text: Produced by ronnie sahlberg, Keith Edkins and the Online
  Distributed Proofreading Team at http://www.pgdp.net (This
  file was produced from images generously made available
  by The Internet Archive)
  
  
  
  
  
  Transcriber's note: Text enclosed by underscores is in italics (_italics_).
        Page numbers enclosed by curly braces (example: {25}) have been
        incorporated to facilitate the use of the Index.
  
  Sidantal: {25}. Kursivskrift: _kursiv_.
  
         *       *       *       *       *
  
  
  
  
  ÖFVERSIGT
  
  AF
  
  NORDISKA MYTOLOGIEN
  
  AF
  
  Dr D. A. SUNDÉN,
  
  LEKTOR I SVENSKA SPRÅKET OCH FILOSOFI.
  
  TREDJE UPPLAGAN.
  
  STOCKHOLM,
  
  J. BECKMANS FÖRLAG
  
  1884.
  
  
  
  
  STOCKHOLM,
  
  TRYCKT HOS K. L. BECKMAN,
  
  1884.
  
  
  
  
  _Förord._
  
  
  _De mytologiska namnen hafva af fackmännen blifvit i vårt nuvarande språk
  återgifna på skiljaktigt sätt. Så, för att anföra blott ett enda exempel,
  skrifver E. Hildebrand i sin öfversättning af »N. M. Petersens
  föreläsningar i Mytologi» HEMDAL, den bekanta signaturen Th. W. i »Nordisk
  Familjebok» HEMDALL och P. A. Gödecke i sin öfversättning af den poetiska
  Eddan HEIMDALL. Å andra sidan har man ock på mer än ett håll ogillat all
  »transskribering» af de fornnordiska namnen samt till och med framhållit,
  att denna »uppstått ur en blandning af falsk patriotism och malplacerad
  lärdom». Men om ock onekligt är, att en dylik omskrifning i många fall
  synes vara helt onödig, så vore det dock i andra olämpligt att bibehålla
  den ursprungliga bokstafveringen, t. ex. »Óðinn» i st. för ODIN, »Þórr» i
  st. för TOR o. s. v. Under sådana förhållanden har förf. ansett det vara
  klokast att, jämte det han alltid vidfogar den ursprungliga formen inom
  klammer, ansluta sig till Gödeckes skrifsätt uti ifrågavarande fall, enär
  dennes öfversättning af den poetiska Eddan väl allmänt läses vid våra
  läroverk. Dock har förf. bibehållit de vanliga formerna NORNA och NORNOR i
  st. för »norn» och »norner» samt SAGA i st. för »Såga». Hvad det sistnämnda
  ordet vidkommer, är det författarens öfvertygelse, att det aldrig skall
  lyckas att åt det samma vinna burskap i språket i st. för SAGA, helst som
  det är ganska tvifelaktigt, om formen »Såga» är den riktiga, enär
  fornspråkets såväl A som Á återgifves i vårt nuvarande språk af särskilda
  författare än med A och än med Å. Så finner man t. ex. fn. »Fólkvangr»
  återgifvet med både FOLKVANG och FOLKVÅNG samt fn. »Rán» med både RÅN och
  RAN o. s. v. Hvad åter beträffar »norn» och »norner», synes införandet af
  dessa former ej vara mera maktpåliggande än nytjandet af t. ex. de
  ursprungliga formerna »run» och »runar» i st. för de nu brukliga RUNA,
  RUNOR._
  
  _De arbeten i mytologi, hvilka förf. vid utarbetandet af föreliggande
  »Öfversigt» företrädesvis begagnat sig af, äro:_
  
  _Nordisk Mytologi, föreläsningar af N. M. Petersén, övfers. af E.
  Hildebrand. Stockholm 1869. (Då N. M. Petersén citeras, hänvisas till denna
  öfversättning.)_
  
  _Omrids af den Nordiske Mythologi, till skolebrug, ved Chr. Dorph.
  Kjøbenhavn 1862._
  
  _Die Edda von Hermann Lüning. Zürich 1859._
  
  _Om de Nordiska Gudanamnens betydelse, föreläsning af Carl Säve. Upsala
  1869._
  
  _Westerås i Oktober 1884._
  
  _D. A. S._
  
  Inledning.
  
  
  Mytologi är en systematisk framställning af ett folks myter. Ordet _myt_
  kommer af grek. [Greek: muthos], tal, ord, berättelse, sägen, och med myter
  förstå vi de fornsägner, hvilka innehålla folkens äldsta religiösa
  föreställningar. Den kunskap om det gudomliga och den ändliga verldens
  förhållande dertill, hvilken är en yttring af föreställningsförmågan
  (inbillningskraften, fantasien), men ännu icke af förståndets verksamhet,
  utgör innehållet i ett folks myter; ty likasom hos människan i hennes
  barndom föreställningsförmågan vaknar till lif och verksamhet, innan
  förståndet utvecklas, likaså är hos ett folk i dess barndom uppfattningen
  af mångahanda ting inskränkt till blotta föreställningar derom, enär det
  samma ännu icke är så utveckladt i intellektuelt afseende, att det kan
  komma till begreppsinsigt deri. Så t. ex. när tordönet dånar öfver
  människans hufvud eller eko svarar på hennes rop i skogen, så kan icke
  barnet eller ett folk, som är i sin barndom, med förståndet fatta dessa
  företeelser, men inbillningskraften låter dem föreställa sig, att ett
  lefvande väsende der är verksamt. Sålunda uppstår snart hos människorna den
  tro, att dessa i naturen verkande, för dem främmande krafter äro mäktiga
  väsenden, dels milda och välgörande dels fruktansvärda, och af såväl kärlek
  som fruktan tillbedja och dyrka de dem såsom gudomligheter, personifiera
  dem. Detta är den religiösa trons första utveckling, hvilken vi återfinna
  hos hvarje folk. Det religiösa är således grundelementet i ett folks myter,
  och att förklara en myt, är att angifva hans religiösa betydelse; men då
  ande och natur stå i så nära samband med hvarandra, hafva myterna också en
  fysisk betydelse, hvarjämte äfven historiska tilldragelser kunna hafva
  medverkat vid deras bildande.
  
  Bland de föreställningar, som återfinnas i alla folks religiösa
  barndomstro, är föreställningen derom, att verlden småningom uppstått ur
  ett eller annat grundämne, som från evighet varit till (Kosmogoni), samt
  att gudarne också en gång blifvit till (Teogoni). I vår mytologi säges
  grundämnet hafva varit is, och det ådagalägger, att vår mytologi med rätta
  bär namnet »nordisk».
  
  För att förstå ett folks mytologi bör man känna folkets eget lif, ty
  gudarnes lif är en återspegling af naturens och folkens lif. Våra hedniska
  förfäders lif var en beständig strid med naturen och människorna, och
  derför voro ock deras gudar beständigt inbegripna i strid. Ja, kamp och
  strid utgör sjelfva kärnan i våra förfäders religion, det väsentliga i
  detta lifvet och det, som var att hoppas i det tillkommande. Derför går
  också de flesta gudanamnens betydelse derpå ut, och gudarna äro till en
  stor del stridsgudar i egentlig mening, och alla skulle de en gång deltaga
  i den sista stora striden. Våra hedniska förfäder trodde likväl ej ensamt
  på krig och örlig, på striden för dess egen skull, utan på en kamp för det
  rätta, samt på ett lif och en vedergällning efter döden. Ett drag af ännu
  djupare betydelse egde ock den forna nordmannatron, och det var
  föreställningen derom, att denna verlden med allt, som deri är, en gång
  skulle upphöra (Ragnaröksmyten) för att lemna rum för en ny och skönare
  tillvaro, en tillvaro utan strid och möda, utan synd och sorg och död.
  Denna djupsinniga och upplyftande föreställning höjer den gamla
  nordmannatron öfver alla andra former af religiös tro, hvilka före
  kristendomen framträdt[1].
  
  Nordiska mytologien sönderfaller i tre hufvudafdelningar:
  
  1) _skapelsen_, tingens blifvande och allt det, som hör till förberedelsen
  för lifvet;
  
  2) _lifvet_ sjelft, _gudalifvet_, d. v. s. naturens och människornas lif;
  
  3) _undergången_ med dess nödvändiga ledsagerska _återfödelsen_.
  
  Källor för nordiska mytologien äro: Sämunds Edda (fn. Sæmundar-Edda, den
  äldre eller poetiska), Snorres Edda (fn. Snorra-Edda, den yngre eller
  prosaiska) samt sagor och senare folktro.
  
  
  
  
  I.
  
  Skapelsen. Verlden.
  
  
  
  
  A. Skapelsen.
  
  
  § 1. Begynnelsen.
  
  Långt förr, än jorden var skapad, fans ett gapande svalg, _Ginnungagap_. På
  dess norra och södra sida lågo tvänne verldar: _Nifelheim_ (forn-nord.
  _Niflheimr_) i norr, dimmans och köldens verld, samt _Muspell_ (fn.
  _Múspell_) i söder, eldens verld. Midt i Nifelheim var brunnen _Hvärgälme_
  (fn. _Hvergelmir_), från hvilken utströmmade tolf floder, _Elivågor_ (fn.
  _Élivágar_). Vid gränsen af Muspell, der allt flammar och brinner, sitter
  _Surt_ (fn. _Surtr_) med ett brinnande svärd och vaktar.
  
  _Ginnungagap_[2] af _gina_, gapa; jfr. adj. _ginn_, vid, stor, endast
  brukligt i sammansättningar. _Niflheimr_ af _nifl_ (jfr t. _nebel_), dimma,
  och _heimr_, verld, hem. _Múspell_, fht. _Múspilli_, är ett urgammalt ord
  och kan, hvad beträffar slutet, hänföras till _spilla_, tillintetgöra, samt
  är troligen en omskrifning på elden såsom ödeläggande. _Hvergelmir_,
  »kittelbrusare», af _hverr_, kittel, och _gelmir_ af _galm_, larm, brus (ej
  i st. för _gemlir_ af _gamall_, gammal). _Élivág_, pl. _-ar_, stormflod, af
  _él_, stormby, orkan. _Surtr_, svart, svartbrun, svart af brand (jfr d.
  _sort_); namnet har två former: _Surtr_ och _Surti_.
  
  Jfr grekernas _Kaos_. Det bör anmärkas, att Surt är väktaren, som sitter
  vid gränsen till Muspell, men icke sjelfva herskaren öfver denna verld. Han
  är svart af branden, under det att Muspellssönerna sjelfva, som bo midt i
  ljuset, äro skinande och blanka.
  
  
  § 2. Yme. Rimtursar.
  
  Då de floder, som kallas Elivågor, voro så långt ifrån sin källa, att det
  etter (frostämne), som fans i dem, stelnade, blef det is; och det ena
  lagret hopade sig öfver det andra på norra sidan af Ginnungagap, hvarest
  beständigt herskar storm och oväder. Deremot var södra sidan varm och ljus
  genom de från Muspell utflygande gnistorna, och då dessa träffade isen,
  smälte han och började drypa, och genom hans kraft, som hettan utsände,
  vardt det lif i dropparne, så att derur uppstod en människogestalt (en mans
  kropp) _Yme_ (fn. _Ymir_). Från denne, urjätten, härstammar den onda
  jätteslägten _Rimtursar_ (fn. _Hrimþursar_); ty när Yme sof, föll han i
  svettning och då växte under hans venstra arm man och qvinna och hans ena
  fot födde med den andra en son. Rimtursarne kallade sin stamfader _Örgälme_
  (fn. _Aurgelmir_). Hans son är _Trudgälme_ (fn. _Þrúðgelmir_) och dennes
  son _Bergälme_ (fn. _Bergelmir_).
  
  _Ymir_, den larmande, stönande, af _ymja_, gifva ett doft ljud ifrån sig,
  larma. _Hrimþursar_, frostjättar, af _hrim_, rimfrost, och _þurs_ eller
  _þuss_, jätte, troll. _Aurgelmir_ af _aurr_, gytja, lera, det fasta
  grundämnet, samt _gelmir_ (se § 1). _Þrúðgelmir_ af _þrúðr_, stark, fast.
  _Bergelmir_ för _Berg-gelmir_ af _berg_, klippa, berg.
  
  »Han som hettan utsände» har i allmänhet blifvit uppfattad som Surt; men
  lika litet som denne är herskare i Muspell, lika litet är han den, som
  utsände hettan. I de anförda orden ligger en häntydning på det väsende, som
  man ej ville eller kunde nämna. Denne onämnbara gud omtalas blott på detta
  ställe i Snorres Edda, och han förekommer åter först efter verldens
  undergång (Petersen, Nordisk Mytologi, sid. 53).
  
  
  § 3. Gudarnes skapande.
  
  Då isen smälte, uppstod äfven kon _Ödhumla_ (fn. _Auðhumla_), från hvars
  spenar utströmmade fyra mjölkfloder, som närde Yme. Sjelf närde hon sig
  genom att slicka de rimfrostbelagda saltstenarne (salta isblocken). Första
  dagen, som hon slickade stenarne, framkom om aftonen ur dem en mans hår,
  nästa dag en mans hufvud, och tredje dagen var det en hel man. Denne hette
  _Bure_ (fn. _Buri_), var fager till utseende, stor och stark. Han födde en
  son, som hette _Bur_ (fn. _Burr_, _Börr_). Bur fick till hustru en qvinna
  vid namn _Bästla_ (fn. _Bestla_), dotter till jätten _Böltorn_ (fn.
  _Bölþorn_), och födde med henne tre söner, _Odin_ (fn. _Oðinn_), _Vile_
  (fn. _Vili_) och _Vi_ (fn. _Vé_), hvilka voro de förste gudar.
  
  _Auðhumla_ är af osäker betydelse, då namnet kan härledas så väl af adj.
  _auðr_, öde, som af subst. _auðr_, rikedom, eller af prefixet _auð-_, lätt;
  _humla_ af _hum_, skymning. _Buri_, den aflande, _Burr_, den aflade, fadern
  och sonen, af _bera_, bära, föda. _Bestla_ måhända af _bestr_, bäst; _Burr_
  förband sig med det bästa af den låga materien (?). _Bölþorn_ eller
  _Bölþorr_ (_Bölþurs?_) af _böl_, elände; således: Olyckstörne eller
  olycksjätte -- det dåliga. _Oðinn_; se § 12. _Vili_ är det nysvenska
  _vilje_. _Vé_ (_Vi_) betyder ett heligt ställe, helgedom och den frid, som
  hvilar deröfver; ordet återfinnes i många ortsnamn, t. ex. Frövi, Locknevi,
  Odensvi m. fl.
  
  Det högre lifvets frö ligger i saltstenarne; ur materien frambryter anden
  och förbinder sig med henne för att i denna förbindelse blifva medveten af
  sig sjelf; resultatet är sjelfmedvetandet såsom makt gent emot materien,
  och detta är Odin, Vile och Vi, gudaslägtens begynnelse. Odin är anden, den
  lefvande kraften i allt skapadt; hans bröder äro yttringar af denna kraft,
  men alla tre äro ett. Denna makt skapar icke det ursprungliga, men
  genomträngande och ordnande omgestaltar hon materien. I _Odin_, _Vile_ och
  _Vi_ hafva vi _tanken_, _viljan_ och det _heliga band_, som måste förena
  dem för att frambringa det goda.
  
  
  § 4. Himmelens och jordens skapelse.
  
  Gudarne, Burs tre söner, dräpte Yme, kastade honom midt i Ginnungagap och
  danade af honom himmel och jord: af hans blod hafvet och sjöarne, af hans
  kött jorden, af hans ben bergen, af hans tänder stenarne, af hans
  hufvudskål himmelen, under hvars fyra hörn de satte fyra dvergar, _Östre_
  (fn. _Austri_), _Vestre_ (fn. _Vestri_), _Nordre_ (fn. _Norðri_) och
  _Södre_ (fn. _Suðri_).
  
  Jorden är kretsrund, och rundt omkring henne ligger det djupa hafvet. Längs
  hafskusten gåfvo Burs söner jättarne land att bebygga, och der är således
  _Jättehem_ (fn. _Jötunheimr_) eller _Utgård_ (fn. _Útgarðr_). Innanföre
  bygde de omkring jorden en borg mot jättarnes anfall och använde dertill
  Ymes ögonbryn. De kallade borgen _Midgård_ (fn. _Miðgarðr_), och denna var
  för människorna bestämd till boning.
  
  Då Burs söner dräpte Yme, rann det så mycket blod ur hans sår, att hela
  rimtursaslägten drunknade deri, undantagandes Bergälme (se § 1) och hans
  hustru. Denne for upp på sin ark jämte sin hustru och höll sig der, och
  från honom härstammar den nya jätteslägten.
  
  _Útgarðr_, den ytterst bebodda trakten af _út_, ut, ute, utom, och _garðr_,
  hägnad, gård, boning. _Miðgarðr_, mellanboning, af _miðr_, mellerst. Genom
  Ymes dråp uppkommer _Storfloden_, _t._ _Sinnfluth_; _sinn_ = fornnord.
  _si_, städse, beständigt, mest brukligt såsom prefix; deraf förvrängt
  _Syndaflod_.
  
  Då Yme föreställer den råa massan, måste han dräpas, d. v. s. sönderslås,
  på det att hvarje enskild del måtte få sin bestämda gestalt.
  Ändamålsenligheten i den nordiska framställningen är ögonskenlig. Störst är
  likheten mellan denna och en myt från Kokinkina, enligt hvilken verlden
  skapades af jätten Bamios kropp: himmelen af hjernan, sol och måne af
  ögonen, jorden af köttet, klippor och berg af benen, växter af håret
  (Petersen, sid. 56).
  
  
  § 5. Himlakropparne. Tidens indelning. Vinden. Regnbågen.
  
  _Himlakropparne_ uppstodo af de gnistor, som kastades ut från Muspell och
  foro lösa omkring. Burs söner anvisade dem plats, satte dem på himmelen att
  upplysa verlden samt ordnade deras gång. Derigenom ordnades natt och dag
  och årsräkning. _Mundilföre_ (fn. _Mundilfoeri_) hette en man, hvilken hade
  en son och en dotter, som voro så fagra, att han kallade sonen _Måne_ (fn.
  _Máni_) och dottern _Sol_ (fn. _Sól_). Gudarne, som vredgades öfver detta
  öfvermod, togo de båda syskonen och satte dem upp på himmelen. De läto Sol
  köra de hästar, som draga solens vagn, hvilken gudarne skapat af Muspells
  eldgnistor. Dessa hästar heta _Årvak_ (fn. _Árvakr_) och _Allsvinn_ (fn.
  _Alsvinnr_ l. _Alsviðr_). Under deras bogar satte gudarne blåsbälgar för
  att svalka dem, och mellan solen sjelf och jorden satte de en sköld
  _Svalin_ (fn. _Svalinn_), enär hennes glans annars skulle sveda allt. Måne
  styr månens gång och råder för ny och nedan, som de välgörande makterna
  skapade till årsräkning åt människorna. Solens och månens snabba lopp
  förorsakas af förföljande ulfvar (jättar i ulfhamn): _Skall_ (fn. _Sköll_),
  som vill gripa solen, och _Hate_ (fn. _Hati_), som vill taga månen. Dessa
  ulfvar äro födda utanför Midgård och af dem är den senare, som också kallas
  _Månagarm_ (fn. _Mánagarmr_) och lefver af människors lik, den värste.
  
  _Mundilfoeri_ härledes vanligen af _möndull_, axel, och _foera_, föra,
  bringa, flytta; namnet betyder i så fall »den, som vrider himmelen kring
  hans axel». _Árvakr_, tidigt vaken, vaksam, af _ár_, ss. adv. tidigt, och
  _vaka_, vaka. _Alsvinnr_ eller _Alsviðr_, mycket snabb, hurtig; den urspr.
  betydelsen af _svinnr_ är snar, n. _svind_, t. _geschwind_. _Svalinn_ af
  _svalr_, sval. _Sköll_, den jagande, af _skella_, jaga. _Hati_, hataren, af
  _hatr_, hat. _Mánagarmr_, månhunden, af _máni_, måne, och _garmr_, hund.
  
  Att ulfvar förfölja sol och måne är en allmän folktro. Det svenska
  »solvarg» betyder en bisol.
  
  _Årstiderna_ äro två: vinter och sommar. Sommarens fader heter _Svåsud_
  (fn. _Svásuðr_) och är så säll, att allt ljuft och mildt uppkallas efter
  hans namn. Vinterns fader heter _Vindsval_ (fn. _Vindsvalr_) eller
  _Vindlone_ (fn. _Vindloni_), son af _Våsad_ (fn. _Vásaðr_). Denna slägt är
  barsk och kallhjertad, och så äfven vintern.
  
  _Svásuðr_ af _sváss_, söt, liflig. _Vindsvalr_, vindkall; _Vindloni_,
  vindbringare. _Vásaðr_, den som bringar tö, af _váss_, fuktighet.
  
  _Natt_ (fn. _Nótt_) är af jätteslägt och mörk som hennes fader _Nörfve_
  (fn. _Nörfi_). Hon var tre gånger gift: först med _Nagelfare_ (fn.
  _Naglfari_), med hvilken hon hade sonen _Ud_ (fn. _Udr_), derefter med
  _Andre_ (fn. _Annar_), med hvilken hon hade dottern _Jord_ (fn. _Jörð_),
  och sist med _Dälling_ (fn. _Dellingr_), med hvilken hon hade sonen _Dag_
  (fn. _Dagr_), som var ljus och fager efter sitt fäderne. Allfader satte
  Natt och Dag upp på himmelen och gaf dem två hästar och två vagnar, att de
  skulle hvart dygn köra omkring jorden. Natt åker förut med hästen _Rimfaxe_
  (fn. _Hrimfaxi_), från hvars mule hvarje dag faller dagg öfver dalar. Dag
  far med hästen _Skinfaxe_ (fn. _Skinfaxi_), hvars man upplyser luft och
  jord.
  
  _Nörfi_ eller _Narfi_; jfr t. _nare_, _narbe_, ärr. _Naglfari_, _Udr_ (=
  _Auðr_, rikedom?), _Dellingr_ äro till sin härledning osäkra. _Hrimfaxi_,
  som har rim-manke, och _Skinfaxi_, som har skinande manke, af _faxi_,
  manke.
  
  Att åsaläran ej kommit till oss ren och oblandad, utan bildad af flere
  element, det visar en del af det här anförda: himlakropparne, som förut
  voro gnistor från Muspell, hafva här föräldrar; jorden, som danades af Ymes
  kropp, härstammar här från natten. Mycket häraf är dock helt enkelt
  metaforer, i hvilka föremålens egenskaper framträda såsom personer. Då
  ordet _Nörfve_, nattens fader, helt säkert motsvarar det t. _narbe_, ärr,
  fördjupning, så blir den enklaste förklaringen denna: natten är djupets
  dotter; från djupets klyftor uppstiger hon. Nörfve är det samma som
  grekernas Erebos, den underjordiska natten, liksom Nyx den jordiska
  (Petersen, sid. 60).
  
  _Vinden_ kommer från en jätte, _Räsvälg_ (fn. _Hræsvelgr_), som i
  örngestalt sitter vid himmelens norra ände och slår med sina ofantliga
  vingar.
  
  _Hræsvelgr_, likslukare, af _hræ_, lik, och _svelgia_, svälja.
  
  _Regnbågen_ eller _Bäfrast_ (fn. _Bifröst_) är gudarnes strålande väg till
  jorden.
  
  _Bifröst_ af _bifa_, bäfva, och _röst_, rast, väg; således: den gungande
  (bäfvande) bron, vägen.
  
  
  § 6. Fornjot och hans slägt.
  
