text: CARL
                                  SVENSKE
  
  
                            HISTORISK BERÄTTELSE
                            FRÅN FRIHETSTIDEN AF
                              GUSTAF BJÖRLIN.
  
                        ILLUSTRERAD AF NILS LARSON.
  
  
                                 STOCKHOLM
                          F. M. ERICSSONS FÖRLAG.
  
  
                                 STOCKHOLM
                         CENTRAL-TRYCKERIET, 1900.
  
  
  
  
                                     I.
  
  
  När de händelser börja, hvilka i det följande skola skildras, hade
  striden mellan de politiska partier, som i vår historia fått namn af
  hattar och mössor, nått sin fulla utveckling och ränkerna om den
  afgörande makten spunnos som allra ifrigast. Hattpartiet, som för
  tillfället hade makten, ville till hvarje pris återvinna Sveriges gamla
  anseende och till den ändan återtaga från Ryssland hvad som genom Carl
  XII:s krig gått förloradt. Sällan, sades inom dess led, hade de
  »politiska konjunkturerna» varit så gynnsamma för detta måls uppnående.
  Nyligen inveckladt i ett blodigt krig med Turkiet, som medtagit dess
  bästa krafter, hade Ryssland på sistone hemsökts af hungersnöd och
  därmed följande inre oroligheter. Dessutom voro äfven dess ledande
  personligheter splittrade i partier. Storfurstinnan Elisabeth, tsar
  Peters dotter, hade länge fikat efter sin faders tron, som innehades af
  den späde tsar Ivan. Ett svenskt anfall från Finland – så hoppades
  hennes partivänner – skulle bortkalla Petersburgs garnison och därigenom
  underlätta för dem genomförandet af den tronhvälfning, de hade i sinnet.
  För ett dylikt anfall voro de därför redo att erbjuda hattpartiet i
  Sverige, genom den fåfänge och ärelystne Gyllenborg, de största
  fördelar. Denne hade också lyssnat till de förledande anbuden och, under
  låtsade förevändningar, styrt om att svenska trupper blifvit öfversända
  till Finland. Men mösspartiet lät icke utan vidare föreskrifva sig
  lagar. Äfven det räknade inom sina led kraftfulla och snillrika män, och
  desse arbetade med all makt för att ett stadigvarande fredslugn skulle
  råda inom den yttre politiken; åtminstone voro de ingalunda sinnade att
  tillstädja att rådet skulle få »skrida till verkligheter», d. v. s.
  börja kriget, när tillfället syntes detsamma lofvande. I regeln blef
  öfvervikten på hattarnas sida och för hvarje ny triumf, de hemförde,
  dess bittrare och mera hänsynslös blef partistriden. Någon medlande
  makt, som kunde hålla de politiska lidelserna inom tillbörliga gränser,
  fanns icke; kungen var nu mera endast en nolla och rådet snarare ett
  tvistefrö mellan de stridande än, såsom det bort hafva varit, ett
  själfständigt, öfver partierna stående tribunal af skiljedomare. Hos
  ständerna låg styrelsens tyngdpunkt och inom deras sekreta utskott
  fälldes utslaget i alla viktigare frågor, sedan dessa helt knapphändigt
  och ensidigt blifvit förberedda på de hemliga klubbarna eller hos de
  främmande sändebuden.
  
  Så länge den fräjdade statsmannen rådsherren Arvid Horn haft maktens
  tömmar i sin starka hand, hade partiernas täflingsstrid likväl hållits
  inom vissa gränser. Landet hade också varit så utmattadt efter de många
  föregående krigsåren, att det ej haft krafter att lösa större uppgifter.
  Men i samma mån välmågan ökades under fredslugnet, i samma mån infunno
  sig de gamla minnena, det gamla föreställningssättet. Statskroppen hade
  stympats, men, likasom fallet är med en lemlästad människa, riket
  Sverige tyckte sig känna och kunna arbeta alltjämt med de förlorade
  lemmarna. Folket tänkte ännu såsom under storhetstiden. Och det föreföll
  därför mången, äfven om han stod utanför det rådande hattpartiet, att
  det gick för långsamt att på fredlig väg återvinna hvad som genom kriget
  förlorats, samt att det nog fanns kraft, om blott viljan icke fattades.
  Sveriges storhet, hette det, hade ju varit kriget. Sveriges makt hade
  hvilat på svärdspetsen. På slagfältet kunde nederlagens skymf fortast
  aftvås, den forna äran återställas. Skulle till äfventyrs den egna
  kraften, mot förmodan, icke räcka till, kunde ju stridigheter mellan de
  blifvande fienderna förlama motståndet och underlätta framgången för de
  svenska vapnen. Så tänkte och talade man, då Sveriges ära kom på
  dagordningen; och någon vis statsman, sådan som Arvid Horn, fanns icke
  längre i rådsalen, att stäfja öfverdrifterna. Nu, efteråt, ser man klart
  hur statsskeppet fördes mot bränningar, där ofärd var nära, och klandrar
  de styrandes lättsinne och halsstarrighet. Men därför bör det icke
  förnekas, att det ligger något storslaget i denna det svenska folkets
  sträfvan att å nyo söka göra landet till ett stort och mäktigt rike vid
  en tidpunkt, då det ännu på långt när icke återhämtat sig efter den
  våldsamma förblödning, då det låg krossadt och tillintetgjordt vid sidan
  af sin fallne hjälte under tyngden af öfvermäktiga fiender.
  
  Ju högre partilidelsernas mål ställer sig, dess mer griper striden
  omkring sig. Frågan om krig eller fred blef småningom ett talämne inom
  alla folkklasser, bland hattar och mössor, krigsvänner och fredsvänner,
  bland män af det brådstörtande framåtskridandet liksom af den säfliga
  konservatismen. Från rådsalen och ständernas utskott smög den sig ut på
  osynliga vägar till de hemliga klubbarna, till familjehärden, ja,
  dryftades till och med inom kort med bibelns ord på själfva
  predikstolen. Den låg så att säga i luften, hvart man kom, under denna
  för Sverige så betydelsefulla tidpunkt, en tidpunkt af politiska ränker
  och våldsbragder samt af djupt gående sociala hvälfningar, hvartill vår
  historia hittills ej kunnat uppvisa något motstycke.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Det var i solnedgången, söndagen den 16. juni 1741. Hela Stockholm hade
  den dagen varit ute på malmarna för att skåda på äppelblom, lukta på
  häggen eller rulla sig och stå på hufvudet på de ljusgröna gräsmattorna.
  Folket kom nu tillbaka öfver Norrmalms torg med sina matknyten, än i
  spridda flockar, än i större skaror. Alla skulle ner för det sluttande
  torget mot slaktarhusbron för att komma till sina hem i någon af stadens
  mörka gränder. Kvällen var härlig och utsikten nere på bron lika vacker,
  som den skulle för en person af vår tid synts egendomlig. I öster fick
  solljuset de små grönsprängda rutorna i Arsenalen att glimma som guld;
  på sidan om dess höga, erggröna koppartak och många tornspiror höjde sig
  öfver den brusande strömmen fasaderna af Fersenska och Düringska
  palatsen samt något längre ut, åt Skeppsholmen till, den röda
  väderkvarnen med sin granne, den korsformiga träkyrkan, i hvilken
  Tollstadius under förmiddagen talat så vackert »om ett rättfärdigt folks
  upphöjelse och ett syndigt folks förnedring och fördärf». Till höger om
  Skeppsholmens låga bro syntes på höjden »larmbatteriet» med sin höga
  flaggstång och framför detsamma strömmen med sina många fartyg och
  roddslupar. Till höger om denna tafla, liksom innefattande den med en
  lodrät, ofantlig ram, reste sig konturerna af Tessins mästerverk, det
  ståtliga slottet, å hvilket arbetet nu närmade sig sitt slut. Parallelt
  med Slaktarhusbron gick gamla Norrbro. Vid norra broändarna lågo
  vakthus, spruthus och fiskblötarbodar; allesamman små, rödmålade trähus,
  mer eller mindre förfallna. Här höllo åkare och månglerskor till under
  hvardagarna; men nu på sabbaten voro de försvunna, och deras platser
  intogos, såsom nämndt, af de hemvändande folkhoparna eller af grupper af
  äldre borgare, som dryftade något af dagens spörsmål, såsom om nyttan
  och den sannolika profiten af det nedanför liggande kvarnhuset, om den
  nyligen utgifna skråförordningen eller dylikt; allt medan de rökte ur
  sina kritpipor och med betänksamma miner spottade ner i strömmen.
  
  Det var i synnerhet två bland dessa senare, som ådrogo sig
  uppmärksamheten, tack vare den ifver, hvarmed de tycktes utbyta sina
  tankar. Med all sannolikhet kunde båda räknas till borgarklassen; ty,
  ehuru olika till snitt och utstyrsel, hade deras dräkter det utmärkande
  draget gemensamt, att de saknade, hvad hos den tidens adelsmän alltid
  fanns, krigiska tillbehör, såsom värja och sporrar. Äfven af sättet, på
  hvilket de buro sina hattar, kunde man förstå att denna gissning icke
  var så oriktig. Tvärtemot hvad bruket fordrade af den tidens kavaljerer,
  satt nämligen hatten lika stadigt nedtryckt på den yngres hvitpudrade,
  bakåtstrukna, franska modeperuk som på den äldres yfviga allongeperuk.
  Deras samtal röjde ännu tydligare stånd och yrke.
  
  »Jag står vid hvad jag sagt. Så sant jag är en ärlig mössa och heter
  Göran Smedman och har krambod vid Packartorget, gå vi en stor landsens
  nöd till mötes, om icke ständerna ta’ krediten under armarna, så att den
  reela handeln kan komma på en ordentlig fot till rikets nytta, uppkomst
  och förkofring.»
  
  Den högvälaktade åldermannens ansikte antog, under det han yttrade dessa
  ord, ett allvarligare uttryck, medan hans blickar sänktes mot den djupa
  strömfåran under dem. Det dröjde en stund innan hans följeslagare
  svarade.
  
  »Min herre», sade denne slutligen med ett inställsamt leende, »bör inte
  ta så hett vid sig öfver mina ord, som fälldes i hastigheten. Jag ville
  visst inte rosa den svenska krediten; – mig synes att denna aldrig stått
  på så klena fötter som nu! Nej, jag ville blott uttala mig mot dårskapen
  att söka förbättra den medels inrättandet af inhemska manufakturverk,
  hvilket endast blir själfbedrägeri. Få se nu om inte själfva Alingsås
  gör bankrutt? Man börjar ju redan söka narra folk till sig med
  publikation om bättre köp; ja, raggen ta mig, om det ej går åt fanders»
  – tillade han, med ett förnumstigt leende, i det han utslätade sina
  spetsmanschetter, som tillskrynklats under hans lifliga åtbörder.
  
  »Jag är hvarken intressent i Alingsås, i kattuntryckeriet eller i någon
  annan societet, som är delaktig af femprocentsmedlen», afbröt honom
  åldermannen. »Jag är helt slätt och rätt en gammal ärlig och välmenande
  köpman, som lämnar sådana frågor, som min herre behagat framställa, åt
  politici att afgöra. Att min herre, som är kommissionär för ett af de
  största husen i Amsterdam, icke kan tycka om de försök som här på sista
  tiden blifvit gjorda att göra inhemskt ylletyg, kan jag därför nogsamt
  förstå. Det dröjde ju lång tid innan själfva England kunde frigöra sig
  från de holländska fabrikerna. Men allting med måtta; allting med måtta,
  säger jag ...»
  
  »Är det inte glädjande», inföll den andre, som blef lugnare i samma mån
  åldermannen förifrade sig, »att se huru väl våra styrande, och framför
  allt vår skicklige och nitfulle kanslipresident, förstå att gripa in i
  nuvarande lyckliga konjunkturer, för att höja vår kredit på den
  utländska marknaden?»
  
  »Sköna konjunkturer», afbröt honom åldermannen. »Hvilket land behöfver
  bättre fred och stillasittande än Sverige? Och hvilket land är mindre
  tjänligt till aktivitet och krigsrörelser? – Genom våra s. k. stora
  konungars slagsmål ha handel och näringar sjunkit ned i djupaste
  vanmakt. – Minns fullväl hur för icke länge sedan skoflickarne måste
  hämta sina skoremmar från Danzig; och sutto där inte tyska månglare och
  sålde morötter styfvertals på Jakobstorg! För sådan kredit ger jag ej
  ett runstycke.»
  
  »Men nu har landet hämtat krafter på nytt!»
  
  »Nog sant! Genom Guds nåd är Sverige stadt i tilltagande och förkofring;
  handeln och sjöfarten ökas. Få vi hålla på en tid i lugn och ro, tror
  också jag att vi en dag bli så starka, att vi kunna återtaga hvad som
  gått förloradt.»
  
  »Bravo, min herre! Våra tankar äro ju, när allt kommer till stycket,
  lika; det är blott om rätta tidpunkten vi skilja oss. Men gjorde vi inte
  bäst, såsom min herre nyss sade, att öfverlämna bestämmandet därom åt
  våra politici?»
  
  »Våra politici?» inföll åldermannen med ny ifver; »hvilka äro de? Menen
  I ungdomarne på riddarhuset, som dag ut och dag in skräna på
  krigsbuller? Undrar just hur de skulle se ut i synen, om vi skulle hotas
  med en fientlig descent på kusten? – Men, för att återgå till ämnet, min
  herre sade för en stund sedan: »Sverige ligger inte under samma klimat
  som England och har inte häller Englands stora rörelsekapital.» – Jag
  svarar nu: tänk på konsekvensen! Klimatet kunna vi ju inte ändra; men
  kapital kan vinnas. Därtill fordras dock ett stadigvarande fredslugn. Nu
  går det ej att försöka. Se blott huru alla våra inhemska företag, just
  af brist på lugn och stadga i det offentliga, gå kräftgången. Hur går
  det med Västindiska kompaniet; hur står det till månne med
  porslinsbruket?»
  
  »Pipbruket på Långholmen lär inte stå sig mer än jämt?»
  
  »Pipbruket? Åh, därmed är ingen fara», svarade åldermannen med en
  själfbelåten min, i det han stödde sig på sitt silfverbeslagna spanska
  rör.
  
  »Förlåt! Jag visste ej att ålderman Smedman var en af intressenterna.»
  
  »Jo, det äger sin riktighet! – Men vi glömma ju alldeles bort», återtog
  åldermannen, i det han tog upp sitt ur ur byxsäcken, »att tiden ej står
  stilla. Har ni lust att pröfva en Malaga-sekt, jag köpte i går af
  skepparen på Tre rosor? ... Jag kan äfven» – han sänkte rösten till
  sakta hviskning – »visa ett prof på virginskt knaster, hvars make inte
  lossats vid Stockholms packhus och som till och med smakar en fattig
  syndare bättre än mäster Langlois’ franska »surströmming» – i synnerhet
  om den rökes ur en Långholmspipa ... Men det säger jag på förhand, löp
  ej i näsan på några beslagskarlar med den tobaken!»
  
  Herr Bisot – ty så var namnet på åldermannens envise motsägare – var nu
  vid sitt egentliga mål och ärnade göra sin blifvande värd sig ännu mera
  bevågen genom att säga några smickrande ord om pipbruket, – hvilket som
  industriel anläggning bildade ett så lysande undantag från allt annat af
  samma slag, som den svenska företagsamheten sökte åstadkomma – då höga
  rop efter vakten nådde hans öra. Då han vände sig om, såg han uppe vid
  hörnet af Regeringsgatan en större folkhop, som sorlade och väsnades på
  ett oroväckande sätt.
  
  Hvad kunde orsaken vara? En sådan folkskockning på själfva
  sabbatsaftonen kunde han inte minnas sig ha sett.
  
  Ej gärna kunde det vara några »tattare», zigenare eller franska
  gyckelmakare – bekanta för sina konstiga luftsprång – ty sådant folk
  fick icke vanhelga sabbaten med sina upptåg. Ej häller kunde det vara
  något slagsmål mellan hetsigt ungt folk från riddarhuset. Sedan det
  beryktade Rålambska gurglet på Riddarhustorget var detta frispektakel så
  vanligt, att det icke kunde locka tio stockholmare att stanna för att se
  på. Men hvad än orsaken kunde vara, folkskockningen tillväxte mer och
  mer och lockade slutligen äfven den säflige åldermannen att, åtföljd af
  Bisot, skynda dit upp för att bana sig väg genom trängseln bland
  famnstora styfkjortlar, utspända rockar, vida peruker och armfästa
  hattar.
  
  Ju längre in åldermannen trängde sig, dess tydligare blef det för honom
  att fara var å färde; ty på sorlet hördes, att folket var uppretadt.
  
  »En tocken lymmel till kusk!» skrek en äldre matrona tätt invid honom, i
  det hon lyfte upp ett litet barn på armen – »körde han inte rakt öfver
  pojken, då han skulle in på apoteket!»
  
  Åldermannen såg nu öfver människohufvudena en hög vagnskorg och framför
  densamma på ett ännu högre säte en groflemmad, rödbrusig kusk i adligt
  livré.
  
  »Och inte ville han stanna häller», skrek en annan kvinna, »då man
  ropade till honom, utan slog blott de stackars öken ännu hårdare!»
  
  »Hör nu, god’ vänner!» sade åldermannen med så hög röst han förmådde,
  »vet I ej att sabbaten ej gått ut än? Ni måste uppföra er med större
  försyn ...»
  
  Men orden drunknade i sorlet. Åldermannen var synbarligen ej någon
  person, som kunde få bukt med en uppretad folkhop.
  
  »Om inte fruntimret där», återtog den första matronan, i det hon skrek
  orden in i örat på åldermannen, »sett så innerligen söt och rar ut, hade
  nog den långe blåfågeln där uppe redan varit torrbultad in på bara
  kroppen. Men se blott, hur vackert hon ber för honom!»
  
  »Nej, hör ej på kvinnosnack, gossar!» skrek en röst ur hopen, »ett
  friskt tag, och vi välta hela kalaset i rännstenen.»
  
  Ett högljudt bifallssorl hälsade dessa ord och i nästa ögonblick
  skyndade ett tjog kraftiga armar att fatta tag i hjulen trots kuskens
  slängar med den stora blypiskan.
  
  Men när nöden är störst är hjälpen närmast, säger med sanning ett
  gammalt svenskt ordspråk. Just som åldermannen väntade sig få höra ett
  förfärligt skrik af damerna inne i vagnskorgen, efterföljdt af braket,
  när denna gick i stycken mot stenläggningen, samt blundade af
  försiktighet för att en gång kunna vittna att han ingenting sett, hörde
  han i stället några kraftiga kommandoord, och när han till följd däraf
  kom att slå upp ögonen, såg han tvänne resliga, uniformerade ryttare på
  svarta hästar bana sig väg genom folkhopen genom att slå till höger och
  vänster med sina långa ryttarvärjor. Nu hördes äfven vakten närma sig
  från andra sidan. Folkhopen måste vika för den beväpnade ordningsmakten
  och vagnen kunde åter sätta sig i rörelse.
  
  Det var med en viss nyfikenhet, som den yngre af de båda ryttarne vände
  sig om i sadeln, då han kommit öfver Norrbro, för att närmare betrakta
  de båda damerna, som åkte i vagnen, hvilken nu tog af nedåt
  Riddaregatan[1]. Äfven de tycktes visa samma intresse för honom; ty just
  som han vände sig om drogo de åt sidan sina florshufvor, hvilket
  förhållande kunnat förmå hvilken ryttare som hälst, tyckte han efteråt,
  att låta sin häst sakta sina steg.
  
  Båda damerna voro vackra. Den ena var icke mera ung. De tycktes likna
  hvarandra. Af dessa tre fakta drog han den slutsatsen, att de voro mor
  och dotter. Att de voro af förnäm börd, var han äfven snart på det klara
  med. Den äldres höga panna, hennes fina ansiktsprofil, de välbildade,
  fast något för hårdt slutna läpparna voro drag, som gåfvo åt hennes
  ansikte ett uttryck af på en gång stolthet och själsstyrka. De gråblå
  ögonen, hvilka så sällsamt stucko af mot det pudrade håret, talade på
  samma gång om skarpsinnighet och befallande öfverlägsenhet, hvilket han
  också särskildt gifvit akt på i trängseln där borta, då hon suttit rak
  och förnäm samt med ett föraktfullt leende sett på hur man velat välta
  omkull vagnen.
  
  Men hade han än vid första ögonkastet trott sig kunna klassificera de
  båda damerna såsom mor och dotter, dröjde det icke länge innan han kände
  sig tveksam. Ty hvar låg i själfva verket likheten? Vagnen, som långsamt
  rörde sig öfver den gropiga, illa stenlagda gatan, gaf honom god tid
  till observationer medan de passerade förbi. Svårligen kunde man finna
  tvänne ansiktsuttryck mera olika, om än i de yttre dragen funnos vissa
  likheter. Den viljekraft – man kunde nästan säga det trots – som
  afmålades i hvarje min i den äldres ansikte, var hos den yngre mildradt
  till lugn undergifvenhet; hvad som hos den förra kunde tolkas såsom
  förnäm högdragenhet tycktes hos den senare endast vara medvetandet af
  eget värde, och slutligen, då den äldres skarpa ögon uttryckte afsky och
  hat, hade den yngres, då de långsamt vändt sig bort från de hotande
  grupperna, snarare talat om öfverseende än hämnd, snarare velat säga att
  hon hyste miskund med deras raseri än att hon önskade kunna vedergälla
  det.
  
  Hennes höga, allvarliga panna, från hvilken det blonda, lätt pudrade
  håret var struket bakåt och i behagfulla lockar föll ned på hennes
  axlar, ökade ännu mer det själfulla uttrycket i hennes ögon. Men detta
  uttryck märkte man ej i första ögonkastet. Den lilla körsbärsmunnen med
  sitt näpna småleende, de små groparna i de fylliga kinderna, hvilka hos
  den tidens ungherrar stodo så högt i anseende, de smäktande ögonlocken,
  allt tydde på så mycken sparad glädje och lekande lifskraft, att den
  sinnliga skönheten i främsta rummet måste tilldraga sig hvarje ung mans
  uppmärksamhet. Det djupare själslif, som afspeglade sig ur hennes
  uttrycksfulla ögon, var en flyktig skymt, ett halft beslöjadt löfte om
  inre rikare skatter, som först vid ett närmare sökande kunde dragas fram
  i dagen.
  
  Emellertid hade båda ryttarne i långsam skridt fortsatt sin väg öfver
  den lilla öppna plats, som på denna tid utgjorde Mynttorget, och i
  hvilken Stadssmedjegatan och Riddaregatan utmynnade. Man hade då ännu
  icke hunnit tröttna på den breda, skummande strömfåran, för att pressa
  henne tillsamman mellan stela granitväggar, lika litet som man å andra
  sidan känt otrefnad af att de små, oansenliga husen, med sina röda
  tegeltak och grönsprängda fönsterrutor, stängde utsikten mot öster och
  hindrade att den vackra planen nedanför norra slottsfasaden, med dess
  ståtliga uppfartsvägar, såsom nu är fallet, var fri och öppen från
  Myntet[2] ända fram till Skeppsbron.
  
  Den yngre af de två ryttarne höll stilla ett ögonblick, för att se
  hvilken väg vagnen skulle inslå. Därefter vände han sig långsamt om och
  skyndade sig efter sin äldre kamrat, hvilken redan hunnit ett godt
  stycke in på Stadssmedjegatan.
  
  
  
  
                                    II.
  
  
  Ryttarne redo en stund tysta bredvid hvarandra; först då de hunnit ett
  stycke framåt den nästan folktomma gatan, började den äldre, efter att
  hafva sett sig om åt alla sidor och utstött ett par hostningar, att
  tilltala sin följeslagare i en ton som på en gång röjde trotjänaren och
  vännen.
  
  »Min unge herre ser nu», sade han, i det han klappade sin häst på den
  löddriga halsen, »att det stundom kan vara sant nog hvad gammalt folk
  säger. Här är värre än ett räfide; här finns allt hvad lättingar och
  dagdrifvare heter, förutom lättfärdigt och nyfiket kvinnfolk, hvilket
  åker omkring på gatorna, i stället för att arbeta som annat hederligt
  folk.»
  
  »Det beror väl på oss själfva om vi duka under för frestelsen?»
  
  »Prästsnack. – Den onde kommer i så många nya skepnader, ska’ nådig
  herrn veta, att prästerna icke längre få bukt med honom. Borra de in
  honom i en ek, grinar han strax emot dem från en enbuske. Därför lämna
  de nu åt hvar och en att sköta sig bäst han kan och säga att frestelsen
  kommer af oss själfva. När nådig herrn får se alla de komedier, bållhus,
  hemliga församlingar och annat trolltyg, hvarmed folket här hvarje natt
  sysselsätter sig, men som försvinna på ljusa dagen, ska’ han säkert
  gifva gamle Lars rätt.»
  
  »Det tviflar jag på. Men hvarför väsnades de där borta i gathörnet?»
  
  »De äro konstiga hästar, de gröne – säger ordspråket. De hade väl icke
  fått nog af sitt fåfängliga kringlöpande. Kanske hade det varit någon
  soteld i närheten – eller hade beslagskarlarne lagt beslag på någon
  underviktig kringla, fasttagit en skamlös åkare eller kringklappat någon
  ovettig roddarkäring. – Min unge herre ska’ veta», tillade han, i det
  han med ett själfbelåtet leende strök upp sina yfviga, gråsprängda
  knäfvelbårar, »att se’n trettio år tillbaka – i salig generalens tid –
  då jag fick nog af att se all deras afvoghet och illvilja mot
  Stenbocken, känner gamle Lars sitt stockholmsfolk.»
  
  »De fingo maka sig vackert åt sidan för våra plitar.»
  
  »Ja, vi voro sura för dem som rönnbären för räfven», sade Lars grinande.
  »Men de bitas inte riktigt, ska’ nådig herrn veta, vid dagsljus.»
  
  Lars började nu en lång historia om huru han en gång varit utsatt för
  pöbelns raseri på Hötorget för trettio år sedan. Hans herre, som
  emellertid vid första antydningen kände igen hvart det skulle bära, gaf
  icke akt på hans prat, utan började i stället att med nyfiken
  uppmärksamhet betrakta de gammaldags, smutsgrå byggnader, hvilka med
  sina höga och smala trappgaflar bildade husraderna långs den krokiga
  gatan, hvilken snarare gaf intrycket af en djup fästningsgraf med mörka,
  tvära branter än af den förnämsta gatan i en hufvudstad. På det
  intresse, hvarmed den unge mannen fäste sina blickar äfven vid de
  obetydligaste ting, kunde man tydligen se att han var en person, hvilken
  på samma gång var främling och saknade nog världserfarenhet att kunna
  dölja det.
  
  De båda ryttarne hade hunnit ett godt stycke framåt Västerlånggatan,
  innan den äldre hunnit sluta sin långdragna berättelse. En stor blå och
  röd skylt, som svängde öfver gatan, kom emellertid hans herre att vakna
  upp ur sina funderingar och, ordnande sina tyglar, vände han sig till
  sin pratande följeslagare med den frågan, om de icke snart voro framme.
  Denne jakade till frågan med en nick på hufvudet och sade, i det han
  pekade på en större skylt, som framstack från ett hus längre fram på
  gatan: »Ers nåd får hålla till godo! Man har bättre ställen att välja
  på, såsom Kronan vid Drottninggatan eller Bacchus vid Skeppsbron, för
  att icke tala om flere andra ännu förnämligare, men vi skulle, förstås,
  taga vårt härberge så långt som möjligt in i det djupaste fördärfvet.»
  
  »Man får se till att matsäcken icke tar slut redan vid första
  vägkröken.»
  
  »Men ers nåds far skulle aldrig – och han var ändå en ganska god
  hushållare – velat fördjupa sig så långt in bland detta krämarpacket.
  Under fälttåget kunde det väl någon gång hända», tillfogade han med
  knipslug min, »men då var det endast för att utkräfva brandskatt, klippa
  några feta judar eller något annat som krupit undan bland rucklena; och
  då gick det lustigt till.»
  
  »Det kan jag nog tro, men Lars vet ju att jag icke tycker om att min
  fars namn inblandas i sådana historier, och jag tycker icke häller om
  att man talar illa om människor, hos hvilka vi skola kvarstanna; ty, som
  man säger, den hönan är icke klok, som orenar eget bo. – Men här ha vi
  ju Vinfatet?»
  
  »Rätt, nådig herre, här ha vi en af räfkulorna», svarade Lars, som icke
  tycktes mycket fråga efter rådet, »och se, räffar står ju själf där
  borta på tröskeln.» Under det han yttrade dessa ord, gaf han sin häst
  sporrarna, och sedan han vårdslöst kastat tyglarna åt den djupt bugande
  värdshusvärden, var han med ett vigt språng ur sadeln, hvarefter han
  skyndade sig att själf mottaga tyglarna på sin herres häst.
  
  Värden på stället, den välfödde mäster Rinck, jämte ett par rödkindade
  tjänstflickor i bindmössor och redgarnströjor, hade emellertid skyndat
  sig att lösgöra de resandes sadelsäckar. Den först nämnde gjorde sig
  samtidigt underrättad om de resandes namn och karaktär, hvarifrån de
  kommo, samt frågade, då de sade sig komma från Finland, om öfverresan
  gått lyckligt, om de glömt att låta visitera sina saker vid Norrtull, om
  beslagskarlarne varit höfliga, om skjutshästarna från Ensta varit goda
  att rida på o. s. v., samt skyndade sig därefter, så mycket hans små
  korta ben förmådde, uppför en smal trappa, för att visa vägen till ett
  tarfligt möbleradt rum i tredje våningen, där han slutligen lämnade sina
  nya gäster med många bugningar, önskande dem i all ödmjukhet, som han
  sade, en lugn och angenäm sömn och hvila under hans ringa tak.
  
  Vi vilja nu dröja några ögonblick, för att gifva läsaren en närmare
  beskrifning på de båda ryttarne, under det att de, vid det sparsamma
  dagsljus som ännu lyckades tränga sig in genom de smutsiga
  fönsterrutorna, uppacka sina små ryttarkappsäckar.
  
  Den yngre af dem båda, eller den som under det samtal, för hvilket vi
  nyss redogjort, titulerats ers nåd, var en helt ung man – på sin höjd
  några och tjugu år. Utan att kunna kallas sköna, verkade hans anletsdrag
  tilldragande på åskådaren för det allvar, paradt med ungdomlig friskhet
  och oförvägenhet, som de uttryckte. De djupblå ögonen talade både om ett
  klart förstånd och medfödd karaktärsfasthet och gåfvo i förening med de
  gula lockarna åt det samma en äkta nordisk prägel. Han var därför en
  vacker typ af den urgamla Svenskesläkten, hvars namn han bar; äfven hans
  yttre i öfrigt passade därmed i stycke. Växten var reslig. Hans väl
  proportionerade lemmar tydde på en för hans ålder icke vanlig styrka. På
  alla hans rörelser kunde man också märka, att hans uppfostran icke skett
  under inflytelsen af ett vekligt salongslif, utan snarare i skog och
  mark tillsammans med björnar och vargar eller med kärfva bussar i
  fäkthuset eller i ridsalen. Intet af den tidens så i de yttersta
  detaljer ceremoniösa och cirklade umgängesmanér tycktes hafva hittat
  vägen till hans läromästare.
  
  Det kunde därför icke förefalla besynnerligt att hans dräkt icke var i
  öfverensstämmelse med det vanliga bruket utan redan vid första
  ögonkastet förrådde landsortsskräddarens smak och arbetsskicklighet. Men
  skulle han än för sin klädsels skull och det oöfverlagda i sina rörelser
  icke kunna hoppas att vinna jämnåriges beundran på en kunglig assemblé,
  skulle det varit i hög grad nedsättande för de unga skönheter, som vid
  denna tid befolkade Västerlånggatans fönsterrader, eller den unga damen
  i vagnen, om man påstått att deras hjärtan icke klappat varmare vid
  åsynen af den unge, ståtlige ryttaren i den gamla och välkända Carl
  XII:s-dräkten med gula uppslag och stora, blanka knappar.
  
  Hvad hans följeslagare beträffar, var denne en af dessa väderbitna
  bussar, hvilka lika ofta fått sofva under bar himmel vid skenet från
  bivackelden som under sotad ås. Dräkten var om möjligt ännu mera omodärn
  än hans herres, och den grofva huggvärjan med det stora, af dubbla
  byglar bildade fästet kunde snarare tagas för ett stort stekspett än ett
  vapen ämnadt till tvekamp mellan vanliga människor. Rundt omkring det
  rödbrusiga anletet framstucko här och där några gråsprängda hårtestar,
  och de ljusgrå ögonen, hvilka kärft och trumpet plirade fram under de
  yfviga, i grått och rödt skiftande ögonbrynen, uttryckte på en gång
  kraft och slughet. Om vi vilja fullända porträttet, måste vi tillägga en
  stor, i rödt och blått skiftande näsa, hvilken på ett besynnerligt sätt
  delats genom ett bredt ärr, samt några gråröda skäggstrån, hvilka
  fåfängt sträfvade att antaga formen af ett stubbigt hakskägg. Bilden,
  såsom den i sammanhang tedde sig, påminde om en till hälften kolnad ek,
  som skogsbranden lämnat obesegrad, och som därför föraktfullt blickar
  ned på den glesa, tvinande ungskogen, hvilken varit nog djärf att träda
  i stället för de gamla ekarna, hennes forna kamrater.
  
  »Hvar var det, Lars», sade Svenske efter en stunds tystnad, »som min
  morbror biskopen hade sin bostad? Jag måste redan i afton söka upp
  honom; ty säkert är han orolig öfver att min ankomst dröjt så länge.»
  
  »Präster och biskopar taga sig icke vid något, som icke faller i
  tiondepåsen», svarade Lars trumpet, i det han sökte att med ett
  bristfälligt elddon tända eld på ett talgljus.
  
  »Var det icke i Storkyrkobrinken?»
  
  »Hos handelsmannen Anders Geist – i Storkyrkobrinken – ofvanpå källaren
  Spanska vinpipan ...»
  
  »Kan jag då få veta hvar vinpipan ligger?» afbröt den unge mannen
  otåligt.
  
  »Är det ej sent att gå ut? Mina ben äro alldeles styfva.»
  
  »Du är öm om mig i dag, käre Lars», sade Svenske småleende, »annat var
  det i Krakolla, då du körde ut mig i smällkalla vintern för att härda
  skinnet.»
  
  »Andra tider det», mumlade Lars för sig själf, i det han ändtligen
  lyckats tända ljuset, som han satte ifrån sig på bordet.
  
  »Nu ger jag den onde både dig och dina tider», sade Svenske, förargad
  öfver att han icke kunde få en tydligare anvisning, »se bara till att du
  själf får något till kvällsvard, skall jag nog sköta mig som jag tål.»
  
  Med dessa ord kastade han på sig sin långa ryttarkappa och var redan ett
  godt stycke ned i trappan, innan Lars hunnit utbyta sitt mummel till
  något mera begripligt ordflöde ...
  
  Det var redan mörkt, då Svenske utträdde genom porten; men mäster Rinck
  var nog artig att i egen person följa honom till Storkyrkobrinken och en
  gång väl framkommen hit, var det icke svårt att se mäster Geists skylt,
  som föreställde ett vinfat, och hvilken var inifrån upplyst af en
  rykande talgdank.
  
  Huset, från hvilket skylten stack fram, var litet och oansenligt. Som
  det var efter den tid på kvällen, då alla krogar skulle stängas, hade
  dess invånare troligen redan länge sedan gått till hvila. Endast från
  ett fönster i andra våningen syntes ett matt ljussken bana sig fram
  genom vecken på de tätt åtdragna gardinerna.
  
  En stund förut hade i det låga rum, hvarifrån ljusskenet kom, suttit
  tvänne äldre män, på hvar sin sida om ett skinnklädt bord, hvarpå ett
  enstaka talgljus flämtade matt i en stor kopparljusstake, belysande
  rummets enkla, nästan tarfliga inredning. Denna bestod af en i hvitt
  målad säng med höga fötter och omgifven af slitna sparlakan af grön
  slessing samt på den motsatta väggen några höga rygglänstolar,
  öfverdragna med skinn, samt en stor dragkista, med snedvridna
  messingsbeslag och sprucken stenskifva. De två öfriga väggarna voro
  fullsatta med bokhyllor från golf till tak, fyllda med gula och hvita
  pergamentsband, af hvilka senare äfven en del förirrat sig ned till
  stolar och bord.
  
  Af de samtalande personernas dräkter kunde man förstå att de tillhörde
  det högvördiga prästeståndet. Deras ända till halsen igenknäppta svarta
  rockar med de hvita, flere tum breda nedhängande kragarna, de svarta
  kalotterna, som endast tilläto en krans af stripigt hår sticka fram
  rundt om ansiktet, angåfvo nämligen otvetydigt att så måste vara
  förhållandet. Båda hade synbarligen för länge sedan öfverskridit
  mannaålderns gräns och åren hade gått fram med djupa fåror i deras
  anleten. Men motståndet mot ålderdomens härjande hand hade varit olika.
  Hos den ene, den högvördige biskopen Juslenius, hade det varit kärft,
  vresigt, och hans anlete bar nu efter slutad strid en nästan asketisk
  prägel. Hos den andre åter, prosten Sinius, hade det varit mjukt,
  elastiskt, eftergifvande men på samma gång segt, och uttrycket i hans
  fylliga ansikte gaf också till känna att det måste finnas kvar inom
  honom en god portion af lefnadslust och förnöjsamhet både med sig själf
  och andra.
  
  Deras blickar, som ofta mötts under samtalets gång, lade denna skillnad
  ännu skarpare i dagen; ty då den förres talade om den flinthårda
  viljekraften, de stålsatta grundsatserna, hvilka ingenting fick ändra,
  tydde den senares i stället på en lika hög grad af godlynt undfallenhet
  för andras kraftigare viljor.
  
  Det hade rådt en stunds tystnad, då Juslenius, efter att hafva kastat en
  hastig blick ned på gatan, vände sig till sin kamrat, som långsamt
  bläddrade i en tjock foliant, med orden:
  
  »Min ärade broder säger alltså att både Plato och andra forntidens vise
  hafva talat om Terra atlantis, hvilken Atlas skulle hafva burit på sina
  axlar, och som skulle hafva inneslutit en himmel med trädgårdar, där
  frukter af guld och ädla stenar växte. Men hur kan väl detta bevisas? Af
  hvad som är kan man nog sluta sig till hvad som har varit, och
  visserligen är det troligt att det funnits en tid, då alla växter gått
  fram ur sina första frön och alla djur ur sina ägg – men att det land,
  som först fick skåda denna härlighet, varit våra förfäders, därom är jag
  icke på något sätt öfvertygad af hvad min ärade broder nyss anfört. –
  Godt och väl alltså», tillade han, i det han reste sig upp, »hvad min
  ärade broder anfört om åtskilliga författare – och vare det långt ifrån
  mig att på nytt vilja jaga gallan i blodet på en gammal vän genom att
  blotta den lucka, som klarligen och tydligen kan märkas i
  argumentationen – men så länge det icke till fullo, hoc est in logico,
  kan bevisas, hur förvandlingen från en leende lustgård till ett land af
  is och snö är försiggången, är jag af motsatt mening.»
  
  »Salig Olof Rudbeck och flere andra vidt fräjdade auktoriteter hafva
  likväl påstått», inföll Sinius med ett godmodigt leende, »att Sverige
  var de gamles Manhem och att detta var ett paradis och en boning för
  gudar; samt att både Pallas, Flora och Venus, för att icke tala om andra
  lustgudinnor, där blifvit födda och uppammade samt lefvat tillsamman med
  de andra svenska fruntimren och först i en senare tid flyttat sig längre
  ned åt södern.»
  
  »Dumt snack, om Rudbeck så talat», svarade biskopen häftigt. »Utan orsak
  och medel, hvad verksamhet finnes i naturen? Då de hedniska poeterna
  tala om paradiset, kalla de visserligen, som min ärade broder säger,
  tiden för en stadig vår, ver temporis, ver ætatis, ver mundi, ver
  æternum – men huru kunna vi väl finna de orsaker och medel, som af ett
  paradis med växter, frukt och timlig ljufvelighet i största öfverflöd
  gjort ett sådant island likt vårt?»
  
  Den något öfverlägsna ton, hvari denna fråga framställdes, kunde
  emellertid ingalunda rubba den andres godmodiga lugn.
  
  »Homerus, poeternas rätte fader, bevisade ju solklart», svarade Sinius
  säfligt, i det han lutade sig fram öfver bordet, »att både Flora, Pan,
  Pomona, Venus och Pallas haft sitt tillhåll här i norden. Tiden, då de
  vistades här, har ju till och med fått namn af guldåldern; sedan kom
  silfveråldern, därpå koppar- och järnåldern och ...»
  
  »Leråldern», inföll Juslenius skrattande; »ja, jag känner fullständigt
  terminologien och har till och med nyligen läst min ärade brors senaste
  disputation om »Theoria telluris eller planeternas första tillkomst och
  söndring från sitt Chaos» – men min käre broder skall icke taga hett vid
  sig för hvad jag nu säger», tillade han, då det ändtligen syntes på
  prostens röda ansikte att han icke var alldeles otillgänglig för en viss
  författarefåfänga. »På det att det goda förhållandet oss emellan icke må
  förspillas på sådana svårbevisliga hypoteser, vill jag gärna så till
  vida gifva med mig, att jag tror att Sverige möjligen i forna tider
  varit, i jämförelse med hvad det nu är, ett paradis och ett Kanaan –
  samt vill gärna äfven medgifva, att vårt land kunde hafva haft de åbor,
  som min ärade bror talat om, redan vid Noaks tid. Men låtom oss nu
  återgå till vårt egentliga ämne och rådgöra om tillståndet, sådant det
  _för närvarande_ är i landet; hvilket, Gud bättre, är långt ifrån sådant
  som det borde och kunde vara.»
  
  »Den som vill knäppa nötter med dig», sade Sinius, i det han torkade sig
  i pannan, »får icke godt om förtjänsten. Näst den långe grefven på
  riddarhuset med de stora skospännena, känner jag ingen, som äger större
  förmåga att få min annars lugna galla i jäsning. Men in nuce, hur var
  det nu med hufvudfrågan? Min högvördige broder är således fortfarande
  ogunstigt stämd mot våra sträfvanden?»
  
  »In nuce och in perpetuum; – min bror har emellertid mycket rätt däri,
  att det är af hög vikt att ståndet handlar conjunctis viribus, i
  synnerhet i frågor som denna, hvilken rör landets sanna förkofring.»
  
  »Lyckliga konjunkturer synas, Gud vare lof, alltmera närma sig ...»
  
  »Min ärade bror menar att krig och undergång kan lättare än eljes
  beredas vårt land?» afbröt biskopen.
  
  »Vare detta långt från mig, men jag tror att man kan bringa landet till
  välmåga.»
  
  »Jag känner alltför väl, hvart ni hattar vilja komma med edra fraser om
  långsamhet och stillasittande», sade Juslenius, i det han reste sig från
  sin plats och såg den andre forskande i ögonen, »men förr än jag med min
  röst bidrager till att hetsa folket till krig mot ryssen, förr må hela
  mitt stift förklara mig vara en ovärdig förkunnare af Guds ord.»
  
  »Är det då icke förenligt både med Guds och människors lag, att de svaga
  söka finna de konjunkturer, med hvilkas hjälp de kunna återtaga från den
  starke hvad han med orätt röfvat till sig? Har icke ryssen genom tusende
  illistiga konster gjort det sista fredsslutet endast till en död
  bokstaf? Hvem vet väl om han icke redan rufvar på att genom ett
  plötsligt öfverfall bortröfva ännu mer? Och slutligen, hur har han icke
  behandlat dem af allmogen, som han röfvade bort under kriget?»
  
  »Sant nog, han framgår grymt, där han får makten, men han är den starke
  och vi de svage, och mig synes därför klokast att vi med kristligt
  tålamod vänta och bida på Hans hjälp, hvilken säkerligen en gång skall
  bistå oss.»
  
  »Har då icke Han redan nu gifvit oss det rätta tillfället? Äro icke
  konjunkturerna nu så gynnsamma, som de någonsin kunna vara? Turken har
  ju förtärt ryssens bästa krafter och våra soldater skola för öfrigt nog
  än en gång veta att slåss mot tio moskoviter!»
  
  »Eländigt prat från ungdomen på riddarhuset», svarade Juslenius och
  fäste ett par skarpa ögonkast på den talande. »Vi äro ju ännu knappt så
  starka, att vi kunna stå på våra egna fötter, långt mindre kämpa mot en
  mäktig granne. Men det är lätt att se hvarthän I viljen drifva
  folkandan, och vår Herre lärer nog också en gång komma att straffa
  öfvermodet.»
  
  »Mirabile visu, håller vår Herre naturligtvis endast med ryssar och
  engelsmän, fredskrukor och mössor», inföll Sinius, som hade svårt att
  längre spela sin rol som underhandlare. »Om annat hederligt folk, som
  vill offra lika mycket för ett älskadt fosterland, heter det, att det
  skall förgås som Sodom och Gomorra endast för att det hyser en rättmätig
  tanke på ett snart återtagande af våra förlorade provinser. Det skall
  dock till slut nogsamt visa sig», fortfor han efter en stunds tystnad,
  »hvilket parti, som vill sitt lands uppkomst och förkofring, det som
  vill gå i ryskt ledband och dansa för engelska guinéer eller det som
  sträfvar att framför allt vara svenskt; och svenskt är det att vilja stå
  på sin rätt och återtaga hvad våldet bortröfvat ...»
  
  »Spara dylika lättsinniga talesätt», afbröt honom Juslenius allvarligt,
  »när såg min ärade broder att jag någonsin tog mutor af mina vänner?»
  
  »Förlåt de oöfverlagda orden», återtog Sinius och räckte Juslenius
  handen, »och vare det långt ifrån min afsikt att påstå något sådant om
  min gamle vördade vän – men då lugn och krafter svika, glömmer man icke
  sällan vännen för de stora hindrens eller hastiga ordens skull.»
  
  »Må ske då», svarade Juslenius, i det han fattade hans hand. – »I de
  stora idéernas jordmån frodas människoanden» – återtog han efter den
  tystnad, som följde på försoningen – »ju högre målet är, för hvilket vi
  sträfva, dess mera kraft och fasthet gifver oss vår Herre på färden –
  men vårt mål ligger högre än min ärade broder anar – det är
  generationers verk, som ni hattar vilja utföra på en gång genom några
  svaga, fast fåfänga och ärelystna partiledare och med det arma folkets
  blod och penningar. – Och I tänken icke på», fortfor han efter en ny
  tystnad, »att Sverige är krossadt. Många sådana andar som du och jag
  skola förtäras och uppgå i det eviga, innan den gamla kärnkraften på
  nytt ingjutits i folket, innan det ännu vet med sig att det, som du nyss
  sade, bor i de gamles Manhem; – men mån I akta er», fortsatte han efter
  en stunds tystnad, i det hans skarpa ögon fäste sig med ett underbart
  uttryck på den andres leende ansikte, »mån I akta er om I velen i
  fåvitskt öfvermod rusa mot faran; björnen dödar väktaren, om han tvingas
  öfver förmågan!»
  
  Vid den tystnad, som följde på dessa ord, hördes porten till nedre
  förstugan uppläsas. Sinius, som synbarligen icke ville anträffas, där
  han befann sig, skyndade sig nu att taga farväl, i det han förklarade
  sig endast till en del kunna gilla hvad hans ärade broder senast sagt;
  men hoppades snart åter få fortsätta diskussionen om samma angelägna
  ärende.
  
  När dörren tillslutits efter honom, stod biskopen en stund tankfull
  lutad mot bordet, tills en blick på det slocknande ljuset väckte honom
  upp ur hans funderingar. Sedan han framtagit och satt ett nytt talgljus
  i den stora kopparstaken samt gjort några slag fram och tillbaka på
  golfvet, satte han sig vid skrifbordet – hvars höga uppsatser och
  svängda ben nästan voro fullkomligt dolda af den mängd af böcker och
  pappersrullar, som betäckte detsamma eller lågo i stora högar på golfvet
  –, då en sakta knackning på dörren kom honom att vända blicken åt detta
  håll.
  
  Den inträdande dröjde ödmjukt vid dörren; biskopen ansträngde därför
  förgäfves sina ögon för att igenkänna den person, som så sent på aftonen
  störde hans studier.
  
  »Hvem är du, som besöker mig vid denna tid?» ropade han, i det han reste
  sig. »Äst du en dödlig människa, så stig fram, äst du däremot en ande,
  så säg mig, hvadan du irrar så bland människornas boningar?»
  
  »Min vördade morbror får icke taga det så allvarligt», svarade en ung,
  klangfull stämma ur skumrasket, »jag är helt simpelt en vanlig dödlig
  och kom icke att tänka på att jag stod så här i skuggan.»
  
  »Man tänker alltid så litet här i världen», sade biskopen, i det han tog
  Svenske i famn, »men det gläder mig emellertid att en gång få se dig,
  systerson, frisk och helbrägda. – Vacker och ståtlig, ser jag; du ser ut
  som en hel karl», tillade han, i det han fortfor att betrakta honom. –
  »Det är många år sedan jag såg dig, jag tror fulla femton; också är det
  långt från Österbotten till Åbo, och trägna göromål medgifva icke långa
  resor. Men hur mår min käre broder?» afbröt han sig, då Svenske icke
  sade något. »Lefver väl och med all hälsa, vill jag hoppas?»
  
  »Min välgörare har slutat», sade ynglingen kort och tyst, liksom för sig
  själf.
  
  »Icke mer i lifvet?»
  
  »Det var fjorton dagar i går, se’n han dog.»
  
  »Men han var ju i sin bästa ålder, kry och duktig: allt tycktes ju gifva
  hopp om en lång och säll lefnad?»
  
  »Ingen kunde ana att det skulle gå så fort.»
  
  »Jaså – ja, döden kommer ofta då man minst väntar honom, och vår Herres
  vägar äro outrannsakliga; men sätt dig ned, barn, och berätta; jag vet
  ju endast att du ärnade dig hit för att söka tjänst vid någon af de
  många knekthoparna, ty detta var allt hvad Lars Skeppare sade mig, då
  han sist var här från Åbo.»
  
  »Vi ärnade skrifva, men som jag själf skulle fara hit, vardt det
  ingenting utaf och det fanns också intet annat än sorg och bedröfvelse
  att skrifva om. Den stora förmögenheten hade redan minskats betydligt
  under kriget, som morbror vet, och af det som återstod gick största
  delen förlorad, då de franska kaparne för tre år sedan togo bort den
  stora spaniefararen. Från den stunden vardt också morbror Henrik för
  hvarje dag alltmera sorgsen; de nymodiga bruken med inhemska
  manufakturer och allt hvad det heter, åstadkommo äfven förargelse, som
  förbittrade hans sista dagar. – Så dog, som morbror vet, mamma; ... och
  en dag – det var i slutet af förliden höst – hemkom han mer än vanligt
  sorgsen från hamnen, där en mängd nyfikna samlats för att skåda ett
  stort skepp, som dagen förut inlupit. »Stort fartyg», sade han, »men min
  spaniefarare var ändå vackrare.» Dessa ord voro de enda han yttrade hela
  den aftonen. Dagen därpå kallade han mig till sig, just då jag skulle gå
  ut för att jaga. »Barn», sade han, i det han fäste sina ögon på mig med
  ett obeskrifligt uttryck, »när jag är död, finner du intet efter mig,
  utan du måste tänka på att själf slå dig fram i världen.» »Inte dör väl
  morbror så snart», svarade jag. »Man kan icke veta, när det stora
  bokslutet skall göras upp. – Du är ung och stark», återtog han, »rider
  och fäktar som det anstår sonen till en af gamle kungens bussar; du bör
  därför kunna, som din far gjorde, själf bana dig fram genom lifvet. Men
  jag har tänkt att det därvid borde vara en stor lättnad, om det funnes
  någon god vän, som kunde föra dig på rätta stråten. Om jag därför en dag
  icke mer skulle finnas i detta lifvet, skall du begifva dig till min
  bror biskopen, så skaffar han dig nog fram de första stegen.»
  
  Tårarna, som den unge mannen hittills lyckats återhålla, letade sig nu
  ner för hans solbrända kinder under den långa tystnad som följde på hans
  berättelse.
  
  Slutligen reste sig biskopen och frågade, i det han vänligt lade sin
  hand på hans axel, »har du aldrig hört någonting om din far?»
  
  »Nej, aldrig. Som morbror vet, vardt han tagen till fånga, när han
  försvarade mor och oss syskon mot ryssen. Värjan här», tillade han med
  en stolt blick åt sidan, »är det enda minne jag fått i arf efter honom.»
  
  »Mången har fått ringare.»
  
  »Så tänker också jag och jag ville icke för allt på jorden utbyta den
  mot de strumpstickor, som jag sett de unga junkrarne gå och sprätta med
  här i staden. »Lär honom sköta sin värja väl, Lars, det kommer nog flere
  sådana dagar än», hade min far sagt, då ryssarne gjorde sista
  stormningen. Strax därpå ramlade taket på byggningen. I en brunn
  undgingo min mor och jag deras efterspaningar, men pappa och min två år
  äldre syster blefvo borta. När min mor sedan kom till fullt medvetande,
  såg hon öfver de rykande askhögarna endast några hvita segel långt ut på
  fjärden. Om min far dödats under striden eller bortförts på någon af
  dessa båtar till de ryska vildmarkerna, därom fingo vi aldrig någon
  kunskap. Mången afton satt min stackars mor, sorgsen och tankfull, och
  skådade ut öfver det vida, stormande hafvet utanför den lilla torfklädda
  stugan där ute på skäret – dit vi, som morbror vet, måste taga vår
  tillflykt, tills morbror Henrik slutligen en dag tog oss till sig –
  liksom hade hon väntat att pappa skulle komma tillbaka.»
  
  »Jag har hört detta – nå, har sedan dess ingenting försports om honom?»
  
  »Ingenting.»
  
  »Sorgliga nyheter således allt igenom som du för med dig, barn. De
  uppväcka inga glada tankar; men svara mig nu på en annan sak, lämnade
  min broder alldeles intet efter sig?»
  
  »Kronan häftar visserligen i skuld för 50,000 koppardaler och här äro
  förskrifningar därpå», sade han och lade en bunt handlingar på bordet,
  »men som morbror ser, hafva sedlarna en hög nummer, och den dag de komma
  att utfalla torde därför icke vara nära.»
  
  »Visserligen; men man har ändock något godt att vänta och jag skall nog
  se till, hvad man i den saken kan uträtta. Från min sida behöfver du i
  detta fall inte frukta; mina behof äro redan förut väl fyllda, och, om
  Gud vill, ända till döddagar. Med dig är det emellertid en annan sak: du
  behöfver framför allt penningar; – det är en svår tid vi lefva uti och
  utan penningar kommer man ingen väg. Men det är sent», afbröt han sig,
  »och du är trött, kan jag tänka, efter din långa resa. Vi kunna därför
  fortsätta vår öfverläggning om din utsikt för framtiden i morgon
  bittida. Hvar var det som du hade din bostad?»
  
  »Spanska Vinfatet vid Västerlånggatan.»
  
  »Hos mäster Rinck? En skön lufver; men det kan då göra dig detsamma;
  skadar likväl icke att hafva ögonen på honom.»
  
  Det dröjde ännu en god stund, innan Svenske denna kväll fick öfverlämna
  sig åt hvilan. Lars hade nämligen, tvärt emot sina ofta uttalade
  grundsatser, tagit sig för att anställa en jämförelse mellan stopölet
  nere på källaren och det öl han fått under sina fälttåg i Tyskland,
  hvarigenom han helt och hållet kommit att glömma bort att sätta i
  ordning sin herres helgdagskläder och skaffa bättre kvarter åt hästarna,
  hvilket framför allt annat ålagts honom, på det att de i felfritt
  tillstånd skulle kunna återställas till ägarne, hvilka dagen därpå
  skulle hämta dem. En allvarlig tillrättavisning var därför på sin plats.
  Men i stället för att enligt sin vana vid sådana tillfällen trumpen och
  ordkarg lyssna på hvad som sades för att efteråt komma med någon lika
  kort som mustig reflexion, var han nu själfva pratsamheten och företog
  sig bland annat att uppräkna alla de ölsorter, som han gjort bekantskap
  med under gamle kungens fälttåg, och som vackra flickor, med röda
  körsbärsläppar och breda fötter, skänkt i åt honom, då han på sin
  löddriga häst hållit stilla utanför deras härbergen. Slutligen var han
  så inne i sin jämförelse mellan Braunschweigisk mumma och Güstrauer
  Kniesenack, Ratzeburger Rummeldeus, Berliner Kuffenbier och
  Mecklenburgisk Pipenstal und Klume, att han icke alls visste hvar han
  befann sig.
  
  Svenske, hvilken, då han gått upp för trappan, som hastigast kastat en
  blick in i källarsalen, antog att Lars haft till sällskap några gamla
  kamrater från Lifregementet, hvilka suttit där, och fann häri den bästa
  ursäkten. Ovan som han var att uppträda som husbonde, förklarade han
  också, sedan han lyckats få slut på de långa beskrifningarna, att nästa
  gång Lars ville ställa till dylika jämförelser, borde han först säga
  till åt sin herre därom och framför allt icke glömma hästarna.
  
  Det var första gången Svenske sof i en stor stad. Den massa nya intryck,
  han under aftonens lopp erfarit, höll hans själskraft fortfarande i en
  orolig spänning. Slutligen, sedan han väl för tredje gången genomgått
  sitt samtal med morbrodern och funnit att den bästa hjälp, han kunde
  hoppas af honom, vore om han kunde skaffa honom in vid något regemente,
  kom han genom någon egendomlig tankeförbindelse att tänka på uppträdet
  på Norrmalmstorg och de damer som han där sett. Förgäfves ansträngde han
  likväl sin inbillningskraft för att återupplifva för sig deras
  anletsdrag. Slutligen antogo bilderna alla möjliga former, och i ett
  kaos af figurer fick han slutligen tillträde till drömmens vidsträckta
  fält. Här tyckte han sig vara med om och åse hur Lars fick duktigt stryk
  af en uppretad folkhop, huru hästarna framför den stora phaëtonen,
  skrämda af morbrodern, skenade af mot Norrström med en ung, vacker
  flicka, som han förgäfves ansträngde sina krafter för att rädda, och
  allt detta utan att han kunde få sina egna ben från stället.
  
  
  
  
                                    III.
  
  
  Det var full dager, då Svenske vaknade. Lars, som för länge sedan
  rengjort hans stora ryttarstöflar och nyfärgat det gula gehänget, stod
  så rak och styf, som en fyra tum hög skinnhalsduk någonsin kan göra en
  ryttare, då biskopen steg uppför trappan och frågade efter Svenske.
  Denne, som genast kände igen sin morbror på rösten, skyndade sig att
  öppna dörren och bad honom vara hjärtligt välkommen.
  
  »Minns du», sade biskopen, sedan han tagit plats, »gamla tant Beata?»
  
  »Beata Lavonia, hvem skulle icke minnas henne?» svarade Svenske
  hjärtligt, »hvem skulle icke minnas gamla tant Beata; lefver hon ännu?»
  
  »Hon lefver, fast mycket gammal. Hon har ofta talat om dig. Tills för
  ett par år sedan bodde hon i general Buddenbrocks familj, men bor nu för
  sig själf i ett par rum vid Tyska plan.»
  
  »Då vill jag söka upp henne», inföll Svenske ifrigt. »Morbror Henrik
  talade mycket om henne under sina sista dagar och bad mig hälsa henne,
  om hon fanns kvar i lifvet. Hon var numro ett af alla kvinnor, sade han
  ofta, då något var i olag i huset; ingen kunde laga till en sådan
  köttsoppa med klimpar som hon eller lägga för en kapun så, att det
  klufna af stjärten icke kom att förfaras.»
  
  »Vi kunna i afton söka upp henne. Jag äter middag på Gyllene freden vid
  Järntorget. På slaget ett kan du söka upp mig där, få vi närmare talas
  vid om saken. Vänta på Lafonts kaffehus midt emot; där kan du se när jag
  går förbi och höra hvad nytt som står i avisorna.» –
  
  I norra hörnet af Järntorget, där i våra dagar ett af bankhusen är
  beläget, låg vid tiden för vår berättelse ett litet tvåvåningshus. Den
  under en föregående tid mycket brukliga askgrå färg, hvarmed det var
  öfvermåladt, och hvilken redan i och för sig hade något dystert med sig,
  tog sig ännu tråkigare ut, när, såsom här var fallet, de omgifvande
  byggnaderna voro hållna i en gladare, med den modärna smaken mera
  öfverensstämmande färgton. De smala fönstren med sina små, till största
  delen spruckna, grönsprängda rutor sutto så tätt inpå hvarandra, att
  deras karmar nästan stötte tillsamman. Den framåtlutande frontespisen
  slutligen med sin delvis affallna rappning tycktes hota att i hvarje
  ögonblick störta ned.
  
  Men bottenvåningen hade på sista tiden undergått en grundlig reparation,
  och de mest granntyckte nödgades medgifva, att mäster Lafont i den vägen
  gjort hvad man billigtvis kunde begära för att tillfredsställa sina
  kunder.
  
  I nedre våningen af huset var nämligen hans mycket besökta kaffehus,
  hvilket – åtminstone hvad varornas godhet och skänkflickornas skönhet
  vidkom – icke stod efter det i den förnäma världen kanske ännu mer
  omtalade och lofprisade Guillemot’s i Storkyrkobrinken.
  
  Om man från den mörka och fuktiga förstugan, som ledde tvärs igenom
  huset till den af åtskilliga afskrädeshögar och tomma vinfat fyllda
  gården, trädde in genom dörren till höger, gaf också inredningen till
  känna att man befann sig på ett af de förnämare kaffehusen. Längst fram
  i rummet stod den breda med åtskilliga karotter och skålar af hvitt
  porslin fullsatta omålade disken, bakom hvilken tronade en rödkindad
  Hebe i redgarnströja och bindmössa, färdig att iskänka lifgifvande
  nektar. Om någon detta oaktadt icke skulle haft nog lokalsinne för att
  finna sig till rätta eller kanske till och med vid inträdet uraktlåtit
  att fästa uppmärksamheten på den vackert färgade skylten, hvilken med
  sina förgyllda drufklasar gnisslade öfver dörren, skulle det icke dröja
  länge, innan nykomlingen af den alltid uppmärksamme och bugande värdens
  flytande tunga fått visshet om att han befann sig på mäster Lafonts nya,
  betydligt utvidgade kaffehus, där allt serverades à la mode de Paris och
  där unga män af condition hälst hade sina rendez-vous, samt att Lafonts
  kaffehus visst icke stod efter för det af några få unga, oerfarna narrar
  omtalade Guillemot’s, hvilket i själfva verket endast hade att tacka en
  vacker flicka för att någon gick dit.
  
