog nog sitt.»
  
  »Säkert! — Men hur mycket strömming fick ni?»
  
  »Jo, dä va sjutton tunner priciss dä, å fet å fin va han konstigt nog
  fast dä va lekströmming.»
  
  »Söderman såg inte hur han såg ut riktigt, sjökungen?»
  
  »Nä, dä gjorde ja inte då, för dä va skumt på kvälln, då han kom, men
  liten va han å va klädd i stortröja å mössa å storstövlar tock som vi.
  Men andra gången ja såg’en kunde ja si bättre, för då va dä på ljusa dan.
  — Månntro han har lust på en kopp kaffe?»
  
  »Tack, Söderman. Jag säger inte nej!»
  
  »Ja, då kokar vi’et här, för kvinnfolka mina ä te Bergmans å hjälper dom
  mä julslakten.»
  
  Gubben tassade in i köket där han sysslade en stund, varefter han kom
  ut med en högfotad kopparpanna, som han satte vid elden över en hög med
  stora glöd och återtog så sin plats på huggkubben.
  
  »Det var ju här vid Backa, som Söderman såg sjökungen för andra gången»,
  började jag, när gubben kommit sig i ordning igen och fått eld på sin
  gamla snarkande pipa.
  
  »Ja, dä va så. — Tvi! Rackarpipa te vara sur, tvi. — Ja, si dä va som så,
  att mor å ja va ute dan före missommarafton ett år å lag våra abborrnät
  här på grynderna väst på land ve Killingen, han vet. Bäst vi så höll på
  te lägga, så fick ja si en båt komma roendes å i den satt en liten gubbe
  å kajka å kurs höll han rätt på oss. Dä regna å slaska den där dan, så
  mor å ja hadde oljekläder på oss å dä hadde gubben mä, såg ja, när han
  kom närmare, å när vi va färdiga mä läggningen, va han långsides mä oss.
  — ’Gukväll’, sa han. — Gukväll igen, sa ja. — ’Du har väl inte husrum å
  mat åt en fattig stackare du’, sa han. ’Ja har rott många mil i dag å
  ä trött å hungrig å många fler mil har ja te ro inna ja kommer dit ja
  ska’, sa han. — Han må tro, ja kände allt igen kamraten, ja, å dä klack
  te i mej te börja mä, men sen vart ja ju lugn igen, för ja visste ja
  hadde gott stål ve svångremmen. — Joo, sa ja, dä kan du gott få, om du ä
  nöjd mä va vi kan bju på, å mä dä rodde vi opp te sjöbon å drog opp våra
  båtar. — Liten å grov va gubben som förra gången ja såg’en å såg mest ut
  som en ann männischa utom dä att hakskägge hans va kluvet å såg ackurat
  priciss ut som en fiskstjärt å ögena hans va bleka, näranpå gråvita. Ja
  sa inte ett ord te mor om saken, för då hadde ho bara blivi besvärsam å
  rädd, utan han fick sej mat i lag mä oss andra å så fick han koja sej på
  kammarn här oppe på vind. Inte ville ja fråga’n heller vart han skulle
  fara å varifrån han kom, för dä visste ja ju förut, utan vi talte om
  fiske å bragder å doningar å tocke där. — Nå, inna han gick te kojs, så
  tacka han för mat å dricka å så sa han: ’dä tarvas inte att hustru din
  omakar sej te gå opp i mårron bittiga för nätenas skull’, sa han, ’för
  dom ska ja hjälpa dej mä å purra förrexten, när dä ä tid’, sa han, å mä
  dä gick han opp för vindstrappan. — Si, nu kokar kaffe. Vänt nu, ska ja
  duka.»
  
  Gubben lyfte pannan åt sidan och tassade ånyo ut i köket, varifrån han
  snart återvände med en lastad bricka, som han satte på hyvelbänken.
  Därefter gick han bort till spiseln, rensade pipen till kaffehurran genom
  att hälla en liten del av innehållet över glöden, som fräsande sände upp
  en liten sky av ånga mot rökfånget, satte pannan på hyvelbänken och vände
  sig till mig.
  
  »Varsego nu, om dä smakar. Kaffe ä kanske lite klent, för mor hadde inte
  stort hemma. Bäst han slår i, för ja ä liksom lite darrhänt nu på kvälln
  ätter allt plock mä Matts-Alfreds algubbe.»
  