  _Fornjot_ (fn. _Fornjótr_) hade tre söner _Lä_ (fn. _Hlér_), _Loge_ (fn.
  _Logi_) och _Kåre_ (fn. _Kari_), hvilka herskade öfver haf, eld och vind.
  Lä hade sitt säte på _Läsö_ (fn. _Hlésey_). Från Loge, som också heter
  Håloge, har Norges nordliga del sitt namn Hålogaland. Hans hustru är _Glöd_
  (fn. _Glóð_), hans döttrar _Öjsa_ (fn. _Eysa_) och _Ejmörja_ (fn.
  _Eimyrja_). Kåre hade en son _Froste_ (fn. _Frosti_), en sonson _Snö_ (fn.
  _Sniór_) och en sonsons son _Torre_ (fn. _Þurri_), hvars dotter _Goe_ (fn.
  _Goi_) blef bortröfvad af kung _Rolf_ (fn. _Hrolf_) i Hedemarken. Hennes
  bröder Nor och Gor drogo ut att uppsöka systern och efter många ströftåg
  möttes de åter i Nordfjärd i Sogn. Härifrån drog Nor till Hedemarken, der
  han träffade Rolf. Nor äktade en syster till Rolf, och Rolf äktade Goe.
  Detta var anledningen till Norges bebyggande.
  
  _Fornjótr_ kan uppfattas antingen såsom _Forn-jótr_, den åldrige jätten
  (jfr _jötunn_, jätte), eller såsom _For-njótr_, den först njutande, den
  förste egaren (»Förnjut») af _njóta_, njuta. Den förstnämda uppfattningen
  synes hafva företrädet. _Hlér_ är att jämföra med det kymriska ordet
  _llyr_, haf. _Logi_, flamma, låge. _Kári_, kåre, vindpust. _Eysa_, glödande
  aska. _Eimyrja_, askmörja. _Frosti_, af _frost_, kyla, frost. _Sniór_,
  _Snær_ och _Sniár_, snö. _Þurri_ betyder hufvudstyrkan, största delen af
  något, samt är namnet på den kallaste vintermånaden, som också kallas
  _þorramánaðr_ (slutet af Januari och början af Februari). _Goi_ är namnet
  på Februari--Mars (jfr _Göje_-månad).
  
  I åsaläran äro icke blott flere element blandade, utan det har ock funnits
  en ännu äldre lära af finskt eller keltiskt ursprung; det ådagalägger den
  fornjotiska naturkulten. Denna står på det lägsta utvecklingsstadiet och
  framträder i synnerhet på tre ställen: i Finland (taget i mycket vidsträckt
  betydelse), på danska öarna och i Hålogaland. Minnet deraf har bevarat sig
  förnämligast på öar och i aflägsna landskap. Åsaläran har utträngt dessa
  föreställningar (i äldre Eddan nämnes icke Fornjot utom på ett ställe i
  Hrafnagaldr, str. 17), men då och då uppdyka de åter hos skalderna.
  
  Genom förvexling af det fornnordiska _Kári_, kåre, med qvinnonamnet Karin
  (»Kari») har uppstått det hos sjöfolk vanliga utropet: »Blås, Kajsa» i
  stället för »Blås, Kåre.»
  
  
  § 7. Guldåldern. Dvergars och människors skapelse.
  
  Det första, som frambragtes af den ursprungliga hettan, var således Yme och
  hans slägt, dernäst gudarne, hvilka ihjälslogo honom, danade himmel och
  jord samt indelade tiden. Derpå bygde gudarne åt sig en borg midt i
  verlden, som kallades _Åsgård_ (fn. _Ásgarðr_). De möttes på _Idavallen_
  (fn. _Iðavöllr_) midt i Åsgård och timrade i höjden harg (altare) och hof
  (tempel). De uppförde ett tempel med tolf säten och dessutom ett högsäte
  för Allfader, och är detta hus den största och präktigaste boning; allt
  både utan och innan likt guld. Det stället kalla människor _Gladsheim_ (fn.
  _Glaðsheimr_). För gudinnorna uppreste de en annan byggnad, som var mycket
  fager, och detta hus kalla människor _Vingolf_ (fn. _Vingólf_). Derpå
  anlade de äsjor, gjorde sig tänger och allahanda redskap och smidde sig
  kostbara ting. Allt deras husgeråd var af guld; de lekte guldtafvel och
  voro glade. Denna tid kallas _guldåldern_ och varade, tills tre mäktiga mör
  (Nornorna) kommo från jätteverlden.
  
  Då begynte gudarne att skapa. De satte sig på sina säten och erinrade sig,
  huruledes _dvergarne_ fått lif i mullen nere i jorden. Dvergarne hade
  nämligen först bildats i Ymes kött och voro då maskar. Genom gudarnes
  beslut fingo de nu mannavett och människogestalt, men bo dock i jorden och
  stenar (se § 9).
  
  Dernäst skapade gudarne _människorna_ ur träd. _Odin_ (fn. _Oðinn_), _Höne_
  (fn. _Hoenir_) och _Lodur_ (fn. _Loðurr_) gingo längs med sjöstranden och
  funno tvänne träd, _Ask_ (fn. _Askr_) och _Ämbla_ (fn. _Embla_), »utan
  kraft och bestämmelse». De togo upp dem och skapade af dem människor. Odin
  gaf ande, Höne sinne, Lodur vätska (blod) och god färg. Från dem härstammar
  människoslägtet, åt hvilket Midgård gafs till boning.
  
  _Ásgarðr_ af _áss_, pl. _æsir_, (se § 10) och _garðr_, boning, gård.
  _Iðavöllr_, flitslätten, af _ið_, flit, och _völlr_, slätt, vall.
  _Glaðsheimr_, glädjens eller glansens hem, af _glaðr_, glad, klar.
  _Vingólf_, vännernas rum, af _vinr_, vän, och _gólf_, golf, rum. _Hoenir_,
  är ett af de få ord, som man ej kunnat förklara. _Loðurr_ hänföres till det
  t. _lodern_, låga. _Askr_, askträd; _Embla_ förklaras med alm, t. _ulme_;
  äfven med honträdet af asken.
  
  _Guldåldern_ är oskuldens, fridens och bekymmerslöshetens tid, likasom
  barnaåldern och folkens frodetid. Denna tid är lycksalig, ty verksamheten
  går endast ut på den inre utvecklingen; först med nornornas ankomst får
  gudarnes verksamhet en riktning utåt. De skapa först dvergarne, d. v. s.
  jordens krafter måste utveckla sig för att förbereda människans skapelse,
  och sedan människorna, och dermed få de en hel verld af omsorg och
  bekymmer. Då är det slut med guldåldern.
  
  _Treenhet._ En i hedniska religionsläror icke sällan förekommande
  föreställning om en trefaldig åtskilnad inom gudamakten återfinnes äfven i
  våra hedniska förfäders religiösa åskådning. Tre väsenden meddela i
  Gylfaginning (Snorres Edda) konung Gylfe gudalärans innehåll. De heta der
  _Hár_ (hög), _Jafnhár_ (lika hög) och _Þriði_ (tredje). I bestämdare former
  framträda de tre väsendena vid verldens skapelse såsom _Odin_, _Vile_ och
  _Vi_ (se § 3), samt vid människans skapelse såsom _Odin_, _Höne_ och
  _Lodur_. Det är tydligt att Odins bröder äro blotta emanationer ur Odins
  väsende; de utgå från honom och föreställa blott andra sidor af den
  gudomliga makten. Deraf följer också, att de härledda väsendena ej äro de
  samma: Vile icke den samma som Höne, Vi icke den samma som Lodur. Om de
  vore de samma, så funnes intet skäl att gifva dem olika namn; men detta var
  naturligt, när man skulle gifva uttryck åt olika verksamhetsarter.
  
  Höne förekommer några gånger i sällskap med Odin, ehuru han såsom gisslan
  kom till vanerne (se § 11) och af dem gjordes till herskare. Vid människans
  skapelse gifver han henne känsla och förstånd, under det han hos vanerne
  framstår såsom enfaldig, den der utan Mimes råd intet vet att sköta. I
  synnerhet förmår han intet utan Odin. Efter Ragnarök skall han återvända i
  den pånyttfödda verlden. Lodur kallas äfven _Lopt_ (fn. _Loptr_, af _lopt_,
  luft) och är då den samme som _Loke_ (se § 24). Lodur är Loke, medan han
  ännu i tidens begynnelse var Odins fosterbroder. Lodur utbreder sig såsom
  den stilla, milda, osynliga flamman genom människans ådror, Loke såsom den
  förtärande elden i jordens inre. Båda äro uttryck för sinligheten: Lodur är
  den sinliga kraft, som framkallar och utvecklar lifvet, Loke den våldsamma
  sinligheten, som förderfvar och ödelägger det. När Höne icke är hos Odin,
  så är han dum; när Loke öfvergaf Odin, så blef han ond (Petersen, sid.
  69-70).
  
  
  
  
  B. Verlden[3].
  
  
  § 8. Jättar.
  
  Jätteverlden framträder i två slags väsenden: _Tursar_ eller _Tussar_ (fn.
  _Þursar_) och _Jättar_ (fn. _Jötnar_); men föreställningarna om dem
  sammanfalla till en stor del. Dock tillhöra tursarne närmast det kalla,
  vilda hafvet, under det att jättarne snarast må hänföras till bergen
  (bergresar o. s. v.).
  
  Jättarne beteckna den _vilda_, otämda, oordnade _naturen_, som icke är
  genomträngd af den andliga verksamheten: det vilda hafvet, de höga,
  ofruktbara bergen. Deras kroppar föreställas såsom öfvermänskligt stora,
  deras hufvuden äro hårda som sten, och de hafva stundom flere hufvud och
  flere par armar. Deras qvinnor, _Gyger_ (fn. _Gygir_), äro för det mesta
  hiskliga vidunder, men kunna också vara sköna som Gärd (se § 22). Såsom
  mörkrets barn färdas de likbleka jättarne helst om natten; solljuset och i
  synnerhet blixten förskräcker dem och förvandlar dem till sten. Deras
  boningar äro det vilda, öde hafvet, de höga bergens klippor och hålor,
  vattenfall, bergforsar, korteligen allt, hvarest elementen herska i otämd
  vildhet. De ega stora rikedomar och mycken kolsvart boskap. Jättarne äro
  kunnige, ty allt utgår från dem (naturen), men stränga och barska; dock
  kunna de vara glada som barn och godmodiga, men uppretade äro de
  fruktansvärda och vilda, likasom naturen sjelf, hvilken antingen befinner
  sig i stillhet eller i uppror.
  
  _Þurs_ eller _þuss_, pl. _-ar_, hänföres (af Grimm) till det gotiska
  _þaursus_, torr, _þaursjan_, törsta, och betydelsen skulle således vara:
  den törstige, dryckeslystne; jfr. sv. _tosse_ l. _tösse_, n. _tusse_.
  _Jötunn_, pl. _jötnar_, hänföres till _eta_, äta, af roten _et_, med
  brytning _jat_, och skulle således betyda: den glupske.
  
  Då jättarne beteckna de råa, vilda naturkrafterna, som verka störande och
  sätta sig emot allt, som gör himlen mild och jorden beboelig, så äro
  gudarna ständigt inbegripna i strid med dem. Gudarne tämja dessa krafter
  antingen genom att tillintetgöra dem (Tor och Rungne), eller förbinda sig
  med dem (Odin och Gunnlöd, Njord och Skade, Frö och Gärd). Ehuru
  jätteverlden närmast är den kroppsliga råa naturen, uteslutes dock icke
  derigenom ett öfverflyttande på andeverlden. Jättarne kunna tillika
  uppfattas såsom ett uttryck af det vilda och obändiga i människans bröst.
  Jfr folktron om trollen!
  
  
  § 9. Alfvar och Dvergar.
  
  Likasom jättarne äro ett uttryck af naturen i hennes storhet och vildhet,
  så äro _Alfvar_ (fn. _Álfar_) och _Dvergar_ (fn. _Dvergar_) ett uttryck af
  naturen från hennes milda sida. _Naturens_ frambringande, utvecklande och
  närande _krafter_ framställas såsom _alfvar_, när de verka ofvan på jorden,
  men såsom _dvergar_, när de verka nere i jorden.
  
  _Álf_, pl. _-ar_, kommer troligen af _ala_, nära; jfr grek. [Greek: alphô].
  _Dvergr_, pl. _-ar_, anglos. _dveorg_, t. _zwerg_, är till sin härledning
  obekant.
  
  _Alfvarne_ framställas såsom sköna, ljusa och luftiga väsenden. De äro små,
  späda och fina; i synnerhet är _älfvan_ (alfqvinnan) outsägligt skön, och
  hennes röst ljuder med en späd silfverklang. Alfvarne äro mot gudar och
  människor vänliga och hulda, såsom _ljusets_ och _luftens_ utvecklande
  _krafter_. Från solnedgången till hanegället dansa de i månskenet på ängar
  och kullar, i gröna lundar och dalar; om morgonen ser man deras spår i
  daggen. Från luften skjuta de med pilar, och deraf får man älfskott
  (älfbläst). Man offrade åt alfvarne (fn. _álfablót_), likasom åt åsarne,
  och åsar och alfvar nämnas ofta tillsammans i motsats mot jättarne.
  _Alfheim_ (fn. _Álfaheimr_) ligger åsaverlden nära, och Frö, fruktbarhetens
  gud, erhöll det i tidens begynnelse såsom tandgåfva[4].
  
  _Dvergarne_ stå visserligen åsarne fjärmare, men arbeta dock i deras
  tjenst, samt hamra och smida konstiga ting till gudars och människors gagn.
  De äro små och klumpiga, bo i jordens inre, i klyftor och stenar, och kunna
  icke fördraga ljuset, hvarför de hafva en hjelm att skyla sig med, när de
  någon gång komma fram deri. Till dvergarnes område hör _allt, som i jordens
  inre_ hemlighetsfullt _verkar_ till människornas bästa: ur jordens sköt
  skjuter eken fram, ur jordens sköt bryter guldådran fram; under jorden
  bildas de af dvergar, och när de utbreda sig i ljusets glans, blifva de en
  välsignelse för människan.
  
  Åtskiljandet af _ljusalfvar_ (fn. _ljósálfar_) och _mörkalfvar_
  (svartalfvar; fn. _ðökkálfar_, af _dökkr_, mörk) synes vara af senare
  ursprung. Mörkalfvarne förekomma i den äldre Eddan endast i Hrafnagaldr
  (str. 25) i förbindelse med dvergarne, som bo likasom desse nere i jorden.
  Nästan inga särskilda alfvar nämnas (ingen individualisering eger rum),
  emedan de sysselsätta sig med sjelfva naturtingens utveckling, och deras
  verksamhet blott är en underordnad riktning af åsarnes. Såsom alfvar nämnas
  blott _Völund_ (fn. _Völund_) och hans bröder. Dvergarne deremot uppträda
  såsom individer, då de vid vissa tillfällen förfärdiga allahanda redskap åt
  gudarne. Af dem funnos tre afdelningar, hvardera med sin höfding:
  _Modsogne_ (fn. _Motsognir_, saft- eller kraftsugaren) _Durin_ (fn.
  _Durinn_ af dur, slummer) och _Dvalin_ (fn. _Dvalinn_ af _dvali_, dvala,
  sömn).
  
  _Vättar_ (fn. _Vættir_) är ett gemensamt namn för flere liknande väsenden,
  som förekomma i sånger och sagor, samt i folktron under olika namn. De
  omtalas i synnerhet såsom beskyddare af enskilda ställen. Slutligen har man
  _hafsmän_ och _näckar_ (flodgubbar). Märk folktron om dvergar, troll,
  nissar, tomtar och lyktgubbar!
  
  _Vættr_, pl. _-ar_, ting, oting; t. _vicht_, hvaraf _nicht_.
  
  
  § 10. Åsar.
  
  _Åsar_ (fn. _æsir_, af sg. _áss_) kallas verldens _skapare_ eller _ordnare_
  och _upprätthållare_. De äro _tankens_ och _lifvets andar_, som
  genomströmma hela naturen och söka böja henne under den andliga viljan.
  Dagligen samlas de för att rådslå om verldens öde. Dem tillägges mänsklig
  gestalt och mänskligt uppträdande, men allt i högre och ädlare mått; de
  höra och se skarpare samt färdas med oändlig snabbhet. Odin tillägges
  allmakt; alla kallas blida, hulda, välgörande, visa, höga, heliga.
  Åsagudarne uppräknas i Snorres edda i följande ordning: _Odin_ (fn.
  _Óðinn_), _Tor_ (fn. _Þorr_), _Balder_ (fn. _Balður_), _Njord_ eller
  _Njärd_ (fn. _Njörðr_; egentligen en af vanerne), _Frö_ eller _Frej_ (fn.
  _Freyr_; också en af vanerne), _Ty_ (fn. _Tyr_), _Brage_ (fn. _Bragi_),
  _Heimdall_ (fn. _Heimdallr_), _Höd_ (fn. _Höðr_), _Vidar_ (fn. _Viðarr_),
  _Vale_ (fn. _Vali_), _Ull_ (fn. _Ullr_), _Forsäte_ (fn. _Forseti_), _Loke_
  (fn. _Loki_, uttalas Låke).
  
  _Asynjor_ (fn. _Ásynjur_) eller gudinnor äro: _Frigg_ (fn. _Frigg_), _Saga_
  (fn. _Saga_), _Eir_ (fn. _Eir_), _Gefion_ (fn. _Gefjun_), _Fulla_ (fn.
  _Fulla_), _Fröja_ (fn. _Freyja_; en vana), _Sjöfn_ (fn. _Sjöfn_), _Lofn_
  (fn. _Lofn_), _Vår_ (fn. _Vörr_), _Syn_ (fn. _Syn_), _Lin_ (fn. _Hlin_),
  _Snotra_ (fn. _Snótra_), _Gnå_ (fn. _Gná_), samt _Gärd_ (fn. _Gerð_; eg. en
  gyg), _Skade_ (fn. _Skadi_; eg. en gyg), _Jord_ (fn. _Jörðr_), _Idun_ (fn.
  _Iðunn_), _Nanna_ (fn. _Nanna_), _Noss_ (fn. _Hnoss_), _Rind_ (fn.
  _Rindr_), _Sigyn_ (fn. _Sigyn_), _Rån_ (fn. _Rán_; eg. en gyg) m. fl.
  
  _Áss_ (i st. f. _ans_), pl. _æsir_, måhända af _áss_, pl. _-ar_, bjälke, ås
  (takås), och betyder _æsir_ då: pelarne, de verldsordningen upprätthållande
  stolparne, de sammanhållande verldsbjälkarne (Säve); ordet har intet
  sammanhang med Asia. _Ásynja_, fem. af _áss_. Om de särskilda gudanamnens
  betydelse se § 15 och följande.
  
  _Gemensamma benämningar_ för gudarne äro vidare: _megin_, makterna,
  krafterna; _regin_, de styrande (regentes); _höpt_, de häftande,
  sammanhållande; _bönd_, band, de verlden förbindande makterna; _tívar_
  (lat. _divi_), _díar_, _goð_, gudar. Hvad här tillägges åsarne gäller äfven
  till en del vanerne (se § 11).
  
  _Gudaverlden._ Så snart sjelfmedvetandet vaknar hos människan, träder
  naturen fram såsom en motsats mot henne, och hon känner sig såsom en makt
  gent emot naturen. Denna sjelfmedvetandets makt, idealiskt uppfattad och
  satt utom människan, är gudaverlden, åsarne. Denna andens makt söker
  genomtränga naturen och böja henne under sin vilja; åsarne frambringa icke
  det ursprungliga, men de ordna och upprätthålla det. Deras förhållande till
  naturen är en motsats, som går ut på förening. Med vanerna (§ 11) kommer
  denna förening till stånd och dermed uppnår åsalifvet sin högsta
  utveckling. Striden med jättarne slutas visserligen icke, men Tor
  förblifver alltid segrande, och till och med några vänskapliga förhållanden
  uppstå. Men inom gudaverlden sjelf uppstår en splittring: Loke skiljer sig
  från Odin och ställer sig sjelfständig mot åsarne. Dermed är det onda
  uppkommet, hvilket småningom genomtränger hela verlden och slutligen, då de
  förut segerrikt bekämpade makterna resa sig med ny kraft, medför hennes
  undergång (jfr H. Lüning, sid. 47).
  
  _Åsagudarnes antal._ Ofta framhålles åsarnes tolftal, men det framträder
  dock ej tydligt. På Idavallen uppföra åsarne åt sig tolf säten och dessutom
  ett högsäte åt allfader. »Det är 12 gudomliga åsar», men vid uppräknandet
  (i Snorres Edda) blifva de 14, Loke inberäknad, hvarvid dock Härmod (se §
  19) och Höne fattas. För att få fram tolftalet måste man frånskilja Njord
  och Frö, som äro vaner, Höne, hvilken såsom gisslan kom till vanerne, samt
  Loke i följd af hans affall. Följaktligen äro de tolf åsarne: _Odin_,
  _Tor_, _Balder_, _Härmod_, _Ty_, _Brage_, _Heimdall_, _Höd_, _Vidar_,
  _Vale_, _Ull_, _Forsäte_.
  
  
  § 11. Vaner.
  
  _Vaner_ (fn. _Vanir_) kallas det lugna, böljande hafvets, det allt
  organiskt lif genomträngande _vattnets gudomligheter_. De beteckna vattnets
  alstrande krafter, men likasom vattnet (hafvet) i sig upptager hela naturen
  och återspeglar henne, likaså är hos vanerne kunskapen om det förflutna och
  det tillkommande. De äro derför befrämjare af vetande och kultur, af
  välstånd och ordnadt samhälle. Då åsarne äro den fasta tankens gudar, äro
  vanerne den rörliga känslans gudar. Åsar och vaner bekrigade i början
  hvarandra, men slöto sedan fred och genom deras förbindelse uppnår
  gudalifvet sin högsta utveckling.
  
  När åsar och vaner ingingo förlikning, gåfvo de hvarandra gisslan. Vanerne
  gåfvo åt åsarne Njord och hans barn Frö och Fröja (se § 22), hvilka sålunda
  upptogos bland åsarne, och dessa gåfvo åt vanerna Höne (§ 7), med hvilka de
  sände Mime, och för honom fingo de sjelfva Kvåse (se § 21).
  
  _Vanir_ pl. af samma rot som _vinr_, vän.
  
  Från vattnet utgår jordens fruktbarhet, och vattnet eller det flytande
  elementet i allmänhet är ett oundgängligt vilkor för allt organiskt lif.
  Vid haf och floder utvecklar sig lifvet mäktigare och betydelsefullare, och
  fisket, det äldsta näringssättet, är fäst dervid. Först sedan åsarne
  förbinda sig med vanerna, vattnets gudomligheter, utvecklar sig
  gudaverksamheten i sin fulla glans och utgjuter sitt ymnighetshorn öfver
  jorden. Jfr öfriga personligheter, i hvilka hafvet framträder (se § 23).
  
  
  § 12. Nornor.
  
  _Nornor_ (fn. _Nornir_) kallas _ödets_, den nödvändiga utvecklingens
  _gudinnor_. De heta _Urd_ (fn. _Urðr_), _Vardande_ (fn. _Verðandi_), och
  _Skuld_ (fn. _Skuld_), forntid, nutid och framtid. De sitta vid Urds brunn
  och uppfriska verldsträdet med källans vatten och jordämne (se § 14). Deras
  värf är således att _hålla verlden vid makt_, och från dem utgår den
  skapelsens föryngring och förnyelse, som allt lifs utveckling förutsätter.
  Icke blott det materiella, utan äfven det andliga lifvets utveckling beror
  af dem, och de råda också för den enskilda människans öde. De bestämma
  lifvets gång, utspänna sin väf (lifvets väf) öfver hela verlden från solens
  uppgång till hennes nedgång, från lifvets morgonrodnad till dess afton.
  Hvad de bestämma är en nödvändighet, mot hvilken gudarne sjelfva ingenting
  förmå.
  