  Äfven Svenske blef i sin tur invigd i dessa och kanske ännu några fler
  af ställets företräden och satt nu, väntande på att biskopen skulle gå
  förbi, vid ett af de öppna fönstren. Han var inbegripen i ett lifligt
  samtal med Lars, som sade att han icke kunde förstå hvad det var för ett
  slags öl, som några af gästerna hade framför sig och som värden kallade
  koffé eller kaffé och som serverades i »tassar».
  
  »Hör, gosse, gif hit en »tass», sade slutligen Lars, rynkande
  ögonbrynen. »Vi vilja fuller känna på den där svartsoppan.»
  
  »Det skall väl vara förnämt här», sade Svenske, i det han undrande såg
  sig omkring, »att dricka öl i sådana där små koppar. Hemma gjorde vi det
  alltid, om det skulle vara riktigt fint, i stora röda skålar.»
  
  »En fingerborg godt stopöl kan räcka till för mer än ett hönshufvud»,
  inföll Lars, »men jag hoppas», tillade han, i det han med en mönstrande
  blick betraktade gossen som framsatte koppen, »att du ej lagt pors i
  ölet, ty då skall fanen rida dig.»
  
  »Det är kanske mumma?» inföll Svenske; »sådant öl lär smaka ganska
  rart.»
  
  Lugnad af denna nära till hands liggande förklaring förde Lars koppen
  till läpparna. Dessa hade likväl icke förr vidrört brädden, än han
  kastade kopp och fat utåt golfvet och rusade med upplyft hand mot den
  förvånade gossen, som icke kunde fatta hvad ondt han gjort.
  
  »Skall jag icke lära dig att göra narr af gammalt folk!» skrek han
  alldeles ursinnig i det han grep honom om nacken.
  
  Förmodligen hade gossen råkat ganska illa ut, om inte Svenske och ett
  par af de andra gästerna skyndat sig att skilja dem åt.
  
  »Han skulle sagt mig förut att det ej var öl utan en sådan där gemen
  trolldryck», sade Lars, något lugnad. »Det sakramenskade sattyget svider
  som eld på läpparna!»
  
  »Det skall icke drickas så varmt», framhickade värden, hvars trinda
  anlete var alldeles uppsvälldt af skratt.
  
  »Värma mig hit och värma mig dit», muttrade Lars vresigt. »Om du icke
  springer i flygande fläng till Blåkulla, din utbasade tjufpojke, och
  kommer igen med en duktig sup ratafia,[3] ska’ hin onde krama dig.»
  
  Lars hade just fått denna nya dryck till sig och kunde icke nog berömma
  för Svenske hur mycket bättre den var än den svarta trollsmörjan han
  nyss bortkastat, då dörren till förstugan rycktes upp på vid gafvel och
  några nya gäster inträdde, hvilka togo deras uppmärksamhet i anspråk.
  Klädsel och hållning utvisade att de voro officerare. De bakåtstrukna
  perukerna voro starkt pudrade, deras smala värjor hängde, i enlighet med
  nyaste modet, vinkelrätt mot vaden och deras röda klackar och stora
  skospännen, eller som de kallades boucles d’artois, hvilka de nyttjade i
  stället för de förut brukliga bandrosetterna, gåfvo på samma gång till
  känna att de tillhörde den klass af unga adelsmän, hvilken vid denna tid
  hade den oskattbara förmånen att få rikta språket med det nya ordet
  »sprätthök». Af deras högdragna ord och befallande åtbörder kunde man
  också märka att deras uppfostran icke skett under inflytande af en
  alltför stel hofetikett, utan snarare kunde räkna sina förnämsta intryck
  från lägret eller kanske sannolikare från dylika kaffehus som det, hvari
  de nu inträdde.
  
  »En flaska äkta franskt vin, ma chère – men fort!» ropade den först
  inträdande åt skänkjungfrun, under det att den till golfvet bugande
  värden artigt framsatte stolar.
  
  »Det är, ma foi, sant, mes amis», fortsatte han, i det han vårdslöst
  slängde hatten på bordet utan att låtsa märka mäster Lafonts
  vördnadsbetygelser, »hvad den fördömde snushanen säger. Jag är
  sannerligen en ovärdig republikens medlem. Om jag än icke uppenbarligen
  knorrar öfver våra fega partihjältar sker det dock så mycket oftare
  hemligen. Jag ger dock icke – sacré nom de Dieu! – en möglig
  runstyckeskringla för all den fred och blomstrande näringar, som skulle
  komma i landet, om dessa bonnets de nuit, dessa fördömda nattmössor,
  skulle på nytt komma till styret.»
  
  »Ah bah! – då äro våra egna höge mycket bättre», inföll en af de andra,
  en ung man med bleka anletsdrag och rödkantade ögonlock, under det att
  de samtliga slogo sig ned kring bordet.
  
  »En sådan gudsnådelig pultron», fortsatte den förste talaren, i det han
  lutade sig bakåt i stolen och lade benen i kors öfver hvarandra. »Han
  påstod, vertebleu, att vi spelade cinque et neuf om vårt folks välfärd –
  mon Dieu! – och endast därför att vi vilja göra ett nytt fälttåg mot
  ryssen. Men jag skall lära honom att en annan gång blanda för mycket
  tokprat i sina predikningar.»
  
  »Meijersdorff har rätt», läspade en tredje, en medelålders man med
  pussigt, skinande anlete, »prästerna, och framför allt vår högvördige
  motståndare Juslenius, äro nu värre än själfva bondpopulacen – men quel
  bruit pour une omelette! Våra stridigheter börja snart öfvergå till det
  löjliga. Vore det icke mycket bättre, om vi blefve hemma i landet och
  aldrig komme till riksdagen, utan öfverlämnade åt rådet att ensamt råda
  och styra?»
  
  »Dumt käringprat!» inföll Meijersdorff kort, otåligt trummande med
  fingrarna på bordet.
  
  »Mon frère ville i lugn och ro förstås, uppöfva sina förut tillräckligt
  utbildade smakorgan genom att resa landet ikring för att inspektera sina
  vänners kök?» inföll den fjärde i laget, en storväxt man med slappa,
  glåmiga anletsdrag, svarta mustascher. »Nej, rörelse i spelet måste det
  vara, om vi hafva Sveriges ära och uppkomst till mål och vilja återtaga
  hvad som gått förloradt.»
  
  »Borde man icke först börja med tronföljden?» läspade den lille bleke.
  
  »Parbleu, mes amis!» återtog Meijersdorff, utan att fästa sig vid den
  siste talarens fråga. »Schulenberg söker värfva oss för sina
  stormaktsdrömmar genom att tala om Sveriges ära och uppkomst, men hur
  går det väl med dina egna Geschäft, och din stora pension, cher ami? Vi
  skulle ju alla varda delaktiga i denna nya Salbergsgrufvan såsom en
  välbehöflig uppmuntran åt våra hittills öppna pungar? Hur var det, vill
  icke prins Wilhelm löna sin trogne minister efter förtjänst?»
  
  »Taisez-vous donc!» afbröt den lille fete, eller, för att nämna honom
  med hans rätta namn, hotjunkaren vid holsteinska hofvet Jean Christophe
  Laforme. »Lämna hans affärer i fred, så att vi icke ett tu tre få ett
  nytt slagsmål på halsen. Jag skall i stället berätta för er en amusante
  nouvelle.»
  
  »Om kungens senaste bal en masque i Carlbergsparken», ropade alla på en
  gång, »men den nouvellen har du redan berättat för oss fem gånger.»
  
  »Nej, bättre på min ära! Hör bara på. Lisette – Ja, ni känna henne alla
  – en förtjusande söt och aimable varelse – kan ni väl tänka er? – hon
  har blifvit otrogen partiet.»
  
  »Pardon, intet raillerie!» sade Meijersdorff häftigt afbrytande.
  
  »Fullkomligt allvar; vid sista picknicken på Liljeholmen hade hon alla
  moucherna på vänster sida. Hon har blifvit mössa.»
  
  »En sådan nippertippa», inföll den lille bleke med en förnäm rynkning på
  näsan. »Hennes pappa har varit simpel skrifvare.»
  
  »Det var då det. Nu går han inte längre af för hackor. Han lär ha taffel
  med tio frikuverter hvarje måndag. Men – för att lämna pappan, – en af
  våra vänner – gör samma hvilken – som såg att ena halfvan af hennes
  förtjusande anlete var alldeles rennons på vårt hemliga fälttecken ville
  detta oaktadt bjuda henne armen till en angläs ... men kan ni gissa hvad
  hon svarade honom: »Monsieur», sade hon med en snörpning på söta munnen,
  »Ni ser alltför väl att jag nu mera hör till min fars parti och torde Ni
  därför behaga kasta edra blickar på någon annan dam och icke göra
  ansträngningar för min ringa okunnighet.»
  
  Laforme drog ihop sina läppar till ett tyst skratt, under det han med en
  mystisk blick såg på Meijersdorff, hvilket återigen hade till följd att
  Schulenbergs anlete vardt alldeles pionrödt af den häftiga
  ansträngningen att återhålla skrattmusklerna.
  
  »Lisette är ung och skön», sade Meijersdorff liknöjdt; »admirabelt väl
  växt, dansar, sjunger och spelar clavecin excellent, har vett som en
  ängel och det bästa hjärta, men – parbleu! – hennes tokiga systers
  griller ha’ gjort äfven henne tokig! Med min courtoisie på det hållet är
  det för länge sedan slut. Har du ej något annat af ditt tokprat att
  komma med? Hur är det, har kungens favorittik valpat ännu? Hur står det
  till med gubben Wrangels hjärtklappning, som han fick för tio år sedan,
  då han högst nådigst vardt erbjuden rådsämbetet?»
  
  »Friherrinnan Stjernstråle förklarade här om dagen», inföll Schulenberg,
  sättande från sig den tömda tennmuggen, »att hon hällre ville gifta bort
  sin lilla bleknos till dotter med den tölpigaste underofficer vid hennes
  mans regemente – c’est-à-dire om han vore af hennes parti – än med vår
  vän här baron von Meijersdorff, hvilken, som malicen påstått, slagit
  sina slag äfven på det hållet.»
  
  »Den stora hemgiften har en viss dragningskraft», sade Laforme
  försmädligt. – »Men hvad säger ni väl», afbröt han sig med låtsadt
  allvar, »vår vän är ju både ung och äger alla de personliga förtjänster,
  som böra behaga fruntimren. Se bara hur han visar sina nya randiga
  silkesstrumpor för vackra Marie, det söta barnet.»
  
  »Dieu me damne! – nu kan det vara slut med ditt dåliga skämt», sade
  Meijersdorff, i det han slog handen i bordet, så att vinflaskorna och
  tennmuggarna foro om hvarandra – »och dessutom», tillade han, i det han
  pekade på Svenske, som nyfiket betraktade dem, »gif akt på omgifningen –
  se hur den där unga glophanen där borta i hörnet gapar på oss.»
  
  »Skål, mina vänner!» sade den lille bleke med flickansiktet, som
  hittills suttit tyst och med oförställd beundran åhört de andras tal.
  
  »Skål!» repeterade Schulenberg med sin hesa, skorrande stämma. »Håll nu
  stickorna nere säger jag. – Du, Laforme, kan mans gärna välja någon
  annan än Meijersdorff till föremål för ditt skämt, annars vet du att
  skräddarn får ett obehagligt besvär med din undertröja.»
  
  »Ah bah!» – mumlade Laforme, i det han med vresig min lutade sig bakåt
  och intog en så bekväm ställning som möjligt i den rankiga länstolen. –
  »Man kan då icke i lugn och ro få smälta sin mjölkvälling eller dricka
  denna sura komposition, som dessa hederliga människor kalla för
  drufsaft, oaktadt det, parbleu, ej finnes ett russinkorn uti den, utan
  att Meijersdorff skall vara framme med sin fördömda värjspets. Så snart
  man nämner hans namn, tager han det som en calomnie.»
  
  »Hvad jag nyss berättade var dock endast inledningen», fortfor han efter
  en stunds tystnad. – »Enfin – vid slutet af en votering under sista
  riksdagen – je n’ose pas le dire – dånade la femme och skref en så
  favorable billet-doux åt en viss amant, att hon ångrade sig, då den var
  afsänd.»
  
  »A propos la femme», läspade den lille bleke, »ha’ mes amis hört den
  förfärliga olyckan i går afton på Norrmalmstorg?»
  
  »Hvilken olycka?»
  
  »Lugn, mina vänner, det hände dem, potz donner, ingenting», sade
  Schulenberg skrattande.
  
  »Quelle bourgeoisie!» utbrast Laforme, efter att utförligt hafva
  berättat tilldragelsen på torget föregående afton, i det han med en
  öfverlägsen min betraktade de öfriga kunderna. – »En dame ur le monde
  får icke längre åka på gatan utan att offenseras af dessa tölpiga
  borgare!»
  
  »Och det är denna populace, som vill råda i republiken och deltaga i
  statens sekreta göromål», läspade den lille bleke med en föraktlig
  åtbörd.
  
  »Donner Wetter, skall mans icke éducera den med järnhandskar!»
  
  »Mais voilà la conséquence», läspade Laforme, »man gör alla dessa
  infödda skrifvare till noblesse, så snart de kunna skrifva en supplique
  på en lönande tjänst – och låter gammal fri adel tjäna endast för äran.
  – Att populacen ej kan égardera en dylik lös blandning, som man här i
  landet kallar noblesse, är icke underligt. – En person som icke brukat
  peruk och afrakadt skägg förr än vid fyratio års ålder; – quel
  chevalier? Det Buddenbrockska vapnet lyste i ögonen på dem – eller hur
  mon ami?» återtog han, i det han med ett retsamt småleende vände sig
  till Meijersdorff.
  
  »Pendard, que tu es!» skrek Meijersdorff utan att höra de sista orden, i
  det han tog en liten kypargosse, som, intet ondt anade, såg ut genom
  fönstret, i örat. »Din herre gör sitt kaffehus till en riktig ölkrog,
  där snart en homme de qualité icke kan visa sig.»
  
  »Quel horreur!» utropade Laforme, höjande på axlarna, i det han kastade
  en blick på Svenske. »Hur litet förstår sig icke folket här på att lefva
  som gentilhommes. Nej, tacka vet jag Paris. Hur förtjusande var du icke
  sköna stad. Och dessa förtjusande soiréer, komedier, operor, la belle
  Lucinde!» Liksom öfverväldigad af sina minnen, började han med skorrande
  stämma att gnola Lucindes vackra air:
  
     Tircis, je ne veux point refuser
     Ce que vous pourrez demander.
     L’amant, qui nous a su toucher
     A droit de tout prétendre.
     A! La la lalala lahaa!
  
  »Tyst med dina kärleksvisor!» afbröt honom Schulenberg. »Du narrar ju
  hit allt folket på torget med ditt skrik.»
  
  »Min vackra air, som jag skall sjunga i morgon för la belle Taube, då
  kungen jagar på Djurgården,» svarade Laforme, godmodigt. »Det är den
  nyaste air i Stockholm; knappt bekant mer än på några kaffehus.»
  
  »Är det inte ett besynnerligt land vi lefva i», inföll nu den lille
  bleke ynglingen, »där hvarje liten fröken räknar som en nåd att vara
  kungens frilla, medan en ärlig kavaljer i godt sällskap ej kan få tala
  vid en ung dam utom på otaliga omvägar och under sträng bevakning af en
  hel division gamla tanter!» – »Men, entre nous», fortfor han, i det han
  sökte gifva sitt ansikte ett högviktigt uttryck, »grefvinnan af
  Casselstein lär icke längre vara sin konung trogen. Mon frères
  entreprise är därför måttlig att skryta öfver.»
  
  »Se, mes amis, hvad den bengeln sneglar på oss» afbröt dem nu Laforme.
  »Hvilken ruskig uppsyn!»
  
  »Er rock, unge man, är bestämdt från kung Orres tid», fortfor han, i det
  han lämnade sin plats och började på närmare håll fixera Svenske från
  topp till tå. »Hvilket orent linne, hvilka storkragiga handskar! De äro
  ju, à tout horreur, glacerade under näsan – och en sådan värja sedan,
  parbleu! – Ha ha ha! Ett veritabelt stekspett!»
  
  De hånfulla orden och ännu mera skrattet från de öfriga gästerna bragte
  Svenskes blod i jäsning. Då han inte visste rätt hvad han borde göra,
  lät han dem en stund hållas med sin mönstring. Men då Laforme lyfte upp
  hans rockskört och undersökte hans värja, kunde han icke längre
  underkasta sig deras skämt. Med en kraftig rörelse sköt han de mest
  närgångne åt sidan och bad dem inte leka alltför oförsiktigt med hans
  stekspett.
  
  Hans lugna, värdiga uppträdande skulle säkerligen hafva gjort tillbörlig
  verkan, om han icke haft den egenskapen att bryta på finska, hvilket hos
  hans åhörare var ägnadt att öka munterheten. Härtill bidrog äfven Lars,
  som nu trädde fram. Sedan gammalt var denne icke synnerligen gynnsamt
  stämd mot allt hvad unga adelssprättar hette. Han sökte därför
  visserligen till en början att med ett godmodigt grin svälja ned
  stickorden, som haglade kring honom för hans långa hår, lappiga strumpor
  och storkragade ryttarhandskar. Men man kunde se att gallan sjöd inom
  honom.
  
  »Blixt och kanoner!» hviskade han i örat på Svenske, »här går icke an
  att nappas – vakten kommer som en Jehu öfver oss och då blir slutet af
  visan icke rart.»
  
  Men hans unge herre hörde nu icke mer hans råd. Han hade redan flyttat
  fram svärdfästet och betraktade med mörka, hotfulla blickar de
  skrattande kavaljererna, som bildat ring kring honom.
  
  »Välan då, go’ herrar», sade han, då skrattet fortfor. »En mot en! – Och
  må den som längre vill kackla sin fransyska rotvälska först dansa för
  spettet, som ni behagar kalla det.»
  
  I det han yttrade dessa ord, satte han hatten på hufvudet och drog ut
  sin långa värja, med hvilken han gjorde en duktig släng omkring sig.
  
  »Talar du sådant språk, din vettvilling; och vågar du till och med
  förolämpa det sköna franska språket», sade Meijersdorff, i det äfven han
  drog sin värja och ställde sig i gard mot honom, »skola vi snart se, om
  vi icke kunna lära dig à vivre, ma foi!»
  
  »Meijersdorff har rätt», läspade Laforme, i det han sköt sin länstol
  närmare de stridande, för att så bekvämt som möjligt åse deras envig,
  »och det kan vara ett lika så godt tidsfördrif som något annat att
  spetsa upp en sådan där kacklande tuppkyckling – fast det egentligen
  äcklar mig före middagen att åse blodsutgjutelse. Det strider för öfrigt
  mot min distinction att slåss med män, hvilka man icke vet, om de ens
  äro af adel, fast de bära en stor pamp vid sidan.»
  
  Meijersdorff hade redan börjat. Med några invecklade stötar och finter
  sökte han göra sig förvissad om det motstånd han kunde vänta sig. Då han
  fann att detta icke var synnerligen stort, roade han sig med att till
  sina kamraters synnerliga nöje reta den unge mannen, för att narra honom
  att begå fel. Men Svenske höll sig alldeles lugn för alla stickord. Han
  hade nog att tänka på hvad han hade för händer. Hittills hade han endast
  fäktat på lek mot gamle Lars eller några jämnåriga i sin hembygd och han
  kände därför snart, hur svetten prässades ur pannan på honom vid hans
  ansträngningar att hålla Meijersdorffs värjspets från lifvet.
  
  »En ters mellan refbenen», mumlade Lars halfhögt på finska bakom hans
  rygg, »och pass på finten, ers nåd.»
  
  Men detta råd, som Lars gaf i all välmening, höll på att stå hans herre
  dyrt, ty endast genom skärpt och odelad uppmärksamhet på motståndarens
  alla rörelser hade han hittills varit i stånd att någorlunda bibehålla
  jämvikten. I samma ögonblick som han skulle tänka på något mer och söka
  följa Lars råd, vardt därför hans motstånd försvagadt. Då han sökte
  utföra den af Lars angifna stöten från det svåra läge, hvari han befann
  sig, vände nämligen Meijersdorff om sin hand i secunda och lät Svenskes
  klinga löpa af mot sin, hvarjämte han, samtidigt sänkande spetsen af sin
  egen värja, gjorde ett snabbt steg framåt och grep med ett kraftigt tag
  om fästet på Svenskes värja, som han vred ur handen på honom.
  
  »Parbleu, unge man», sade Meijersdorff, då hans kamrater jublade omkring
  honom, »man skall vara långt borta från landet för att tro sig kunna
  lära Meijersdorff parera en enkel ters.»
  
  Den unge mannen svarade icke på de skämtsamma och hånande infall som
  från alla sidor haglade öfver honom. Han skämdes i sitt innersta för sin
  dåliga fäktkonst och hade gärna velat börja om på nytt, om icke Lars
  hållit honom tillbaka. Denne, som själf ville försöka sin lycka, hade
  redan blottat sin långa huggvärja, då rop hördes från gatan att
  patrullen var i antågande från slottsvakten. Inom ett ögonblick var
  rummet nästan tomt på gäster, och Lars, som stannat midt på golfvet,
  stod där småsvärjande och försagd, undrande hvad som nu stod på.
  
  Svenske väcktes ur sina funderingar af en främmande person i sprättig
  dräkt och väl pudrad peruk, som förtroligt slog honom på axeln.
  
  »Bra gjordt, unge man», sade han, »själfve Porat skulle icke hafva skött
  sin klinga bättre. En fint anlagd per quartam, så contravacera och så en
  stöt under den andres klinga med ligation per secundam, så en volt och
  därefter denna ypperliga ters och contrafint – en satans vacker stöt!
  Man bör emellertid vara litet mera varsam», tillade han, i det han
  försiktigt såg sig omkring och varnande höjde fingret, »då man vill göra
  en sådan vacker stöt, ty annars går det, som det nu gick. Man mister ett
  tu tre sitt eget vapen. Detta hände själfve mäster Noëlgrange, som dock
  är fäktmästare vid det kungliga franska hofvet, och är saken därför
  intet att sörja öfver. Behagar min herre tömma en liten bägare ratafia?
  Eller skall det måhända vara Rhenskt? I så fall finns här ypperligt
  Rotenbleicher.»
  
  »Nej, jag tackar!» sade Svenske, i det han insatte sin värja och aftog
  hatten.
  
  »Det är dock ganska välgörande. Min herre är förmodligen uppkommen till
  riksdagen?»
  
  »Nej.»
  
  »Säkert då för någon annan orsak?» fortfor den främmande med ett
  inställsamt leende. »Skulle min herre emellertid för denna eller någon
  annan orsaks skull behöfva en god vän, skall undertecknad Bisot,
  kommissionär för huset Soekort & C:i i Amsterdam stå till ers nådes
  tjänst.»
  
  »Jag tackar för er vänlighet», svarade Svenske kort, »men jag måste just
  på stunden aflägsna mig. Ursäkta!»
  
  Och med en bugning, som han sökte göra så artig som möjligt, lämnade han
  rummet, tätt i hälarna följd af Lars, som hviskade åt honom att pratet
  om patrullen endast varit falskt alarm, som värden ställt till, för att
  hans kaffehus icke skulle komma i vanrykte genom något nytt slagsmål.
  
  »En större vildhjärna har man väl aldrig sett», sade Bisot i förtrolig
  ton till några äldre borgare, som sutto kvar vid sina ölmuggar.
  
  »Att för kungens kärleksaffärer med fröken Taube, eller, som hon nu lär
  kallas, grefvinnan Casselstein, gifva sig i slagsmål med den skarpaste
  klingan i hela hufvudstaden – kan man tänka sig något mera tokigt?»
  
  Dessa ord, som tydligen yttrades i afsikt att väcka borgarnes
  nyfikenhet, hade tillbörlig verkan; ty desse frågade genast, om icke
  deras alltid så väl underrättade och vidt förfarne vän ville i deras
  anspråkslösa sällskap smaka på några glas godt Rhenskt, hvilket tillbud
  Bisot – sedan han några gånger förklarat, att han dagen förut blifvit så
  väl trakterad af sin vän, gamle åldermannen Smedman, att han icke visste
  rätt, om hans trägna göromål tilläte att han på detta sätt fortsatte
  äfven under denna dag – likväl icke i längden kunde motstå.
  
  Af hans berättelse framgick, att den unge mannen varit en af
  mösspartiets spioner, som sökt lyssna på ett politiskt samtal, som förts
  vid ett annat bord mellan några officerare af hattpartiet, och att en af
  dessa med flit sagt några förnärmande ord om fröken Taube – som mössorna
  nu sökte vinna på sin sida – som kommit den unge mannen, hvilken, såsom
  alla mössor, hade ett något för hett blod, att utmana dem på duell. »Och
  därpå, go’ vänner», slutade han sitt anförande, »därpå kunnen I tydligt
  och klart se att mössorna hafva spioner och slagskämpar i sin sold.»
  
  
  
  
                                    IV.
  
  
  Då Svenske lämnade Lafonts kaffehus, styrde han kosan tvärs öfver torget
  till källaren Gyllene freden, där han, som läsaren torde påminna sig,
  stämt möte med sin morbror. Men middagstimmen var förliden och han
  förebrådde sig att han låtit sin nyfikenhet förleda sig att alltför
  länge lyssna till officerarnes prat.
  
  Vid denna tid spisade man i regeln à table d’hôte. Den numera[4] nästan
  undantagslöst brukliga portionsspisningen var helt och hållet okänd. På
  ett bestämdt klockslag, vanligen kl. ett, men äfven tidigare, infunno
  sig gästerna för att vid ett gemensamt bord förtära de få rätter som
  värden låtit tillreda.
  
  Då Svenske inkom i källarsalen på Gyllene freden, var därför denna
  nästan tom. Alla gästerna hade för en god stund sedan, efter hvad värden
  berättade, aflägsnat sig. Hans högvördighet biskopen hade emellertid
  icke varit bland dem. Han brukade eljes hvarje dag, försäkrade värden,
  hedra stället med sin närvaro.
  
  Det dröjde dock icke många minuter, innan biskopens magra skepnad visade
  sig i dörren. Att dagens öfverläggning inom sekreta utskottet varit
  häftig visade sig otvetydigt på hans stela, pergamentslika ansikte,
  hvilket utmärkte sig för en mer än vanlig liflighet.
  
  »Den afgörande dagen närmar sig mer och mer», sade han tyst till
  Svenske, i det han lämnade sin kappa och hatt åt den bugande värden, som
  skyndat fram för att mottaga dem. – »Och kroppens nödtorft bör ej få stå
  tillbaka för viktigare värf, eller hur, mäster Peter?» fortfor han.
  
  Den kruserlige värden svarade endast med många bugningar, i det han
  diskret drog sig tillbaka.
  
  Utan att vidare bevärdiga honom fortfor han därför, vänd till Svenske:
  
  »Men våra motståndares antal tillväxer för hvarje dag. Det är också
  lättare att med förflugna planer hänföra en obetänksam massa än att
  sedermera bringa samma planer till verkställighet. – Men äfven du, min
  son, ser upprörd ut», afbröt han sig, i det han kastade en forskande
  blick på den unge mannen; »har något händt dig?»
  
  Svenske berättade nu utförligt uppträdet på Lafonts kaffehus och yttrade
  sin ledsnad öfver att han icke bättre kunnat lägga band på sitt sinne.
  
  Biskopen lugnade honom emellertid med den förklaringen, att det icke var
  så ovanligt att ungdomen vid riksdagen kifvades. En ärlig tvekamp mellan
  unga män, oaktadt den kanske icke till fullo kunde anses
  öfverensstämmande med den heliga skrift, hörde ej till våra svåraste
  synder. Hvad som försvårade saken var dess politiska sida. ’Parva
  scintilla neglecta magnum sæpe excitat incendium’, säger Curtius, sade
  han; »våra motståndare skola helt säkert icke underlåta att uppdikta de
  värsta historier med sammansvärjning, förräderi och uppror. Men må hvar
  dag hafva sin omsorg och sin plåga. Nu skola vi icke mer tänka därpå,
  utan i stället se till hur det kan gå med verkliggörandet af dina
  framtidsplaner. Jag har redan talat vid några vänner. För närvarande
  synes ringa utsikt vara för handen, att du, oaktadt din fars
  förtjänster, skall snart lyckas få rekommendation till något regemente.
  Men vi skola hoppas att det reder sig!»
  
  »Du är mycket god som tänker på mig», sade Svenske, rörd, i det han
  fattade biskopens hand.
  
  »Inga tacksägelser, min son! Se i stället till att du får något af den
  här fårsteken, det mesta är redan uppätet, och resten är bara ben och
  senor, men sero venientibus ossa, det är uttydt: den som kommer sist
  till kvarnen får sist mala. Vi få vara nöjda, om Peter vill gifva oss
  något alls denna tid på dagen.»
  
  Deras enkla måltid var också snart slutad. Kräsligheten i mat hörde icke
  till denna tids hvardagslif. Den var hänvisad till de större kalasen,
  hvilka också till följd af de prof, som de kunde ställa på gästernas
  matsmältningsorgan, hade allt skäl att fordra en långvarig förberedelse
  och en grundlig efterföljande späkning. Sedan därför fårsteken med
  vattenlingonen och de ättikdränkta portulaksstjälkarna var affärdad,
  återstod endast den magra köttsoppan och med denna och några »fattiga
  riddare» var måltiden slut. Som biskopen strax på eftermiddagen skulle
  deltaga i sitt stånds öfverläggningar, tog han genast afsked af Svenske,
  hvilken han emellertid gaf det rådet att se sig något om i staden, tills
  dess de, som öfverenskommet var, skulle besöka tant Beata.
  
  Då Svenske lämnade Gyllene freden, styrde han sin kosa framåt
  Österlånggatan, som denna tid var en af hufvudstadens finaste gator.
  Hans afsikt var att taga det under byggnad varande slottet i närmare
  ögonsikte. Detta var nu till sina yttre delar nästan fullbordadt; men på
  södra sidan återstod ännu åtskilligt att fullständiga. Sålunda voro för
  tillfället en del arbetare som bäst sysselsatta med att fylla den djupa
  slottsgrafven. Den bredvid liggande Storkyrkan var äfven under
  reparation. De många små och låga handelsbodar, som på alla sidor
  omgåfvo henne, skulle bort, på det att stadsarkitekten Carlbergs snille
  skulle få tillfälle att visa ett mästerprof på sin konstnärliga storhet
  genom att gifva åt hufvudstadens dôm det smaklösa yttre, hvari densamma
  ännu den dag i dag är befinner sig.
  
  Då Svenske vikit om hörnet af det nya bollhuset och stod försjunken i
  slottets betraktande, fästes hans uppmärksamhet på några män och kvinnor
  i den bakom nämnda hus liggande trädgården. Deras besynnerliga klädnad,
  på en gång bjärt, lysande och trasig, sade honom att de måste tillhöra
  det under sista tiden så mycket omtalade Svenska komediantsällskapet,
  hvilket för penningar gaf föreställningar i bollhuset två gånger i
  veckan, och hvilka föreställningar han senast på förmiddagen hört mycket
  omtalas på kaffehuset. De skulle samma afton kl. 5 uppföra en större
  komedi i tre »öppningar», kallad Plutus eller mammon. Enligt affischen
  skulle åskådarne förnöjas icke blott med hörseln utan äfven med synen
  genom många snillrika maskiner, luftsprång och intermeder. Hans
  nyfikenhet – han hade aldrig förr hört en komedi omtalas, än mindre sett
  någon sådan uppföras – hade blifvit väckt, men hans morbror hade
  alldeles ogillat hans plan att åse föreställningen. »Oaktadt det i det
  hela taget icke kan få anses som något groft slöseri, hade han sagt att
  betala sina 16 styfver, för att få se deras konster», »är dock vårt
  fäderneslands närvarande tillstånd så allvarligt, att det bör betaga oss
  all lust efter dylika fåfängliga njutningar och i stället gifva oss en
  verklig anledning till sorg efter Guds sinne, som också ensam kan
  åstadkomma bättring.»
  
  Biskopen hade äfven talat om komediernas hedniska ursprung. »De romerska
  hedningarne hade afsett med dem att, som de sade ridendo castigare mores
  eller, med andra ord, velat genom dem införa den utvärtes dygd, som de
  funno i det blotta sunda förnuftet. Men detta gagnade ju för oss
  kristna, hvilka redan genom födelsen vore delaktiga af Guds rena ord
  till rakt ingenting. Guds ord upptäckte tillräckligt för oss vårt
  invärtes fördärf genom allehanda lärdomar och förmaningar, hvilka också
  ensamma ägde tillräcklig kraft att förmå oss – om vi det ville! – att
  bortlägga det onda och förnyas till det goda.»
  
  Dessa ord från hans vördade morbrors läppar hade gjort ett djupt intryck
  på Svenske. Tanken på att han kanske om igen skulle ådraga sig några
  spefåglars hånfulla ord och blickar för sina urvuxna, gammalmodiga
  kläder förjagade nu sista resten af begär hos honom att åskåda dylika
  sällars konststycken. Det var därför med en viss förargelse, som han såg
  sig utsatt för det skrattande komediantsällskapets blickar.
  
  »Vid alla Bacchi prästinnor», hördes en hes karlröst öfver de skrattande
  fruntimmersstämmorna, »liknar icke den här unge mannen på ett hår bror
  Köppel som den stolta fattigdomen. Se blott hvilken min! Kanske han är
  lappkungen som skall inspektera vår nya habit.»
  
  Nu visade sig mellan syrenbuskarna ett magert kvinnoansikte, hvilket,
  till följd af en stark påläggning af blyhvitt och karmin, påminde
  Svenske om de gamla helgonbilder han sett hemma på kyrkvinden.
  
  »Akta dig Trundman att du icke råkar illa ut, som du gjorde här om
  dagen, då du ville agera Carion för stadsgevaldiern ner på skeppsbron.»
  
  »Lappri, Filine, den här ser sannerligen icke så farlig ut. I ska’ få
  se, go’ vänner, att det är en officer från provinsen, som vill låna ut
  pengar åt våra bankobetjänter.»
  
  »Konsterna stiga och vetenskaperna komma i anseende,» inföll den som
  kallats Köppel – en lång, mager man, iklädd en utsliten, gräsgrön rock
  och bärande kalott på hufvudet i stället för peruk –. »Men jag tror
  snarare att han kommer från min vän Harpagon, som inte vill tvätta sig
  för att kunna spara på vattnet.»
  
  Detta svar uppväckte säkerligen glada minnen, ty hela sällskapet började
  nu att skratta med full hals.
  
  Svenske, som icke onödigtvis ville gifva näring åt deras skämt, men icke
  häller velat vika för första stöten, ansåg nu tillfället lämpligt att
  draga sig ur spelet, hvilket äfven lyckades honom utan vidare obehag,
  genom att gå in i slottsporten som stod öppen. Väl inkommen på
  borggården, tog han sedermera af på vinst och förlust in åt en mörk
  hvalfgång. Utan att närmare efterhöra om det var tillåtet eller icke,
  fortsatte han med hastiga steg tills han kom till en bred stentrappa. Nu
  var hans tanke att vända om; men han kunde icke motstå sin nyfikenhet,
  utan beslöt efter någon tvekan att fortsätta. Utan att han själf riktigt
  visste hur han kommit dit, stod han någon stund senare i en praktfull
  sal, som med sina höga fönster vette utåt Logården. Åbo gamla slott hade
  varit det största boningshus, som han dittills skådat, och det höga rum
  med grant utsirade tak, hvari han nu befann sig, det bonade golfvet samt
  framför allt den vackra utsikten från fönstren väckte därför, som
  naturligt var, hans både förvåning och beundran.
  
  Om han icke haft så mycket vackert på en gång att studera, skulle han
  icke underlåtit att i fönstret bredvid lägga märke till en äldre man,
  som med lika förtjusning tycktes försjunken i åskådandet af det rörliga
  skådespelet nedanför på strömmen, och hvilken, för att göra det ännu
  bekvämare för sig, nästan helt och hållet uppkrupit i den djupa
  fönsternischen. Hans yttre tycktes utvisa en man ur den välmående
  medelklassen, en borgare, som icke lyckats att vid ölmuggen till fullo
  förstöra de pengar, som gynnsamma aftal på Tyska stallplan eller utanför
  Guillemot’s kaffehus inbringat. Växten var hög och fetlagd och bredden
  mellan axlarna tydde på försvarlig styrka. De stora, ljusgrå ögonen,
  hvilka matta och intetsägande sköto fram likt kaninögon ur det pussiga
  ansiktet i förening med hans tjocka läppar antydde lusta efter sinnlig
  njutning, kanske äfven vana vid ringa tankeverksamhet.
  
  Kläderna voro tarfliga. Den röda västen, som bjärt stack af mot den grå
  rocken, var försedd med ett delvis urblekt guldbroderi. Såväl den som
  rocken var nedfläckad af minnen från mer än ett middagsmål. Dräkten
  fullständigades af ljusgrå redgarnsstrumpor, en hvit halsduk med långa
  spetsändar samt gammalmodiga skor utan spännen, men i stället försedda
  med stora röda bandrosetter, länge sedan ur modet. På hufvudet satt en
  gulhvit allongeperuk, hvilken i vida lockar nedföll på axlarna.
  
  Svenske tog det därför ganska lugnt, när mannen, då han blef honom
  varse, väckte honom ur hans funderingar genom ett slag på axeln.
  
  »Hvad gör mans här min unge man?» frågade han med stark tysk brytning,
  under det han nyfiket betraktade Svenske. »Hör mans bara på, mein Herr»,
  fortfor han, då Svenske icke svarade, »hvad vill en sådan man här att
  göra? Här är kungens gemak.»
  
  Svenske, som trodde att hans gammalmodiga klädsel var på väg att skaffa
  honom något nytt obehag, svarade kärft, att han icke trodde att det
  rörde någon hvar han stod, då han icke gjorde något ondt, och undrade om
  den som frågade var borgmästaren eller stadsfiskalen.
  
  »Beim Teuffel, tager icke den man mig för en borgmästare. Det borde
  Aulœvill höra», sade den okände småleende – Hans röda ansikte utvisade i
  själfva verket höjden af nöje. – »Nein, beim Gott, mein lieber Herr!»
  fortfor han, »jag är ingendera. Och Ni må gärna se så mycket mans vill.
  Ach, du Gott! Att taga mig för gubben Aulœvill!» – han skrattade så, att
  tårarna stodo honom i ögonen – »Mein Herr är från landet, kan jag
  förstå?» återtog han i det hans stora rödsprängda ögon, som det tycktes
  med synnerligt välbehag fäste sig vid huggvärjan och kraghandskarna.
  
  Svenske var icke alls belåten med den närgångna mönstringen. Och det var
  icke utan en viss näsvishet både i ton och åtbörder som han anmärkte:
  »att det tydligen kunde ses på min frågvise »min herre» att han icke
  vore från landet, ty där höll man sig snygg och ren, äfven om man icke
  hade så fina och välskurna kläder.»
  
  Men gubben tog anmärkningen med orubblig godmodighet, anmärkande endast
  att det var ett dåligt tidens tecken att ungt folk klandrade allt nu för
  tiden. »Men hvad heter han, min vän?»
  
  »Mitt namn är Svenske», svarade denne och rätade på sig. »Dopnamnet har
  jag fått efter vår högstsalige konung, Carolus vid namn. För öfrigt har
  min herre gissat rätt, att jag är från landet.» Han vände sig i detsamma
  om för att gå.
  
  »Godt namn att brås på!»
  
  »Ja, det är det», svarade Svenske, som missförstod uttrycket. »Och gifve
  Gud att vi hade honom ännu i behåll i dessa dåliga tider, då skulle icke
  en ung adelsman antastas, hvart han gick, både af kavaljerer,
  komedianter och sådana här krämare, endast för att han icke har rocken
  fullsatt med franskt glitter, eller saknar en sådan där lingarnshätta på
  hufvudet som min herre tyckes yfvas öfver.»
  
  »Sakta, mein Herr, kungen tycker icke om att man talar så högt.»
  
  »Kungen bor mans inte här ännu», sade Svenske, härmande den andres
  viktiga min, då han tyckte att dennes förmynderskap började gå för
  långt, »och för öfrigt ger jag den här kungen en god dag. En ung
  adelsman, som vill göra gagn och skaffa sig fram i världen, får gå och
  drifva här sysslolös omkring, utan att kungen har så mycken makt, att
  han kan skaffa honom ens en fänriksyssla. Allt skall gå genom det
  sekreta rådet eller hvad de kalla det vid riksens ständer.»
  
  »Pots tausend, hvad säger man om kungen?» afbröt honom den okände med
  något sträfvare tonfall, i det han rätade upp sin stora kropp och sökte
  intaga en soldatlik ställning; »denk er doch etwas besser nach ein ander
  mal!»
  
  I detsamma gjorde han en militärisk vändning mot dörren för att aflägsna
  sig, då en ung kavaljer inträdde från den motsatta dörren och till
  Svenskes icke ringa förvåning gjorde en djup bugning för den gamle
  mannen. »Hans Maj:t», sade han, »signalen är hissad på Logården och
  sluparna ligga i ordning att öfverföra jägarne.»
  
  »Väl, von Buddenbrock, då vilja vi strax infinna oss.»
  
  »Kungen själf», mumlade Svenske. Det gick formligen omkring i hans
  hufvud. Men han sansade sig genast. Han hade hört berättas, mindes han,
  att kung Fredrik var en god och mild konung. Icke vetande rätt huru han
  skulle te sig, och ytterligare förvirrad genom de blickar, hvarmed
  kungen och hans unge kavaljer betraktade honom, tog han slutligen ett
  steg framåt och föll på knä, i det han med några osammanhängande ord
  sökte uttrycka hur olycklig han kände sig till mods öfver att hafva
  tagit den glorvyrdigste konungen, landets fader, för en vanlig människa,
  hvarför han i sin djupaste undersåtliga ringhet bad om tillgift.
  
  Det godmodiga leende hvarmed konungen åhörde hans anförande lugnade
  honom. »Ja, mitt namn är Friedrich», sade konungen och vinkade åt honom
  att stiga upp. »För öfrigt är jag visserligen intet annat än en vanlig
  människa; och ingenting kan väl vara likare en konung än att vara en
  människa. Men jag har hört min unge man rekommenderas af en utaf mina
  vänner,» återtog han, med en nådig böjning på hufvudet, »och det är icke
  utan att jag är skyldig er en återtjänst. Friedrich glömmer aldrig en
  tjänst – var vår frände Carolus stor i striden, kan Friedrich visa sig
  stor i friden.»
  
  Då Svenske icke kunde återhålla några utrop af förvåning, afbröt honom
  konungen:
  
  »Beim Gott! Unge man, jag vet allt; – von Buddenbrock här har redan
  omtalat alltsamman. Historien går ju för öfrigt hela staden omkring! –
  Men man får icke vara så hetsig af sig, äfven om man är i sin goda rätt
  och vill taga en vacker dams parti. – Man skall hålla sin värja i styr,
  såsom vi en gång för alla befallt. – Emellertid vilja vi nu», fortfor
  han efter en stunds tvekan, »till straff för att unge man, genom att
  draga svärd i residenset, brustit aktning för kungens närvaro ålägga
  honom att hela aftonen vara i denna tråkiga mans sällskap, hvilken under
  en hel förmiddag icke kunnat berätta för konungen en enda galant
  historia, utan endast hållit bedröfliga sorgetal öfver sin far,
  generalen i Finland, eller om ryssar och kosacker som bränna folk
  lefvande.
  
  Och här har mans till andra kläder», fortfor kungen godmodigt – då
  Svenske bugande afhörde hans befallningar – i det han började en
  undersökning af sina stora västfickor, hvilken emellertid icke ledde
  till något resultat; ty sedan han fortsatt därmed en stund – och detta
  så grundligt, att han vände ut och in på fickorna – sade han med samma
  godmodiga leende: »Potz donner! Den skälmen Dalin tog verkligen den
  sista dukaten från kungen i dag!»
  
  Nu öppnades dörren och en medelålders man, klädd nästan alldeles lika
  med konungen, steg öfver tröskeln.
  
  »Broman» sade konungen, vänligt framräckande sin hand för att kyssas,
  »välkommen! Vi borde egentligen vara ond på dig, då vi hela långa
  eftermiddagen fått sitta här ensam och endast kunnat roa oss med att se
  på gubben Blom, hur han lastar in veden där nere. Men hvar har man varit
  hela långa dagen?»
  
  »Ers maj:t, trägna göromål; penningebekymmer –», började Broman med ett
  inställsamt småleende, under det han gjorde en djup bugning.
  
  »Potz donner, man; – redan slut? Sverige skulle vara ett riktigt Peru,
  för att vår kommersiepresident skulle vara en honnett man. Men vi vilja
  tala en annan gång därom. Hur var slutet på historien vi fick löfte om?
  Vi älska icke böcker och vilja därför hälst hafva deras innehåll
  omtaladt för oss.»
  
  »Menar Ers maj:t historien om de nio fångade björnungarne?»
  
  »Nej, det var ju historien om de förtjusande trollsländorna» – kungen
  smackade med läpparna och ett belåtet leende smög sig öfver hans anlete.
  »Om allerliebsten Cismene; hon som så djupt fäste sig i vårt minne på
  sista balen. – Hvad säger hennes mor, den stolta friherrinnan? – Men,
  det är sant, vi hafva icke tid nu. Vi vilja höra den i afton efter
  jagten –; redan i afton, hör man det!»
  
  »Men se där», afbröt kungen sig, »vi hade så när glömt vår dams trogne
  riddare. Hör, min vän», återtog han, vändande sig till Broman, »denne
  man vill blifva soldat vid vår armé och du får därför ställa så till,
  att han snart får en fänriksfullmakt. Vi själfva vilja betala den, och
  får du därför för denna gång nöja sig utan sportler. Det är stor lustre
  för riket att hafva vackra officerare; – liksom mycken och vacker adel.»
  
  I det han sade dessa ord, vinkade han vänligt med handen till afsked åt
  Svenske och kapten Buddenbrock samt följde Broman genom dörren till de
  inre slottsrummen.
  
  
  
  
                                     V.
  
  
  Ryktet om slagsmålet på Lafonts kaffehus hade, som kungen sagt, spridt
  sig kring hela staden. På alla kaffehus talades därom och man undrade
  mycket hvem den unge mannen kunde vara, som var nog oerfaren eller nog
  tillgifven det allra intimaste hofpartiet att uppträda som grefvinnan
  Casselsteins försvarare; och detta till och med mot den skickligaste
  fäktaren vid gardet. Det täcka könet lade sig i synnerhet vinning om att
  erfara något om denna intressanta nyhet, och den kavaljer var med
  visshet välkommen till sin beskyddarinnas lever, som kunde framläspa
  någon ny, mer eller mindre originell upplösning af gåtan.
  
  Mon Dieu! – Fröken Taube! »Kungens förklarade älskarinna!» – som till på
  köpet endast såg karlar i sin salong och var nog djärf att motsätta sig
  den nya koaffuren à l’anglaise, att en ung adelsman kunde taga hennes
  parti; kunde något vara mera himmelsskriande!
  
  Det var säkert, en hessisk äfventyrare, eftersom han knappt hade
  kläderna på kroppen, eller kanske någon af hennes forna tillbedjare, som
  ännu brann af försmådd kärlek. Man måste emellertid nöja sig med det
  lilla man fått veta, ty kungen, berättades det, hade, så snart historien
  kommit till hans kunskap, förbjudit de däruti deltagande att vidare orda
  därom, vid straff att de i annat fall skulle dragas till ansvar för
  slottsrätten därför att de blottat värjorna på ett allmänt ställe.
  
  De, som voro mest intresserade af att få närmare reda på den unge
  mannens stånd och villkor, voro naturligtvis själfva deltagarne i
  slagsmålet. Meijersdorff och Laforme ansträngde alla sina krafter för
  att i tysthet utforska hans närmare omständigheter. Meijersdorff därför
  att han kände ett okufligt begär att snart få förnya fäktlektionen, och
  Laforme därför att han nu fått något att tänka på och något nytt att
  tala om.
  
  Men deras möda var länge fåfäng. Någon patrull hade aldrig hörts af.
  Ropet därom hade, såsom läsaren redan känner, endast varit falskt alarm.
  Då de åter infunnit sig hos mäster Lafont, var den unge mannen
  försvunnen och Bisot hade endast omtalat för dem, att den, som de sökte,
  i vredesmod och under flere hotelser mot Meijersdorff aflägsnat sig
  uppåt Västerlånggatan. På intet af de mera anständiga värdshusen, som
  Laforme uttryckte sig, hade han tagit kvarter.
  
  På aftonen samma dag som tilldragelsen egt rum sutto nu i
  Kungsträdgården nämnda båda vänner och samtalade om de ansträngningar
  som de för denna sak underkastat sig.
  
  »Det var min olycka», sade Meijersdorff, »att vi voro på ett offentligt
  ställe; annars skulle jag, parbleu, expedierat honom flux, så att vi
  icke behöft bråka våra hjärnor för hans skull!»
  
  »Hans långa bonde till följeslagare var, ma foi superbe; – hörde mon
  frère hvad han sade åt mig?»
  
  »Nej, jag såg icke att ni voro i något samtal.»
  
  »Jo, det var just som vi kommo ut på gatan. – Jag skrattade åt hans skor
  med de stora remmarna uti – ha, ha, ha! Då hördes något, – alldeles som
  när man hårdt gnider tvänne murkna trän mot hvarandra: ’Jag bär mitt hår
  sådant det är, utan att mjöla det fullt eller binda upp det bakom
  öronen’, hväste han så att alla månglerskorna hörde det. ’Tar rent
  lintyg när jag behöfver och icke blott för syns skull. Brukar skor, som
  täcka mina fötter och äro stadiga och starka att gå på – och hvad
  stekspettet angår, har jag satt sådana kramsfåglar som munsjör på det
  förr en gång’.»
  
  »Nå, du gaf honom väl med flatan, sedan ni kommit ett stycke uppåt
  Österlånggatan?»
  
  »Tyvärr gick tillfället mig ur händerna. Jag träffade mäster Lafont på
  vägen och kunde icke underlåta att gifva honom en duktig étude för hans
  sätt att instufva gens de qualité i ett kaffehus. Det blir ju en
  veritabel ölkrog. Hur litet folk förstår att lefva i detta landet!»
  
  »Hvilken åtskillnad mellan våra värdshus och dem i Paris!» sade
  Meijersdorff, i det han blåste dammet från sina manschetter och varsamt
  skrufvade hatten något mera på sned.
  
  »Minns du par exemple l’hôtel Impérial vid Rue du Tour, l’hôtel Anjou
  vid Rue Dauphin och – verte et bleu! – l’hôtel d’Andraque vid Rue
  Tournon?»
  
  »Hélas! Ces jours de fête, ils sont passés», suckade Meijersdorff.
  »Annat folk än af kondition vågade icke visa sig där. – Men hur är det
  väl här? – Guillemot’s, Lafont’s, Allardi’s, Thurou’s äro ju riktiga
  ölkrogar, där all inbördes politesse är bannlyst. Människor af
  distinktion kunna knappt visa sig utan att näsvisa ungdomar eller
  snuskiga krämare hänga sig i öronen på dem. – Ah! Paris! vive Paris!
  vive la France!»
  
  »Du har rätt, min vän! Till min olycka har jag varit alldeles för länge
  i det här björnlandet, där man antingen skall slåss eller blanda sig i
  statssaker och skaffa sig intriger på halsen.»
  
  »Att slåss med gentilshommes härdar själen!» svarade Meijersdorff. »Men
  à propos statssaker, har du hört något om hur republikens vänner må i
  det Secretas Secretissimum?»
  
  »I förgår lär det hafva vägt tämligen lika. – Gamle räfven Åkerhjelm gör
  ett envisare motstånd än vanligt och vår vän kanslipresidenten torde
  enligt min ringa tanke icke vara den man, som själf kan behärska de
  andar han framkallat. Men hvilka damer komma där borta mellan träden?»
  afbröt han sig, i det hän vinkade åt Meijersdorff att stiga upp.
  
  »Ah, mon Dieu, la belle Ulrique!» sade denne i det han skyndsamt reste
  sig.
  
  »En ny eröfring?» läspade Laforme i det han satte hatten under armen och
  gjorde sig redo att gå.
  
  »Så tvärt?»
  
  »Verte et bleu, vi kunna ju icke alla hinna till Corint. Jag afstår åt
  dig de sköna, liksom jag skulle önska se dig i afton afstå åt mig den
  bästa biten af mäster Lemartins tryffelpastej.»
  
  Men Laforme tycktes hafva uttömt sin tvekan i orden, ty när Meijersdorff
  gick de båda damerna till mötes, följde Laforme med lika ifrigt som om
  han tyckt sig se i dem rykande pastejer.
  
  Det var en förtjusande tafla, som de hade framför sig, då de lämnade den
  mörka löfsal, där de hittills, ostörda af de promenerandes blickar, fått
  utbyta sina tankar. Kungsträdgården, då liksom nu den förnäma världens
  mötesplats, sträckte sig denna tid från Hamngatan icke längre ned än
  till Arsenalsgatan, söder om hvilken den gamla arsenalsbyggnaden
  sträckte sina tornspiror. En hög tegelmur, på hvilken funnos några
  större portar, inneslöt honom på alla sidor.
  
  Det var mycket folk denna afton samladt i de breda alléerna, hvilka just
  började ikläda sig den första sommargrönskan. En nyligen uppsatt byst af
  konungen i hvit marmor samt fyra kastanjeträd, som han själf med egen
  hand planterat och hvilka sades vara de första som växte på svensk jord,
  voro också något nytt att se, som icke erbjöds alla dagar.
  
  »Hvilken lycka att se min nådiga friherrinna så pass återställd efter
  det ledsamma äfventyret i går afton», sade Meijersdorff, i det han
  gjorde sin allra sirligaste komplimang. »Min vän här och jag hafva nyss
  talat om den ringa politesse som folket i vår vackra hufvudstad vid
  sådana tillfällen lägger i dagen.»
  
  »Ack, min baron, ni är för god som bryr er för en sådan bagatell»,
  svarade den tilltalade småleende. – »Jag har icke skänkt ett ögonblicks
  uppmärksamhet däråt. Min dotter blef något illamående, det är allt.» –
  
  »Det var blott en liten stund i går afton, mamma.
  
  För öfrigt är det icke första gången som friherrinnan von Buddenbrock
  varit utsatt för stockholmspöbelns okynne. Själfva namnet tyckes
  innebära något tilldragande för dessa snickare och slaktare,
  herredagsmän och hvad de allt heta, som eder dumma politik församlar i
  vår vackra hufvudstad. Kusin Lagercrantz har dock styrt om att de denna
  gång icke lekte sin sabbat förgäfves.»
  
  »Och den stackars gossen», inföll nu dottern, i det hon nedslog ögonen
  för Laformes mönstrande blickar »som man beskyllde vår kusk att hafva
  kört öfver, har min mor skaffat en plats hos franske ministern såsom
  stekgosse. – Han var icke alls sårad.»
  
  »Ja, Ulrika har verkligen intresserat sig för den där lille vagabonden»,
  återtog den förra, vändande sig mot Laforme. »Hon kan helt säkert
  berätta ännu närmare detaljer om sin nyaste eröfring.»
  
  Hon mottog, under det hon yttrade dessa ord, Meijersdorffs artigt
  framräckta arm, för att sluta sig till skaran af de promenerande.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Svenske hade undergått en stor förändring till sin yttre människa, tack
  vare hans nye väns råd och anvisningar. Då han lämnade slottet, hade
  denne nämligen följt med honom till Norrbro, där han fick utbyta sin
  illa medfarna hatt mot en ny och köpa sig modärnare gehäng och nya
  kastorhandskar. Under tiden underhöll han honom med en redogörelse för
  ställningar och förhållanden inom hufvudstaden och hofvet. Samtalet hade
  äfven rört Finland och det väntade kriget, hvarunder Buddenbrock
  försäkrat, att Svenske helt visst skulle blifva hjärtligt välkommen hos
  hans far, generalen, hvilken många gånger talat om den gamle
  krigskamraten, öfverste Svenske.
  
  Under det de följdes åt till Kungsträdgården, intresserade sig Svenske
  mycket för att få veta något närmare om de kavaljerer, med hvilka han
  under förmiddagen råkat i strid. Buddenbrock kunde gifva honom besked.
  »Baron Meijersdorff var en sprätthök och slagskämpe af första ordningen.
  I synnerhet då det gällde att visa sin öfverlägsenhet öfver fegheten
  eller blygheten, var han oöfverträffad. – För öfrigt var han – en ganska
  aimabel kavaljer, som kurtiserade alla unga fruntimmer och kunde, om det
  fordrades, göra en lika välrynkad falbolan som någon sömmerska vid
  hofvet samt ett tapisseri, vackrare än mäster Precht’s ornament.»
  
  »På hans pudrade kindben kan man också se att han har något af kvinna i
  sig. Men det är den fransyska smaken som regerar världen, min vän. – För
  öfrigt, som man är klädd blir man hädd. – Ma foi, unge man, skulle han
  säga till dig, om du vore honom på något sätt i vägen, edra handskar
  äro, parbleu, glacerade under näsan, ert gehäng ser, par Dieu, ut som
  ett grimskaft, ert ...»
  
  »Upphör», sade Svenske allvarligt, »jag hörde tillräckligt därom i
  middags.»
  
  »Då gå vi vidare till Schulenberg, för att först hålla oss till
  militärerna. Denne är af helt annat slag. Tämligen tapper då han får
  hålla sig till pratet, kryper han gärna bakom ryggen på sin vän
  Meijersdorff, då det blir allvar å färde. Sådan är äfven min vän
  Laforme, men af annan orsak. Hans själ har sin bostad i
  matsmältningsorganen. En fint anrättad diner är för honom allt; och för
  att han skall vara partiet trogen, har han också fått alla
  taffelpenningarna om hand. Så länge engelska ministern Guidickens var
  här, hörde han till mössorna, hvilket malicen påstod berodde på soppan,
  som ministerns kock ensam förstod att tillaga. Nu har monsieur Lemartin
  – kocken hos franska ministern – fått öfvertaget genom sina
  karptungomeletter. Laforme är nu en lika så ifrig hatt som någon annan.
  Ja, skratta inte! Till följd af sitt sätt att lefva, är han långt ifrån
  någon obetydlig politisk person. Hvad värjan vidkommer», tillfogade han,
  småleende, »är han dock fullkomligt oskadlig. Det är icke comme il faut,
  tycker han att störa matsmältningen genom några häftiga rörelser. Att
  utgjuta blod skulle uppväcka hans äckel och störa aptiten! Till
  yttermera visso skulle han förklara, om du nödvändigt ville byta stötar
  med honom, att hans vän Flogiston, förste lifmedikus hos hans utkorade –
  hvilken ej är någon mer eller mindre än hertiginnan af Maine – har sagt
  honom att blodet är en kraft, som man, äfven med den bästa digestion i
  världen, har svårt att tillräckligt underhålla, och som man på intet vis
  bör utsätta för andra förluster än den, som hvarje månad uppstår genom
  den föreskrifna åderlåtningen.»
  
  »Det var äfven en fjärde med i laget, en ung man med bleka anletsdrag;
  han bar gardets uniform.»
  
  »Jag vet, unge Wrangel, son till öfversten vid gardet. Han är ingenting,
  hvarken ondt eller godt. En ung étourdi i nattkappa och halfärmar, som
  endast för pappas förtjänster får beledsaga sin afgud Meijersdorff.»
  
  »Jag får väl göra mig beredd på revanche?» – »Något värre blir det väl
  inte?»
  
  »Åh nej! Slottsrätten har ej reda på någonting.»
  
  »Men kungen?»
  
  »Gammal soldat med fyra blessyrer; har själf varit med om mången het
  dust i sina unga dar. – Mot dig särskildt var han ju mycket nådig
  hvilket ju också var helt naturligt, då han trodde att du tagit hans
  dams parti. – Fruntimmer och jagt äro nu hans lefnads ljusa sidor. Att
  regera, tänka, spela kort och nyttja kläder af inhemsk tillverkning det
  värsta han vet.»
  
  Svenske omtalade nu att han aldrig hört grefvinnan Casselsteins namn
  nämnas, och att det endast varit kavaljerernas gyckel öfver hans
  urmodiga dräkt, som retat honom och bragt hans blod i jäsning. Hans vän
  ansåg emellertid att klokheten bjöd i detta fall att tänka som hela
  staden tänkte och hålla god min.
  
  De båda unga männen hade nu inträdt genom en af de östra ingångarna till
  Kungsträdgården. Innan de tagit många steg, mötte de Laforme och Ulrika
  samt en annan dam, hvilken presenterades för Svenske såsom fröken
  Liewen.
  
  Svenske igenkände genast i Ulrika von Buddenbrock en af de damer, som
  han aftonen förut sett i vagnen. Hon var ock en ståtlig uppenbarelse,
  hvilken icke så lätt kunde glömmas. Hög och smärt och på samma gång
  yppigt formad, var hon, för att följa Laformes liknelse, »en nyss
  utsprucken lilja, som hade själfva behaget fjättradt kring sin lilla
  körsbärsmun, samt till ögon de allra skönaste förgätmigej, glänsande af
  esprit och kvickhet».
  
  Man får därför icke undra öfver om Svenskes föresats att vara tyst och
  sluten, på det att han ej skulle utsättas för något nytt skämt, snart
  började vika för en mera tillgänglig sinnesstämning. Ännu en stund
  iakttog han dock rättningen på vänstra flygeln af det promenerande
  ledet, lika noggrannt som om han skulle haft sin första profexercis. Men
  hvarfvet var ej fullbordat genom den ståtliga lindallén, förrän ordre de
  bataille ändrades. Fröken Liewen hade upptagits af en främmande
  kavaljer. Buddenbrock tog Laforme under armen för att rådgöra med honom
  om en ny maträtt, som kungen frågat efter.
  
  »Hör ni, min herre, jag älskar blått och gult!» ropade Ulrika med ett
  skälmaktigt leende efter Laforme, när han aflägsnade sig.
  
  Svenske, som sålunda plötsligt befann sig ensam med den unga damen,
  måste taga upp tråden, som den andra släppte; och han gjorde det mindre
  tafatt än man kunnat vänta sig.
  
  »Fröken skrattar således icke åt mina gammalmodiga kläder?» frågade han,
  en smula varm om kinden.
  
  »Hvarför skulle jag göra det?»
  