  Vi doppade och drucko den första koppen under tystnad, men då påtåren
  hällts i förstärkt med litet droppar ur en flaska, som gubben hämtat ur
  sitt storrosiga dalskåp, fortsatte han sin avbrutna berättelse.
  
  »Ge mej si. Var va dä ja sluta.»
  
  »Jo, när sjökungen gick upp och kojade sig.»
  
  »Ackurat priciss dä ja. — Ja, vi koja oss vi också å kniven min hadde
  ja stucki i sänggaveln mä handtage mot dörrn, så ja sov gott. Bäst dä va
  så tyckte ja, att nån ropa mitt namn högt tre gånger, å då ja vakna å
  satte mej opp, sto gubben påklädd å klar på golve. ’Dä ä tid te gå nu’,
  sa han, ’så gör dej klar å kom. Ja går ner te sjön så länge å rustar mä
  båten’, sa han. — Ja, ja gick opp å klädde mej å så stack ja ut näsa för
  te si om dä regna, men dä va dä finaste väder en kunde tänka sej, fast
  nog tyckte ja att gubben hadde purra bra tidigt, när vi bara skulle fara
  ut å ta opp våra nät. När ja va klar, gick ja så ut på trappan å skulle
  gå ner te sjöbon, men då mötte ja kamraten. — ’Hurdant skulle dä vara
  te få sej lite färsk fågel i dag?’ sa han. Jaa, sa ja å grina lite för
  mej själv, du kan ju få låna bössa å vettar å fara ut å försöka, sa ja.
  Men ja tror inte dä nyttar mycke, sa ja, för så här års brukar dä bara
  finnas en å annan helsing kvar utom dom som har kullar här, å dom rör en
  ju inte, sa ja. — ’Gå ätter bössa di å doningar å kom ner te båten’, sa
  han, ’så far vi ut en släng. Nätena kan vara te vi kommer igen.’ — Ja, ja
  gick ja, fast ja inte tyckte dä va mycke lönt, å när ja kom ner te båten,
  satte ja ifrån mej bössa å leta rätt på sjöbodnyckeln för te ta ut nåra
  vettar. — ’Vart ska du gå nu?’ sa gubben. — Ja ska ta fram nåra vettar,
  sa ja. — ’Vi tränger inga vettar’, sa han, ’för när ja lockar åt dom, så
  kommer di. — Ja, vi gick ju i båt å gav oss i väg å gubben satt ve årerna
  å knoga. Dä undrades mej mycke, vart han skulle ta vägen å undra fick ja,
  för han rodde förbi alla di bästa ställena, för den vind som va, å där
  ja hadde bra stenskårar förrexten. — Hur långt ska vi? frågte ja te sist
  å så smet ja fram kniven å satte fast den i toften mä skafte åt gubben.
  — ’Å, bara en liten bit te’, sa han då å så satte han kursen rakt på
  Brunskär. — Dä va nog fint lä där på sydsida för all del, men där hadde
  ja ingen skåre, å inga skjutportar hadde vi ju tagi mä oss. — Ja, bäst
  dä va, så va vi framme, å gubben rodde bort båten i en bra skreva å där
  drog vi opp’en. — Här på skäre har ja ingen skåre, sa ja, för ja ville si
  va han skulle göra ve den saken. — ’Vi tränger inte nån tocken’, sa han,
  ’utan nu kryper du ner ve den där stora sten på udden, så sätter ja mej
  bakföre å lockar.’ — Å dä gjorde vi.»
  
  »Nåå?»
  