  _Norn_, pl. _Nornir_; jfr _njörva_, sätta samman, hopfästa, väfva. _Urðr_
  af _verða_, varda, impf. _varð_, pl. _vurðum_ l. _urðum_, p. p. _vurðinn_,
  betyder således »den vordna», forntiden. _Verðandi_ (icke _Verandi_) af
  _verða_, betyder »den vardande», nutiden, ty nutiden endast varder; den är
  icke, emedan när den är, är den redan förbi. _Skuld_ af _skulu_, skola,
  betyder »den som skall varda».
  
  Föreställningen om nornorna har utgått från tron på ett förutbestämdt,
  oföränderligt öde. Denna tro, som ännu är allmän hos vår allmoge, möta vi
  öfverallt i våra gamla skrifter. Häri ligger en förnimmelse af det nära
  sammanhang, som eger rum i hela naturen, och den nära föreningen mellan den
  kroppsliga och den andliga; intet väsen eger bestånd för sig allena, ingen
  händelse föranledes blott af någon enskild. Föreställningen om en
  oundviklig, kall och sträng nödvändighet, öfver hvilken sjelfva gudarne
  intet förmå, har sin grund i den för hedendomen oupplösta motsägelsen
  mellan naturnödvändigheten och den fria viljan. Derpå beror förhållandet
  mellan nornor och åsar. Nornorna utgå från jätteverlden, från den råa
  naturen, och i den samma ligger en nödvändighet, en ogenomskådlig
  utveckling, som viljan alltjämt söker komma på spåren och beherska. Åsarne
  äro medvetandet, som lika nödvändigt vill göra sig gällande, men motståndet
  ligger i naturen. Odin söker öfverallt blifva herre öfver den samma; han
  talar med Mime, med visa jättar, med valan i underjorden, men framför allt
  gäller det att utforska nornornas vilja, att lära känna naturkrafternas
  beskaffenhet. Det är således två olika verkande makter, som dragas till
  hvarandra, och blott i deras förening födes det något; nornorna komma till
  åsarne (se § 7), först då begynna de skapa (Petersen, sid. 113).
  
  Jfr grekernas Moirai. De grekiska nornorna spinna, våra utspänna sin väf
  från öster till vester. I senare sagor blifva nornorna ofta förvexlade med
  valkyriorna (§ 20).
  
  _Fylgjor_ (fn. _Fylgjur_) och _Hamingjor_ (fn. _Hamingjur_) äro med
  nornorna närbeslägtade väsenden. De äro fästade vid personer, antingen en
  hel slägt eller enskilda personer, då nornorna deremot äro hela verldens
  öde. Det är skilnad mellan öde, fatum, som betecknar hela verldsordningens
  sammanhang, och lycka, fortuna, som utdelas af de mindre nornorna. Dessa
  äro antingen milda eller vreda, beskydda eller förderfva. De uppenbara sig
  derför i olika gestalter: närmast såsom qvinnor (äfven för män), men ofta
  visa de sig såsom djur. _Diser_ (fn. _Dísir_) äro liknande väsen, qvinliga
  dämoner, som, goda eller onda, inverka på de enskildes öde, men, såsom det
  synes, icke äro fästade vid bestämda personer.
  
  _Fylgja_, pl. _-ur_, af _fylgia_, följa, betyder »den åtföljande»,
  skyddsande, genius. _Hamingja_ af _hamr_, gestalt, hamn, betyder »den
  skiftande», föränderliga, lyckan. _Dis_, pl. _-ir_, brukas såsom namn både
  för gudinnor och halft gudomliga qvinnor.
  
  Jfr Valorna, valkyriorna, gudarnes hamnskifte!
  
  
  § 13. De nio verldarna och språken.
  
  _De nio verldarna._ Likasom andra folkslag i forntiden förestälde sig också
  våra förfäder, att jorden vore kretsrund och flat och att himmelen såsom
  ett fast hvalf hvilade deröfver. Himmel och jord omtalas i de gamla
  skrifterna såsom indelade i nio verldar: öfver och utom jorden: _Muspell_
  (öfverhimlen), _Åsgård_ (himlen), _Ljusalfheim_ (jordens yta); på jorden:
  _Vanaheim_ (vattnet), _Midgård_ (den af människorna bebodda jorden),
  _Utgård_ (jordens yttersta omkrets, jättarnes verld); under jorden:
  _Svartalfheim_ (närmast under jordytan), _Hälheim_ (djupt ner i jorden, de
  dödas verld), _Nifelheim_ (dimmans obebodda verld, der också de fördömda
  sägas bo).
  
  Mellan gudars och människors verld finnes en å, _Ifving_ (fn. _Ifing_), som
  öppen skall rinna under tidernas lopp och aldrig fryser till.
  
  _Ifing_ af _if_ eller _ifi_, tvifvel.
  
  Här talas blott om denna tidens verldar, hvarför det är ett uppenbart fel
  att dit räkna Gimle (se § 26). Såsom det synes, tänkte man sig Häls rike
  såsom en särskild afdelning af Nifelheim. I fysisk bemärkelse är Ifving
  luften, som sväfvar fram och tillbaka och aldrig fryser till; i andlig
  bemärkelse (ss. hos Grundtvig) betecknas dermed, att den stora striden
  mellan gudomsgnistan i oss och det djuriska elementet icke kan biläggas.
  
  _Språken._ En sång i Eddan, som heter Allvismál, lär oss att känna de
  särskilda väsendenas språk. De ord, som höra till gudars och människors
  tungomål, äro ofta urgamla, men återfinnas i verkliga språk (tyska och
  nordiska), medan de andra väsendenas vanligen äro simplare ord eller
  omskrifningar och figurliga talesätt. Så t. ex. heter jorden hos människor:
  _jörðr_, jord; hos åsar: _fold_, land; bland vaner: _vegar_, vägar; bland
  jättar: _igroenn_, alltid grön; bland alfvar: _groandi_, groende; bland
  dvergar: _aurr_, ler.
  
  Jfr Homeros, som äfven gör skilnad på gudars och människors språk samt
  anför ord af båda.
  
  
  § 14. Yggdrasil.
  
  Verlden föreställes också under bilden af ett träd. Askträdet _Yggdrasil_
  (fn. _Yggdrasill_) är bilden af verlden såsom ett helt, såsom en enda stor
  organism. Det beskrifves sålunda. Det är det största och bästa träd; dess
  grenar utbreda sig öfver hela verlden och nå upp öfver himmelen. Det har
  tre rötter, som sträcka sig öfver måttan vida. Den ena roten är hos åsarne,
  den andra hos rimtursarne, den tredje i Nifelheim. Till hvarje rot hör en
  källa. _Hvärgälme_ (se § 1) är under den sista, och der gnager ormen
  _Nidhugg_ (fn. _Nidhöggr_) roten nedantill. Under rimtursarnes rot är
  _Mimes brunn_ (fn. _Mimis brunnr_); i honom äro klokskap och mannavett
  dolda. _Mime_ (fn. _Mimir_), som eger den samma, är full af visdom, ty han
  dricker hvar dag af källan. Dit kom Odin och bad om en dryck ur källan, men
  fick honom icke, förrän han satt sitt ena öga i pant. Askens tredje rot når
  upp till himmelen, och under denna är den heliga brunn, som kallas _Urds
  brunn_ (fn. _Urðarbrunnr_). Der hafva gudarne sitt domställe. Hvarje dag
  rida åsarne dit öfver Bäfrast eller åsabron, undantagandes Tor, som går
  till fots och vadar öfver flere floder. Der står en fager sal under asken
  vid brunnen, och från den samma komma tre mör, som kallas _Nornor_ (se §
  12). Dessa nornor hemta hvar dag vatten ur brunnen, hvilket de ösa öfver
  asken, att hennes grenar ej må vissna. Detta vatten är så heligt, att alla
  ting, som komma deri, blifva hvitare än ägghinnan. Daggen, som faller från
  trädet på jorden, kallas honungsfall, och deraf näras bina. Tvänne foglar
  födas i Urds brunn; de heta svanor, och från dem härstammar detta
  fogelslägte. Det sitter en örn i askens grenar, som är kunnig om mycket,
  och mellan hans ögon sitter höken _Väderfalne_ (fn. _Veðrfölnir_). En
  ekorre, _Ratatosk_ (fn. _Ratatöskr_), springer beständigt upp och ned i
  asken, samt bringar afundsord mellan örnen och Nidhugg. Dessutom äro der
  fyra hjortar, som löpa omkring i askens grenar och bita löf; men i
  Hvärgälme hos Nidhugg äro så många ormar, att ingen tunga kan säga det.
  
  _Yggdrasill_ härledes af Odins binamn _Yggr_, grubblaren, och _drasill_,
  _drösull_, bärare, häst: trädet kallas Odins häst eller bärare, emedan Odin
  hängde derpå i nio nätter, innan han uppfann runorna. _Niðhöggr_ af _nið_,
  mörker, eller _nið_, försmädelse, hat, och _höggva_, hugga. _Mimir_; se §
  23. _Veðrfölnir_ af _veðr_, väder; men om slutet kan hänföras till _fölna_,
  blekna, är ovisst. _Ratatöskr_ af _rata_, gå, färdas omkring; härledningen
  af _töskr_ är oviss.
  
  Yggdrasils-myten framställer den fornnordiska folktrons föreställning om
  verlden såsom ett sammanhängande organiskt helt under en den mest
  storartade och allt omfattande bild, hvilken söker sin like inom alla
  mytologier. Verldsträdet är »en symbol, som förenar den omedelbara
  mytologiens grundfaktorer så att säga i ett poetiskt system» (Hammerich).
  Måhända har myten utgått från det gamla offerträdet med dess källa, hvaraf
  tingsträdet ännu är en qvarlefva.
  
  
  
  
  II.
  
  Gudalifvet.
  
  
  § 15. Odin.
  
  Åsarne stå i den innerligaste gemenskap med hvarandra, de hafva ett
  gemensamt ursprung, och det är _Allfader_ (fn. _Alfaðir_), som från
  begynnelsen varit till, men såsom en kraft, hvilken ännu icke yttrat sig.
  Den sig förverkligande Allfader blir _Odin_ (fn. _Óðinn_), från hvilken
  alla andra åsar utgå.
  
  _Odins väsen och namn._ Odin är _solens och himmelens gud_, det allt
  genomträngande väsendet: »som en andeflägt genomströmmar han lifvet och
  herskar deri». Han är _gudars_ och _människors fader_. Han skapar icke
  tingens begynnelse, men han ordnar och upprätthåller allt; lifvet utgår
  ifrån honom och i denna mening kallas han skapare (fn. _gautr_). Alla
  andliga väsenden mottaga från honom sin lifsande. Med Vile och Vi skapar
  han himmel och jord, med Höne och Lodur människan, och sjelf gifver han
  henne ande. Från honom komma alla andeliga gåfvor: skaldskap och
  inspiration och all kunskap (runor); men han är också krigets upphof. Han
  är den äldste af alla gudar, och huru mäktiga de öfriga gudarne än äro,
  tjena honom dock alla som barn sin fader. Hans väsen är olikt de andras
  deri, att han icke är bunden vid någon enskild verksamhet, utan omfattar
  alla på en gång, ej är inskränkt till någon tid, utan är tidens konung och
  herre. Derigenom är han Allfader. Åsarnes rika, sköna krans i Valhall är ej
  annat än en återspegling af Allfaders rika, mångsidiga natur. Han är denna
  tidens, denna verldens gud och i henne är han allsmäktig. Mångfaldiga äro
  de gåfvor, hvilka Odin förlänar: synkraft, skaldskap, vältalighet, klokhet,
  mod, seger, förlig vind, rykte, rikedom, vapen, smycken o. s. v.
  
  Den stora mångfalden i Odins väsende betecknas genom ett stort antal namn.
  Dessa kunna hänföras till följande klasser, hvilka kunna afse a) hans
  gudomlighet i egenskap af ordnare och herskare: _Allfader_, _Ygg_ (fn.
  _Yggr_), _Göt_ (fn. _Gautr_, _Aldagautr_) m. fl.; b) hans makt i naturen:
  _Svinn_ (fn. _Svinnr_, _Fjölsvinnr_), _Gångläre_ (fn. _Gángleri_),
  _Gagnråd_ (fn. _Gagnráðr_), _Vägtam_ (fn. _Vegtamr_), _Vidre_ (fn.
  _Vidrir_) m. fl.; c) hans kroppsliga form: _Grane_ (fn. _Grani_), _Brune_
  (fn. _Bruni_), _Sidskägg_ (fn. _Sidskäggr_), _Grimme_ (fn. _Grimnir_),
  _Bålögd_ (fn. _Báleygr_) m. fl.; d) hans höghet i egenskap af poesiens,
  stridens och segerns gud: _Fimbulty_ (fn. _Fimbultyr_), _Ropt_ (fn.
  _Hroptr_), _Valfader_ (fn. _Valföðr_), _Härfader_ (fn. _Herjaföðr_),
  _Segerfader_ (fn. _Sigrföðr_) m. fl.
  
  _Óðinn_ härledes af verbet _vaða_, impf. _óð_, vada (jfr lat. _vadere_),
  framgå med kraft, oemotståndligt; slutligen: frambryta ursinnigt, med
  raseri, hvaraf adj. _óðr_, got. _vods_, rasande. _Alfaðir_, alltets skapare
  och fader. _Yggr_, grubblaren, af _ugga_, tvifla, frukta. _Gautr_ af
  _gjóta_, impf. _gaut_, gjuta; således blifver _gautr_ = den som göt, utgöt,
  skapade. Andra låta _gautr_ betyda »den talande» af _gauta_, tala[5].
  _Aldagautr_ af _öld_, hvars pluralis _aldir_ betyder både människor och
  tider, och således är betydelsen af _aldagautr_, _aldafaðir_, människornas
  och tidernas skapare och fader. _Svinnr_ (också _Sviðr_), klok, förståndig;
  _Fjölsvinnr_ af pref. _fjöl_, mycket (ty. _viel_), _Gángleri_, vandraren,
  af _ganga_, gå. _Vegtamr_, van vid vägen, af _vegr_, väg, och _tamr_, van,
  tam. _Gagnráðr_, den gode rådgifvaren, af _gagn_, nytta, gagn, och _ráða_,
  råda; eller den mycket rådige, kloke, af prefixet _gagn-_, genom,
  mycket[6]. _Viðrir_, väderherskaren; jfr _viðra_, vädra. _Grani_, den
  skäggige, af _grön_, gen. _granar_, läpp, skägg kring munnen. _Siðskeggr_,
  som har långt skägg, af _siðr_, långt nedhängande, sid, och _skegg_, skägg.
  _Brúni_, som har stora ögonbryn, af _brún_, ögonbryn. _Grimnir_, som har
  hölje eller mask, af _grima_, mask. _Báleygr_, som har brinnande ögon, af
  _bála_, bränna på bål, och adj. _eygr_, försedd med ögon, af _auga_, öga.
  _Fimbultyr_, runogud; jfr anglosax. _fymble_, hemlig kunskap. _Hroptr_
  betecknar Odin såsom krigets gud; jfr _hrópa_ (ursprungligen?) ropa, håna,
  baktala. _Valföðr_ kallas Odin såsom herskare öfver de fallna hjeltarne, af
  _valr_, val, urval (af de fallne), och _faðir_, i sammansättning vanligen
  _föðr_, fader. _Herjaföðr_, hjeltefader, af _herr_, gen. _herjar_,
  hjelteskara, här. _Sigrföðr_, af _sigr_, seger.
  
  _Odins utseende och attribut._ Odin föreställes såsom en gammal, högväxt
  man, enögd, med djupsinnigt, grubblande anlete och långt skägg samt en
  bred, sid hatt; i strid eller vid ridt med guldhjelm och en blå mantel samt
  spjutet _Gungne_ (fn. _Gungnir_) i handen. Han bär en guldring, _Dröpne_
  (fn. _Draupnir_), på armen; två korpar, _Hugin_ (fn. _Huginn_) och _Munin_
  (fn. _Muninn_), sitta på hans skuldror; två ulfvar, _Gäre_ (fn. _Geri_) och
  _Fräke_ (fn. _Freki_), ligga vid hans fötter, och karlavagnen rullar öfver
  hans hufvud. Han sitter på en hög stol och ser ut öfver all verlden, eller
  far han fram i stormen på sin häst _Sleipne_ (fn. _Sleipnir_).
  
  _Gungnir_; jfr sv. _gunga_. _Draupnir_, drypringen, af _driúpa_, drypa,
  droppa. _Huginn_, tanken, af _hugi_, _hugr_, håg, tanke. _Muninn_, minnet,
  af _muna_, erinra sig. _Geri_, den glupske, af _gerr_, glupsk. _Freki_, den
  lystne, af _frekr_, lysten. _Sleipnir_, den glidande.
  
  Spjutet Gungne, hvilket Odin fick af konsterfarne dvergar, Ivaldes söner,
  träffar alltid och vänder af sig sjelft tillbaka i hans hand. Det är
  symbolen af makt och herravälde. -- Ringen Dröpne är fruktbarhetens symbol.
  Då dvergen Brock gaf ringen åt Odin, sade han, att hvar nionde natt skulle
  åtta lika stora ringar drypa af honom. -- Odins korpar, som sitta på hans
  skuldror, hviska honom i örat alla tidningar de höra och se. Han sänder dem
  ut, när det dagas, att flyga kring hela verlden. -- Odins ulfvar få all
  föda, som står på hans bord, ty sjelf lefver han af vin allena. -- Odins
  häst Sleipne är den yppersta och hurtigaste häst, som på sina åtta ben går
  lika bra i land, på vatten och i luft. Utom denna hade han äfven
  stridshästen Blodighof.
  
  _Odins vandringar._ Det, som uttryckes genom Odins korpar, häst o. s. v.,
  uttryckes på ett annat sätt genom Odins vandringar. Rastlös genomvandrar
  Odin verlden, han genomtränger naturen för att öfver allt väcka andligt
  lif, för att pröfva människans sinne och för att utforska kunskap om
  tingens väsen, ursprung och ände.
  
  Såsom _Gagnråd_ (se sid. 29) uppsöker Odin jätten _Vaftrudne_ (fn.
  _Vafþruðnir_) för att utforska dennes vishet och mäta sig med honom. De
  förelägga hvarandra ömsesidigt frågor öfver verldens ursprung och ände, och
  den, som icke kan besvara den andras frågor, skall hafva förverkat sitt
  hufvud. Odin öfvervinner jätten, som på den sista frågan igenkänner honom
  samt betages af vördnad och skräck. Nu är jättens undergång gifven, när han
  vågat sig i strid med Odin (Sæm. E.: Vafþruðnismál); d. v. s. det
  materiella går under, när det beröres af anden; det kan ej längre bestå i
  sin grofva natur.
  
  Såsom _Grimne_ (sid. 29) kommer Odin till sin ovärdige fosterson _Geirröd_
  (fn. _Geirrödr_), och af denne satt mellan två eldar förkunnar han
  åsaverldens härlighet, ömkar sig öfver sin fallne fosterson och förkunnar
  honom döden, i det han gifver sig tillkänna (Sæm. E.: Grimnismál). Här
  granskar och pröfvar Odin människosinnet.
  
  Såsom _Vägtam_ stiger Odin ned i underverlden och väcker valan för att
  utforska sin son Balders öde (Sæm. E.: Vegtamskvida).
  
  Framför allt är det _Mime_, af hvilken Odin söker utforska tingens
  förborgade väsen. För en dryck ur Mimes brunn, hafvets yttersta källa,
  sätter han sitt ena öga i pant, och derför är han enögd; ur Mimes mun
  mottager han hugrunor; vid de hotande förebuden till verldens undergång,
  när Mimes söner begynna leka (verldshafvet reser sina stora böljor), då
  talar Odin med Mimes hufvud, lyssnar till de brusande vågornas stämma för
  att erfara, hvad de gömma i sitt sköte. Hvad som föregår i himmel och på
  jord, det ligger klart för Odins flammande solöga, men det är icke nog för
  honom; hafvet är alltings början och ursprung, och i dess urkälla, i de
  förborgade djupen söker Odin med det andra ögat intränga; anden sänker sig
  ned i erinringens djup (Lüning, sid. 52). Odins öga är solen; det pantsatta
  ögat är den nedgångna, underjordiska, nattliga solen (Geijer).
  
  _Odins högsäte._ Icke blott under sina vandringar utforskar Odin
  verldsalltets alla höjder och djup, utan han har äfven sitt högsäte
  _Lidskälf_ (fn. _Hliðskiálf_), från hvilket han hvarje morgon öfverskådar
  verlden, utsänder sina korpar, samt hör och ser allt, som sker. Detta
  högsäte är i _Valaskälf_ (fn. _Valaskiálf_), den första boning, som gudarne
  bygde åt Odin och med silfver täckte. En annan Odins boning är _Gladsheim_
  (se § 7); der är _Valhall_ (se § 20), hvarest Odin mottager de fallna
  hjeltarne.
  
  _Hliðskiálf_, till härledningen omtvistadt, synes betyda ett vakttorn, från
  hvilket man fritt kan skåda omkring åt alla sidor, samt är icke att
  förblanda med det vanliga högsätet (fn. _hásæti_) i dryckessalen.
  
  Att Odins dyrkan fordom var allmän i vårt land, dertill kan man sluta af de
  många ställen, som blifvit uppkallade efter honom. Dylika namn äro
  Odensala, Odensvi, Odensåker, m. fl. Fjerde dagen i veckan, Onsdagen eller
  Odensdagen, är äfven uppkallad efter honom.
  
  
  § 16. Odins hustrur. Friggs tjenarinnor.
  
  Odin, himmelens och jordens herre, hvilken åt alla sidor genomträngt sin
  skapelse, står i den innerligaste gemenskap med den samma, och derigenom
  utvecklar sig hela fullheten af hans väsende; d. v. s. han förmäler sig med
  sin skapelse, och ur denna förmälning framgå de andra gudarne. Närmast
  förmäler sig Odin med jorden, hvilken framträder på trefaldigt sätt, såsom
  Jord, Frigg och Rind.
  
  _Jord_ (fn. _Jörðr_) är Odins första gemål och betecknar den ursprungliga,
  ännu _icke odlade_ och bebodda _jorden_. Hon heter äfven _Fjörgyn_ och
  _Lodyn_ (fn. _Hlódyn_) samt är moder till Tor, den äldste och starkaste af
  Odins söner.
  
  _Jörðr_, got. _airþa_, fht. _erda_, jord; jfr det ofta förekommande namnet
  Herta, hvilket är en oriktig bildning, utgången från Taciti Nerthus
  (Petersen, sid. 149). _Fjörgyn_; jfr got. _fairguni_, berg. _Hlóðyn_ af
  _hlóð_, härd, eldstad.
  
  _Frigg_ (fn. _Frigg_) är Odins andra och förnämsta hustru, den _odlade_ och
  bebodda _jorden_. Från henne stamma de gudar, som hafva bygt och bebo
  Åsgård. Hon är den yppersta bland gudinnor, åsars och åsynjors drottning.
  Med Odin sitter hon i Lidskälf och ser ut öfver all verlden; hon känner
  derför människans öden, men säger intet derom. Hon herskar öfver hela
  naturen på jorden; men i synnerhet är hon äktenskapets gudinna, och till
  henne bedja qvinnor i barnsnöd, äfvensom vid ofruktsamhet. Hennes boning
  heter _Fänsalar_ (fn. _Fensalir_); der satt hon och begret sin sons, den
  ljuse Balders, död.
  
  _Frigg_ är en utvidgad form af _fri_, som motsvaras af fornsax. _frí_,
  qvinna, och af fn. _frí_, älskare, af got. _frijón_, älska. _Frigg_ betyder
  således eg. den älskade, makan, den fruktsamma[7]. _Fensalir_ (Völuspá,
  str. 37); i Schleswig betyder _fen_, _fenn_ (eng. _fence_) inhägnadt land.
  