  Hon betraktade honom en stund med en blick, som på en gång uttryckte
  förvåning och nyfikenhet.
  
  »Blått och gult äro ju de gamla svenska färgerna; de kunna väl icke
  uppväcka någons löje?»
  
  Nu följde en längre tystnad; och det tycktes nästan, som skulle samtalet
  helt och hållet afstanna, då en äldre man närmade sig från en af
  sidoalléerna.
  
  »Låt oss påskynda våra steg», sade Ulrika ifrigt, i det hon tog Svenskes
  arm.
  
  »Mannen, som min herre såg där borta», återtog hon, då de kommo in i en
  sidoallé, »är amiral Stenhöök, känd för sina sarkasmer. Han ifrar för
  gamla bruk och bär ständigt och jämt utslagna spetshalsdukar och röda
  och gröna hals- och skorosor, oaktadt de väl för tjugu år sen äro
  aflagda.»
  
  »Inte skall man väl blott tycka om hvad som är nytt och på modet?»
  
  »Åh, visst icke! Hvarje människa bör följa sitt eget tycke och icke
  tvingas att endast göra comme il faut. A propos! Hofjunkaren berättade
  nyss», tillade hon skrattande, »att Stenhöök sagt kungen i går att det
  ej var comme il faut att tala då man åt, hvilket väckte monsieur
  Laformes synnerliga förtjusning.»
  
  »Är man alltid så tyst och allvarsam där borta i ert sagoland?» återtog
  hon efter en stunds tystnad, hvarunder Svenske förgäfves sökte utfinna
  någon ny uppslagsända för konversationen.
  
  »Hvad skall jag väl kunna säga en dam vid hofvet», svarade han blygsamt,
  »jag som kommer från vildmarken? Sockerbrödet smakar ovant för den som
  fått hungra sedan sin barndom.»
  
  »Ack, så sérieux! – Munter och glad skall man vara i ungdomen», sade hon
  i tillgjordt allvarlig ton, under det hon fäste på honom sina skälmska
  ögon. – »Det är icke nog att vara tapper, min herre. Hur skola väl vi
  damer våga att skänka våra färger åt en ungersven, som ser så bister
  ut?»
  
  Äfven hon, tänkte Svenske, gjorde anmärkningar öfver hans sätt att
  skicka sig. Men hos henne var det icke öfversittarens hån, som stötte
  honom tillbaka. Den förtjusande skälmaktighet, som lyste fram ur hennes
  blå, intelligenta ögon, utöfvade en alldeles motsatt verkan; och då han
  nu på hennes uppmaning berättade uppträdet på kaffehuset, började hans
  tunga att tala med allt större ledighet. Så smälter vårsolen den
  starkaste is. Han var icke häller af naturen en sådan tvärvigg, att icke
  hennes muntra skämt skulle komma hans trumpenhet att gifva vika. Och ju
  mer han såg henne, dess mera förtjusande blef hon i hans ögon. Aldrig
  hade han sett så mycket kvinnligt behag. Hennes nätta, rödklackade skor,
  som knappt lämnade ett fjät efter sig i den slätsandade gången, måste
  uppväcka beundran i hvarje manligt sinne. Han glömde totalt sin
  gammalmodiga gula väst af chamoiskläde och det ostickade
  hjortlädersgehänget. Efter en stund öfverraskade han sig med att taga
  efter några af kavaljerernas later, som han från början så mycket
  ogillat. Så lät han gehänget, ett tu tre, svänga mera ut åt sidan, så
  att värjan kom att hänga mera vågrätt, medan åter hatten under gåendet
  kom allt mera på sned. Ja, då han beskref de leende vikarna och de
  löfklädda holmarna utanför hans födelsestad, var det som hela hans väsen
  skulle hafva undergått någon plötslig förvandling.
  
  Ulrika lyssnade med synbart välbehag till hans lifliga beskrifning.
  Äfvenså hennes bror, som lyckats frigöra sig från Laforme och skyndat
  att uppsöka henne.
  
  »Minns du, syster», frågade denne då Svenske slutat sin beskrifning,
  »hvilken händelse det var, då Svenskes far hjälpte vår far så tappert
  mot ryssarne?»
  
  »Det minns jag!» inföll Svenske lifligt. »Det var vid Weichselfloden, i
  Polen.»
  
  »Generalen skulle med tre hundra dalkarlar öfvergå strömmen för att
  anfalla ett polskt regemente, som låg på förpost på andra sidan. Men
  polackarne hade anat oråd och då svenskarne kommo i land, mottogos de
  därför med en förfärlig eld samt hade säkert måst gifva sig fångna, om
  icke min far i spetsen för en liten skara ryttare lyckats öfvergå ett
  vad längre ned vid floden, och tvingat polackarne att fly hals öfver
  hufvud från sitt läger.»
  
  »Det var äfven vid ett annat tillfälle» – inföll Ulrika – »som öfverste
  Svenske kom vår far till bistånd?»
  
  »Skulle man påminna sig alla tillfällen, då gamle kungens krigare räckt
  hvarandra handen i farans ögonblick, skulle man få genombläddra hela
  krigshistorien.»
  
  »Men inte sant, för oss är det ju som vi känt hvarandra i flere år.»
  
  »Man är alldeles som man vore släkt», sade Svenske hänryckt.
  
  »Låt oss då också anse som vi vore det», sade Buddenbrock, i det han
  räckte Svenske sin hand, som han tryckte. »Och du, syster, kan gärna
  vara med i släktskapen och kalla Svenske kusin. – Du glömmer väl icke
  att lyfta på floret för kusin Svenske, som du nyss glömde att göra för
  kusin Meijersdorff», tillade han skrattande, då Ulrika rodnande räckte
  Svenske sin hand.
  
  »Med stort nöje», sade hon, »kallar jag sonen af en min fars gamle
  krigskamrat kusin; det vill säga om min allvarlige herr kusin icke har
  något däremot», tillade hon med det lilla näpnaste småleende. »Men någon
  kusinkyss blir det inte; ty här i residenset äro vi inte så
  gammalmodiga. Här lefva, sofva och drömma vi – à la mode de Paris, ma
  foi.»
  
  »Sakta Ulrika, där kommer »ma foi» gående med ma mère och hela stassen
  af dina trognaste drabanter; men man bör icke reta honom.»
  
  Meijersdorff höll just på att afsluta för sin dam en teckning af
  Svenskes bedrifter och karaktär. Och att densamma icke varit till hans
  fördel, kunde man lätt förstå på den stela hälsning, hvarmed
  friherrinnan mottog hans presentation.
  
  »Du går ju riktigt som en somnambule», sade hon därefter i en skämtsamt
  förebrående ton till Ulrika. »Baron Meijersdorff har två gånger hälsat
  på dig i dag utan att bevärdigas med en blick. Om det händt en af dessa
  infödde», tillade hon med en föraktlig sidoblick åt det håll Svenske
  stod, »på hvilka man knappt kan se om de hälsa eller icke – så styfva
  äro deras nackar – hade det varit mindre underligt. Jag hoppas
  emellertid, min bäste baron, att er kända générosité icke tillåter er
  någon misstanke rörande min dotters éducation!»
  
  »Vår kunglige Nimrod har verkligen en högst besynnerlig smak att välja
  sina sändebud», återtog hon hviskande åt Meijersdorff, men dock
  tillräckligt högt att Ulrika kunde höra det. »En familj af condition
  kunde ju för alltid förlora sitt goda rykte genom dylikt sällskap; –
  nyss Broman och nu denne!»
  
  »Kungen var onådig för sista picknicken i Karlbergsparken. Han är kär
  som en galning i fröken Ulrika och hotar mig med björnskall, om jag icke
  vill hjälpa honom. – Det är inte klokt att direkt motsätta sig hans
  planer.»
  
  »Hvad, kusin?» afbröt friherrinnan honom tvärt; »ett dåligt skämt, vill
  jag hoppas?»
  
  »Ma foi, är det inte min tappre läromästare», sade Meijersdorff i en
  skämtsam ton till Svenske, utan att låtsa märka friherrinnans missnöje.
  – »Det gläder mig i sanning att få förnya er bekantskap. Ridderligt af
  er att taga upp striden för en så – respektabel dam.»
  
  »När som hälst står jag till min herres tjänst», sade Svenske kärft.
  
  »Par dieu!» inföll Meijersdorff med en axelryckning. »En sådan dam
  behöfver eller begär inte ert beskydd.»
  
  »Om förlåtelse», sade Svenske, i det han bugade sig stelt, »jag trodde
  motsatsen. Men jag är, som min herre vet, från en aflägsen landsbygd och
  har ännu icke hunnit antaga stora världens seder.»
  
  »Bry dig icke om hvad han säger», hviskade Buddenbrock i örat på
  Svenske. »Hans yrke är att visa sin öfverlägsenhet mot unga män och
  främlingar.»
  
  »Tid och ställe?» frågade Meijersdorff i vårdslös ton, då han efter en
  stund befann sig ensam med Svenske vid ingången till trädgården.
  
  »När och hvar Ni behagar!»
  
  »I morgon då, bakom Gyllenborgska malmgården?»
  
  »Med nöje!»
  
  »Jag blir hans sekundant», sade Buddenbrock i det han framträdde och
  till Meijersdorffs icke ringa förvåning tog Svenske förtroligt under
  armen. – »Alltså i morgon klockan sju, herr baron», tillfogade han, då
  baronen aflägsnade sig.
  
  »Jag är icke mycket förtjust öfver baronens umgänge», sade Buddenbrock
  då han blef ensam med Svenske. »Genom sin ytliga kännedom om Frankrike
  och Holland och kanske framför allt genom sin smickrande tunga har han
  emellertid vunnit min fru mors vänskap. Ja, säkerligen skulle hon
  ingenting högre önska än att se honom som Ulrikas man.»
  
  »Fröken Ulrika tyckes dock icke vara honom synnerligen bevågen?»
  
  »Nej, inte alls! I går skulle du hört dem. ’Det är en lustre för ett
  land att hafva god och gammal adel’, sade mamma, då hon fick se honom på
  sin svarta, stelbenta häst anföra vaktparaden. Hvad Ulrikas vapen skulle
  passa väl tillsammans med det Meijersdorffska!»
  
  »Tysk knapadel», sade Ulrika utan att se upp.
  
  »Det är tyskarne och holländarne som bragt Sverige till stormakt. Det
  var salig kungens största galenskap att inom landet söka upp sådana
  blårockar som du och jag, ty därigenom kom kriget att gå olyckligt.»
  
  »Din fru mors åsikter måste delas af flere», sade Svenske. »Får jag
  därför icke min fänriksfullmakt snart, torde jag få löpa landet omkring
  med min värja endast för min blåa rocks skull.»
  
  »Mot dig var baronen ovanligt nådig! Du skulle hafva sett, huru han
  behandlade unge Wrangel vid gardet, hvilken nu är hans trognaste
  beundrare, för det denne begagnat de nya hyrkuskvagnarna till sina
  första visiter. – ’Du är en ung étourdi’, sade han i det han hällde ut
  en hel ölmugg öfver honom, ’som genom förnäma relationer i vaggan fått
  kommando öfver ett dussin gardesknektar. Men därför bör du icke tro, att
  du utbytt vaggan mot en vagn för att därifrån kommendera honnett folk’
  –; och så höll han på att taga lifvet af den lille bleke ynglingen ... –
  Men farväl nu och glöm icke bort Gyllenborgska malmgården! – I morgon
  afton klockan sju.»
  
  Med dessa ord skildes de från hvarandra.
  
  
  
  
                                    VI.
  
  
  Svenske kom nu ihåg sitt löfte att besöka tant Beata. Men som klockan i
  detsamma slog nio, fann han att det var för sent, och beslöt i stället
  att uppskjuta besöket till följande dag. Han påskyndade emellertid sina
  steg uppför slottsbacken, för att mellan de här uppstaplade högarna af
  byggnadsmaterial söka kortaste vägen till sitt härberge.
  
  Skymningen hade fört regn med sig och de allt ymnigare fallande
  regndropparna förvandlade snart den lösa marken, hvilken saknade
  stenläggning, till en djup gyttja, genom hvilken otaliga små rännilar af
  lergult vatten skuro sig väg. Dagens händelser upptogo emellertid för
  stor del af hans tankar, för att han skulle skänka någon större
  uppmärksamhet åt omgifningen. Han hade nyligen fått se den skönaste
  kvinna han någonsin skådat. Hvad voro väl alla skönheter i Åbo mot
  henne! Sedan föregående afton, då hon darrande lutat sig fram öfver den
  höga vagnskorgen, hade hon oupphörligen varit i hans tankar. Och nu hade
  hon samtyckt till att han fick kalla henne »kusin»: ett tilltalsord
  brukligt endast mellan nära fränder!
  
  Vid Gyllenborgska malmgården skulle måhända nästa afton hans sköna
  framtidsdrömmar för alltid skingras. Men lifvet, hade ju hans morbror
  nyss sagt, vore endast ett skådespel, hvars slut visserligen kunde vara
  mödosamt men alltid lyckligt.
  
  »Skall hon väl minnas mig?» Denna fråga, som plötsligt afskar hans
  vidare funderingar, återförde honom till verkligheten och han märkte nu
  att han under sina funderingar gått miste om rätta vägen. När han vände
  sig om, för att med fördubblade steg återtaga den förlorade tiden,
  varseblef han tvänne personer, tätt inhöljda i sina kappor, hvilka
  tycktes hafva följt efter honom, och som nu stannade och betraktade
  honom. Då de sågo sig observerade låtsade de emellertid icke fästa någon
  vidare vikt vid hans person, utan afveko åt vänster i samma gränd, dit
  han ärnade sig. Då det, till följd af regnet, var tämligen mörkt och, då
  den bekantskap han redan hunnit göra med Stockholm icke var af det allra
  fredligaste slaget, underlät han ej att, innan han gick in i gränden,
  omvrida sitt gehäng så att fästet kom att ligga ännu bekvämare till
  hands, om det skulle påkallas.
  
  Så vardt dock icke förhållandet; och utan att på något sätt störas nådde
  han strax därpå sin bostad.
  
  »Välkommen, min käre gudson!» ropade tant Beata, sedan han dagen därpå
  vid tiotiden lyckats besegra alla svårigheter, som husets trotjänarinna,
  gamla Stina, gjorde i förstugan mot att insläppa en vildt främmande
  karl. »Hjärtligt välkommen!»
  
  Vederbörligen iakttagande Stinas förmaning att icke med sina smutsiga
  ryttarstöflar sopa tillsamman allt granriset på det hvitskurade golfvet,
  klef Svenske varsamt fram för att omfamna henne. –
  
  Hon syntes vara kommen till den gräns af lifvet, då det nästan ser ut,
  som om döden skulle hafva glömt bort att utsläcka den matta, flämtande
  lifsgnistan. Den lilla, hopkrupna gestalten försvann nästan helt och
  hållet i den vida kappa af urblekt sammet, kantad med gulnade
  hermeliner, hvilken i vida veck nedföll kring henne, där hon satt i den
  stora länstolen. Om icke de bruna, lifliga ögonen blixtrat till under
  den stora gråa taftmössan, skulle man knappt kunnat tro att man stått
  framför ett lefvande väsen.
  
  Rummets inredning var enkel, men långt ifrån tarflig. Väggarna, klädda
  med tjock, blommig damastdräll, voro fullsatta med taflor af röd eller
  hvit atlas, på hvilka någon jubelhögtid, kröning eller kunglig
  begrafning med gyllne bokstäfver stod beskrifven. Präktiga länstolar af
  snidad ek, öfverdragna med blommig damast, stodo långs väggarna; och
  framför fönstret, där gumman hade sin vanliga plats i den högkarmade
  ekstolen, stod ett dyrbart i svart lackeradt bord, medan framför
  detsamma låg på en vackert broderad kullerstol hennes andra trotjänare –
  en grå katt – som på kattors vanliga sätt gaf sitt välbefinnande för den
  inträdande främlingen tillkänna.
  
  »Det var en sorglig nyhet du medför», sade gumman, då de första
  vänskapsbetygelserna hunnit utbytas. »Henrik var ju endast barnet – men
  så är det ofta – Herren tager icke de sina efter våra beräkningar.»
  
  »Morbror var öfver sextio år.»
  
  »Sextio år! Hvad är det mot min ålder, jag som är så gammal. Jag minnes,
  skall du veta, den förfärliga stormen och snöyran, då de hemkommo från
  Göteborg med liket efter vår salige konung Carls farfar och det är snart
  åttio år sedan. – Men jag glömmer ju att hälsa på mina kära vänner»,
  återtog hon, i det hon vände sig mot Juslenius och ålderman Smedberg,
  som under det hon talat inträdt i rummet.
  
  »Denne handelsman är min gamle hederlige Smedman», sade hon åt Svenske;
  »han har köpt din morfars hus vid Packartorget. Där föddes din mor,
  skall du veta», fortfor hon, i det hon framräckte sin hand åt
  åldermannen, som vördnadsfullt kysste den, »årtalet minnes jag ej, jag
  har alltid haft så svårt att minnas årtal. Men det är ju en ståtlig
  gosse, som lilla Lovisa födt till världen», tillade hon då hälsningarna
  voro utbytta.
  
  »Ja, det förefaller mig alldeles som det varit i går», inföll
  åldermannen, »då unga hennes nåd, jag menar fru Lovisa, ledde sin lille
  son utför packartorgstrappan – men tiden går fort vid vår ålder. Om
  blott allting blefve bättre. Men så är det tyvärr inte. Ingenting blir
  bättre; allt sämre.»
  
  »Om alla unge män äro som Carolus», inföll gumman med ett förtjust
  ögonkast på sin gudson, i det hon vinkade åt gästerna att taga plats i
  de lediga länstolarna, »är ingen nöd å färde. – Mindre ståtlig ungersven
  har jag sett mången i mina dagar.»
  
  »Söta syster ser riktigt kärlig ut på gamla dagar», inföll nu Juslenius
  leende, i det han satte sig, »men efter hvad jag kunde förstå, menade
  min ärade vän här icke så mycket yttre skönhet och vackra later, utan
  fast mer den inre skönheten; och däri har han rätt, att både klokhet och
  mandom saknas som oftast hos vår tids ungdom. Jag vill därför icke säga
  något ondt om Carolus.»
  
  »Både klokhet och mandom komma kanske att pröfvas snarare än man tror»,
  återtog åldermannen med en viktig min, i det han med en jakande nick
  instämde i hvad biskopen sagt.
  
  »Ja, du lär ju medföra ännu sorgligare nyheter, efter hvad jag hör?»
  frågade Beata. »Kan det verkligen vara sant, att finnarne vilja på nytt
  hafva krig?»
  
  »Det sträfvas därhän på vissa håll», svarade Juslenius, utan att låtsa
  märka att frågan ställts till Svenske. »Jesuiter och annat papistiskt
  anhang trängas om hvarandra här i Stockholm. En riksdagsman af någon
  betydenhet kan icke yttra ett ord utan att det strax är uttrummadt på
  kaffehusen.»
  
  »Förbuden äro icke nog stränga», sade åldermannen, i det hans anlete
  antog ett högviktigt uttryck.
  
  »Stränga äro de nog, men med deras efterlefnad är det si och så. Handlar
  det däremot om hattarnes krigsplaner, hålles det nog tyst.»
  
  »Kan det vara möjligt att all denna ungdom på Riddarhuset vill gå ut i
  kriget?»
  
  »Möjligt och sant, syster Beata», inföll nu biskopen. »Större öfvermod
  har man sällan upplefvat. – Till och med min gamle godmodige vän Sinius
  sökte omvända mig här om kvällen; han har själf redan förlorat
  förståndet och gått öfver till hattarne; – och jag vet inte rätt, bror
  Smedman, hur det går dig själf på det yttersta. Man frestar mycket.»
  
  »Jag hör tydligen af hvad I sägen», inföll gumman, då åldermannen icke
  låtsades förstå hvarthän biskopen syftade, »att det går, som det står i
  Psaltaren, att ’förrän jag späkt vardt, for jag vill, men nu håller jag
  ditt ord. Du äst mild och god, lär mig dina rätter’.» –
  
  Under den tystnad, som följde på detta citat, vågade Svenske blanda sig
  i samtalet.
  
  »Jag hörde i dag», sade han, »att traktaten med Frankrike endast skulle
  vara pure défensive.» –
  
  »Pure défensive? – För Frankrike, ja», sade Juslenius med ett leende.
  »För oss är han så offensiv som gärna möjligt. – Skönt sällskap att vara
  i lag med, dessa franska modedockor, som förstöra våra riksdagar med
  sina dukatpåsar och vårt samhällslif med sitt bjefs och sina grannlåter.
  – Nu äro de så förmätna, att de påstå, att det var Frankrike som vann
  vår store Gustafs segrar och att Sverige borde skatta sig stolt af att
  få kallas för Hans allra kristligaste Majestäts vasall.»
  
  »Alla dessa dumma påhitt att härma de inhemska manufakturerna; – glömmer
  min ärade bror dem? Och hur de söka oupphörligt införa utländska moder?»
  sade Smedman, under det han kammade med fingrarna i sin hoptofvade
  svarta peruk och tog på sig en hållning så styf och rak som en stärkt
  halskrage.
  
  »Men hvad den tiden ändrar allt!» återtog han efter en stund – »Allt
  blir sämre; intet bättre.»
  
  »I min barndom», inföll nu Beata, »var folket mycket bättre och
  förståndigare än hvad det nu är.»
  
  »Ja, så sant jag heter Smedman och har krambod vid Packartorget»,
  utbrast denne ifrigt, i det han reste sig upp, »sade icke hennes nåd nu
  ett sant ord. – Nej, förr i världen gällde icke ett partinamn såsom det
  förnämsta af allt. Men hur är det nu! För att endast tala om mig själf
  och pipbruket på Långholmen, håller det inte på att gå i kaputten,
  endast för bristande låneunderstöd! – Nu skall allt, gubevars, gå framåt
  med stormsteg och den som på ärligt vis vill nöja sig med en liten
  vinst, han får ofta stå tillbaka för dessa storskräflande
  kommissionärer, dessa s. k. hattstofferare, som lofva guld och gröna
  skogar för mindre än ett runstycke. Tvingas de en dag att hålla hvad de
  lofvat, begifva de sig vackert bort med dalerpåsarna, eller, om de höra
  till de s. k. hederlige, bjuda möjligen – tre procent.»
  
  »Alldeles så som min ärade vän säger!» inföll nu biskopen. »Sedan de
  lymlarne lockat till sig stora penningesummor af lättroget folk och fått
  stora kronoleveranser, göra de bankrutt och fara till Norge.»
  
  »Hvad jag vet är att jag själf», återtog åldermannen, »fick tjäna och
  träla till mina fulla trettio år, innan jag kunde blifva min egen. Men
  hur är det väl nu? – Nu hoppar man ur boden på kontoret, så snart man
  lärt sig skilja debet från kredit, ja, ofta tidigare.»
  
  »Herre min Gud, när jag tänker på gamla tider», sade Beata med en suck,
  »är det som allt nu vore upp- och nedvändt. Min far var en så allmänt
  aktad och ansedd köpman som någon som i våra dagar yfves på Stortorget
  eller Tyska stallplan. Men aldrig bar min salig mor sidenkläder oftare
  än andra dagen af stora helgdagar. Och ständigt, hela året om, gick hon
  i sin bindmössa, sin randiga redgarnströja och sitt blommiga förkläde.
  Då hon någon gång tog mig med till bönen, bar hon utanpå sina
  hvardagskläder endast en simpel salopp af danzigtyg.»
  
  »Nu ser det så rasande förnämt och präktigt ut här hemma i gamla
  Sverige», sade Juslenius, »att om våra föräldrar uppstode från de döda,
  skulle de kunna tro att enhvar fått del i Salberget och stora
  Kopparbergs grufvor eller att gamla staten från anno 96 blifvit ökad med
  hundra procent.»
  
  »När jag ser hur folket lefver nu och kommer ihåg hur det lefde i min
  ungdom, vet jag knappt hvar jag är hemma», återtog gumman. »Det är
  visserligen sant att de rike förr i tiden brukade galoner och gyllene
  tyger, men så ha de nu i stället sidentyg – ja, till och med det ringare
  borgerskapet – och det som är långt dyrare.»
  
  »Söta syster har rätt, men hvad äro väl alla sidentyg mot den
  fördärfliga andan att oupphörligt vilja doublera. – Förr brukade en dam
  en hedersklädning i många år; nu skola våra fruntimmer hafva minst en ny
  sådan hvarje nyårshelg.»
  
  »Herremännen voro icke häller öfverflödiga» – inföll åldermannen, på
  hvars belåtna leende man tydligt kunde förstå att han riktigt befann sig
  i sitt esse öfver att få språka med liktänkande i ett så rart och
  angeläget ärende.
  
  »Min far nyttjade aldrig dyrare rockkläde än till sex daler alnen»,
  inföll biskopen, »och hvad husets innandöme vidkommer, fanns det
  visserligen tapeter, men de hade varit i huset alltsedan min salig
  morfars tid.»
  
  »Och aldrig såg man häller silfver på bordet», återtog Beata, »utom
  bägare och kanna.»
  
  »Men god mat och stadigt öl fick man, när man kom till söta systers
  föräldrahem», infogade biskopen småleende.
  
  »Kroppen skulle ju hafva sin nödtorft; men rart vin behöfde ingen af
  gästerna spilla på kläderna i vårt hus, icke häller någon få magvärk af
  konstig mat, som det lär ske nu för tiden.
  
  »Ja, det var en annan tid och andra människor», sade biskopen. »Nu
  slösar husbonden bort silfverdalern i tusental; matmodern kläder sig i
  hvardagslag i »ras och sicile» eller hvad de kalla det, och flickorna
  skola vi aldrig tala om, ty de äro färdiga att när som hälst flyga bort
  af bara grannlåt. – Så snart de slippa mamma, skola de genast hafva
  kläder, örhängen och halsband lika som fröknar och prinsessor. Deras rum
  skola möbleras och förses med speglar och stora sidensängar och
  dagligdags skall det ståtas med allt bordssilfret.»
  
  »Mäster Noel le Maitre på Norrbro blir snart lika rik på sin handel med
  kram och bjäfs af sköldpadd och elfenben, som våra höga matadorer
  Plomgren och Kjerrman blifvit det på kronoleveranserna.»
  
  Här afbröt ändtligen Stina det något enformiga samtalet, som dock i viss
  mån var ägnadt att sätta Svenske in uti lefnadsförhållandena i
  hufvudstaden.
  
  Stina hade länge sedan framsatt på bordet små silfvertumlare samt en
  stor skål rågad med de läckraste strufvor och gorån. Gång efter annan
  hade hon sedermera sökt vinna Beatas uppmärksamhet genom att flytta
  porslinsbilderna på spiselkarmen, hvilken manöver – då bilderna voro
  »Hennes Nåds ögonstenar», – ju icke borde kunna förfela sin verkan. Men
  denna gång hade hon kunnat slå ned den helige Lukas, som stod ytterst
  till höger, utan att observeras; och det var först när hon tog mod till
  sig och gick fram och ställde sig med händerna i sidorna och förklarade
  att allt nu var framsatt som skulle fram, som hon vann gehör.
  
  »Ja, det är så sant», sade Beata, vänligt småleende, »jag glömmer ju
  alldeles att bjuda mina kära gäster och fränder på välkomstskålen. – Man
  får väl lof ändå», fortfor hon, då åldermannen icke nog mycket kunde
  rosa vinets färg och styrka, »att något följa med tiden. Jag har köpt
  några flaskor af Peter Semuyns på »Tre kronor».
  
  Man dricker i botten, min unge krigare», tillade hon, i det hon vände
  sig till Svenske som stod och smuttade i en vrå. »Ungdomen skall se
  lustig och glad ut och icke söka likna oss gamla; vi som redan fått nog
  af lifvet.»
  
  Genom detta tilltal blef Svenske hufvudpersonen i sällskapet och fick
  omtala alla de händelser som han upplefvat sedan han kom till Stockholm.
  
  Uppträdet på kaffehuset vann tant Beatas bifall. »Det är ändå roligt att
  se», sade hon och nickade belåtet åt Juslenius, »att unga män äfven nu
  för tiden kunna växla bistra miner och blotta sina klingor mot
  hvarandra.»
  
  »Ja, därtill behöfver man i sanning icke uppmana dem», svarade denne
  småleende, »men den forna ridderligheten, som så mycket klädde en
  välartad yngling förr i tiden, med den är det slut. Äfven jag var yr i
  min ungdom – men det var på svenskt vis. Sådana utländska fasoner, som
  nu lära begagnas, att man gör sig glad öfver en främmande mans klädsel,
  kände vi icke till. Vi galnades nog och handskades oss emellan, men
  aldrig på något kaffehus och offentliga ställen.»
  
  Svenskes berättelse om mötet med kungen höjde honom i Smedmans ögon, som
  genast frågade om han icke någon gång hade lust att äfven besöka honom.
  
  Biskopen hade sina starka tvifvelsmål angående den utlofvade
  fänriksfullmakten. Gamle kungens minne var icke långvarigt, sade han,
  och hvad hans gunstlingars, en Bromans eller Kallings, minne i sådana
  ting vidkom, tog det slut vid penningpåsen.
  
  Beata intresserade sig blott för Svenskes berättelse om sitt samtal med
  Ulrika, hvilken framfördes i så lifliga färger, att ett småleende smög
  sig öfver gummans anletsdrag.
  
  »Hvad ungdomen är hastig af sig nu för tiden!» utbrast hon, då han
  slutat. »Aldrig skulle något sådant kunnat hända i min ungdom. Knappt
  har han varit ett par dygn i Stockholm och redan klappar hjärtat
  fortare. Men sämre val kan man göra, mitt barn; ty af alla unga flickor
  jag känner är det ingen som jag håller så mycket af som Ulrika
  Buddenbrock.»
  
  »Tant känner henne således?» frågade Svenske, smått förlägen öfver att
  föremålet för hans hemliga tankar gjordes till föremål för samtalet.
  
  »Skulle jag icke göra det? Hon var mitt enda sällskap under den tid jag
  tillbragte i familjen. Men du må icke tro att den fästningen är lätt
  intagen», tillade hon med ett hemlighetsfullt leende. »Hennes mor är
  stoltare än en drottning och skall inte taga emot någon friare, som icke
  har minst lika gamla anor som hon själf.»
  
  »Fröken skall vara sin fars afbild», inföll nu Smedman.
  
  »Hon är sedesam och allvarlig, fast därför icke trumpen och
  otillgänglig; alldeles som en flicka skall vara», svarade Juslenius.
  »Alla som känna henne tala om hennes förmåga att lägga sitt goda hufvud
  i dagen genom tusende små nöjen, som hon bereder sin omgifning. – Men
  tack vare en ärelysten mor blir hon väl snart en lika tom modedocka som
  flertalet af våra adelsdamer. – För öfrigt», tillade han, »tillhör hon
  våra motståndares parti, och en yngling som vår Carolus är för god till
  att bränna sina kol förgäfves. Men lyckligtvis torde den stolta
  friherrinnan icke tillåta en yngling af hennes motparti några favörer,
  och min räddhåga är därför troligen ogrundad.»
  
  »Generalen är ju i Finland?» frågade Svenske.
  
  »Den mannen», svarade biskopen, »är i farliga ärenden stadd; få se om
  han icke en gång kommer att ångra att han gaf vika för sin högfärdiga
  frus vilja och slöt sig till krigspartiet.»
  
  »Det var ett gammalt löfte», svarade Svenske med värme, »hvarom
  Lagercrantz lär ha påmint honom.»
  
  »Med honom kan det vara hur som hälst», inföll Beata, »men dottern blir
  det mera synd om. Hennes mor lär ha velat tvinga henne att gifta sig med
  en viss baron Meijersdorff, som hon icke tycker om, och hvilken inte
  skall vara någon bra kavaljer.»
  
  Svenske, som hittills lyckats iakttaga ett tämligen obesväradt utseende,
  blef nu alldeles röd i ansiktet och höll på att stöta omkull den stora
  silfverkannan, som nyss ådragit sig åldermannens beundran. Biskopen och
  tant Beata kunde inte annat än småle.
  
  Fattiga unga män borde akta sig för att se för mycket på henne, tyckte
  biskopen, och borde slå alla sådana griller ur hufvudet. Hennes mor
  skulle aldrig kunna glömma att hon på mödernet härstammade från en så
  urgammal ätt som den von Hagedornska, hvilken, som hon själf brukade
  säga, hade ett så gammalt stamträd, att när det första gången tilldrog
  sig uppmärksamheten, fanns det icke en enda adelsman norr om Östersjön.
  
  Äfven åldermannen hade den förmånen att något känna de personer, om
  hvilka man talade. Han visste ingen, som han så mycket afskydde som
  Meijersdorff, sade han, denne högförnäme junker, som både tillhörde
  hattpartiet och den utländska knapadeln. – Hans bodpojkar och drängar
  hade esomoftast om måndagarna varit urståndsatta att arbeta till följd
  af något slagsmål, hvari baronen eller någon af hans närmaste vänner
  varit med. Men här om dagen – det kunde vara vid påfvelsmässan – hade
  han till sin glädje fått höra att baronen blifvit grundligt genompryglad
  af en skräddare. Skräddaren hade fått plikta vid norra kämnärsrätten,
  och baronen hade skänkt böterna till en soldat, hvars hustru var hans
  favorit, och som i första hand varit orsaken till hela slagsmålet. Detta
  jublade hans vänner åt och kallade honom för en verklig adelsman! –
  
  Det var nu så långt lidet på dagen, att biskopen reste sig för att gå.
  Innan han tog afsked, ville han emellertid säga några ord.
  
  »I det vi få tacka vår alltid lika lifliga och ungdomliga gamla
  värdinna», sade han, i det han fattade sin bägare, »för en angenäm
  samvaro och god välfägnad, vill jag nu föreslå en skål för en god
  framgång af våra sträfvanden. Skål mina vänner för de
  
     _trogne_ män, som kassan gömma,
     _samvets_män, som folket döma,
     _kloke_ män, som ta beslut,
     _tappre_ män, som föra’t ut.»
  
  Sedan skålen druckits i botten, togo gästerna afsked. När han gick sökte
  Svenske att blidka gamla Stina, som gjorde sura miner för de många våta
  fjäten vid dörren och det hoptofvade granriset. Men till Smedmans stora
  nöje misslyckades alla hans försök i den vägen.
  
  »Där ser man» sade åldermannen till biskopen »hur en anständig jungfru
  nu för tiden skall skicka sig. – Hon inlåter sig ej i portgången med
  hvem som helst, för att tala vare sig ondt eller godt om sitt
  husbondefolk – och min gumma som jemt rosar den nya tiden! Men jag skall
  berätta det då jag kommer hem.»
  
  Lars var icke vid godt lynne, då Svenske vid hemkomsten råkade honom i
  portgången till härberget. Hela dagen hade han känt sig öm i kroppen, i
  synnerhet i hufvudet och veka lifvet, hvilket ej kunde bero på annat än
  gastkramning förliden natt. Med en mer än vanligt trumpen och vresig
  min, svarade han därför sitt »Guds fred» på Svenskes hälsning. Men
  Svenske låtsade icke märka något, utan befalde honom att gå upp efter
  floretterna, så att han kunde få tillfälle att enligt löfte mjuka upp
  sin herres lemmar för morgondagen, för den händelse att duellen –
  hvilket ännu var oafgjordt – skulle komma att äga rum med värja.
  
  Sedan fäktningen börjat var det med en viss ansträngning, som Svenske
  kunde reda sig mot sin tystlåtne motståndare, hvilken gjorde sitt bästa
  för att pröfva sin herres skicklighet. En häftig stöt var nära att
  bringa Svenske ur jämnvikten, på samma gång som hans vapen pressades att
  beskrifva en båge bort till en vrå af rummet.
  
  Ett bredt grin uppklarnade Lars anlete.
  
  »Öfvertersen, väl utsträckt, är annars den bästa garden», sade Svenske
  förlägen, i det han torkade svetten ur pannan och gjorde sig i ordning
  att på nytt börja lektionen, – »man kan därur gå öfver både i kvarta och
  sekunda, allt efter tid och lägenhet.»
  
  »Och mista klingan ur handen, som nyss», grinade Lars.
  
  »Men tersen redde sig på morgonen mot baronen!»
  
  »Är man fri från griller och passar på finten ... men se där ligger hon
  igen», utbrast han och grinade till på nytt mot Svenske, då denne efter
  ett utfall fann sig på samma sätt som nyss förut utan vapen. – »Sjette
  regeln i fäktarekonsten lyder», började Lars i predikande ton: När då i
  denna ters din klinga på något sätt fångats, må du med udden – det är i
  undertersia per lineam obliqvam eller i skef linie – gå till jorden, och
  din kropp och dina knän, som tillförne voro öfverlutade, alldeles
  retireras och gå tillbaka. – Så äst du fri och hafver betagit din
  motpart den mensur’ till att stöta.
  
  »Välförståendes att om han inte vet», fortsatte Svenske i samma
  predikoton, »att bruka den vantagio eller sirlighet med kroppen, att han
  ej följer klingan utefter, ty då varder han stötter, utan approchering
  eller annalkande» – ...
  
  »Därvid likväl alltid märkandes första regeln i fäktarekonsten: Man låte
  sig ej af andra tankar dispareras eller åtskiljas, såsom af affärer,
  kärlek ...»
  
  »Nu kan det vara nog med fäktning i dag», afbröt Svenske tvärt, i det
  han kastade bort floretten. »Nog skulle jag ändock kunna reda mig mot
  dig, gamle Lars – om det gäller.»
  
  »Kärleksgriller och kvinnosnack, gör kloker galen sa’ Hans Sack.»
  
  Svenske gick sin väg utan att låtsa höra hvad han svarade; men nu fick
  Lars brådt med att hänga upp floretterna och skynda efter.
  
  »Nog kan min käre, unge herre vara lugn», sade han och slog honom
  förtroligt på axeln. »Alltid koxar dufvan så länge som båge bändes.»
  
  
  
  
                                    VII.
  
  
  I hörnet af Riddargatan och Riddarhustorget låg ett fyravåningars
  stenhus med järnstaket på taket och många fönster på framsidan, hvilkas
  stora antal i förhållande till husets längd gifvit huset namnet
  »Lyktan». Hvarje den tidens gatpojke visste lika säkert hvar det låg,
  som ett stadsbud i våra dagar vet hvar »Grand hotel» eller »Rydberg»
  ligger.
  
  I bottenvåningen var kaffehus, som förestods af Isaac Rausells enka, och
  som flitigt besöktes af riksdagsmännen. Äfven andra medborgare, som
  kände sig hågade att hällre inomhus vid en flaska Rheinvin få erfara
  dagens nyheter än att uppsnappa ryktena därom bland nyhetskrämaren på
  torget, gingo dit.
  
  I den rökfyllda källarsalen härskade för det mesta det politiska
  kannstöperiet, där diskuterades pro et contra om turken och ryssen.
  Vanligtvis interfolierades diskussionerna af kommunalgräl, t. ex. om
  hvem som hade längsta gårdstomten att hålla ren, om det var rätt och
  billigt att Riksens ständer endast frågade efter de valda
  herredagsmännen och icke efter dessas patroner o. s. v.
  
  Nu sent på kvällen sutto de hedervärda upprätthållarne af
  fäderneslandets storhet och ordningsmaktens anseende utmattade af
  tankeansträngning eller kanske snarare af ångorna från vin- och
  ölmuggarna och lutade sig öfver borden, gäspande i kapp med värdinnan,
  som med sin stora nyckelknippa i handen satt bakom disken och längtade i
  sitt stilla sinne att de snart skulle gå, så att hon fick öfverräkna sin
  vinst och släcka ljusen.
  
  I andra våningen fanns en stor sal med fönster åt gården. Här voro flere
  riksdagsmän af mösspartiet samlade, till största delen adelsmän, men
  äfven flere betydande män från präst- och borgarstånden. Vid salens öfre
  ända stod ett långt, svartmåladt bord, omgifvet af höga rundkarmade
  stolar, i hvilka de förnämste tagit säte.
  
  Vår gamle bekante, prosten Sinius, hade för tillfället ordet. Att det
  var något viktigt ämne som afhandlades kunde man förstå, när man såg
  hans röda ansikte och hur han rörde på armarna. Eljes var det få bland
  samlingen, som tycktes lyssna till de makligt på hvarandra följande
  orden. I synnerhet var detta förhållandet med de yngre af partiet, som
  samlat sig kring småborden längre ned i salen, där vinkannorna gingo
  laget rundt.
  
  Det var första gången Sinius fått deltaga i klubbens möten. Han hade
  nämligen endast en kort tid tillhört mösspartiet, och man hviskade om
  att han ämnade på nytt öfvergå till hattarna. Och att detta rykte icke
  helt och hållet var gripet ur luften framgick, såsom läsaren torde
  erinra sig, af det samtal som han haft med biskop Juslenius samma kväll
  Svenske kom till staden. Men sedan hans möda att omvända sin gamle vän
  till hattpartiet misslyckats, trots alla skäl han uppletat från
  Atlantican, hade han, trogen sin natur, godmodigt vikit undan för den
  starkare viljan, och stannat kvar i mösspartiet, tröstande sig med att
  det icke var så lätt för en fridens man att motstå frestelserna och
  stadga sitt omdöme.
  
  Men att hans politiska öfvertygelse icke ansågs så synnerligen fast,
  därom vardt man snart öfvertygad af den ringa uppmärksamhet, hvarmed man
  hörde på hans tal. Till och med stormännen kring bordet, en Åkerhjelm,
  Dünker, Fuchs, Wrede och andra pratade hela tiden högljudt med
  hvarandra.
  
  Hans anförande gick ut på att öfverskyla sitt vacklande mellan
  partierna. Och början var icke oäfven. Genom att tala om de
  öfverordnades plikter mot de underordnade ville han vinna på sin sida de
  yngre medlemmarne af partiet, bland hvilka det hörde till god ton att
  förhäfva sig mot alla äldre, som icke kunde nog klandras och häcklas.
  »En underordnad», sade han, vore lika nödvändig som en öfverordnad; ty
  hans arbete var lika ansträngande som dennes. Han visste det själf, då
  han i hela sitt lif fått träla och arbeta för andra. Ej häller var det
  arbetets beskaffenhet, utan arbetets myckenhet, hvarvid man borde fästa
  afseende. Den underordnade behöfde lika stora anlag och lika stor
  förmåga som den öfverordnade att göra sin tjänst. Endast ancienneteten
  och åldern gåfvo den senare företrädet.
  
  Men nu begick han ett fel. När en person som han, hvars hela korpus
  talar om välmåga, berättar sina lidanden och försakelser, verkar det i
  regeln komiskt och det gjorde så äfven nu. När han förklarade att han
  trälat och arbetat i hela sitt lif, brast hela församlingen ut i skratt
  och det dröjde en god stund, innan ordföranden kunde äska ljud. Nu steg
  blodet åt hufvudet på honom och han rusade i vredesmod fram till bordet,
  där ordföranden satt.
  
  »Hvad jag förebrår dem?» skrek han till svar på något inpass af de
  kringstående. »Jo, jag förebrår dessa styrande och öfverordnade, dessa
  hattchefer, dessa himlastormande filistéer, dessa all god ordning
  undergräfvande skrymtare och fariséer – –. Jag förebrår dem att de vilja
  eftersträfva alla privilegier inom republiken. För att upphjälpa
  fiskerierna, för att åstadkomma en ny handelsinrättning på Västindien,
  för att befordra salttillförseln, för att öka mullbärsplanteringen kring
  Stockholm, för att införa god hushållning i lappmarkerna, för att
  upphjälpa statsmannanäringarna och landtbruket i Finland etc. etc. och
  så in æternum ... Hvilken är det som skall göra detta? Jo, Kongl. Maj:t
  – d. v. s. hattcheferna. Nu tillsätta de en komité, för att denna skall
  få tillsätta en mängd ämbets- och tjänstemän, för att dessa skola få
  besätta ämbetena och tjänsterna med vänner och släktingar. Hvart vill
  man komma? Sverige är icke, till följd af sitt nuvarande luftstreck,
  såsom våra fäders Manhem.» – Här hördes skratt och fnissande från några
  af de yngre –. »Vi kunna icke i allt efterapa utländingens näringar. Vi
  måste hushålla vackert i början, vara inhemska och framför allt låta de
  reela vinsterna utfalla lika åt alla. Vi måste gå varligt och säkert de
  första stegen och, först om dessa utfalla gynnsamt, införa de nymodiga
  uppfinningarna. En gammal prästman, det kan vara onödigt att utsäga hans
  namn», fortfor han nu allt mer och mer uppmuntrad af bifallet som
  hördes, »hade användt flere års studier för att undersöka vårt språks
  böjlighet för kyrkomusik. Men – hvad sägen I därom, högvälborna män af
  ridderskapet och ni andra, högvördiga och högvälaktade män af de andra
  stånden. Hvad sägen I därom att några ogudaktiga höga skrymtare vägrade
  Kongl. Maj:ts privilegier på tryckningen af hans arbete?»
  
  »_Ingenting!_», hördes, med tonvikt på hvarje stafvelse, en torr, vresig
  stämma nerifrån dörren och i nästa ögonblick såg han framför sig
  biskopens stränga och allvarliga anlete.
  
  »Ingenting hafva vi väl, goda herrar, att göra med enskilda
  angelägenheter på detta rum», fortsatte Juslenius, sedan han med en
  bugning hälsat på de närvarande. »Min gamle vän och ståndsbroder, märker
  jag, har icke hunnit lägga bort olaterna från det ställe, där han först
  lärde sig tala om allmänna saker. – Men låt emellertid icke mina ord
  väcka onda tankar», tillade han i mildare ton, då prosten denna gång
  tycktes hågad att på fullt allvar upptaga stridshandsken, i det han med
  ett vänligt småleende fattade dennes hand. »Vi måste alla enas i kärlek,
  ty det kräfves allt vårt mod, alla våra krafter, för att vi må kunna
  besvärja faran. Ställningen är allvarligare än man vill tro», fortfor
  han, då man skockade sig omkring honom. »Sedan den olyckliga
  Gyllenstjernska affären har sinnesstämningen bland folket börjat luta
  öfver åt våra motståndares sida och det kan endast vara genom vår Herres
  synnerliga bistånd som vi kunna hindra ett orättmäktigt och ovist krig
  att komma till utbrott.»
  
  – »Men vi ha mäktiga allianser? ... Frågan rör sig endast om en defensiv
  allians med Frankrike?» hördes några röster bland mängden.
  
  »Allianser! Ständigt heter det att man har mäktiga allianser. Det är i
  sanning löjligt att se med hvilken girighet den lättrogna hopen slukar
  det lösa allianspratet, som nu för tiden höres på kaffehus och källare,
  där man gör långa kannstöperier nätterna i ända öfver hvad turken gör
  med ryssen. Allt detta är ju icke annat än ett eko från Gazette
  d’Altona, denna oerhördt fräcka lögntidning, som en hvar i tur har i sin
  sold. Uppriktigt sagdt, hvar finnas dessa allianser? – Frankrike vill
  hjälpa oss, men kan icke en gång sköta sina egna affärer. – Ottomaniska
  porten? – Skola vi vända oss till hedningarne efter hjälp? Så kommer
  turen till våra hemliga eller uppenbara ovänner. Att Preussen fikar
  efter Pommern känna vi af underhandlingarna från anno 27. England vill
  icke att någon skall störa dess handel i Östersjön, Danmark söker endast
  ett gynnsamt tillfälle att försvaga oss» ...
  
  »Men man har sagt», hördes nu en röst, »att uppror skall utbryta i
  Ryssland.»
  
  »Man hoppas lätt på det man ifrigt önskar», sade biskopen och smålog.
  »Liksom det verkligen i vår tid skulle kunna gå så långt i söndring inom
  ett folk, att den ena hälften kallade ett annat folk till hjälp för att
  krossa den andra hälften, för att, sedan detta vore gjordt, såsom
  erkänsla bedja främlingarna i all ödmjukhet att få vara deras vasaller.
  – Nej, goda herrar! För visso ej» återtog han efter en stunds tystnad,
  under det hans genomträngande blickar öfverforo de kringståendes
  anleten, hvilka hela tiden uttryckte nyfikenhet och den mest spända
  uppmärksamhet, – »förvisso ej! Jacta est alea: tärningen är kastad! –
  Våra motståndare hafva redan visat hvad de föra i skölden. Plomgren sade
  senast i dag att om vi icke gå till verkligheter skulle vi bortnegociera
  såväl anseende och ära som konjunkturer och välvilliga vänner – vi känna
  alltså hvad klockan är slagen. Låtom oss därför uppbjuda våra sista
  krafter att hindra verkställandet af deras planer!»
  
  Högljudda bifallsrop hälsade dessa ord.
  
  »Vi kunna räkna på sju röster i rådet», invände slutligen, då sorlet
  tystnat, en äldre man med rödlett ansikte, inklämdt i en stor
  allongeperuk. »I mindre sekreta deputationen äro vi ju lika starka.»
  
  »I sekreta utskottet följer hela hjorden med Lewenhaupt och
  Lagercrantz», inföll en annan.
  
  »Om denne Mathesius icke bekänt så mycket i Gyllenstjernska saken»,
  vågade åldermannen, som ändtligen lyckats att få visa sin viktiga min
  bland de framför ståendes utspända rockar, invända, »kunde man lättare
  röra sig med affären.»
  
  »Om åtta dagar föredrages krigsbetänkandet i stånden», återtog biskopen,
  utan att fästa sig vid dessa invändningar. »Till dess måste vår plan
  vara uppgjord.»
  
  »Hvem vet», sade Sinius, med en förstulen blinkning åt några äldre
  borgare, hvilka hittills uppmärksamt lyssnat till hvad han förtrodde
  dem, »om krigsmännen hade så orätt, när man noga öfvertänker saken.
  Kanhända allt lyckligast skulle ändas, om sakerna finge gå sin gilla
  gång. – Vi äro nu i minoriteten och det torde vara klokast att tänka sig
  för, innan man öppet kastar sig i striden.»
  
  Dessa ord voro som oljan på glöden och det kräfdes biskopens hela
  anseende för att hindra de yngre medlemmarne af partiet att med
  handgripliga medel fortsätta den siste talarens omvändelse.
  
  »Det är ett vacklande hos våra bästa vänner», började biskopen, sedan
  lugnet någorlunda återställts, »ett vägande hit och dit, att man kunde
  förlora sitt sunda förnuft för mindre. Är väl detta att stå fast i sin
  tro? Skola vi söka likna dessa sprätthökar bland ridderskapet, som dagen
  i ända gå i nattrock och puderkappa och icke bry sig mera om vårt
  fädernesland än hvad nyhetskrämarne förtälja på Nya Kungsholmsbron,
  Riddarhustorget eller Liljeholmen, där de få lära sig sina politiska
  talesätt och ordvridningar? Eller skola vi söka likna dessa predikare
  bland mitt vördiga stånd, som taga Guds ord till förevändning att ibland
  en oupplyst menighet sprida partihat och partistrid, men som med sina
  krigiska åtbörder endast komma fruntimren att mysa, barnen att skratta
  och hundarna att skälla? Eller skola vi kanhända söka likna dessa
  politiska kannstöpare bland borgerskapet, som om hvardagarna icke tänka
  på något annat än Memels oxkött, Hollstein-smör och Wismar-hafre, men då
  söndagen kommer vid en mugg öl och en pipa knaster bilda sig en ny
  politisk öfvertygelse, hvilken de inbördes rosa såsom ofelbar, men som
  endast går ut på att plocka de bästa glöden under deras egen gryta, utan
  tanke på vårt kära fädernesland? – Nej, fasta i vår tro på hvad som är
  bäst och gagneligast för vårt folk, skola vi i stället, riddersmän,
  präster och borgare, ena våra krafter för att göra det sällt och därvid
  afstå från alla enskilda beräkningar, samt ihärdigt sträfva mot vårt
  gemensamma mål, som är fäderneslandets förkofring. Endast därigenom
  kunna vi segra öfver våra motståndare – men därigenom kunna vi det, ty
  enad kraft gifver styrka. Låten Eder därföre framför allt icke
  förskräckas, redelige riddersmän och Ni af de andra stånden, om några af
  mina kolleger skulle vara nog gudlöse att från sin heliga plats i Guds
  tempel utslunga hädiska tankar om förträffligheten af krig och örlig. Må
  de tala illa om våra fredssträfvanden, må de säga att vårt folk icke är
  af samma kraftiga stam som våra fäder voro, må de banna, predika och
  orsaka ett stort rop i staden och på landet. Deras makt är likväl icke
  mer. Vår tid har nyare, kraftigare vapen, hvilka för hvarje dag som
  kommer allt djupare skola undergräfva deras tron.»
  
  »Men jag kommer för långt från ämnet», återtog biskopen efter en kort
  tystnad, under det hans blick långsamt öfverfor den uppmärksamt
  lyssnande församlingen, »och olyckan kan icke afvändas med långa tal.
  Konsten är att finna ett verkande medel som uppskjuter själfva
  krigsförklaringen. Det är härom vi skola öfverlägga. Att vinna flere
  röster i rådet för vår sak är visserligen ett godt medel, men dessa
  röster kunna icke värfvas utan penningar och hvar finna sådana i en
  hast?»
  
  »Franske ministern har i går lyft två millioner dukater från banken» –
  inföll en äldre borgare – »jag såg själf de tunga påsarna, då de fördes
  uppåt Drottninggatan åt det Wredeska huset till.»
  
  »De ha ökat antalet af sina fritafflar», inföll en af de yngre bland
  officerarne. »General Stenflycht lär ärna inrätta fullständiga kvarter,
  där det skall bjudas både på logement och spisning.»
  
  »Amiral Stenhöök», inföll en annan, »påstod nyligen att en ung man, som
  vill vara comme il faut, måste tillhöra hattpartiet, som var det enda
  parti i landet, sade han, som respekterade äldre folks dräkt och
  coiffure.» –
  
  »Tyst då en gång, mina herrar», hördes baron Wredes röst öfver sorlet,
  »låt vår lärde vän här först säga sin tanke, hur vi på bästa sätt skola
  komma ur detta trassel.»
  
  »Pengar!» var det enda ord, hvarmed biskopen besvarade denna uppmaning,
  under det hans skarpa forskande blickar öfverforo församlingen.
  
  »Pengar» återtog han, i det han rätade ut sin ståtliga gestalt, »är vårt
  enda räddningsmedel – men alla våra tillgångar äro tyvärr uttömda och
  hvar finna nya källor? – Alltsedan Gyllenstjernska affären vägrar, såsom
  vi alla veta, ryske ministern nya tillskott; på England står nu vårt
  sista hopp – men hvar finna en underhandlare?»
  
  »Här, här!» ropade några unga officerare, höjande ölmuggarn, bortifrån
  ändan af salen, under det de öfriga stodo tysta.
  
  »Har Ni då eftertänkt, go’ herrar», fortfor Juslenius, i det han vände
  sig till de unga officerarne »att värjan är till ringa tjänst vid
  underhandlingar; och att vägen leder vid ringaste felsteg till
  Rosenkammaren eller Hvita hästen. Nej så mycket ser jag klart, att
  försiktighet är att föredraga framför mod.»
  
  »Vi hafva bådadera!»
  
  »Est multis certare datum, sed vincere paucis, det är: många stridsmän,
  få segervinnare», svarade biskopen, under det att ett nästan omärkligt
  leende öfverfor hans anlete. – »Då jag icke ser någon af mina äldre
  vänner, som vill göra mig den äran stridig, är, jag färdig att själf
  åtaga mig detta ämbete. – Men hvar finna ett säkert rum, där man ostörd
  kan underhandla?» återtog han, då det bifallssorl som följde på hans
  erbjudande tystnat.
  
  Alla sågo menande på hvarandra och ingen syntes hafva lust att taga till
  ordet. Sinius, som icke glömt den leende min, med hvilken åldermannen
  åsett hans reträtt vid den storm af ovilja som hans medlingsförslag
  uppväckte, utan hela tiden funderat på någon passande vedergällning, var
  den som först bröt tystnaden.
  
  »Vi hafva» sade han, »en gammal hedersman ibland oss, som ofta sagt att
  det högsta han önskade här på jorden vore att hans pipbruk måtte få lån
  af ständerna och komma i flor och anseende och ’att han därför vore
  villig till allt för att kunna göra sitt parti en tjänst’ – hvad säger
  ålderman Smedman härom?»
  
  Åldermannen som icke noga hört på hvarom frågan handlade, förklarade
  genast att allt hvad han ägde i löst och fast stode till partiets
  tjänst, ty utan partiet kunde ju aldrig riket komma till en reel kredit,
  ett yttrande från den allt annat än modige åldermannen, som uppväckte
  ett högljudt jubel från de unga officerarnes sida. Det dröjde en god
  stund, innan biskopen återvann ordet.
  
  »Det är ett farligt förehafvande som min ärade vän nu åtager sig»,
  började denne till Smedmans stora förvåning. »Men det måste vågas, ty
  att handla utan engelske ministern är det samma som att bygga på lösan
  sand eller åtminstone lika fåfängt», fortfor han med en förstulen blick
  på Sinius, »som _vissa_ af mina ärade ståndsbröders försök att utfinna
  lapidem philosophorum, medium inter Substantiam & Accidens eller medium
  inter Spiritum & Corpus, för att nu icke tala om deras fåfänga försök
  att finna qvadraturam circuli, perpetuum mobile eller det rätta uttalet
  af ordet Cicero. – I vårt partis namn», återtog han med allvarlig
  stämma, »tackar jag emellertid min ärade vän Smedman. Måtte icke
  framtiden väcka ånger inom hans själ för det att han vågat så mycket för
  sitt kära holländska pipbruk.»
  
  Härmed var öfverläggningen slut och det bestämdes nu att underhandlingen
  skulle äga rum följande afton. Smedman skulle till denna tid hafva
  upptagit en bakport på sitt hus, hvilken hittills varit uppfylld med
  gamla tjärtunnor och dylikt skräp. Härigenom hoppades man kunna
  vilseleda förräderikommissionens spejare, hvilka allt sedan
  Gyllenstjernska affären haft dubbel aflöning, hvarigenom deras
  misstänksamhet och spaningsifver snart sagdt icke mera kände några
  gränser.
  
  Sedan åldermannen hunnit öfvervinna den första öfverraskningen, gick han
  in på allt hvad man föreslog honom, hvilket hade till följd att de unga
  officerarne till slut ville bära honom i guldstol genom salen. Han
  tyckte, sade han, att hela affären var en sådan småsak, att »han icke
  behöfde tänka på den mer än på ett fartyg som gick från Riga till
  Stockholm midsommartiden».
  
  Det var därför i den mest upprymda sinnesstämning som han utkom i rummet
  utanför, där han satt ifrån sig sitt spanska rör. Hans skinande anlete
  utvisade ett fullkomligt glädjerus. Han inlät sig därför i samspråk med
  en »tjänande broder» och skrattade helt öfvermodigt, då denne berättade
  att han, under det de högvälborna herrarne haft sin öfverläggning inne i
  salen, tyckt sig se själfva hin onde i dörren till det yttre rummet.
  
  Åldermannens munterhet hade till följd att historien genast blef bekant.
  
  Biskopen själf tog vaktmästaren, gamle Kinkel, i förhör. Han hade varit
  ner på källaren efter knaster, svarade han på biskopens fråga. Men –
  därpå kunde han svärja en dyr ed – han hade noga stängt alla dörrar
  efter sig samt dessutom tillsagt vakten i nedersta trappan att hafva
  ögon och öron öppna och gifva det sedvanliga tecknet, om något misstänkt
  skulle spörjas. Detta oaktadt satt den förfärligaste figur han någonsin
  skådat midt ibland glöden i spiseln, då han kom upp igen. Svart som kol
  var han, och luden var han öfver hela kroppen; därjämte hade han ett par
  stora rullande eldklot till ögon.
  
  »Nå hvad gjorde han då vid dig?» frågade biskopen.
  
  »Ingenting! Han befallde mig blott tre gånger att öppna dörren till
  trappan. Den sista gången dånade det till så förfärligt i skorstenen,
  och hela golfvet hvälfde sig så att mina ben skälfde ackurat som
  asplöf.»
  
  »Och då öppnade du för honom?»
  
  »Ja, hvad i all världen skulle jag göra, Ers högvördighet? Men när jag
  så öppnat dörren och skulle se mig om, var satan försvunnen –; och ett
  bittert svafvelos var det enda han lämnat efter sig. – Men Gud vare min
  själ nådig», mumlade han för sig själf, »som talar om sådant vid
  midnattstid.»
  
  »Min käre Kinkel», sade biskopen, »med ett rent samvete reder man sig
  både för spöken och hin håle. Emellertid lyster det mig att i morgon
  tala litet mera vid dig om dina syner.» –
  
  »Säkert någon ny spion som mössorna sändt oss på halsen», hviskade han
  till Wrede, som följde honom ned för trapporna. »Det torde för alla
  händelsers skull vara försiktigast, om man utsätter sammankomsten till
  någon annan dag längre fram i veckan, i fall någon af deras uteliggare,
  tack vare gamle Kinkels efterlåtenhet skulle fått nys om saken.»
  
  Åldermannen hade gärna velat sluta sig till biskopen för att få lämna
  klubben i sällskap med några af de högadliga herrarne. Detta hade likväl
  icke lyckats honom, och han stod nu tankfull, lutad mot sitt spanska
  rör, inom sig förargad öfver de höga herrarnes stolthet och högfärd.
  
  »De vilja endast ståta med sina namn», mumlade han för sig själf, »under
  det andra få draga lasset; men kommer nog dag för dem ock.»
  
  Några unga officerare, som stannat kvar, hade slagit sig ned kring det
  stora bordet, som de framflyttat midt på golfvet, samt skaffat fram nya
  pipor och friskt öl. Nu fick en af dem genom dörren se åldermannen. Vare
  sig att det samtidigt föll honom in, att hans ekonomi för tillfället
  icke var i bästa skick, eller att han hade några gamla affärer
  oafslutade med den högvälaktade åldermannen, allt nog, han gick ut till
  honom och frågade med en artig bugning, om det icke behagade honom att
  dricka en afskedsbägare, innan han aflägsnade sig, för att därmed på
  samma gång styrka sig för morgondagens farligheter. Åldermannen
  förklarade i förstone att han endast var en beskedlig köpman, som hade
  sin bod vid Packtorget och som icke egde sådana maner, som fordrades för
  att vara i lag med galanta och belefvade unga ädlingar. Men hur det kom
  sig, antingen nu dessa omständigheter betydde i hans ögon mindre så sent
  på natten, eller hans anspråkslöst angifna brister öfverskyldes af hans
  modiga erbjudande under öfverläggningen, hans tvekan öfvervanns och då
  hans skinande anlete omsider visade sig i salen skulle man kunnat tro
  att han vunnit minst hundra procent på någon hvetelast eller något
  strandvrak.
  