  »Ja ja kröp ner å satte mej mä ryggen mot sten å va fanken så kvick te få
  kniven min lagd riktigt, när gubben slog sej ner bakföre mej. — ’Nåå’,
  sa han, ’undras mej hur dä skulle vara nu mä nåra alingar’, sa han. —
  Joo, sa ja, dä ä go mat dä, bara en kan få nåra. — ’Ja, sitt du bara
  still å pass på’, sa han, ’så skall du få si’, å mä dä drog han te å
  locka så ljuveligt, så ja har då aldrig hört på maken i hela mitt liv. —
  A-a-aroli-aroli-aroli, a-a-aroli-aroli, lät han. — Ja, dä stog aldrig på
  dä, förrn ja fick si en svärm fågel komma utifrån have å rakt åt oss, å
  gamla algubbar va di varendaste en. A-a-aroli-aroli, lät gubben å alinga
  svara å slog te, så dä stänkte om dom, på lagom håll från mej. Ja lag
  te öga tvärt å drog på å när dä small, blev fyra fåglar kvar å dom for
  gubben å hämta mä båten. — ’Dä gick ju bra dä här’, sa han, när han kom
  tebaks. — Jaa, sa ja, å fick en ny knallhatt på cylindern, dä här va inte
  så tokit. — ’Nå’, sa han, ’hur skulle dä nu vara mä nåra gudingar?’ — Ja,
  tyckte ja, ä du karl te få hit nåra, nog ska ja laga vi får en del mä oss
  hem, sa ja, å då drog han på te locka igen — aaa-ooo, aaa-ooo lät han,
  priciss som hadde ja haft en ådgubbe bakom ryggen på mej.»
  
  »Och det kom ejder?»
  
  »Ja ja men. Dä kom en hel drös mä gamla gudingar å brokiga helsingar
  — åder va dä inga mä — å dom fällde också på lagom håll för gubbens
  lock. Ja sköt tvärt ja, förståss, å fyra låg dä kvar åv dom också å
  ja va storbelåten rakt, ja, när gubben kom tebaks mä dom, å tyckte,
  att dä räckte te bra nog mä färsk mat som dä va. Men då sa kamraten:
  ’ättersom dä har gått så bra mä alingar å ådfågel, så ä dä väl bäst
  vi får oss nåra pracker mä’, sa han, å mä dä börja han på te locka —
  parrak-parrak-parrak — å priciss som di andra fågelsvärma hadde kommit,
  så kom dä en hög pracknissar å slog i mä nacktofsarna styva som tråspik å
  ögon, som lyste rakt gula i skallen på dom.»
  
  »Och så small det på nytt?»
  
  »Ja, ja fick fyra åv dom mä — si vi va fyra hemma i huset, så dä va
  väl gamlingens uträkning, förstår ja — å när så gubben kom tebaks mä
  dom, rodde han båten bort te mej å klev ur å så sa han: ’ä du nöjd nu,
  Jan-Erik?’ — Jaa, sa ja, dä ä ja, å nu ska du ha tack för hjälpen. —
  ’Inget te tacka mej för alls’, svarte gubben då. ’_Tacka du ditt goa
  hjärta å stålet, du bär ve bältet_’, sa han, å mä dä gick han ner mot
  vattne å va borta.»
  
  »Tog han fåglarna med sig, då han reste?»
  
  »Neij då. Dom låg nog kvar i båten, dom, å ja rodde hem å väckte mor å
  fick’na mä ut te nätena — för gubben hadde gett sej i väg i ottan, sa ja
  — å maken te fiskafänge har ja aldrig gjort på nät varsken förr eller
  sen. Å dä va sista gången ja såg sjökungen.»
  
  Lampan på hyvelbänken hade brunnit ut och slocknat för länge sedan.
  Bränderna i spiseln föllo i en stor glödande hög och det blev skumt
  i rummet allteftersom kolen började falna och svartnade. Då jag reste
  mig upp för att gå, tände gubben Johan en lykta och följde mig ut på
  förstubron.
  
  »Kom nu ihåg va ja säjer», sade han och nickade på sitt egna sätt. »Far
  aldrig utan den kniven på sjön. Å händer dä någe, _så sätt stålet mot sej
  själv å skafte mot faran_, så klarar han sej. Gunatt.»
  
  
  
  
  EN GAMMAL FOLKSÄGEN
  
  
  Det stod ett skidspår ned för sluttningen mellan stortallarna på
  Hjärmingeåsen, då jag med god fart kom sneddande genom ungskogsbeståndet
  på dess västra sida, där skogshygget med omild hand gått fram för ett
  tjugutal år tillbaka. Ett brett, tämligen djupt nedtrampat skidspår,
  vilket likt ett blåvitt band slingrade sig ned emot dälden mellan
  trädstammar, buskar och rotvältor för att småningom smalna av allt mer
  och mer och slutligen försvinna för ögat mellan de höga, snötäckta
  starrtuvorna i sänkans botten.
  