  Allmogen i Sverge kallar stjernbilden Orion Friggs spinnrock, och detta
  hänvisar på den spinnande, husliga husfrun. Frigg och Fröja förblandas
  stundom, men behöfva det ej, ty den förra är åsadrottning, den senare
  vanadis. Frigg är moderskärleken, Fröja älskog.
  
  _Friggs tjenarinnor_, som äro yttringar af hennes väsen, hvilket vi i dem
  närmare lära känna, äro följande. _Fulla_ (fn. _Fulla_), fullhetens,
  _öfverflödets_ gudinna, är en mö med utslaget hår och guldband om hufvudet.
  Hon kallas Friggs askmö, emedan hon gömmer de askar, i hvilka Frigg har
  sina gåfvor förvarade, som hon genom sin tjenarinna sänder ut öfver jorden.
  _Lin_ (fn. _Hlýn_), är _hjelpsamhetens_ gudinna, satt att vaka öfver de
  män, som Frigg vill hjelpa och skydda. _Gnå_ (fn. _Gná_), tankens,
  _förståndets_ gudinna, sändes af Frigg i ärenden till olika verldar. Hon
  har en häst Hofvarpne (fn. Hofvarpnir), som far genom luft och haf.
  _Snotra_ (fn. _Snótra_), _vishetens_ och _behagets_ gudinna, är förståndig
  och har vackra later. _Vår_ (fn. _Vör_), _edgångens_, _sanningens_,
  vaksamhetens gudinna, hör de eder och förslag, som män och qvinnor ingå med
  hvarandra, samt hämnar edsbrott, hvilka aldrig blifva dolda för henne.
  _Lofn_ (fn. _Lofn_), en _kärlekens_ gudinna, är god och mild att anropa
  samt har lofvat Odin och Frigg att befordra föreningen mellan de älskande,
  mot hvilkas förbindelse hinder ställa sig. _Sjöfn_ (fn. _Sjöfn_), är
  _ungdomskärlekens_ åsynja, som sörjer för att människornas sinne vändes
  till kärlek; hon hör närmast till Fröjas krets. _Syn_ (fn. _Syn_),
  motbevisningens, _rättegångens_ gudinna, bevakar dörren till gudasalen och
  tillsluter den samma för dem, som ej få komma in. Derjämte är hon på ting
  satt till värn för åsarnes saker.
  
  Till denna krets synas äfven följande åsynjor höra. _Gefion_ (fn.
  _Gefjun_), är den jungfruliga gudinnan, den _första kärlekens_ åsynja,
  hvilken de mör tjena, som dö ogifta. Ehuru berörande Friggs väsen,
  framträder hon mera sjelfständig: hon deltager i gästabudet hos Öge (§ 23),
  och på Lokes förebråelser mot henne svarar Odin, att hon känner lika väl
  som han alla människors öden (Märk sagan om Gefion och Gylfe!). _Eir_ (fn.
  _Eir_) är _läkedomens_ gudinna. _Mänglad_ (fn. _Menglöð_) är _jorden i_
  hela hennes härliga _sommarprakt_; således en uppenbarelse af Frigg.
  
  _Fulla_, fullhet, af _fullr_, full. _Hlýn_ af _hlýja_, värma, vederqvicka,
  skydda. _Gna_ af _knega_(?), förmå. _Hofvarpnir_, hofkastaren, af _varpa_,
  kasta. _Snótra_; jfr _snótr_, förståndig, klok. _Vör_ af adj. _varr_,
  _vör_, _vart_, försigtig, var, varsam. _Lofn_ af _lofa_, lofva. _Sjöfn_;
  jfr _sjafni_, sinne, kärlek, älskare. _Syn_, syn, förnekande, afslag,
  vägran.
  
  _Gefjun_; härledningen är dunkel; jfr _gefa_, gifva. _Eir_ uttrycker
  skonsamhet, lindring, af _eira_, skona. _Menglöð_, glad och glimmande af
  smycken, af _men_, smycke, halsband, och _glaðr_, _glöð_, _glatt_, glad.
  
  _Rind_ (fn. _Rindr_) är Odins tredje hustru, den af vinterkölden _stelnade
  jorden_. Länge motstår hon Odins kärlek, som förgäfves bjuder henne
  sommarens smycken. Slutligen blir hon moder till Vale (§ 19), den starke
  krigaren, som skall hämnas Balders död.
  
  _Rindr_ härledes af _rindi_, ett stycke ouppodladt land.
  
  Odins förhållande till Jord, Frigg och Rind är icke endast naturmyt. Odin
  är icke blott naturens, utan äfven andens gud, som förmäler sig med det
  jordiska sinnet: Jord är det obildade i människoanden, Frigg det ädla
  sinnet, Rind det trotsiga sinnet.
  
  Andra Odins hustrur äro _Grid_ (fn. _Griðr_), _Gunnlöd_ (fn. _Gunnlöð_) m.
  fl.
  
  Man jämföre hos grekerne Uranos och Gaja, Zevs och Demeter. Jord är Gaja,
  Frigg Demeter; hvad svarar mot Rind? De lycklige, de behöfde henne ej; de
  kände ej vår långa, stränga vinter (Petersen, sid. 148).
  
  
  § 17. Tor.
  
  Odins väsen eller åsamakten öfver hufvud utvecklar sig vidare i Odins
  söner; de äro utströmningar af hans allmänna väsen.
  
  _Tor_ (fn. _Þórr_) är son af Odin och Jord, samt den äldste och mäktigaste
  af Odins söner. Han är _åskans_ samt den kroppsliga _styrkans_ och
  _maktens_ gudom. Han är den visserligen fruktansvärda, men
  välsignelsebringande åskans gud, de luften rensande och jorden befruktande
  regnskurarnas gud. Han är förfärligt stark och fruktansvärd i sin vrede,
  men tillika i hög grad godmodig. Han är en oaflåtlig beskyddare af gudar
  och människor, men en fiende till jättarne. Han ljungar icke för att
  förstöra, utan för att välsigna jorden. Åkerbruket, i synnerhet jordens
  förberedelse dertill, är framför allt föremål för hans omvårdnad.
  
  Vare sig Tor visar sig som yngling eller gubbe, bär han ett rödt skägg.
  Hans natur är eld. Styrkans bälte, _Megingjord_ (fn. _Megingjarðr_),
  omgifver hans länder; hammaren _Mjöllne_ (fn. _Mjöllnir_) svingar han i sin
  hand och har _järnhandskar_ att fatta honom med; han åker på en vagn med
  två _bockar_, från hvilkas tänder och hofvar gnistor utflyga, och den
  rodnande skyn gifver ett återsken af hans lågande blick. Det rike,
  hvaröfver han herskar, heter _Trudheim_ (fn. _Þruðheimr_), och hans sal,
  _Bilskirne_ (fn. _Bilskirnir_), har 540 golf (stockverk).
  
  _Þórr_, smdr. af _þonr_ eller _þunr_, betyder eg. dån, dön, dunder; fht.
  _donar_, forneng. _þunor_, _þunder_. _Megingjarðr_, kraftbälte, af _megin_,
  kraft, och _gjarðr_, bälte, gjord. _Mjöllnir_, eg. mjölnaren, som likt
  blixten krossar allt till mjöl. _Þrúdheimr_, styrkans, kraftens verld, af
  _þrúðr_, stark; äfven _Þrúðvangar_ pl., af _vangr_, fält. _Bilskirnir_,
  glimt-klarnande, såsom blixten glimtvis uppflammande, af _bil_, glimt,
  ögonblick, och _skirr_, klar, _skirna_, klarna.
  
  Tors kostbarheter äro tre: bältet Megingjord, som fördubblar hans styrka,
  när han spänner det på sig; den skaftkorte hammaren Mjöllne, hvilken alltid
  återvänder i Tors hand, när han blifvit kastad mot fienden; samt
  järnhandskarne, hvilka han behöfver för att fatta hammarskaftet. Tors
  bockar heta _Tanngnyst_ (fn. _Tanngnjóstr_) och _Tanngrisne_ (fn.
  _Tanngrisnir_); dessa draga honom i hans vagn, och derför kallas han
  _Åka-Tor_ (fn. _Öku-Þórr_). Han kallas äfven _Lorride_ (fn. _Hlórriði_),
  _Ving-Tor_ (fn. _Ving-Þórr_) och såsom Åsgårds och Midgårds värn _Veor_
  (fn. _Véorr_). Hans tjenare äro _Tjalfve_ (fn. _Þjálfi_) och dennes syster
  _Röskva_ (jfr sid. 41).
  
  Efter Tor äro flere ställen uppkallade, såsom Torshälla, Torstuna, Torsång,
  Torsåker m. fl. Till hans minne eger vårt språk vidare Torsdagen, tordön
  och ordet åska, som är sammandraget af ås-ikja, ås-åka, d. ä. åsens åka,
  vagn eller åkning.
  
  _Tanngnjostr_, tandgnistraren; _Tanngrisnir_, den som skär tänderna.
  _Öku-Þórr_, den åkande Tor, af _aka_, åka. _Ving-Þórr_; jfr sv. _vinge_,
  fn. _vængr_; ordet antyder åskvädrets flygt. _Hlórriði_, glöd- eller
  strålkastaren, af _hlóa_, låge, och _riða_ för _vriða_, vrida, kasta,
  slunga. _Véorr_, invigaren, beskärmaren, försvararen, af _véa_, utvidgadt
  _vigja_, viga, helga, beskärma. _Þjálfi_, den uthållige, af _þjálfa_,
  tvinga till arbete. _Röskva_, af _röskr_, rask, stark.
  
  _Tors hustru_ heter _Sif_ (fn. _Sif_), den hårfagra gudinnan, som prålar
  med gyllene lockars ymnighet, likasom fältet är smyckadt af gyllene ax. Hon
  kan anses för _åkerbrukets_ gudinna, som endast trifves i fred och lugn.
  
  _Sif_ betyder frändskap, vänskap, frid, och är beslägtadt med _säflig_; jfr
  got. _sibis_, fredlig, _sibja_, fht. _sibba_, frändskap, forneng. _sib_,
  fred, enighet.
  
  Loke hade en gång arglistigt afskurit Sifs hår. Tor hotade då att krossa
  alla ben i hans kropp, hvadan Loke måste lofva att ersätta skadan. Han for
  till dvergarne, Ivaldes söner, och dessa förfärdigade åt Sif nytt hår af
  guld, hvilket växte som annat hår. Sifs hår betecknar de gula sädesaxen;
  det är ett verk af dvergarne, d. v. s. sädesaxen frambringas af de i jorden
  dolda krafterna.
  
  _Tors söner._ Tor har med en annan hustru _Järnsaxa_ (fn. _Járnsaxa_) två
  söner, _Mode_ (fn. _Moði_) och _Magne_ (fn. _Magni_), hvilka öfverlefva
  verldens undergång och i den nya skapelsen skola föra hammaren Mjöllne.
  
  _Ull_ (fn. _Ullr_) är Sifs son och styfson till Tor. Han är den ypperste
  bågskytt och skidlöpare, har ett fagert utseende och en krigares skick,
  samt är god att åkalla i envig. Hans boning heter _Ydalar_ (fn. _Ýdalir_).
  Han anses för _vinterns_ gudom, motsatt Balder såsom sommargud.
  
  _Járnsaxa_ af _járn_, järn, och _saxa_, hugga, hacka i stycken. _Móði_, den
  modige, af _moðr_, mod. _Magni_, den starke, af _magn_, kraft, styrka.
  _Ullr_ är (enligt Säve) det samma som got. _vulþus_, (med bortfallet _v_
  och _lþ_ assimileradt till _ll_), fht. _wuldar_ och forneng. _valdor_, ära,
  härlighet; gudens namn betyder således: den ärofulle, härlige. _Ýdalir_,
  idegrans dalar, af _ýr_, idegran, hvilket träslag helst nytjades till
  bågar.
  
  _Tors strider._ Tor är Åsgårds och Midgårds skyddande gudomlighet, och
  derför utvecklar sig ock hans väsen i en mängd strider mot gudars och
  människors fiender, jättarne.
  
  _Tor och Rungne._ Jätten _Rungne_ (fn. _Hrungnir_) hvars hufvud, hjerta och
  vapen voro af sten, hade utmanat Tor till envig. Såsom medkämpe stod vid
  hans sida lerjätten Mockerkalfve, och Tor åtföljdes af sin tjenare Tjalfve.
  Denne sprang till Rungne och gaf honom det rådet att lägga skölden under
  fötterna, emedan Tor, såsom han sade, skulle anfalla honom nerifrån. Då
  kastade Rungne skölden under fötterna och fattade sin stenklubba med bägge
  händerna. Derpå förnam han blixt och dunder, och såg Tor träda fram i sin
  åsakraft. Tjalfve gick mot Mockerkalfve, som föll med ringa ära. Tor
  kastade sin hammare mot Rungne, hvilken åter kastade sin klubba mot Tor.
  Hammaren och klubban möttes i luften, hvarvid klubban sprang sönder i små
  bitar, af hvilka några foro så hårdt i hufvudet på Tor, att han föll till
  jorden. Hammaren åter träffade Rungne midt i hufvudet, så att hufvudskålen
  krossades. Jätten föll omkull, och hans ena fot kom att ligga öfver Tors
  hals. Tjalfve gick dit för att hjelpa Tor, men kunde icke. Så snart åsarne
  sporde, att Tor var fallen, kommo de äfven alla för att lyfta bort foten,
  men kunde ej rubba honom från stället. Då kom Magne, Tors och jättinnan
  Järnsaxas son, som blott var tre nätter gammal. Han lyfte bort foten som
  ett intet, och sade: »Det är stor skada, fader, att jag kom så sent; denna
  jätte, tänker jag, kunde jag hafva slagit ihjäl med min näfve». Tor reste
  sig då upp och helsade vänligt sin son och sade, att han nog skulle blifva
  en dugtig karl, »och vill jag», tillade han, »gifva dig hästen Guldmanke,
  som Rungne egde». Odin sade då, att det icke var rätt, att han gaf denne
  präktige häst åt en jättinnas son, och ej åt sin fader.
  
  Hufvudtanken i denna myt är: ljungelden slår ner i fjället och splittrar
  det.
  
  _Hrúngnir_, förmodligen af _hrúga_, rynka, lägga veck på veck, är det
  nakna, skrofliga fjället med sina tinnar. _Mökkrkálfi_ af _mökkr_, dimma,
  tjocka, och _kálfr_, kalf; »kalf kallas ett mindre föremål i jämförelse med
  ett större».
  
  _Tor och Geirröd._ Loke hade en gång låtit fånga sig af jätten _Geirröd_
  (fn. _Geirröðr_) samt, för att rädda sitt lif, måst lofva att skaffa Tor
  till hans gård, utan att denne hade med sig sin hammare, sitt bälte och
  sina järnhandskar. Loke förmådde äfven Tor att företaga denna färd, samt
  gjorde honom sällskap, likasom ock Tjalfve. Under vägen tog Tor in hos en
  gyg, som hette Grid. Hon hade en gång vunnit Odins kärlek och blifvit moder
  till Vidar (§ 19); hon var derför vänligt sinnad mot åsarne. Grid gaf Tor
  underrättelse om Geirröd, att det var en hundvis och farlig jätte, och hon
  lånade honom sitt starkhetsbälte, sina järnhandskar och sin staf. När Tor
  derpå vadade öfver en flod, under det att Loke och Tjalfve höllo sig fast
  vid hans bälte, växte vattnet så högt, att det sköljde hans skuldror. Tor
  såg upp mot åmynningen och fick se i en klyfta Geirröds dotter Gjålp, som
  vållade att strömmen växte. Då tog han en stor sten och kastade efter henne
  och sade: »I mynning skall man å dämma.» Med det samma kom han till land
  och fick tag i en rönnbuske och steg sålunda upp ur ån. Deraf har
  talesättet kommit, att »rönn är Tors räddning.» Sedan Tor och hans
  ledsagare framkommit till Geirröd, fingo de härberge i ett gästhus, men det
  fans blott en stol, och derpå satte sig Tor. Han märkte då, att stolen
  under honom lyftes upp mot taket, och stack derför Grids staf upp mot
  bjälkarne och tryckte sig sjelf ned. Stolen sjönk ned igen, och då hördes
  ett starkt brak och stort jämmerskri. Under stolen hade suttit Geirröds
  bägge döttrar Gjålp (fn. Gjálp) och Greip (fn. Greip), och på bägge hade
  Tor brutit ryggen. Derpå lät Geirröd kalla Tor in i salen till lekar. Der
  brunno stora eldar, och när Tor kommit midt framför Geirröd, kastade denne
  en glödande järnkil på Tor; men Tor grep kilen med järnhandskarne och
  slungade honom efter Geirröd, som sprungit bakom en järnpelare för att
  skydda sig. Kilen gick genom pelaren och genom Geirröd samt genom väggen
  och utanför långt ned i jorden.
  
  _Geirröðr_ af _geir_, spjut, udd, spetsigt föremål, och _hröðr_, jätte.
  _Gjálp_, brus, larm (böljornas). _Greip_, klyfta, grep.
  
  _Tor och Skryme._ På en af sina färder öster ut tog Tor, i sällskap med
  Loke, natthärberge hos en bonde. Till qvällsvard slagtade Tor sina bockar
  och inbjöd äfven bonden med hustru och barn att deltaga i måltiden. Han
  befalde, att benen skulle kastas på bockskinnen, som lågo bredvid
  eldstaden. Bondens son hade ett lårben af den ena bocken och knäckte det
  med sin knif för märgens skull. Nästa morgon vigde Tor bockskinnen med sin
  hammare, och bockarne stodo då åter upp, men den ene var halt. Tor vardt
  mycket vred, men lugnade sig, då han såg värdfolkets skräck, samt tog i
  förlikning deras barn, sonen Tjalfve och dottern Röskva, hvilka sålunda
  blefvo hans tjenare och ständige ledsagare.
  
  Tor lät sina bockar blifva qvar hos bonden, begaf sig jämte Loke, Tjalfve
  och Röskva på väg till Jättehem, och satte öfver det djupa hafvet. Omsider
  kommo de till en stor skog och gingo framåt, tills det mörknade. Tjalfve,
  som var en rask fotgängare, bar Tors matsäck. De sågo sig om efter
  natthärberge och funno ett mycket stort hus med en dörr, lika bred som hela
  huset. Här slogo de sig ned. Vid midnattstid uppstod ett stort jordskalf.
  Tor stod upp och kallade på sina reskamrater. De kände sig för och funno en
  sidobyggnad till höger, dit de begåfvo sig. Då det dagades, gick Tor ut och
  fick se jätten _Skryme_ (fn. _Skrymir_) ligga och snarka i skogen. Han
  begrep då, hvarifrån larmet kommit i skogen. Huset, som de legat i, var
  Skrymes handske, och sidobyggnaden tummen derpå. Skryme frågar Tor, om han
  ville hafva honom till reskamrat, och han svarar ja. På Skrymes förslag
  slogo de tillsammans sitt munförråd, och jätten tog matpåsen på ryggen samt
  gick framför dem med stora steg hela dagen. Om qvällen uppsökte han åt dem
  ett nattläger under en stor ek. Han sade till Tor: »Nu vill jag lägga mig
  att sofva, och kunnen J taga matsäcken och göra eder aftonmåltid». Strax
  derpå föll han i sömn och snarkade hårdt. Tor tog matsäcken och ville lösa
  upp honom, men kunde icke. Då blef han vred, grep hammaren och slog Skryme
  i hufvudet. Denne vaknade och frågade, om ett löfblad fallit ned på hans
  hufvud samt om de fått mat och vore färdiga att lägga sig. Tor svarade, att
  de nu skulle lägga sig. Vid midnattstid hör Tor att Skryme snarkar så
  hårdt, att det dånar i skogen. Han går då och slår Skryme midt i hjessan
  med hammaren, så att denne trängde djupt in. Jätten vaknar och frågar, om
  ett ållon fallit ned på hans hufvud. Tor gick hastigt tillbaka och sade,
  att han nyss vaknat samt att det vore midnatt och således tid att än längre
  sofva. Något före dagningen märker Tor, att Skryme sofver tungt. Han går
  till jätten och slår honom på tinningen, så att hammaren sjunker ned ända
  till skaftet. Skryme reste sig då opp, strök sig om kinden och sade: »Mån
  det sitter några foglar i trädet öfver mig? Jag tyckte att något föll ned i
  hufvudet på mig. Hvad, är du vaken, Tor? Det är nu tid att stiga upp,
  fastän J icke hafven lång väg till Utgård. Jag har hört er hviska om, att
  jag ej vore liten till växten, men J skolen få se större män, om J kommen
  till Utgård. Ett råd vill jag gifva er, att J der ej tagen munnen för full,
  ty ingalunda lär man der tåla slammer af slika småttingar; men i annat fall
  vänden hellre om, ty det anser jag vara bäst för eder. Viljen J dock draga
  vidare, så gån åt öster; min väg går åt norr till de fjäll, som J sen der.»
  Skryme tager så matsäcken på ryggen och går från dem in i skogen. Huru vida
  åsarne önskade träffa honom igen, det är ej kunnigt.
  
  Tor drog vidare med sina reskamrater. Vid middagstiden sågo de en borg på
  en slätt, och de måste böja nacken tillbaka för att se det öfversta af
  honom. Så hög var han. De gå dit. Der var en grind, och hon var stängd. Tor
  sökte förgäfves öppna grinden, hvarför de kröpo mellan spjälorna och kommo
  så in. De sågo nu borgen framför sig, och då dörren var öppen, gingo de in
  och fingo se många män, de fleste mycket stora, sittande på två bänkar.
  Derefter gingo de fram till konungen, _Utgårda-Loke_ (fn. _Útgarða-Loki_),
  och helsade honom. Denne var ej snar att se på dem, men sade omsider
  småleende: »Sent är att spörja tidningar långväga ifrån, eller förhåller
  det sig annorlunda än jag tänker, att denne pys är Åka-Tor? Men du tör vara
  större än mig synes. I hvilka idrotter ären J, du och dina kamrater,
  öfvade? Här bland oss får ingen vara, som icke utmärker sig i någon konst
  eller färdighet.» Loke, som gick sist, svarade: »Den konsten kan jag att
  förtära min mat fortare än någon annan.» Utgårda-Loke säger då: »Idrott är
  det, om du förmår det, hvilket vi strax skola pröfva.» Han framkallar från
  bänken en man, som hette Loge (fn. Logi), att han skulle täfla med Loke.
  Ett tråg bars in fullt med kött, och Loke satte sig vid ena ändan, Loge vid
  den andra. De åto bägge det fortaste de kunde och möttes midt i tråget.
  Loke hade förtärt allt köttet af benen, men Loge benen också samt tråget
  dessutom. Alla tyckte då, att Loke blifvit efter i leken. Sedan vände sig
  Utgårda-Loke till Tjalfve och frågade, hvad den unge mannen kunde. Denne
  svarade, att han kunde springa i kapp med hvem som helst. Utgårda-Loke
  ropar då på en liten pilt vid namn Huge (fn. Hugi) och befaller honom att
  springa i kapp med Tjalfve. De började första loppet, och kom Huge dervid
  så långt förut, att han vid rännarbanans slut vände om mot den andre. Vid
  andra loppet var Tjalfve ännu ett långt pilhåll från banans slut, när Huge
  vände om der. Tredje gången kom Huge till målet, innan Tjalfve hunnit
  midten af banan. Då sade alla, att den leken var afgjord. Sedan sporde
  Utgårda-Loke Tor, hvilken idrott han ville visa dem, då det ginge så stora
  rykten om hans storverk. Tor svarade, att han ville dricka i kapp med hvem
  som helst. Utgårda-Loke befalde då sin munskänk att taga fram hornet, som
  hans hirdmän plägade tömma. Tor såg på hornet och fann det ingalunda vara
  stort, men tämligen långt. Han var mycket törstig och drack af alla
  krafter, men då han tog hornet från munnen, tycktes honom drycken ej stort
  lägre än förut. Då sade Utgårda-Loke: »Det är väl drucket, men icke öfver
  höfvan mycket. Nog trodde jag att Åsa-Tor skulle dricka bättre, men nästa
  gång skall du tömma det.» Tor drack för andra gången med än mindre
  framgång, samt slutligen för tredje gången af alla lifvets krafter, hvarvid
  det något sjönk i hornet. Sedan ville han ej dricka mer. Då sade
  Utgårda-Loke: »Lätt är nu att säga, att din makt icke är så stor som vi
  trodde. Vill du fresta andra lekar?» Tor svarar, att han nog ville fresta
  andra lekar, men att det vore underligt, om man hemma hos åsarne skulle
  finna det dåligt drucket, samt frågar, hvad för en lek de ville bjuda
  honom. Utgårda-Loke sade då, att det vore en ringa sak för hans små svenner
  att lyfta hans katt från marken, och att han ej skulle bjuda Tor slikt,
  såvida han ej funnit honom vara mindre dugtig än han trott. Derpå sprang en
  stor grå katt fram på golfvet. Tor grep då katten under magen och lyfte upp
  honom, men katten sköt rygg, allt efter som Tor lyfte, och högre kunde han
  ej få upp katten, än att denne lyfte ena foten från marken. »Det gick som
  jag tänkte», sade Utgårda-Loke; »katten är stor, men Tor liten mot en af
  oss.» »Så liten J än kallen mig», svarade Tor, »så låt hvem som helst komma
  och brottas med mig, ty nu är jag vred.» Utgårda-Loke genmäler: »Här är
  ingen man, som ej skulle anse det för en skam att brottas med dig; kalla
  derför hit gumman, min fostermor Älle» (fn. Elli). Med brottningen gick det
  nu så, att ju fastare Tor tog uti, desto fastare stod den gamla käringen.
  Sedan brukade hon knep, och till sist sjönk Tor ned på ena knäet. Då gick
  Utgårda-Loke fram och sade, att de nu skulle upphöra och att det icke vore
  värdt för Tor att uppfordra flere till brottning. Han visade Tor och hans
  kamrater till säte, och de blefvo natten öfver samt åtnjöto all gästfrihet.
  