  Han erbjöds genast att intaga hederssätet vid bordet och det dröjde icke
  länge, förrän han i ord och later sökte skicka sig som en verklig
  präses. För hvarje misslyckad latinsk glosa eller någon oskicklig
  åtbörd, hvarigenom han spillde på sig af det skummande ölet eller var
  nära att kullstöta sina grannars muggar, växte munterheten. Han tyckte
  sig aldrig hafva haft så muntert. I sin fåvitskhet tillskref han hela
  glädjen de kvicka infall om talg och tjära, hvarmed han tidt och ofta
  undfägnade sina åhörare. Själf skrattade han så, att den stora
  allongeperuken var nära att i hvarje ögonblick lämna sitt fäste. Han
  ångrade nästan att han någonsin hyst dåliga tankar om adel och
  officerare.
  
  Slutligen, då glädjen stod som allra högst, frågade plötsligt en af hans
  grannar, hvad han ämnade begära af partiet för den risk han underkastade
  sig genom att hysa underhandlaren: om han önskade lån, privilegier,
  eller rent af en dusör i penningar.
  
  Frågan kom något oväntadt och man kunde icke så noga veta, hvad
  åldermannen svarat, om han hört den framställas på ett annat ställe och
  under mera förtroliga förhållanden. Nu tog han henne endast som ett
  dåligt skämt.
  
  »Visserligen», sade han, i det han antog en viktig min, »är jag endast
  en simpel krämare, som endast har landets förkofran för ögonen, och
  ingen jude, som tager betalt för det som borde åligga honom som en kär
  plikt. Risken är för öfrigt ej så stor, om man ej är klenmodig ...»
  
  »På klorna känner man lejonet», afbröt honom nu en officer, som hittills
  iakttagit en tillgjord uppmärksamhet. »Det finnes svenska judar, som
  bekänna kristendomen, och de äro de värste – eller hur – lejon bland
  krämare?» utbrast han, i det han förtroligt slog åldermannen på axeln.
  
  »Visserligen kallar jag mig blott krämare», svarade åldermannen något
  förnärmad, i det han sköt hans hand tillbaka. »Men jag är äfven ålderman
  inom kramhandelssocieteten, skall min välborne junker veta. En man i min
  ställning tager aldrig penningar för dålig eller ingen vara. Om någon af
  herrarne värdigades besöka mitt ringa hus, skall det vara en mer än
  tillräcklig ersättning för all den risk och farlighet, som jag i morgon
  kommer att utsättas för.»
  
  »Hvilket tidsfördrif!» återtog den näst föregående talaren. »En visit i
  en hökarbod? Hvarför icke lika gärna göra sina pas de Rigaudon i en
  silltunna?»
  
  »Välment får skam till tack», inföll åldermannen, som ändtligen började
  förstå att samtalet endast gick ut på skämt med hans person, »och
  måttligt prat kan vara bäst. – Ja, skratta Ni så mycket Ni lyster»,
  tillade han, i det han med en min af sårad värdighet reste sig ur
  stolen. »Jag har sett många sådana sprätthökar som Ni, mina nosgranna
  herrar. Den ena dagen riden I stolta och styfva i nacken på Era
  utmagrade ök genom gatorna; den andra sitta Ni för gäld, där hvarken sol
  eller måne lyser.»
  
  »Och jag har sett månget krämarlejon», inföll en af officerarne, »som
  den ena dagen fegt krupit under hästbuken för att rädda sig undan sina
  egna vänners och dryckesbröders raseri och den andra dagen varit nog
  morsk att skryta öfver sitt anseende och sina penningpåsar.»
  
  Detta yttrande, som hade afseende på åldermannens uppförande under
  upploppet på Norrmalmstorg, väckte mycket munterhet. När skrattet
  ändtligen tystnat, tyckte några af de äldre att det var synd om
  åldermannen och togo hans parti.
  
  »Se så, gamle Göran, vår helige skyddspatron», ropade de åt honom
  »stoppa ner näfven i byxsäcken, och drick stopet i botten med oss!»
  
  »Det var ej så illa men’t! – Nästa gång skall jag gifva dig en dukat i
  ränta för en niodalerssedel från jul till kyndelsmässan, om du slår
  Meijersdorff på truten.»
  
  »Och jag skall votera begrafningshjälp åt mor Katrina, ditt eget kära
  vif, om polisen skulle föra dig till Rosenkammaren!»
  
  Men under det att man sålunda ropade om hvarandra, råkade åldermannens
  sinne i eld och lågor. Hvad som mest retade honom var att han, en medlem
  af borgarståndet och kramhandelssocieteten, sattes i jämnbredd med
  slaktare och tenngjutare.
  
  Han skulle anmäla det i ståndet, sade han. En deputation skulle afgå
  till ridderskapet, de skulle få göra, som en af deras likar nyss fått
  göra, på knä bedja om tillgift.
  
  Men så kom yttrandet om begrafningshjälpen och detta var droppen som kom
  hans vredes kärl att alldeles koka öfver. Han fattade ett säkert tag om
  det spanska röret och skulle just höja sig på tåspetsarna för att med
  ett duktigt slag i ansiktet vedergälla den siste talaren för hans
  yttrande, då käppen rycktes ur hans hand, och den som afslagit hans
  inbjudning tog ordet.
  
  »Det är, parbleu, icke riktigt comme il faut, mina vänner att låta sig
  på detta sätt tilltalas af en simpel krämarjude. Han tror sig minsann
  vara en stor patron för det han får kallas mössa som vi. – Jag föreslår
  därför ett memorial så lydande: om denne man vidare vill yttra sig, får
  det endast ske till sin peruk.»
  
  Förslaget vann stormande framgång, Åldermannen hade icke ens hunnit att
  tänka på motvärn förr än hans stora okammade allongeperuk frånrycktes
  honom och uppsattes på en af lampetterna. Fattad af kraftiga händer
  ställdes han sedermera midt framför densamma med en ölmugg i handen.
  
  Öfvermakten var stor, och modet som förgick med ruset, ej så stort som
  Goliaths. Han fogade sig därför om än motvilligt efter deras galna påbud
  för att rädda sig undan vidare pojkstreck. Men genom denna förändring
  blef hela hans väsen liksom bilden af ynklig undfallenhet. Det röda
  skinande anletet, stort och pussigt, då det icke längre infattades af
  den yfviga peruken utan endast omgafs af några gråröda hårtestar, hade
  ett så ödmjukt uttryck, att några af de äldre bland sällskapet trädde
  emellan och förmådde de värste upptågsmakarne att upphöra med sitt
  gyckel. Man återgaf nu åldermannen hans peruk och under det han med
  vredgade åtbörder och hotelser närmade sig dörren, dracks under skrål
  och skratt hans välgångsskål. Man hoppades att deras ärade gäst icke
  skulle neka dem sina dukater om de någon gång skulle komma i behof, då
  de ville betala honom ända till tvåhundra procent.
  
  Det bör icke förvåna någon att åldermannen sedan han väl kommit ned för
  trappan, med ursinniga blickar såg upp mot det kvarter eller lokus, där
  han lidit så mycken smälek. Han nästan ångrade, under det han kände på
  sin peruk och undersökte sitt rör, att han icke haft en jättes krafter,
  så att han riktigt kunnat låta dem smaka karbasen.
  
  Under det han vandrade till sitt hem uppgjorde han den ena hämdplanen
  efter den andra. Hela partiet, mumlade han för sig själf, var endast en
  samling af högfärdige gubbar eller unge öfversittare. Hattarne voro –
  ja, äfven de unge officerarne af partiet – ett anständigt folk, som
  hyste vördnad för ålderdomen. Många officerare af hattpartiet hade i
  forna dagar gästat hans bodkammare och hållit till godo med en god sup
  ratafia eller holländsk genever samt en bit parmesanost.
  
  Om de retade honom rätt, kunde han vara karl för att spela dem ett
  spratt. Han kunde ändra sin vimpel ännu en gång, trots allt prästsnack –
  men hur komma ifrån biskopen och mötet dagen därpå? Asch, det gjorde
  detsamma. Han skulle visa att han både ville och kunde hämnas, det fick
  kosta hvad det ville. Emellertid tänkte han först sofva på saken.
  
  Och med denna kloka föresats satte han nyckeln i sin port.
  
  Men det är ett gammalt ordspråk, att det är långt mellan bägaren och
  läppen. När åldermannen insatt den stora portnyckeln i låset, kunde han
  omöjligt vrida omkring honom, och sedan han en längre stund förgäfves
  försökt göra det med uppbjudande af alla sina krafter, kom han till sin
  förvåning under fund med att porten redan var uppläst. Det var på håret
  att han vridit af det nya nyckelaxet. Mumlande en massa ovett öfver
  tanklösa pigor och slarfvige bodbetjenter, var han just i begrepp att
  stiga inom porten, då han hörde en röst förtroligt tilltala sig; och när
  han vände sig om, såg han en mörk gestalt skymta fram ur dunklet.
  
  Det var Bisot. Han hade sett åldermannens fåfänga försök att komma in
  under tak, sade han, och som han tyckte att det var upprörande att en
  gammal aktad borgersman skulle behöfva gå gatorna omkring utan att finna
  tak öfver hufvudet under natten, hade han skyndat till hans hjälp. Om
  porten ej kunnat öppnas, hade åldermannen kunnat få husrum öfver natten
  i hans logis, som icke låg långt därifrån.
  
  Åldermannen kände sig smickrad af så mycken uppmärksamhet. Mottaglig som
  han för tillfället var för hvarje vänlighet, kunde han icke nog
  hjärtligt uttrycka sin tacksamhet, och frågade slutligen om icke hans
  högt ärade vän, ehuru det redan var efter midnatt, ville följa med honom
  in i hans rum för att vid en pipa god knaster vidare utveckla sina
  åsikter om den dåliga profiten af de inhemska manufakturerna och nyttan
  af att endast lita på utländska kommissionärer då fråga var om handelns
  och kreditens uppkomst.
  
  
  
  
                                   VIII.
  
  
  Det var en vacker dag vid pass en vecka längre fram i tiden. Man närmade
  sig midsommarshelgen och landtfolket, som slutat sådden och inte ännu
  börjat höskörden, hade mera ledigt att fara in till staden med sina lass
  för att sälja sina laggkärl eller sin säd på Norrmalmstorg eller sina
  finare landtmannaprodukter utanför Jakobs kyrka. I synnerhet på
  Regeringsgatan var det ett hojtande och ett skrikande, som aldrig
  tycktes taga någon ände. Man kunde vara frestad att tro att sekreta
  utskottet tagit sig för att ställa till ett inbördes krig, om icke
  färdemännens glada uppsyn gifvit till känna att deras rop endast var ett
  sätt för dem att gifva luft åt sin glädje öfver att komma till staden
  eller att visa sin mandom för stadens vackra tärnor.
  
  Hvad hade de för öfrigt att göra med krig och sekreta utskott? Af sina
  grannar, som kanske för många år sedan varit inne i staden, hade de
  måhända hört – måhända inte – att kungen öfverlämnat makten åt några
  visa män i stora allongeperuker. Och detta var troligen i det närmaste
  allt hvad de visste om Sverige såsom stat betraktadt. Det var också nog
  för dem; ty skulle ryssen eller dansken verkligen lägga sig i staten
  Sveriges »domestika angelägenheter» fordra t. ex. att rådsherrarne
  skulle bära franska modeperuker, i stället för de yfviga
  allongeperukerna, skulle de nog tids nog få lära sig hvad man ville att
  de skulle göra. I nödfall »man ur huse», annars hvar sjette, femte eller
  fjärde, allt eftersom faran kräfde. Och sedan leken en gång börjat,
  skulle myrorna i sin stack aldrig kunna gå mera blindt mot den farliga
  ström, som gjorde hål i deras hus, än dessa larmande, hojtande svenska
  bonddrängar skulle gå löst på ryssen.
  
  I närheten af Tre Remmare låg vid den tiden ett gammalt tvåvåningshus af
  sten. I stället för att längre följa med folkströmmen kunna vi ju gå dit
  in.
  
  Vi stanna i ett stort och ljust hörnrum med väggbeklädnad af blå
  sammetsplys. Men denna var urblekt, delvis till och med bortsliten, samt
  hade på vissa ställen endast ersatts af det randiga lärftsfodret. Äfven
  fönsteromhängena af blå sammet voro illa medfarna. Möblemanget var i ett
  något bättre skick. Det stora bordet i ena hörnet af rummet med sin
  stora förgyllda lejonfot och duk af gul damast, kantad med blå
  silkesfransar, samt de små förgyllda, gulklädda kullerstolarna, den
  konstigt utsirade eldskärmen, den stora spiselmålningen – svart tryck på
  hvit atlas – föreställande evangelii förkunnande i norden, samt
  slutligen och framför allt det lilla dyrbara i svart lackerade bord i
  ena fönstersmygen, vid hvilket två fruntimmer för tillfället voro
  sysselsatta med att tillverka spetsar och falbolaner, antydde i sitt
  sammanhang att man verkligen befann sig i en adelsfamilj af gamla tiden.
  
  Friherrinnan von Buddenbrock, som i sällskap med sin vän fröken Liewen
  var som bäst sysselsatt där inne med att bereda sig till det storartade
  firandet af kungens födelsedag, skulle säkerligen, vid minsta antydan om
  att något mankerade i fråga om polityr eller förgyllning, med det mest
  förtjusande småleende försäkra att min herre nog såg riktigt. Det var
  så! Dessa möbler voro verkligen trasiga! Men dessa trasor voro
  intressanta. Dessa tapeter t. ex., förr så dyrbara och försedda med så
  många utländska mönster, voro för henne en »frappante imitation» af
  Sverige, och, enär hon framför allt ville vara svenska af gamla tiden,
  hade hon därför valt detta rum, oaktadt dess förfallna skick, till sitt
  eget.
  
  Men vi skola icke skrämma de båda damerna med våra stora stöflar, långa
  byxor, pomaderade hår och kantiga åtbörder. Vi kunna ju icke en gång de
  trettiofyra tempi, som fordras för att handtera vår hatt. Låtom oss
  därför vara tysta och begagna oss af vår osynliga tillvaro för att
  lyssna till deras samtal, under det att de låta sina nålar flitigt raspa
  i sidentyget.
  
  Så vidt vi våga döma, trots det väl anbragta sminket, torde fröken
  Liewens ålder varit omkring trettio år, snarare öfver än under. Om hon
  således icke längre hade kvar all ungdomens fägring, voro hennes
  anletsdrag likväl ännu ganska intagande. Mörka, blixtrande ögon, en
  välformad näsa och en mun, som då hon log – och detta gjorde hon långt
  ifrån sällan – visade tvänne rader pärlhvita tänder, borde lätt kunna
  försätta ett manligt hjärta i brand. Det var dock i synnerhet hennes
  ståtliga växt och förnäma väsende samt allra mest den stora förmögenhet,
  som hon fått i arf efter sina föräldrar, som samlade de flesta
  rekryterna till hennes beundrareskara. Man hade länge undrat hvarför hon
  icke funnit »den rätte». »Hon kan icke lida hymens rosenbojor», tänkte
  hennes »uppvaktande» kavaljerer. »Ett så charmant hufvud som hennes kan
  icke trifvas med hvardagslifvets enformiga sysselsättningar eller finna
  behag i hemlifvets lycka. Hennes oroliga själ måste dagligen finna
  rörelse», skulle hennes kvinnliga umgängesvänner hafva svarat. »Fröken
  Liewen», hette det på de politiska klubbarna – ty hennes förmögenhet
  gjorde henne med eller mot sin vilja till ett politiskt föremål –
  »fröken Liewen föredrager möståndet och ägnar sina penningar, sin tid
  och sitt geni åt fosterlandet. Tillsamman med sin goda vän friherrinnan
  Buddenbrock anför hon »fruntimmershattarne», krigspartiet af det svaga
  könet – och en svår politisk intrig är för henne mer än hela världens
  kärlek!»
  
  Den som närmare kände henne visste att hon tidigt förlorat sina
  föräldrar och uppfostrats hos aflägsna släktingar, hvilka krusat för den
  rika arftagerskan och låtit hennes vilja i allt vara rådande, hvarigenom
  hennes af naturen fåfänga och nyckfulla sinne blifvit ännu mer
  excentriskt. Nu hade den ene friaren efter den andre anmält sig; men
  alla hade måst återvända med oförrättadt ärende. En hade haft brist på
  geni, tyckte hon, en annan haft landtliga later, en tredje för få anor.
  »Hon kunde icke lida», hade hon en gång yttrat i ett obevakadt
  ögonblick, »dessa ädlingar från provinsen, hvilka den ena dagen lefde på
  rågbröd och hafresoppa, drucko öl ur lerstop, snöto sig i rockskörtet
  och spottade högt i taket och den andra dagen foro upp till riksdagen
  och lekte gentilshommes, köpte sig broderade rockar för partipengarna,
  dansade menuett på de kungliga assembléerna, och ansågo sig nog goda för
  att anhålla om en ung dams hand, hvars kjortelfåll de i själfva verket
  icke voro värdiga att ens hålla i, än mindre kyssa.»
  
  Dessa elaka ord, hvilka likasom allt elakt spredos mycket fort,
  förbittrade de unga kavaljerernas sinnen. Därtill bidrog äfven en
  nidvisa, som författats af en anonym och som handlade om »Hönan, som
  ville lära tupparna gala.» Den sjöngs på en mycket känd air, och nu led
  den nyss så firade den smäleken att se sin beundrareskara för hvarje dag
  glesna.
  
  En kavaljer var henne likväl uppriktigt trogen i alla lifvets skiften
  och denne var Laforme. »Han hyste», hade han en gång sagt, »den djupaste
  respekt och vördnad för hennes kvickhet och geni. Hon var den
  snillrikaste kvinna under solen, och allt sedan han haft den stora nåden
  att få samtala med hertiginnan af Maine, hade han aldrig träffat någon
  dam, som kunnat föra en konversation så snillrikt som hon.»
  
  Den värde hofjunkaren tycktes också vara, tack vare sin ihärdighet, på
  god väg att nå sitt mål och varda ägare till det stora Stjernnäs. Det
  gamla ordspråket att trogen kärlek vinner skulle därigenom på nytt visat
  sin giltighet. Något visst förelåg ju inte, hvarpå man kunde stödja sin
  spådom. Men ett eller annat smådrag, så begärligt för ryktessmidaren
  hade dock uppsnappats. Sminket, visste man, flöt icke mera ut så lätt
  öfver hennes kinder, korsetten måste gång efter annan göras vidare,
  kammarjungfrurnas fingrar kändes allt mera klumpiga och tafatta, och
  ifrån att hafva skämtat öfver allt som kunde få namn af kärlek och
  äktenskap, hade hon plötsligt slagit om. Hon hade till och med
  förklarat, till sin vän friherrinnans stora förvåning, att
  kärleksberättelsen om »den asiatiska Banise eller det blodiga, men
  modiga Pegu» djupt rört henne. Det hviskades också om att hon nyligen
  skulle låtit någon af de yngre bland hofmännen i tydliga ordalag förstå
  att fästningen, om än så svår att storma, likväl icke vore ointaglig.
  
  »Sakta, mon amie», inföll fröken Liewen lifligt, i det hon fäste ögonen
  på friherrinnan och lät sina hvita händer sjunka ned på broderiet, »pour
  le badinage bon, pour le mariage non. Må han dö, som du säger, af pur
  chagrin, men min hand får han aldrig.»
  
  »Icke tänker väl mon ange continuera i sitt möstånd så länge hon lefver?
  Laforme är ju en hygglig ung man – af adel.»
  
  »Hans farfar var ju kock! –»
  
  »Malice; – hans träd[5] går tillbaka med sina rötter till Frans I.»
  
  »En ganska ledig konversation; men, mon Dieu, hvilken kavaljer! Veklig,
  säflig – och lat i allt utom i konversationen – slösaktig – dum.»
  
  »Grand Dieu, med hvilken värme söta syster säger allt det där», sade
  friherrinnan småleende; »den stackars mannen måtte verkligen djupt hafva
  sårat dig på sista assembléen?»
  
  »A propos friare och fester» sade fröken Liewen i det hon återtog sitt
  arbete, »har majestätet tagit någon ny démarche mot Ulrika?»
  
  »Han har yttrat sin höga disgrace öfver monsieur le baron, för dennes
  uppträdande på hans sista s. k. barnbal i Carlbergsparken, och hotat att
  sända honom öfver till Finland. Hans »egen» grefvinna lär emellertid
  snart återvända till hufvudstaden och hon torde vara vårt bästa
  skyddsmedel.»
  
  »Sedan den där fatala aftonen, du minnes, då han moquerade sig öfver
  mitt yttrande, att han kunde göra sina romanresor med sina galanter ända
  intill hjärtat af Chatelet i Paris, blott han upphörde att skänka Ulrika
  sin höga uppmärksamhet, har han flere gånger sagt, att han aldrig skulle
  glömma en sådan förolämpning.»
  
  »Det är olikt honom att länge trifvas med dåliga tankar mot sin
  omgifning. Han var ju mycket nådig mot Henrik innan han for.»
  
  »Blott några skämtsamma ord och ett vänligt handslag, då Henrik
  förklarade på hans fråga, om han vågade gifva sig ut på sjön under en så
  stormig och mörk natt, att han ville trotsa hvarje oväder, när han finge
  den nåden att öfverbringa Hans Maj:ts order till trupperna att hålla sig
  redo för att tåga mot gränsen.»
  
  »Blott min man, generalen, ville vara så obligeant och slå dessa
  välsignade ryssar »en granda bataille», tillade hon tankfullt, »skulle
  jag vilja bjuda både Hans Majestät och hela dess hessiska anhang på
  kalas.»
  
  »Ja, och om jag vore karl», inföll fröken Liewen lidelsefullt, i det hon
  fäste sina blixtrande ögon på sin vän, »jag skulle gå till fots genom
  snödrifvorna ända till Finland för att få deltaga i nederlaget på dessa
  ryssar.»
  
  »Inte sant! Våra krigskrokader voro ju förtjusande på sista assembléen»,
  återtog hon, i det hon kokett vände en liten bandros mot friherrinnan.
  »Så intagande flickor som Ulrika borde förmå alla mössor att lämna
  fanan.»
  
  »Ah, mon amie, tala icke om Ulrika!» svarade friherrinnan med en min,
  som på samma gång utvisade trötthet och likgiltighet. »Hon är ju icke
  mäktig af någon enda stor tanke. Ej en droppe von Hagedorn flyter i
  hennes ådror. Såg du, par exemple, hennes courtoisie för den där finske
  glopen för några dagar sedan i Kungsträdgården. Hon negligerade ju
  totalt vår aimable baron?»
  
  »Nej, söta syster, jag dröjde så kort tid kvar och är verkligen allt för
  litet curieuse att efterfråga namnet på alla unga män som svärma här ...
  men att negligera baronen var oförlåtligt.»
  
  Nu öppnades dörren sakta på glänt och en kammarjungfru stack in hufvudet
  och anmälde att monsieur Laformes franske kammartjänare varit »där ute»,
  för att höra om hennes nåd friherrinnan var hemma. Men hon hade sagt att
  friherrinnan var utfaren, hvarpå han åter svarat att hans herre skulle
  komma åter kl. tre, för att göra sin formliga visit.
  
  »Det är ändå en särdeles artig man, denne hofjunkare», sade
  friherrinnan, då kammarjungfrun stängt dörren efter sig. »Men han kan
  icke jämföras med baron Meijersdorff, på hvilken man tydligen kan se att
  han frequenterat le Beau Monde i Paris.»
  
  »Såg mon amie, med hvilken grace baronen hälsade då vi möttes i går i
  allén; – med hvilket utsökt behag förde han icke sitt spanska rör! – Ja,
  ända från bandrosen i hårpiskan till skospännet är han en fullkomlig
  ädling.»
  
  »Han är också af god och gammal adel», inföll friherrinnan, i det hon
  upphörde med sitt arbete. »Hans far, skall du veta, var en mycket
  förtjänt officer, som ofta camperat tillsamman med min far, von
  Hagedorn, och han själf saknar icke häller meriter. Om ryktet talar
  sant, lär han hafva utmärkt sig för stor bravoure i campagnen vid
  Rheinströmmen. Sedermera, då han tjänstgjorde vid regementet Deux-Ponts,
  lär han hafva varit den skickligaste fäktaren vid regementet.»
  
  »Äfven jag har hört detsamma och har svårt att förstå Ulrika, som visar
  honom en sådan disgrace.»
  
  »Han vågade ju till och med sitt lif för hennes far den där aftonen, då
  det stora tumultet var på klubben. – Jag kan aldrig tro annat än att
  Lagercrantz hade sitt finger med i det spelet ... men därom ville
  Buddenbrock aldrig höra talas. Då jag bad honom akta sig för
  Lagercrantz, sade han alltid att denne vore en tapper officer, som
  tjänat under gamle kungen, och en sådan borde han alltid anse såsom en
  god vän ...»
  
  »Men, se här är ju Ulrika», afbröt hon sig, då denna i detsamma
  inträdde. »Hvad du ser blek ut; – en flicka med god éducation bör alltid
  söka att hafva en jämn couleur.»
  
  »Mig fattas intet», svarade Ulrika, i det hon lutade sig ner öfver
  fröken Liewens sybåge.
  
  »Du säger det där intet, i en så besynnerlig ton», sade fröken Liewen
  och såg upp på henne med en frågande min; »jag ser att det icke är
  riktigt väl, mon ange. Skall jag hämta litet ungerskt vatten?»
  
  »Förlåt mig, min vördande mor, för min brist på éducation», sade Ulrika
  med ett eget tonfall i rösten, som antydde att det icke var första
  gången hon fick denna förebråelse; »men jag hörde nyss en så ryslig
  historia af Sara, som hon fått höra af monsieur Laformes kammartjänare
  ...»
  
  »Hvilket skvaller har Sara roat sig med nu igen», afbröt friherrinnan
  henne häftigt, i det hon antog sitt vanliga stränga och högdragna
  utseende. »Säkert någon borgarfru som tagit lifvet af sig vid
  Sillhofvet, för att göra sin man förtret, eller har måhända vår lilla
  söta Clemence fått den farliga hundsjukdomen som lär gå på landet?»
  
  »Den unge kavaljeren, som Henrik presenterade för oss i Kungsträdgården,
  lär i går eller i förgår blifvit skjuten af baron – Meijersdorff.»
  
  »Min son Henrik gör då aldrig annat än sottiser», sade friherrinnan
  likgiltigt, i det hon återtog sitt arbete. »Kan du tänka dig, kusin»,
  återtog hon, vändande sig till fröken Liewen, »sådan löjlig idé att icke
  allenast presentera den unge étourdin för mig utan äfven uppgöra
  kusinskap mellan honom och Ulrika?»
  
  »Redan första dagen han var i residenset lär den unge finnen hafva
  öfverfallit några äldre officerare ... och huru tölpaktigt bar han sig
  icke åt, då han i vår närvaro var färdig att för ett blott raljeri draga
  värjan.»
  
  »Han är af gammal adel», invände Ulrika. »Henrik sade att hans far och
  vår varit goda vänner och krigskamrater under den stora ofreden.»
  
  »Att tala om gammal adel, när frågan är om Svenskesläkten» –
  friherrinnan ryckte på axlarna med en åtbörd af förakt. »Ingen med det
  namnet kan uppvisa fyra rena anor. Hans farfar hette som yngling Carl.
  Hvad tjänst denne hade där ute vid kommissariaten i Tyskland och Polen
  känner man icke så noga, men att han hembragte en otrolig summa pengar,
  för hvilka han – jämte dem han sedan vann på kaperierna i Göteborg –
  kunde på gamla dagar köpa sig flere stora gods i Sverige och bygga ett
  slott för att bevara sina röfvade ägodelar, det vet man.»
  
  »Och hans son, denne tölpens far», fortfor hon med ett ironiskt leende,
  »hvilken sedan ärfde de röfvade ägodelarna, han var visserligen en
  ganska tapper officer, som fäktade med stor bravoure i salig kungens
  campagner, men ...»
  
  Här tystnade hon tvärt, liksom något gammalt minne plötsligt skulle fått
  makt med hennes tankar. Först efter ett litet uppehåll, sedan hon med
  ett forskande ögonkast på Ulrika och fröken Liewen öfvertygat sig om att
  hon icke med sina ord förrådt någon hemlighet, återtog hon:
  
  »Så gjorde ryssarne descente på kusten och brände godset. Allt som var
  röfvadt från den tyska adeln gick upp i rök, hvilket ju icke var annat
  än en försynens skickelse. – Hvad som sedan blef af hans änka, som var
  en ofrälse, är mig alldeles obekant och indifferent – voilà la toute
  histoire.»
  
  »Det kan vara ära nog för den unge mannen, tycker jag, att få mäta sig
  med en von Meijersdorff», sade fröken Liewen, i det hon återtog sitt
  arbete vid stickbågen. »Om han icke fallit på platsen, hade han fått
  lära sig att i framtiden icke förblanda en röd sköld med en gyllene
  eller tvänne hoplänkade, glanshvita vingar, nedåtvända, med tvänne
  skilda, svartgrå, uppåtsträfvande.»
  
  »Jag förstår icke, hvad min kusin menar med anspelningen på vårt vapen»,
  sade Ulrika, »men efter hvad Henrik berättat, skulle hans förfäder bragt
  sig upp med ära, förstånd och mandom till adelsståndet och alltid visat
  sig som ärliga och redliga patrioter. Och inte kan väl min vördade fru
  mor räkna som ett fel att hela Svenskesläkten genom salig kungens långa
  krig bragtes till fattigdom?»
  
  »Men – mon ange – hvilken rodnad», skämtade fröken Liewen. »Jag tror i
  sanning att den unga vildhjärnan varit på väg att väcka _mer_ än
  medlidande hos en viss dam.»
  
  »Fy, kusin, hur kan du tala så, skulle jag så mycket kunna glömma min
  börd? Men han är en ung, artig kavaljer, hvilken är olik alla dessa, som
  endast säga smicker hela dagen. För öfrigt vet min vördade mor», tillade
  hon, »att jag afskyr dueller allt sedan bror Henrik duellerade med långe
  Sparren vid gardet.»
  
  »Men hvem är han då, denne yngling, som väcker ett så stort uppseende?»
  frågade fröken Liewen, som under samtalets lopp blifvit mera intresserad
  af ämnet.
  
  »Kusin såg honom säkert för några dagar sedan, då vi promenerade på Nya
  Kungsholmsbron», svarade Ulrika. – »Vi talade ju då om hans uppförande i
  Kungsträdgården.»
  
  »Ah! Ciel! – den unge mannen med det blonda hufvudet – en ståtlig växt,
  en viss medfödd air, intressanta anletsdrag – Ma petite har smak.»
  
  »En boute-feu utan skick och seder!» inföll friherrinnan.
  
  »Education skola vi gifva honom», svarade fröken Liewen i skämtande ton,
  »och hvad hans heta blod vidkommer, är ju den ystraste fålen ofta den
  bästa.»
  
  »Ja, den bryter åtminstone halsen af den, som skall tämja honom»,
  skrattade friherrinnan.
  
  »Se där kunna vi få höra närmare om händelsen», utbrast fröken Liewen,
  då dörren i detsamma öppnades och hofjunkaren med sitt mest nobla leende
  trippade fram mot de tre damerna.
  
  Liksom han sett framför sig den utsöktaste pastej på vildt, skyndade han
  under ett ständigt ordflöde att föra den ena af fruntimrens händer efter
  den andra till sina läppar. Först sedan denna ceremoni var afslutad och
  han fått tillfälle att göra ett par vackra pas öfver Ulrikas långkoft,
  tog han omsider plats och kom i hvila.
  
  »Ah, min friherrinna», började han å nyo, »hvad det är fägnande att se
  er vid bonne santé. – Jag är alldeles förvirrad; men à propos, kan jag
  berätta för mes dames en lustig passage ... Ja, jag är så charitable att
  genast vilja stilla er nyfikenhet», tillade han, i det han kastade en
  smäktande blick på fröken Liewen. »Kunna mina damer tänka att den lilla
  finska björnungen har duellerat i dag på morgonen!»
  
  »Ute på malmen?»
  
  »Det var så bestämdt från början, men hinder kommo i vägen ... enfin,
  det skedde vid Broströms värdshus på Djurgården.»
  
  »Han vardt ju svårt blesserad?» inföll Ulrika med en röst, som hon
  förgäfves sökte gifva en ton af likgiltighet.
  
  »Afbryt mig icke! – Man hade kommit öfverens att slåss på värja ...
  värjan är en ädlings vapen, _mitt_ älsklingsvapen – men man bestämde sig
  till slut för pistol. Meijersdorff sköt först. Han mankerade ... bom!
  ... så sköt den unge mannen ... nej: c’est à dire, först sköt den unge
  mannen ... Ah, parbleu ... ja, pardon, mina damer, men denne monsieur
  Lemartin hos franske ministern, där jag nyss haft äran déjeunera, gaf
  mig en så förtjusande lefverpastej och där var en så magnifik
  Frontignac. Ah, parbleu, hvilken god smak på det vinet ...!»
  
  »Men duellen, ... duellen!»
  
  »Jag och baronen voro först på platsen, och det dröjde en god stund
  innan vår motståndare infann sig; hans sekundant kom icke tillstädes.
  Det skulle vara Henrik, hörde jag, men han hade måst hastigt afresa till
  Finland.»
  
  »Min son måste resa i högst angelägna ärenden», sade friherrinnan, i det
  hon såg ut genom fönstret.
  
  »Enfin ... jag hade varit nog omtänksam att låta min kammartjänare föra
  med sig en liten korg med några färska ägg, en bit parmesan och några
  flaskor godt Bacharach och vi uthärdade därför morgonkylan som goda
  kamrater tills en ny sekundant kunde anträffas. Det blef unge Wrede som
  fanns i närheten.»
  
  »Vill min herre vara så charitable och snart stilla vår nyfikenhet»,
  sade fröken Liewen. »Vi dö eljes af denna förfärliga sjukan.»
  
  »Enfin – som sagdt – den unge mannen sköt först och mankerade ... så
  sköt baronen och mankerade. Vi satte nu i fråga om affären, som ju ändå
  gällde ett blott lappri, borde continuera. Den unge mannen declarerade
  genast att han ej hade något mot baronens person och hoppades därför att
  baronen skulle säga detsamma och icke en annan gång mankera honom på
  hälsningen. Det dependerade således af baronen och af baronens
  sekundant, som var jag, att decidera hur länge saken skulle räcka. Den
  först nämnde förklarade att han icke hade något emot den unge mannens
  person, men han hade andra skäl till att fortsätta. Den unge mannen
  begärde att få veta dessa skäl, men de sades vara hemliga. Duellen vardt
  alltså continuerad och nu sköt baronen den unge mannen.»
  
  »Men endast helt doucement i vänstra armen» – tillade han, då han såg
  att Ulrika icke tycktes väl upptaga den skämtsamma ton, hvarmed han
  omtalade händelsen – »och sedan följdes vi alla åt till Lusthusporten
  vid bron, där vi tömde några vänskapsskålar, för att skölja ner allt
  groll. Den unge mannen hade stora skäl att fira en glad dag. Han hade,
  som jag sedan fick höra, samma morgon fått höra att han skulle få lyfta
  ett större arf.»
  
  »En hop förtretliga processer, kan jag tänka», inföll friherrinnan.
  »Sådana äro vanligtvis det enda arf, som barn nu för tiden få efter sina
  föräldrar.»
  
  Medan Laforme fortfor att tala vidt och bredt om hur han fått kännedom
  om denna arfshistoria och om arfvets storlek, efter hvad man
  gissningsvis antog, allt under det han anställde sina betraktelser öfver
  det sätt, hvarpå den lycklige arftagaren efter all sannolikhet skulle
  komma att förstöra det samma aflägsnade sig friherrinnan och Ulrika i
  ett inre rum. När han därför efter en stund händelsevis kom att se sig
  om, märkte han till sin förvåning att han befann sig ensam med fröken
  Liewen. Att detta icke gjorde honom vid sämre lynne, kunde man klarligen
  skönja på den själfkära min, hvarmed han granskade sin frisure i spegeln
  och lagade till rätta sin toupet.
  
  »Ack, min fröken», sade han, i det han gjorde sin röst ännu mera
  smäktande, »att en hel vecka sakna edert sällskap är värre än att stå i
  halsjärn på Packartorget.»
  
  »Min herre, vet att jag är ond på er sedan den sista picniquen, då ni
  liknade mig vid en affallen ros utan törnen. Jag hade i sanning god lust
  att visa att det är svårare att plocka en sådan ros än min herre tror.»
  
  »Ah, belle Henriette, litet brutet är ju snart förlåtet!»
  
  »Allt skämt är likväl icke anständigt; – och tystlåtenhet framför allt»,
  tillade hon, i det hon varnande höjde fingret. – »Denna har min herre
  glömt.»
  
  »Mon Dieu, tystlåtenhet, hvilken osmaklig ragout gör icke den tillsamman
  med kärleken ... må vår mun tala vårt hjärtas språk ...»
  
  »Känner min herre den unge mannen som duellerade med baronen?» afbröt
  honom fröken Liewen, utan att låtsa förstå hvarthän han syftade eller
  hans smäktande ögonkast.
  
  »Visserligen känner jag honom något litet», svarade Laforme med ett
  öfverlägset leende, då han märkte fröken Liewens allvarliga min ... »Det
  säges att han velat äta upp porcelainskräftorna i garneringen kring
  laxmajonäsen hos Sparrens för några dagar sedan ... men –»
  
  »Hör på! Han måste befallas till den kungliga assembléen!»
  
  »Quelle caprice! – Hans maladresse och kantiga åtbörder skola jaga bort
  alla damer af condition.»
  
  »Låt detta vara min ensak! – Ulrika intresserar sig för honom. – Om
  baronen bortskickas till Finland, måste majestätet finna något annat
  hinder i sin väg. – Ni förstår?»
  
  »Certainement! Men om skogens son icke lånar sig till en dylik komedi?»
  
  »Hviska honom i örat, att en viss fröken, som intresserar sig för honom,
  önskar det.»
  
  »Ni, min fröken –?»
  
  Fröken Liewen kunde inte annat än le åt sin kavaljers häpna uppsyn.
  
  »Ja, hvarför inte! Nu kan Ni få tillfälle att taga revanche med _edert_
  älsklingsvapen – men – raillerie à part – det var ju om Ulrika som det
  var fråga ... jag litar alltså på er zèle och er tystlåtenhet», afbröt
  hon sig, då hon i detsamma hörde friherrinnans steg i rummet bredvid,
  och återtog sitt arbete.
  
  Samtalet fortgick sedermera en stund mellan hofjunkaren och de tre
  damerna. Det handlade nu för det mesta om tillredelserna till den
  kungliga assembléen och om franske ministerns, S:t Severins, stora
  middag för sina vänner några dagar senare, hvilken sistnämnda i
  synnerhet intresserade Laforme, som icke nog varmt kunde framhålla de
  förtjänster i gastronomin och trancherkonsten, som ministerns
  köksmästare monsieur Lemartin, städse lade i dagen.
  
  Assembléen åter intresserade damerna mera. Det hade lång tid förflutit
  sedan någon dylik fest ägt rum på hofvet. Drottningen tyckte mera om att
  fördjupa sig i studiet af de heliga böckerna och det föregående
  århundradets kyrkofilosofer än att åskåda menuetter och contradansar.
  Äfven kungen älskade föga större samkväm.
  
  Man visste ännu icke säkert om hans födelsedag skulle firas med assemblé
  eller om »festiviteten», såsom Laforme sade, »skulle utgöras af
  procession, predikan, oratorium, skådespel eller bankett». Emellertid
  berättades det man och man emellan att komedianterna vid Bollhuset fått
  nådig befallning att hålla sig i ordning och att hofskräddaren
  förfärdigat dyrbara dräkter åt dem. Denna nyhet hade skingrat många
  farhågor och under de senaste dagarna hade brodernålarna i staden varit
  i ständig rörelse.
  
  I öfverensstämmelse med tidens sed var Laforme ganska skicklig att föra
  dylika nålar. Han kunde sticka ett vackert kantbroderi till styfkjorteln
  eller rynka till en prydlig falbolan, lika flinkt som någon yrkesbrodös.
  Och han var icke nödbedd, då han därigenom oftare fick tillfälle att
  fägna sina ögon med åsynen af la belle Henriette, än han eljes kanske
  skolat få. Först sedan man intagit »thé à l’anglaise» och Ulrika tvänne
  gånger spelat Laformes sista air på klavecinen, fann han tiden vara inne
  att aflägsna sig. Det var också »gäspdags», tyckte friherrinnan.
  
  
  
  
                                    IX.
  
  
  Det var konung Fredriks sextiondesjette födelsedag. Redan länge hade
  förberedelser gjorts för att värdigt kunna fira densamma. Och
  nyhetsjägarne hade varit på flitig jakt efter underrättelser om allt det
  underbara och storartade som festen skulle komma att framte. Mången
  läcker kalfstek – för att icke ännu mer blotta yrkeshemligheterna –
  hade, till husfaderns stora ledsnad, satts på spettet för deras skull.
  Många blickar, värda konungariken, hade deras möda att samla
  upplysningar om den stundande kungliga assembléen inbragt dem.
  
  Deras berättelser gränsade ock till det underbara. Mäster Precht, visste
  några omtala, hade under en hel månad varit sysselsatt med att förgylla
  och bättra upp ornamenten i det gamla kungshuset. Hofkonterfejaren
  Schröder, som så skickligt lyckats »afkonterfeja» 5 riksråd och 6
  presidenter, hade haft ett ofantligt arbete med att sätta det gamla,
  bofälliga huset ett i sådant skick, att det kunde mottaga den lysande
  samling gäster som väntades. Och när dagen för festen slutligen vardt
  känd, när man kunde säga »i öfvermorgon» eller »i morgon blir det», så
  visste alla människor hvad detta »det» betydde. Hela Stockholm var i
  rörelse. När man slutligen kunde säga »i afton», upphörde man till och
  med att tänka både på riksdag, politik och sekreta utskott.
  
  De unga fröknar, som varit så lyckliga att inbjudas på festen, hade
  troligtvis icke på länge fått en blund i sina ögon af pur otålighet. De
  hade uttömt hela sin uppfinningsförmåga för att narra sig till mera tyg
  till roben och styfkjorteln. Ja, många sömmerskors heder hade måst löpa
  sin kos för deras tårar och böner att göra styfkjorteln några alnar
  vidare, än det mera anständiga mått af fyra och en half alnar, som
  yppighetsförordningen föreskref, tillförsäkrade dem.
  
  Den enda af alla hufvudstadens invånare, hvilken icke gladde sig åt
  högtidligheten, var kanske kungen själf. Öfver hufvud taget älskade han
  icke stora assembléer, och detta både för dansens skull och för
  kortspelets, hvilket han rent af afskydde.
  
  Utom denna motvilja mot assembléer i allmänhet, tillkommo för dagen
  några särskilda ledsamheter, som bragt hans annars goda lynne ännu mer
  ur jämvikten.
  
  Dagen hade varit en fullkomlig olycksdag för honom. Bland andra
  förtretligheter hade den vackra Xismenes död kanske gjort det
  obehagligaste intrycket. Hvad det hade varit för lif och rörelse mellan
  Djurgårdens ståtliga ekar! Ett prasslande, ett hoppande, ett flyende att
  hinna undan, öfverallt hvart man vände ögat. Muntert ljudande skall af
  trumpeter och valdhorn hördes på afstånd. Med spänd uppmärksamhet stodo
  jägarne i skogsbrynet, lyssnande efter de väntade älgarna. – Då kommer
  ett doft brus, ett sakta stönande djupt inne i skogssnåren. Det lät som
  då vårfloden bryter sig fram genom den sega flodisen. I vida kretsar
  banar det sig väg genom skogen. Brakande höras träden gifva vika medan
  dånet och stönandet blifva allt starkare.
  
  Älgarna närma sig. Pass på, jägare, där ner på slätten! Vildt och
  förtvifladt är språnget på den unga älgkalfven, då han flåsande störtar
  sig fram ur skogsbrynet. Hjärtat klappar högt hos jägarne, där borta
  bakom de högstammiga ekarna. Deras ögon stirra på det flyende målet,
  handen hvilar på fängpannan, andedräkten hämmas. Gif akt! – Nu är den
  flyende inom skotthåll, tätt följd af den stora svärmen af jakthundarna.
  –
  
  Kungens öga strålar af glädje vid denna syn. Han är icke längre endast
  den godmodige gubben med de slappa dragen. Jägaren och soldaten ha tagit
  befälet öfver konungen. Men hvarför skjuter han då icke »den fördömte
  kerl». Jo – Pang! – Det blixtrar till mellan grenarna – en bom! Så
  förargligt. Den unga älgkalfven löper ju oskadd förbi genom skyttarne.
  Det är Xismene, den vackra Xismene, drottningen bland alla jagthundarna
  i det stora hundslottet vid Carlberg, kungens egen hund som ligger där i
  stället, drypande i sitt blod.
  
  Ursinnig af vrede lät kungen genast sluta jakten, och då jägarne vid de
  muntra signalerna samlade sig, anställde han ett häftigt förhör, för att
  utröna hvem som gjort det olyckliga skottet. Det visade sig då att det
  var baron Meijersdorff som var den skyldige. Denna upptäckt hade varit
  nära att försätta kungen i ursinne, då Meijersdorff till följd af sina
  efterhängsna frieriförsök till fröken Buddenbrock, för hvilken konungen
  på senare tiden fattat en allt starkare lidelse, korsat hans intimaste
  planer.
  
  »Beim Teuffel, baron, att hafva en äkta David Bars, en bössa utan like,
  och uppföra sig som en sådan klåpare» sade han och vände honom tvärt
  ryggen, hvarpå han gaf en puff i ryggen på sin hoffalkenerare liksom han
  velat säga att han skulle riktigt förstå hvad han menade. »Men det är
  slut med det ädla jaktnöjet i Sverige, mäster Björn», tillade han efter
  en stunds tystnad, »falkarne dö ut och, Gott im Himmel, det finnes ju
  snart icke en enda god bössa norr om Östersjön.»
  
  Men detta var på långt när icke allt. Den brynta surkålen till middagen
  hade icke smakat väl. De stekta ostronen hade varit skämda, och hvad som
  var mest förtretligt, det trefliga aftonsamkvämet hos grefvinnan
  Casselstein hade måst försakas för assemblén, kanske utbytas mot ett
  religiöst samtal med drottningen, späckadt med bibelparaleller från
  Locenius eller någon annan af hennes älsklingsförfattare. –
  
  Klockan fem skulle festen taga sin början. Den skulle inledas med en
  prolog, till hvilken den populäre skalden Andreas Hesselius Americanus
  författat verserna. Därpå skulle följa skådespel och maskerad, hvarefter
  festen skulle afslutas med dans.
  
  En dubbel rad af soldater var redan bildad från Riddarholmsbron upp mot
  stora trappan. Gästerna, som samlats i riksrådet Creutz’ hus vid
  bron,[6] vandrade i lysande grupper på den mattklädda gångbanan mellan
  deras led. Det var ett öfverflöd af förbindliga ordvändningar, snillrika
  infällen, förtjusande ögonkast mellan de stolta kavaljererne i de
  guldbroderade röda och bruna rockarna och damerna i de vida
  styfkjortlarna med sitt famnslånga släp. De hvita perukerna lutade sig
  med det utsöktaste behag mot de genomskinliga florsslöjorna, bakom
  hvilka man tyckte sig skönja den skönaste hy och de mest blixtrande
  ögon. Välformade ben i hvita silkesstrumpor gjorde så sirliga steg, de
  skimrande skospännena blänkte så gladt i solskenet, de små
  fruntimmersskorna med sina röda klackar, trippade så lätt på det mörkblå
  klädet, under det att det lysande tåget rörde sig upp för trappan till
  kungshuset. Det ena hurraropet efter det andra skallade från folkmassan
  som trängdes på sidorna.
  
  »En skön linhätta den där junkern har» hördes en röst bland åskådarne.
  
  »Ja, nu kunna de sprätta med dem», svarade en annan, »men när de äro
  döda låta de vackert bli, ty ingen får hädanefter svepas med peruk –
  eller hur, madam Närsynt?»
  
  Den tilltalade var en välfödd matrona, som fåfängt sökt göra sig
  tillräckligt smal för att kunna tränga sig fram mellan soldatleden. I
  stället kom hon nu i vägen för den talande, som var ingen mindre än
  själfva slaktaremästaren Zachris Flåberg.
  
  »Sakta madam, sa’ bonden till märren. Skall hon tränga om kull en
  hederlig borgare, bara för att få se på sådana här utklutade
  komedianter? – Nej, se bara hvad de sprätta med benen, det käns ackurat
  hela glitterverket som man fått lök i ögonen.»
  
  »Det ordet hördes att det kom från mäster själf det!» – hördes nu en
  annan röst strax bredvid falla in. – »Undan nu kärringar, med och utan
  kjortlar, när skeppar Pust lägger bi.»
  
  Inom ett ögonblick hade skepparens starka armar gjort en öppning i
  folkmassan nog vid för att både han och hans vän slaktaren i allsköns
  maklighet, skulle kunna åse härligheten.
  
  »Hvad säger bror om så’nt spektakel?»
  
  »Hvad jag säger? Jo jag säger» svarade denne med ett bredt grin – »att
  tacka vet jag Stina Flink, då hon dansar Branickulan på förgylda
  råttan!»
  
  »Det var ett sant ord af mäster» inföll nu madamen, som för ett
  ögonblick åter lyckats tränga sig fram och ville ställa sig in hos sin
  farlige granne.
  
  Skepparens solbrända, skäggiga anlete lutade sig ned öfver henne med ett
  obeskrifligt illmarigt uttryck, hvarefter han lugnt och varligt makade
  henne ett långt stycke åt sidan.
  
  »Vet hon madam» sade han efter fullbordad gärning, »hon är lika dum som
  ett sprucket flatstrandsostron. Hvad är väl detta spektakel annat än ett
  lappri, som förvänder ögonen på kvinnfolken? Nej, tacka vet jag långt
  där borta vid världens ände ser hon, där jag senast var, där var det så
  godt om guld och silfver att dessa s. k. ädla metaller voro liksom
  runstyckskringlor för en bagarprins. – Oxar, hästar och andra fyrfota
  djur körde man med kedjor af rödaste guld.»
  
  »Nej, hvad säger skeppar Pust?»
  
  »Jo, och alla kor hade brokiga silkessläp i stället för svans – för att
  nu inte tala om hönsen och de andra flygfäna, som bespisades med bara
  guldkorn.»
  
  »Å kors!» sade madamen undrande, – »är det långt till det landet?»
  
  »Just inte nästegårdsväg, sa’ kärringen peka’ på månen.»
  
  »Nej, tyst nu junker storljugare och låt mig få en titt. – Ser han inte
  hur det lyser och blänker om dem där borta på trappan. Ack hur kloke och
  förståndige se icke kavaljererne ut och hur sköna äro icke kvinnfolken!
  Liksom det icke skulle finnas så mycken vishet och skönhet här i landet,
  som det fans guldkorn där borta vid världens ände – har man väl hört
  maken?»
  
  »Jo för böfveln i våld, mamma lilla! De vise männen och de sköna damerna
  handskas också med sina små guldkorn, som om de bara voro kråkor och
  höns.»
  
  »Mamma kan han vara själf mäster skeppare! Och akta sig vackert att tala
  om, som han gjorde i går, att han ville vrida om nacken på alla höns och
  sprätthökar, för jag är icke alltid så dum som jag gör mig.»
  
  Slutet af meningen försvann i det allmänna sorlet. Festtåget var slut
  och folkmassan böljade långsamt fram öfver den förut afstängda delen af
  torget mot gamla kungshuset. –
  
  Det var ett riktigt haf af ljus som strömmade gästerna till mötes, då de
  höga glasdörrarne till festsalen öppnades. Längst fram höjde sig där en
  mattklädd plan, scenen för det blifvande skådespelet. Fonden utgjordes
  af ett blått sammetsdraperi öfversålladt med guldarabesker och
  guldcrepiner. På sidorna stodo, i stället för kulisser, tolf höga
  piedestaler, rikt förgylda och på hvar och en af dem hvilade en gudinna,
  iklädd en dräkt af siden och flor i blandade färger, broderadt med guld
  och silfver. Bakom dem åter höjde sig balkonger, rikt draperade med
  broderade sammetstäcken. Här hade musiken, bestående af pukor, trumpeter
  och flöjter, sin plats.
  
  Själfva salen slutligen, hvilken upplystes af skenet från stora,
  mångarmade silfverljuskronor, var klädd med tapeter i skiftande färger.
  Här hade de inbjudna åskådarne intagit sina platser på de utsatta
  bänkraderna.
  
  Nu kommer festtåget! Vid en på samma gång liflig och skrällande musik
  inträder den kungliga cortègen, företrädd af romerska riddare i stora
  allongeperuker och nätta spatservärjor, samt slutande med ett led af
  till morianer utklädda flickor i korta styfkjortlar, bärande solfjädrar
  i händerna.
  
  Under åskådarnes underdåniga bugningar delar sig festtåget på båda sidor
  om de kungliga personerna, som taga plats längst fram i salen, och
  konungen gifver tecken till festens öppnande. –
  
  Först höres en ensam flöjt uppstämma några klagande toner, under det att
  det blå förhänget långsamt höjer sig, blottande för åskådaren ett leende
  landskap med djupblå, klar himmel, sollysta fält och gula orangelundar.
  I förgrunden hvila Bacchus och Pomona på en bädd af blommor och
  murgröna. Musiken tilltager så småningom i styrka. Äfven den smattrande
  trumpeten blandar sina ljud med de klagande flöjterna.
  
  Ändtligen vakna de slumrande gudamänniskorna till lif och se sig
  undrande omkring åt alla sidor öfver den lysande syn, som möter deras
  blickar. De skynda sig till Olympen för att omtala för Mars och Venus
  hvad skönt jorden nu åter synes framalstra i gudarnes förra boning, det
  gamla Manhem.
  
  Så falla pukorna in. Ett tungt rassel och dån höres närma sig bakom
  scenen. En vagn, skimrande af guld och glittrande stenar, inskjutes af
  en skara slafvar, hvilka hållas fångna med rosenkedjor af sköna
  cupidoner. Ofvanpå vagnen hvilar en underbart skön kvinna. Det är Venus,
  som håller den stridslystne Mars bunden i sina rosenkedjor. Där hon far
  fram, väcker ett blomsterregn till lif, alla de »tillåtna lustbarheter»,
  som den fredssälle kung Fredriks lyckliga regering för med sig.
  
  En allmän hänryckning griper åskådarne. Ett så storartadt och på samma
  gång djuptänkt skådespel har icke varit gifvet sedan Stanislaus
  Leczinsky, under de sista krigsåren, gästade hufvudstaden. Man kan icke
  nog prisa anordningarnas skönhet.
  
  Men klingande fanfarer påkalla på nytt uppmärksamheten. Vid tonerna af
  en munter kontradans inträda Atlas, Europa, Asia, Afrika och Amerika och
  omgifva gudinnans vagn. I fonden höjer sig på en molnsky det svenska
  riksvapnet, uppburet af tvänne lejon, af hvilka det ena, såsom den
  tidens krönikeskrifvare berätta, »kastade oräkneliga nådeblickar öfver
  land och vatten medan det andra ljungade med sina kringstrålande ögon
  mot fienden».
  
  Nu höll musiken upp och Venus deklamerar:
  
     ”Hwad Carol war i strid, kung Fredrik är i friden,
     Hwad Fredrik är i frid, kung Carol war i striden
     En maklös konung Carl i själfwa fejden war
     I frid kung Fredrik dock sin like icke har.
     Kung Carl den tolfte war i alla krig den störste
     Hwad är då uti frid kung Frederik den förste?
     Hans ålder, wishet och hans dygd samt hjältemod
     De wittna att han ock ej rörs af sämre blod –
     Blott konung Carols namn kund’ fägnad med sig föra,
     Kung fredrik äfwenwäl det samma mäktar göra.
  
                          – – – – – – – – – – – – – –
  
     Ho undrar då om wi all rädsla från oß slå
     När wi deß födslofest med wördnad skåda få
     All ungdomsblygsel will från wåra hjärtan swinna
     Så stor är glädjen wår, när wi den nåden winna
     Att se den sälla dag, wår konungs födslostund
     En fägnad, som rätt far från hjärtats inre grund
     Gud tänkte ock på dig! och uppå huldarika!
     Han glömme icke oß att wi med er tillika
     Må äga Himlafrid och således få därnäst,
     Hwad som för er och oß kan wara allra bäst!
     Gud skydde Riksens Råd och alla Swea Ständer
     Gud sägne ock enhwar i alla Rikets länder!
     Gud hjälpe oß i krig! Gud hägne oß i frid
     Och skänke oß med dig en högst behaglig tid.”
  
  Femtio morianer, efterträdda af Bacchus med ett rikt följe af bacchanter
  och satyrer, kringbjödo nu förfriskningar, bestående af likörer och
  andra kostbara drycker, under det att de senare afsjöngo glada
  dryckesvisor.
  
  Första delen af festen var slut och gästerna drogo sig till de inre
  rummen, medan salen ställdes i ordning för dansen.
  
  Alla uttömde sig i loford öfver mäster Langlois’ skicklighet, som
  framtrollat så många vackra saker. Konungen hade återvunnit en del af
  sitt goda humör, och drottningen visade sig synnerligen nådig mot den
  lycklige poeten för de drag af gudfruktighet, som han så väl förstått
  att lägga in i sina snillrika vers; »hvarigenom han gjort sig förtjänt
  af», sade hon »att i framtiden vara ihågkommen, då något pastorat blefve
  ledigt».
  
  »Hvilken förtjusande peruk Pomona hade!» sade fröken Liewen, i det hon
  tog friherrinnan Buddenbrock under armen och förde henne till ett litet
  kabinett vid sidan af festsalen.
  
  »Ja, den var i sanning makalös – och så väl och naturligt hennes
  ansiktsfärg sedan var anlagd – Entre nous! Hon måste bestämdt känna till
  den nya oljemasken, som Laforme beskref för oss i går afton att damerna
  i Paris lägga på ansiktet om kvällen, för att få karminen att falla
  bättre ut.»
  
  »Ah! – superbt! – men se där vår farlige Argus!» utropade fröken Liewen
  afbrytande, i det hon kokett vinkade med solfjädern åt en kavaljer att
  taga plats bredvid dem vid ett af spelborden.
  
  Det var en medelålders man med egendomliga, fast tilltalande anletsdrag:
  en ovanligt hög, bakåtlutande panna, en hög, krokig näsa och stora,
  utstående ögon. Hans lutande gång och tafatta bugning påminde icke om
  den artige »hofbussen», men den öfverlägsna minen tydde icke dess mindre
  på den erfarne världsmannen.
  
  »Verserna voro ju förtjusande, min bäste hofsekreterare», sade
  friherrinnan, i det hon artigt vände sig mot honom.
  
  Hofsekreteraren svarade endast med en ny sirlig bugning.
  
  »Hvilken blygsamhet! – men ni är så bortskämd af smicker och courtoisie,
  att ni ej förstår mitt uppriktiga beröm.»
  
  »Tro icke att det är därför att vi ängslas för någon ny Argus» inföll
  fröken Liewen skrattande, »som vi anhålla att få beundra Er, monsieur
  Dalin.»
  
  »Mina damer anse sig således hafva skäl för sitt beröm?» svarade den
  tilltalade i lågmäld ton. »Alla äro nu för tiden icke lika lyckliga. –
  Tyvärr var det icke jag, namnsdagspoeten», fortsatte han, i det han
  satte sig vid bordet och bläddrade i en kortlek, »som nu borde komma i
  åtanke utan en långt värdigare Apollobroder.»
  
  »Alltid lika anspråkslös, men säg mig då, en confiance, hvarför tillhör
  vår store poet alltid minoriteten?»
  
  »Ack, min nådiga fröken, det är ju en riktig samvetsfråga för Argus –
  men hvad skall man väl göra, då majoriteten endast gör sottiser?»
  
  »Artigt sagdt mot oss, damer af partiet, af vår artigaste hofman; – men
  à propos majoriteten, hör man något nytt om kriget?»
  
  »En naiv fråga till en poet», svarade Dalin skrattande, i det han
  ledsagade sitt skratt med en häftig rörelse på skuldrorna, »vi som
  endast tänka på sång och kärlek. – Sådana förtjusande små hattar, som
  sitta instuckna under den lilla bröstrosetten – under själfva hjärtat!
  Man kunde ju vara färdig att ändra hela sitt politiska program för
  lyckan att få vidröra en dylik talisman.»
  
  »Tyst Ni, herr Näsvis!» sade friherrinnan, i det hon slog åt honom med
  solfjädern. »Men där kommer ju vår charmante general Stenflycht; han
  skall tala om det som Ni icke vill säga oss. – Icke sant, herr general»,
  fortfor hon, vänd till den inträdande, en gammal krigare med stel
  hållning och kärfva anletsdrag, »vi skola ju snart drifva ryssen från
  Östersjön?»
  
  »Vill blott Gud vara neutral, skall det vara en bagatell», svarade
  generalen, i det han vred upp sina knäfvelbårar och tog på sig en bister
  uppsyn. – »Men man talar och skrifver nu för tiden om så mycket som
  aldrig blir af ...»
  
  »Mig synes», invände Dalin med sin egendomliga, lågmälda röst, »som
  borde vår svenska Simsons väl mycket afrakade hår ännu en tid få växa
  till, innan man förde ut honom i vapenskramlet.»
  
  »Tunnor attan, hvarför så?» svarade generalen med hetta. »Är då icke
  hvar och en af oss lika god som tio ryssar?»
  
  »Om våra bröder och män icke vilja tåga ut», inföll fröken Liewen med
  ett förtrytsamt ögonkast på Dalin, »för att hämnas den olycklige Malcolm
  Sinclairs blod och fånga dessa afskyvärda ryssar, skola vi kvinnor göra
  det.»
  
  »Stolta ord, men värdiga en svensk dam», svarade Dalin bugande. »Det är
  väl kännedomen om dessa tänkesätt bland det sköna könet, som gör de
  flesta desertörerna bland oss.»
  
  »Ja, för tunnor attan, mina nådiga damer», inföll generalen med ett
  belåtet grin – »få ryssarne att desertera, ha, ha, ha ... för böfveln i
  våld en god idé – bättre än vår illustre generals, som han förtrodde
  konungen.»
  
  »Le brave de la faction? ... vår charmante landtmarskalk? ...»
  