  Den löpan kände jag väl igen, och det gladde mig mycket att till sist
  träffa på den här uppe i vildmarken, ty ägaren till de breda skidorna,
  Gustaf Jernberg, hade jag under förmiddagens lopp förgäves sökt få tag
  på i de mångmila, dystra havskogarna, som voro vårt mest svårjagade, men
  dock käraste jaktområde.
  
  Jag hade sökt träffa honom i hans hem tidigt på morgonen denna härliga
  dag, då nejden stod klädd i sin mest prunkande midvinterfägring, men en
  halvtimme före min ankomst till stugan hade han redan hoppat på skidorna
  och ränt iväg till skogs. Hans löpa hade jag då redan från början försökt
  få tag i, för att fortast möjligt träffa den gamla kamraten från många
  strövtåg såväl till lands som vatten, men då någon sådan ej stod att
  finna i närheten av stugan så förstod jag, att han med all säkerhet följt
  landsvägen ett stycke, innan han böjt av sydvart, och därför stack jag
  också snett över Lobergsbackarna för att om möjligt genskjuta och träffa
  hans spår i sänkorna nedåt Stormyren.
  
  Men förgäves. Timme efter timme hade jag kryssat omkring däruppe i den
  oländiga, men så storslaget vackra terrängen, utan att finna vad jag
  sökte, och det var först nu, då jag på hemväg kom glidande fram genom
  ungskogen på Hjärmingeåsens västra sluttning, som Jernbergs breda
  skidlöpa lyste emot mig ur snötäcket mellan jättefurorna, där skogshygget
  gått fram och de bortanför liggande, med dvärgtallar, vide och småbjörk
  bevuxna myrsträckningarna. Utan att förspilla någon tid, rände jag fram
  och tog an löpan. I vinande fart bar det iväg nedför sluttningen och då
  jag nådde sänkans botten och svängde av åt vänster efter kärrlaggens
  södra kant, small ett doft dånande skott bortifrån myrhalsen på andra
  sidan den framför liggande skogshöjden.
  
  Det var Jernbergs gamla svinrygg med det långa silverkornet och det
  på kolven inskurna älghuvudet, som nu öppnat gapet, det hörde jag på
  smällen, och under täta stavhugg rände jag snett upp för höjden, nådde
  toppen och susade ned för sydsidan mot den vida myren, som låg där så
  bländande vit framför mig i sin omramning av hög, snötyngd furuskog.
  
  På myrhalsen, i själva kanten av dvärgtallsraden stod Jernberg och
  lutade sig över en råbock, som han just höll på att passa med sin långa
  slidkniv, och så upptagen var han av sitt arbete, att han ej uppfattade
  det frasande ljud, som mina skidor framkallade, då jag kom glidande ned
  för sluttningen och stannade någon meter bakom hans breda rygg.
  
  »God dag, Jernberg.»
  
  Den tilltalade vände sig blixtsnabbt om och jag såg för en sekund ett
  uttryck av häpnad, kanske oro i hans grå ögon.
  
  »Å kors! — Ä han ute å ränner?»
  
  »Ja. — Han blev allt en smula rädd nu, gamle tjuvskytt, när jag kom så
  här tyst. De där gamla minnena från norrlandsskogarna hänga i ännu, kan
  jag se.»
  
  »Äh, han ska då alltid späktakla mä folk. Tjyvskytt, sa han? Ja har
  djädrar i mej aldrig lossat skott på annans mark eller i förbjuden tid.
  Så mycke han vet dä.»
  
  »Nej, han va nog övertygad om den saken, länsman Holmberg där uppe i
  Jämtland också, eftersom han —»
  
  »Ä, håll gadden på sej han. Dä där har han drömt. — Men har han sitt en
  sån stor bock förr? Dä ä väl en grannlåt, va?»
  
  »Ja, det var ett vackert djur.»
  
  »Ja, dä va synd, att han inte var här i jåns, för då hadde han kunna fått
  sej en stek mä. Di va tri styckna, som stog här borta i björkholmen, ska
  han si.»
  
  »Såå? Hade Jernberg långt håll?»
  