  Följande morgon, då Tor och hans reskamrater ville gå sin väg, följde
  Utgårda-Loke dem ut ur borgen och sporde vid skilsmessan, hvad Tor tyckte
  om sin färd. Tor yttrade sitt missnöje deröfver, att han af deras
  sammanträffande haft mycken vanära. Då sade Utgårda-Loke: »Nu skall jag
  säga dig sanningen, då du kommit ut ur borgen, dit du aldrig mer skall
  komma, om jag får råda, och dit du aldrig skulle hafva kommit, om jag
  vetat, huru stark du är och att du lätt kunnat bringa oss i olycka. Jag har
  användt synvillor mot dig. Matpåsen hade jag knutit till med segt järn, så
  att du ej kunde upplösa honom. Det första af de tre hammarslagen hade varit
  nog till min bane, om det träffat mig i hufvudet; men der du såg vid min
  borg ett berg med tre fyrkantiga dalar, den ena djupare än den andra, der
  voro spåren af din hammare. Jag sköt berget för slagen, utan att du märkte
  det. På samma sätt var det med lekarne. Loke var hungrig och åt dugtigt,
  men Loge var elden, som förtärde både tråg och kött. Tjalfve sprang i kapp
  med Huge, som var min tanke, och med hans snabbhet kunde han ej mäta sig.
  Då du drack af hornet och tyckte att det gick långsamt, skedde ett stort
  under. Hornets ena ände stod i hafvet, utan att du såg det; men när du
  kommer till hafvet, kan du se, i huru hög grad det är minskadt och du
  åstadkommit ebb deri. Att du kunde lyfta katten med ena foten från jorden
  förfärade alla, ty det var Midgårdsormen. Brottningen med Älle var också
  ett stort under, ty så stark har ingen varit eller skall blifva, att ej
  ålder får bugt med honom. Nu skiljas vi åt, och bäst är det för båda
  parterna, att J icke oftare besöker mig; ty en annan gång skulle jag också
  värja min borg med samma eller andra konster.» Då Tor hörde detta, grep han
  hammaren och svängde honom i luften; men då han skulle slå till, var
  Utgårda-Loke försvunnen. Han vänder sig om till borgen att förstöra den
  samma, men ser endast sköna och vida slätter, ingen borg. Han vänder då
  åter om och drager å stad till Trudheim (Snorra Edda).
  
  _Skrýmir_, storskrytare, skrymtare, af _skrum_, skryt. _Hugi_, _hugr_,
  tanke, håg. _Elli_ f., ålderdom.
  
  Denna myt är liksom de bägge myterna om Tors strider med Rungne och Geirröd
  af yngre ursprung. Tilldragelsen med Tjalfve har troligen utgjort en egen
  myt, hvilken här är bifogad endast derför, att Tjalfve var med i Utgård.
  Den halta bocken betecknar åskvädrets afstannande genom att stöta på ett
  föremål, och följden deraf är starkt skyfall med storm. Skryme kallas
  Utgårda-Loke, ty jättarne skulle väl också hafva sin Loke. Det hån, som Tor
  får lida af Skryme, den svaghet och vanmakt, åt hvilken han, oaktadt sin
  åsakraft, synes vara hemfallen genom trolleri och synvillor,
  öfverensstämmer föga med anden i de gamla myterna; dock förekommer en
  häntydan derpå äfven i Eddadikterna, t. ex. på de fasta säckbanden och
  vistelsen i handsken i Harbarðsljóð och Oegisdrekka (jfr Petersen, sid.
  255).
  
  _Tor och Hyme._ Ledsagad af Ty far Tor till hafsjätten _Hyme_ (fn. _Hymir_;
  se § 23) för att hos honom hemta en bryggkittel i och för gästabudet hos
  Öge (§ 23). I Hymes sal träffar Ty sin moder, en gyllene och brunhvit
  qvinna, som gifver sonen en dryck. Hon råder sina gäster att gömma sig
  under kittlarne i salen, ty hennes man vore understundom barsk mot
  främlingar. Sent kom Hyme hem från fiske. »Hell dig, Hyme», sade qvinnan.
  »Vår son, som vi länge väntat, har kommit till våra salar, och med honom
  följer jättefienden och människovännen Veor.» »Se, hur de hafva gömt sig
  der bakom pelaren!» Pelaren sprang i tu för jättens blick, bjälken brast
  och alla kittlarne föllo ned. En var så hårdhamrad, att han förblef hel.
  Gudarne kommo fram, och spejande såg den gamle jätten på sin fiende. Hans
  hug bådade honom intet godt, men han lät dock slagta tre stutar och koka
  dem på en gång. Tor åt ensam två. Måltiden syntes jätten något för stark
  och han utbrast: »En annan afton få vi lefva af fiskmat.» Veor svarade, att
  han skulle ro ut på viken, om jätten kunde skaffa honom bete. »Det skall du
  lätt finna», sade Hyme, »om du har mod dertill, bland mina oxar». Tor grep
  då en kolsvart oxe vid hornen och slet af hufvudet. De rodde ut. Hyme ville
  stanna vid sitt vanliga fiskställe, men Tor befalde honom att ro längre ut.
  Två hvalar drog Hyme upp på en gång, men Tor drog upp Midgårdsormens hufvud
  till relingen och slog med sin hammare hufvudskallen på ulfvens broder (se
  § 24). Det dånade i klipporna och tjöt i hålorna, och hela den gamla jorden
  for samman, men ormen sjönk tillbaka i hafvet. Ej var jätten glad, då de
  rodde tillbaka. På jättens uppmaning drog Tor skeppet med åror och allt i
  land och bar jättens hvalar till gården. Derpå uppfordras Tor att ännu
  aflägga några styrkeprof, men omsider erhåller han kitteln och drager så
  bort med honom. Då komma månghöfdade jättar ur hålor och klyftor för att
  förfölja Tor, men denne svänger sin hammare och krossar dem alla, samt
  kommer lyckligt med kitteln till de i Öges sal församlade gudarne (Sæm. E.:
  Oegisdrekka).
  
  Tor hemtar kitteln hos Hyme, d. v. s. han gör det af vintern fjättrade
  hafvet åter öppet och fritt. För öfrigt uttrycker myten åskvädrets strid
  med det vilda, upprörda hafvet.
  
  _Tor och Trym._ Tor låg en gång och sof. När han vaknade, var hammaren
  borta, detta vapen, som i synnerhet afvärjde de onda makternas anfall och
  som jättarne derför ständigt sökte få i sitt våld. Vred vardt Ving-Tor, när
  han vaknade och sin hammare saknade. Han sade till Loke: »Hör hvad ingen
  vet på jorden eller i himmelen: Hammaren är från guden stulen.» De gingo
  till den fagra Fröjas salar, och Tor sade till henne: »Låna mig din
  fjäderhamn, att jag min hammare må finna.» Fröja svarade: »Honom ger jag
  dig gerna, vore han ock af guld eller silfver.» Loke tog nu fjäderhamnen
  och flög, tills han kom till jättarnes verld. Tursadrottnen _Trym_ (fn.
  _Þrymr_) satt på en hög, snodde guldband åt sina hundar och hyfsade manen
  på sina hästar. Han sporde Loke: »Hur är det med åsar, hur är det med
  alfvar, efter du kommer till jätteverlden?» Loke svarade: »Illa är det med
  åsar och alfvar. Har du gömt Lorrides hammare?» Trym genmälde: »Ja jag
  håller Lorrides hammare gömd åtta mil under jorden, och ingen hemtar honom
  upp, om han ej till mig för Fröja som brud.» Då flög Loke på fjäderhamnens
  susande vingar till åsarnes gårdar. Han mötte Tor midt i Åsgård, och denne
  sporde honom: »Har din möda lönat sig? Säg dina tidningar i luften; ofta
  sviker minnet den sittande och lätt brukar den liggande lögn.» Loke
  svarade, att Trym, tursadrottnen, hade hammaren och att ingen skulle få
  honom åter, med mindre han förde till honom Fröja som brud. De gingo då att
  träffa den fagra Fröja, och Loke sade till henne: »Bind dig, Fröja, i
  brudelin; vi två skola åka till jättehem.» Vred vardt då Fröja och fnyste
  af harm, så att åsaborgen skalf och Brisingskedjan brast i bitar. »Jag
  månde bland qvinnor», sade hon, »den mest manlystna vara, om med dig jag
  fore till jättehem.» Åsar och åsynjor drogo nu till tings och rådslogo om,
  huru de skulle återfå hammaren. Då råder Heimdall: »Låt oss binda Tor i
  brudelin, och må han bära den stora Brisingskedjan! Låt nycklar skramla
  under bältet och qvinnokläder falla kring hans knän, ädelstenar smycka hans
  bröst, och hufvudet höfviskt siras.» Tor svarade: »Mig månde åsar usling
  kalla, om jag läte mig binda i brudelin.» Då sade Loke, Löfös son: »Tig du,
  Tor, med det talet. Snart skola jättarne bebo Åsgård, om du ej hemtar
  hammaren åter.» De bundo så Tor i brudelinet och i den stora Brisingskedjan
  o. s. v. Då qvad Loke: »Tillåt mig, Tor, din tärna vara! Vi två skola åka
  till jättarnes verld.» Hem drefvos bockarne strax och spändes i skacklor;
  bergen brusto och jorden brann i lågor, Odins son åkte till jättarnes hem.
  Då sade Trym, tursadrottnen: »Stån upp, jättar, och strön halm på bänkarne,
  fören mig nu Fröja till brud, Njords dotter från Noatun! Guldhornade kor gå
  på min gård, helsvarta oxar till jättens gamman; många skatter har jag,
  många smycken, endast Fröja fattas mig ännu.» Strax om qvällen samlades
  jättar och öl bars kring. Sifs man åt ensam en oxe, åtta laxar samt alla
  läckerheter, som jättarnes hustrur skulle hafva, och drack så ur tre åmar
  mjöd. Trym qvad: »Hvar såg man brudar bita hvassare, hvar såg man brudar
  bita bredare eller en mö mera mjöd dricka?» Den sluga tärnan (Loke) satt
  framför dem och tog till orda vid jättens tal: »Fröja åt intet på åtta
  dagar, så längtade hon till jättehem.» Då lutade sig jätten under
  brudelinet, lysten att kyssa; men sprang tillbaka längs den stora salen.
  »Hvi äro Fröjas ögon så vilda? Det brinner ur hennes blick likt eld.» Den
  sluga tärnan sade: »Fröja sof icke i åtta nätter så trängtade hon till
  jättarnes verld.» In kom jättens arma syster för att bedja om brudgåfva,
  sägande till den förmenta Fröja: »Lemna dina röda ringar från händerna, om
  du vill vinna min vänskap och huldhet.» Då qvad Trym: »Bären hammaren in
  att bruden viga, läggen Mjöllne i möns knä, vigen oss samman med Vårs
  band!» Hjertat log i Lorrides bröst, då han, hård i hugen, kände sin
  hammare. Trym dräpte han först, och krossade derpå hela jätteslägten. Den
  gamla jättesystern, som bedt om brudgåfva, fick slag för klingande guld,
  hugg af hammaren för ringars mängd. Så fick Odins son sin hammare åter
  (Sæm. E.: Hamarsheimt l. Þrymskviða.)
  
  _Þrymr_, den larmande, dånande, af _þruma_, larma, dåna.
  
  Få eddadikter hafva så, som denna, genomträngt folket öfver hela norden.
  När Tor hvilar, d. v. s. när sommaren med sitt åskväder är förbi, larmar
  och rasar den lösta jättekraften i oväder och stormar; hon har röfvat Tors
  hammare, d. v. s. hon tror sig kunna efterhärma Tor. Men Tor far och hemtar
  sin hammare och bringar jättekraften till ro. Den i denna myt omtalade
  hufvudprydnaden, brudelin, är ännu i bruk på Island.
  
  
  § 18. Balder.
  
  _Balder_ (fn. _Baldr_) är son till Odin och Frigg. Han är så fager till
  utseende, att det lyser af honom. Han är _ljusets_ gud, men han är icke
  blott _naturens ljus_, utan ock _själens ljus_, renheten, oskulden,
  godheten. Han är tillika den visaste och mildaste af åsarne, och hans domar
  äro oryggliga. Han är hela naturens, gudars och människors älskling. Hans
  boning är _Breidablick_ (fn. _Breiðablik_), och der kan intet orent vara.
  Hans hustru heter _Nanna_ (fn. _Nanna_), och hon älskade så högt sin man,
  att hennes hjerta brast, när han brändes å bål. Hon är _blomstergudinnan_,
  som med sin blomstermatta täcker jorden. Nanna är dotter af _Nep_ (fn.
  _Nepr_).
  
  _Baldr_ är, enligt Säve, utan tvifvel befryndadt med got. _balþs_, djerf,
  båld; möjligen finnes dock urbetydelsen i det litauiska _baltas_, hvit,
  god. Enligt Petersen betyder _Baldr_ den starke, den som bryter fram med
  kraft (om ljuset); jfr _bella_, _ball_, bryta fram med styrka, starkt
  framvälla. _Breiðablik_, den vidt utbredda glansen, af _breiðr_, bred, vid,
  och _blik_, blink, sken, glans. _Nanna_, den ständigt sysslande; jfr
  _nenna_, got. _nanþjan_, syssla med, hänvända sinnet åt, nännas. _Nepr_ för
  hneppr = _hnappr_, blomsterknopp.
  
  _Balders död._ Om Balders lif förtäljes blott litet, men deremot mycket om
  hans död. Så berättas, att Balder hade svåra drömmar, som bådade fara för
  hans lif. Då tager Frigg ed af alla ting på jorden, af alla djur, plantor,
  malmer, stenar, jord, eld och vatten, sjukdomar och gift, att de icke
  skulle skada Balder; endast den obetydliga telningen Mistelten underlåter
  hon att med ed binda. Åsarne förlusta sig nu med att kasta och skjuta på
  Balder; ingenting skadar honom, och det synes dem alla vara en stor heder.
  Loke kan ej lida det. Han hemtar mistelten, gifver honom åt den blinde Höd
  (se sid. 57) samt öfvertalar denne att äfven bidraga till Balders ära. Höd
  kastar, och Balder störtar död ned. Stum fasa griper alla gudar, och de
  brista ut i häftig gråt. Odins son Härmod (se sid. 54) erbjuder sig att
  rida ned i underjorden och gifva Häl lösepenning för Balder. Han stiger upp
  på Odins häst och rider skyndsamt å stad.
  
  Emellertid föra åsarne den döde Balder till hans skepp _Ringhorne_ (fn.
  _Hringhorni_) för att der förbränna liket; men skeppet går ej af stället,
  hvarför jättinnan Hyrrocken måste efterskickas. Hon fattar skeppet och
  skjuter det ut med ens, så att eld står ut deraf och jorden skälfver.
  Balders lik varder nu utburet på skeppet, der ett bål är tillredt. När hans
  maka Nanna ser det, brister hennes hjerta af sorg, och hon blir lagd hos
  sin man på bålet. Dit föras ock hans häst och ridtyg. Odin ditlägger äfven
  sin ring, och Tor viger bålet med sin hammare, innan det antändes. Alla
  åsar äro närvarande vid Balders likbrand, äfvensom ock många rimtursar och
  bergresar.
  
  Härmod, som ridit till Häl att erbjuda lösepenning för Balder, fick der se
  sin broder sitta i högsätet hos de döde. Häl ville återgifva Balder, om
  alla ting i verlden, lefvande och döda, utan undantag, begrete honom.
  Balder ledsagade derpå Härmod ur salen och gaf honom ringen Dröpne att
  öfverlemna åt Odin såsom minne; Nanna sände Frigg en matta (slöja) med
  flere gåfvor, samt till Fulla en fingerring af guld. Derpå red Härmod åter
  till Asgård.
  
  Nu sände åsarne budskap ut öfver hela verlden, att alla måtte gråta Balder
  ur Häls våld. Alla gjorde det: människor och djur, jord och stenar, träd
  och all malm, såsom man ännu ser dessa ting gråta, när de komma ur frost i
  värme. Men på hemvägen funno sändebuden en gyg vid namn Töck (fn. Þökk);
  hon vägrade att gråta, och så måste Balder förblifva hos Häl. Jätteqvinnan
  trodde man vara Loke.
  
  Baldersmyten kan, likasom de andra, förklaras dels naturligen dels
  andligen. I förra afseendet är Balder ljuset, denna verldens ljus, som är
  det bästa af allt, hvitt och rent, och som af ingenting kan dödas utom af
  sin negation mörkret, den blinde Höd. Loke afundas det, d. v. s. det rena
  himmelska ljuset och eldens sken äro eviga fiender. Balder utför inga stora
  bedrifter, han lyser blott och strålar och är allas välsignelse. Han är
  herskare öfver den ljusa årstiden, och såsom sådan, såsom sommargud,
  motsatt Ull (sid. 38), vinterns gud, hvarför han ock kallas Ulls frände.
  Men likasom Balder är det himmelska ljuset, är han ock själens ljus. Han är
  det ljus, hvars trenne strålbrytningar äro det sanna, goda och sköna. Han
  är _sanningen_, ty han är den visaste af åsarne och hans domar äro
  oryggliga; han är _godheten_, ty han är den mildaste af åsarne, oskuldsfull
  och ren som ljusets strålar; han är _skönheten_, ty han är så fager, att
  det lyser af honom, och ingenting är skönare än ljusets strålar. Balder dör
  i naturen, när skogen afklädes, blommorna vissna och vinterstormarne rasa;
  han dör i anden, när själen förmörkas och glömmer sitt himmelska ursprung.
  Balder vänder åter i naturen, när vårvindarne susa och näktergalen slår
  sina toner, och han återvänder i anden, när den fallna själen lyfter sig på
  nytt och stiger såsom en strålande alf på ljusets vingar mot himmelen. Då
  Balder är ljuset, så är hans boning Breidablik den vidt strålande glansen,
  som upptager hela rummet mellan himmelen och jorden. Nanna är
  blomstergudinnan, som alltid vänder sitt hulda anlete mot ljuset. Likasom
  Idun vaktar sina äpplen, så sysslar Nanna träget med sina blommor på äng
  och mark. Hennes hjerta brister af sorg, då Balder lägges på bålet; d. v.
  s. då ljusets gud dör, förgås äfven blomsterverlden. Till Nannas sällskap
  höra gudinnorna _Ilm_ (fn. _Ilmr_, doft) och _Njörun_ (fn. _Njörunn_, den
  bindande, flätande). (Jfr Petersen, sid. 225 o. f.)
  
  Den sköna Baldersmyten hänvisar, på samma gång han är en symbolisk
  framställning af årstidernas omvexling, tillika på verldens undergång såsom
  en följd af godhetens och rättvisans död i verlden. Men ehuru Balders död
  sålunda är förebudet till verldens undergång, följer denna dock ej
  omedelbart derpå. Jordens fruktbarhet och blomsterskrud skola icke strax
  försvinna ur verlden; derför sänder Balder Dröpne, fruktbarhetens ring, och
  Nanna sin blomstermatta tillbaka till öfverjorden. Naturens död under den
  mörka årstiden och uppvaknande till nytt lif under den ljusa är det sig
  oupphörligen förnyande förespelet till verldsaltets undergång och förnyelse
  (jfr Lüning, sid. 66).
  
  _Forsäte_ (fn. _Forseti_) är son till Balder och Nanna. Han är _rättvisans_
  gud, och till honom komma alla, som hafva rättstvister, och från honom gå
  alla förlikta. Hans boning _Glitne_ (fn. _Glitnir_) hvilar på guldpelare
  och är täckt med silfver. Der är den bästa domstol bland gudar och
  människor.
  
  _Forseti_, försittare, rättens föreståndare, domare, af _for_ = _fyrir_
  för, och _setja_, sätta. _Glitnir_, den glänsande, af _glita_, glänsa,
  glittra.
  
  Rättvisan skipades på tinget under bar himmel vid den ljusa årstiden och
  endast medan solen var uppe i den blomstrande naturens sköte. Tingets
  helighet och rättvisans renhet uttryckas med gudens på guldpelare hvilande
  och med silfver täckta boning. Balders glans utbreder sig öfver sonen. Om
  Syn se sid. 35.
  
  
  § 19. Odins öfrige söner.
  
  _Härmod_ (fn. _Hermóðr_) är det _krigiska sinnets_, _modets_ gudom. Han är
  Odins sändebud och erhåller af honom sköld och brynja, medlen att visa sitt
  krigaresinne. Han användes till hvarje farlig budskickning, och red derför
  till Häl för att befria Balder. Han kallas den snabbe och Odins sven.
  
  _Hermóðr_, krigiskt sinne, mod, af _herr_, här, och _móðr_, mod.
  
  Det tillhör ett fritt och sjelfmedvetet väsende att med mod och djerfhet gå
  faran till mötes och i hennes betvingande finna sin tillfredsställelse.
  Denna sida i Odins eller öfver hufvud i åsaverldens mångfald betecknas
  genom Odins söner Härmod och Ty, modets och djerfhetens personligheter.
  Deremot svara dessa gudomligheter ej mot något naturfenomen, ehuru Odin och
  hans söner i allmänhet kunna uppfattas dels fysiskt dels andligt.
  