  »Ja, för tusan, han och ingen annan. Hans Maj:t frågade honom nyss, hvar
  han hade sin plan för den tillämnade campagnen. – ’Här, svarade han»,
  och gjorde en åtbörd mot hufvudet. »_Här!_ – för tunnor attan, som det
  någonsin skulle funnits något _där_.»
  
  »Ja, hvem skulle väl kunnat tro något sådant!» sade Dalin med ett
  sarkastiskt leende, som narrade hela sällskapet i högljudt skratt.
  Generalen, som missförstod orsaken till deras munterhet och trodde den
  låg i hans berättarkonst, började att berätta historien på nytt, då en
  ung kavaljer inträdde i rummet med baron Meijersdorff under armen.
  
  »Är kriget redan förklaradt, efter så mycken munterhet råder» frågade
  han friherrinnan.
  
  »Nej! tyvärr», svarade denna som icke tagit del i munterheten.
  »Allvarliga tankar trifvas icke med tomt ordprål – men må Gud förlåta
  mig», fortfor hon lidelsefullt, »skulle jag icke i tio år vilja utstå
  alla afgrundens kval, om vi blott kunde få krig mot dessa ryssar och
  tillfälle att hämnas på detta föraktliga folk.»
  
  »Ack, min friherrinna», skyndade sig baron Meijersdorff att infalla,
  »jag för min del skulle gärna för samma ändamål underkasta mig samma
  kval i hela tjugu år.»
  
  »Men, mitt herrskap», invände Dalin med låtsadt allvar, »om vi nu
  förklara krig mot Ryssland och blifva slagna och i grund förstörda,
  hvilket angenämt passetemps under de där tio eller tjugu åren!»
  
  »Ah, min herre», afbröt friherrinnan honom med värdighet. – »Man skulle
  dock i sådant fall hafva visat hela världen vårt mod ... vi skulle hafva
  befriat oss från den nesa, med hvilken vi hittills krupit för det sämsta
  af alla folk. – Ni, min baron», tillade hon, då Meijersdorff
  vördnadsfullt böjde sig ner och kysste hennes hand, »Ni är en sann, en
  verklig ädling ...»
  
  En rörelse bland den samling kavaljerer, som stängde dörren till
  festsalen, åtföljd af hviskningen, att konungen var i antågande, tystade
  orden, som friherrinnan hade på tungan, och kom baronen att resa sig
  upp.
  
  »Jag ville sätta upp alla våra ordenshemligheter[7] mot en lumpen
  niodalerssedel», sade Dalin till sin granne medan de, bugande för
  konungen, drogo sig in i festsalen, där dansen nu tog sin början, »att
  den skräflaren Meijersdorff aldrig varit närmare en lycklig bête. –
  Gumman kan emellertid säga som salig Fontenelle, då en ung flicka kysste
  hans sekelgamla hand: ’ack, sade han, om jag varit tjugu år yngre!’»
  
  Kungen hade ändtligen återfått sitt goda lynne. Utan att fästa sin
  uppmärksamhet vid någon viss person, räckte hans välvilliga leende till
  för alla. Han var synbarligen stadd på en af sina sedvanliga ronder, för
  att, som han sade, se efter om något vackert villebråd råkat i drefvet.
  Och det var därför som han med en viss orolig nyfikenhet kastade sina
  blickar öfver de bugande grupperna, för att se efter om icke bakom de
  främre leden dolde sig någon blyg, ungdomlig skönhet, eller kvardröjde
  orörligt på samma ställe, för att kunna uppfatta de bugandes anletsdrag,
  då de reste sig upp. Följde man hans matta, glåmiga ögon, såg man huru
  de glänste till af förtjusning, då de förstulet smögo sig ned till den
  välformade fotvristen, som den sköna ägarinnan så behagfullt förstod att
  blotta utanför den broderade styfkjortelskanten, under det att hon
  gjorde sin mest ärbara nigning för majestätet.
  
  I ett sådant ögonblick af belåtenhet och njutning var det som han
  händelsevis kom att titta åt sidan och upptäckte friherrinnan
  Buddenbrock, för hvilken baronen som bäst gjorde sin hyllning.
  Ingenderas åsyn kunde vara angenäm. Den ena af dem var mor och en envis
  och oböjlig mor till den unga dam, för hvilken han på sista tiden fått
  ett så pressant tycke, och den andre sades vara hennes gynnade friare.
  
  I och för sig betydde väl detta ej så mycket, men därtill kom att
  friherrinnan djupt förolämpat honom i ett samtal rörande detta ämne. Och
  om han än var otillgänglig för alla varaktigare intryck, kunde likväl
  minnet af dylika små misshälligheter länge gro inom honom.
  
  En molnsky lade sig också genast öfver hans anletsdrag. Han fattade
  hofmarskalken Düben häftigt i armen och sade sakta, men dock
  tillräckligt tydligt för att kunna fattas af de kringstående:
  
  »Sannerligen tror jag inte att vår stolta, vår nådiga friherrinna öfvar
  sig som fédrottning till vår nästa assemblé.»
  
  »Snarare då som Valkyrian eller vilda skogskungens maka, som såg sin
  gamle älskare vid ljussken och fann honom på nytt vara en yngling»,
  svarade Düben i samma ton. –
  
  Svaret, som hänsyftade på en nyligen timad kärlekshistoria, roade kungen
  synbart, och han gaf också sitt nöje luft i ett högljudt skratt. Ledd
  som det tycktes af en hastig ingifvelse vände han sig om och gick rakt
  på föremålet för deras samtal. Stelt och högdraget, med minen af en
  drottning, gjorde friherrinnan, omgifven af sina beundrare, sin
  undersåtliga reverens.
  
  »Det gläder mig att se er redan återställd efter den lilla förkylningen
  på Carlberg», började kungen i det han med ett vänligt småleende
  besvarade hennes hälsning. – »Af ert utseende kan man förstå att det
  gamla ordstäfvet är sannt, som säger att lidandet föryngrar
  understundom. Ni har, beim Gott, embellerat; man föryngras när man
  lider!»
  
  Ett nästan omärkligt drag af ironi smög sig öfver friherrinnans anlete,
  i det hon svarade:
  
  »Ers Majestäts höga välbehag är liksom en lifgifvande källa, vid hvars
  blotta åsyn en trogen undersåte känner sig som ung på nytt.»
  
  »Mein lieber Gott! jag en källa?»
  
  Kungen skrattade så att han blef alldeles röd i ansigtet.
  
  »Men apropos! Har Ni säker vakt kring djurgården så att inte villebrådet
  skjutes bort af krypskyttar?»
  
  »Ers Majestät talar i gåtor» – sade friherrinnan med en viss skärpa i
  rösten, »och täcktes icke onådigt upptaga om jag icke fattar dess helt
  säkert djupa mening.»
  
  »Beim Gott! Den som ursäktar sig han anklagar sig ... men, potz Donner,
  jag lofvar er tystlåtenhet. Ni skall få höra att jag vet allt!»
  
  »Det har gladt oss», fortsatte han vänd till baron Meijersdorff, »att se
  oss omgifna af god och vacker adel, som inbördes ingå allianser. Ert
  val, Meijersdorff, kan därför icke annat än vinna vårt välbehag. – Men
  Potz Donner hade vi inte trott att det var för vår sköna guddotter,
  lilla fröken Ulrika, som man lade sina nät, men Meijersdorff har fått en
  ful vana på senare tiden, han siktar på ett och skjuter på ett annat ...
  Vi vilja emellertid förlåta för denna gång och uppdrar nu åt er vår
  sekreta beskickning till general Buddenbrock i Helsingfors. – Ni, min
  friherrinna,» tillade han i allvarlig ton »bör ej glömma, att om än
  Fredrik söker vinna den sköna dotterns kärlek, vördar han, konungen,
  likväl icke mindre barnets oskuld.» –
  
  »Hvarje tvifvel härutinnan skulle vara en förolämpning mot hela mitt
  kön», svarade friherrinnan, ur stånd att längre råda öfver sina känslor.
  
  »Potz Donner, min fru» utbrast kungen, som just hade vändt sig om för
  att gå, »denken Sie dann nach med hvem Ni talar?»
  
  »Må det aldrig kunna sägas», svarade friherrinnan lugnare, i det hon
  fäste en stolt blick på honom, »att en von Hagedorn glömt hvem som
  sitter på våra stora kungars tron.»
  
  »Jag finner att man icke häller är rädd för krig inom landet», svarade
  kungen »men vi skola minnas det vid fredsslutet.»
  
  Med dessa ord fattade han Düben under armen och aflägsnade sig hastigt,
  utan att bevärdiga hvarken friherrinnan eller de andra damerna med sin
  vanliga hälsning.
  
  Den förstnämnda kastade en stolt, nästan föraktfull blick efter honom.
  Därefter vände hon sig till baronen och sade på franska, i det hon
  mottog hans arm: »Förhänget är fallet, låtom oss skynda till menuetten!»
  
  I den stora festsalen hade dansen länge sedan tagit sin början. Det var
  ett skimrande ljushaf, fullt med glittrande förrädiska skär i form af
  strålande skönheter. Den ena lysande toiletten öfverglänste den andra i
  dyrbarhet och prakt. Framför allt var det den långa roben, som vid denna
  tid utgjorde måttstocken på ägarinnans smak och konstsinne. Nedhängande
  i fylliga veck öfver den vida styfkjorteln, smög sig det tunna,
  skiftande tyget i den samma förföriskt upp kring den hvalfiskspända
  korsetten, för att slutligen fångas midt för hjärtat i en bukett af
  konstgjorda blommor.
  
  Nu börjar den andra turen i anglaisen. Sprittande af lif och glädje
  följa de klara flöjttonerna hvarandra i ständigt staccato, förstärkta i
  omkvädet af en kraftig treklang från valthornen. Damer och kavaljerer
  ordna sig på hvardera långsidan af salen. Så falla äfven pukorna in. Med
  högburet hufvud och värdig hållning samt med handen hvilande på
  värjfästet närmar sig kavaljeren med trippande steg sin dam. Hans
  diamantprydda skospännen glittra, då han gör sina konstfulla pas på det
  bonade golfvet. Nu vänder damen sitt vackra hufvud, öfversålladt med
  juveler och spetsar, mot honom. Hvita, välformade armar med fint formade
  handlofvar sticka fram ur de med kostbara spetsuppslag och broderier
  kantade ärmarna, då hon med behagfullt koketteri fattar roben, för att
  höja den tillräckligt mycket för att få tillfälle att visa styfkjortelns
  vackra kantbroderi och de små rödklackade skorna.
  
  Hon fattar kavaljerens hand. Ett småleende sväfvar på hennes läppar, då
  de byta plats i chaînet. De nätta marongerna, hvilka likt en krans af
  kulörta lockar nedhänga från hennes pudrade hår, följa, skiftande i alla
  regnbågens färger, hufvudets rörelser.
  
  Men det är icke så mycket det enskilda paret, som frambringar den
  storartade anblicken. De skiftande brokadtygen, den glänsande
  silkesväfven med dess bruna och röda färgskiftningar bryta sig på ett så
  underligt sätt mot de hvita hufvudena och de glittrande juvelerna bilda
  en så vacker färglek, att man tycker sig liksom se ett helt tidehvarf på
  en gång passera nöjets tempel.
  
  Denna förtjusande tafla af artig belefvenhet, af glädje och
  ungdomsfriskhet aflockade till och med den kritiske Dalin ett utrop af
  beundran.
  
  »En charmant anglaise», sade han till sin vän Carl Bonde, som stod
  bredvid honom i fönstersmygen. »En havannapris vore dock som manna i
  öknen i detta dammoln.»
  
  »En ringa önskan», svarade denne, i det han upptog sin briljanterade
  snusdosa. – »Men nys nu ej för högt – vår vackra granne kunde tro att
  kanonerna redan hördes från S:t Petersburg. Men se, där kommer fröken
  Liewen från de inre rummen – gif akt på med hvilken förtjusande
  doux-sourir hon vänder sig mot den danske ambassadören. – Och en sådan
  coiffure!»
  
  »Allas vår Laforme passar icke på sin hönsomelette – men den är nog
  redan något vidbränd ...
  
  Nej, där är han ju! Så viktig han ser ut – helt visst någon ny
  möss-intrig.»
  
  »Hvem är vår vackra frökens celadon i dag?» återtog Bonde efter en
  stund, då Ulrika, förd af Svenske, passerade dem förbi. »Se med hvilken
  viktig min Laforme närmar sig dem. Men, mon Dieu, den andre slår icke
  Chamade vid första anfallet. – Ah, min junker, vore det någon annan än
  vår godmodige vän, hade ni säkert att vänta er ett godt värjstyng innan
  morgonen.»
  
  »Det synes vara en allvarligare courtoisie i fråga. – Mannen är en djärf
  best, som vågar att rusa mellan vargen och fåret.»
  
  »En haltande liknelse – Meijersdorff varg, eh bien! – men flickan ett
  får? – Se med hvilken grace hon för sitt vackra hufvud. – Men à propos
  vargar, tror mon ami att vår store politiker där borta skall äga mod att
  genomdrifva kriget?»
  
  »Kanslipresidenten?»
  
  »Ja visst.»
  
  »Gyllenborg går aldrig öfver Rubicon i någon fråga – men låtom oss lämna
  plats för de unga tu och i stället utforska hvad kanslipresidenten kan
  hafva att säga Lagercrantz. Det vore, ma foi, intressant att veta, hur
  fåfängan och ärelystnaden bära sig åt när de hämta stöd af
  hänsynslösheten och ränksmideriet.»
  
  På sista tiden hade lyckans gudinna visat Svenske i rikt mått sin gunst.
  I duellen med Meijersdorff hade han sålunda endast fått sin arm helt
  lindrigt sårad. Efter några få dagars förlopp var såret alldeles läkt,
  tack vare den salva som Lars tillredt af venetiansk tereak, torr
  bockblod, svafvel, stötta kräftsjärtar och svintänder, en salva som för
  öfrigt, enligt Lars’ bestämda försäkran, var af den egendomliga art, att
  den ägde förmåga att ersätta blodets kraft i människokroppen.
  
  Genom sitt oförskräckta uppförande under duellen hade Svenske vunnit ett
  visst anseende bland de unge adelsmännen. Och då han, tack vare
  biskopens kloka åtgärder, fått lyfta sitt lilla arf, nödgades han ej
  längre helt och hållet undvika deras nöjen. Han hade till och med hos
  mäster Langlois inhämtat de oundgängligaste maneren för en man af värld.
  
  Att denne hufvudstadens förnämste smakdomare icke fåfängt förspillt sin
  möda, såg man tydligt redan denna afton. Till och med fröken Liewen lät
  sig föras af den finske ynglingen i kontradansen, hvarunder hon sagt
  honom i förtroende att hon beundrade hans vackra, artiga åtbörder och
  väl afmätta steg. Hon hade visserligen sett något hemlighetsfull ut, då
  han, djärf af hennes förtroende, berättat för henne, huru han, utan att
  ana det minsta, plötsligt fått den länge efterlängtade fänriksfullmakten
  och på samma gång befallts till den kungliga assembléen. Och han hade
  icke begripit det allra minsta, då hon förklarat att hon »nästan var på
  väg att dö af skratt», då han uttalat sin förmodan att det icke gärna
  kunde vara någon annan än kungen som sändt honom den.
  
  Men hvad betydde väl, hade han tänkt, alla de sottiser som han helt
  säkert gjort sig skyldig till – och en sådan måste denna gissning hafva
  varit – då han fick föra Ulrika i anglaisen och sedan ostörd samtala med
  henne där borta i fönstersmygen. Och lyckan tycktes vara ömsesidig, att
  döma af den unga damens kärleksfulla blickar.
  
  »Kusin tycker således», sade Ulrika, i det hon lät sina ögon kokett
  halka öfver solfjäderskanten, »att edra landtliga fester i Åbo voro
  angenäma.»
  
  »Ja, på sätt och vis, kusin.»
  
  »Då damerna fingo sitta hela kvällen och suga på sötmjölksost och
  hallonsylt, om de icke ville springa enkleken. I sanning det roligaste
  tycke, jag någonsin hört», tillade hon med ett hjärtligt skratt.
  
  »Kusin måste finna ett särdeles nöje i att skämta öfver våra
  gammalmodiga vanor i Finland. – Jag sade ju endast att man var mera
  otvungen då man kände alla och umgänget endast var mellan vänner.»
  
  »Bättre och bättre! ... Man bör fara från Stockholm till Tälje, för att
  söka sig stort umgänge! ... Men, à propos umgänge», ändrade hon sig, då
  Svenske icke syntes böjd att skämta, »är min krigskusins blessyr läkt
  nu? – Och har ej vår baron utbedt sig att få göra en ny?»
  
  »Det där var ju endast en bagatell! Om icke min tjänstgöring hindrade,
  skulle jag anhålla om en ridtur i kusins angenäma sällskap för att visa
  att jag är fullkomligt återställd. – När skola vi företaga den där
  utfärden till Liljeholmen för att leka enkleken?» fortfor han
  skrattande.
  
  »Ah! Ciel! ... skulle kusin Liewen säga! Nu kan man verkligen höra att
  kusin dragit nytta af edukationen. – Men hvarför skall alltid tjänsten
  hindra?» tillade hon i naiv ton. – »Alltid talar kusin om krig, kosacker
  och tjänstgöring, liksom monsieur Laforme om politik, turkar och ryssar.
  – I sanning två angenäma kavaljerer, som jag råkat ut för denna afton.»
  – »Nå, hur var det nu min herre», afbröt hon sig, då Laforme i detsamma
  närmade sig »står den ottomaniska porten ännu öppen för oss, eller har
  den elaka ryssen stängt den?»
  
  Laforme besvarade icke frågan, utan anhöll, under det han gjorde en den
  sirligaste bugning, att få föra balens drottning till hennes fru mor,
  hvilken väntade i galleriet.
  
  »Ja-ja», suckade Ulrika, i det hon släppte Svenskes arm, »ni hör ordern,
  kusin, och vi fruntimmer måste också lyda signalerna. – Således, min
  herre, vår lösen vare: Liljeholmen ... Men låt se kusin» tillade hon i
  det hon med ett oefterhärmligt uttryck af värdighet och förnämhet
  fattade Laformes hand »att ni då icke mera tänker på de små rara
  kusinerna med sötmjölksost och hallonsylt.»
  
  Svenske hann ej besluta hur han skulle svara, då en butter röst väckte
  honom ur hans tankar.
  
  När han vände sig om befann han sig ansikte mot ansikte med general
  Stenflycht.
  
  »Tunnor attan, unge man», utbrast denne, i det han ställde sig bredbent
  framför honom, »de där styfkjortlarna synas mig enkom gjorda att hålla
  oss karlar på afstånd, ha, ha, ha! Och ändå sträfva dessa trollsländor
  att på allt sätt draga oss, fattiga syndare, till sig. – Det är naturens
  ständiga lek: draga till sig och stöta bort.»
  
  Svenske ursäktade sin tankspriddhet så godt han kunde. Han var första
  gången på hofvet och hade så mycket att beundra, lysande dräkter och
  sköna damer.
  
  »Raggen må ta’ deras galna klädbonader», afbröt honom generalen vresigt,
  »såg jag icke i går på Norrbro en prästdotter som gick och spatserade
  i en vid sidenrob à queue trainante, som det lär heta på
  rustkammarspråket, och detta så att smutsen stänkte omkring henne. – Och
  då jag kom hit i afton, gick där icke en sådan där lång utstyrd räkel
  mot mig, som jag tog för själfva landtmarskalken. – Nå, hvem tror mans
  min unge vän att det var? – Jo – en assessor. – En skrifsudd och
  lagvrängare i entoilage-manchetter och med två betjänter i husarlivré
  med silfver på mössorna bakefter sig. – Skulle just gått an i salig
  kungens tid! – Men, tunnor attan, det är andra tider vi lefva i nu under
  detta skrifvarväldet!»
  
  Svenske önskade generalen allra minst till Blåkulla, men då ett
  tillfälle att undkomma icke infann sig, nödgades han åhöra en utförlig
  redogörelse öfver generalens uppfattning om partierna i landet, huru han
  brukade bota rosen i sitt sjuka ben genom att bära en skinnpung med tysk
  såpa kring halsen, hur man i Preussen lagt sig till med järnladdstockar
  i stället för sådana af trä o. s. v.
  
  Och när Svenske sent omsider befriades från sin plågoande, hade
  friherrinnan och Ulrika redan lämnat festen.
  
  
  
  
                                     X.
  
  
  »Hvad hon såg liknöjd ut», sade Svenske för sig själf, under det han
  gick upp till sitt rum i härberget. »Men hvad är det att bry sig om.
  Mina drömmar kunna ju aldrig blifva verklighet ... Hennes småleende var
  likväl förtjusande.»
  
  Han stannade i trappan och stirrade tankfull mot månskenet, som föll in
  genom de dammiga fönsterrutorna. – »Dock, tusen gånger nej! det får ej
  ske! – Någon gång måste det sluta. Jag har ingen rätt att fordra hennes
  uppmärksamhet. Hon må gärna skratta åt min kärlek ... men hon får ej bli
  för mig annat än en vacker bild ...»
  
  Det var med denna föresats, som Svenske slöt sin dag. Om han sedan
  ändrade sig och gjorde upp några nya kärleksplaner för de kommande
  dagarna, torde detta hafva skett i drömmens land.
  
  Då Svenske vaknade omtalade nämligen Lars att hans herre fört »ett
  rysligt lefverne» under sömnen och flere gånger ropat ett
  fruntimmers-namn, hvilket efter den nya drömboken icke gärna kunde föra
  något godt med sig.
  
  Antingen nu drömboken verkligen spådde sant eller Lars hade säkrare
  grund för sitt siareskap – allt nog, det onda, som skulle komma, lät
  icke länge vänta på sig.
  
  Biskopen hade icke varit riktigt nöjd med Svenskes uppförande från den
  dag, då han erfor hans intresse för fröken Buddenbrock, hvilken dam
  enligt biskopens åsikt bort vara för Svenske liksom den förbjudna
  frukten för det första människoparet, alldenstund hon tillhörde det
  motsatta partiet. Det hade uppstått allt häftigare strider mellan den
  nyss så foglige ynglingen och den kanske något för stränge biskopen,
  hvilka strider slutat med att Svenske nästan helt och hållet upphört att
  besöka honom. I stället kom han att allt oftare sällskapa med Laforme,
  Meijersdorff och andra unga män af hattarna, hvilka med allt gevalt
  sökte locka honom öfver till partiet. Under vanliga förhållanden hade
  detta icke varit svårt, då han både af natur och böjelse drogs åt de
  krigiska, handlingskraftiga männens sida och icke åt de fredsälskande
  mössornas; men frändskapsbanden voro starka denna tid och han hade
  därför icke ens tänkt på att bryta med sin gamle vän och välgörare.
  
  Med de nya vännerna lefde han ett allt annat än dystert lif. Han hade
  nyligen intagits i ett illustert ordenssällskap, där Dalin var själen.
  Icke sällan gick man från middagen hos den ene ordensbrodern till
  soupern hos en annan. Svenske var icke minst välkommen i sin egenskap af
  rival till Meijersdorff, hvars heta blod ännu lättare än förut kunde
  bringas i jäsning. Några vidare förvecklingar dem emellan uppkommo dock
  icke, då baronen, som i själfva verket endast ville profva sin styrka på
  oerfarna ynglingar, hade fått en afgjord aktning för Svenskes
  kallblodighet och skjutskicklighet. Tack vare friherrinnan Buddenbrocks
  försäkringar betraktade han honom icke häller såsom sin rival, trots den
  påtagliga uppmärksamhet, som Svenske på sista tiden visat Ulrika.
  
  Nästan sig själf ovetande hade sålunda Svenske på samma gång trädt under
  krigspartiets fanor, som han allt tätare omspunnits af kärleksgudinnans
  förrädiska skimmernät. Han var icke häller fri från en viss portion
  själfkärlek och öfvermod, då han, tack vare sina framgångar, börjat
  uppskatta sitt eget värde. Den omsorg hvarmed han blåste bort dammet
  från sina spetsmanschetter och utslätade dessa i yppighetsförordningen
  så strängt förbjudna »Agremens poins d’Espagne», tydde på att steget
  till den cirklade hofmannens krets och vanor icke längre var så svårt
  att uttaga för honom som några månader tidigare.
  
  Han förde Laforme under armen, hvars tal synbart intresserade honom,
  under det att de långsamt promenerade uppför Drottninggatan. Enligt den
  instruktion som den förre fått af fröken Liewen, sökte han på allt sätt
  underblåsa Svenskes vaknande böjelse för Ulrika; och han gjorde sig icke
  häller samvete af att öfverskrida densamma. Svenske fick icke allenast
  veta att det var Ulrika, som önskat hans närvaro på den kungliga
  assembléen, utan äfven att ryktet om den förestående förlofningen mellan
  henne och baronen var fullkomligt ogrundadt. Hennes far hade från början
  varit emot detta parti. Familjen Buddenbrock hade icke mer än
  partipengarna att lefva af och hvad baronens arf vidkom, visste en hvar
  att det sväfvade lika högt öfver molnen som Schulenbergs hessiska
  pension. I framtiden hoppades friherrinnan att få ärfva en rik morbror i
  Holland. Det var troligen detta arf, hvilket ryktet förstorat till
  millioner, som baronen fikade efter, – så vidt hans kurtis icke, såsom
  andra påstodo, snarast orsakades af fåfängan att vilja kallas konung
  Fredriks rival. »Emellertid», slutade Laforme, »är flickans mor lika
  exorbitant förtjust i honom, som flickan själf – hvilken kallar honom en
  mauvais plaisant – är trött på hans sällskap – som hon också visat med
  en och annan korg.» –
  
  De hade nu hunnit till Wredeska huset, där franske ministern, S:t
  Séverin, hade sin bostad och dit de ärnade sig. Ministern skulle
  nämligen midt i Julivärmen gifva en af sina lysande middagar för de
  svenska vänner, hvilka de hotande ryktena om ett snart stundande
  fredsbrott förmått att utbyta trefliga landtgods mot hufvudstadens heta
  och osunda stengator.
  
  Den ena vagnen efter den andra med betjänter i lysande livréer hade
  redan stannat vid ingången till ministerns bostad. Många af gästerna
  voro därför samlade i försalarna, då Svenske och Laforme inträdde. Om
  några minuter skulle hofmästaren med högviktig min förkunna att borden
  voro serverade.
  
  Men – underligt att omtala – den stora råbocken, festmåltidens pièce de
  résistance, var ännu icke färdigstekt, hvilket oangenäma faktum
  förskaffade köksmästaren ett förfärligt hufvudbry. Mäster Lemartins röda
  anlete tycktes utsvetta riktiga blodsdroppar, då det sken framför den
  klara sprakande spisellågan nere i köket. Och för hans lifliga åtbörder
  och blixtrande ögonkast sprungo underkockar, sockerbagare, tårtbagare,
  stekvändare och diskerskor som om de varit från vettet.
  
  Stekvändarne voro isynnerhet föremål för hans vrede, därför att de icke
  passat på de i fem rader hängande stekarna: – ett stort vildsvinslår och
  en rå bock, för att icke tala om kapuner, kycklingar, unghöns, dufvor,
  änder o. s. v., hvilka under flere timmar undergått en jämn och enligt
  alla konstens regler afpassad stekning.
  
  Förmiddagen hade varit så vacker; allt mera förföriskt hade den blå
  himmeln frestat kökspojkarnes unga sinnen, så att deras nyfikenhet till
  slut tagit öfverhand öfver pliktkänslan. Och när det första orätta
  steget var taget, gick det lätt med det andra. Den stora spaniefararen
  vid Skeppsbron hade slutligen förjagat den svaga återstoden af
  pliktkänsla och det var först då de märkte mästerkockens förgyllda
  käppknota och snäfva peruk skymta fram mellan ett par sockerbalar ner på
  skeppsbron, som de anat början af den katastrof, som nyss timat och som,
  hvad grundligheten vidkom, haft få föregångare. Emellertid hade
  rättvisans skipande försenat stekarnas uppsättning en hel timme, och en
  hel timme på en sådan dag var i mäster Lemartins ögon mera värd än ett
  helt lif för en stackars stekvändare.
  
  »Sacre bleu, icke nog», ropade han med sin franska brytning, för femte
  eller sjätte gången börjande samma föreläsning –, i det han drog af sig
  sin hvita mössa och genomfor det svettiga håret med fingrarna, »icke nog
  att steka kött som att koka kött. Det skall, par Dieu, hafva sin goda
  rundliga tid, för att få den mörhet, som gör det bra för hälsan, så att
  det fördelaktigt inverkar på lifslängden, på vätskornas jämvikt och
  temperament. – Vet han, le petit», fortsatte han – i det han tog på sig
  sin mest förkrossande min i det han vände sig mot en af stekpojkarne,
  som gjorde grimaser bakom en af de störres rygg – »dessa dumdryga
  krämare, i hvilkas kök han påstår sig varit, veta, morbleu, icke hur
  lång tid, som åtgår för att steka en simpel kalfsida. – De vilja härma
  de store och öfverlasta sina bord med rätter, som kosta mycket pengar –
  men, Dieu me damme! – har jag icke smakat på dem och sämre mat har väl
  aldrig en simpel månglare från Montmartre ätit under fastan. – –
  Tillagad af ovana händer, säger han? – Nå det var då sant ...» »Och på
  vanligt svenskt vis», fortsatte pojken, som såg att smickret gjorde
  verkan, »herr munsiör tänkte jag aldrig på ...»
  
  »Milles graces, skulle tro det; ingen kan säga att mäster Lemartin ej
  förstått att tillaga en rôti och en rôti de plus excellente. – Men tacka
  vet jag Paris», fortsatte han med en suck, i det han på nytt torkade
  svetten ur pannan. »Ah, nom de Dieu! Det är en stad för hela världen;
  alltjämt nya såser, okända ragouter – icke endast kött och bara kött;
  nej själfva benen mjukas upp och göras till de smakligaste rätter – ack
  ja, min bäste vän – mon cher ami Marin! ... Han förstod le métier! –
  Dagligen en soppa på tuppkammar åt sin höge herre, le duc, och
  dessemellan omelette på karptungor; ty dessa anrättningar, bör ni veta,
  voro hans herres favoriträtter.»
  
  »Hvilka kostade honom dagligen hundrade sådana där écus och slutligen
  bara lifvet», inföll pojken. »Ja den historien har mäster berättat för
  oss många gånger förut ...»
  
  »Taisez-vous donc! Tretusende karpar dagligen, tretusende; – och en
  sådan vinkällare sedan, Picardon, Muskat, Portugis, Pontak i kaskader,
  för att icke tala om de mera ädla vinerna, Malaga, de Grave, Sauterne,
  Bommes, Barsarac, Preignac, Langorance ...»
  
  »Skulle vi så gå på med våra karpar», inföll en af de äldre tårtbagarne
  med eftertänksam min, »skulle väl den högfärdige Vertmüllers karpdammar
  därute vid Roslagstullen snart vara länsade ...»
  
  »Mille tonnerre: hvad var det som föll ned där borta?», frågade monsieur
  Lemartin utan att höra invändningen, hvarpå han, blek af vrede, rusade
  mot en af kökspojkarne.
  
  »Ja, jag skall lära dig att tappa spettet i elden», skrek han, allt mera
  ursinnig. »Mon Dieu, min bästa kapun! ... Cassé! Ah, scélérat, jag skall
  ...»
  
  Hvad han skulle göra fick man aldrig veta, tack vare den flod af
  svordomar, hvarmed han omgaf sin krigsplan. Men man hade lätt att i allt
  fall förstå andemeningen, då han ryckte till sig en stor slef ur en af
  grytorna och rusade efter den lille stekvändaren, hvilken, till
  diskerskornas stora förskräckelse och den manliga kökspersonalens
  ogemena fröjd, tog sin återtågsväg undan sin förföljare öfver alla
  bänkar och bord.
  
  Flykten var dock nära att få en snöplig utgång, ty förste tårtbagaren,
  som hittills från sin skrubb med förnämt förakt åsett uppträdet, tyckte
  troligen att den lille stekpojkens oförskämdhet gått för långt. I det
  han bortkastade mjölmått och kafle, sökte han därför utställa ett
  bakhåll för flyktingen. Hans uppträdande var oväntadt och hade helt
  säkert ledt till ett blodigt nederlag för den flyende, om icke just i
  samma ögonblick han räckte ut handen för att gripa sitt rof dörren från
  förstugan öppnats och hofmästaren med högviktig min och gravitetiska
  steg inträdt. Vid hans åsyn afstannade förföljelsen som genom ett
  trollslag.
  
  »Jag ville endast fråga», började denne med en viss försmädlig skärpa i
  tonen, »om monsieur möjligen behagat ändra hans excellens’ mattid, eller
  om de höga gästerna skola vänta på vissa dumma upptåg. – Oskickligare
  slarf har man väl aldrig sett i något kök, hvarken i Paris eller
  annorstädes ...»
  
  Att hans gamle motståndare hofmästaren skulle understå sig att inför
  hans egna undersåtar så djupt kränka honom, var mer än mäster Lemartins
  tålamod kunde uthärda. Också dröjde det en god stund innan han kunde
  sansa sig så mycket, att han kunde gifva svar på tal. Och hade icke
  hofmästarens resliga gestalt gjort ett så afskräckande intryck, torde
  det varit fråga om, huruvida icke slefven på nytt kommit i rörelse. Nu
  nöjde han sig med att till en början sätta händerna i sidorna och med en
  föraktfull min medlidsamt höja på axlarna, hvarpå han utan att låtsa om
  hofmästarens närvaro, gaf befallning åt sina underlydande att skynda på
  sina sysslor.
  
  »Vite! Vite! Skynda er, slynglar, och bär upp hvad trappspringaren
  skriker om», ropade han då hofmästaren aflägsnade sig uppför trappan. –
  »Men hvart sprang den slyngeln som släppte kapunen i elden?» fortfor han
  och såg sig förvånad omkring åt alla sidor.
  
  Ingen hade dock sett hvart pojken tagit vägen. Han hade alldeles
  försvunnit i samma ögonblick som hofmästaren inträdde. En af
  diskflickorna påstod visserligen att hon sett något svart kila upp genom
  skorstenen, hvilket hon trodde var Bertil, »som alltid hade något satty
  för sig och flere gånger, så att hon hört det, läst ’Fader vår’
  baklänges».
  
  Det var emellertid icke tid för långa undersökningar. Under det att
  mäster Lemartin med själfbelåten min upplade de ångande stekarna och
  smakade på de välluktande såserna, då de upphälldes i de blanka
  silfverskålarna, voro hans undersåtar sysselsatta att bära de färdiga
  rätterna till den i öfre våningen liggande matsalen, där de fingo sina
  bestämda platser på de stora hästskoformigt ordnade borden.
  
  Dessa omgåfvos endast på den yttre sidan af högkarmade rygglänstolar.
  Uti det inre rummet mellan bordsarmarna intogo hofmästaren, förskäraren
  och lakejerna sina platser.
  
  Mellan dyrbara kristallskålar höjde sig skönt arbetade bordspjäser af
  silfver eller förgylld brons, s. k. dormons, hvilka voro afsedda att
  mottaga de större stekarna, hvilka omgifna med en krans af mindre
  fjäderfä och vildt, icke fingo flyttas under måltiden. Hofmästaren
  serverade från dem af anrättningen, allt efter gästernas önskan. Mellan
  dem och de spegelklädda platåerna voro mindre skålar, öfverfyllda med
  torra aprikoser, vindböjtlar, drufvor, jordärtskockor brynta i saltspad
  o. s. v.
  
  Anrättningen var verkligen storartad och hofmästaren hade med skäl
  kunnat säga åt sin misslynte kollega, att det icke var matlagningen
  allena, som utgjorde hemligheten af bordets nöjen. När man så mycket
  talade om »finhet» och »vällukt», borde man äfven tänka något på
  rätternas inbördes plats och den färgton, som de anslogo, på det att
  aptiten äfven härigenom skulle retas och gästerna förmås att äta mera
  och med bättre smak samt smälta bättre.
  
  Hvad som näst de dukade borden borde ådraga sig uppmärksamheten, var den
  utmärkt vackra sandstensspiseln i fonden af salen. Försedd ofvantill med
  en fin list af den rikaste sammansättning med figurer, frukter och
  blomsterslingor, var den ett verkligt mästerstycke. Detta kunde äfven
  sägas om eldskärmen, hvilken var så inrättad, att den antingen kunde
  framdragas på golfvet eller användas för att tillsluta den manshöga
  spiselöppningen. Det jaktstycke, som var måladt på densamma, måste
  ovillkorligen ådraga sig åskådarens uppmärksamhet, och detta icke blott
  för den enkelhet och otvungenhet hvarmed djurtyperna voro tecknade som
  icke ännu mer för färgernas friskhet. Vid en föregående fest hade
  general Stenflycht också, efter hvad som berättades, velat taga på sin
  ed, att han sett huru det ursinniga vildsvinet rörde sig och hört
  skallet af hundarna. Att generalen icke haft så orätt, skulle en närmare
  undersökning snart ådagalagt, om än orsaken till vildsvinets rörelser
  icke berott på någon dess egen åtgärd utan snarare på Bertil stekpojkes
  sotiga anlete, hvilket i öfvermått af förvåning och nyfikenhet icke
  alltid med tillbörlig försiktighet förstått att vidröra skyddet för sitt
  osäkra och farliga gömställe.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Några timmar hade förflutit sedan mäster Lemartin och hofmästaren haft
  sin »affär». I den mest upprymda sinnesstämning sutto gästerna kring
  bordet, under det att lakejerna, i dräkter med skimrande guld och
  silfverbroderier, kringburo de mångfaldiga desserterna eller fyllde
  glasen med den gamla bourgognen. –
  
  »Ma foi, ett sådant förtjusande Barsarac! ... Superbt, riktigt
  ragoutant!» sade Laforme, i det han läppjande på sitt fyllda glas vände
  sig till sin granne på höger sida, den yngre af grefvarne Höpken.
  »Hvilken fumet! I mitt tycke går det likväl icke upp mot detta magnifika
  vin, som nyss serverades på karppastejen, – ett sådant Bacharacher! –
  Ah! Det hade icke blott läppsmak utan en gomsmak, som man, parbleu får
  leta efter.» –
  
  »Man påstår också», svarade Höpken, småleende åt sin grannes
  förtjusning, »att vår amphitryon fått hundra flaskor Rotenbleicher af
  majestätet ...»
  
  »Silence, messieurs!» hördes nu grefve Ekeblads röst öfver bordet.
  »General Lewenhaupt vill dricka med Er!» – »När en konung vill dricka
  någon till», fortfor han i hviskande ton, då de nedsatte sina glas, »och
  till på köpet vår _trettonde_ Carl, får man icke vara så distrait.»
  
  »Mon frère är full af sarkasmer» – svarade Laforme liknöjdt. – »Man bör
  dock icke slösa med dem så mycket på sina vänner. – Je suis tout
  consterné af vår värds goda bourgogne», suckade han därpå, i det han med
  en blaserad min lutade sig bakåt i karmstolen.
  
  »Mon ami får kanske snart samma syn, som vår gamle gynnare till höger»,
  hviskade Höpken, i det hans intelligenta ögon blixtrade till och ett
  slugt leende spelade kring munnen. – »Sedan han druckit sina modiga 27
  glas kanelbrännvin, tyckte han sig se hur vildsvinet där borta på
  eldskärmen sprang undan för hundarna och höra skallet af dem. – Men
  tyst, låt oss höra hur vår man sonderar öfversten.»
  
  »Hur var det, min bäste öfverste?» hördes från öfre ändan af bordet
  general Stenflychts sträfva stämma, »flottan hörde jag har fått order
  att hålla sig färdig ... subsidietraktat har afslutats med Frankrike ...
  vi äro en concert med Ottomaniska porten ... tunnor attan! ... och en
  partagetraktat är afslutad med Danmark, som får Liffland? För mycket
  alldeles för mycket för de mjölkhararna. – England i krig, Österrike
  sysselsatt med kejsarvalet. Väl, väl, min bäste öfverste, ni talar som
  sankte Petrus, då han ville prata sig in i himmelriket ... Men för
  tunnor attan», fortsatte han med hemlighetsfull min, »böra vi icke först
  jaga mössen ur deras inbillade équilibre och jämvikt?» –
  
  »Flottan bör vår vän amiralen där borta på hörnet bäst känna till»,
  anmärkte öfverste Lagercrantz småleende.
  
  »Den matguden! ... För djäfvulen, bror Stenhöök, är du allt fortfarande
  på tyska bottnen och gör dina fördelaktiga desseiner? – Tala då någon
  gång med dina gamla vänner. De tro annars att du satt på grund i
  matsundet, ha, ha, ha ... därför att du vimplar så förbannadt med dina
  brokiga klutar.»
  
  »Se, min vän», hviskade Laforme i detsamma till Svenske, som satt till
  vänster om honom, »hur litet amuserad vår stränge amiral blickar omkring
  sig; han hatar, morbleu, lika mycket att tala då han äter, som han
  älskar själfva ätandet. Och att anfalla hans gammalmodiga bandrosor
  torde den onde själf icke våga sig på ...» »Men, mon frère», tillade han
  i en viss nedlåtande beskyddarton – »man kan sannerligen icke kallas en
  kavaljer comme il faut, om man icke förstår att sätta värde på denna
  frontignacen. En sådan haut goût! Vi måste tömma den i botten – parbleu!
  Detta är annat, herr general, än simpel ratafia ...»
  
  »Tunnor attan, min kruserlige hofjunkare», skrek generalen, som hörde de
  sista orden, »att tala med oss gamle om att dricka vin. Det vore som att
  vilja lära en dansk underhandlare att krångla om sekreta och separata
  artiklar. – Men metod och ordning i allt ... var med en gång under gamle
  kungens tid, då hela rådet icke kunde skilja mellan portugis och pontak
  – eller hur, gamle krigskamrat?» skrek han till i örat på amiralen ...
  »Det var annat slag förr i världen – man pratade och slamrade mindre med
  sådana här fördömda politesser och artigheter, men drack ärligt och med
  besked ... Trå tunnor attan, ett sån’t ölsinne bror har – inte svara en
  gammal vän på skålen – än en gång: – skål för salig kungen!»
  
  »Snart få vi höra hundskallet», hördes Dalins lågmälda röst ner ifrån
  ändan af bordet, då de gamla krigsbussarne tömde sina glas. »En
  förtjusande målning på den där eldskärmen», tillade han högre. »Sällan
  har man sett så lifligt tecknade djur.»
  
  »Målningen?» upprepade generalen, som nu började taga hela bordssamtalet
  om händer – »tunnor attan, är den icke alldeles förbannadt bra hopsatt
  och så målad efter naturen, att den fått lif i sig ... Men potz donner
  wetter, rör den sig icke nu igen», skrek han till – »se mans bara på hur
  det sakramenskade vildsvinet skjuter fart!»
  
  De yngre af sällskapet skrattade högljudt och sågo förstulet på Dalin,
  som lyckats att än en gång försätta generalens inbillning i verksamhet
  och som nu med väl speladt allvar utbad sig den äran att få tömma ett
  glas med generalen, i det han förklarade att det väl icke kunde finnas
  någon kavaljer, af de närvarande som kunde döma i denna tvist utom
  måhända amiralen, hvilken var van att äfven under storm och dimma
  observera rörliga föremål.
  
  Amiralen, hvilken såsom Laforme ganska riktigt anmärkt, af allt på
  jorden icke hatade något så mycket som prat under en god middag, hade
  genast till följd af dagens politiska betydelse och för att icke förlora
  sin franska pension antagit ministerns bjudning. Han förklarade nu kort
  och godt att det visst var vinet, som förledt hans gamle väns och
  krigskamrats fem sinnen till dylika utsväfningar.
  
  »Vin hit och vin dit, din gamle sjöbjörn», skrek generalen som retades
  af motsägelserna och skrattet, »tåla två glas bourgogne! – Minns, tunnor
  attan, på Grigsbys kaffehus i London för någon tid sedan, då käre bror
  såg hafvet, midt under källarsalen. – Nu säger jag fuller visst, och
  böfveln må ta’ den som nekar i kommandot. Svinet rörde sig nyss som om
  det varit lifslefvande.»
  
  »Sakta, mes amis, quel embarras! Sätt er ner, min bäste general» ropade
  världen på fransyska, då hela bordsällskapet var färdigt att lämna sina
  platser. – »Je vous en prie, monsieur Stenflycht! ... Det är en verklig
  synd», fortfor han då lugnet inträdt å nyo, »att ej vår skicklige målare
  lefver, så att han kunde få höra dessa smickrande loford öfver sin
  konst. – Men vi kunna ju närmare undersöka taflan, när vi stigit upp
  från bordet.»
  
  »Om Stenflycht vore vildgalten och någon annan landtkrabba hunden»,
  svarade Stenhöök vresigt, »skulle jag tro att han sett rätt, ty nog har
  jag sett flere sådana gynnare som han i mina da’r hala undan för
  långhalsarna.»
  
  »Väl, väl, min bror», inföll generalen, i det han slog handen i bordet,
  retad af den andres sarkasme, »jag skall visa både bror och dessa andra
  ungvalpar att här icke är fråga om några étatsraisoner och plurima
  vota.»
  
  »Snart visar oss säkert generalen fullkomligt hur det gick till för i
  tiden», sade Dalin skrattande, då hans grannar fåfängt sökte rädda några
  glas från att falla i golfvet under generalens kraftiga åtbörder.
  
  Värden hade emellertid vinkat till sig hofmästaren för att tillsäga
  honom att fråntaga eldskärmen och lämna den till generalens
  skärskådande, då samtalet fick en alldeles oväntad vändning. Generalen
  hade nämligen, under det han uttalade de sista orden, vändt sig till
  Svenske, och denne, som icke låtit vinglasen stå otömda framför sig, var
  icke i det tillstånd, att han fann det lämpligt att närmare öfverväga
  sina ord.
  
  Hans svar höll på att helt och hållet bringa generalen ur fattningen.
  Svenske hade troligen på fullt allvar fått sota för amiralens envisa
  motstånd och de andres skratt, om icke värden, som önskade afstyra detta
  obehagliga, fast på en partimiddag långt ifrån ovanliga uppträde,
  anmodat Dalin att sjunga en glad dryckesvisa, som kunde bringa gästernas
  upprörda känslor i jämvikt.
  
  Och denne var lyckligtvis icke sen att efterkomma uppmaningen. Grannarne
  skyndade att fylla hans stora silfvertumlare, och sedan han tankfullt
  smuttat något af innehållet, reste han sig, ögonen glänste, det ironiska
  leendet försvann, och han började sjunga på sitt oöfverträffliga sätt:
  
     Riddare och wänner alla,
     låten ondskan ej befalla,
     hören Bacchi muntre slaf.
     Ej i friska hjärtan wreden
                 mer bereden
     groll och hat att flamma af.
  
     Sen hwad sköna höns och fiskar
     eldigt win, som ljuft förfriskar,
     löser glada tungans band,
     häfwer knip i hjärtegömman.
                 Sku’ wi tömma’n?
     Bägarn opp! En tår på tand!
  
     Se’n wi den i bottnen tömma
     sorgen, kifwet, oron glömma.
     Lifwet, ack hwad lustig dans!
     Winet skänkt det milda löjen;
                 wåra nöjen
     komma ej på dekadans![8]
  
  Någon undersökning af spisen kom, efter den allmänna förtjusning, som
  följde på denna sång, icke mer i fråga. En hvar aktade sig att vidröra
  ett så ömtåligt ämne, och den återstående delen af måltiden förgick
  under skämt och glada dryckesvisor. Sedan slutligen skålen druckits för
  den gästfrie värden, partiets höge gynnare, gingo gästerna ur matsalen
  till de inre rummen, där bord voro dukade med vin och punschbålar.
  
  »Hvad skrattar den blageuren åt nu igen?» frågade S:t Severin, i det han
  betraktade Laforme.
  
  »Ah – c’est vrai ... gamle Creutzen», svarade general Lewenhaupt, som
  stod bredvid honom.
  
  »Han frågade i går, den gamle lurifaxen», skyndade Höpken att upplysa,
  »huru de små vargungarna mådde i det sekreta utskottet, därmed menande
  Ekeblad och mig – och jag svarade att de började få tänder.»
  
  Historien väckte mycket jubel. General Stenflycht skrattade, under det
  han tog sin gamle trätobroder, amiralen i famn, så att det lät som dånet
  af en salva från ett trepundigt batteri.
  
  »Potz tausend! Var inte den historien så bra som den om gubben Loos
  häromdagen», inföll Schulenberg – »generalen som gifte sig med den rika
  borgmästareänkan. – Svågrarne väckte åtal för det han satt en hund i
  vapnet, då en sådan också satt i deras hjärtsköld – men han redde sig
  excellent – det var en hynda, som han tagit, svarade han.»
  
  Under det att de yngre af partiet fortsatte att sjunga glada
  dryckesvisor, omväxlande med lustiga riksdagshistorier, gingo värden och
  partiets stormän till de inre rummen för att öfverlägga i allvarligare
  ämnen.
  
  Den förste som inträdde i kabinettet var den lille, sirlige värden,
  utmärkt genom sitt egendomliga stereotypa småleende och sina lifliga
  åtbörder. Han förde under armen Sveriges »vice konung»,
  kanslipresidenten Gyllenborg, hattarnes främste man, hvars högresta
  gestalt och veka anletsdrag talade lika mycket om världsmannen med det
  fina umgängesvettet som om statsmannen utan den kraftiga viljan. Efter
  dem kom grefve Lewenhaupt, landtmarskalken, Sveriges förste ädling. Hans
  något stela hållning och högdragna, fast genomhederliga uppsyn, stucko
  skarpt af mot mannen som gick vid sidan om honom, öfversten för
  Elfsborgarne, den hänsynslöse ränksmidaren och partiledaren Lagercrantz,
  hvars hårda och skarpa anletsdrag och grå, lifliga ögon på samma gång
  uttryckte den järnhårda viljan och den listiga förslagenheten.
  
  »Är det verkligen sant, min bäste grefve, hvad ni berättade för oss där
  ute om edra planer?» frågade grefve S:t Severin, i det han inbjöd
  Gyllenborg att taga plats i soffan bredvid sig – »Äro verkligen dessa
  finnar så afvogt stämda mot Sverige att de oupphörligt ropa att
  svenskarne äro deras enda verkliga fiender, som vilja föra till dem
  krig, hunger och dyr tid?»
  
  »Bönderna och de ofrälse prata om allt möjligt», inföll Lewenhaupt, då
  Gyllenborg syntes betänka sig innan han ville svara, »men när säga de
  väl ett förnuftigt ord om icke för att vinna penningar», fortfor han
  under det att ett förnämt leende spelade kring munnen – »lägg blott en
  dukat på sidan om en bonde och man skall, mon Dieu, förvånas öfver en
  besynnerlig metamorphos.»
  
  »Tror min illustre vän på en lycklig utgång af förhandlingarna med vår
  ryska prinsessa» frågade Gyllenborg undvikande, då S:t Severin tycktes
  afvakta svar på sin fråga. – »Och på den lyckliga utgången af ett krig?
  – Det är länge sedan våra trupper voro i elden.»
  
  »Hur skulle jag väl hysa annat än förtroende för de svenska vapnen efter
  de angenäma bekantskaper, jag fått tillfälle att göra bland dess
  utmärkte officerare?»
  
  »Svensken är tapper», inföll Lewenhaupt med värme »och väl en gång i
  spetsen för den finska hären, skall jag marschera rakt mot Petersburg.»
  
  »Grefvens egen tapperhet betviflar ingen», sade Gyllenborg småleende,
  »men om kriget skulle gå olyckligt, kommer ansvaret att falla äfven på
  oss. – Det är dock fåfängt att längre söka hämma lidelsen, som jäser
  inom nationen. På alla kaffehus, i alla gränder, i kyrkorna, öfver allt
  ropas på hämnd för den olycklige Malcolm Sinclairs blod. – Hur tveksam
  och villrådig jag än känner mig själf i denna saken, kunna vi dock icke
  bida längre utan måste skrida till activitet och verkligheter – men
  därför – ännu en gång och för den sista» afbröt han sig med ett uttryck
  af allvar och rörelse, i det han betraktade grefve St. Severins glatta,
  polerade anlete liksom ville han med en enda blick genomskåda dennes
  tankar – »gillar Frankrike, gillar hans allrakristligaste Majestät,
  gillar slutligen ni, herr grefve och ambassadör, att Sverige i detta
  ögonblick förklarar Ryssland krig?»
  
  »Vi icke blott gilla det» svarade denne med sitt vanliga, nästan
  omärkliga småleende, »utan min store souverain skulle med största undran
  och djupaste smärta se om ett folk, sådant som det svenska, hvilket han
  mest af alla älskar och högaktar, icke vore mera ömtåligt om sin ära än
  att det skulle låta förnedra sig ända därhän, att det icke begagnade sig
  af en så gynnsam konjunktur som den närvarande till att återupprätta sin
  sjunkna makt. – För öfrigt», tillade han i bestämd, nästan hotande ton,
  »hoppas min höge souverain att icke fåfängt hafva offrat på svenskarne
  så stora summor, hvilket han ju gjort i förlitande på deras mod och
  pålitlighet. – Tiden är nu inne att gripa till verklighet – ett längre
  vacklande skulle vara ett bevis på svaghet och min höge souverain får i
  denna händelse se sig om efter allianser på annat håll.»
  
  På dessa märkliga ord, följde en lång tystnad, hvilken ingen tycktes
  hågad att bryta.
  
  »Men hvar finna en lycklig förevändning?» frågade slutligen Gyllenborg.
  
  »Sedan Gyllenstjernska affären hafva dessa fördömda mössor vackert
  afhållit sig från alla stämplingar», sade Lewenhaupt.
  
  »Denna förevändning måste skapas mina herrar» inföll nu Lagercrantz.
  »Tiden är verkligen inne att lämna pratet för handlingen. Vi hafva stöd
  af Polen och Preussen. Tessin skrifver i hvarje bref om hans allra
  kristligaste Majestäts höga sentiment för vår nation. Den eviga freden
  är vår skada.»
  
  »Öfversten har rätt», sade S:t Severin med ett betydelsefullt ögonkast
  på Gyllenborg, »Sverige lider mera af fred än af krig.»
  
  »Om blott vår Herre vill blifva neutral», återtog Lewenhaupt, »skola vi
  drifva dessa ryssar i en handvändning från Östersjön.»
  
  »Motgångar kunna inträffa», sade Gyllenborg tvekande.
  
  »Motgångar», inföll Lagercrantz, »sådana hafva träffat jordens
  mäktigaste folk – mig synes det dock vara hederligare att dö som ett
  fritt folk, än att träla sig fram i ett eländigt och föraktadt
  beroende.»
  
  »Och tids nog skall Sveriges snäcklif taga sin början», invände S:t
  Severin.
  
  »Under tjugu år hafva vi haft fred» sade Lagercrantz, i det han steg upp
  och ställde sig framför Gyllenborg. »Folket har hunnit återvinna sina
  forna krafter. – Arméns tapperhet är icke mindre nu än förr. Dess mod är
  upplifvadt vid tanken på att kunna återtaga de förlorade landskapen –
  själfva damerna vilja utgå i kriget mot ryssen. Vi känna alla hur
  friherrinnan Buddenbrock råkade i onåd hos Majestätet af denna orsak.
  Och hur är det väl med vår fiende?» – fortfor han, då Lewenhaupt och S:t
  Severin genom några inkastade ord då och då uttryckte sitt gillande. –
  »Ryska folket är i grund utarmadt efter det svåra turkiska kriget.
  Utsuget och förtvifladt, önskar det ingenting högre än freden.
  Stjernstedt har ju skrifvit till oss från Finland att deras arméer
  endast utgöras af pojkar och utländska äfventyrare och slutligen»
  tillade han med starkare tonvikt »slutligen bör grefven tänka på, hvad
  hela världen vet och känner. Om en svensk här närmar sig gränsen, skall
  hela Ryssland stå i uppror. Prinsessan Elisabeth, en gång vorden
  kejsarinna, skall ingenting högre önska än att till tack få lämna ifrån
  sig både Estland och Karelen, kanske själfva S:t Petersburg ... ja, hvem
  vet om icke till och med ett eller annat guvernörskap kunde uttänkas för
  den svenske statsman, som så kraftigt förstått att stödja hennes
  intressen.»
  
  Det var en egendomlig, öfvertygande vältalighet, som låg i Lagercrantz’
  ton. Han lämnade icke heller någon svaghet, något själslyte hos den, som
  han ville vinna för sina syften, orördt. Frestelsen med
  guvernörsskapet, skickligt framskjuten vid sidan af en varm vädjan till
  fosterlandskärleken, utöfvade en större verkan än någon kunde ana på den
  fåfänge, fast i grunden rätttänkande, kanslipresidenten. Det var ock med
  en långt mindre tvehågsen min, som Gyllenborg, när Lagercrantz slutade,
  framställde några matta invändningar om den rådande penningbristen och
  om svårigheten att finna en passande förevändning att få saken på tal
  inom riksdagen.
  
  »Säg mig då min bäste grefve och ambassadör», frågade han slutligen, då
  alla hans skäl tillbakavisats, »hur mycket penningar kunna vi räkna af
  Frankrike i det afgörande ögonblicket?»
  
  »Femtontusen écus.»
  
  »Femtontusen écus. Denna summa räcker ju endast för adeln och
  prästerna.»
  
  »Men borgare och bönder?»
  
  »Bah!» utbrast Lagercrantz. »Några nya privilegier för krämarpacket och
  fri bränvinsbränning för bönderna – voilà tout.»
  
  »Städse lika snabbtänkt, min bäste öfverste», inföll Lewenhaupt med ett
  beundrande ögonkast. – »Bland den yngre adeln är ni verkligen min bäste
  vän och ni får icke säga nej om jag ber er följa mig, då jag går mot
  ryssen.»
  
  »En för stor ära åt mig herr grefve och landtmarskalk», sade denne i det
  han med en själfbelåten min bugade sig. – »Alltså återstår blott den
  lämpliga förevändningen» återtog han strax därpå, »och den torde icke
  vara svår att finna.»
  
  »Den åtager jag mig» sade S:t Severin; »men efter saken således herr
  öfverste nu synes afgjord, borde icke vår vän i Finland få sina
  instruktioner?»
  
  »Är detta nödvändigt? – Ju mindre man skrifver dess bättre.»
  
  »Mon frère har rätt» sade Gyllenborg, »men min vän generalen tror ännu
  att allt beror på den ryska underhandlingen och hemsänder grufliga
  jeremiader.»
  
  »Skulle icke baron Meijersdorff afresa för majestätets räkning till
  Finland?»
  
  »Vår nådige konung befallde så», sade Lagercrantz med ett egendomligt
  småleende – »men som han var nödvändig här vid voteringen – så skingrade
  jag Hans Maj:ts höga svartsjuka – tack vare den här finske ynglingens
  galna upptåg och galanterier – och vår nådige konung tror nu att denne
  är en långt farligare medtäflare än baronen om den skönas gunst. – För
  öfrigt tyckes vår monark nu på väg att återvända till sin gamla kärlek»
  fortfor han småleende, »hvilken lär komma att förlänas en verklig
  grefvinnetitel ... af Hessenstein ...»
  
  »A propos denne finske adelsman» inföll S:t Severin afbrytande – »vore
  icke han lämplig till budskickningen? – Han tillhör ännu icke öppet
  partiet, känner språket och folket!»
  
  »Biskop Juslenii systerson, vår argaste motståndares nära släktinge, den
  gamle holsteinske tvärviggens son, en ung sprakfåle, som icke kan styra
  sina känslor efter några glas svagt vin.»
  
  »Min bäste öfverste», föll Gyllenborg i talet, »jag har känt mången
  yster riksdagsfåle som, obändig på fastande mage, blifvit allt mera
  betseltam då han en tid bortåt fått fylla magen med de förnämas mat.»
  
  »Men han är lika envis som häftig såsom alla af blandad ras och gör sig
  en ära i att endast, som han säger, räkna sig till kungens parti.»
  
  »Enfin, det beror på metoden, min bäste öfverste», inföll S:t Severin
  småleende. »En ung adelsman, som skall korrumperas, måste behandlas som
  en blyg flicka, hvars oskuld i orden respekteras under det man som bäst
  priverar den. Vi skola kalla hit baronen, som närmare känner vår man.»
  
  »Han börjar blifva en smula besvärlig denne yngling med sin rättframhet»
  sade Lewenhaupt, då Lagercrantz gick mot dörren, »men vi hafva ingen
  annan att skicka. Om han samtycker, vore det en god ekonomi med partiets
  krafter.»
  
  I rummet utanför hade gästerna grundligt anticiperat på kommande
  lyckligare tider, då friheten icke längre skulle få någon gräns; och det
  var endast enstaka ord som kunde genom sorlet uppfattas af det tal som
  Schulenberg stammade fram, under det han med båda händerna höll sig fast
  i bordet.
  
  »Måtte vi hemföra den sköna Elisabeth ... måtte vi sätta henne på tronen
  ... måtte vi hemföra henne till vår tron! ...»
  
  »Har man väl hört maken till fiskmåse i stormby», hickade amiralen från
  sin länstol »stufva ner honom bakom i krutdurken, bussar.»
  
  »Måtte prinsessan Elisabeth ... fara till blåkulla med alla generaler
  och amiraler», återtog Schulenberg i det han mödade sig att bringa sin
  peruk i ordning, hvilken fallit bak i nacken och blottat hans eget
  rödstripiga hår.
  
  »Silence, mes amis» ropade Laforme i det samma. »Titta bara på baronen,
  så trist! – har mon ami fått någon förnäm tjänst eller fruktar han att
  jag vill forcera mig till någon gunst?»
  
  Den tilltalade hörde ej ett ord af hvad Laforme sade, där han satt och
  vägde på stolen, under det han oupphörligt pratade och fäktade med
  armarne mot Svenske, hvilken på samma gång han i själfva verket var
  fullkomligt främmande för det hans vän yttrade, uppmärksamt tycktes
  lyssna till hans tal.
  
  »En sådan fördömd otur» skrek baronen – »ett sådant todos – många
  matadorer på hand och miste alltsamman för en lumpen sexa – verte bleu,
  endast en klöfversexa ...»
  
  »Kanslipresidenten ropar baron Meijersdorff» skreks nu i korus från
  dörren.
  