  »Åja, branog. Dä va väl en hundra steg, styft. Ja, dä va nog
  hundratjugefem mä, tänker ja. Å brått hadde han värre, när han kom.»
  
  »Har Jernberg skjutit den där bocken på hundratjugufem steg och i
  språnget, så sköt han allt med frikula den gången. Så mycket begriper då
  jag.»
  
  »Frikula! — Jag ska säja honom en sak så go som två», sade den gamle
  skogslöparen och rätade liksom harmset på sin breda gestalt, »att Gustaf
  Jernberg tarvar djädrar i mej inte nån frikula för te dräpa en råbock på
  hundratjugefem stegs håll å i språnget, om dä så också vore mä lod.»
  
  »Å skräpp lagom. Han lärde sig nog en hel del tjuvknep där uppe i
  Norrland. Hur var det egentligen med gamle Lapp-Niklas uppe vid Ånn?»
  
  »Äh, ä han nu där igen. Han ska slippa smaka bocken alls, om han inte
  tiger mä sitt tokprat. Å va ska han då spisa för färskt te hälgen? Han
  har ju inte så mycke som en hartuss i bo’n sin, va ja vet. Å inte lär
  han få nån heller, för lika gärna kan han jaga mä grisen, som te gå te
  skogs mä den där stora valptokern han har skaffa sej. — Ja, nu va dä här
  gjort», fortsatte Jernberg, i det han hängde upp bocken i en närstående
  tall och tvättade händerna rena i snön sedan han torkat av kniven och
  stuckit ned den i skidan. »Nu ska vi ha oss e tugga å en klar. Har han
  lust te leka mä?»
  
  »Javars! Jag säger inte nej.»
  
  »Nå, då börjar vi då, som Hillmans Jan sa, när han kasta ut dom där åtta
  Bärbopojkarna på danskalase hos Leanders.»
  
  Jernberg strök ned snötoppen från en stor, närbelägen stubbe, täckte
  dess överdel väl med grankvistar, som han hämtade ett stenkast bort
  från platsen, och slog sig ned samt drog fram jaktväskan över knäna. På
  en tuva alldeles bredvid redde jag mig en liknande sittplats och högg
  gladeligen in på den stora smörgås av groft, hembakat bröd, som kamraten
  räckt mig.
  
  »Hör han», sade Jernberg efter en stund sedan han stillat den värsta
  hungern, »han har ju vari å jagat neråt Södervåla te nån gång, va?»
  
  »Jaa, jag var där nere ett par gånger förra hösten senast. En gång efter
  älg och en annan gång på harjakt med Simon i Aspberga.»
  
  »Jaså. Nå, va han nånsin oppe vi korsvägen ve rågången där mitt för
  Hillringemossen?»
  
  »Ja, sista gången var jag där. Det var just vid korsvägen jag stod och
  sköt den ena hartussen.»
  
  »Så! Nå, då såg han nog också den där stora sten, som står där ve vänstra
  vägkanten.»
  
  »Jaa, hur så, Jernberg?»
  
  »Joo», svarade denne och torkade sig om munnen med avigsidan av sin grova
  labb, »han talte om frikuler å tocke nyss å då kom ja te tänka på en sak,
  som far min hadde hört åv sin far i tiden å som handlar just om friskytte
  å tocke där otyg. — Inte för att ja tror på tocke där tokprat, för en
  har ju varit ute i världen, vetja, å vet, att tocke där inte existeras,
  fast nu lappar å finnar försöker ljuga i folk en hel del, men si bönderna
  här, dom tror på’t, ja ja men, dom tror på’t var enda en, men så har dom
  heller aldrig varit utom sockna, dom ärans jordlopperna, utan gått här å
  påta i lerbackarna som andra daggmaskar i all sin dar. Å så rädd ä dom
  åv sej, i vart fall käringera, att dom törs djädrar i mej inte gå ut på
  prevetet om kvälla sen dä har blivit mörkt, förrän dom får vända förkläde
  sitt bakfram å stoppa en flogrönnsbit i kjortelsäcken, dä ä säkert dä. —
  Har han nånsin hört talas om Hök Matts Ersson i Svartmyran?»
  
  »Nej, det har jag inte.»
  