  _Ty_ (fn. _Tyr_) är den _krigiska ärans_ gud och råder för seger. Han är
  den djerfvaste och modigaste bland åsarne, god att anropa för tappra män
  men ingen fredsstiftare bland människor. Ett prof på hans djerfhet är, att,
  då åsarne lockade Fänresulf att låta binda sig, lade han sin hand såsom
  pant i ulfvens gap. Då gudarne sedan icke ville lösa ulfven igen, bet denne
  af hans hand, och derför är han enhänd.
  
  _Týr_, _tir_, heder, t. _zier_, af _týja_, te, visa sig.
  
  Då Tor for till Hyme (sid. 47) följde Ty med. På en så vådlig färd måste
  Tor naturligtvis hafva djerfheten med sig. Tys moder är en skön jätteqvinna
  (sid. 47), och således betecknar han det förädlade jättesinnet, som genom
  Odin förbinder sig med åsa-ätten. Efter Ty är tredje dagen i veckan,
  Tisdagen, uppkallad.
  
  _Brage_ (fn. _Bragi_) är _skaldekonstens_ och _vältalighetens_ gud. Berömd
  är han ock för sin visdom. Han kallas stundom för sitt långa skägg den
  sidskäggige åsen. Hans hustru heter _Idun_ (fn. _Iðunn_) och hon är
  _ungdomens_ och _föryngringens_ gudinna. Hon förvarar i en ask de äpplen,
  af hvilka gudarne äta, när de åldras, och blifva de då åter alla unga. En
  gång hade jätten Tjasse genom Lokes svek lyckats bortröfva Idun och hennes
  äpplen, och derefter blefvo åsarne snart gråhåriga och gamla. Loke måste
  då, hotad med plågor och död, lofva att återföra henne till Åsgård, hvilket
  han ock gjorde. En annan gång sjönk Idun ned från Yggdrasil.
  
  _Bragi_, hvaraf härledes _bragr_, skaldestycke, är beslägtadt med det i
  Dalskan lefvande _brågå_ (för _braga_) hastigt röra, vara i stark rörelse;
  deraf äfven _bragð_, snabb rörelse, listigt påfund, konst, bragd (Säve).
  _Iðunn_, den idoga, den verksamma, af _iðja_, arbeta, _ið_, arbete, id.
  
  Från himlen stammar sångens gåfva, hvilken gläder, upplifvar och föryngrar
  människans hjerta. Sångens gud är ock genom vältalighet och visdom utmärkt.
  Vid gillen plägade en bragebägare drickas och dervid löfte afläggas om en
  eller annan storbragd, som kunde blifva ämne för skaldernas sånger. -- Idun
  betecknar den sig ständigt förnyande verksamheten; hon är den föryngrande
  och uppehållande kraften i den af människor omhägnade naturen (utom Åsgård
  verkar hon ej), ty flit och verksamhet styrker och upplifvar. Hon
  försvinner två gånger, vid hösten (bortröfvad af Tjasse) och om natten
  (nerfallen från Yggdrasil), men hon kommer båda gångerna tillbaka och
  börjar åter sin välgörande verksamhet. Jfr Vidar.
  
  _Heimdall_ (fn. _Heimdallr_) är _vaksamhetens_ och _försigtighetens_ gud.
  Han kallas också »den hvite åsen», är stor och helig samt född till verlden
  af nio systrar. Han är gudarnes väktare och bor på _Himmelsberg_ (fn.
  _Himinbjörg_) vid Bäfrast eller regnbågen (se sid 11), der han sitter vid
  himmelens ände att vakta bron för bergresarne. Han behöfver mindre sömn än
  en fogel, ser lika långt natt och dag, samt hör gräset växa på marken och
  ullen på fåren. Han har en häst, _Gulltopp_ (fn. _Gulltoppr_), samt en lur,
  _Gjallarhorn_, hvars ljud höres i alla verldar.
  
  _Heimdallr_, af _heimr_, verld, kan betyda: den, som kommer verlden att
  »dallra» (Säve); Petersen härleder det af _dallr_, fem. _döll_, ungt skott,
  telning, och betyder det då: uppsprungen ur, en yttring af verlden (jfr
  _Mardöll_, sid. 67). _Gjallarhorn_, skallets horn, af _gjalla_ (_gella_)
  skalla, dåna; jfr adj. _gäll_.
  
  För att gudarne må kunna träda i beröring med människorna behöfves en
  förbindelse mellan himmel och jord. Bilden deraf framställer regnbågen,
  gudarnes strålande väg till jorden. Regnbågens gud är således en medlare
  mellan gudar och människor. Likasom i regnet, bestråladt af solen,
  himmelens välsignelse faller ned till jorden, så stiger Heimdall ned såsom
  en välgörande gudom till människorna. Hela människoslägtet kallas Heimdalls
  barn (Völuspá). Han är ståndens stiftare. Under namn af Rig vandrar han
  omkring på jorden och blifver stamfader för de tre olika stånden, trälar,
  bönder och jarlar (Rigsmál).
  
  _Höd_ (fn. _Hödr_), äfven en af Odins söner, är det blinda
  _stridsraseriets_ gud. Han är mycket stark, men blind, och blef derför
  genom Lokes list narrad att döda Balder.
  
  _Höðr_, kamp, strid; fht. _hadu_, forneng. _heaðu_.
  
  Då namnet Höd betyder kamp, strid och ursprungligen (enligt Munch) blind
  häftighet, så framgår deraf, att Balders dödande genom Höd ej blott
  betecknar mörkrets seger öfver ljuset, utan äfven att lidelse och våld
  tillintetgöra lifvets ljusa frid.
  
  _Vidar_ (fn. _Viðarr_) är den starke, tyst verkande _naturkraftens_ gudom.
  Han kallas »den tyste åsen», är näst Tor den starkaste och öfverlefver
  gudarnes undergång. Hans moder är gygen Grid (jfr sid. 40). Hans boning
  _Landvide_ (fn. _Landviði_) är beväxt med ris, högt gräs och tät skog. Han
  har en järnsko, till hvilken det har samlats i alla tider. Denne sätter
  han, då Fänresulf slukat Odin, i hans underkäft, under det han med handen
  frånrifver öfverkäken.
  
  _Viðarr_, af _viðr_, skog.
  
  Vidar betecknar naturens oförgängliga kraft, framstäld såsom den ofantliga,
  oförstörbara urskogen, hvarest människofjät aldrig gick och intet mänskligt
  ljud höres. Der herskar tystnaden, och derför kallas Vidar med rätta den
  tyste åsen. Han öfverlefver Ragnarök, ty naturkraften är oförgänglig; eljes
  kunde ingen förnyelse, ingen utveckling ega rum. Jfr Nanna.
  
  _Vale_ (fn. _Vali_) är en son af Odin och Rind (sid. 35). Han är den starke
  krigaren, _valplatsens herre_, som på Höd hämnas Balders död och blifver
  hans bane. Likasom Vidar öfverlefver äfven han verldens undergång.
  
  _Vali_, valplatsens herre eller den som väljer dem, som skola falla, af
  _valr_, val, urval; jfr _Valhall_, _Valfader_.
  
  Likasom Balders död genom den blinde Höd betecknar mörkrets seger öfver
  ljuset, vintermörkrets öfver sommarens ljus, så betecknar Vales hämd den
  ljusare årstidens inbrott efter vintermörkret.
  
  
  § 20. Odin, såsom krigets gud, Valhall.
  
  _Krigets upphof_ skildras sålunda i Völuspá. Valan minnes den striden först
  i verlden, när å svärds udd _Gullveig_ (fn. _Gullveig_) lades och de henne
  brände i den höges salar. De tre gånger brände den tre gånger födda, tidt
  och ofta, och likväl hon ännu lefver. Då gingo å rådstolar makterna alla,
  de höghelige gudar, och höllo rådslag, om åsarne skulle ogerningen straffa
  eller alla gudar försoning mottaga. Brutet blef åsaborgens värn, och
  stridspående vaner kunde öfver slätterna fara. Odin kastade sitt spjut
  bland folket, och det var det första folkdråp i verlden. Härmed var tecken
  till kriget gifvet. Såsom krigets gud kallas Odin _Ropt_ (fn. _Hroptr_).
  
  _Gullveig_, guldström, gulddryck, af _gull_, guld, och _veig_, stark dryck.
  _Hroptr_; se sid. 30.
  
  Denna myts förklaring är enkel. Gullveig är en personifikation af guldet,
  och hennes tredubbla dråp är guldets luttring i elden och dess
  förarbetande. Då hon kom ut bland folket, åstadkom hon strid, ty hon
  förtrollade alla. De kallade henne _Heid_ (fn. _Heiðr_), den klara,
  glänsande; hennes makt på sinnet var stor, och i synnerhet väckte hon de
  ondas lystnad (Völuspá, str. 25). Gudarne rådslågo, men Odin visste ju hvad
  som måste ske; han kastade derför sitt spjut och gaf derigenom tecken till
  striden. Vanerne, som likaledes anade, att strid skulle följa med deras
  välgerningar, utbredde sig öfver landet. Oskuldens ålder och dess frid
  upphörde genom vinningslystnad och girighet. Det är krigets källa. Likasom
  åsarnes guldålder upphörde, då de tre mör kommo till dem (§ 5), och det var
  slut med den stilla enformigheten, då de begynte verka och skapa; så gick
  det nu med vanerne, och så var det nu ock slut med människornas guldålder,
  då Gullveig yttrade sin makt öfver dem och de började att verka på sitt
  vis, att skapa familjer, stater, handel och vandel o. s. v. (jfr Petersen,
  sid. 178).
  
  Guldtörsten var således en orsak till kriget; det säger oss myten, det
  bekräftar hjeltelifvet. Men icke guldtörst allena, utan äfven äregirighet
  och qvinnokärlek äro orsaker till kriget; det säger oss äfven hjeltelifvet,
  och en annan myt bekräftar det. Denna myt är berättelsen om _Hild_ (fn.
  _Hildr_), som finnes i åtskilliga sagor, hvilka alla äro mytiska, änskönt
  de bära en historisk drägt.
  
  _Hildr_ f., krig.
  
  Myten är i korthet denna. Loke stjäl från Fröja halskedjan _Brising_ (sid.
  67), och lemnar den åt Odin. För att återfå kedjan måste Fröja, i
  öfverensstämmelse med Odins uppstälda vilkor, uppväcka ett krig mellan två
  mäktiga konungar, som evigt skulle vara. Konung Högne hade en dotter, Hild,
  som bortröfvades af konung Hedin. Högne förföljer Hedin och träffar honom
  på Hå-ö (nu Hoy), der de kämpa till gudarnes skymning, i det att Hild
  hvarje natt åter uppväcker de fallne.
  
  _Valhall_ (fn. _Vallhöll_) heter den guldstrålande sal, hvilken höjer sig i
  Gladsheim, den femte himmelsboningen. Dit komma efter döden alla, som falla
  i strid, och der herskar Odin som _Valfader_ (fn. _Valföðr_). Med
  spjutskaft är huset bjälkadt, med sköldar salen täckt, med brynjor bänkarne
  strödda. Till kännetecken hänger en ulf vestan för dörren, och deröfver
  sväfvar en örn. Af blixtrande svärd upplyses salen, och om hans storlek kan
  man göra sig en föreställning, då man får höra, att der äro 540 dörrar och
  att 800 hjeltar på en gång kunna gå ut genom hvarje dörr. Utanför Valhall
  sträcker sig den strålande lunden _Glase_ (fn. _Glasir_); allt hans löf är
  det röda guld. Borgen har sitt hägn, och _Valgrind_ heter den port, genom
  hvilken man kommer in deri.
  
  _Valhöllr_, af _valr_, val, urval, de utvalde hjeltarne, och _höll_, hall
  (eg. rummet mellan husets båda pelarrader), sal, borg. _Valföðr_ kallas
  Odin såsom herskare öfver de fallna hjeltarne; se sid. 30.
  
  _Enhärjar_ (fn. _Einherjar_) kallas de hjeltar, som äro hos Odin i Valhall.
  Härligt är deras lif. Hvarje morgon härkläda de sig, gå ut på gården och
  kämpa, och den ene fäller den andre. Det är deras lek. När det lider åt
  dagvardstid, stå de åter upp, rida hem till Valhall och sätta sig till
  drycks. Deras mat är fläsket af galten _Särimne_ (fn. _Sæhrimnir_), som
  hvarje dag kokas af kocken _Andrimne_ (fn. _Andhrimnir_) i kitteln
  _Eldrimne_ (fn. _Eldhrimnir_) och om aftonen är åter hel. Deras dryck är
  mjöd, som i outtömlig myckenhet flyter ur spenarne på geten _Heidrun_ (fn.
  _Heiðrun_).
  
  _Einheri_, pl. _-ar_, den utmärkte krigaren, af _ein_, en, och _herja_,
  kriga, härja. _Sæhrimnir_, _Andhrimnir_, _Eldhrimnir_ af _hrimnir_, den som
  åstadkommer _hrim_, rimfrost, den finaste öfvergången från flytande till
  fast form, samt _sær_, sjö, vatten, _önd_, ande, luft, _eldr_, eld.
  _Heiðrun_, den klara strömmen, af _heidr_, klar.
  
  Enhärjarnes mat frambragtes af vatten, luft och eld. Grundämnet är (likasom
  i Ambrosia) vattnet, som kokas vid elden, som näres af luften. Drycken, som
  flyter ur Heidruns spenar, är den klara ström, som utrinner från himmelens
  högsta trakter, den rena eterfloden (jfr Petersen, sid. 189).
  
  _Valkyrior_ (fn. _Valkyrjur_) kallas de unga och sköna mör, Odins
  tjenarinnor, hvilka han såsom krigets gud utsänder i stridens tummel att
  leda dess gång och ledsaga de fallna hjeltarne till Valhall. Här uppvakta
  de Odin och enhärjarne vid dryckeslaget, samt hafva vård om bordsbonaden,
  dryckeskaren och dylikt.
  
  Det gifves också, såsom af hjeltesångerna framgår, andra valkyrior halft
  himmelska, halft jordiska, åt hvilka Odin förlänar en högre hjeltekraft, så
  att de dels segrande deltaga i männens strider, dels såsom väsen af högre
  art sväfva öfver slagfältet, afgöra striden och beskydda de utvalda
  hjeltarne. Dessa kunna äfven förena sig med sina hjeltar i kärlek och
  blifva då som andra qvinnor utan att dock helt och hållet förgäta sin
  tidigare, högre lifsform.
  
  _Valkyrja_, pl. _-ur_, den som utväljer de hjeltar, som skola falla, af
  _valr_ (se ofvan) och _kjósa_, _kaus_ pl. _kurum_, kora, välja.
  
  Valkyriorna, som Odin utsänder att ledsaga de fallna hjeltarne till
  Valhall, äro ett poetiskt uttryck för den förbindelse, som eger rum mellan
  krigets gud och hjeltarne. Det är sina tankar och sin vilje som Odin
  utsänder i stridsvimlet såsom mäktiga och väpnade mör, likasom han utsänder
  sina korpar öfver all verlden (jfr Petersen, sid. 193).
  
  
  § 21. Odin såsom runors och skaldskaps uppfinnare. Odin och Saga.
  
  _Runor_ (fn. _Rúnar_) äro ett uttryck af vetandet om tingen och andens
  herravälde öfver dem. Anden, som genomtränger och utforskar naturen, är
  Odin, och då han har fattat tingen, trycker han sitt tecken på dem, och
  dessa tecken äro runorna. Således är Odin runornas uppfinnare.
  
  _Rún_ (pl. _-ar_) betyder hemlighet, hemlig lärdom, sång, tal, skrift (jfr
  lat. _carmen_). Troslärorna sjelfva kallas ofta i de gamla dikterna _runor_
  eller _stafvar_. Den första benämningen betecknar ursprungligen tal, den
  andra skriftecken, hvilken senare betydelse runor också fick längre fram.
  Ofta benämnes sjelfva trollsången eller trollformuläret _rúnar_ (Keyser).
  
  _Skaldskap_ (fn. _Skáldskapr_) föreställes såsom en inspirerande dryck;
  den, som njuter honom, är skald. Jätten _Suttung_ (fn. _Suttungr_)
  förvarade i det inre af Nitberget denna kostbara dryck, som derför kallas
  _Suttungs mjöd_, samt satte sin dotter _Gunnlöd_ (fn. _Gunnlöð_) att vakta
  den samma. Odin stiger ned i berget efter att hafva besegrat alla hinder,
  vinner omsider Gunnlöds kärlek och får tillåtelse att tömma drycken. Han
  för så upp Suttungs mjöd till öfverjorden och gör människorna delaktiga
  deraf. Sålunda uppstår och utbredes skaldskap.
  
  _Gunnlöð_, som inbjuder till strid, af _gunnr_, strid, och _laða_, inbjuda;
  utan strid vinner ingen seger i diktkonsten.
  
  Af denna myt finnes en utförligare, men långt yngre framställning i
  Snorra-Edda. Brage berättar, huru åsar och vaner i början krigade med
  hvarandra, men sedermera ingingo förlikning och gemensamt bildade (genom
  att spotta i ett kar) ett fredsmärke, som åsarne togo och gjorde till en
  man, _Kvåse_ (fn. _Kvásir_). Denne man är så vis, att ingen spörjer honom
  om något, som han icke kan förklara. Han for vida omkring för att undervisa
  människorna. En gång kom han till ett gille hos dvergarne Fjalar och Galar.
  Desse kallade honom till enskildt samtal, dräpte honom och läto hans blod
  rinna i två kar och en kittel, som hette _Odröre_ (fn. _Oðrærir_); karen
  hette _Son_ (fn. _Són_) och _Bodn_ (fn. _Boðn_). De blandade honung i
  blodet, hvaraf uppkom ett så härligt mjöd, att hvar och en, som dricker
  deraf, blir skald eller kunskapsman. Detta mjöd fick Suttung i bot för sin
  fader och moder, hvilkas död Fjalar och Galar förorsakat.
  
  _Oðrærir_ som rör sinnet, af _óðr_, sinne, förstånd, snille, inspiration,
  poesi, och _hræra_, röra. _Són_, försoning. _Boðn_, anbud, offer.
  
  Mytens förklaring är denna. Af åsars och vaners förenade kraft (spotten)
  uppkommer Kvåse, d. v. s. frukten, hvarur saften pressas, som, blandad med
  honung, gifver inspirationens andliga dryck. I Odröre ligger inspirationen,
  sinnets upplyftande till det gudomliga, i Bodn sinnets hängifvande deråt, i
  Son sinnets fulla genomträngande deraf (Petersen).
  
  _Saga_ (fn. _Saga_) är _historiens_ gudinna. Hon är bland åsynjorna den
  andra i ordningen och följer näst efter Frigg. Hennes boning heter
  _Söckvabäck_ (fn. _Sökkvabekkr_), hvarest svala böljor brusa fram. Glada
  dricka der Odin och Saga alla dagar ur gyllene kar.
  
  _Saga_, den förtäljande; jfr _segja_, säga. _Sökkvabekkr_, den nedsänkande,
  med sig bortspolande bäcken, af _sökkva_, sjunka, sänka, och _bekkr_, bäck.
  
  Söckvabäck är tidens, historiens ström. Jfr grek. Klio, hvilken utvecklar
  sig som en blomma i musernas krans. I norden står Saga ensam, endast
  slutande sig till Odin, alla bedrifters stamfader (Petersen).
  
  
  § 22. Vaner.
  
  När åsar och vaner ingingo förlikning, gåfvo de hvar andra gisslan (§ 11).
  Vanerne gåfvo då åt åsarne Njord och hans barn Frö och Fröja, hvilka
  sålunda blefvo upptagna bland åsarne.
  
  _Njord_ eller _Njärd_ (fn. _Njörðr_) är det _farbara_ och _fiskrika
  kusthafvets_ gudom, hvarifrån skeppsfart, handel och välstånd utgå. Han
  åkallas på sjön och vid fiske, råder för vindens gång, samt stillar haf och
  eld. Hans boning heter _Noatun_ (fn. _Nóatún_), och han är så rik, att han
  kan gifva rikedom åt alla dem, som bedja honom derom.
  
  Njords hustru är _Skade_ (_Skaði_), en dotter till jätten Tjasse, som
  gudarne hade dödat. Skade erhöll Njord till man i förlikning för sin dödade
  fader. De trifdes dock ej väl samman. Skade ville bo, der hennes fader
  bott, på några fjäll i Trymheim; Njord åter vid hafvet. De förliktes så,
  att de skiftevis skulle uppehålla sig nio dagar i Trymheim och nio på
  Noatun; men Njord blefvo fjällen leda, ty illa tycktes honom ulfvars tjut
  mot svanars sång, och Skade kunde ej sofva vid hafskusten för måsarnes
  skri. Derefter drog Skade upp på fjällen och förblef boende i Trymheim. Der
  går hon på skidor, jagar med båge och skjuter vildt. Hon kallas
  skidgudinnan, samt är fjälljagtens och snöängdernas herskarinna.
  
  Njords och Skades barn äro Frö och Fröja.
  
  _Njörðr_ kommer troligen af _njörva_, förena, hopfästa (§ 12), och betyder
  då den »bindande, förenande», emedan det farbara hafvet förenar länderna,
  eller Njord är sambandet mellan åsar och vaner; jfr _Njörvasund_,
  Gibraltars sund, eg. det trånga sundet. _Nóatún_ skeppens land, af _nór_,
  skepp, och _tún_, inhägnad plats, gård. _Skaði_, den skadliga,
  skadevållerskan (hon upphängde ormen, som dröp etter i ansigtet på den
  fängslade Loke); jfr _skaði_, m. skada.
  
  Njord, det jorden närmast omgifvande hafvets gudom, är gift med Skade, d.
  v. s. den vilda bergfloden förenar sig med hafvet, men hennes ursprung,
  hennes hem förblir på fjällen, i Trymheim, det larmande hemmet (se _Þrymr_,
  _Þruma_, sid. 50). Efter Njord eller Njärd hafva vi ännu Närding-hundra
  härad, Närlunda och Närtuna i Upland samt det forna Nærdha-vi, Njords
  helgedom, i Linköpings stift (Säve).
  
  Skades fader Tjasse dödades af åsarne, då han i örnhamn kom till Åsgård för
  att återtaga Idun, som han med Lokes hjelp förut bortröfvat, men som Loke,
  dertill tvungen, under hans frånvaro återfört till gudarne.
  
  _Frö_ eller _Frej_ (fn. _Freyr_) är _årsväxtens_ och _fruktbarhetens_ gud.
  Han är den härligaste bland åsarne, råder för regn och solsken samt jordens
  gröda, och är god att åkalla för fruktbart år och fred. Han råder ock för
  människors lycka med gods. Han herskar öfver Alfheim, som gudarne i tidens
  begynnelse gåfvo honom i tandgåfva (§ 9), och der färdas han som kung
  mellan de idoga alfvarne och frambringar växtlighet på jorden. Han rider på
  galten _Gullborst_ (fn. _Gullinbusti_), hvars borst lysa i den mörka
  natten, samt eger dessutom skeppet _Skidbladne_ (fn. _Skiðblaðnir_), som
  alltid har förlig vind. Hans hustru är den sköna gygen _Gärd_ (fn.
  _Gerðr_), och hans tjenare heter _Skirne_ (fn. _Skirnir_).
  
  _Freyr_, got. _frauja_, fht. _fró_, herre, herskare. _Gullinbusti_ af
  _gullin_, gyllen, och _bursti_ (_busti_), försedd med borst, af _burst_,
  borst på djur. _Skiðblaðnir_ af _skið_, skida (att åka på), och _blað_,
  blad, årblad; således: ett skepp, som far undan likasom en skidlöpare.
  _Gerðr_, det omgärdade såningsfältet, af _gerða_, gärda; eller »den
  omgärdande, beskyddande» eller »gårdsfrun» af _garði_, gård. _Skirnir_, den
  som far med de luften renande solstrålarne, af _skira_, rena, skira.
  