  »Kanslipresidenten ropar! – har jag icke rätt att chagrinera mig öfver
  ett sådant coup?» återtog han, utan att bry sig om ropen. »Ganska
  lyckligt i början. – Min vän förlorade ansenligt – afbryt mig icke –
  vardt bête och jag fick god entrée. – Ma foi, entrée i spader – köpte så
  spadillen, bastan, kungen, knekten, damen – nej, icke damen – så
  manillen, damen och sjuan – dem hade jag förut – alltså hade jag sju
  matadorer på hand – när jag fått cinques premiers var jag ändock icke
  nöjd utan gick på Todos och detta chagrinerar mig, jusqu’au dernier
  soupir – usque ad cineres! – behöll därför klöfver sex. Då kom min vän
  med knekten, som jag tänkte längesedan vara ute och couperade mig. –
  Todos fick jag betala – men bêten gick och femtio dukater därtill.»
  
  »Femtio dukater, quelle bagatelle!» läspade Laforme, och ryckte på
  axlarne. – »Femtio dukater fick min kammartjänare häromdagen för en
  agréable nouvelle – men otur i spel, mon frère, är tur i kärlek och när
  gueridonerna sättas fram för afskeds processionen» fortfor han, i det
  han hjälpte baronen att komma på fötter »kan mon ami förse sig med två
  gånger den summan af partipengarne – tag nu afsked af vår älskvärde värd
  två gånger – det gör vår vän generalen alltid – och Schulenberg
  negligerar icke en gång hofmästaren – tag åt botten i skålen. – Seså!
  peruken något mer framåt och nu en avant!»
  
  »Stackars vår vän» sade Dalin skrattande, då baronen stödd på Laformes
  arm gick förbi honom, »nu torde han hafva svårt att skilja på gomsmaken
  och läppsmaken. – Vår finske vän tyckes riktigt ha satt skräck i vår
  tappre hjälte.»
  
  Hade icke ljudet af hans ord förtagits af det buller som i det samma
  uppstod därigenom att Höpken föreslog skålen för partiet, hade troligen
  baronen icke varit sen att protestera. Nu nickade han endast belåtet åt
  de kvarvarande vännerna, hvilka samlades kring bålen, och försvann genom
  dörren –
  
  »En rätt och sannskyldig undersåtes kärlek», började Höpken sitt tal för
  de kvarvarande af partiet, »är den dyrbaraste klenod, det ädlaste ting,
  den behagligaste rikedom, den största skatt, den afundsvärdaste lott,
  det starkaste fäste, det pålitligaste värn, som öfverhet äga kan! ...
  När öfverheten ser mera på sin makt, sin myndighet, sitt herravälde, sin
  höghet, sin ära och glömmer undersåtarnes kärlek, förkofring, välgång,
  lycksalighet, då finner hon fuller ingen framgång, makt eller storhet
  ...»
  
  Talet, som fortgick sålunda under en dryg timme under de andre gästernes
  bifallsrop, var ända till slutet, som Dalin dagen därpå uttryckte sig,
  öfverströdt med sirliga och retoretiska blomster. Och det dröjde
  säkerligen många år innan såväl detta som festen i öfrigt, med dess
  stora »solennetet» glömdes af de män som deltagit i densamma.
  
  
  
  
                                    XI.
  
  
  Ute på fjärden krusades vattenytan af en sakta vindfläkt. Men allt för
  obeständig förmådde han ej fylla de slappt hängande seglen på de slupar
  och lustjakter, hvilka rörde sig inåt Liljeholmsviken. Säfligt och
  enformigt plaskade de långa årorna i vattnet, ledsagande med sitt ljud
  muntert klingande melodier från flöjter, oboer och valdhorn.
  
  Öfver det stilla vattnet och de grönklädda stränderna utbredde sig en
  molnfri himmel.
  
  På stranden var allt i ordning. Nickhakarne laddade, luntorna tända.
  
  Johannes skeppare reste sig upp från den sluttande gräsmattan för att se
  om han öfver skogstopparna kunde upptäcka vimplarna på de väntade
  båtarna.
  
  »Sade jag ej det, fader Niklas», utbrast han buttert, i det han gjorde
  ett betänksamt uppehåll mellan hvarje ord, »Liljeholmen ligger långt
  från sta’n, sa’ jag, – och solen går bakom Kungshatt innan de äro
  framme, sa’ jag.»
  
  »Är det också kristligt, Johannes», svarade den tilltalade, gnuggande
  sig i ögonen, »att fara hit för att hålla dans på själfva
  söndagsaftonen? Se’n riksdagsherrarne togo bort apostladagarne fins då
  rakt ingen Gudfruktighet mer i landet.»
  
  »Däri har I rätt, fader Niklas. – Och dyrare blir det dag från dag. –
  Vill man göra sig grön en enda gång och röka en pipa hos tjocka Tunnman
  på Tre byttor, får man nu betala sex styfver måttet bara för
  dubbelölet.» –
  
  »Kunde få ett fullt tenstop för hälften i min ungdom, på hvilket tapperi
  som helst i staden. – Gumman min där hemma fick magvärk af för stark
  föda häromdagen då hon för en gångs skull fick mjölk till vattgröten. –
  Men se der vimpla de nu bakom udden» afbröt han sig i det han rusade
  upp. – »Pass på Johannes!»
  
  Den främsta slupens stäf sköt nu framom udden och det ena skottet efter
  det andra dånade ur nickhakarne. Likt den väntade åskan, rullade ljudet
  bort öfver bergen, under det att den ena efter den andra af de med löf
  och flaggor festligt smyckade sluparne lade till vid stranden. Allt
  efter som de framkommo ordnade sig damer och kavaljerer under skämt och
  skratt på den vackra gräsplanen, medan båtkarlarne buro i land korgar
  med vin och matvaror.
  
  När alla voro komna i land satte sig tåget i rörelse mot Johannisbergs
  värdshus, där festen skulle äga rum. Musiken öppnade tåget, därefter
  gingo kavaljerer och damer parvis – och under de muntra melodierna af en
  modern fransk kontradans rörde sig tåget upp för den grönklädda
  backsluttningen.
  
  Leende utsikter öppnade sig här åt alla sidor. Till höger en liten
  kulle, klädd med höga furor, under hvilka svala löfsalar voro uppförda,
  till venster en liten trädgård med tulpaner och prunkande solrosor.
  Längre bort visade Mälaren en flik af sin underbara fägring, ett sådant
  där förtjusande ställe, där han, kransad af löfklädda stränder, låter
  Necken i någon förtrollande vik smyga sig in i den trånande skogsråns
  rike.
  
  Det ena paret efter det andra stannade och uttryckte sin förtjusning
  öfver nejdens skönhet innan det inträdde genom den höga äreporten af
  hvitstammiga björkar, på hvilka stora i blått och rödt målade
  vapensköldar, med »vackra och sinnrika» tänkespråk voro upphängde. Ett
  dubbelt namnchiffer: M. E. och H. M. under en friherrlig krona, utklippt
  af kulört papper, som var uppsatt på förstugubron, ådrog sig i första
  hand nyfikenheten.
  
  Men den ena öfverraskningen var hopad på den andra. Från en mindre stuga
  till vänster utträdde nu ett tåg af herdinnor, förda i rosenbojor af
  olympens gudar, hvilka beslutit att vända åter till den kalla norden, då
  de fått höra att ett vördnadsvärdt par i dag där skulle fira sin
  silfverbröllopsfest.
  
  Bland den af skönhet och behag strålande gudaskaran ådrog sig i
  synnerhet Aphrodite flertalets blickar. Sällan hade också någon dräkt
  klädt en ung flicka bättre än den Ulrika bar, såsom den ur hafvets skum
  uppstigna kärleksgudinnan, med sitt rika, blonda hår utslaget och
  genomflätadt med sjögräs och neckrosor. – I Svenskes ögon var hon ett
  öfverjordiskt väsen.
  
  Hymen, som för dagen iklädt sig den blygsamme namnsdagsskalden Andreas
  Hesselii obetydliga skepnad framträdde och efter att hafva sirligt bugat
  sig för det främsta paret, friherrinnan Buddenbrock och general
  Stenflycht, som föreställde hennes i kriget frånvarande make,
  deklamerade han gudarnes hyllning med följande ord:
  
     I dygdens höga prakt, på ädla anors grund,
     Du Magdalena har, allt se’n din födslostund,
     upplyst wårt ringa lag, med wänskap huld och sund,
     liksom en sorgfri dag upplyser minnets lund.
     Hwi sku wi icke då Din helga dag nu prisa,
     och upp ur hjärtats grund wår ömhet mot Dig wisa?
     Kom nio muser fram, kom Pindens sånggudinnor!
     Satyrer, Nymfer små, och herdar och herdinnor!
     Stig upp ur wågens skum I wåta små najader!
       och sjung från skogens djup Er sång Hamadryader!
     Kom, firen denna fest, som Hymen här tillreder
     åt detta sälla par. Hjälp mig att bringa neder
     wår Magdalenas lof och hennes makes pris. –
     Hon skön som Daphne är, han är som Pallas wis –
     Ack må de alla dar af salighetens spis
     sin luft och gamman ha’ som i ett paradis!
     Ock lefwa många år med barn och wänner hulda,
     i fröjd och wänskap sälla, af hopp förtröstansfulla
     samt sist när timmen slår, att de då sluta må
     på Glyfis täcka vall, där sköna palmer stå.
  
  Sedan de båda hedersgästerna sålunda välkomnats, fortsatte skaran sitt
  tåg mellan de båda byggningarna till en rund stenterrass på baksidan,
  där stora bord voro uppdukade, hvilka dignade under den rikliga fägnad,
  som väntade på de skimrande platåerna.
  
  Man ordnade sig kring borden. Sedan en kort bordsbön var läst, skyndade
  man sig att angripa den läckra anrättningen. Sjöresan hade fört matlust
  med sig och det kräfdes verkligen som Dalin sade, ett så gästfritt
  värdskap, som af olympens gudar, för att alla skulle få sitt lystmäte.
  
  Efter de mera substantiela rätterna kommo skålarne med pepparnötter,
  marzipansocker, brända mandlar, Nürnberger pepparkakor, dadlar, fikon,
  canderadt socker, öfverdragna schwindelkorn och »uppblåsta figurer».
  
  Härmed var måltiden slut. De äldre kavaljererna samlade sig på
  gårdsplanen, där bålar af pontak väntade; de äldre damerna drucko kaffe
  på bit. Ungdomen åter begaf sig till den sluttande gräsplanen bakom
  byggnaderna, där den under skyddet af dess skuggrika ekar enligt tidens
  sed roade sig med lekar och upptåg.
  
  »Hvilken horribel värme!» utropade friherrinnan Buddenbrock, då hon
  trädde in i en af de små löfsalarne, som uppförts på sidan af
  gräsplanen, »i dag bör inte monsieur Laforme ha’ skäl att längre tala om
  sitt snöhof.»
  
  »Snarare mygghofvet», svarade fröken Liewen, som inträdt före henne, och
  ifrigt fläktade med sin solfjäder – efter dessa efterhängsna insekter. –
  »Men se där min unge kavaljer» fortfor hon afbrytande, då Svenske i det
  samma gick förbi. »Kusin kan aldrig tro, hur väl han förde sig i första
  menuetten på assemblén.»
  
  »Mon amie har ju själf éducerat honom», svarade friherrinnan småleende,
  då fröken Liewen sände ett smäktande ögonkast efter honom och kokett
  lekte med den stora törnrosen, som sammanhöll roben öfver bröstet. –
  »Men hur går det nu med vår snillrike hofjunkare?»
  
  »_Han_ observerar ingenting i dag», sade fröken Liewen tankspridd.
  
  »_Han?_ Tvärtom. Han var Ulrikas förklarade Celadon på hitvägen. Vår
  aimable baron var missnöjd, tack vare hennes kallsinnighet. – Vet,
  kusin, hon lägger riktigt an på kusins protegé. – Men hvilken löjlig
  misstanke att den unge mannen skulle, som kusin nyss nämnde, hysa några
  desseiner?» utbrast hon med ett lätt skratt, i det hon lämnade sin plats
  och ställde sig i öppningen till löfsalen. »Hvilken ridiculité!» –
  
  Det var idel lif och rörelse hon såg under de högstammiga ekarna! Man
  hade ordnat sig till en ny enklek. Den föregående hade måst afbrytas, då
  den elake Mars jagat den vackra Clio ned i ett djupt dike, för att
  bortröfva den ännu vackrare Melpomene. Det var en besynnerlig blandning
  af det pryda och det konstlade, af det landtliga enkla, af gammalt och
  nytt. Herdinnornas bredskyggiga schäferhattar, klädda med röda törnrosor
  och sidenband, och herdarnes yfviga allongeperuker sällskapade med
  gudinnornas lysande coifurer och gudarnes snäfva modeperuker. Äfven i de
  icke förkläddas dräkter tedde sig samma underliga blandning. Damernas
  långa, urringade klädningslif så väl som deras höga korsetter och långa
  robronder talade både om Régence och Pompadour. Man befann sig ock i
  själfva brytningen mellan dessa mäktiga välden inom modets värld.
  
  Glädjen var allmän. Också var det ett oafbrutet springande och ett
  ropande, som skallade vida omkring öfver näjden. Äfven Svenske hade icke
  kunnat motstå den allmänna förtjusningen. En enda blick hade varit
  tillräcklig att förmå honom att kasta sig in uti det tätaste vimlet,
  slaf af en enda idé, den att kunna vinna _henne_ såsom sitt vif.
  
  Nu skall täflingen äga rum på nytt. I fullt språng skyndar paret ned för
  sluttningen. Parbleu, min baron, denna gång hjälper Er icke er värja! –
  Men hvilken otur! Damen har för mycken omak af sin vida styfkjortel, och
  den unge enklingen, som söker sitt vif, vinner synbart för hvarje steg.
  – Nu gör hon en hastig vändning. Pang! – Där ligger hennes kavaljer,
  baronen, i diket.
  
  Men motgången besegrar henne ej. De gula lockarna fladdra kring hennes
  vackra hufvud, schäferhatten har redan tagit sin reträtt bak i nacken,
  då hon måst släppa den för att i stället hålla styfkjorteln från marken
  under språnget. Det skulle ju också vara mycket oartigt mot baronen om
  hon utan nöd lät taga sig. Därför försöker hon den ena krigslisten efter
  den andra för att narra sin förföljare. Hon stannar, hon lutar sig till
  höger, uttager därpå några hastiga språng i denna riktning, för att
  därefter plötsligt ila af åt vänster. Men till slut svika krafterna och
  hon är nära att tagas, då hon plötsligt får sikte på en stor ek, som
  bjuder skydd medan hon hämtar andan.
  
  »Ja, här står jag nu, kusin Svenske», ropade hon skrattande, då lifliga
  bifallsrop hördes uppe från kullen. – »Men hvad jag är trött», suckade
  hon i det hon lutade sig mot stammen. – »Skynda sig, baron! Nå, kusin
  Svenske, tag mig nu –!
  
  »Man har inte rätt att krypa undan så där,» sade denne andtruten, »under
  det han sökte genskjuta henne. – »Men envis vinner, och jag _vill_ hafva
  kusin till vif» ...
  
  »Pytt, Herr Junker – det ena du vill, det andra du skall. – Skynda sig
  baron! – Tag mig nu om kusin kan», ropade hon skalkaktigt, i det hon
  lutade sig framåt, för att söka narra ut honom åt motsatta sidan.
  
  Svenske hade emellertid genomskådat hennes afsigt, innan baronen hunnit
  närma sig tillräckligt. Och då hon skulle skynda denne till mötes, hade
  hon icke väl hunnit uttaga ett par steg innan Svenske, som smugit kring
  stammen i motsatt riktning, fattade henne om lifvet.
  
  »Att smyga sig så där bakifrån, är då alls icke ridderligt», sade hon
  rodnande, i det hon förlägen tog Svenske under armen.
  
  Baronen endast höjde på axlarna med liknöjd min och vände om för att
  ställa sig framför paren.
  
  »Men kusin Ulrika sprang ju själf dit bort för att leka smyggömma», sade
  Svenske förlägen, då de ställde in sig i kolonnen.
  
  »Vi damer böra väl hafva någon företrädesrätt för våra stora panierers
  skull» ...
  
  »Ulrika!» hördes i detsamma moderns stämma.
  
  »Hvem ropar? – Ack mamma! – att leken skall taga så snart slut!»
  
  »Friherrinnan väntar i löfsalen», sade Laforme, som närmade sig.
  
  »Stor generalorder – men vänta mig kusin», hviskade hon förtroligt åt
  Svenske, »jag kommer strax tillbaka. Men på inga villkor vill jag
  springa med baronen! – Fi donc att se så liknöjd ut, då han vardt
  öfvervunnen.»
  
  »Ulrika, mon ange!» började friherrinnan då Ulrika ännu var ett godt
  stycke från henne, i det hon, väpnad med luktflaska, solfjäder och
  réticule, trädde ut ur löfsalen. – »Vi skola snart tänka på affärd. –
  Stackars Liewen har ondt i sin fot! – Men hur kan mon ange visa en sådan
  brist på éducation?», tillade hon i lägre ton, då Ulrika kommit fram
  till henne. »Kusin Meijersdorff var verkligen i hög grad moquerad under
  hitfärden och sade mig att det var mer än vanlig likgiltighet, som du
  visade honom. Och nu lämnade du honom så där snöpligt i sticket. – Han
  är likväl din utkorade.» –
  
  »Han är visst icke mitt hjärtas utkorade – vördade mor», svarade Ulrika
  hastigt. »För öfrigt var det han själf som öfvergaf mig.»
  
  Hennes glada anlete antog i det hon yttrade dessa ord ett barnsligt
  uttryck af fasthet. Men ett enda allvarligt ögonkast från modern var
  tillräckligt att på nytt få ögonlocken att sänka sig och framlocka en
  skär rodnad på hennes kinder.
  
  »Därom behöfva vi ej tvista, kära barn. I _mina ögon_ är han din
  tillkommande make. Ett mera passande parti får man i sanning leta efter.
  – Han är en trogen anhängare af vårt hus och vårt parti. – Hans sex anor
  till våra fem gör ingen mesallians – fastän de ej äro alldeles fullt så
  goda som våra» ...
  
  »Kusin Meijersdorff är odräglig», invände Ulrika med en barnsligt
  egensinnig min. – »Nyss påstod han att jag var hans trolofvade och icke
  hade lof att springa med någon annan än honom. – Goda vördade mor,
  slipper jag ej», fortfor hon i bedjande ton, ledsagande sina ord med en
  själfsvåldig rörelse med hufvudet, som gjorde henne dubbelt intagande,
  »slipper icke Ulrika att conversera med kusin Meijersdorff under
  hemfärden?»
  
  »Hur kan Ulrika tala så naivt – det vore ju en uppenbar offension mot
  honom såsom adelsman – en ruptur inom partiet, skulle man säga. – För
  öfrigt är det, mitt barn, icke renommerande», fortfor hon i mera
  allvarlig ton, »för en ung dam af familj att endast sysselsätta sig med
  parvenuer och uppkomlingar, äfven om de äro så hyggliga som denne finske
  officer. Kusin Meijersdorff gör dig förmodligen icke den äran att än en
  gång skänka dig någon entrevue ... men se där våra charmante
  kavaljerer», afbröt hon sig, då Meijersdorff, Laforme, Svenske, Dalin
  och några andra af sällskapet närmade mig. – »Låtom oss beklaga kusin
  Liewen, mina vänner! La belle Henriette har skadat sin fot och smäktar
  nu till döds efter gudarnes nektar, kärleken och ömheten, som hon så
  länge gått miste om.» –
  
  »Ma charmante cousine!» började Meijersdorff, i det han med tillgjord
  sirlighet bugade sig för Ulrika. »Värdigas skänka tillgift åt en fattig
  ädling, som icke bättre förstod att värna sina dyrbara rättigheter – –
  men han kände, ce pauvre garçon, någonting underligt i blodet. –
  Någonting ... je ne sais quoi» ...
  
  »Ah, se där monsieur Laforme!» utropade i detsamma Ulrika, utan att
  låtsa höra baronens fadda kompliment, i det hon med en min af leda vände
  sig från honom, »så eget att jag icke förr fått se Er under aftonen.»
  
  Hofjunkaren, synbart smickrad af Ulrikas uppmärksamhet, böjde sitt
  mästerligt friserade hufvud med en min af tillgjord anspråkslöshet, i
  det han med utstuderadt behag förde sin spetskantade hatt till hjärtat.
  
  »Ack min fröken» svarade han »huru olika då _vårt_ sentiment! För mig
  har Ni varit som polstjärnan för sjömannen – med den difference likväl
  att jag sväfvat på sferernas harmoniska vågor högt ofvan molnen i
  stället för på den vreda böljan.»
  
  »Dykrängerna se verkligen ut som fiskfenor» inföll Dalin småleende,
  »mais quel désastre att vaxet skulle smälta så fort under vingarne för
  vår nye Ikarus.»
  
  »Hvad Mars lär hafva bäfvat för den nya människosonen, som så där i smyg
  ville sväfva upp i olympen», inföll fröken Liewen skrattande med en
  hastig blick på Svenske.
  
  »Ma foi, om jag förstår ett enda ord», sade Laforme något förlägen, »mes
  amis känna då icke mitt valspråk, att då man älskar, liknar man gudarne
  och får – vingar?»
  
  »Hvad tyckte min herre om versen i dag?» frågade fröken Liewen – sedan
  samtalet genom denna egendomliga kärleksförklaring afstannat för ett
  ögonblick – i det hon vände sig till Dalin. »Tycker icke min herre att
  de voro långt vackrare än på sista assembléen?»
  
  »Visserligen, min nådiga – när en snillrik poëta laureatus lyckats
  hitlocka till våra fattiga bygder en sådan flock af förtjusande najader,
  hamadryader, herdinnor och gudinnor, och lärt dem så många olika
  tungomål, skulle han icke då vara värdig att kallas nordens verklige
  musagetes?»
  
  »Vårt fattiga och folktomma land!» inföll friherrinnan ifrigt, synbart
  något retad af Laformes skämt. »Ett slagord, som mössorna jämnt föra på
  tungan och som icke är annat än en förtäckt afund öfver andra nationers
  behagligare klimat och okyska njutningar. – Det är pur högfärd, min
  herre, att göra sig sämre än man är; våra förfäder hafva, trots sin
  fattigdom, uträttat storverk ...»
  
  »Fört eld och svärd öfver Europa, som riktiga barbarer», svarade
  Laforme. »Jag har på många ställen sett beklagliga minnen därefter. –
  Hvad denna blodsutgjutelse, som man kallar krig, är äcklig!» fortfor
  han, utan att låtsa märka friherrinnans missnöjda min. – »Kroppslig
  styrka och friskt courage är väl icke allt som bör fordras af store
  män.»
  
  »Nej, däri har min ärade vän rätt», svarade Svenske, då talaren nu vände
  sig till honom, »det bör äfven fordras redlighet ... rättframhet ...
  gudfruktighet ...»
  
  »Det har Laforme troligtvis glömt», sade Dalin småskrattande.
  
  »Glömt – parbleu! – Har ingenting att glömma, af dessa inföddes vanor
  att slåss och rifvas om statssaker, som ingen förstår, och dess emellan
  visa sig tölpaktig i ett angenämt umgänge och oskicklig till innocenta
  tidsfördrif, att sätta sin svenska stolthet i att vara okunnig om
  inbördes politesse och artighet ...»
  
  »Räknar min herre denna lilla picknick till något annat än ett innocent
  tidsfördrif?» inföll nu friherrinnan.
  
  »Jag skulle vilja fråga min herre», inföll fröken Liewen, i det hon tog
  friherrinnan under armen och aflägsnade sig, »om det är han själf som
  rönt bristen på denna inbördes politess?»
  
  »Aj, för böfveln», sade Dalin och bet sig i läppen, »det där var ett
  grundskott.»
  
  Laforme svarade endast med en axelryckning. Man kunde dock tydligt märka
  att han var djupt generad.
  
  »Hur kunde mon frère förklara krig så brådstörtadt. – Jag fick nyss en
  grundlig moralpredikan af dessa charmanta damer, för det jag påstått att
  den svenska kvinnan borde skåda mera på hjärtats renhet än perukens
  formfulländning.»
  
  »Parbleu! Mina damer!» sade Laforme, i det han med en min af
  öfverlägsenhet såg efter dem. »Ni böra icke tro att jag är någon vanlig
  coquâtre – man kan icke alltid hafva patience. – Svenska kvinnan»,
  fortfor han i det han vände sig mot Svenske, »är liksom en vidbränd
  hönspastej, utan must och arom, som Lemartin säger. ’Man bör i allmänhet
  sky kvinnan såsom ett lägre djur’, sade Musquet i Paris ... Hennes
  umgänge är tråkigt och onyttigt – och han hade, verte bleu, rätt.»
  
  »Pauvre Liewen!» suckade Dalin.
  
  »Pardon! – Jag pretenderar ej att älska henne; och jag hoppas det är mer
  af vana än egenkärlek, som mon ami säger sådana sottiser.»
  
  Laforme var nu så ond han kunde bli.
  
  »Att frekventera ett nöje, att något accortisera en dam är icke kärlek?
  – Jag borde dock sluta äfven därmed ... men så länge denna förskräckliga
  politik varar, il n’y a pas moyen.»
  
  »Nu vardt han då ändtligen en smula arg på allvar», sade Dalin, då
  Laforme med stora steg lämnade dem. – »Men så snart discoursen rör
  damerna, är han alltid oberäknelig. – För min del håller jag före att
  roi soleil är kvinnan. Mon ami Roué i Paris sade alltid till mig: ’drag
  aldrig värjan annat än för en älskvärd kvinnas skuld – må man utmana dig
  hur mycket som hälst för kort och tärningspel’ – och jag håller
  verkligen med honom. Det är icke nobelt att slåss för någon
  teaternouvelle eller efter första voteringen.»
  
  »Eller med unge män i gammalmodiga kläder», inföll Dalin försmädligt.
  
  »Quelle bagatelle!» svarade baronen skrattande, i det han förtroligt tog
  Svenske under armen. »Man bör framför allt jaga skräck i unga
  nykomlingar, liksom det är ganska fördelaktigt att göra det med tjänare,
  fruntimmer och andra husdjur.»
  
  »För att icke tala om ryssen.»
  
  »Under det man dör, icke sant, så att hela hären blir vittne till huru
  en tapper officer åkallar den skönas namn? – Hvilket perspektiv!»
  
  Dansen tog nu sin början. Kontradansens lätta melodier inbjödo de
  konverserande med oemotståndlig kraft. I närliggande mindre löfsalar
  serverade täcka herdeflickor söt pontak och sockerverk, schwindelkorn
  och pepparnötter. I andra uppbjödo herdarne all sin förmåga att locka
  hafvets och luftens gudomligheter att tömma ännu ett glas kanelbrännvin,
  ratafia, madera eller sött langorance. Långt in i sena sommarkvällen
  hördes musikens toner ljuda öfver nejden, och midnattens stjärnor hade
  redan börjat sitt kretslopp på himlahvalfvet, då ett par skott från
  nickhakarne manade till uppbrott och damer och kavaljerer under skämt
  och skratt intogo sina platser i sluparne.
  
  Den lustjakt, på hvilken Svenske gjort ditfärden, skulle icke återvända
  till staden. Han såg sig därför uppmärksamt omkring efter någon annan
  plats.
  
  »Ma foi, ser icke min herre så vred och grym ut, som vore han själfve
  Jupiter, som efter sin lilla åskserenad i skymningen ville hedra oss med
  ett personligt besök», sade fröken Liewen, i det hon vinkade åt honom
  att taga plats i den båt i hvilken hon befann sig. – »Kusin Laforme!
  maka sig något åt sidan.»
  
  »I fören är bättre utrymme», svarade denne i det han motvilligt reste
  sig upp, »eller hur, fröken Ulrika?»
  
  »Om kusin Svenske håller till godo med några kappor och salopper att
  sitta på», sade Ulrika rodnande, »skall jag flytta mig så långt som
  möjligt åt sidan.»
  
  Denna inbjudning var alltför efterlängtad, för att icke Svenske skulle
  skynda att efterkomma den samma och han märkte hvarken friherrinnan
  Buddenbrocks missnöjda min, fröken Liewens rodnad, baronens medlidsamma
  axelryckning eller Laformes belåtna leende. –
  
  På den heta sommardagen hade följt en af dessa härliga kvällar, hvarpå
  nordens sommar är så rik, då själen oförmärkt lämnar sitt bräckliga
  omhölje, för att fri få irra kring i den blå rymden, högt öfver
  jordlifvets kval och bekymmer. Det är visserligen icke söderns rena,
  djupblå himmel, som från sin otaliga stjärnehär utandas lidelsens glöd.
  Det är icke orangens vällukt, som sprides af aftonvinden, då han med
  lätt hand krusar insjöns vatten. För hans milda famntag susa i stället
  på stranden allvarliga furor, vajar hängbjörken sina långa grenar öfver
  vattnet, som utom den mörka stranden endast kan återspegla en blekblå
  himmel med fåtaliga stjärnor. Men den ljusa rymden, den fridfulla,
  allvarliga stillheten tala likväl ett språk som går till djupet af
  människosjälen. Ty det är icke stundens förtrollande fägring de förkunna
  – utan det eviga och oförgängliga.
  
  En sådan afton måste alltid utöfva en mäktig verkan på unga sinnen.
  Svenske, som en lycklig tillfällighet fört till Ulrikas sida, hade snart
  fullkomligt glömt bort alla förut fattade beslut att tygla sin känsla
  för henne. I stället uppbjöd han hela sin förmåga för att kunna
  framställa sina lefnadsplaner i så ljus dager som möjligt. Hur skälmskt
  smålog hon icke, då han omtalade att han varit en smula misslynt därför
  att hon försmått honom för baronen. Hur förtjusande skalkaktigt var icke
  hennes leende, då hon svarade att hon icke visste att någon annan än
  kusin Meijersdorff hade åtagit sig att vakta öfver hennes conduit. Hur
  hjärtligt skrattade hon ej då Svenske frågade henne hvilken kung hon
  mest tyckte om, endast för att få henne att säga Carolus, som var hans
  namn. –
  
  »Så vackert stjärnan lyser där borta öfver berget», sade hon efter en
  sådan fråga, i det hon bröt den förtrollande tystnaden. »Är det icke
  Carlavagnen?»
  
  »Nej, kusin. Carlavagnen ligger mera i norr. – Hvilken stjärna är kusin
  Ulrikas?»
  
  »Ack ... ingen stjärna är min. För ett år sedan, då jag en natt plockade
  ängsblommor med kusin Liewen, hvilka vi sedan skulle drömma på, såg jag
  en så vacker stjärna, och då tänkte jag genast på kusin Meijersdorff. –
  Hon sken så klart – men ett tu tre slocknade hon och föll ned till
  jorden. – Kusin Liewen sade att man alltid skall vara två, för att äga
  en stjärna», tillade hon förlägen.
  
  Det vardt nu tyst i stäfven under några ögonblick.
  
  »Skulle då kusin Ulrika icke vilja dela sitt konungarike där uppe på den
  där lilla stjärnan?»
  
  »Hör kusin hur vackert hofjunkarn sjunger: »Tircis je ne veux refuser.»
  
  »Sköna Afrodite, ni må icke tro att ni på nytt får försvinna i
  vågskummet», sade Svenske hviskande i det han fattade hennes hand, »och
  icke häller låta någon annan än Mars röfva bort hälften af ert sköna
  stjärnrike.»
  
  »Ni plågar mig med er stjärna ... Kusin vet lika väl som jag», fortsatte
  hon i häftigare ton, höjande sina blå, fuktiga ögon mot honom, »att vi,
  oförståndiga barn, redan tycks hafva delat henne – Men hvad var det?»
  afbröt hon sig, i det hon spratt till liksom förskräckt öfver de ord hon
  låtit undslippa sig, – »ropade ej någon mitt namn?» –
  
  »Där föll stjärnan, som vi tänkte på –»
  
  »Ack, så grymt ödet är.»
  
  »Nej, jag ser, det var en annan.»
  
  »Vet kusin, jag känner mig så vemodig just nu. En så underlig känsla ...
  jag undrar just hvar vi äro om två år på denna dag.»
  
  »Hvarför just om två år?»
  
  »Jag vet det icke, det föll mig så in», svarade hon skrattande, »det var
  som hofjunkaren brukar säga, en idé som embarasserade mig.»
  
  »Ulrika, mitt barn, så högt du skrattar», hördes friherrinnans stämma i
  detsamma från aktern. »Vi kunna ju icke höra ett ord af baronens vackra
  air, endast för ditt uppsluppna skratt. En väl éducerad dam bör mera
  tänka på sin person.»
  
  »Vår sköna Afrodite, tänker på vågens hvita skum, hvilket påminner henne
  om barndomens lyckliga vår.»
  
  »Mon Dieu, hvad hofjunkarn jämt smickrar!» sade fröken Liewen i det hon
  kastade en retsam blick på Laforme, under det Ulrika, förlägen till
  följd af modrens skarpa tillrättavisning, icke brydde sig om att svara
  på Laformes fadda artighet – »men du fryser, mon ange ... tag min
  salopp! Man bör akta sitt unga hjärta, min herre», tillade hon
  småskrattande i det hon sänkte ett par smäktande ögonkast på Svenske.
  
  En lång tystnad följde på dessa ord. Till och med Schulenberg hade
  tröttnat på att tala med general Stenflycht om sin hessiska pension och
  det var endast årornas plaskande i vattnet som bröt tystnaden, då
  slutligen alla på en gång utropade »nu äro vi framme!»
  
  Som ett eko hördes öfver det glada sorlet fröken Liewens stämma: »Mon
  Dieu! Hvar äro då mina kavaljerer?»
  
  Denna färd från Liljeholmen hade varit ett af de angenämaste ögonblick
  som Svenske upplefvat. Han tyckte sig allt jämt se sluparne framför sig,
  huru de, den ena efter den andra, gledo fram i den ljusa sommarnatten
  och höra hur skrattet och sången genljödo från stranden. Längst bort vid
  synranden stod den lilla stjärnan, ensam på fästet. En mörk sky skred
  sakta ned emot henne. Men den gick förbi. Hon skulle alltså fortfara att
  lysa för honom.
  
  Han mindes vidare hur sången fört honom bort till de ljusa rymder som
  omgifva människans paradis, hur den vackra fullmånen höjt sig öfver de
  södra bergen, öfvergjutande den mörka vattenytan med sitt silfverskir
  under han såg hennes anlete småle emot sig då han talade om sin far och
  förtrodde henne att han ville blifva lika tapper som han hade varit. Nu
  tyckte han sig höra igen hennes klingande skratt, då hon svarade honom
  att hon ju flera gånger om förklarat att hon icke tyckte om andra än
  tappra kavaljerer ...
  
  Medan han så drömde, hade han kommit till sitt härbärge, och ärnade just
  inträda genom den på glänt stående förstugudörren, då denna häftigt
  rycktes upp och en liten pojkbyting, i hamn och häl förföljd af Lars,
  som höll en stor sopkvast i högsta hugg, var nära att springa omkull
  honom.
  
  »Nå var då icke så bråd på gröten, din bortbyting», ropade han efter den
  springande pojken, som stannade och bugade sig, då han fick se hvem den
  mötande var, »och du Lars, tycker du att det är rätt och anständigt att
  nappas med sin herre på detta sätt om dörren?» –
  
  Men Lars var inte sen att ge svar på tal; han saknade aldrig ord i mun.
  Bäst han sutit utanför dörren till sin herres rum, sade han, och putsat
  knapparna i den blå rocken, hade han fått se den här lilla vettvillingen
  göra miner mellan spjelarne af trappstaketet.
  
  »God afton junker», sade han, då han märkte att han var uppmärksammad.
  
  Lars hade till förstone inte svarat, då han ansett att talet ej rört
  honom.
  
  »God afton Herr kung», hade pojken återtagit, i det han sett riktigt
  illmarig ut och gjort den allra ödmjukaste bugning.
  
  »Trå dig hur du sprätter, ditt lilla yrfä», hade Lars nu svarat med
  godmodigt grin, i det han tagit honom i noggrannare ögonsikte.
  
  »Alla som voro med gamle kungen, äro kungar i mina ögon», hade pojken
  fortfarit.
  
  »Ja, du! Hugget som stucket!» svarade Lars, som börjat känna sig allt
  mera böjd för samtal.
  
  »Ska’ junkern hjälpa soldaterna, då de gå ut i kriget?»
  
  Lars hade svarat på frågan med en stum nick.
  
  »Och er unge herre också? Något till ståtlig karl ... Nådig junkern är
  hemma hos sig, kan tro?»
  
  Lars, som under samtalet tagit upp en gammal strumpa ur byxsäcken,
  hvarur han sökte ut ett af de minsta mynten, och slutligen stannat i
  valet mellan tvenne olika slitna runstycken, hade plötsligt lystrat till
  vid denna fråga. Därpå hade han slängt slanten nedför trappan, i det han
  ropat, »där har du för dina komediantkonster, ditt lilla kräk.»
  
  »Det ingen vill ha’, vill ingen ta», hade pojken svarat med ett skratt,
  utan att bry sig om den kastade penningen, som skramlande for nedför
  alla trappstegen. »Det skulle vara roligare att se en sådan hög herre
  som ni, junker, på ert slott», hade han fortsatt med ett försmädligt
  grin, »och se hur ni jagar, fiskar, äter, dricker, kräfver in
  bonderäntorna, sofver, äter, dricker om igen och slår drängar och
  pigor.»
  
  »Nu kan det vara nog med den psalmversen, sa’ klockaren, bröt halsen af
  sig», hade Lars svarat. »Lagar du dig icke nu din väg, skall hin rida
  dig. Nådig herrn kan komma i hvarje ögonblick.»
  
  Därpå hade Lars lagt ifrån sig arbetet och rest sig upp.
  
  »Är nådig herrn då inte hemma?» hade pojken frågat, i det han fäst sina
  plirande ögon på Lars.
  
  »Din utbasade tjufpojke! Jag skall lära dig att narras med mig och få
  mig att säga mer än jag vill.»
  
  Han hade i detsamma rusat upp för att gripa pojken i kragen, men denne
  hade, smidig som en ål, glidit ned utför trapporna och skulle just
  springa ut på gatan, då, såsom är nämndt, Svenske inträdde.
  
  »Ers nåd kanske icke håller sitt ord», sade pojken, då Svenske, sedan
  Lars berättat deras samtal, uppmanade honom att komma närmare, lofvande
  att intet ondt skulle vederfaras honom. »Ers nåd gör kanske med mig som
  en annan viss hög person i Carlbergsparken, som först lockar en till sig
  med pepparnötter och candisocker, för att sedan fjädra en värre än
  mäster Lemartin, då han skall till att lära någon att fjädra en kapun –
  eller som den engelske ministerns fru i Kniggeska huset gör med
  hundarna, som hon först lockar med sockerbröd innanför järngallret, för
  att sedan hugga hufvudet af dem.» –
  
  »Tyst, din lille skräflare», sade Svenske, nyfiken att få höra hvad
  pojken hade att förtro honom, »jag ger dig mitt hedersord på att intet
  ondt skall hända dig.»
  
  Detta löfte tycktes innebära tillräcklig säkerhet, ty pojken följde nu
  Svenske uppför trappan och in i hans rum, där det icke varade länge,
  innan han fängslade Svenskes hela uppmärksamhet.
  
  Genom förräderikommissionen hade hattpartiet, så berättade pojken, fått
  reda på de hemliga möten som biskopen, hans morbror, haft med engelske
  ministern hos ålderman Smedman, som därför följande afton skulle
  arresteras i samma ögonblick han stode i begrepp att mottaga de engelska
  subsidierna. Pojken visste det bestämdt, ty han hade hört det med egna
  öron och han berättade för Svenske huru han, sedan lång tid tillbaka,
  hade tjänat biskopen med dylika rapporter samt nu senast från franske
  ministerns kök skaffat honom flere underrättelser, för hvilka han fått
  mycket beröm.
  
  Till en början visste Svenske icke rätt hvad han skulle tro om denne
  besynnerlige rapportör och sporde därför endast hur hans morbror fått
  fatt på honom. Men pojken svarade öppet och utan tvekan att det skett,
  då hans mor för några år sedan skulle brännas som trollpacka, anklagad
  för rätta därför att råttorna spökade i linväfvarens bakport.
  
  »Det var vid den tiden», sade han, »som så många andra af hennes tro
  foro bort med det stora fartyget, för att undgå prästernas förföljelser.
  – Min stackars mor kunde ej följa med, då hon var fängslad i
  smedjegårdshäktet, där, som hans nåd vet, man hänger dem nakna med
  armarna mot kalla muren, så att endast en tå i sänder kan röra vid det
  vattenfyllda golfvet, eller vaggar dem i pinnvaggan.»
  
  »Var det där som min morbror fick fatt i dig?»
  
  »Ja, hans nåd; – och sedan skaffade mig en vacker fröken, hvars vagn
  åkte öfver mitt vänstra ben, en plats som stekpojke hos franske
  ministern. Det var hon som skickade mig hit.»
  
  Denna sista upplysning stadgade Svenskes uppfattning om sagesmannens
  pålitlighet och han affärdades därför med mycken vänlighet och en vacker
  penninggåfva.
  
  »Glöm ej i morgon afton», sade pojken med ett belåtet grin, i det han
  sprang nedför trappan.
  
  »Eller rättare i afton», sade Svenske för sig själf, i det han stängde
  dörren efter honom; »det är ju redan långt öfver midnatt.»
  
  
  
  
                                    XII.
  
  
  »Nå, Bisot, hur var det? – Hvem skulle leda konferensen på
  Packartorget?» – frågade St. Severin, i det han lockade till sig en
  liten King Charles hund, som stack fram sitt lurfviga hufvud ur en liten
  prydligt arbetad hundkoja vid fönstret i hans kabinett. »Är det Wreden
  eller någon annan misstänkt person?»
  
  »Nej, icke så väl, ers excellens», svarade den tilltalade, i det han
  sänkte sitt smilande anlete ödmjukt mot golfvet. »Det är prästen –
  räfven med det rakade fårhufvudet.»
  
  »Ah! – Jag vet, biskopen?»
  
  »Alldeles, ers excellens, och han är så god som alla de andre
  tillsamman.»
  
  »Vi måste försäkra oss om honom – vore det än med våld», återtog
  ministern allvarsammare. »Så viktig föreföll mig likväl icke hela saken
  för åtta dagar sedan.»
  
  »Ja, icke sant, ers excellens, det blir ett duktigt kap – faller han, så
  ramla alla nattmössorna i en hög och blifva lena och mjuka, som om de
  aldrig skulle haft någon stärkelse i kroppen ...»
  
  »Våra andra företag måste uppskjutas», afbröt St. Severin, som under
  samtalets gång blifvit alltmera intresserad. »Äro våra unga vänner
  underrättade om patrulleringen?»
  
  »Ja, ers excellens.»
  
  »En del till häst och en del till fots?»
  
  »Ja.» –
  
  »Ännu en sak, vi måste vara i ordning att sända ner åt provinserna säkra
  och pålitliga herredagsmän, för att få hit upp deputationer, som kunna
  pocka på kriget. – Hur går det med fritafflarna?»
  
  »Utmärkt, ers excellens; – fem bord à hundra plåtar i veckan äro redan
  arrangerade. Detta gör femhundra plåtar i veckan; en lika summa delas ut
  åt sådana obemedlade vänner af det höga ridderskapet, hvilka af
  politiska skäl icke ansett sig kunna deltaga i dessa måltider. – Med de
  två bord, som landtmarskalken och general Stenflycht hålla, och till
  hvilka jag lämnat medlen, gör det hela tolfhundra plåtar i veckan ...»
  
  »Hur länge förslå våra pengar?»
  
  »Mycket länge, ers excellens. Med femtusen plåtar skall tout le monde i
  denna tiggarhålan kunna hållas i godt humör ända till voteringen.»
  
  »Här äro ytterligare tvåtusen», sade St. Severin, i det han lämnade
  Bisot några dukatrullar. – »Står det något nytt i Gazette d’Altona?»
  
  »Danskarne hafva lagt beslag på de sista numren, men i posten stod i går
  att en präst, en jägmästare och en fabrikör värfvade röster åt prinsen
  af Birkenfeld. –»
  
  »Ah! – I sanning en mycket farlig trio för våra motståndare», sade St.
  Severin småleende, i det han klappade sin lilla favorit på hufvudet.
  »Men à propos sådant där illustert folk, glöm icke att enhvar af
  allmogen endast bör få tjugufem dukater på hand och de öfrige först när
  voteringen utfallit efter vår önskan. Det som då blir öfver får Bisot
  behålla, det bör ändå göra några hundra dukater, och summan fyrdubblas
  om den gamle prelaten fastnar i nätet.»
  
  Sedan Bisot fått några ytterligare förhållningsorder aflägsnade han sig,
  sedan han med en ödmjuk och sirlig bugning kysst hans allra kristligaste
  majestäts ambassadör på hans broderade rockskört. Först nere i trappan
  stoppade han på sig dukatpåsarna.
  
  Att ödmjukhet och kryperi icke voro hans enda utmärkande egenskaper
  framgick emellertid snart af hans uppförande mot lakejerna, som voro
  samlade där nere, och hvilka med nyfikna miner betraktade honom. Om det
  varit fråga om någon ny silfverstöld i kungshuset, hade nämligen icke
  själfve silfverknekten tagit på sig en så högdragen och hemlighetsfull
  min mot silfvertvätterskorna, som Bisot nu gjorde, då han med förnäm
  tystnad mötte deras närgångna frågor.
  
  »Själfve kung Fredrik», sade hofmästaren, då han med illa dold vrede såg
  efter honom, »var icke morskare, då han under min tid vid hofvet ställde
  hela hofstaten till ansvar för den skämda maten och den dåliga
  konfekten, som serverades på det kungliga bordet.»
  
  »Mille tonnerre, hvilken konfekt», inföll monsieur Lemartin, »seg som
  senor – men så åtgick det icke för vår kunglige tårtbagare mer än sex
  lod om dagen för höga öfverhetens bord. – Hade han ej varit ålderman och
  haft fri eldbrand från den kungliga vedgården, hade han långt före detta
  suttit på gäldstugan.»
  
  »Jag ger böfveln konfekten, men hvad var det som pöste ut ur fickan på
  honom? Han såg alldeles ut som biskopinnan Svedberg, då hon skulle gömma
  kungens silfvertallrik under korsetten.»
  
  »När han hade de där vännerna med sig förra gången», inföll en af
  lakejerna med förnumstig min, »hittade jag en platå med pudding under en
  gammal repkjortel i förstugan.»
  
  »Ja, det torde vara rådligast att se efter om något försvunnit», sade
  hofmästaren, i det han gjorde tecken åt de andre att följa sig.
  »Grefvens ena skospänne låg i morse framme på bordet i kabinettet!» –
  
  Hattpartiet skulle hafva jublat af glädje, om det haft kunskap om att
  man var så nära att gripa på bar gärning en af dess farligaste
  motståndare. Men ännu kände endast ledarne till saken. De hade
  emellertid allt ordnadt för ett hastigt spridande af nyheten om
  förrädarens häktning. Och berättelsen om den stora fara, hvari landet
  sväfvat till följd af hans brottsliga förbindelse med engelsmännen, låg
  färdigtryckt i flere hundra exemplar. Då Bisot styrde sina steg nedför
  Drottninggatan utvisade hans leende anlete att han ansåg det fälttåg,
  han planlagt, redan vunnet och det fyrdubbla honorariet förvärfvadt.
  
  Vädret var icke behagligt. Regnet flöt i strömmar och ingen vandrare
  syntes till på den smala, af låga hus omgifna gatan. Endast fyra eller
  fem af dessa voro trevåningshus, återstoden utgjordes af låga, rödmålade
  hus af trä eller korsvirke, täckta med tegel. Små grönsprängda, kittade
  rutor, infattade i låga fönster, hvilka i de nedre våningarna för det
  mesta endast höjde sig obetydligt öfver gatan och voro för sedda med
  väldiga fönsterluckor eller tjocka framskjutande gallerverk, stora höga
  portar med ofantliga portklappar, sneda vindskupor och en fullkomlig
  brist på takrännor voro för öfrigt deras mest i ögonen fallande yttre
  kännetecken.
  
  Det var icke rådligt, vare sig för Bisot eller någon annan, att se för
  högt i vädret. Rännstenen, med sin afgrund af brunt gyttjigt vatten,
  flöt midt på gatan och det var icke angenämt att komma honom för nära.
  Man hade ännu icke hunnit bortskämmas med en sådan renhållning som nyss
  införts i Paris. Hvem hade väl för öfrigt ondt af den stora smutshögen,
  på hvilken Bisot nyss höll på att falla omkull, om icke mäster Beckius,
  guldsmeden borta i hörnet, och han tyckte nog att hans tomtlinie redan
  var lång och dyr nog förut att hålla ren? Men inga lyktor, frågar ni? –
  Icke häller på de mörka höstkvällarna? Jo, på Riddarholmsbron funnos nu
  mera, som enhvar visste, två, som nyss blifvit utställda, och hvilka,
  som det sades skulle lysa hvarje kväll hela vintern igenom då icke månen
  sken. För öfrigt var hvarje välburgen person af societeten skyldig att
  låta sitt husfolk följa sig med handlykta. De båda oljelyktorna voro
  därför stockholmarnes glädje och stolthet och de behöfde sannerligen
  denna tid något att glädja sig åt. Månget husfaderligt påbud af den höga
  öfverheten var nämligen icke af den beskaffenhet, att det kunde väcka
  denna känsla hos dem. De fingo icke gå på svag is, ty då utsatte sig den
  felande för att få sitta tre timmar på trähästen, de fingo icke, med
  samma utsikt till straff, röka tobak på vissa broar eller allmänna
  platser. Körde eller red någon i traf, kunde han, om olyckan var med
  honom och statstjänarne uppmärksamma, få plikta med fyra par spö och en
  timmes ridt på trähästen, eller, om han var af adel eller herreklassen,
  med 40 mark. Nyttjade någon mångfärgade, fasonerade eller utländska
  sidenband, pliktade han 100 daler; om han bar kläder af annan snitt än
  den som lagen föreskref eller om han, äfven om detta icke var fallet,
  hade glömt att låta stämpla dem, var lag samma. Han fick icke nyttja
  flere maträtter eller andra sorters vin, än som lagen tillät. Om någon
  åt en karamell af utländsk tillverkning eller satte på sin sons rock för
  stora knappar eller på sin egen för bred sammetskrage, strax kunde han
  anklagas för kämnärsrätten. Om han eller hon tillhörde tjänstefolket och
  nyttjade sidentyg som icke var aflagdt efter husbondefolket, kunde
  plikten uppgå ända till åtta dagars fängelse och förlusten af halfva
  årslönen, utom själfva kläderna, hvilka i alla händelser voro förbrutna.
  För att vara öfverheten riktigt i lag, borde han låta bära sig i
  portschäs, om han än älskade åkdon aldrig så mycket, på det att bruket
  af hästar och vagnar måtte aftaga; och hans fru hade ej lof att bära
  styfkjortel till längre vidd än fyra alnar, om hon icke förut antecknat
  sig på den lista, som statstjänarne buro omkring i husen, och erlagt den
  stadgade afgiften. – Det var ju icke underligt, om under sådana
  förhållanden ett par oljelyktor vid Riddarholmsbron kunde uppväcka
  allmän förtjusning.
  
  Bisot hade hunnit till hörnet af stora Vattugränden, hvilken denna tid
  gjorde skäl för namnet, då riktiga små bäckar af regnvatten nedstörtade
  på ömse sidor om de långa trappor, som ledde upp till Brunkeberg. Han
  såg sig oroligt omkring åt alla sidor innan han vek af inåt gränden,
  liksom skulle han hafva anat några förföljare i närheten; därefter
  svepte han kappan närmare kring sig, tryckte den lilla, trehörnade
  hatten djupare ned i pannan och skyndade med snabba steg uppför
  trapporna och mot det lilla rödmålade vakthuset högst uppe på sandåsen.
  Här stannade han ånyo och lät höra en sakta hvissling, hvilken strax
  därpå besvarades.
  
  »Allt är i ordning, ser jag», sade Bisot med låg röst, då en liten pojke
  i detsamma smög sig fram från andra sidan huset.
  
  »Ja! De skola träffas i afton, ers nåd.»
  
  »Misstänka de något?»
  
  »Icke det minsta.»
  
  »Hvar skall du säga att du varit så här sent?»
  
  »Hos Bäckens i spökhuset», svarade pojken med ett illmarigt grin, »då
  blir mäster spökrädd, och när han tänker på spöken blir han alltid
  beskedlig.»
  
  Bisot gaf pojken ett mynt och fortsatte därefter sin väg utför den
  branta sluttning, som förde ner mot Malmtorgsgatan och Norrmalmstorg.
  
  I ett af vakthusen nere vid broarna gick det samtidigt ganska lifligt
  till och sången ljöd därifrån så att det hördes öfver hela torget:
  
     Wår fröjd och wårt kif,
     wårt långsamma lif,
     är en hastig dröm.
     Ty låtom oss dricka, ja swärja och dundra,
     hwar kwäll som morgon beskänkte bli!
     Må narrarna skratta och gärna undra,
     de måste dock en gång dö som wi.
  
  Hela vakten inföll skrålande med full hals i omkvädet.
  
  »Nå, Petter Gröning» – hördes en hes basröst från öfversta änden af det
  låga vaktrummet – »kan du sjunga någon mera visa? – Nej, säger du? – Då
  skola vi lösa gåtor. – Kan du, Måns Flinta, eller du, Lars Wärme, säga
  hvem det är som trampar på sömmen och dricker upp fodret?»
  
  »Skräddarefar, när han är beskänkt.»
  
  »Den gången slog du hårdt mot hårdt, flintskalle – nå, hur många tår
  hade kung Carl på vänstra foten?»
  
  »Sex!»
  
  »Jämnt som en sena, och det var därför, ser ni bussar, att han var af
  jättesläkt. Mördarne kunde icke häller ta’ lifvet af honom själfva, utan
  måste låta ett troll röfva bort honom i Klevemarksfjället. Det hven om
  knutarna, ska’ ni tro, då de foro af med honom öfver skogstopparna. Men
  raggen må ta’ mig», afbröt han sig, »om det icke är något satty som rör
  sig där borta i portöppningen. – Jaså, den där kommissarien säger du,
  Flinta. Ja, säg honom att fänriken är inne i andra vakthuset. – Nå, hvad
  var det jag sa’ nu, bussar», återtog han efter en klunk i ölmuggen. »Jo,
  det var sant, öfverheten ska ni alltid ha i ett godt minne. Salig
  Hercules på öfverstelöjtnantens kompani fick sina fyratio par för det
  han talade lasteligen om hennes maj:t vår allernådigste enkedrottning.
  Men det var förstås andra tider. – Nu är det mjölkfingrar som hålla i
  styret. – Bara skräp mot i salig kungens tid. – Nej, värjan ut, Flinta,
  och hit med långtobaken.»
  
  »Fältväbeln kan aldrig tro», svarade den tilltalade, i det han närmade
  sig från dörren, »nära hälften af kompaniet ligger till sängs i
  kvarteret af brist på mundering. Hade icke Wetterströmskan haft några
  persedlar kvar efter piparen, som i fjor ramlade ner från
  slottsställningen, hade väl också jag fått stanna hemma.»
  
  »Det var då det enda förståndiga den piparen gjorde i lifvet ... Men
  pass opp, bussar», afbröt han sig, »nu kommer fänriken.»
  
  »Quel mauvais passetemps», hördes i detsamma en pipig, läspande röst
  från dörren, hvarefter fänrik Wrangel, åtföljd af Bisot, inträdde i
  vaktstugan. »Är det på detta sätt som Reiter vill göra sig förtjänt af
  mitt förord hos mon père?» fortsatte han, i det han rynkade näsan åt
  tobakslukten och försiktigt aftog hatten för att icke skämma frisyren.
  »Grand Dieu! Hvilket oväder, min bäste! Hans maj:t säger visserligen att
  det är en lustre att äga god och gammal adel; men, ma foi de Paris, som
  min vän Meijersdorff säger, man måste vara en god patriot för att kunna
  stå ut med denna tjänsten. Ett par manschetter hålla sig ju knappast en
  timme och ett krås ännu kortare tid ...»
  
  »Ers höga nåd torde behaga draga sig till minnes mina order», inföll
  Bisot i hviskande ton. »Ers nåds höga vänner kunde få snufva af de kalla
  träskångorna vid Packarhustorget.»
  
  »Ah! Ma foi, hade jag icke så när gjort mig skyldig till en smula
  distraktion. Nå, Reiter, äro bussarne i ordning?»
  
  »Som tända ljus, ers nåd; utom femton, som perukmakaren sade skulle
  sitta uppe öfver natten, för att icke hvetemjölet skulle klibba ihop sig
  i deras peruker.»
  
  »Följ då denne man! – Au revoir, min herre. – Quel mauvais passetemps!
  Jag stannar här.»
  
  »Hör nu, herr kommissarie», sade Reiter hviskande till Bisot, då
  fänriken aflägsnat sig, »det är väl något sådant satty å färde kan jag
  tänka, som det var i februari, då vi fångade hans nåd Gyllenstjerna? –
  Ni svarar ej? – För mig kan ni dock vara fullkomligt lugn – Reiter är
  tyst som en fisk, om det kniper, och har talat med många förnämare
  herrar än ni i sin dar. Det var icke längre sedan än i går, då öfversten
  kom och sa’ att min hårpung icke satt ordentligt. Jo, sa’ jag, öfverste,
  snyggare hårpung har ni aldrig haft. Och teg gjorde han och såg flat ut
  ... Men fy för tusan!» utbrast den käcke korpralen efter att hafva
  öppnat dörren och sett sig omkring en stund. »Här är ju mörkare ute än i
  St. Clara på julottan. Hur skall man väl i detta vädret kunna se om
  karlen har brun eller blå kappa och långhandskar?»
  
  »Låt det vara min ensak», svarade Bisot vresigt.
  
  »Nå, nå, min nådige herre, frågan är väl fri, kan jag tro? Men jag har
  mina order, jag, och dem följer jag.» –
  
                     *       *       *       *       *
  
  Det hade varit i ett anfall af öfverilning, som åldermannen erbjudit
  sitt hem till mötesplats för den farliga underhandling, som skulle
  knytas mellan mösspartiet och engelska regeringen. Den stund han lofvade
  det hade han också bittert ångrat mer än en gång. Han var en hederlig
  och rättskaffens borgare af gamla slaget, sade han ofta till sig själf,
  som visserligen af allt sitt hjärta önskade sitt lands uppkomst och
  förkofran, men som därför icke kunde förstå hvarför hans person behöfde
  tagas i anspråk och hans lif löpa fara för politiskt prat, som det, när
  allt kom omkring, icke kunde vara något allvar med. Ty, när han tänkte
  närmare på saken, hvad gjorde det väl om Sverige eller ryssarne hade
  Finland. –
  
  För honom kunde de senare ju gärna få det – ja, hela Sverige om det
  knepe. Han kunde ju aldrig få något obehag däraf. Tvärtom; tullen på
  talg och hampa skulle försvinna, intet krig skulle draga folket ur
  landet och fördyra arbetskrafterna – däremot skulle mäktiga herrar
  komma, som kunde tukta adeln och ståndspersonerna – dessa öfversittare i
  pudrade peruker – och tvinga deras högförnäma damer att knappa in något
  på styfkjortlar och roberonder. Hans gamla gumma, kantänka, måste kyssa
  nådig grefvinnans kjortelfåll, för det nådig grefvinnan varit så nådig
  och lånat hans vackra slup.
  
  Nej, ryssen kunde gärna komma. Biskopen talade så vackert om språket och
  religionen och hvad våra förfäder varit. Men inte visste han om de varit
  fåglar eller fiskar. Ryssarne hade ju präster också, och språk likaså,
  och hvad behöfde man för öfrigt tänka på hvad som skulle komma om hundra
  år.
  
  Nej, som sagdt, han var en gammal och välmenande köpman, som gjort rätt
  för sig efter bästa förmåga och icke lurat sina kunder mera än som
  bruket var hos andra yrkesmän; och vår herre skulle nog förbarma sig
  öfver honom såväl som öfver alla de andra – och nu hade han varit så dum
  att låta narra sig af dessa ränkmakare att låna sitt hus till hemliga
  öfverläggningar!
  
  Hvad skulle väl följden blifva? En vacker dag skulle allt upptäckas,
  hans bod stängas, hans varor säljas på kronoauktion och hans hus falla i
  händerna, kanske på hans värste fiende, Hans Vädergren, midt öfver
  gatan, som var den argaste hatten inom hela borgarståndet, och som
  kanske skulle inrätta ett kattuntryckeri där »gamle Smedman» nu hade
  sitt vackra Danzigkram, under det att gamle Smedman själf finge sitta
  inom lås och bom på Marstrands fästning, efter att förut fått stå under
  kåken till spott och smälek för alla packhuskarlarne.
  
  Åldermannen kände en rysning långs ryggraden, då han i detsamma råkade
  kasta en blick öfver disken ut på torget. Efter hvarje nytt möte med
  engelsmannen hade dessa rysningar känts allt förfärligare. Nu kände han
  hur hans kropp riktigt skakade i alla leder och så kom han att tänka på
  att samma kväll skulle de mötas å nyo. Han kunde inte härda ut längre.
  Men så kom den tröstegrunden att det lofvats, att detta möte skulle vara
  det sista. Då skulle allt afgöras och penningarna erhållas och sedan
  skulle det ändtligen vara slut med dylikt trassel. Väl var det
  emellertid, tänkte han, att Bisot ingenting märkte den kvällen, då han
  mötte honom utanför porten, ty då hade det varit nära att åldermannen
  talat hufvudet af sig.
  
  Detta var emellertid den enda ljusa punkten i hans betraktelser. Men den
  kom hans anlete att antaga ett visst själfbelåtet uttryck, när han steg
  uppför den smala trappan till öfre våningen, för att intaga det tarfliga
  middagsmålet.
  
  Här mötte honom likväl nya ledsamheter, hvilka grepo honom lika djupt,
  som om planen redan vore röjd och han själf på väg till Marstrand.
  Hafrevällingen var vidbränd och smöret härsket. Det var nästan i ett
  anfall af förtviflan, som han slog dörren igen efter sig, midt för sin
  äkta hälfts näsa och skyndade ner i boden för att, lika hungrig som
  förut, fortsätta att mäta ut linneväf och bannas på bodgossarne.
  
  Han hade varit för godmodig där uppe, tänkte han. Det vore märkligt, om
  han icke skulle kunna vara herre i sitt eget hus. Det kunde göra
  detsamma, hvem som styrde land och rike, men här hemma, där han var
  husbonde, där finge ingen taga herraväldet ifrån honom, och, under det
  att han tänkte så, knallade han sig på nytt uppför den branta
  trätrappan, för att med en häftig spark få dörren till skafferiet att
  slå upp på vid gafvel. Och man fick nu höra högsta graden af den mandom,
  som han förstod att gifva sin hesa stämma, då han frågade sin äkta
  hälft, om hon glömt bort att det skulle komma gäster till kvällen.
  