  »Kan nog tänka mej dä, men dä var i vart fall han, som blev förvandlad te
  den vilda jägaren å som skötte om den vilda jakten, dom trodde dom såg å
  hörde här i traktera på den tiden.»
  
  »Såå. Hur gick det till, Jernberg?»
  
  »Jo, det va som så», svarade kamraten och letade fram sin gamla
  svartbrända pipa ur kavajfickan och började stoppa henne med karvad
  tuggtobak, »att den där Hök Matts Ersson, Hök-Matte di kalla’n, bodde för
  många, många år sen oppe i en liten stuga på norra kanten åv Svartmyran
  här syd i sockna å han va jägare å fiskare, han, som dom flesta här på
  trakten den tiden, för si odlad mark fanns dä då inte mycket å då. Nå, så
  va dä en höstdag som han va neråt Södervålagränsen te å jaga, men aldrig
  ett liv han fick heller å likadant hadde det gått dagen förut, så han va
  tungsint å besvärsam, när han nu gick hemöver, för han hadde inte ett
  dugg i väska å dä va smått om maten för käringen å ungarna hans hemma.
  Ja, som han nu gick där genom storskogen på kvällkanten å fundera på,
  hur han skulle bära sej te för te få någe vilt, i vart fall nästa dag, så
  kom dä en ann jägare å gick förbi honom mellan träna å höll kursen rakt
  ner mot Södervåla rågång. Den karln hadde haft tur, han, under dan, dä
  såg då Hök-Matte grant, för dä stack då ut bå hartassar å fågelfjädrar
  ur väska hans, å riktigt tung såg ho ut te vara förrexten. Den där karln
  kan nog mer än ja, tänkte Hök-Matte då, å fast han inte kände karln å
  aldrig visste sej ha sitt’en, så börja han på å gå ätter’n å ropa. Men
  den andra vånna’n inte en smul utan trava bara på, å te sist måtte då
  Hök-Matte börja på te springa. Men aldrig en smul dä hjälpte. Han sprang
  å han skrek, men den andra luffa bara på, han, å så bar dom i väg genom
  storskogen i kvällningen. Men när så den där främmande karln kom opp på
  korsvägen ve rågången ve storsten där, så stanna han te sist å vände sej
  om, å när så Hök-Matte kom fram dit mä andan i halsen, så sa han: ’Dä
  sir ackurat priciss ut som ja vore en tjyvskytt, ätter du springer ätter
  mej på dä här vise. Va vill du egentligen!’ sa han. Nu va dä en konstig
  händelse mä den där storsten också, för på den stog dä en lie inhuggen
  då, fast dä syns då inte mycke åv nu.»
  
  »En lie! Varför stod den där?»
  
  »Jo, si nåra år i förväg så hadde två bröder vari nere på en odling
  därbreve en sommarkväll å slagi gräse, å när dom sen gav sej på hemväg,
  så kom dom okontanta om en jänta, som dom tyckte om bägge två, å kom te
  stanna å träta just ve den där sten å bäst dom stog där, så svängde den
  ena brodern opp sin lie å stack ihjäl den andra. Å ätterpå, så rymde
  han te utlande å va borta ett helt år, men sen kom han tebaks å gick
  frivilligt i häktelse å fick sin dom å innan han dog så ba han att dom
  skulle hugga in en lie i den där sten, så att var enda männischa, som
  gick där förbi, skulle tänka en god tanke, så han te sist skulle få ärva
  himmelrike.»
  
  »Nåå?»
  