  Såsom årsväxtens och fruktbarhetens gud är Frö äfven en _solgud_, d. v. s.
  herre öfver solstrålen, som är det svärd han svingar, en herskare öfver
  ljuset, så vidt det är nödvändigt för sädens grodd i jorden. Också blir
  galten en solgalt med skinande borst. Frö dyrkades i Sverge ännu allmännare
  än Odin och Tor. Honom hembars offer af oxar och svin, i synnerhet om
  julaftonen, då Frös galt inbars, på hvars hufvud kämpar och konungar lade
  sin hand, då de nu gjorde löften om de bedrifter, som de under det följande
  året ämnade utföra (jfr Bragebägaren). Många äro de ställen, som blifvit
  uppkallade efter honom och der således hans tempel funnits; t. ex.
  Fröslunda, Frösvi och Frövi, Frösåker, Frösö, Frösunda, Frötuna m. fl. Märk
  sagan om Yngve Frö och Ynglingaätten!
  
  _Frö och Gärd._ Frö hade en dag satt sig i Lidskälf och såg ut öfver alla
  verldar. Då fick han se jätten Gymes dotter Gärd, hvars armar lyste så, att
  himmel och jord gåfvo återsken deraf. Efter denna syn fick han ingen ro i
  sitt sinne, förrän han vann Gärds kärlek. Han skickade sin tjenare Skirne
  till henne att fria för sig, sedan han förut skänkt honom sitt eget svärd.
  Gärd vill ej lyssna till Skirnes böner; förgäfves bjuder han henne gyllene
  äpplen och ringen Dröpne (sid. 30 och 54). »Aldrig skola», sade hon, »Frö
  och jag samman bygga och bo.» Omsider förmår likväl Skirne Gärd att lofva
  Frö sin kärlek, och nio nätter derefter skulle de mötas i lunden Barre.
  
  Gärd betecknar jorden med den nedlagda säden, Skirne luften, som kommer med
  solsken. Vårluft och solstrålar söka genomtränga den af vinterkylan stela
  jordskorpan och frambringa sädesbrodden, men jorden är motsträfvig som
  ungmön, hvars hjerta ännu ej blifvit genomträngdt af aningen om ett högre
  lif. Emellertid blefvo vårsolens strålar allt starkare, och omsider
  öfverlemnar sig Gärd åt Frö; de omfamnas, när knopparne brista i lunden
  Barre (fn. _Barri_ af _bar_, knopp, grodd).
  
  _Fröja_ (fn. _Freyja_) är _kärlekens_ och _skönhetens_ gudinna samt näst
  Frigg den yppersta af åsynjorna. Hon finner behag i älskogssång och är god
  att åkalla i kärleksvärf. Hennes boning heter _Folkvang_ (fn. _Fólkvangr_),
  hvilken har en stor och rymlig sal, _Sessrymne_ (fn. _Sessrymnir_). När hon
  far till strid, tillfaller hälften af de fallne henne, hälften Odin, och
  hos henne samlas de älskande, som varit hvarandra trogna i döden. Hon eger
  halskedjan _Brising_ (fn. _Brísingamen_) och en falkhamn samt åker i en
  vagn, som drages af två kattor.
  
  Fröja gifte sig med en man, som hette _Od_ (fn. _Oðr_). Deras dotter _Noss_
  (fn. _Hnoss_) är så fager, att allt hvad fagert och kosteligt är uppkallas
  efter henne. Äfven säges _Gerseme_ (fn. _Gersemi_) vara deras dotter. Od
  drog långt bort, och deröfver gråter Fröja tårar af guld samt drager under
  olika namn omkring bland okända folk för att leta efter sin make.
  
  _Freyja_, fem. af _Freyr_, betyder _fru_, gmsv. _fruva_, _fruga_; deraf
  _husfröja_, husfru, sedermera förvandladt till hustru. _Fólkvangr_, folkens
  vång, äng, mark. _Sessrymnir_, den sätesrymliga, af _sess_, säte, och
  _rýma_, rymma, upptaga en viss rymd. _Brisingamen_, Brisingarnes (en
  dvergslägts) kedja; eller kan Brising (enligt Säve) betyda »det
  sammanvridna»; jfr gotl. _brisugur_, vresig, _bris_, bröstkörtel på kalf,
  kalfbress; _men_, halskedja, halsband. _Óðr_; se _Oðrærir_, sid. 63.
  _Hnoss_, klenod. _Gersemi_, kostbarhet, klenod.
  
  _Vanadis_ (fn. _Vanadis_), vanernes gudinna, kallas Fröja såsom dotter af
  vanen Njord. Hon har också flere andra namn, af hvilka _Mardöll_ (af _mar_,
  haf), »den på hafvet dallrande, gungande», synes hänvisa på en märklig
  öfverensstämmelse med grekernas Afrodite (Säve). Hon kallas ock »den
  gråtfagra gudinnan», emedan de tårar, som hon fäller öfver förlusten af sin
  make, äro det röda guld. Fröja delar med Odin de fallna hjeltarne, ty
  hjeltens sinne har två hufvudlidelser, strid och qvinnokärlek, och de
  älskande tillhöra henne. Salen Sessrymne är stor och har många säten, ty
  kärleken är tillgänglig för alla. Brisingasmycket betecknar skönheten i
  kärleksgudinnans väsen, och hennes man Od kärlekens berusande makt; hennes
  saknad och tårar öfver den förlorade maken uttrycka kärlekens längtan och
  gråt. Hennes kattor äro bilder af smeksamhet och hetsig kärlek. Till Fröja
  kunna hänföras lika väl som till Frigg åsynjorna Snotra (behaget), Sjofn
  och Lofn (jfr § 15).
  
  
  § 23. Hafvets personligheter.
  
  Vanerne i allmänhet och Njord i synnerhet äro det milda, välgörande hafvets
  gudomligheter (§ 11). Öfriga personligheter, i hvilka hafvet framträder,
  äro Öge, Hyme och Mime, hvilka egentligen tillhöra jätteverlden.
  
  _Öge_ (fn. _Oegir_) herskar öfver det _vilda_, upprörda, mera _aflägsna
  hafvet_, der fiske och seglats ej väl kunna trifvas, den stora oceanen,
  hvilken likväl ännu icke är helt och hållet otillgänglig för gudars och
  människors verksamhet. Deraf kommer Öges dubbla natur: han är en jätte, men
  har likväl fredligt samqväm med gudarne. I hans sal, som upplyses af
  skinande guld, bärs den skummande drycken omkring af sig sjelf.
  
  Öges hustru _Rån_ (fn. _Rán_) har ett nät, hvarmed hon söker fånga dem, som
  färdas på sjön, och de, som omkomma deri, föreställas komma till henne.
  Öges döttrar, böljorna, hafva bleka lockar och hvita slöjor, äro sällan
  blida mot män, vagga i vinden och fara omkring i hafsbränningens skär, men
  leka sällan i lugn.
  
  _Oegir_, den förskräcklige, af _oegja_, förskräcka. _Rán_, rån, plundring,
  rof.
  
  Öge förblandas understundom med den i fornjotiska naturkulten förekommande
  Lä (§ 6). Förhållandet mellan Öge och Njord är det samma som mellan
  grekernas Okeanos, det yttre verldshafvet, och Pontus, medelhafvet, inom
  jordens gränser (Petersen).
  
  _Öges gästabud_ (fn. _Oegisdrekka_). Öge kom en gång till Åsgård och
  hedrades af gudarne med ett präktigt gästabud i deras lysande salar. Han
  satt vid bordet bredvid Brage, som flitigt drack honom till och för honom
  berättade många af åsarnes bragder. Öge blef upprymd och inbjöd i sin
  ordning gudarne till ett gästabud hos sig. Emellertid saknade Öge en
  kittel, tillräckligt stor för att deri brygga mjöd åt alla gästerna, men
  denna brist afhjelptes derigenom, att Tor, åtföljd af Ty, från Hyme hemtade
  en kittel, som var en mil (rast) djup. Nu föranstaltades gästabudet, och
  åsar och alfvar församlade sig der, men Tor var icke med. Det var ett
  präktigt gille. Der var lysande guld i stället för eldsljus och ölet
  skänkte sig sjelft, och man prisade mycket Öges tjenare Fimafäng och Älde.
  Strängt fredlyst var detta ställe. Icke dess mindre dödade Loke, som
  objuden infann sig vid gillet, Fimafäng, då denne vägrade honom inträde i
  gästabudssalen. Då lyfte gudarne sina sköldar och lupo med anskri mot Loke
  samt drefvo honom till skogen; men sjelfva återvände de till gästabudet.
  Loke vände emellertid också tillbaka, trädde in i salen och uppmanade
  gudarne att anvisa honom plats eller drifva honom bort. Brage affärdar
  honom, sägande, att åsarne aldrig skulle gifva honom plats i gillet. Då for
  Loke ut i ohöfviskt tal och hånande ord mot alla gudar och gudinnor.
  Sjelfva Tor, som slutligen kommer, får höra smädeord, derför att han en
  gång tagit sig nattläger i jätten Skrymes handske (sid. 41) och för det han
  kastat bort sin hammare vid det fåfänga försöket att meta upp
  Midgårdsormen. Men sedan Loke sålunda retat Tor, vågade han icke längre
  stanna qvar i salen, utan dolde sig i Frånangers fors under skepnad af en
  lax. Der togo åsarne honom slutligen och öfverlemnade honom åt ett
  välförtjent straff (se sid. 75).
  
  _Hyme_ (fn. _Hýmir_) är herskare öfver det vida, öde _Ishafvet_, inom hvars
  område ingen utom Tor kan intränga. Då åsarne skulle gästa Öge och denne
  icke hade en tillräckligt stor bryggkittel, hemtade Tor en ännu större från
  Hyme (sid. 47).
  
  Hit hör äfven den mot gudar och människor fiendtliga Midgårdsormen (§ 24).
  
  _Hýmir_ af _húm_, skymning.
  
  Att kittelns hemtande från Hyme betecknar det af vintern fjättrade hafvets
  frigörande, är förut (sid. 48) anmärkt.
  
  _Mime_ (fn. _Mimir_) är herskare öfver _hafvets_ egentliga _urkälla_, och
  såsom sådan står han bakom både Njord, Öge och Hyme. Mimes brunn är under
  den rot af verldsträdet, som går till rimtursarne, och i den samma äro
  fördolda vishet och förstånd (§ 14). Odin kom dit och bad om en dryck, men
  erhöll honom icke förr, än han satt sitt ena öga i pant (se sid. 26 och
  32).
  
  _Mimir_, erinring, minne; jfr lat. _memor_.
  
  Då åsar och vaner slöto fred och gåfvo hvarandra gisslan, gåfvo åsarne åt
  vanerne Höne, hvilken blef deras höfding, samt sände med honom den vise
  Mime, som gaf Höne alla goda råd. Men när Höne var på ting och Mime ej i
  närheten, då kunde Höne intet råda, hvarför vanerne misstänkte, att åsarne
  bedragit dem i mannaskiftet. De togo då Mime och dödade honom samt sände
  hans hufvud tillbaka till Odin. Denne tog hufvudet, smorde det med örter,
  qvad galder deröfver och trollade så, att det talade med honom och sade
  honom många fördolda ting (jfr sid. 32).
  
  Odin hemtar råd och upplysning af Mime, d. v. s. anden sänker sig ned i
  minnets, erinringens djup, der utvecklingsämnena ligga dolda. Hvarje dag,
  som vi tänka en ny tanke, har denna minnena att tacka för sin födelse;
  hvarje handling vi utöfva har sin grund i fjärran aflägsna, måhända blott
  halft medvetna minnen, och framför allt skådar Sagas vän (Odin) städse
  tillbaka till ursprunget (Petersen, sid. 144).
  
  
  § 24. Loke och hans slägt.
  
  _Loke_ (fn. _Loki_) bildar en motsats till alla de andra gudarne och är det
  onda i alla riktningar. Han är listens, falskhetens, _det ondas_ gud.
  Likasom Odin genomtränger skapelsen för att öfverallt väcka ett högre
  andligt lif, likaså blir Loke källan till det onda. I människans ådror
  rinner han som sinlighet, källan till alla onda lustar; i naturen
  framträder han som det förderfliga i luft, eld och vatten; i jordens sköt
  som den vulkaniska elden, i hafvet såsom en glupande orm, i underjorden som
  den bleka döden. I begynnelsen var Loke icke sådan, utan på det
  innerligaste förbunden med Odin genom fostbrödraskapets heliga band. Under
  namn af Lodur eller Lopt (§ 7) deltager han i människans skapelse och
  gifver henne blodet, lifsvärmen, den sinliga naturen; men han skilde sig
  från Odin och blef ond samt beständigt allt värre och värre. Loke är som
  elden, hvilken, när han verkar i det godas tjenst, är välgörande och
  nödvändig för all utveckling, men kan blifva farlig och förderflig.
  
  Till utseendet är Loke fager och har vackra drag, är smidig och hurtig, men
  har en skygg, ondskefull blick. Han bragte åsarne ofta i stor förlägenhet
  och olycka, men var äfven som oftast tvungen att hjelpa dem derur. Hans
  fader var jätten _Farböte_ (fn. _Farbauti_) och hans moder _Löfö_ (fn.
  _Laufey_) eller _Nål_ (fn. _Nál_). Hans bröder äro _Byleist_ (fn.
  _Býleistr_) och _Hälblinde_ (fn. _Helblindi_).
  
  _Loki_ är enligt någras uppfattning = _logi_, eldslåge; enligt andras är
  Loke = lockaren, förföraren: andra åter härleda namnet af verbet _lúka_,
  ända, tillsluta, igenlycka, och skalle det då betyda antingen »den slutne,
  inbundne» eller »den slutande, gudamaktens ände». _Farbauti_, den som
  drifver skeppet, vind, af _far_, skepp, och _bauta_, slå, stöta. _Laufey_,
  Löf-ö, af _lauf_, löf, och _ey_, ö. _Nál_, nål. _Byleistr_ af _býr_, bebodd
  ort, stad, och _leysa_, upplösa. _Helblindi_, den dödligt bländande, af
  _hel_, död, och _blinda_, blända.
  
  Att de gamle vid Loke närmast och ofta tänkt på elden är uppenbart. Likasom
  jorden och hafvet efter sina olika yttringar hafva flere gudomligheter,
  likaså har elden sina former: han är himmelsk, förbunden (såsom Lodur) med
  Odin, jordisk som en Fänresulf, underjordisk som den fjättrade Loke. Också
  antyda namnen på Lokes slägt föreställningen om honom såsom elden: Farböte,
  som slår skeppet, är vinden; Löfö eller Nål är det bränbara trädet, löfvet
  eller barret på träden; Byleist ock Hälblinde kunna beteckna den förtärande
  flamman. Men detta är blott en sida i Lokes väsen; hans natur, såsom en
  hela sinlighetens uppenbarelse, omfattar vida mera. Han är det onda öfver
  hufvud, det förderfliga i naturen, och den onda lidelsens makt i den
  sedliga verlden. Så har han ock bibehållit sig i folktron: han är den onde,
  djäfvulen (jfr Petersen, sid. 310). Ehuru han visserligen i begynnelsen är
  ett med Odin, framträder han dock, i följd af sin onda utveckling, tillika
  såsom af en annan stam (jfr hans föräldrar och bröder).
  
  Loke griper öfverallt in i åsarnes lif, förderfvande eller hjelpande. Märk
  myterna: Tors tåg till Jättehem, Sifs hår, Iduns bortröfvande,
  Brisingskedjans stöld, samt den största ogerningen, Balders död, m. fl.
  
  _Lokes barn._ Med sin hustru _Sigyn_ (fn. _Sigyn_) hade Loke sonen _Nare_
  eller _Narfve_ (fn. _Nari_, _Narfi_), och en broder till honom var _Vale_
  (fn. _Vali_).
  
  Med jätteqvinnan _Ångerbåda_ (fn. _Angrboða_) födde Loke tre barn: _Fänre_
  eller _Fänresulf_, _Midgårdsorm_ och _Häl_. Att dessa tre syskon, som hade
  en sådan moder och ännu mer en sådan fader samt uppföddes i Jättehem,
  skulle vålla åsarne mycket men, det visste de af spådomar, och derför lät
  Allfader gudarne taga och föra dem till sig.
  
  _Angrboða_, den olycka bådande.
  
  _Fänre_ eller _Fänresulf_ (fn. _Fenrir_ l. _Fenrisulfr_) uppfödde åsarne
  hemma, och endast Ty hade nog djerfhet att gifva honom mat. Då de sågo,
  huru mycket han växte, och visste, att han skulle bringa dem skada, då
  beslöto de att binda honom. Tvänne gånger hade han också låtit sig fängslas
  af dem, men båda gångerna sprängt banden. Då han tredje gången skulle visa
  sin styrka på det osynliga bandet _Gleipne_ (fn. _Gleipnir_), lät han
  endast med det vilkoret binda sig, att någon af åsarne lade sin högra hand
  i hans gap till underpant derpå, att bandet vore gjordt utan svek. Ty
  uppfylde vilkoret och ulfven lät sig bindas, men förmådde icke spränga
  bandet, hvarför Ty miste sin hand. Då åsarne nu sågo, att ulfven var
  bunden, fäste de bandet vid en klippa och satte ett svärd i hans mun,
  hjaltet i underkäften och spetsen i öfverkäften. Så ligger vargen, bunden
  och tjutande, till gudarnes skymning.
  
  Fänresulfven är den af människorna _fjättrade elden_ på jorden. Han är
  fruktansvärd, när han befrias ur sina band, och far som en glupande ulf
  fram öfver människoboningarna. En gång, vid gudarnes skymning, skall han
  tillintetgöra den himmelska elden, Odin.
  
  _Midgårdsorm_ (fn. _Miðgårðsormr_) kastade Allfader i det djupa hafvet, som
  omgifver alla länder. Der har ormen växt till en sådan storlek, att han
  slingrar sig om alla länder och biter sig i stjerten. Tor kämpade med
  honom, men förmådde icke dräpa honom.
  
  Midgårdsormen betecknar således det vilda, upprörda hafvet.
  
  _Häl_ (fn. _Hel_) kastade Allfader ned i underjorden. Der herskar hon i
  Hälheim (§ 13) såsom den förskräckliga, likfärgade, obevekliga
  _dödsgudinnan_ samt de _eviga straffens_ gudinna. Till henne komma alla,
  som dö af sjukdom och ålderdom. Stor är hennes boning och står under en af
  verldsträdets rötter. Framför den samma ligger den vaksamma hunden Garm vid
  Gnupahålan och rusar mot de ankommande med blodigt bröst och fradgande gap.
  Der sitter Häl, girig och obarmhertig, vid städse halföppen dörr för att
  allt mottaga och intet återgifva. För de onda är der en särskild afdelning
  nere i djupet.
  
  Föreställningarna om Häls rike och lifvet efter döden äro dunkla. »Att
  komma till Häl» kallas öfver hufvud att dö. Balder kommer, ehuru dödad
  genom ett vapen, till Häl; likaså Sigurd Fafnesbane, som föll för lönmord.
  Hos Fröja samlas de älskande, som varit trogna i döden, till Gefion komma
  alla mör, till Tor trälarne, och till Rån de, som omkomma i böljorna;
  således hvarken till Häl eller Valhall. Ehuru Häl fasthåller sitt rof,
  kunna dock de döda komma såsom spöken till öfverjorden och inverka på de
  lefvande (t. ex. Helge Hundingsbane), eller ock (såsom Helge Hjorvardsson),
  återfödas. Sjelfva orten bortom grafven kallades också Häl, äfvensom
  Hälheim. Deraf hafva vi slå ihjäl (gotl. _sla i hál_) och helvete (fn.
  _helviti_, eg. Häls straff). Jfr Garm (fn. _Garmr_, hund) med grek.
  Kerberos.
  
  _Lokes straff._ Mycket ondt hade Loke ostraffad begått. Framför allt hade
  han förorsakat Balders död, samt såsom Töck hindrat hans återkomst från
  Häl, och gudarne hade icke vågat hämnas detta, ty Balder hade blifvit dödad
  på ett heligt och fridlyst ställe. Så blef Loke städse mera öfvermodig. Med
  triumferande hån uppträder han vid Öges gästabud mot gudarne och öfveröser
  dem alla med skymford. Derefter gick han bort och gömde sig i forsen
  _Frånanger_ (fn. _Fránangr_) under skepnaden af en lax. Der fångade åsarne
  honom med ett nät, hvartill han sjelf gjort modellen. Nu var Loke fången
  och fredlös. Hans son Vale förvandlade gudarne i en ulf, som sönderslet sin
  broder Narfve, och med dennes tarmar fastbundo de Loke vid trenne stenar.
  Derpå tog Skade en etterorm och fäste den samma öfver hans ansigte, så att
  ettret skulle drypa honom i ansigtet. Hans hustru Sigyn står hos honom och
  håller en skål under etterdropparne, och när skålen är full, går hon bort
  och slår ut ettret. Under tiden dryper ettret från ormen ned på hans
  ansigte, och då vrider han sig så våldsamt, att hela jorden skälfver. Det
  kallas jordskalf. Der ligger Loke i länkar till gudarnes skymning.
  
  I Völuspá och Snorra Edda följer Lokes straff omedelbart på Balders död,
  men i Oegisdrekka förlägges det efter gästabudet hos Öge. Berättelsen om
  Sigyn, som står hos sin man och håller en skål under etterdropparne,
  framställer en rörande bild af den äktenskapliga troheten.
  
  
  
  
  III.
  
  Undergång och återfödelse.
  
  
  § 25. Undergång.
  
  Allt skapadt förgås. Icke blott verlden, såsom hon i tid och rum utvecklat
  sig, utan äfven gudarne sjelfva förgås, emedan också de äro skapade. De
  förgås genom de krafter, hvilka före dem varit till och hvilka de
  visserligen segerrikt bekämpat, men ej kunnat tillintetgöra. Striden
  fortfar och under den samma uppstå ännu värre fiender: inom gudarnes egen
  krets uppreser sig det onda såsom en sjelfständig makt och förenar sig med
  de fiendtliga makterna. Denna motsats förmå åsarne icke öfvervinna, ty det
  onda framträder såsom en sida hos dem sjelfva. De duka under för sin egen
  svaghet: Frö gifver bort sitt svärd för Gärd, Ty mister sin hand, gudarnes
  lättsinniga öfvermod gifver anledning till Balders dråp, o. s. v.
  Visserligen äro Loke och hans afföda fjättrade, men det ondas makt
  utvecklar sig mer och mer, de fängslade odjuren växa och frodas, tills de
  slutligen spränga sina bojor och rusa fram till den sista stora striden.
  