  »När var det annat än kält och oväsen här i huset», hördes en gnällande
  stämma inifrån mörkret.
  
  »Det är en sak som icke rör dig, käring», hördes åldermannen svara ännu
  morskare.
  
  »Ja, Gud skall veta att jag icke mer är ung och behaglig för dig, Göran»
  – svarade mor Katrina, i det hon, iklädd sitt hvita nattyg, kom fram i
  dagsljuset. – »Men det kan ingen häller förbli ung en dag i en sådan
  röfvarkula – då man haft flere barn som jag och ammat dem alla, blir man
  lätt gammal.»
  
  »Det förstås, du tänker aldrig på våra barn, du Göran», fortfor hon med
  gråten i halsen, i det hon vände sitt magra ansikte mot honom, »men vår
  Herre visste nog hur stor syndare du var och därför tog han dem alla
  ifrån oss» – nu började hon snyfta – »och den lilla Greta Brita, sådan
  riktig liten änglabit! Och ett sådant vackert lik hon var sedan – men du
  är en tyrann, en riktig morian är du.»
  
  »Börjas det nu igen», sade åldermannen, nästan bringad ur koncepten af
  ett sådant ordflöde.
  
  »Börjas? Hvem är det som börjar, du eller jag?»
  
  »Det säger jag dig, Katrina, att detta lifvet står jag icke ut med i
  längden. Alls ingen ro hvarken natt eller dag. – Utomhus gräl och
  partier och inomhus kif och gnäll. – Det är mer än en vanlig människa
  kan härda ut med. – Hur vill du väl – svara då människa – hur vill du
  att en hederlig borgare skall kunna stå ut därmed i längden – men det
  är, gudbevars, som att predika för döfva öron. – Kom nu emellertid ihåg,
  min snälla gumma», fortfor han i lugnare ton, »att vördig biskopen skall
  komma på besök i afton och att vi måste hafva något riktigt godt till
  kvällsvarden.»
  
  »Aldrig var det annat», skriade mor Katrina, nu i sin ordning vred, i
  den mån hennes äkta hälft visade sig lugnare till gemötet, »aldrig var
  det annat än viktiga besök och hemliga möten. – Bättre vore, synes det
  mig, att du något mera tänkte på ditt hus och din maka än att gifva dig
  i sällskap med de höga herrarne ... och godt till kvällsvard, kantänka!
  – Trå må ta’ mig, om det finns ens så mycket som en spicken fårbog eller
  ett mögligt skålbröd i huset efter allt ditt herrfrämmande. – Inte sant,
  säger du? – för mycket penningar, säger du! – Men om du och dina
  partister sitta hela nätterna i ända, tills tuppen gal, på Kastenhof
  eller Lyktan eller Tre Remmare och låta det ena ölstopet och den ena
  bålen marschera in på bordet efter den andra, då är det ingenting att
  säga därom, förstås – då får jag gudbevars tiga och hålla till godo –
  hvad min nådige husbonde gör är alltid rätt, förstås!»
  
  Hon gjorde en försmädlig nigning, i det hon tillade: »Det är som
  prästens ord i kyrkan, det ...»
  
  »Sa, sa, sa – nu kan det vara slut», utbrast åldermannen, i det han
  stampade i golfvet, »klockan är snart sex och klockan nio bör allt vara
  i ordning.»
  
  »Slå till du, om du vågar, jag har väntat därpå allt sedan vi gifte
  oss», skrek hon till med ett förskräckligt tjut. »Ett sådant odjur! –
  och det är nu trettiofem år sedan ... Men salig mor min», fortfor hon,
  torkande sig i ögonen med redgarnsförklädet, »hon sade alltid till mig:
  ’Göran Smedman är ingen karl för dig, flicka’, ja så Gud, sa’ hon inte
  det – men du var gudbevars så smärt och rak på den tiden och så snäll
  och öm mot mig och hade så artiga maner, när du stod bakom disken hos
  Nilssons där borta i hörnet.»
  
  »Ja, det är då visst och sant att du behandlar mig sämre än en piga»,
  återtog hon, efter en kort paus, högljudt snyftande, »gamla hjälpmadamen
  har det mycket bättre. – O, min skapare, att jag väl vore död och långt
  under jorden, då skulle du nog komma att ångra dig.»
  
  »Skapa mig hit och skapa mig dit, ditt troll», sade åldermannen, i det
  han oroligt gick fram och tillbaka öfver golfvet och ömsom ryckte på den
  långa västen, ömsom fingrade sin tofviga peruk – »hör då upp någon gång
  med tjutet.»
  
  Men ingenting hjälpte. Mor Katrina hade öfvertaget och det återstod
  honom slutligen intet annat än att ännu en gång retirera till nedre
  våningen, där han, efter att hafva stängt sig inne i sin innersta
  bodkammare, mätte golfvet med stora steg, då och då kastande en orolig
  blick på den gamla väggklockan i hörnet.
  
  Men tiden förgick utan att någon biskop lät höra af sig. Klockan var
  redan öfver åtta. Kanske hade förräderikommissionen redan fått nys om
  saken? Denna tanke kom honom att rysa i alla leder. »Ja, det är tider vi
  lefva i», mumlade han för sig själf, »krediten slut, politiken slut ...
  men tyst; – det lät som om någon skulle rycka i bakporten.»
  
  Han smög sig försiktigt ut på tå för att se efter hvad det kunde vara.
  
  »Det är bara jag», svarade en ängslig stämma, då åldermannen frågade:
  ’hvem där?’
  
  »Är det bara du, din stryker? – Nu gick det kantänka som en dans att
  låsa upp porten, din liderliga sälle; men jag skall lära dig att löpa
  ute så här dags på dagen. – När smög du dig ut? – Nyss på stunden, säger
  du. – Vet du icke, din utbasade tjufpojke», fortfor han, under det han
  lät sitt spanska rör susa i luften, hvilket kom pojken att skrika med
  full hals, »att alla herrtjänare och drängar, som vistas utomhus utan
  sin husbondes tillåtelse efter klockan 9 på kvällen eller löpa på krogar
  och källare under gudstjänsten, äro själfskrifna åt värfvarne? ...
  Hvasa? ... Ja, sprang hem i flygande fläng, säger du ... Inte så illa
  men’t, förstås ... Här är inte som hos franske ministern! ... På söder?
  ... Kanske hos holmfolket, pietisterna, svärmarena eller det andra
  packet? Hos mäster Beck, säger du? – Bättre och bättre, din
  sakramentskade gnäller. – I själfva spökhuset? – För att dra’ trollen
  hit, kantänka? Men jag skall, trå ta’ mig, lära dig att fara till
  Blåkulla, och det så att du aldrig glömmer Göran Smedman.»
  
  Åldermannen hade behof af att finna ett föremål, på hvilket han kunde få
  uttömma sin vrede, och i husagans gyllene tidsålder var detta icke
  häller svårt att finna. Pojken hade därför troligen fått ganska dyrt
  betala sin föregifna nyfikenhet att se spöken i mörkret, om icke mor
  Katrina som en räddande ängel ofvanifrån kommit till hans hjälp. Redan
  vid hans första nödrop hade hennes spetsiga anlete visat sig uppe i
  trappöppningen och hon sporde nu med gäll stämma hvad det var för några
  filistéer och hedningar, som störde ärligt och gudfruktigt folks
  aftonbön.
  
  »Håll hon sig vackert inne med sina aftonböner och lägg sig för pocker i
  våld icke uti hvad som icke rör henne», röt åldermannen, i det han,
  förbluffad öfver den oväntade inblandningen släppte sitt tag i gossens
  tröjärm.
  
  »Hålla mig inne? ... Aftonbön? ... Bevars hvad nu pratas. Jag skall
  hålla mig inne, jag som hållit mig inne med dig, din morian, i den här
  peppardosan i snart fem och trettio år? Men må den onde ta’ mig, om jag
  skrämmes af sådana kämnärer!»
  
  »Nå, lugna dig någon gång, mitt hjärta lilla!» inföll åldermannen, i det
  han gjorde sin röst så godmodig han kunde och gick uppför trapporna,
  »det är ju ingenting som står för lifvet, vet jag?»
  
  »Nå, så håll dig då vackert stilla på helgdagsafton och för icke ett
  sån’t syndigt lefverne! – Läs i Franckes postilla eller i Arndts gudliga
  skrifter; det kan bättre anstå en ärlig borgare än att synda på vår
  Herres sabbatsafton.»
  
  »Läsa och läsa», sade åldermannen af brytande, då han märkte att goda
  ord icke mera hulpo. – »Frid och ro säger du? Vacker frid och ro i det
  här huset för ditt gnäll. En gudelig själs enskilda andakt, säger du?
  Legat fyra nätter å rad med en bibel under hufvudgärden, men hafva väl
  gastar och spöken lämnat mig ett ögonblicks ro och frid för det?»
  
  »Nu var det bestämdt någon som öppnade bakporten», afbröt han sig, i det
  han ryckte till.
  
  »I dag är du då riktigt konstig i sinnet, min vän», sade mor Katrina med
  en sträng, högtidlig ton, »men det är icke godt att tala om gastar så
  här sent på kvällen. Vi behöfva dem icke häller för att väckas till
  tron; ty det står skrifvet att vi äga Guds rena ord, hvilket upptäcker
  vårt sinne och visar oss vårt invärtes fördärf i allehanda lärdomar och
  förmaningar i Kristi sinne och heliga förlossning, och visar oss huru vi
  skola lefva i och genom den heliga anda, som är vår arfspant och
  insegel, huru vi skola bortlägga det onda och förnyas till det goda och
  ...»
  
  »Ta, ta, ta», afbröt åldermannen, alltmera orolig. »Är du framme nu igen
  med dina Dippelska villomeningar?»
  
  Detta var en för djup förolämpning.
  
  »Liksom det vore villomeningar», utbrast hon med flammande blickar, »att
  icke, som mången, falskeligen inbilla sig saligheten, utan söka honom i
  en lefvande tro och ett sannfärdigt väsen och ...»
  
  »Men, se där är ändtligen vår högvördige biskop», afbröt henne
  åldermannen, som hela tiden haft blicken fäst neråt trappan, då han
  varseblef denne senare i portgången och skyndade sig att välkomna honom.
  
  »Har förgäfves väntat där ute», sade biskopen, innan han svarade på
  åldermannens hälsning, »och misstänkte nästan, då jag icke såg något
  tecken, att hela sammankomsten blifvit uppskjuten.»
  
  »Icke något tecken?» inföll åldermannen, mållös af häpnad. »Jag har ju
  vaktat det hela aftonen. – Nedtaget?»
  
  Liksom ett ljus plötsligt gått upp för honom, rusade han rakt på dörren.
  »Jag kunde väl tro den där tjufpojken om något sådant», utropade han, då
  han efter en stund kom tillbaka, »och jag som icke skulle märka det.» –
  
  »Sansa dig, käre», sade biskopen. »Jag satte själf å nyo upp tecknet åt
  engelsmannen och din ohörsamme tjänare kan du straffa i morgon. –
  Jordskedet sjunker allt djupare, om än till en början omärkligt»,
  återtog han i allvarlig ton, under det att åldermannen reglade dörren.
  »Svea land sväfvar redan på branten af afgrunden; ingen ser den, men
  fallet varder därför endast så mycket förfärligare.»
  
  Åldermannen återfick under samtalet småningom sitt vanliga humör. Men
  när den väntade underhandlaren dröjde att infinna sig och klockan led
  öfver nio, började hans oro på nytt att infinna sig.
  
  »Ett så ohyggligt väder utomhus har man väl aldrig sett i Juli månad»,
  sade han, i det han, ur stånd att längre sitta stilla, reste sig i
  stolen.
  
  »Nå ja, storm och slagregn passa bra i stycke till dessa fariséers
  blodsdrömmar», sade biskopen lugnt; »själfva himlen har skäl att gjuta
  tårar.»
  
  »Gud skall veta att tiden varder allt sämre och sämre.» Åldermannen
  började, i det han så tänkte, att gå oroligt fram och åter på golfvet.
  »Allt försämras, intet förbättras – men är då ryssen verkligen så farlig
  att nappas med, som man säger? – Han lär ju ej hafva ett enda krigsskepp
  i sjön. Mången gammal knekt har sagt mig, hur man förr i kampanjerna
  kunde taga ända till tjugu ryssar och knyta dem tillsamman med
  hakskägget.»
  
  »Dumt snack! – Men tiden är långt framskriden. Kommer han i kväll?»
  
  »Dukaterna äro här.»
  
  »Så mycket vet jag säkert», fortsatte åldermannen, återtagande sin förra
  tankegång, då biskopen mottog hans upplysning med tystnad, »att jag
  gjort hvad på mig ankommer för att vara beredd. För ett år sedan hade
  jag så mycket talg, hampa och holländska vekar i magasinen, att skeppar
  Soëkort aldrig i sitt lif sett så mycket – och linfrö sedan. – Skynda
  dig! sa’ jag till mig själf. Det tillhör hvarje god patriot att tänka i
  första hand på fäderneslandet; lägg därför icke dalern på kistbottnen
  utan se till att åtminstone hampa och talg icke komma att saknas, om
  någon krigsruptur skulle komma å färde.»
  
  »Förmodligen är det nu min ärade brors mening att utlämna dem gratis åt
  folket?» inföll biskopen med en ironisk frågande min. – »Men hvad är det
  för buller på gatan?» afbröt han sig plötsligt och skyndade fram till
  titthålet på fönsterluckan, under det att åldermannen stod kvar på samma
  ställe, darrande af förskräckelse.
  
  »Soldater som besätta gatorna? Här gäller det att hålla god min i dåligt
  spel – men tyst – de aflägsna sig redan. – Ja, om denna afton går förbi
  utan obehag, kan pipbruket på Långholmen tacka vår Herres synnerliga
  beskydd.»
  
  »Pipbruket!» suckade åldermannen i ynklig ton. »Ja, så sant jag heter
  Göran Smedman och har krambod vid Packartorget, går icke allt det där
  bakut – men är det sant som man säger», återtog han hviskande, då
  bullret på torget icke längre hördes, »att Frankrike lofvat Sverige
  stora subsidier?»
  
  »Frankrike är nu den sol som lyser upp hattarnas horisont», sade
  biskopen, sedan han lyssnat en stund vid fönstret. »Franska regeringen
  liknar den förnäma damen, som hällre gifver den fattige rabarber än
  penningar och mat, för att därigenom kunna på samma gång visa sitt
  öfverlägsna förstånd och sin barmhärtighet.»
  
  »Ts! – Nu komma de åter», utropade åldermannen, blek af förskräckelse,
  då ljudet af vapenslammer, blandadt med skrik och kommandorop, hördes
  utanför på torget.
  
  »Är dörren stängd på inre sidan?»
  
  »Med dubbla reglar.»
  
  »Öppna henne då samt bred duken öfver dukatrullarna. Nej, lägg dem i
  dragkistan och slut till locket. Var för öfrigt lugn och låt mig sköta
  saken.»
  
  »Herre min skapare, var det icke detta som anden hviskade i örat på mig
  i natt», kved åldermannen, »nu farväl både med pipbruk och annat med.»
  
  »Må dessa slynglar komma», sade biskopen allvarligt, utan att höra på
  åldermannens prat, i det han med sitt vanliga lugn drog reglarna från
  dörren – »jag skall vid Gud se dem rakt i synen.»
  
  
  
  
                                   XIII.
  
  
  Stekpojkens berättelse hade gifvit Svenske många skäl till oro. Det var
  af stor vikt att hans morbror så snart som möjligt underrättades om den
  fara, hvari han sväfvade. Redan tidigt påföljande morgon hade han därför
  begifvit sig ut för att söka honom. Men han hade haft otur med sina
  besök. I biskopens kvarter sade man att denne var i sekreta utskottet
  och här påstod man att han icke varit där på flere dagar.
  
  Ju svårare det visade sig att finna honom, desto oroligare vardt
  Svenske. På Riddarhustorget hörde han, huru man allmänt talade om kriget
  såsom nära förestående, samt att viktiga öfverläggningar därom pågingo i
  alla stånden. Men mösspartiets motstånd, sade man, var på långt när icke
  brutet; deras storkämpar höllo ännu ut och veko endast tum för tum. Det
  var därför så mycket märkligare att biskopen, som annars alltid kämpade
  i främsta ledet, denna dag icke fanns på sin post.
  
  Efter ifrigt sökande och sedan Svenske förlorat allt hopp att träffa sin
  morbror före middagen, beslöt han att vänta till aftonen, då denne
  enligt värdinnans bestämda försäkran skulle besöka fröken Beata.
  
  Där hade nu Svenske suttit en god timme i orolig väntan att biskopen
  skulle infinna sig. Ändtligen öppnades porten till stora gatan, men det
  var Stina som kom i stället för den väntade.
  
  »Du har varit länge ute, klockan är redan sju», hördes gumman banna, då
  Stina andtruten stack in sitt anlete genom dörren.
  
  »Herre jemini, så orolig! – Det var ju nyss i minuten, som jag gick
  bort, vet jag.»
  
  »Nå – har du uträttat hvad du skulle?»
  
  »Hans högvördighet kommer hit i afton, hans högvördighet hade nyss gått
  ut, då jag var i hans logis, och klockan var då endast kvarten öfver
  sex.»
  
  »Du skulle vara hos honom innan half sex.»
  
  »Hennes nåd är då riktigt försmädlig, liksom en tjänare icke skulle få
  se sig omkring en smula utan att löpa som en blindbock genom gatorna –
  och så är det ett så’nt fasligt väder – och långe grefven där nere på
  gatan står lik i dag, skall hennes nåd veta. Och så tyckte jag att det
  skulle vara roligt för hennes nåd att få veta huru likrummet såg ut –
  men herre min skapare, hvad det är för ena lik nu för tiden», fortfor
  hon, då gumman icke ville höra på hennes prat – »icke en gång peruk på
  liket – till svepning var intet annat än skjorta och lakan, allt efter
  den nya lagen, kantänka ...»
  
  »Bästa tant» – inföll Svenske, som ju mer tiden led vardt dess
  oroligare, »det synes som han ej skulle komma; jag måste då söka honom
  på annat håll.»
  
  »Han kommer nog om du väntar, mitt barn, det är så sällan som jag nu för
  tiden får se dig, att du gärna kan skänka mig några ögonblick.»
  
  »Ja, det var blott ett enda rum», återtog Stina, »som var svartklädt och
  intet enda hvitklädt – och så få gäster sedan. – Endast de allra
  närmaste – och en liten procession, knappt trettio led – och legda
  likbärare – endast tre karosser – inga som höllo i bårtäcket – men
  bisättning och begrafning på en gång skall vara förnämt nu, kantänka. –»
  
  »Det bör ju glädja oss gamla, kära Stina, att människorna blifva
  sparsamma», svarade gumman småleende.
  
  »Folket, sa’ kopparslagarn midt emot», fortsatte Stina, som riktigt var
  i prattagen, »skickar dessa riksdagsmän hit till staden för att se efter
  att hvar man får sin rätt här i landet; men hvad göra de väl här, när de
  komma hit, annat än besöka källare och kaffehus och uppgöra förräderi
  mot kung och land. – Nyss på stund hörde jag talas om ett så’nt
  förfärligt förräderi, som skulle vara å färde, att blodet riktigt
  stockade sig i halsen. – Men att tänka på hur folk på ett anständigt
  sätt skall komma till grafven, därpå ha’ de, gudbevars intet förstånd
  ...»
  
  Svenske ärnade just fråga hvilket förräderi hon menade, då det klappade
  på porten åt gatan.
  
  »Hör icke Stina att det klappar på porten?» – afbröt gumman hennes
  ordflöde – »du skall få se, mitt barn», tillade hon, vänd till Svenske,
  »att det är vår biskop.»
  
  Denna förmodan delades äfven af Svenske och han skyndade därför på samma
  gång som Stina till dörren för att möta den väntade. Men i stället för
  biskopen inträdde till hans stora förvåning en dam med åtdragen
  taftshufva.
  
  »Det var då ett riktigt kärt besök», sade gumman, då hon fick se hvem
  det var. – »Nu kan jag förstå hvad Stina roade sig med i regnet! Men,
  hon visste väl» tillade hon småleende, »att gamla tant hade en vacker
  riddare att bjuda på till sällskap. – Stig fram då, min snälla Ulrika,
  och stå icke kvar hela aftonen vid dörren. – Här har du intet att frukta
  utan lägg af hufvan och saloppen. – Vår vackre riddare får icke
  bortröfva dig, då du är under mitt tak. I min närhet, ser du, förfryser
  fjärilen vingarna och han blir lika oskyldig som törnrosknoppen.»
  
  Ulrika var rent af gudomlig, tyckte Svenske, då hon, efterkommande
  gummans uppmaning, och sedan hon, efter att hafva aflagt regnkappan och
  den korta rundskurna saloppen, med en öm omfamning hälsat henne, tog
  plats i fönstersmygen. Hennes ponceauröda robe framhöll också på ett
  utmärkt sätt den friska rodnaden på hennes kinder.
  
  Svenske, som till tant Beatas stora förvåning fattat sin hatt för att
  aflägsna sig, stod där, tafatt och tvehågsen, midt på golfvet, under det
  att hans beundrande ögonkast följde Ulrikas minsta rörelser. Ju mera han
  såg på henne, dess mera tänjbar syntes honom tiden, dess mindre den fara
  hvari biskopen sväfvade. Han kunde ju dröja kvar några ögonblick till,
  tänkte han, och sedan gå till mötesplatsen, där skulle han nog i rätt
  tid träffa biskopen ... och nästan omärkligt föllo hatten och kappan
  åter ned på stolen.
  
  Hans gamla tant tydde hans fundersamma min som blyghet och uppbjöd
  därför all sin godlynta rättframhet för att skingra förtrollningen. Ja,
  hon tycktes riktigt njuta af åsynen af det unga paret, då Svenske,
  efterkommande hennes uppmaning, tog plats vid Ulrikas sida.
  
  Till en början rörde sig samtalet tämligen tvunget mellan de unga tu,
  som upplifvade sina minnen från den sista picknicken på Liljeholmen,
  hvilken, liksom äfven sista assemblén, föreföll tant Beata på långt när
  icke så lysande som festerna i hennes ungdom.
  
  »För att nu icke tala om salig kungens begrafning och vår nu regerande
  konungs kröning», sade hon, »minnes jag flere andra solenna
  festligheter, där det gått mycket ståtligare till. – Ett bröllop, sådant
  som drottning Ulrika Eleonora gaf för en af sina hoffröknar, får man nu
  aldrig skåda.»
  
  »Var det maskeraden om hvilken tant så ofta brukade berätta för oss som
  barn», inföll Ulrika, »och som föreställde Tasso’s befriade Jerusalem? –
  Prinsessan själf var ju Armida? – Hvad det måtte varit skönt att skåda
  de hvita alabasterbilderna mellan det täta löfverket?»
  
  »När jag ser er nu, strålande af ungdom, går det lätt att tänka sig
  tillbaka till flydda tider. – Om jag inte skulle minnas denna dag? – Jo,
  så väl, så väl! Jag ser så tydligt de mythologiska personagerna röra sig
  fram ur den djupa skuggan på sidan af de med otaliga lyktor upplysta
  gångarna. Man trodde sig se ambassader från gudarnes hemvist, utsända
  för att skåda våra förgängliga nöjen. – Den ståtligaste af dem alla var
  Ascheberg, då han med sina tolf adjutanter föreställde Olympens tolf
  gudar.»
  
  »Dagen därpå», fortsatte hon efter en stunds tankfullhet, »paraderade
  han på St. Clara gärde med elfvatusen man till häst och fots. – Det var
  något annat än de små mönstringarna nu för tiden på barnhusängen och
  rännarbanan.»
  
  »Var det icke general Ascheberg, som gaf tant den vackra törnrosen, som
  ständigt ligger såsom bokmärke i tants bibel?»
  
  »Unga fröken tänker icke på annat än kärlekspanter, kan jag höra»,
  svarade gumman småleende, då Ulrikas anlete öfverfors af en skär rodnad.
  – »Liksom en åttioåring icke skulle hafva nöje af en vacker blomma, om
  ej bilden af en kavaljer återspeglar sig ur hennes kalk!»
  
  Nu måste Ulrika i sin tur slå ned ögonen. Men Svenske skyndade till
  hennes bistånd.
  
  »Men var det inte också fint, då borgerskapet mottog konung Stanislaus
  af Polen?» frågade han, utan att låtsa märka hennes bryderi.
  
  »Jo, där var också en mycket stor solennitet», svarade gumman småleende
  ... »Själfva intåget var det festligaste! På trappan vid kungshuset
  harangerade rådet; enkedrottningen höll ett tal till den höge gästen,
  stående på en turkisk tapet under en röd sammetshimmel. Salig kungen
  lefde då ännu, och sättet hvarpå penningarna förstördes gjorde
  detsamma.»
  
  »Kung Carl var ingen slösare», inföll Svenske ifrigt.
  
  »Jo, en slösare på människoblod var han. Alldeles som dessa hattar äflas
  om att vara det nu för tiden. Att utgjuta människors blod är dock det
  största slöseri som finnes.» –
  
  »Men kung Carl försvarade sitt land mot orättvisa anfall. – Han var en
  hjälte, som önskade ingenting högre än att kunna höja Sveriges makt och
  ära.»
  
  »En konungs främsta plikt är att öka sitt lands skatter af lycka,
  mänsklighet och godhet. Han får därför icke förstöra det, hvarigenom
  denna skatt vinnes eller människornas välstånd.»
  
  »Men lyckan tillhör icke blott de rike», inföll Ulrika tvekande.
  
  »Helt viss, mitt barn. Lyckan kan bo lika väl i en koja som i ett slott.
  Men det är icke nog med att själf vara lycklig. Man måste äfven kunna
  arbeta för andras lycka och detta kan icke ske om bekymmer gnaga själen
  ... Men gumman jagar visst bort sina kära gäster genom sitt allvarsamma
  tal», afbröt hon sig småleende. – »Hvad tycker min lilla fröken om
  knypplingen? Är icke mönstret ganska vackert?»
  
  Knyppeldynan med dess tillbehör togs nu i noggrant skärskådande. Men
  därmed hade också den kära tanten uttömt sina krafter, som blifvit
  likasom föryngrade för en stund i glädjen öfver de båda ungas besök.
  Hennes grå hufvud sjönk allt djupare tills det lutade sig med ett
  förnöjdt leende mot den mjuka stoldynan. En stund senare var det endast
  regnets smattrande på fönsterrutorna och väggurets knäppningar från vrån
  vid dörren som bröt tystnaden.
  
  Sedermera tillkom under en längre stund ett hviskande samtal mellan
  Svenske och Ulrika. På hvad sätt det började är svårt att säga, äfvenså
  att förklara meningen med de korta, ofullbordade frågorna och de stumma
  svaren. Men bakom de dunkla antydningarna och de fadda allegorierna,
  hägrade helt visst för dem båda ett paradis på jorden. –
  
  »Förklaring, alltid förklaring», utbrast slutligen Ulrika med högre
  röst, »hvilken förklaring vill då kusin att jag skall gifva?»
  
  »Kusin sade nyss att jag understundom var tråkigare än baronen. – Nu
  frågar jag, hvad det var som kusin i dag tyckte var så tråkigt?»
  
  »Hör man på, herr egenkär! – Jag sade icke i dag.»
  
  »Skratta icke åt mig. – Du har gifvit mig rättighet att älska dig,
  hvarför då plåga och förarga mig?»
  
  »Den, som vill älska och vet hvad kärlek är, begär icke lof af någon att
  göra det.»
  
  »Ulrika!»
  
  »Hvarför så häftigt! Skall du redan aflägsna dig?»
  
  »Jag skulle redan för länge sedan varit borta.»
  
  »Vänta åtminstone tills tant Beata vaknar.»
  
  »Klockan är redan nio», sade Svenske alltmera orolig, i det han upptog
  sin kappa från stolen.
  
  »Hvad är det då, som så plötsligt kallar? – Någon hemlig picknick? – En
  bal på Lorensberg?»
  
  »Ulrika!»
  
  »Sade du något, mitt barn?» frågade gumman, uppvaknande vid Svenskes
  utrop. »Ack, jag kan förstå» – tillade hon, då hon såg att det var
  tämligen mörkt i rummet – »jag har sofvit en stund. Men jag hör från
  köket att Stina slamrar med grytan. Då är klockan redan öfver nio och ni
  måste tänka på hemfärd. – När skall vår unge kavaljer öfver till
  Finland?»
  
  »Om jag det visste, bästa tant», svarade Svenske, som hade allt svårare
  att dölja sin oro; »kanhända redan i morgon!»
  
  »När det blir, glöm icke bort att hälsa de snälla människorna i Åbo –
  jag lofvar i utbyte att se efter din ädelsten», sade hon småleende till
  Svenske, då denne böjde sig ner för att omfamna henne. –
  
  Då Svenske utkom på gatan hade det upphört att regna. Genom det tunna
  molnfloret sände fullmånen sina dämpade strålar mot de våta hustaken,
  hvilka skimrade som silfver. Klockan åtta hade stekpojken sagt att mötet
  skulle hållas, och nu var hon öfver nio. Nattväktarne hade redan intagit
  sina platser och deras vackra sång hördes från olika ställen af staden.
  
  När Svenske hunnit till Packartorget, stannade han och såg sig omkring.
  Det var där åldermannen hade sin bostad, men i hvilket hus visste han
  ej. Han stod en stund, villrådig hvart han skulle vända sina steg.
  
  Packartorget hade fått sitt namn efter den myckenhet fisk, som fördes
  dit i båtar och sumpar från skärgården eller, i salt tillstånd, från
  längre bort liggande orter, då han uppackades och försåldes på detta
  torg. Så länge dager var, vimlade det ock af människor, som köpte och
  sålde; men då Svenske nu lät sina blickar öfverfara dess skimrande
  vattenpölar, var det folktomt. Utanför den sluttande strandbrädden,
  hvilken på sista tiden blifvit utpålad och på sina ställen försedd med
  träbryggor, speglade några mindre fiskarskutor sina mörka konturer i den
  glittrande vattenytan.
  
  På västra sidan af torget, midt emot den öppna sjösidan, kunde
  åldermannen omöjligt hafva sin bostad. Här låg endast en lång, rödmålad
  materialbod, rikligt utsirad med utskurna brädlappar och smaklösa
  listverk. På södra sidan lågo endast några små envåningshus. På den
  norra sidan återigen låg ett större tvåvåningshus, hvilket efter
  beskrifningen just kunde passa in med det som han sökte. I detsamma föll
  hans blick på den höga skampålen, hvilken hemsk och olycksbådande reste
  sig midt på torget, öfverst prydd med en blank bronsbild, som sades
  föreställa den heliga rättvisan i en borgmästares skepelse. Han erinrade
  sig nu hur Lars omtalat hur det gick till, då Gyllenstjerna på våren
  stått där utsatt för pöbelns hån, och tyckte sig höra de skriande
  rösterna uppstämma förrädarevisan:
  
     ”Så går honom, så går flere,
     Som förråda kung och land.
     Stupestocken blir hans del,
     För hans grofva brott och fel.”
  
  Han skulle fortsätta sin väg för att pröfva sin gissningsförmåga i det
  stora tvåvåningshuset, då han plötsligt kände sig gripen bakifrån af ett
  par kraftiga armar och en okänd röst skrek honom i örat:
  
  »Hvarför lopp ni så, herre? Ni sprang ju som en förrädare och så har ni
  blå kappa och bruna knäbyxor.»
  
  »Hvad vill detta säga, förbannade gatstrykare», röt Svenske till. »Släpp
  eller skall jag ...»
  
  »Sakta, junker», sade Reiter, som nu framträdde, »och akta er vackert
  att öknämna kronans vakt. Hvar har ni lyktan? – Jaså, ingen lykta, säger
  ni – och ni tror att vi kronans ämbetsmän nöja oss med så ringa
  respekt?»
  
  »Utan tvifvel, munsiör korsgevär», sade Svenske lugnare, då han märkte,
  med hvilka han hade att göra, »tror jag det. För den som presenterar sig
  bakom ens rygg kan vördnaden inte vara annat än klen. Om ni inte varit
  så försiktig att först försäkra er om min värja, skulle jag gerna velat
  salutera för att sedan nappas med er något litet om fältet ...»
  
  »Stå ej och gapa längre på hans otäcka galgtryne» – ropade Reiter åt
  soldaterna, som, under det Svenske talade, sågo tvekande på hvarandra. –
  »Den här fågeln är en riktig ärkeförrädare det höres på munarten. Än en
  gång skall icke den förbannade kommissionären komma och slå mig på
  fingrarna för dålig vakt. – Framåt med er, lunsar!»
  
  »Ett ord innan jag följer er», sade Svenske, »säg mig blott hvad
  meningen är med denna komedi?»
  
  »Komedianterna äro i Bollhuset, herre! Här är rena allvaret. Om ni inte
  godvilligt följer med, är instruktionen klar: galgen eller krut och
  kula. Om någon, eho det vara månde, vid förspordt oljud, öfvervåld,
  slagsmål eller röfveri befinnes utomhus utan att vara försedd med lykta,
  eller om han har en så kallad blindlykta, skall han genast infångas,
  såsom skäligen misstänkt, och i häkte insättas och får han skylla sig
  själf om patrullen kunde komma att lossa af gevären.»
  
  Svenske anmärkte visserligen att man icke brukade gå omkring med lykta
  midt i sommaren, men han fann snart att disputera icke tjänade till
  någonting. En röst hviskade äfven inom honom att det möjligen kunde vara
  hans morbror, som man tagit honom för, och han beslöt därför att
  godvilligt följa med. Om icke biskopen redan var häktad, kunde hattarnas
  spejare möjligen ledas på villospår.
  
  »Satans kaniner, så ni glaffa i väg», ropade Reiter flåsande, under det
  han med värjan i högsta hugg skyndade att taga fatt dem.
  
  »Ni gå ju, edra slynglar, som om ni ginge för betalning. Nej, släpp
  honom, bussar, och låt mig i stället sköta honom ... Ställ in er i
  ledet! – Och du, Flinta, kan säga kommissionären att vi redan hafva
  fågeln i buren.»
  
  »Hör på, unge man», hviskade han i örat på Svenske, då Flinta aflägsnat
  sig ett stycke, »är ni eller är ni icke den där förrädaren, som
  underhandlar med engelsmännen? – Kom ihåg att Reiters öga är skarpsynt»,
  tillade han, då Svenske icke svarade. »Ja, skarpsyntare än en
  kommissionärs, då han vädrar en dukatpåse i fickan på en nybakad
  riksdagsman.»
  
  »Ni vet», fortsatte han, då Svenske fortfor att tiga, »att det är en
  osäker tid vi lefva uti och att ingen går riktigt säker på hufvudknoppen
  ... Helt visst kommer det ej att dröja många dar, innan man gjort äfven
  min herre odödlig.»
  
  »Så, ni tror det?»
  
  »Reiter», sa’ fänriken, »tag den där prästeförrädaren! För honom inför
  oss – han har brun kappa och svart peruk – så skola vi sätta honom på
  Smedjegården.»
  
  »Smedjegården? – Har jag brun kappa och peruk? Ha präster uniform?»
  
  »Hvad dräkten vidkommer, är det tids nog att tala om den, sedan man sett
  den vid skenet från ett vaxljus i ett annat rum. Jesuiter och förrädare
  bör man icke tro mera än jämnt. Munsjör Reiter är ingen narr – när man
  är gammal i gården, känner man gåsungarna på gången. – Men det vore i
  alla fall okärt, herre, om vår bekantskap snart skulle taga slut. Ni är
  en ståtlig ung man och om det är sant hvad folk säger, lära sådana som
  ni kunna göra guldstänger af fästningsgallren?»
  
  »Öfvermåttan förbunden för er goda tanke om min person», sade Svenske
  skrattande.
  
  »Och så tänkte jag», återtog Reiter, sedan han icke utan möda hindrat
  sina motsträfviga ben att taga vägen midt uti en stor vattenpöl, »att då
  man icke får se en sådan där guldfågel hos sig mer än en enda natt,
  kunde det vara så godt om han genast finge flyga sin kos, hällre än att
  långa Gröningen vid Smedjegården skall få några extra sportler. Han
  håller näsan nog högt i vädret förut – och så hör han till hattarna, då
  jag är en lika god mössa som långa biskopen.»
  
  »Nu ha vi gått så långt, att det väl inte tjänar något till att släppa
  mig.»
  
  »Nå, nå, gunstig junker ... måttligt stor i orden! – Hvad man inte kan
  få, tjänar inte att efter trå. – Min herre har väl ingenting emot, om
  jag ber att få låna en Carolin. Ni kan göra en ny sådan igen af en
  gammal tennknapp, och det vore roligt att se hur mycket stopöl som
  mäster Slophauer på Tre Råttor vill skänka i för en sådan trollunge.»
  
  »Det vore väl illa eljes», sade Svenske, i det han tog upp sin pung och
  gaf honom en daler. »Ni kan påräkna flere, om ni låter min värd, mäster
  Rinck, veta hvar jag finnes.»
  
  »Herre», sade Reiter, i det han med belåten min vägde myntet i handen,
  »jag skall säga er hur det är. Jag har alltid älskat mina vänner ... Jag
  ser nu att ni är min vän, ty inga andra än vänner ha gifvit gamle Reiter
  så rikliga ölpengar – men ett ord i förtroende. – En vän kan man nyttja
  i nödfall och möjligen vända skulden på honom – stöt blott på Reiter och
  han skall icke skilja så noga på hvem af herrarne det var som hade den
  bruna kappan. För öfrigt», fortsatte han gnolande:
  
     ”Små skälmar till galgen följas åt;
     The store lyckas allt. De lefva uti ståt!”
  
  »Men nu äro vi framme», afbröt han sig, då soldaterna i detsamma gjorde
  halt framför vakthuset. – »Stig mans oförskräckt på – Reiter känner
  vägen ... Men än ett ord! – Om den där skranglige Gröningen skulle hänga
  upp er nakna lekamen något oförsiktigt, så att ryggen kommer för nära
  muren eller fötterna för djupt ned i brunnsvattnet, så stick endast en
  Carolin åt honom och han skall hällre låta hänga sig själf, än han
  skulle vilja pina ihjäl en fågel, som värper sådana ägg.»
  
  
  
  
                                    XIV.
  
  
  Om det icke varit natten till en fredag och till på köpet till en fredag
  midt under själfva månskiftet, hade Lars säkerligen fäst mindre vikt vid
  att hans herre tillbragte natten utomhus. Det var inte så ovanligt att
  unga män i Svenskes ställning glömde sig kvar till morgonen hos
  Guillemots eller Lafonts.
  
  Men nu var förhållandet annorlunda. Han hade nyss haft en obehaglig
  dröm. Morphei luftiga väsen hade försökt sätta en stor svart peruk på
  honom, trots hans ifriga protester. Antingen de nu verkligen haft något
  dylikt för händer eller det var braunschweigmumman som ville hämnas för
  visad ringaktning mot hennes ädla karaktär, allt nog, för Lars själf
  stod saken från första ögonblicket klar och tydlig. Och ju längre han
  grubblade, dess mera stadgades hans åsikt att någon olycka var å färde.
  För några dagar sedan hade för öfrigt »den hvitklädda flickan» visat sig
  för honom. Och när detta skedde, kunde Lars svära på att något styggt
  skulle inträffa, lika tryggt som på att ett lik skulle stå på bår i det
  hus framför hvilket nattugglan uppstämde sitt läte.
  
  Då klockan slog åtta i Storkyrkan, kunde han icke längre tygla sin
  otålighet. Lämnande det ena trappsteget efter det andra bakom sig,
  fattade han slutligen det djärfva beslutet att utomhus göra sina
  efterspaningar.
  
  Efter vanligheten stack mäster Rinck fram sitt röda anlete genom rutan
  på dörren för att se hvilken af hans gäster det var, som lämnade
  härberget. Då han såg att det var Lars, frågade han om icke hans storhet
  ville dricka hans ringhet till i en mugg godt svagöl, för att stärka sig
  mot morgonkylan. Men i stället för svar fick han endast höra ett vresigt
  mummel, som gjorde honom mindre angelägen att truga bort sina gåfvor.
  Och Brita, den lilla rödkindade skänkflickan, som stod hviskande med en
  ungersven bakom förstugudörren, var Lars nära att skrämma ihjäl, då han
  uppryckte den skrangliga porten med en kraftansträngning, som hade den
  varit den tyngsta och snedaste stallport.
  
  Lars hade emellertid otur med sitt sökande. Hos biskopen hade man icke
  sett Svenske sedan dagen förut vid middagstiden och hos fröken Beata,
  dit han sedermera begaf sig, hade man icke sett honom sedan föregående
  afton, då han varit där med en ung dam, hvars namn Stina icke ville
  yppa.
  
  Hans uppfinningsförmåga var härmed uttömd. Efter denna sista upplysning
  stod han länge tankfull med rynkade ögonbryn, vridande sina grå
  knäfvelbårar. Plötsligt tycktes han emellertid få fatt i något och utan
  att säga ett ord gjorde han en militärisk helomvändning och lämnade
  Stina åt sina funderingar.
  
  En stund därefter vek han af uppåt Regeringsgatan.
  
  »Hör på, min vän» – ropade han åt en pojke, sedan han låtit sina ögon en
  stund uppmärksamt öfverfara husraderna på båda sidor om gatan – »kalla
  de icke denna gatan Regeringsgatan?»
  
  »Jo men så, käre herre», svarade pojken, som spratt till då han hörde
  den barska rösten bakom sig.
  
  »Nå, då vet mans väl, hvar hennes högvälborna nåd fru Buddenbrock
  logerar?»
  
  »Hon logerar i röda huset där borta. – Om herrn klappar på porten, lär
  strax någon komma och öppna.»
  
  »Om jag känner krutet rätt», mumlade Lars, då han, följande pojkens
  anvisning, inträdde genom porten till det nämnda huset, »lär hon icke
  komma att ge många goda ord ifrån sig. Men skam i den som icke står i
  sina skor.»
  
  I nästa ögonblick befann han sig inbegripen i ett lifligt samtal med
  friherrinnans kammarjungfru.
  
  »Kalla mig lika väl munsiör som herre» – sade Lars vresigt – »för jag
  kännes lika litet vid någotdera. – Svara mig blott, jungfru näsperla, om
  ni vet hvar man gjort af min unge herre.»
  
  »Kära junker, eller hvad ni är för slag, jag har ju sagt för tredje
  gången att jag aldrig sett er herre eller ens hört hans namn nämnas.»
  
  »Smek mig icke med granna titlar; jag håller inte af så’nt aperi. – Säg
  mans strax om ni vet hvar min herre håller hus.»
  
  Lars antog nu en bister uppsyn och hans kopparfärgade näsa fick, under
  det han talade, en allt starkare skiftning i blått.
  
  »Fy, min herre! Ni skrämmer mig ju riktigt med edra impertinenta ögon!»
  
  I det hon yttrade dessa ord, tog hon några hastiga steg tillbaka. När
  Lars nu följde efter blef hon så förskräckt, att hon uppgaf ett anskri
  och föll raklång på golfvet.
  
  Det högljudda samtalet i förstugan hade emellertid väckt uppmärksamhet.
  Laforme, som för tillfället aflade en af sina vanliga förmiddagsvisiter,
  skulle just öppna dörren till förstugan för att se efter hvad som var på
  färde, då Lars klef öfver tröskeln och tvang honom till reträtt. Nu
  vardt det fröken Liewens tur att falla i vanmakt, och själfve Laforme
  kände en viss oro i hjärttrakten, på samma gång hans eleganta
  chagrinskor gjorde några besynnerliga pas åt sidan.
  
  Lars lät icke oroa sig af de innevarandes bestörta miner. Utan att fästa
  sig vid Laformes gester och prat, som han för resten inte begrep, klef
  han på med fasta steg öfver golfvet och ställde sig, sedan han dragit
  hatten af hufvudet, med sin vanliga tvärsäkra min framför friherrinnan.
  
  »En så täck och ung fröken», tänkte han, då han i detsamma fick se
  Ulrika vid ett af fönstren. »Denna måste det vara.» Därefter,
  ihågkommande sitt ärende, sade han kort och kärft:
  
  »Jag söker min unge herre. Han har icke varit hemma på ett helt dygn och
  har säkert råkat ut för något trollty. – Nu så tänkte jag fråga hennes
  högvälborna nåd, om ni vet hvar han håller hus?»
  
  Friherrinnan, som väntat sig något helt annat af denne våldgästning,
  kunde icke återhålla ett leende vid den oväntade frågan.
  
  »Hvad heter då din herre?» frågade hon, då Lars, efter att hafva
  framsagt sin fråga, molteg.
  
  »Det må hon lika väl veta som jag; unga fröken, som sitter där borta i
  fönstret träffade honom senast i går kväll hos fröken Beata Lavonia.»
  
  Nu återkommo både fröken Liewen och kammarjungfrun till sans liksom
  genom ett trollslag, och detta utan både eau de luce och ungerskt
  vatten, samt togo genast med mycken ifver Ulrikas parti. Den gode mannen
  måste bestämdt sett miste; de erinrade sig nu, när de hörde att fråga
  var om fänrik Svenske, att de sett honom föregående dag, men Ulrika hade
  ju inte varit utomhus på flere dagar.
  
  Det var ingen häller som tviflade på hennes oskuld, allra minst
  friherrinnan.
  
  »Ulrika, mon ange», sade denna, afbrytande fröken Liewens förklaringar,
  »sök reda på min luktflaska, är du snäll. – Det är i sanning hög tid att
  den där munsjör Svenske, eller hvad han heter, kommer ur staden! Och ni,
  min gode man», sade hon till Lars, »torde göra lämpligare att söka er
  nattdrifvare till herre annorstädes.»
  
  Lars, som icke förstått den förvirring som hans tal frambragte, var
  emellertid långt ifrån sinnad att gå sina färde med oförrättadt ärende.
  
  »Om ni ock tog fram hela er jordebok och lofvade att jag skulle i all
  min dar få se efter både by och bonde och räkna räntepersedlarna båd’
  utan och innan, får ni mig icke härifrån, förrän min unge herre kommer
  till rätta.»
  
  Men nu hördes den manliga delen af betjäningen i trapporna och Laforme,
  som troligen ansåg sig icke längre kunna blottställa sitt goda namn och
  rykte genom att vara en overksam åhörare af dessa grofheter, uppvecklade
  försiktigt sina spetsmanschetter samt började fingra på sin
  spatservärja.
  
  »Garde à vous, din tölp», utropade han, då de anryckandes steg hördes
  utanför dörren. »Annars ska’ jag, ma foi, lära dig savoir vivre.»
  
  »Akta sig herre, ni kunde mjöla ner er fram såsom ni är bak», sade Lars
  grinande, utan att flytta sig ur stället.
  
  Det torde vara ovisst om Laforme verkligen vågat draga blankt, ehuru han
  efteråt bedyrade för sina vänner att han till svar på detta fräcka
  tilltal gifvit den oförskämde tölpen en coup af sin klinga, ty i detta
  för hans reputation så kritiska ögonblick inrusade en talrik skara
  lakejer och kuskar, väpnad med käppar och andra primitiva stridsverktyg.
  Lars hade säkerligen icke kommit helskinnad ur deras klor om icke, just
  som den stora utkörelseprocessen skulle försiggå, Meijersdorff visat sig
  i dörren och med glädjestrålande ögon förkunnat den glada nyheten att
  kriget mot Ryssland ändtligen var förklaradt. Under den allmänna
  hänryckning, som följde på detta meddelande, fann Lars klokast att smyga
  sig ut.
  
  Nyheten om krigsförklaringen spred sig med stor hastighet i staden.
  Öfverallt vardt det ett vimmel af glada människor. Alla kaffehus och
  källare voro öfverfulla. Man trängdes otroligt i de smutsiga lokalerna
  och höll tålmodigt till godo med det dåligaste vinet, i yran af att få
  fira en så glad dag. Det talades inte om annat än hämnd på ryssen.
  
  De yngre af adeln lade i dagen sina fosterländska tänkesätt genom att
  ströfva gatorna omkring i patruller till häst och fot, för att näpsa,
  såsom det hette, landsens förrädare, men egentligen för att föra oljud
  och öfverfalla fredliga borgare.
  
  Och hvilken mängd af nyheter och lösa rykten! Mösspartiet, hette det,
  hade velat lämna landet i fiendehand. Ryska ministern, visste andra
  berätta, hade uttagit flere hundra dukatpåsar från banken och utdelat
  dem i strutar, så lagda, att de liknat de strutar hvari skovax
  försåldes, o. s. v. När utdelningen egt rum visste man, äfvensom att det
  skett i ålderman Smedmans gård, som därför tagits i beslag af
  förräderikommissionen.
  
  Alla dessa och ännu flere rykten hörde Svenske, då han styrde sin kosa
  öfver Riddarhustorget. Den senaste natten hade icke varit angenäm för
  honom. Detta oaktadt var det med en leende och belåten min som han
  betraktade de jublande folkhoparna. Orsaken var följande. När
  han, i vanlig ordning, tidigt på morgonen uppkallats till
  förräderikommissionens förmak, för att svara på anklagelsen att hafva
  plägat förtroligt umgänge med rikets fiender och hafva »i löndom velat
  belacka och beskymfa Kongl. Maj:ts Råd och Riksens höglofliga ständer»,
  hade man icke väl hunnit börja förhöret med honom, förrän bud kommit
  från kanslipresidenten att den häktade först skulle inställas inför
  honom på hans ämbetsrum.
  
  »Det kan naturligtvis ej vara sant hvad ryktet vetat berätta», frågade
  denne vänligt, då Svenske inträdde, »att min unge vän glömt sitt
  fäderneslands välfärd för utländingens förespeglingar?»
  
  »Ers excellens – jag tackar er af hela mitt hjärta för er välvilliga
  förmodan. Jag är fullkomligt oskyldig.» Svenske talade öppet och
  oförskräckt.
  
  »Så har jag hela tiden trott, men huru kommer det sig då att de svåraste
  bevis tala häremot. Ni har plägat umgänge med vänner af partiet och
  ändock vägrat att tillhöra det. – En anklagelse för spioneri ... – Ja,
  vare det långt ifrån att jag tror något sådant», afbröt han sig, då han
  såg hur vreden färgade Svenskes kinder, »men det är ur mera än en
  synpunkt fördelaktigt att unga män förklara sina färger för oss äldre,
  på det att vi må kunna känna dem.»
  
  Rodnaden, som uppsteg på Svenskes kinder då Gyllenborg talade om
  spioneri, försvann vid denna sista anmärkning och tycktes lämna kvar ett
  uttryck af villrådighet. Skulle han taga steget fullt ut? Men att ingå i
  hattpartiets led, var att fullständigt bryta med sin forne välgörare,
  den gamle biskopen, hvilken med mycket oblida ögon sett att han slutit
  sig till de unge af hattpartiet. Skulle han däremot neka och utsätta sig
  för en rannsakning, vore ju detta det samma som att bekänna att han
  visste något om sin morbror, ty ingen kunde hafva nog starka nerver att
  motstå de ohyggliga medel, som kommissionen hade till sitt förfogande
  för att utpressa sanningen. Det låg också en viss darrning i rösten då
  han svarade, att han ännu icke haft tillräcklig kännedom om partierna.
  Han ville därför endast kämpa, såsom hans far gjort, för konungen, hvars
  parti vore det enda som han ville tillhöra. Genom att sluta sig till
  hattpartiet skulle han skjuta ifrån sig sin frände och välgörare biskop
  Juslenius, hvilken, som hans excellens nogsamt kände, var en ifrig
  anhängare af mösspartiet.
  
  »Vackert och ädelt tänkt af min unge vän», sade Gyllenborg vänligt –
  »men då fosterlandet är i fara, måste plikter mot enskilde sättas i
  andra rummet. – Vår nådige konung har särskildt räknat på sin finske
  våghals, som han kallar er.»
  
  »Hör Hans Maj:t också till hattpartiet?» frågade Svenske förvånad.
  
  »Dit höra alla, som hafva gamla Sveriges ära för ögonen.»
  
  »Om kung Fredrik är med, är äfven jag med», utbrast Svenske med värme.
  
  »Således har min unge vän icke längre lust att gå i vägen för sin egen
  lycka», sade Gyllenborg småleende, i det han klappade honom på axeln.
  »Det gläder mig!»
  
  »Jag vill nu anförtro honom», tillfogade han i samma ton, »att
  Majestätet väntar med otålighet att få lägga ett af dessa diskreta
  uppdrag i hans händer, hvilka alla önska, men få kunna utföra. Vår vän
  generalen i Finland lär vara omgifven af mösspartiets spioner. Ni är
  utsedd att öfverlämna ett viktigt bref från kungen, samt sedermera vara
  Buddenbrock en trogen och tillgifven adjutant. Om några brottsliga
  stämplingar komma till synes, böra de skyndsamt inrapporteras till mig.»
  
  Det var för Svenske lättare att lofva detta än att svara på den första
  frågan.
  
  »Och om kungen skulle tala med er om Buddenbrocks familj», tillade
  kanslipresidenten, i det han vänligt klappade honom på axeln, »skall min
  unge vän noga väga sina ord, ty kungen är tokig i vackra flickansikten
  och fröken Ulrika är en satan så söt unge.»
  
  Den glada sinnesstämning, hvari Svenske befann sig, ökades efter det
  samtal som han sedermera hade med konungen. Då han nu vandrade tillbaka
  öfver torget, kände han därför god lust att taga hela världen i famn.
  Blott en enda mörk punkt oroade hans sinne. Denna var biskopen. Hade
  hans morbror undgått sina ovänners förföljelse, eller hade också han
  måst öfvergå till kungens parti? Han måste genast söka honom, tänkte
  han, för att få svar på dessa frågor och anförtro honom sin lycka.
  
  På en man sådan som biskopen hade krigsförklaringen verkat som ett
  åskslag. Hård, oböjlig och ensidig, hade han endast skådat framåt den
  bana, som han själf utstakat, och i hvilken han skickligt förstod att
  leda sina partivänner. För hans kraftfulla motstånd hade hattarna på
  sista tiden måst hejda sina anlopp och det hade synts alltmera sannolikt
  att mössorna snart åter skulle komma till makten. Då kom helt oväntadt
  denna våldsamma omkastning i sinnena, hvilken på en dag afgjorde landets
  väl och ve för den närmaste framtiden, och därtill, förebrådde han sig,
  hade han kanske själf varit förnämsta skulden genom sin oförsiktighet
  vid underhandlingen, hvarigenom denna blifvit bekant.
  
  När han lutade sig tillbaka i länstolen och lät sina blickar tankfullt
  irra öfver sitt arbetsrum, var det en viss liknöjd slapphet, som låg
  utbredd öfver de eljes stränga och hårda dragen. Dagen hade varit för
  honom en dag af strid och ansträngningar. Och han hade ej, som mången
  annan af partiet, i sista ögonblicket fogat sig efter de starkares
  vilja. Nej, kämpande till det yttersta mot motståndarnes öfverspända
  eller egennyttiga planer, hade han icke slutat att strida, förrän allt
  var afgjordt.
  
  »Om vår granne i öster», hade han sagt, under det hans kalla, lugna
  blickar öfverforo den bullrande församlingen, »icke såge sig i stånd att
  få lefva i fred för dessa oupphörliga getingstyng från svenskarnes sida,
  skulle han snart vara tvungen att helt och hållet krossa de som stungo
  honom. I skriken högt om svensk tapperhet och svensk klokhet, men tänken
  I icke på att de män i forna tider, hvilka gifvit eder rätt att tala
  härom, icke glömde det medel, utan hvilket ingen nationel kraft finnes,
  intet storverk kan genomföras, ingen utveckling af samhället tryggas:
  arbetet? Och hvar finnen I spåren efter det trägna och planmässiga
  arbetet, som ensamt är i stånd att sofra jordmånen för de stora männen
  och göra det möjligt för dem att utföra de stora gärningarna?
  Ingenstädes, endast svindlande luftslott, bottenlösa beräkningar – och
  med dem kan fuller ingen ny gränssten läggas vid Nevan.»
  
  Men bullret och ropen på votering öfverröstade honom. Och tvärt emot lag
  och heder anklagades han för att hafva plägat umgänge med främmande
  lands ministrar. Rädslan för ett segare motstånd från mösspartiets sida
  afhöll visserligen för ögonblicket hans motståndare att fordra hans
  inställelse för förräderikommissionen; men hans politiska anseende var
  minskadt. Utpekad såsom en landsförrädare, tvangs han af skammen att
  lämna öfverläggningen. Det var minnet af denna strid, som gång efter
  annan vaknade upp i hans sinne med förnyad styrka.
  
  »Abels blod ropar efter hämnd och i Herrens hand står vår hjälp och vår
  tröst», yttrade han halfhögt. »Ja, du sade så, Coyet. Ditt folk skall
  ock inom kort utgjuta strömmar af blod och pröfva de svärd, som du
  föraktfullt påstod darrade som ett ruskande löf. – Men i Herrens hand
  står vår hjälp och låtom oss därför hålla oss till honom ... Hur länge
  skall det då dröja», utbrast han häftigare, i det han reste sig, »innan
  folkens öden skola hvila på fastare grund än på blodiga svärdspetsar? –
  När skall människolif och människorätt gälla mera än dessa skenbilder,
  som människorna kalla makt och ära?»
  
  Han stod länge tankfull.
  
  »Men om en sådan tid skulle komma», återtog han lugnare, »skall väl
  mänsklighetens lycka varda större och allmännare? – När krafterna växa
  till öfvermått, inslå de ofta på osunda vägar. Faran föraktas, då hon är
  okänd, och man skall kanske le åt oss lika så föraktfullt som man nu ler
  åt forna släktens hårda pröfningar. ’Ni kämpade för edert fäderneslands
  makt och storhet’, skall man måhända säga, ’sådana drömbilder kunna icke
  locka oss att draga svärdet! Vi kunna öka vår storhet utan att mörda
  våra grannar. Vi göra det inom våra egna gränser och behöfva icke fika
  efter annans mark. Då ni voro röfvare och barbarer, äro vi det fredliga
  arbetets och den allmänna folkupplysningens banerförare.’ –»
  
  »Men när ett sådant folk icke nödgas kämpa för högre plikter, icke
  nödgas bjuda lifvet för fosterlandets väl, skall det väl kunna älska
  eller ens fatta begreppet fosterland? ...»
  
  »När det icke får se vår Herres allsmäktiga storhet i farorna och
  igenkänna honom såsom den kraftige hjälparen i nöden, hvar finnes det
  medel, som spänner folkets krafter och påskyndar dess utveckling? En
  veklighetens och flärdens tid skall komma i stället för arbetets och
  välmågans och i denna tid skall alstras en svag stam. Ett uselt släkte
  skall trampa vår svenska jord; ty fäderneslandets storhet försvinner så
  lätt i de kvalmiga vällukter som uppsändas från den sinnliga njutningens
  offerhärdar. Det lumpna småsinnet och folkklassernas egennytta skola
  måhända mera än nu äflas om att undergräfva folkets sedliga grundvalar
  och endast göra det till slaf under lustan efter jordlifvets timliga
  gåfvor. – Nej, må stormvinden bortränsa de osunda ångor, som uppstiga
  från dalarne och hota att utbreda sig mot de högsta bergtopparne! – Må
  kriget komma och rensa folkstammen från dess murkna utskott och låta
  dess ädlare delar skjuta friare mot höjden.»
  
  »Men skall stormen sträcka sina härjande verkningar endast till träskens
  pestångor? Skall den icke förstöra äfven hyddorna på dalsluttningen och
  skaka de fasta slotten på deras klippfästen? Skall han endast bortrycka
  de murkna grenarne icke afbryta äfven stammen? Man måste rädas. – Utan
  besinning kastar man sig mot strupen på en fiende, som nyss förut endast
  af nåd icke krossat oss till döds. Det är fördömdt. ... Dixi et Salvavi
  animam meam! – Dock som människan är måste hon uppfattas» – afbröt han
  sig hastigt, i det han oroligt började gå åter och fram öfver golfvet. –
  »Den ynglingen! – Men det är lätt att ropa på faran, då ingen ser henne
  ...»
  
  En knackning på dörren kom honom att stanna midt i meningen. Ja, han såg
  rätt; det var verkligen Svenske som inträdde. Hans bleka anlete bar spår
  efter nattens äfventyr på samma gång det skimrade af lycka och innan
  biskopen hunnit återkomma till sig själf och på sitt vanliga metodiska
  sätt gått igenom alla frågorna med honom, hade Svenske redan berättat om
  allt som händt honom under de sista fyra veckorna. Han glömde icke
  heller att omtala nattens äfventyr.
  
  »Har man nämnt mitt namn i Kommissionen?» Dessa voro de enda ord som
  undföllo biskopen, då Svenske slutat.
  
  »Flere gånger hörde jag min vördade morbrors namn», sade Svenske,
  förvånad öfver den kalla skärpa som låg i hans tonfall. »Man hade nog
  gärna sett att min vördade morbror varit i mitt ställe, hvilket jag
  också storligen fruktade.»
  
  »Tror nog det – men genom hvems tillhjälp kom du ur deras klor?»
  
  »Jag var ju oskyldig.»
  
  »Du var alltså icke uppkallad inför kommissionen?»
  
  »Jo visst! – Riksrådet Coyet utfor i förstugan i de värsta otidigheter
  mot mig och läste upp långa bibelstycken. – Men då kom en af grefve
  Gyllenborgs pager, som sade honom att kungen befallt att jag först
  skulle inställas till förhör för kanslipresidenten.»
  
  »Och då skrattade de som voro närvarande?»
  
  »Ja. Hvarför frågar morbror så? Jag har varit mycket otacksam», återtog
  han då ett uttryck af bitterhet spred sig kring biskopens anlete – »men
  min vördade morbror förlåter ...?»
  
  »Hvilket skenuppdrag är det som kungen använder för att få dig ur
  staden?» frågade biskopen utan att låtsa höra hvad Svenske svarade. –
  »Jag förstår – ett hårstrå af en ung flicka drager mer än fyra par oxar
  – förmodligen några kärleksgriller, för hvilka kungen vill bota dig.»
  
  »Krigsförklaringen utropas på alla torg och köpplatser» sade Svenske
  undvikande. – »Hela staden jublar af glädje.»
  
  »Ja, jag har hört det! Och måtte Herren i sin Nåd förbarma sig öfver det
  fåvitska folket. – Barn, som icke kunna skilja tunnsmörgås från
  kungabref inkomma på riddarhuset och ropa på krig mot ryssen; och
  bönderna skrika på lag, som aldrig lag lydt. – Man borde gifva hela
  nationen kinderbalsam.»
  