  »Ve dä tage hadde Hök-Matte kommi fram te den andra å svarte på fråga
  hanses. Inte springer ja ätter dej för jaktens skull inte, sa han, för
  skogen tillhör väl oss alla sockenbor å sockenbo ä du väl, fast ja aldrig
  sitt dej förr, men saken är den, att ja har gått näranpå en hel vecka å
  inte fått ett liv, sa han, å dä ä smått mä maten för dom hemma. Å när ja
  nu fick si dej gå förbi mä full väska, så försto jag, att du ä slängder
  mä skogskonster å tocke, å nu vill ja, att du lär mej va du kan, så ska
  ja inte bli dej otacksam, sa han. Då skratta den andra karln å strök sitt
  långa skägg. Jaså, du har mist skogsturen din, sa han. Nåja, dä ä väl
  lätt botat, men hur ä dä mä geväre ditt då? sa han. Joo, sa Hök-Matte,
  dä ä skapligt nog dä. Jaså, sa den främmande karln då, men dä ä nog bäst
  vi prövar den saken först innan vi gör någe annat, sa han. Sir du dom
  där tre kråkerna, som kommer flygande däråt, sa han. Nu sätter sej den
  sista i en grantopp därborta. Ta å skjut halsen åv na, sa han. Men då
  vart allt Hök-Matte besvärsam. Va, sa han, skjuta halsen åv e kråka mä
  lod nu i mörkningen å på hundra stegs håll. Dä går aldrig, sa han. Jo,
  sa den andra å skratta, dä går, å mä dä slängde han upp geväre sitt å
  sköt å kråka föllt. Gå nu å si ätter, sa han, å Hök-Matte te springa å
  när han kom fram te gran, så låg kroppen på den ena sidan å huve på den
  andra priciss ackurat som dä hadde blivi åvskuret mä en kniv. Så gick
  han tebaks te den andra mä fågeln i näven. Nu sir ja, sa han då, att du
  ä lärder på skogskonster å sånt å nu vill ja, att du lär mej va du kan,
  så ja slipper komma hem mer mä tom väska, sa han. — Jaa, sa den andra å
  skratta igen. Ja tycker om dej, så ja ska väl dä, men då får du först
  lova mej te inte tala om saken för nån levande själ å aldra minst för di
  hustru, för käringar kan nu en gång aldrig tiga, sa han, å inte ens på
  dödsbädden får du tala om’et. Nå Hök-Matte lova dä han, å då böjde den
  andra sej ner å viska en hop rysbara saker i öra hans å så skildes dom
  åt.»
  
  »Nå, hur gick det sedan, Jernberg?»
  
  »Jo, dä va sent på natten, när Hök-Matte kom hem te sitt å inte ville han
  smaka maten, som käringa satt fram åt’en, å inte kunde han sova, när han
  en gång väl hadde kommi i fållbänken sin. Å i ottan nästa mårron basa han
  i väg te skogs igen.»
  
  »Å då gick det bra?»
  
  »Inte! Nej då. Inte ett liv han hadde mä sej, när han kom hem te sist å
  inte nästa dag heller å kärringa hans, som såg att han va mera besvärsam
  å konstbesynnerlig än vanligt, tog te å slå ikring å fråga, hur dä va
  fatt. Men inte ett ord ho fick ur’en. Men kärringa va enveten som synden
  å gav sej inte på vis eller sätt, å hur ho frågte å frågte å låg ätter’n
  som hin ätter en kolportörsjäl, så talte han väl om’et te sist bara
  för te få fre för’na. Å kärringa vart gla värre. Dä va då en riktigt
  rekorderlig karl den där Södervålabon, mente ho på, som ville hjälpa dom
  te få mat i huse, å ho kunde väl inte tro annat än karln hennes ville
  göra som han hade sagt. För så farligt va dä väl inte. Dä va väl i vart
  fall bättre än te svälta. Ja, sa Hök-Matte då, å då hadde han fått humöre
  sitt igen å va morsk värre, hadde andra gjort’et så kunde han göra’t mä
  för sämre karl va han inte. Å därmä blev dä.»
  
  »Vad skulle han göra då?»
  