  _Ragnarök_ (fn. _Ragnarökr_). Tre år igenom skola bröder strida och
  hvarandras bane varda, luften fyllas med odjur, och ingen den andre skona.
  Derpå kommer den stora vintern (fn. _Fimbulvetr_), som består af tre
  vintrar efter hvarandra utan sommar emellan. Då faller snö från alla
  kanter, stark frost herskar och bistra vindar, och solens värme förtages.
  Yggdrasil skälfver, det gamla trädet suckar. Loke och hans afföda varder
  lös. Fänresulfven far fram med gapande mun, med öfverkäken i himmelen och
  underkäken vid jorden, och än mera skulle han gapa, om rum vore dertill.
  Midgårdsormen vältrar sig i jätteraseri och söker komma på land samt utspyr
  så mycket etter, att det utbreder sig öfver luft och haf. Jätten Rym (fn.
  _Hrym_) far fram öfver stormhäfda vågor med skeppet _Nagelfar_ (fn.
  _Nagelfar_). Med honom följa alla rimtursarne. Bergen braka, himmelen
  remnar, och Muspells söner med Surt i spetsen rida derifrån. När de rida
  öfver Bäfrast, brister den samma. Muspells söner fara fram på den slätt,
  som _Vigrid_ (fn. _Vigriðr_) heter och är hundra mil åt alla håll. Der
  skall striden stå. Dit kommer Fänresulfven och Midgårdsormen. Dit ha också
  Loke kommit och med honom hela Häls följe, äfvensom Rym med alla
  rimtursarne. Medan detta sker, står Heimdall upp, blåser starkt i
  Gjallarhornet och väcker gudarne. De hålla ting samman och Odin rådfrågar
  Mime. Åsarne och alla enhärjarne härkläda sig och rycka fram på slätten.
  Der kämpar Odin med ulfven och uppslukas af odjuret, men Vidar hämnas sin
  fader och blifver ulfvens bane. Tor kämpar med Midgårdsormen och fäller
  honom, men kan blott vackla fram nio steg, innan han sjelf faller ned,
  qväfd af det etter ormen utblåst på honom. Frö strider tappert med Surt,
  änskönt han saknar sitt svärd, men fälles af honom. Hunden Garm, som var
  bunden vid Gnupahålan, är lös och kämpar med Ty. De blifva hvarandras bane.
  Heimdall och Loke fälla hvarandra. Slutligen kastar Surt eld öfver jorden
  och uppbränner hela verlden. Solen svartnar, jorden sjunker ned i hafvet,
  och från himlen försvinna de klara stjernor. Allt är förbi.
  
  _Ragnarökr_, gudarnes skymning, af _ragna_, gen. af _regin_ n. pl. (se sid.
  20), och _rökr_, skymning, mörker, eller _Ragnarök_ n. pl., gudarnes
  undergång, af _rök_, en saks utveckling från början till slut, upplösning.
  _Naglfar_ af _nagl_ l. _nögl_, nagel, och _far_, skepp; kallades så, emedan
  det var gjordt af döda människors naglar. _Vigriðr_, valplats, af _vig_,
  strid, och _riða_ för _vriða_, vrida, knyta samman.
  
  Hvilka makter uppträda mot hvarandra i den sista stora striden? De, som
  hittills herskat öfver himmel och jord, och mot dem deras eviga fiender, de
  krafter, som utvecklat sig, innan himmel och jord blefvo skapade, och de,
  som utvecklat sig i jordens och hafvets sköt. Från Muspell komma Muspells
  söner i skinande rustning, rimtursarne utgöra den andra skaran, och den
  tredje skaran är Lokes barn. De, som förut stridde i lifvet, fälla nu
  hvarandra i döden. Odin, från hvilken allt lif utgått, uppslukas af
  Fänresulfven, den jordiska elden. Ulfven åter dödas af den oförgänglige
  Vidar, naturkraften utanför människolifvet. Tor strider med Midgårdsormen:
  moln och haf förstöra hvarandra ömsesidigt. Frö, som efter Balders död är
  den klaraste och renaste makten, dödas af Surt, den himmelska eldverldens
  väktare. Heimdall med den skimrande regnbågen och Loke, den jorden
  genomströmmande elden, döda hvarandra (jfr Petersen, sid. 323).
  
  
  § 26. Återfödelsen.
  
  Ur hafvet uppstiger en ny jord, härligt grön, forsarne falla, och örnen
  flyger hän öfver bergen. Ej mindre skön än den slocknade solen, vandrar en
  ny sin moders bana. Osådda skördar växa. Allt ondt är öfvervunnet. Balder
  och Höd komma tillbaka och bo samman i Ropts segersalar. Höne får fritt
  följa sitt val, och de båda brödernas (Balders och Höds) söner bebo det
  vida Vindhem. Vidar och Vale, Odins och Balders hämnare, lefva ännu.
  Hammaren Mjöllne finnes qvar, och Tors söner Mode och Magne föra den samma.
  På Idavallen möta dessa åsar hvarandra och tala samman om förgångna tider.
  De gyllene taflor, som gudarne egde i tidens morgon, återfinnas i gräset.
  En ny guldålder vänder åter.
  
  I _Hoddmimeshult_ (fn. _Hoddmímisholt_) hafva två människor, _Lif_ (fn.
  _Líf_) och _Liftrase_ (fn. _Lifþrasir_), dolt sig undan Surts låga.
  Morgondagg är deras spis, och från dem härstammar den nya, bättre
  människoslägt, som skall bebo den nya jorden.
  
  I _Gimle_ (fn. _Gimli_) är en sal, fagrare än solen och täckt med guld. Der
  skola dygdiga skaror bo och idel lycka evigt njuta.
  
  Vilkoren för en ny lifsutveckling äro gifna och
  
    »Då kommer den mäktige
    till verldsdomen,
    den starke ofvan,
    som allt styr.
    Domar han fäller,
    frid stiftar,
    stadgar hvad evigt
    stånda skall.»
  
  _Hoddmimisholt_; _Hoddmimir_ af _hodd_, skatt, och _Mimir_, Mime, som
  bevarar lifskraften såsom en skatt; _holt_, skog, t. _holz_. _Lif_ n. är
  här att taga såsom femin., lifskraft. _Lifþrasir_, den lefnadsfriske, af
  _þrasa_, strida, larma. _Gimli_, _gimil_, glans.
  
  Den skapade verlden och hennes utvecklingskrafter (Odin, Tor, vanerne o. s.
  v.) hafva förgåtts, men icke den skapande urkraften. Ljus och mörker
  (Balder och Höd) skola fredligt herska tillsammans och ej mer, såsom i
  begynnelsen eld och köld (§ 1), stå fiendtligt mot hvarandra. Höne har
  vändt åter från vanerne, som försvunno med den gamla jorden; han kommer
  visserligen utan Odin, men också utan Loke. Han har fritt val, d. v. s. han
  väljer hvilken utveckling han vill, och i honom hafva vi att se åsamakten
  förnyad och förädlad. Vidar och Vale äro den oförgängliga naturkraften, den
  förre i den vilda naturen, den senare i jorden såsom människoboning.
  Tordönsgudens mod och styrka äro ännu qvar i Mode och Magne.
  
  Det nya människoslägtets stamfäder, Lif och Liftrase, äro af en långt
  ädlare natur, de lefva af morgondagg.
  
  De goda människorna lefva i Gimle, ty kroppen blir mull eller aska, men
  alla dygdiga skola vara hos honom sjelf (allfader) på det ställe, som heter
  Gimle (Snorra Edda). Dvergarne hafva sin _Sindre_ (fn. _Sindri_, af
  _sindra_, gnistra) och jätten sin dryckessal, _Brime_ (fn. _Brimir_, af
  _brim_, hafsbränning, eller _brimi_, flamma).
  
  Det finnes också straff-orter för människorna. På _Nåstrand_ (fn.
  _Náströnd_, likstranden, af _nár_, lik) står en stor sal, hvars dörrar
  vända sig åt norr. Han är bygd af ormryggar, och alla ormhufvuden äro vända
  in i huset och de utblåsa etter, så att giftströmmar löpa genom salen. Der
  vada i de tunga strömmarne menedare, mördare och förförare. Dock är det
  värst att vara i Hvärgälme, ty der suger Nidhugg de hädangångnas lik[8].
  
  Så kommer den mäktige, den onämnbare (_Hundlyljóð_) guden till stordomen.
  Han domar afsäger, stillar träta och insätter fredens heliga lagar, som
  evigt skola vara. Var det denna guds namn, som Odin hviskade i örat på
  Balder, då han lades på bålet?
  
  Lönen är evig. Månne också straffet är det? När Balder och Höd omfamna
  hvarandra, när mörkret går upp i ljus, då skall också det onda upplösa sig
  i det goda. Då sänker sig Nidhugg med sina liktyngda vingar djupt ned i
  afgrunden, medan det goda och sköna lefver. Det är stordomen (jfr Petersen,
  sid. 329; Lüning, sid. 87).
  
  
  AFSLUTNING.
  
  Sådana voro våra hedniska förfäders föreställningar om verldens upphof,
  utveckling, undergång och återfödelse. Likasom andra hedniska
  religionsformer, var åsatron ursprungligen en naturreligion, i hvilken de
  särskilda naturkrafterna uppfattas såsom gudaväsen. Men dessa
  naturgudomligheter fattades tillika såsom väsen med mänskliga former och
  egenskaper af den högsta och fullkomligaste art, och således är denna
  religion tillika antropomorfistisk. Odin är solens gud, men tillika den
  ordnande och styrande, den allsmäktige och allvise verldsherskaren; Tor är
  åskans gud, men derjämte den kroppsliga styrkans och maktens gudom; Balder
  är ljusets gud, men tillika renhetens, godhetens, rättrådighetens gudom;
  Vanerne äro vattnets gudomligheter, men derjämte befordrare af fruktbarhet,
  välstånd, kultur; Loke är ursprungligen eldens gudom, men blir det
  personifierade onda, djäfvulen o. s. v.
  
  Nordmannatron var genomträngd af medvetandet om sina gudars ändlighet och
  ofullkomlighet: denna verlden skulle en gång upphöra och lemna rum för en
  ny och skönare, i hvilken icke Odin, utan en mäktigare skulle herska, hvars
  namn ingen vågade nämna. Genom denna upplyftande föreställning, äfvensom
  genom sitt klarare medvetande af själens odödlighet utmärker sig åsatron
  framför alla andra hedniska religionsformer, bland hvilka den grekiska
  närmast fängslar vår uppmärksamhet. Grekerna, som lefde under en mildare
  och skönare himmel samt i lyckligare lefnadsförhållanden, kände intet behof
  att skapa sig en bättre verld, under det nordbon, hemfallen åt strider och
  försakelser, kände sig otillfredsstäld i denna tillvarelse och derför
  skapade sig en bättre och härligare. Lifvet efter döden uppfattades af
  grekerna såsom ett uselt skugglif i Hades, under det nordbon förestälde sig
  det samma såsom ett verkligt och personligt lif hos Odin i Valhall.
  Grekiska mytologien utmärker sig framför den nordiska genom en mängd sköna
  enskildheter och hänförande bilder, och hennes gudagestalter äro mera
  bestämda och formfulländade; men hon saknar den storartade enhet och
  sammanhållning, som vi finna hos den nordiska, hvilken utvecklar sig nästan
  som ett drama, fullt af handling med den mest gripande katastrof.
  
    »Från fäder är det kommet, till söner skall det gå,
    Så långt som unga hjertan ännu i norden slå.»
                                     Geijer.
  
  INNEHÅLL.
  
  
                                                                        Sid.
    Inledning                                                           1-4.
  
    I. SKAPELSEN. VERLDEN.
  
    A. _Skapelsen._
    § 1. Begynnelsen                                                   5, 6.
    § 2. Yme. Rimtursar                                                6, 7.
    § 3. Gudarnes skapande                                             7, 8.
    § 4. Himmelens och jordens skapelse                                8, 9.
    § 5. Himlakropparne. Tidens indelning. Vinden. Regnbågen           9-11.
    § 6. Fornjot och hans slägt                                       11-13.
    § 7. Guldåldern. Dvergars och människors skapelse                 13-15.
  
    B. _Verlden._
    § 8. Jättar                                                      16, 17.
    § 9. Alfvar och Dvergar                                           17-19.
    § 10. Åsar                                                        19-21.
    § 11. Vaner                                                      21, 22.
    § 12. Nornor                                                      22-24.
    § 13. De nio verldarna och språken                               24, 25.
    § 14. Yggdrasil                                                   25-27.
  
    II. GUDALIFVET.
    § 15. Odin                                                        28-32.
    § 16. Odins hustrur. Friggs tjenarinnor                           33-36.
    § 17. Tor                                                         36-50.
    § 18. Balder                                                      50-54.
    § 19. Odins öfrige söner                                          54-58.
    § 20. Odin såsom krigets gud. Valhall                             58-61.
    § 21. Odin såsom runors och skaldskaps uppfinnare. Odin och Saga 62, 63.
    § 22. Vaner                                                       64-68.
    § 23. Hafvets personligheter                                      68-71.
    § 24. Loke och hans slägt                                         71-75.
  
    III. UNDERGÅNG OCH ÅTERFÖDELSE.
    § 25. Undergång                                                   76-78.
    § 26. Återfödelse                                                 78-81.
    Afslutning                                                       81, 82.
  
  
  
  
  NAMNREGISTER.
  
  
              A.
  
    Aldagautr, sid. 29.
    Alfvar, 17 följ.
    Alfheim, 18.
    Allfader, 28, 29 m. fl.
    Allsvinn, 9.
    Andre (Annar), 10.
    Andrimne, 60.
    Asar, Asgård, se Åsar o. s. v.
    Ask, 14.
    Asynjor, se Åsynjor.
  
              B.
  
    Balder, 19, 21, 50.
    Barre, 66.
    Bergälme, 6, 8.
    Bestla, se Bästla.
    Bilskirne, 37.
    Blodighof, 31.
    Bodn, 63.
    Brage, 19, 21, 55.
    Breidablick, 50, 53.
    Brime, 80.
    Brisingamen, Brinsingasmycket, 59, 67.
    Brune, 29.
    Bur (Burr, Börr), 7.
    Bure, 7.
    Byleist, 72.
    Bålögd, 29.
    Bäfrast (Bifröst), 11.
    Bästla, 7.
    Böltorn, 7.
  
              D.
  
    Dag, 10.
    Delling, se Dälling.
    Diser, 24.
    Dröpne, 30, 52, 54.
    Durin, 19.
    Dvalin, 19.
    Dvergar, 18, 30, 38.
    Dälling, 10.
    Dökkálfar, 18.
  
              E.
  
    Eir, 20, 35.
    Ejmörja, 12.
    Eldrimne, 60.
    Elivågor, 5, 6.
    Elle, se Älle.
    Embla, se Ämbla.
    Enhärjar, 60.
  
              F.
  
    Farböte, 72.
    Fenre, se Fänre.
    Fimafäng, 69.
    Fjörgyn, 33.
    Fjölsvinnr, 29.
    Folkvang, 67.
    Fornjot, 11.
    Forsäte, 20, 21, 54.
    Frej, se Frö.
    Freja, se Fröja.
    Frigg, 20, 33.
    Friggs tjenarinnor, 34.
    Froste, 12.
    Frånangers fors, 75.
    Fräke, 30.
    Frö, 18, 19, 22, 65, 66.
    Fröja, 20, 22, 48, 67.
    Fulla, 20, 34, 52.
    Fylgjor, 24.
    Fänre, Fänresulf, 73.
    Fänsalar, 33.
  
              G.
  
    Gagnråd, 29.
    Garm, 74, 77.
    Gefion, 20, 35.
    Geirröd, 31, 40.
    Gerseme, 66.
    Gimle, 25, 79.
    Ginnungagap, 5.
    Gjallarhornet, 56.
    Gjålp, 40.
    Gladsheim, 13, 32, 60.
    Glase, 60.
    Gleipne, 73.
    Glitne, 54.
    Glöd, 12.
    Gnupahålan, 74, 77.
    Gnå, 20, 34.
    Goe, 12.
    Grane, 29.
    Greip, 40.
    Grid, 36, 40, 57.
    Grimne, 29, 31.
    Gullborst, 65.
    Gulltopp, 56.
    Gullveig, 58.
    Gungne, 30.
    Gunnlöd, 36, 62.
    Gyger, 16.
    Gyme, 66.
    Gångläre, 29.
    Gärd, 16, 20, 66.
    Gäre, 30.
    Göt (Gautr), 29.
  
              H.
  
    Hamingjor, 24.
    Hate, 10.
    Heid, 59.
    Heidrun, 60.
    Hel, se Häl.
    Heimdall, 19, 21, 56.
    Hild, 59.
    Himmelsberg, 56.
    Hoddmimeshult, 79.
    Hofvarpne, 34.
    Hugin, 30.
    Hvärgälme, 5, 26.
    Hyme, 47, 70.
    Hyrrocken, 52.
    Håloge, 12.
    Hár, 14.
    Häl, 74.
    Hälblinde, 72.
    Hälheim, 24, 75.
    Härfader, 29.
    Härmod, 21, 54.
    Höd, 19, 21, 56.
    Höne, 14, 21, 22.
  
              I.
  
    Idavallen, 13.
    Idun, 20, 55.
    Ifving, 25.
    Ilm, 53.
    Ivaldes söner, 30, 38.
  
              J.
  
    Jafnhár, 14.
    Jord, 10, 20, 33.
    Järnsaxa, 38.
    Jättar, 16.
    Jättehem, 8, 24.
  
              K.
  
    Kvåse (Kvásir), 22.
    Kåre, 11.
  
              L.
  
    Landvide, 57.
    Lidskälf, 32.
    Lif, Liftrase, 79.
    Lin, 20, 34.
    Ljusalfvar, 18.
    Ljusalfheim, 24.
    Loder, 14.
    Lodyn, 33.
    Lofn, 20, 34.
    Loge, 11, 43.
    Loke, 15, 20, 71.
    Lopt, 15.
    Lorride, 37.
    Lä (Hlér), 11.
    Läsö, 11.
    Löfö, 72.
  
              M.
  
    Magne, 38.
    Mardöll, 67.
    Megingjord, 36.
    Midgård, 8, 24.
    Midgårdsorm, 47, 70, 74.
    Mime, 22, 26.
    Mimesbrunn, 26.
    Mistelten, 51.
    Mjöllne, 36.
    Mockerkalfve, 39.
    Mode, 38.
    Modsogne, 19.
    Mundilföre, 9.
    Munin, 30.
    Muspell, 5, 24.
    Måne, 9.
    Månagarm, 10.
    Mänglad, 35.
  
              N.
  
    Nagelfar, 77.
    Nagelfare, 10.
    Nanna, 20, 51.
    Nare (Narfve), 73.
    Narfve (Nörfve), 10.
    Natt, 10.
    Nep, 51.
    Nidhugg, 26.
    Nifelheim, 5, 24.
    Nitberg, 62.
    Njord (Njärd), 19, 21, 22, 64.
    Njörun, 53.
    Noatun, 64.
    Nordre, 8.
    Nornor, 22, 26.
    Noss (Hnoss), 20.
    Nål, 72.
    Nåstrand, 80.
  
              O.
  
    Od, 67.
    Odin, 7, 14, 19.
    Odröre, 68.
  
              R.
  
    Ragnarök, 76.
    Ratatosk, 26.
    Rig, 57.
    Rimfaxe, 11.
    Rimtursar, 6.
    Rind, 20, 35.
    Ringhorne, 54.
    Ropt, 29, 58.
    Rungne, 39.
    Runor, 62.
    Rym, 77.
    Rån, 68.
    Räsvälg, 11.
    Röskva, 37, 41.
  
              S.
  
    Saga, 20, 63.
    Segerfader, 29.
    Sessrymne, 67.
    Sidskägg, 29.
    Sif, 38.
    Sigyn, 20.
    Sindre, 80.
    Sjöfn, 20, 35.
    Skade, 20, 64.
    Skall, 10.
    Skidbladne, 65.
    Skinfaxe, 11.
    Skirne, 65.
    Skryme, 41.
    Skuld, 22.
    Sleipne, 30.
    Snotra, 20, 34.
    Snö, 12.
    Sol, 9.
    Son, 63.
    Surt, 5.
    Suttung, 62.
    Suttungs mjöd, 62.
    Svalin, 9.
    Svartalfvar, 18.
    Svartalfheim, 24.
    Svinn, 29.
    Svåsud, 10.
    Syn, 20, 35.
    Särimne, 60.
    Söckvabäck, 63.
    Södre, 8.
  
              T.
  
    Tanngnyst, 37.
    Tanngrisne, 37.
    Tjalfve, 37, 41.
    Tjasse, 64.
    Tor, 19, 21, 36 följ.
    Torre, 12.
    Tredje (Þriði), 14.
    Trudgälme, 6.
    Trudheim, 37.
    Trym, 48.
    Trymheim, 64.
    Tursar (Tussar), 16.
    Ty, 19, 21, 55.
    Töck, 52.
  
              U.
  
    Ud, 10.
    Ull, 20, 21, 38.
    Urd, 22.
    Urds brunn, 26.
    Utgård, 8, 24.
    Utgårda-Loke, 43.
  
              V.
  
    Vaftrudne, 31.
    Valaskälf, 32.
    Vale (Lokes son), 73.
    Vale (Odins son), 20, 21, 58.
    Valfader, 29, 60.
    Valgrind, 60.
    Valhall, 32, 60.
    Valkyrior, 61.
    Vaner, 21, 64.
    Vanaheim, 24.
    Var, se Vår.
    Vardande (Verdandi), 22.
    Veor, 37.
    Vestre, 8.
    Vi, 7.
    Vidar, 20, 21, 57.
    Vidre, 29.
    Vigrid, 77.
    Vile, 7.
    Vindheim, 78.
    Vindlone, 10.
    Vindsval, 10.
    Vingolf, 13.
    Ving-Tor, 37.
    Vår (Var), 20, 34.
    Våsud, 10.
    Väderfalne, 26.
    Vägtam, 29.
    Vättar, 19.
    Völund, 18.
  
              Y.
  
    Ydalar, 38.
    Ygg, 29.
    Yggdrasil, 25.
    Yme, 6.
  
              Å.
  
    Åka-Tor, 37.
    Ångerboda, 73.
    Årvak, 9.
    Åsar, 19.
    Åsgård, 13, 24.
    Åsynjor, 20.
  
              Ä.
  
    Älle, 45, 46.
    Ämbla, 14.
  
              Ö.
  
    Ödhumla, 7.
    Öge, 47.
    Öjsa, 12.
    Örgälme, 6.
    Östre, 8.
  
  
  
  FOTNOTER.
  
  [1] Jfr C. Säve: Om de Nordiska Gudanamnens betydelse.
  
  [2] De forn-nordiska (isländska) namnens betydelse och härledning blifva på
      detta sätt öfverallt angifna.
  
  [3] Efter en framställning af skapelsen allt ifrån början och intill
      människan följer en allmän betraktelse af de väsenden, som framträda i
      lifvet och den verld, i hvilken de röra sig.
  
  [4] De gamle nordboar plägade gifva en gåfva åt barnet, när det fick sin
      första tand.
  
  [5] Ordet _gautr_ återfinnes i _Götar_ samt i namnet _Gustaf_, fordom
      _Göstaf_, Göts eller Odins staf. Jfr Säve: Om nordiska gudanamnens
      betydelse.
  
  [6] Att detta namn i Svenskan blifvit återgifvet med _Gångråd_, såsom af
      Afzelius m. fl., är, såsom synes, orätt.
  
  [7] »På grund af identiteten mellan _fri_ och _Frigg_ är det också nästan
      troligt, att _Fredagen_ är uppkallad efter denna gudomlighet och icke
      efter _Freya_, såsom det vanligen eljes antages; ty i detta fall borde
      det heta _Fröje-_ eller _Fröjdag_, icke Fredag, hvilket sista åter mera
      öfverensstämmer med det isl. _friádagr_, dalska _friådag_, gotländska
      _fridag_» (C. Säve: Om de nordiska gudanamnens betydelse).
  
  [8] Efter äldre Eddan synes det, som om de onda människornas straff i
      Nifelheim (Nåstrand) går före Ragnarök och att de dervid försvinna med
      Häl och alla onda makter. Således uppstå blott åsarne, derför att de
      till sitt väsen äro goda, af sig sjelfva i den nya verlden; och den nya
      människoätten, som härstammar från Lif och Liftrase, är god och salig
      och kan derför intet straff lida. Emellertid har redan Snorre i den
      yngre Edda och efter honom de fleste uttolkare satt Nåstrandsstraffen
      efter Ragnarök, i det de sätta vers 41, 42, 43 i Völuspá efter vers 62
      (Dorph, sid. 34).
  
  
  
  
  
  
  
  End of the Project Gutenberg EBook of Öfversigt af Nordiska Mytologien, by 
  Daniel Anton Sundén