  »Jo, vänt ska han få höra. Ett par dar ätter va dä söndag, å då tog
  Hök-Matte å kärringa hans å gick te körka å tog nattvarden, å då passa
  väl Hök-Matte på te smyga unnan oblaten å stoppa den på sej. Å sen knalla
  dom sej då hem. Nästa dag va dä solklart å fint värre å Hök-Matte basa åv
  te skogs, han, som vanligt, å ve middagstid, då sola stog mitt på himlen,
  ställde han sej på en vit duk, som han haft mä sej hemifrån å ladda ett
  skott i bössan å stoppa dit oblaten å så sikta han å sköt rakt in i
  sola. Men då blev dä ett rysbart spektakel, må han tro. Dä blåste opp en
  skrikandes storm mä en enda gående gång så träna braka ikull å åska gick,
  så dä va hemskt te höra’t, å blixtarna for som långa eldormar i luften.
  Då tog Hök-Matte te å springa hemåt, han, för nu va han rädd, å blospår
  va dä på den vita duken, han hadde stått på. Men när han kom hem, stog
  stuga hans i ljusan låga å kärringa å unga sprang omkring på backen å
  skrek å bäst dä va, så stog den där främmande jägaren mitt framför dom.
  Å han växte å växte te han blev högre än den högsta tall å ögena lyste
  som eldkol på’n å så skrek han så dä hördes över bå stormen å åskan:
  När du inte kunde tiga mä min hemlighet, utan bröt dä löfte, du gav mej,
  så förbannelse över dej å de dina. Jaga nu mä din aldrig felandes bössa,
  natt å dag, helg som söcken, år ut och år in, jaga, _jaga_, _~jaga~_!
  Å så blev dä. Kärringa å unga blev svarta, tjutandes hundar tvärt å så
  bar dä iväg opp i luften mä dom allihop å dä va den vilda jakten, som di
  gamla i farfars tid trodde di hörde här i trakterna på mörka höstkvällar,
  då stormen rev i storskogen.»
  
  »Och Jernberg tror inte på sådant där.»
  
  »Inte! Tokprat. Bättre vett har en väl. En ä väl civiliserader männischa,
  vetja, å inte nån hundturk.»
  
  »Ja, men jag tror ändå, att Jernberg har litet utav det där i blodet och
  är smått rädd utav sig, när han är ute och kliver i skogen om nätterna.
  Är han inte det?»
  
  »Hör han», svarade Jernberg och reste sig upp från sin plats på stubben.
  »Har han sitt svärmorskärringa mi?»
  
  »Gamla mor Lena, ja. Ja visst.»
  
  »Hur håken kan han då komma mä så tokdumma fråger, som han gör? Han kan
  väl förstå å begripa, om han nu har någe vett i kålroten sin, att en
  person som ja, som kan ha en sån Blåkullaängel som svärmorskärringa i
  huse, å som ä karl te knyta opp rompa på’na allt imillanåt, när ho blir
  för djäklig, den räds djädrar i mej varken för hin eller trolla, som dä
  står i visan. Var lugn för dä — men nu gick vi», fortsatte Jernberg och
  slängde bocken tvärs över skuldrorna. »Gå opp spåre hemöver, han, så får
  ja lättare te ränna.»
  
  
  
  
  ÅHLÉN & ÅKERLUNDS BILLIGA PRESENTBÖCKER
  
  _Samma kvalité — Samma pris som före kriget._
  
  
      ERIK SPARRES BÄSTA utvalda humoresker.
  
      NÄTET. Äventyrsroman av _Rex Beach_.
  
      LILIANS DOTTER. En bok för flickor av _Ingeborg Vollqvartz_.
  
      FRÅN SLOTT, SCEN OCH SALONG. Historietter och anekdoter från
      skilda tidevarv av _Hugo Falk_.
  
      FRÅN BJÖRNSKOG OCH PÅ VARGSPÅR. Jaktskildringar av _Hugo
      Samzelius_.
  
      LÄTTMATROS STADIG. Äventyrsberättelse för pojkar av _Gustaf
      Lindwall_.
  
      ANNETTES PENGAR. Roman av _Ingeborg Vollqvartz_.
  
      FRÅN 103 LÅNGGATAN. Pojkstreck av _Albin Fabian_.
  
      DE FYRA UGGLORNA. Roman av _Adolf Paul_.
  
      VIDDERNAS VANDRARE. Äventyrsroman av _J. O. Curwood_.
  
      KAPAREN. Berättelse från Västindien. Pojkbok av _Richard
      Melander_.
  
      MANNEN MOT STRÖMMEN. Roman av _May Edginton_.
  
      BLAND SJÖGASTAR OCH NEGERHÖVDINGAR. Humoresker av _N. F.
      Cronstedt_.
  
  _Lägg märke till att _dessa böcker_ med sina i allo gedigna egenskaper
  såväl ifråga om innehåll som utstyrsel kosta Kr. 2:75_
  
  [Illustration]
  
  
  
  
  
  End of the Project Gutenberg EBook of Erik Sparres bästa, by Erik Sparre