  »Efter hvad jag hört», fortsatte han i ändrad ton, »lär du komma att
  tillhöra högkvarteret. Där har man tillfälle att höra och se saker,
  hvarom mången utom stående icke får någon aning. – Innan du reser vill
  jag därför gifva dig en utförlig instruktion.»
  
  »Jag förstår icke? – Skall jag vara spion? Jag är skyldig ovillkorlig
  lydnad ...»
  
  »Endast Gud, barn, äst du skyldig ovillkorlig lydnad. Därnäst
  fäderneslandet. Buddenbrock är en hederlig man, fast omgifven af mången
  lycksökare, hvilken endast fikar efter ryska rubler.»
  
  »Min vördade morbror fordrar för mycket.»
  
  »Så – instruktionen redan i fickan kan jag förstå. – Det hade väl också
  varit världens åttonde underverk om hattarna lämnat en ung man som du
  ifrån sig med hedern i behåll.»
  
  Svenske hade kommit till biskopen med hjärtat uppfyldt af ånger. Han
  hade velat bedja honom glömma sin otacksamhet och på samma gång gifva
  honom del af den glädje som han erfarit och de ljusa framtidsutsikter,
  som öppnade sig för honom. Han kände sig därför dubbelt sårad af den
  kalla, hånfulla tonen, hvarmed hans gamle frände gjorde sina domslut.
  Han svarade i allvarlig ton att han en gång för alla sagt ifrån att han
  icke tänkte tillhöra något annat parti än kungens.
  
  »I sanning är det icke en förhärdelsens tid, hvari vi lefva», utbrast
  biskopen, allt mera uppretad af Svenskes motsägelser. »Barn glömma sina
  fränder lika lätt som de byta om kläder. Det första vackra flickansikte
  får dem att kalla äldre män för dårar. – Men må de i Guds namn gå sin
  väg. Jag är för gammal att göra tjänst som barnkvinna.»
  
  »Ulrika von Buddenbrock ...»
  
  »Detta är alltså namnet på den kvinna med hvilken du ärnar grunda
  äktenskap i Kristo? – Må då detta i tid och evighet varda förbannadt! Må
  våra vägar för alltid vara skilda och må –»
  
  »Men käre, hjärtandes morbror ...»
  
  »Då en ung mans kärlek för fosterlandet icke tynger mera i vågskålen än
  att den försvinner för en vacker flickas ögonkast, är det i sanning en
  usel tid.»
  
  Svenske teg. En mörk rodnad uppsteg på hans kinder. Slaget hade kommit
  då han minst väntat det och därför träffat så mycket hårdare. Han stod
  länge tvehågsen på samma ställe. Så gärna hade han velat falla sin
  morbror i famn och bedja honom återtaga de hårda ord, som han låtit
  undfalla sig. Men nu kunde han det ej. För kärleken till Ulrika skulle
  han alltså mista sin frändes vänskap.
  
  Det må nu lämnas därhän om han verkligen gjorde denna jämförelse. Men
  när biskopen, som det tycktes icke utan en viss oro såg upp, bugade han
  sig kallt och skyndade ut.
  
  I sin upprörda sinnesstämning var han nära att gå förbi Lars utan att
  märka honom, där denne satt som bäst fördjupad i att profva mäster
  Rincks nya stopöl, och höll ut sitt raggiga, laxfärgade anlete genom
  fönstret.
  
  Lars å sin sida ville flux hoppa ut genom fönstret, som han också gjort,
  om icke mäster Rinck hindrat honom därifrån. Så mycket Lars sedan
  pratade, under det att han gjorde hästarna i ordning för afresan, hade
  han icke pratat under hela den tid de varit i staden.
  
  »Sade jag icke det, hans nåd», sade han, »att det bara var trollkonster
  i det här landet – fanns icke ärligt stopöl en gång, bara pors.»
  
  När de en stund senare redo förbi det hus, i hvilket familjen
  Buddenbrock hade sin bostad lät Svenske sina blickar irra utefter
  fönsterraderna. Men någon misstänkt rörelse rubbade icke
  damastgardinerna. Utan att säga ett ord sporrade han sin häst och satte
  af i skarpt traf framåt tullen, där det vardt några ögonblicks uppehåll.
  
  Efter vanligheten misstydde Lars sin herres känslor.
  
  »Tror rasande väl att ingen af trollpackorna visade sig», sade han med
  en slug min.
  
  »Hvilka trollpackor?» frågade Svenske.
  
  »Den högförnäma damen, vet jag, och hennes dotter, som dånade, då jag
  frågade efter ers nåd.»
  
  »Dånade fröken Ulrika?»
  
  »Nej, hans nåd – det var den andra, som föll ned i golfvet som en sten.»
  
  Lars berättade nu i korthet sitt äfventyr på förmiddagen. Svenske
  tvekade ett ögonblick om han skulle rida tillbaka till staden.
  
  »Om jag ändock hade en vän, som kunde underrätta henne om mitt
  äfventyr», sade han tyst för sig själf, »och till hvilken hon kunde
  förtro sig.»
  
  »Vänner», mumlade Lars vresigt, »vänner finnas aldrig flere än att de få
  rum under hattkullen.»
  
  »Min far hade många trogna vänner, som skulle vågat en dust för honom
  och om de lefvat äfven för mig.»
  
  »Ja, hans nåd Sparren var en hel karl – likaså långa Draken och tjocke
  Silfverclou, men det är så här i världen, ser hans nåd, att man har få
  vänner, när man räknar många gröna grafvar.»
  
  
  
  
                                    XV.
  
  
  Solen hade gått ned i de praktfullt skimrande vågorna. Den ljusa
  nordlandsnatten stod med tunga molnskärmar långs synkretsen och bredde
  sin slöja öfver den vida, oroliga vattenytan.
  
  En liten däckad ålandsskuta kryssade fram mot den i fjärran skymtande
  skärgården. Sorlande föllo vågorna undan för den skarpa stäfven
  upplösande sig i skum. Men så enade de sig åter. I yr glädje fradgade de
  sig för vinden, som ilat till deras hjälp och den svarta stäfven hade
  svårt att slita sig lös ur deras frustande famntag.
  
  Men för hvarje gång kom skutan närmare sitt mål. Den mörka, blånande
  randen aftecknade sig allt skarpare mot himlen, där gula och violetta
  strimmor nu började färga den mörka molnväggen.
  
  Det var likväl icke denna tafla som tedde sig för den person, hvilken,
  insvept i en vid ryttarkappa, låg utsträckt på fördäcket af den gungande
  båten. Vågornas skvalpande var för honom kanondånet, som rullade fram
  öfver nejden och gaf genljud från de mörka fjällsluttningarna. Han såg i
  drömmen hur de högväxta furorna omsveptes af blåaktiga krutmoln, som
  långsamt ringlade sig upp från fiendens muskötter, hörde hur de röda
  blixtarne smattrade i skogsbrynet. Liksom buren af jättehänder drefs han
  fram mot dem i spetsen för sina skaror. Allt gaf vika för anfallets
  förfärande våldsamhet. Ett ändlöst jubel lopp genom de segrande leden.
  
  Men nerifrån den lilla skogslunden, där nattdimman ännu uppsteg, orörd
  af de nyfödda solstrålarne, hördes ljudet af trummor, åtföljdt af
  trumpeternas glada smattrande. Oöfverskådliga led af bajonetter och
  gyllene fanspetsar stego glittrande upp ur dimhöljet. Han hörde sitt
  namn ropas af tusentals röster. Och han såg, under det att den allmänna
  hänryckningen äfven fyllde hans hjärta med stolthet och glädje, en skön
  kvinna på en hvit springare komma emot sig. Nu styrde hon sin häst tätt
  intill honom. Det var segerkronan hon bar i sin hand, den härliga
  klenod, med hvilken hon skulle pryda hans hufvud.
  
  Hennes blå ögon blickade ömt på honom. Det var hennes drag, som han nyss
  så gärna velat framkalla för sin inre syn utan att kunna det och hvilka
  nu logo skönare än någonsin förut emot honom. Och de jublande
  soldatleden, de höga fjellen, himlens gulhvita, skimrande strömoln, allt
  försvann för honom vid hennes åsyn. Med sakta våld tryckte hon sig
  intill honom, som hade hon i ett enda famntag velat utgjuta all sin
  kärlek. Hennes friska läppar mötte hans, hennes barm hvilade mot hans
  bröst och han kände mjuka armar slingras kring sin hals under det hon
  jollrade om tro och kärlek.
  
  Han var lycklig. Han vågade knappt draga andan, för att icke ändra det
  närvarandes sällhet. Men hon tyckte, sade hon likväl, att han var kall
  och stel.
  
  »Ack Ulrika», svarade han och ville med tusen kyssar tysta hennes
  förebråelse. Då kom en sakta vindfläkt, frisk och lifgifvande som
  sommarvinden är då han susar genom skogstopparne, och bredde de gula,
  fladdrande lockarne för hennes anlete. Hon ryste till i det samma.
  
  »Det är slut med vår kärlek» sade hon. »Jag är redan en annans brud.»
  
  I samma ögonblick förvreds hennes anletsdrag af fasa och hennes gestalt
  tycktes upplösa sig för vinden. Fåfängt utsträckte han armarne för att
  kvarhålla den vackra bilden.
  
  Ett häftigt slag på armen kom honom i det samma att uppslå ögonen. Han
  blickade förvånad omkring sig. I fören af den gungande båten stod Lars
  och grinade vänligt emot honom, under det han svängde hans hatt på en
  lång båtshake.
  
  »Hans nåd tappade nyss sin hatt i sjön och vi ha haft ett fasligt
  slingrande innan vi kunde få fast honom igen.»
  
  Solen började redan färga synranden i öster då Svenske vaknade. Vinden
  hade lugnat af och det dröjde därför enligt hans uppfattning alltför
  länge innan skutan ändtligen sköt fram på den trearmade slottsfjärden
  utanför Åbo. Snart kände han igen de grönklädda holmarne, hvilka så
  underbart stucko af mot bergen i fjärran med deras allvarligare, af
  nattdimman ännu omtöcknade grönska, och bakom dem, på södra sidan af
  Aura ån, det höga domkyrkotornet, ännu icke återstäldt efter den tre år
  förut härjande åskelden. Midt öfver på norra sidan skymtade murarne af
  det gamla slottet, »Åbo värn och historia». En stund senare fälldes
  seglen och skutan lade till land.
  
  Det gamla Åbo bar ännu många minnen från sin ödeläggelse under stora
  ofreden, då stadens ståtligaste byggnader hade af fienden uppbränts
  eller på annat sätt underkastats förgängelsens lag. Då Svenske vandrade
  uppåt den långa Slottsgatan, kunde han på flere ställen se spåren efter
  ryssarnes våldsamma framfart under förra kriget.
  
  Men han var uppfödd bland dessa nedrasade murar, dessa hopfallna trähus
  utan fönster och dörrar. För honom voro de gamla vänner, hvilkas usla
  tillstånd icke förtog utan snarare ökade återseendets glädje. På södra
  sidan af ån vardt emellertid utsikten gladare. Vid torget utvisade det
  nybyggda rådhuset med torn och urtaflor att välmågan åter var i
  stigande.
  
  Det var tidigt på morgonen, hvarför endast få personer voro i rörelse.
  Men Lars, som följde några steg efter Svenske med ressakerna, tyckte sig
  likväl oupphörligt se gamla bekanta anleten. Om icke Svenske gång på
  gång manat honom att påskynda stegen, hade han därför helt säkert inledt
  ett längre samtal med enhvar han mötte om tillståndet i landet.
  
  När de vandrat gatan nästan i ände, öppnade sig en smal gränd på vänster
  hand. Strax vid hörnet låg ett litet, rödmåladt envåningshus med brutet
  tak: målet för deras vandring. Dess sneda fönsterluckor med hjärtformiga
  synhål voro sorgfälligt tillbommade, likaså de tunga portarna, som
  stängde ingången till gården, från hvilken man inkom i själfva huset.
  
  Några kraftiga slag på porten uppväckte skrällande ekon. Men först sedan
  Lars fått tillfälle att upplifva i sitt minne en och annan ofelbar ed,
  hördes reglarna ändtligen frånskjutas på inre sidan. Samtidigt frågade
  en hes röst i argsint ton, hvad det var för några ottefåglar, som icke
  kunde låta ärligt folk sofva i fred. Vore de af djäknefolket eller några
  ohörsamma, förlorade eller försumliga studenter, slutade rösten, skulle
  de genast anmälas för rectores och hela akademistaten, eller om de voro
  ...
  
  »Eller om du vore en karl och icke en käring, krukmakare-Anders, kunde
  du skynda dig och öppna porten, ditt nöt!»
  
  »Din sakramentska sölkorf», fortsatte Lars, då porten ändtligen öppnades
  på glänt, »ska du låta mig och min nådige herre stå här i evighet och
  vänta i morgonkylan?»
  
  Lars hade likväl icke hunnit väl tala till punkt, innan båda portarna
  rycktes upp på vid gafvel och ett brunt, fåradt gubbanlete, infattadt i
  en krans af stripigt grått hår och likadant hakskägg, helt vänligt
  grinade mot dem.
  
  »Kors, om jag vetat att det varit hans nåd», började gubben, i det han
  ödmjukt aftog sin hvita nattmössa och bad dem stiga in, »minsann om inte
  porten gått upp af sig själf, det lofvar jag.»
  
  »Trå ta’ dig, gamle, om du längre pratar i nattmössan», sade Lars, ännu
  långt ifrån blidkad. – »Att du blifvit en mes på gamla dar, visste jag
  redan som barn, men ej att du blifvit en sådan förgylld blomkruka.»
  
  »Här är, Gud så visst, ett sådant förfärligt oväsen», sade gubben till
  Svenske, utan att låtsa höra på Lars, »af alla dessa djäknar, studenter
  och militärer, att – icke för det jag är rädd – ty vid den helige Niklas
  och väderflöjeln på slottstaket, nog skulle jag gifva dem en ärlig bastu
  – men, ser hans nåd, min gumma har så svårt att få sofva om nätterna –
  och ...»
  
  »... och så är väl mäster Krankfot orolig för, kan jag tro, att den
  andra öronlappen också ska’ gå sin kos?»
  
  »Mitt öra är mitt öra, och det rör icke din blånäsa. – Det gick sin väg
  i salig kungens tjänst, mot riksens fiender ...»
  
  »Mot hans hästar», inföll Lars med ett bredt hångrin. – »Minns du fuxen
  i akademihuset, där ryssen hade stall på den tiden?»
  
  Det var ett gammalt groll som syntes på väg att rifvas upp igen. Och på
  gubbens vreda blickar såg det icke ut, som skulle detta skämt få
  ostraffadt gå förbi det friska örat. Men Svenske, som till en början
  funnit sig road af att se huru de gamla vännerna skulle välkomna
  hvarandra, tyckte nu att Lars gick för långt i sin vänlighet. Han
  frågade därför gubben om rummet vore i ordning, som Anders Skeppare hade
  sagt till om under förra veckan, och tillsade därefter Lars att, då han
  var nog förvis att redan tänka på hästar, också skynda sig ut i staden
  att genast köpa ett par, då det troligtvis var ondt om dem för krigets
  skull.
  
  Svenske följde härefter krukmakaren in uti ett stort, fast mycket lågt
  rum på nedre bottnen, hvars väggar voro fullsatta med oräkneliga
  namnsdags- och födelsedagsgratulationer af blått och rödt papper.
  
  »Nå, min vän», sade Svenske då de inkommit. »Hur går det egentligen med
  kriget? Hörs ryssen af ännu?»
  
  »Inte kommer någon ryss hit häller», svarade krukmakaren med en slug
  blinkning, i det han tog på sig några klädespersedlar, som han i
  brådskan kastat ifrån sig. »Han vågar nog intet företaga utan får väl
  tacka vår Herre, om inte vi i stället göra en påhälsning hos honom i
  Sanct Petersburg.»
  
  »I Stockholm lät det dock som ni här hemma skulle varit liksom litet
  rädda för honom?»
  
  »En sådan förböflad osanning, ers nåd; större än alla skutskeppares från
  Hangö till Aspögaddar. Har väl aldrig hört att det rådt ett så’nt
  glädjelif som nu i gamla Åbo.»
  
  »När freden är bruten?»
  
  »Picknicker och parader hvarenda dag. Officerare ha vi så fullt af, som
  grannen har steglitsor på sina rofland vid kyndelsmässan ... rädda för
  ryssen?»
  
  »Det var många fartyg i hamnen och det syntes lifligare där än när jag
  lämnade er.»
  
  »Ja, muntert lif det föres, som sagdt, dag ut och dag in, från morgon
  till kväll. Och god kommers sedan! ... Men borgerskapet skall väl också
  ha någon fördel af kriget. – Det var nog ett sant ord, som mäster Tobias
  sa’ i går, då man talade om för honom att ryssen tagit skutan hans. ’Än
  ha vi icke sett slutet’, sa’ han, och den tuppen skrämmer inga höns, som
  gal innan sol’n gått upp.»
  
  »Vi skola väl göra vårt bästa att hålla honom från lifvet.»
  
  »Ja, visst skola vi bjuda till, alltid. Icke för det jag är rädd af mig,
  men gammal är ändå äldst; – och så tänker jag på allt det onda, som i
  stora ofreden öfvergick vår stad ... Om man pratade mindre och gjorde
  mer, skulle nog varda andra bullar för ryssen. Gumman min drömde i natt
  om ingen mindre än salig kungen och det betyder något riktigt duktigt
  det, skall ers nåd tro. Han satt, sa’ hon, på en stor svart häst och
  hade en så otrolig mängd soldater framför sig, som slogos med värjor,
  bössor och långa spjut mot fienden. Men hvad det ska’ betyda vet nog ers
  nåd bäst, som sofver och äter alla dagar i kungens borg.»
  
  »Den gången torde er gumma väl ändå få svårt att varda sannspådd»,
  svarade Svenske skrattande.
  
  »Inte så bra att skratta åt sådant», sade gubben och skakade på
  hufvudet. »Det kan jag bedyra att det är icke en utan väl tjoget fullt
  af våra trovärdigaste borgare, som nyligen sett salig kungen lifs
  lefvande. Ja, här om natten, för icke länge sen, fingo några skråbröder,
  som ville dricka ur S:t Henriks källa, se – hvad, om icke en stor, ja,
  en fast orimligt stor karl i blå rock med skimrande guldknappar. Han
  hade ett gult hjortlädersbälte om lifvet, alldeles som ers nåd, stora
  kraghandskar på händerna och bruna ridstöflar, samt ett alldeles
  likadant slagsvärd, som det som salig kungen bar i lifstiden. Detta
  kände skomakaren mycket väl, ty han hade varit med honom hos
  hundturken.»
  
  »Sade kungen någonting?»
  
  »Nej, tycker man något sån’t! Men han såg på dem med en fasligt sträng
  uppsyn.»
  
  »Var det då ingen bland dessa hedervärda borgare, som kunde tala några
  ord till spöket för att se efter om det var af kött och blod?»
  
  »Nej, tycker ers nåd något sådant, som att simpla borgare skulle våga
  tilltala en kung. För resten kom strax en tjock dimma fram ur buskarna
  och tog bort honom. Tala till salig kungen? – Nej, vet hans nåd, först
  åtta dagar därefter vågade repslagaren här midt emot omtala händelsen
  för mig, och detta ändå under strängaste tysthetslöfte ... Men nu står
  jag och glömmer bort att ers nåd måhända vill dricka något varmt på
  morgonkvisten. – Gumman är redan uppe ...»
  
  »En mugg varm välling eller ölost, om du kan bjuda därpå?»
  
  »Var det likt till något annat. Ja, hon kan göra en rar ölsupa»,
  fortsatte han, i det han skyndade sig ut, »hvars make ingen kristen
  smakat häremellan och Viborg.»
  
  »Sjön suger», återtog han, då han efter en stund kom tillbaka och satte
  en spilkum rykande ölsupa på bordet. – »Ers nåd kan behöfva något
  födande, innan han på nytt gifver sig åstad. Det måste nog vara en
  faslig brådska att komma till gränsen, bara inte återfärden varder så
  mycket rappare.»
  
  Anders syntes färdig att öfvergå till en utförligare redogörelse för
  skråets kannstöparepolitik, då dörren öppnades och Lars inklef öfver den
  höga tröskeln.
  
  »Nå, fick du några hästar?» frågade Svenske nyfiket.
  
  »Bagaren bad hälsa hans nåd», svarade denne, sneglande åt krukmakaren,
  som skyndade sig ut då Lars inträdde, »att alla hans hästar upptingats
  af borgare, som resa till Borgå i handelsärenden.»
  
  »Måtte hin ta deras handelsärenden», sade Svenske, i det han satte
  spilkumen med en fart ifrån sig på bordet. »Hur länge få vi vänta då?»
  
  »Var det likt till någon väntan», svarade Lars med ett bredt grin. »Nog
  ha’ vi hästar alltid och det rara krakar ändå.»
  
  »Nå, hvad grinar du då åt?»
  
  »Det fanns, trå ta’ mig, i hela stan, ska hans nåd veta, icke en
  fjolårsföling en gång och jag skulle just vända om hem igen, då jag såg
  att Stallkalle var i färd med att sadla bagarhästarna. Stallkalle,
  ropade jag åt honom, ska du inte hälsa på en gammal bekant. – Å kors, sa
  han, minsann tror jag inte att det är junker Lars. – Topp på det, din
  spottfoling, sa jag, fast du ej bör junkra mig ännu. Men skynda dig, ska
  vi ta oss en öltår och bättra på bekantskapen. – Stallkalle var
  tvehågsen, men då lofvade jag honom att berätta något från stora
  världen, och se då gick det i flygande fläng, förstås, efter ölmuggarna,
  och då var det Lars, som passade in några små hasselnötter under
  sadlarna ...»
  
  Lars grinade härvid helt belåtet, i det han skakade på hufvudet. »Nu ska
  ers nåd tro», skrattade han, »att det vardt ljud i skällan, när de
  välfödda krämarpatronerna skulle upp på krakarna, bland allt sitt pick
  och pack. – Trå ta mig om det dröjde en handvändning en gång, förrän de
  lågo där raklånga och plaskade i smörjan, gula som svalor i mungiporna
  ... Det var hästkrakarnas fel, förstås. Men då sa’ jag till dem:
  Go’herrar, sa jag, jag ska köpa hästarna. Om jag kan nyttja dem, ska ni
  få hvad ni gifvit. Detta tyckte de vara ett hederligt bud och här stå nu
  krakarna och vänta på hans nåd.»
  
  Svenske gillade ingalunda Lars’ beteende. Men då krämarne för länge
  sedan gifvit sig af på sina kärror, kunde köpet icke gå tillbaka. För
  uppdragets hemlighållande var det äfven fördelaktigt om han icke behöfde
  använda sin kurirbricka, och i hvilket fall som hälst, tänkte han, var
  det alltid bättre, om han i tid hann fram med kungens viktiga bref, än
  om några krämare kommo några timmar förr eller senare till en marknad.
  
  En stund därefter lämnade han staden. Den vidsträckta slätten höjde sig
  långsamt från kusten och uppsteg i böljande sädesfält mot de gröna
  skogsdungarna till vänster om vägen. Hettan kändes tryckande, så mycket
  mer som hästarna för hvarje steg de togo upprefvo riktiga moln af damm.
  
  Men tvärt emot hvad Lars förutsagt vardt dagen, i synnerhet för honom
  själf, en riktig glädjedag. Han kunde ej rida förbi någon enda krog vid
  vägen utan att sätta skänkflickorna i rörelse, på det att han skulle få
  känna på det bästa starkölet. Och hans laxfärgade anlete strålade af
  lycka, när han med tungan slickade bort ölfradgan från de grå, raggiga
  knäfvelbårarna. Efter hvarje sådan njutning kom emellertid den lilla
  trehörnade hatten alltmera på sned och de grå, plirande ögonen vordo
  allt mattare. I stället lifvades hans musikaliska sinne och bäst det
  var, uppstämde han med full hals den gamla soldatvisan:
  
     Ej raglande fötter, ej blinda ögon
     har den som sin första färdknäpp fått!
     Ej stammande tunga, ej täppta öron
     får den som den andra ej försmått!
     Ja, den som är full, han är stor som en kung –
     För sjung falleri, fallera, fallera – kung!
  
  Uttömmande sina lungor till sista andetaget, skrek han omkvädet om igen,
  så att det gaf skallande ekon från de små skogskullarna på sidan om
  vägen. Slutligen, öfverväldigad af ruset, släppte han sitt hufvud mot
  bröstet och nickade stumt takten åt hästens rörelser, hvilka småningom
  ökats till sakta lunk.
  
  Den långa ridten under solvärmen efter den ansträngande sjöresan hade
  äfven medtagit Svenskes krafter. Ehuru han icke, såsom Lars, oupphörligt
  druckit stopöl och ätit spicken braxen med ölättika, var dock hans
  viljekraft icke tillräcklig att hålla honom vaken. När hästen saktade af
  till skridt, kom äfven hans hufvud att sjunka ned mot bröstet.
  
  Emellertid hade solen gått ned och en tät dimma börjat uppstiga i
  luften. Genom det grå töcknet sken månen dunkelt fram. Det var ännu
  ljust, men man hade svårt att tydligt urskilja något visst föremål. En
  och annan skogsdunge uppdök här och hvar med sina toppar ur dimhafvet,
  men för öfrigt var allt grått, tyst, osäkert. Icke en gång ängsknarren
  lät höra sitt enformiga läte.
  
  Hästarna syntes färdiga att vid första tecken till fullkomlig frihet
  från sina herrars tyglar göra närmare bekantskap med det höga, frodiga
  gräset på dikesrenen. Vid ett något för tidigt försök af dem i denna
  riktning väcktes Svenske ur sina funderingar. Ordnande sina tyglar, gaf
  han sin häst sporrarna och ropade åt Lars att följa sig. Detta rop, som
  ekot återgaf från skogen, kom Lars att slå upp sina ögon.
  
  »Tyst! – Stanna, nådig herre!» – ropade han enträget efter honom. – »Hör
  I då ingenting?»
  
  Svenske höll genast inne sin häst och lyssnade. Skulle det kanhända vara
  borgarena som ville återkräfva sina hästar? Men rundt omkring rådde den
  djupaste tystnad.
  
  Han vände sig om för att fråga hvad Lars menade. Men han kom sig icke
  för att göra det. Hvad hade väl inträffat? Hans bistre och trumpne
  följeslagare var icke mera samma person. Han kunde icke frigöra sig från
  en obehaglig rysning, då han såg framför sig en man, som stirrade honom
  rakt i synen med ett par glasartade ögon, medan han gapade med vidöppen
  mun.
  
  Nu såg han dock att det verkligen var Lars. När allt kom omkring, var
  det kanske månen som förskräckte denne. Den var icke lik en vanlig måne,
  tyckte Svenske, utan liknade snarare återskenet från en aflägsen
  eldsvåda, när den spred sina rödaktiga strålar genom björkdungarna och
  bredde sitt sällsamma skimmer öfver dimhafvet nedanför i dalen.
  
  »Hvad rädes du för?» frågade Svenske, sedan han ridit intill honom.
  
  »Ers nåd!» hviskade Lars med ängslig stämma, under det han riktade sina
  förfärade blickar mot honom – »den hvitklädda flickan! Men tala inte
  till henne!»
  
  Utan att säga mer, gaf han sin häst sporrarna och red med värjan i
  högsta hugg i vildaste fyrsprång framåt vägen, huggande omkring sig åt
  alla sidor och utstötande de hemskaste rop.
  
  Svenske satte genast sin häst i kort traf, för att se efter hvart han
  tog vägen. Men det dröjde en god stund, innan han återfann honom. Han
  låg då sanslös i ett dike, medan hästen betade vid vägkanten.
  Lyckligtvis hade han icke skadat sig i fallet och kunde, sedan han
  återfått medvetandet, utan olägenhet åter sitta upp.
  
  Den återstående delen af färden tillryggalades utan några vidare
  äfventyr. Lars, som icke mer oroades af några andesyner, hade återtagit
  sitt vanliga trumpna och kärfva sätt. Men fåfängt hade Svenske frågat
  honom om orsaken till hans raseri. Lars hade endast svarat med en stum
  nickning, samt på upprepade frågor förklarat att han icke kunde omtala
  det, förrän månskiftet var öfver.
  
  En kal sandslätt med några här och där uppstigande bergknallar, samt
  längre i söder hafvet och i öster en samling låga trähus, rymmande på
  sin höjd ett tusental människor, var den tafla som mötte Svenske, då han
  vek af nedåt den bergiga halfö, på hvilken våra dagars Helsingfors
  sträcker sina vackra husrader. Kasaberget hade ännu icke fått sitt
  granitmurade Ulrikasborg, öarna i söder hade lika litet fått sitt af
  Ehrensvärds snille och Cronstedts förrädiska feghet på en gång lysande
  och sorgväckande namn. Där Sveaborg i en följande tid skulle resa sina
  väldiga murar, syntes för Svenskes blickar endast de kala Vargskären,
  mot hvilkas strand hafvet bröt in med glittrande vågor.
  
  Vid Esbo tull var en liten skans uppförd af trävirke, med framför
  liggande jordvall ur hvilkens öppningar några svarta kanonmynningar
  stucko fram; den första krigiska syn som hittills mött dem i Finland.
  
  »Från Åbo, kamrat! Här är vårt pass!» svarade Svenske på vaktkarlens
  fråga, hvarifrån de kommo. »Men kan du nu säga oss, hvar generalen har
  sin bostad?»
  
  »Vid stora torget, rådman Huuks gård alldeles bredvid stora
  klockstapeln. Nådig herrn kan se den hit», sade soldaten, sedan han
  ändtligen lyckats resa upp slagbommen. »Men hans nåd generalen reste
  redan i förgår till gränsen.»
  
  Det var en ledsam nyhet. Och Svenske måste därför redan följande dag
  fortsätta sin färd.
  
  Trumpnare än någonsin lunkade Lars denna dag vid hans sida på sin
  rödbruna, långmanade skinnmärr, hvilken genom sitt egensinniga
  uppförande tycktes vilja visa att hon delade sin herres uppfattning om
  världens uselhet. Så hade Lars ridit hela förmiddagen, då Svenske,
  ihågkommande äfventyret under resan från Åbo, frågade honom, om icke
  månskiftet ännu vore öfver, så att han kunde få veta orsaken till det
  galna upptåget, hvilket han hoppades icke skulle förnyas.
  
  »Hans nåd har, raggen ta mig, skäl och räson att vara ond på mig», sade
  Lars och syntes för ovanlighetens skull bli smått förlägen. »Men för
  tunnor attan gråkattor såg jag henne icke så tydligt framför mig som jag
  nu ser hans nåd där han rider.»
  
  Så red han åter en stund utan att säga något. När äfven Svenske teg,
  återtog han efter en stund:
  
  »Det kändes ackurat som om ett hvasst isstycke snuddat förbi anletet. Så
  började mitt hufvud värka, som om jag skulle ha logerat där en hel
  division fyrverkare, så att jag icke visste mera hvad jag var än krypet
  i kungens hårpiska.»
  
  »Ja, jag kunde nog se det, käre Lars», sade Svenske, skrattande åt hans
  öppenhjärtiga bekännelse, »men någon hvitklädd flicka, som du pratade
  om, har jag däremot icke sett, sedan vi lämnade Åbo. Alla kvinnfolken
  äro här antingen blå eller röda.»
  
  »För raggen i våld, skämta ej om sån’a ting. Det kan vara rätt så nog
  att jag såg henne skymta mellan träden – men hans nåd är för resten
  intet söndagsbarn.»
  
  Svenske var icke själf fullkomligt fri från tidehvarfvets tro på syner
  och spöken och det låg också en viss tvekan i rösten, då han svarade
  Lars:
  
  »Lägg emellertid bort sådant där löst prat och ställ icke till någon ny
  hetsjakt. Hästarna få nog svårt ändå att gå fram på de här usla
  vägarna.»
  
  »Hans nåd har, för böfveln i våld, rätt», sade Lars undfallande, »men
  jag har nu i flere dagar känt mig så orolig till temperamentet. Nu har
  den där maran visat sig två gånger och gamle Lars får väl snart slå den
  stora chamaden, kan jag tro.»
  
  »Hvad är det som gör dig så orolig? Du har ju allt hvad du behöfver. Med
  tillräcklig föda och rent samvete behöfver man hvarken rädas för troll
  eller spöken. Hvar var du, innan du kom i min fars tjänst, eftersom du
  nu för tiden finner allt så dåligt?»
  
  »Hans nåd frågar så mycket på en gång, att inte sju visa män kunna svara
  därpå! Men hemligheten skall en gång fram och det är så godt att passa
  på, innan _hon_ visar sig för tredje gången. Ty det är nog snart slut
  med texten, sa trollet, nappade mässhaken från prästen.»
  
  Här tystnade han och sänkte blicken mot hästhalsen. Det var så långväga
  minnen, att han hade svårt att i hast få dem samlade.
  
  »Salig far var smed i Uleborg», började han; »en skam till sägandes både
  burgen och välaktad borgersman. Mor min var en icke mindre rar och
  duglig kvinna, styrde allt i huset från det minsta till det största.
  Aldrig glömmer jag hennes ögon, då hon bannade mig.
  
  ’Lars’, sa’ hon en gång, då jag klättrat öfver vår grannes,
  linkrämarens, tak och stoppat tallkottar i hans skorsten, ’du är ett
  sådant odygdskräk, att den onde inte kan ge dig nog med stryk’ – men det
  var inte i går det.
  
  Kom så kriget. Jag var med ifrån första fäktningen och under fulla
  tretton år såg jag icke mina föräldrar. Mycket folk och grufliga
  penningesummor hade på denna tiden utkräfts från vår stad och man
  önskade för själ och pina att fred skulle slutas. Förfärligare vardt det
  för hvarje dag. De våra tvungos baklänges mot norden och vår stad
  lämnades öppen för fienden, ja, trå ta mig, när jag tänker på den tiden,
  är hjärtat färdigt att hoppa ur halsgropen.»
  
  »Under sommaren hade bönderna i lugn och ro fått sköta sitt jordbruk och
  mången trodde i sin enfald att fienden allt framgent skulle lämna dem i
  fred. Men så kom han öfver dem fram på våren som ett rykande jehu och nu
  vardt det en gruflig nödens tid. Många skyndade att fly undan och lasta
  på kärror och båtar gods och redbarheter. Hustrun gaf sig icke tid att
  vänta på mannens hemkomst, föräldrarna icke på barnens. Hela kusten
  lyste hvit af segel från båtarna som förde flyktingarna öfver till
  svenska bottnen och många, många dogo i vildmarken. Åkrarna sköflades,
  ängarna voro orödda, byar och gårdar, stora som små, brändes, de vuxna
  männen och barnen bortfördes i fångenskap, kvinnorna bundos vid
  kosackernas sadelgjordar och vilddjuren voro snart ensamma herrar öfver
  bygden.»
  
  Lars gjorde här ett längre uppehåll.
  
  »Ja, det var en tid», återtog han, efter att hafva strukit med
  afvigsidan af handen öfver ögonen, »och annat slag för allmogen var det
  då än att spela herrar vid riksdagen. Allt som icke i första hastigheten
  kunde undanskaffas togs af fienden. Utan skonsmål eftersatte han
  flyktingarna och jagade dem som vilda djur genom snödrifvorna, tills de
  slutligen, afklädda in på bara kroppen, dogo af hunger eller köld.
  
  Det är dystra minnen, men det kan göra godt för en gammal syndare att
  någon gång få rifva upp dem igen ... och man måste gå i ordning med
  frågorna, sa hin onde, började med ärkebiskopen.»
  
  »Samma år, som slaget stod vid Napo by», fortsatte han efter en stund,
  »satt jag en kulen februaridag hos mina föräldrar i vår lilla stuga. –
  Detta satans hugget öfver näsan, som hans nåd sett, och några andra
  skråmor hade gjort mig mindre kavat för någon tid. – Helt oförhappandes
  fingo vi höra ett fasligt skrikande utifrån gatan och då min mor
  skyndade till fönstret, såg hon hur kvinnor och barn flydde undan för en
  hop skäggiga, kutryggiga kosackhundar i trasiga munderingar, som slogo
  efter dem med spjutskaften ... Hvad som sedan hände är så rysligt, att
  jag aldrig talar om det. Ett par veckor därefter satt jag fången i
  Viborg. Far och mor hade de pinat ihjäl.
  
  I Viborg såldes jag och kom till olika ägare, tills jag slutligen en
  vacker dag rymde min väg och kom öfver till Sverige, där hans nåds far
  tog mig i sin tjänst.»
  
  »Men den hvita eller hvitklädda flickan, när kommer hon med?» frågade
  Svenske.
  
  »Strax, hans nåd. Tålig man trifs, sa bonden, rökade ut räfven. När
  ryssarne bränt hans nåds gård och hennes nåd icke mer hade rum för mig
  på den lilla holmen ute i skärgården, gaf jag mig åter på väg till min
  födelsestad. Men här kunde jag icke stanna för ryska spejare, som
  påstodo att jag under kriget svurit ryske tsaren trohetsed, och att jag
  därför måste åter gifva mig i deras våld ... På den kroken bet jag dock
  icke, utan begaf mig i stället till Stockholm.
  
  Här var det bara nöd och elände efter kriget. Hvart man kom, gamla,
  uthungrade och trasiga knektar. En dag träffar jag en sådan där
  trollkonstnär, som lär finnas så godt om i det där räfidet, och han
  lofvade mig godt arbete på Bälsta hos arklimästaren Granatenflycht och
  jag var icke sen att mottaga anbudet. Men ångern var snar. Det hade
  varit mycket bättre, om jag i stället förts till röda Ryssland. Hans
  herre sysselsatte sig nämligen, så adelsman han var, med falskmynteri
  och gjorde guldringar och pengar af bara messing och tenn. Till
  medhjälpare brukade han mig och den herre, som värfvat mig, hvilken ej
  var någon annan än en förrymd fästningsfånge, som de kallade Laxen.
  
  I början gick allt väl, men slutligen fingo bönderna i nejden nys om
  saken och en vacker dag, innan den onde fått tofflorna på sig, tog
  polisen både mig och min medhjälpare samt förde oss till
  Smedjegårdshäktet, där vi dömdes flux till stegel och hjul, och efter
  vår husbonde, som kommit undan, trummades på alla torg.»
  
  Svenske kunde icke återhålla ett utrop af förvåning.
  
  »En mörk höstkväll», återtog Lars, i det han förde sin häst närmare
  Svenske, »samma dag som vi dömdes af norra kämnärsrätten, insläpptes i
  vårt fängelse en stor högväxt man med mask för ansiktet. Han frågade om
  jag ville göra en rask gerning ... så skulle jag strax få nåd. – Jag
  frågade honom ej, hvad jag skulle göra; ty i det tillstånd, hvari jag
  befann mig, var jag redo till allt för att vinna friheten. Jag sade
  blott ja och därefter ej ett ord, när jag följde honom.
  
  En täckt vagn väntade utanför porten, däri vi togo plats, hvarefter han
  knöt ett skynke för mina ögon. Hur länge eller hvart vi körde kan jag
  icke säga, om man än skulle bjuda mig hela Sala grufva därför. Mer än en
  timme var det nog som vi skakade upp och ner i det gamla skrället öfver
  gatstenarna, ty utom stadsportarna kan jag inte tro att vi någon gång
  voro. Ändtligen stannade vagnen och jag tillsades att klifva ur,
  hvarefter jag leddes af min följeslagare upp- och nedför flere trappor,
  tills vi slutligen stannade och han aftog bindeln.
  
  Jag befann mig då i ett stort högt rum med gyllene tapeter. Längst fram
  på golfvet låg något underligt, som jag i början icke kunde uppfatta
  hvad det skulle vara; men för öfrigt var det endast kala väggarna.
  Mannen, som fortfarande bar mask för ansiktet, tilltalade mig nu:
  
  ’Innanför detta rum’, sade han, ’är en lifsfånge, som skall dö strax på
  stund. Men om han säger sitt namn eller om du frågar honom därom, skola
  vi äfven nödgas afrätta dig.’
  
  Han hade nätt och jämt hunnit yttra dessa ord, då dörren till det inre
  rummet öppnades och en reslig storväxt man utfördes af tvänne andra,
  alla tre iförda svarta dräkter och med svarta masker för ansiktet.
  
  Då den lifdömde fick se mig, glänste det till i hans ögon, som jag
  tydligt såg i hålen på masken. Jag kunde däraf förstå att jag var afsedd
  att spela någon rol vid afrättningen, men hvilken? Utom mig och de tre
  fångvaktarne fanns ingen mer än han i rummet.»
  
  Lars öfverfors, i det han yttrade dessa ord, af en häftig rysning, och
  det dröjde en god stund, innan han åter kunde börja med låg, nästan
  flämtande röst:
  
  »Man ville att jag skulle vara skarprättaren», hviskade han. »Då man
  drog bort ett grönt skynke, stod där verkligen under den underliga
  ställningen, som jag grubblat efter hvad det kunde vara, en stor
  stupstock och en af de maskerade männen framtog under ett annat skynke
  och räckte mig en bred yxa.»
  
  »Jag tvekade ... men Gud förlåte mig ... det gamla krigskuraget var
  borta! Jag tänkte på fångkällaren och klippte till. Det var ett
  ögonblicks verk ...»
  
  »Men det värsta var icke öfverståndet ...; ty knappt hade de maskerade
  männen hunnit breda skynket öfver styggelsen och hällt ut en korg
  sågspån, som de framdrogo ur en nisch, för att suga åt sig blodet, då en
  ung, hvitklädd flicka kom instörtande som en hvirfvelvind i rummet. Hvad
  hon sade, det må hin veta, men grät och snyftade gjorde hon så, att hon
  hade kunnat få stenar att gråta ... Hon ryckte med våld undan skynket.
  Hennes gula lintestar till hår yrde kring hennes likbleka anlete. Och
  allt sedan den stunden», slutade Lars, i det han med en orolig blick såg
  sig om, som hade han väntat sig att finna bekräftelse på sina ord, »har
  hon aldrig släppt mig. Natt eller dag, när hon visar sig, är ofärd nära
  och då hjälper hvarken starköl eller Hjärnes testamente.»
  
  »En underlig historia», sade Svenske tankfullt. »Hvem kunde det väl vara
  som du på detta sätt var tvungen att afdagataga?»
  
  »Därom torde man göra bäst i att icke forska. Det var många på den
  tiden, som kommo bort utan att man visste hvart. Förmodligen hade de för
  noga reda på gamle kungens död, och ... ja, det må hin veta alla konster
  ... Dagen därpå vaknade jag ett godt stycke utanför Hornstull med hundra
  äkta plåtar i pungen och med dem knallade jag mig redan samma dag öfver
  till Åbo.»
  
  Svenske gjorde honom ytterligare några frågor. Men Lars svarade fåordigt
  och undvikande. Snart upphunno de några kompanier, som voro på marsch
  mot gränsen, och denna omständighet ledde tankarna öfver till närmare
  liggande frågor.
  
  Och ju närmare de kommo gränsen, dess mer fylldes vägarna af tågande
  trupper och proviantforor. Krigsförklaringen, ehuru länge påtänkt, hade
  kommit så brådstörtadt, tack vare det invecklade korruptionsmaskineriet
  vid riksdagen, som tände krigsfacklan, att Buddenbrock knappt hunnit
  samla hälften af sina trupper, när krigsförklaringen redan utropades på
  torgen i Stockholm. Den återstående hälften låg kringspridd på rotarna
  eller var på tåg till krigsorten. Det hade varit svårare för det rådande
  krigspartiet att vinna öfvervikten i de voteringar, som afsågo utgifter
  för de erforderliga förberedelserna till kriget, än att i
  hufvudvoteringen genomdrifva själfva fredsbrottet med fullkomligt
  oförberedda trupper.
  
  Med den största förvåning betraktade Svenske de oordnade hopar, som
  släpade sig fram långs vägarna. Nedböjda under tunga packningar, med
  rostiga gevär på skuldran och trasig mundering kunde man snarare hålla
  soldaterna för röfvare än reguliära trupper, afsedde till att användas i
  ett ordnadt fälttåg.
  
  Lars skakade allt betänksammare på hufvudet, ju flere sådana afdelningar
  han red förbi.
  
  »Sämre krakar», utropade han, då han ridit förbi Åbo ryttare, »har jag
  då i hela mitt lif icke sett bland svenska knektar. Och sådana ryttare
  se’n ... Månge ha säkert aldrig förr sutit på hästryggen.»
  
  Längre fram upphunno de Österbottens regemente. Halfva regementet, som
  icke hade några rockar, gick i kapotterna.
  
  »Det skulle salig kungen låtit gå», sade Lars, i det han råkade i
  fullkomligt raseri. – »Värre hade vi det aldrig under hans tid, äfven då
  det gick som allra värst baklänges. Men trå’ ta mig, om han icke varit
  man för att köra ut alla riksens ständer och sätta spolen i hand både på
  adelsman och bonde, så att det blifvit väfva vadmal af i bygden åt
  knektarne.»
  
  
  
  
                                    XVI.
  
  
  Enligt Buddenbrocks på fullgoda skäl stödda, fast af hans samtid mycket
  klandrade fälttågsplan skulle trupperna delas, allt eftersom de
  framkommo till gränsen, på tvänne läger, ett i söder vid Qvarnby på
  strandvägen, hvilket skulle skyddas af Fredrikshamns fästning, och ett
  annat fyra mil längre åt norr vid Martila på den öfre vägen. Detta
  senare ansågs vara tillräckligt skyddadt af den tre och en half mil
  framför detsamma liggande Willmanstrands fästning.
  
  Från dessa två läger stängdes öppningen mellan Saima sjön och Finska
  viken, där de enda större vägarna vid denna tid gingo öfver gränsen.
  Slutligen låg flottan utanför Aspö såsom ett flankstöd för arméns högra
  flygel.
  
  Vid Qvarnby ärnade Buddenbrock själf föra befälet, vid Martila skulle
  generalen Carl Henrik Wrangel, en äkta mössa af renaste skrot och korn,
  föra befälet. Detta tyckte många var ett olyckligt val, ty Wrangel var
  visserligen en tapper soldat, som vid flere tillfällen ådagalagt ett
  stort personligt mod, men inskränkt, öfvermodig och lättledd, passade
  han ej för ett själfständigt befäl.
  
  Staden Willmanstrand låg denna tid på en i Saima mot norr utskjutande
  halfö. Den var ännu föga betydlig hvad handel och näringar vidkommer,
  men var å andra sidan, såsom liggande vid en viktig strategisk punkt i
  landets försvarssystem, icke utan en viss betydelse såsom gränsfästning.
  Själfva halfön, på hvilken den var uppbyggd, utgjordes af en hög sandås,
  hvilken, i synnerhet mot landsidan, hade branta sluttningar. Utefter
  krönet af denna sluttning voro fästningsverken utstakade. Landfronten,
  bruten i tenaljform, hade på hvar sin flygel, där den ändade mot sjön,
  en s. k. redutt. Redutten Friesenheim, som Svenske såg på vänster hand,
  då han red öfver vindbryggan, låg nedanför höjden och stängde den
  omkring trehundra fot breda strandremsan. Redutten Faber åter, på
  motsatta flygeln, låg däremot på själfva krönet af den omnämnda
  sandåsen.
  
  Sedan Svenske passerat vindbryggan och ridit igenom den af ett starkt
  palissaderadt utsprång skyddade fästningsporten, inkom han på en liten
  öppen plan, där närmast porten på höger hand låg det lilla tullhuset,
  medan han till vänster hade corps de gardet. Innanför dessa byggnader
  lågo till höger det nybyggda kronobageriet och en gammal barack samt
  till vänster en kyrka med utsprång och grafkor, omgifven af en tämligen
  stor, med stenmur inhägnad kyrkogård. På södra sidan om denna mur låg
  ett större magasin.
  
  Genom de tillstötande tvärgatorna såg Svenske, under det han fortsatte
  sin ridt uppför Storgatan, en skymt af den stora öppna residenstomten,
  med dess gamla kanslihus och det nya våghuset, samt vid sidan om de
  trappor, som ledde uppför sluttningen, rådhuset, hvilket på samma gång
  var sätet för stadens trivialskola. Där bakom och något bortskymdt af de
  mellanliggande byggnaderna uppstack det nyligen uppförda tyghuset sin
  röda gafvel.
  
  Då Svenske framkom till landskamrer Prinz’ hus, där general Buddenbrock
  hade sin bostad, mötte honom å nyo underrättelsen att generalen hade
  rest bort. Denna gång, fick han snart veta, hade han dock endast farit
  ut på en rekognoscering i närheten och väntades åter samma kväll. Som
  generalen medtagit hela sitt kansli, måste emellertid Svenske på egen
  hand söka sig härberge i staden.
  
  Hvad hästarna vidkom gick detta ganska lätt. Inom en handvändning hade
  Lars fått rum för dem i ett lågt stall i öfre delen af staden. Men för
  Svenske själf var det icke lika lätt att finna ett passande härberge.
  Öfverallt hvar han klappade på mötte honom samma svar; alla gästrummen
  voro upptagna af »knektarne».
  
  Slutligen befann han sig framför ett lågt trähus med en hög utskjutande
  trätrappa, på hvilken husdrängen låg och solade sig. På vinst och
  förlust beslöt han pröfva sin lycka och frågade till den ändan drängen,
  hvem som bodde där inne.
  
  Denne molteg. Men hans breda grin tydde Svenske som en uppmaning att
  själf höra efter, hvarför han klef djärft på uppför den af svarfvade blå
  och röda pelare uppehållna förstugan och fattade låsvredet till den
  närmaste dörren som syntes ovanligt tung, hvarför han grep fatt i den
  med all sin kraft. Han kom därför att göra sitt inträde något hastigare
  än han väntat, då hon lätt och ljudlöst vände sig om på sina gångjärn.
  
  »Intet krus och bång för så’nt lappri», ropade en hes basstämma emot
  honom och då han såg upp i detsamma, fick han se en äldre man med rödt,
  välmående anlete, som helt fryntligt grinade mot honom.
  
  »Min unge herre söker rum, kan jag förstå?» fortsatte mannen, i det han
  drog några rökmoln ur sin korta pipa. »Men sådana finnas icke längre i
  hela sta’n.»
  
  Svenske fann af detta tilltal att det var öfverflödigt att anhålla om
  härberge och sade endast några ord till ursäkt för det sätt, hvarpå han
  gjort sitt inträde.
  
  »Hin kan ha ögon att se genom lyckta dörrar», svarade mannen godmodigt,
  i det han utstötte några väldiga tobaksmoln. »Skadar icke det ringaste
  ... Men är det tillåtet att fråga hvad min unge herre heter?»
  
  Svenske hade intet skäl att dölja sitt namn. Och detta åstadkom en
  förunderlig verkan. Mannens hela uppträdande undergick en plötslig
  förvandling. Ifrån att se kall och likgiltig ut, som en köpman hvilken
  njuter af att se främlingens köplusta, som han icke kan eller vill
  tillfredsställa, vardt han idel vänlighet. Han ville strax höra efter
  med mor, sade han, om det ändå inte kunde finnas ett litet krypin; det
  kunde ju hända att hon hade något i reserv. Och innan Svenske fått tid
  till ytterligare frågor, var han redan ute genom dörren.
  
  Rummet, däri Svenske befann sig, var stort, ehuru dess ringa höjd lät
  det synas mindre än det i verkligheten var. Några långa och smala
  fönster, med smutsiga rutor infattade i bly, insläppte en svag dager,
  hvilken kämpade om herraväldet med den tjocka tobaksröken. Möblerna voro
  få, men mycket bastanta. Liksom ägaren buro de en viss prägel af
  gammaldags kärnfasthet. Hedersrummet intogs af en stor skänk af ek,
  utsirad med oräkneliga listverk; därnäst kom en stor omålad träkista,
  det oundgängliga tillbehöret till visthuset och handkammaren. Slutligen
  följde, utan särskild rangordning, några höga, klumpiga, men
  tillförlitliga länstolar, öfverklädda med kalfskinn.
  
  Svenske hade knappast hunnit göra denna hastiga öfverblick, då dörren på
  nytt öppnades och värden inträdde, åtföljd af en gammal fryntlig
  matrona, som han presenterade som sin hustru. Båda förklarade nu att de
  voro förtjusta att få härbergera biskop Juslenius’ unge frände. På samma
  gång erfor Svenske att han befann sig under rådmannen och handelsmannen
  Tillmans tak.
  
  Då han morgonen därpå inträdde i fältkansliet, sprang hans vän från
  Stockholm kapten Buddenbrock i famnen på honom, innan han fått tid att
  hälsa, samt frågade i nästa andetag efter nyheter från Stockholm.
  
  »Goda och glada nyheter», svarade Svenske, omfamnande honom. »Både din
  fru mor, friherrinnan, och din syster Ulrika må väl.»
  
  »Gläder mig af hjärtat. – Och här får jag nu föreställa dig för dina
  blifvande kamrater: Lewenhaupt, Wrede, Sparre, Ehrensvärd, Strussenfelt,
  kamrer Wittfot.»
  
  »Ett rykte går om snar aktion?» sade den sistnämnde, i det han tog
  Svenskes hand.
  
  »Löst prat ...», svarade de unga männen på en gång.
  
  »Man vill», sade Buddenbrock skrattande, »att en afdelning af armén
  genast skall sätta sig i marsch mot Petersburg, för att påskynda
  revolutionen, hvilket är lika omöjligt som att taga ned månen. Intet
  enda regemente är ännu komplett ...»
  
  »Men nu hör jag att min far är återkommen», afbröt han sig. – »Det skall
  nämligen ställas till förhör för att om möjligt få veta hvilken som
  spridt ut dessa rykten. Men stig på, min far väntar.»
  
  Då Svenske öppnade dörren till det inre rummet, såg han längst fram i
  detsamma en äldre man, iförd en stor, kastanjebrun peruk, sitta framför
  ett stort bord, på hvilket en karta låg utbredd.
  
  Då Svenske sade sitt namn, reste han sig genast upp från stolen och gick
  honom till mötes, i det han vänligt räckte honom handen.
  
  På den strama hållningen kunde han genast förstå att han hade framför
  sig en af gamle kungens gunstlingar, en man som redan såsom yngling
  gjort sig förtjänt af att föra regementen i fält.
  
  Svenske hade svårt att taga sina ögon från generalens ansikte. Hvilken
  ädelhet, parad med allvar och energi! Just en sådan man, tänkte han, var
  det som kunde taga upp salig kungens mantel och blifva den fältherre,
  som skulle föra Sverige till seger. Den krökta näsan, den fast slutna
  munnen, den höghvälfda pannan, det var en karaktäristisk treenighet af
  kraft, som för en ung soldat som Svenske måste verka i hög grad
  tilldragande.
  
  Han erinrade sig nu ett yttrande, som han hört citeras om honom efter
  den vördnadsvärde biskop Rydzelius: »General Buddenbrock», hade denne
  sagt, »är en ansenlig, hurtig och af allom älskad herre; han är af allom
  känd för kvickhet, esprit och otadladt renomé och conduite.»
  
  För tillfället var emellertid generalen vid mycket dåligt humör. Han
  hade nyss inspekterat fästningsverken och den inspektionen hade icke
  utfallit till hans nöje. Då han fick se kungens bref, som Svenske räckte
  honom, klarnade likväl hans anlete.
  
  »Säg mig, min vän», sade han i vänlig ton, i det han lade brefvet
  obrutet på bordet, »är folket i Stockholm för krig?»
  
  »Man har nog varit mycket uppretad mot ryssarne», svarade Svenske
  vördnadsfullt, »men saken är nu gammal och ...»
  
  »Hur länge är det då sedan kriget förklarades?» inföll generalen
  förvånad.
  
  »Något mer än åtta dagar.»
  
  »Åtta dagar? – En sådan försummelse!»
  
  Han yttrade ingenting på en lång stund, men det var icke svårt för
  Svenske att gissa hans tankar. Äfven han blef i högsta grad förvånad
  öfver att icke högste befälhafvaren i god tid blifvit underrättad om
  krigsförklaringen, och han tyckte att det var besynnerligt, att
  regeringen kunde begära att denne skulle utföra de farligaste vågstycken
  med oöfvade trupper ... taga fästningar genom öfverrumpling, och så begå
  den försumligheten att icke underrätta honom om en så viktig sak, utan i
  stället låta fienden först få veta den.
  
  Han afskedade Svenske vänligt, nästan kamratlikt, och uppmanade honom
  att hafva sina hästar i ordning för snar afresa.
  
  En stund därefter tog förhöret med de inkomna spejarne sin början.
  
  »Nå, min bäste öfverste Willebrand», frågade generalen en lång
  gråskäggig officer, när alla infunnit sig, »hvar hafva vi våra
  rapportörer?»
  
  »Här, herr general en chef», svarade en barsk röst från dörren och en
  ung, ståtlig man framträdde till nedre ändan af det bord, vid hvilket
  generalen tagit plats.
  
  »Är det löjtnanten, som sett fienden och gjort det beskedliga folket här
  i fästningen från sina sinnen?»
  
  »Det förra är sant, herr general en chef. Saken är i korthet följande: I
  förgår afton fick jag order att med femtio dragoner aflösa förvakten vid
  Armila by. Jag sände då två dragoner fram mot Taskula för att vakta vid
  gränsbommen. I mörkningen kom samma afton ett ryskt parti dragoner genom
  skogen förbi slagbommen, för att kringränna dubbelposten. Detta
  varseblefvo dragonerna, som retirerade sig strax därifrån, hvarvid den
  enes häst stupade och föll omkull. Den andre dragonen däremot kom
  tillbaka i flygande fläng och omtalade händelsen, då jag strax tog
  trettio man med mig och rekognoscerade till gränsen. Klara spåren kunde
  då skönjas efter ryssarne. De hade nästan en hel fjärdingsväg gått fram
  genom skogen och i hastigheten släppt efter sig både stångpiskor och
  hästskrapor.»
  
  »Egendomliga syner», sade generalen tankfullt. »Men är detta allt,
  öfverste Willebrand?»
  
  »Fältväbeln Kramer, som skulle föra generalens bref öfver gränsen, såg
  hela fientliga lägret», svarade denne. »Hvar är Kramer?»
  
  »Här, nådig öfverste! – Det var så», började denne, »att jag och mitt
  folk hunno fram genom skogen först i mörkningen ... Då sågo vi några
  eldar flamma till mellan träden i skogsbrynet och skulle just stiga af
  hästarna, för att se efter hvad det var, då en af bussarne ropade att
  det var ryska lägret ... I samma ögonblick, och innan trumslagaren hann
  slå signalen, började kulorna hväsa kring öronen på oss. Båda hästarna
  stupade för skotten och trumslagaren fick sin trumma sönderskjuten ...
  Hur stor styrka det var, kan jag icke med bestämdhet uppgifva.»
  
  »Detta är alltså summan af hvad man vet här om fienden?» sade generalen
  lugnare. »Då synes mig den öfverlägsne fienden», fortfor han leende,
  »endast vara ett ryskt spejareparti, som vill ställa till något väsen
  här uppe för att narra oss från strandvägen, därifrån jag nyss på stund
  fått underrättelse att fienden framtränger i stor myckenhet.»
  
  »Pålitliga personer hafva likväl berättat», invände öfverste Willebrand,
  »att mer än tio tusen ryssar stå icke långt härifrån vid Kananoja. Herr
  generalen får därför icke anse mig för den jag icke är – hvilket jag ock
  vid flere tillfällen med den högstes bistånd contrarium bevisat – om jag
  nu enligt eds- och ämbetsplikt anhåller om flere trupper till
  fästningens defension.»
  
  Tonen, hvari den gamle öfversten yttrade dessa ord, hade en egendomlig
  skärpa, som ännu mera förhöjdes genom uttrycket i hans grå, blodsprängda
  ögon. Han var tydligen i hög grad missbelåten med det sätt, på hvilket
  Buddenbrock upptagit hans rapport.
  
  Buddenbrock själf syntes en stund tvehågsen. De underrättelser han fått
  stredo fullkomligt mot dem han nyss erhållit på andra flygeln.
  Besynnerliga rykten om hemliga intriger bland krigsbefälet, hvilka
  skulle afse att draga trupperna så fort som möjligt närmare gränsen,
  hade nyligen kommit till hans kunskap och gjort honom ännu mera
  misstänksam. Hans tvekan varade likväl endast några ögonblick.
  
  »Ni borde verkligen ha fördrag, go’ herrar», sade han med allvarlig ton
  i det han reste sig, »att inkomma med sådana rapporter. De sätta endast
  skräck i folket och betaga dem det första modet och hurtigheten ... I
  alla händelser bören I eftertänka att en svensk är minst lika god som
  tio ryssar. Af alla våra kunskapare och andra omständigheter», fortfor
  han, då de andre tycktes instämma i hans åsikt, »hafva vi ju för öfrigt
  den säkra underrättelsen att ryssen är mycket rädd för oss, och därför
  för närvarande ej vet sig någon utväg. Det är snarare att tro att han
  icke attackerar oss alls, om vi icke attackera honom.»
  
  Härmed slutade förhöret. Under hela tiden, som det pågick, hade
  generalen gång efter annan med särskildt intresse synts betrakta
  Svenskes anlete. Sedan spejarne aflägsnat sig, kallade han honom till
  sig.
  
  »Är min unge vän säker på», frågade han i sträng ton, »att det brefvet,
  som jag fick af honom, verkligen är af hans majestäts egen hand?»
  
  »Jag mottog det själf af kungen», sade Svenske förvånad.
  
  »Min unge vän», tillade han med ett egendomligt leende, i det han vände
  honom ryggen, »har fått ett godt härberge hos rådman Tillman, efter hvad
  jag hört. Det skadar dock aldrig att vara försiktig.»
  
  Det var tydligt att en omkastning inträdt i fråga om generalens
  uppfattning om honom. Men orsaken?
  
  När han kom ut i kansliet, hörde han ej längre talas om att han skulle
  sändas ut på någon längre ridtur. Han skulle stå till kommendantens
  förfogande, i händelse att något fientligt spordes på gränsen. Detta var
  allt han fick veta.
  
  Medan han som bäst grubblade öfver denna händelse, kom Henrik emot
  honom. »Du bör nästa gång bättre se efter dina bref», sade han. »Se här.
  Det bref, du lämnade min far, är falskt.»
  
  Nu steg Svenskes förvåning öfver alla gränser. Hur skulle han förklara
  detta? Han såg nu själf att det icke var samma bref, som han haft dagen
  förut, och dock voro sigillet och kuvertet desamma.
  
  »Min far ville sätta dig i arrest såsom spion», fortsatte den förre,
  »men jag tog ditt försvar, och denna gången går du fri. I högkvarteret
  kommer du emellertid icke ... Här måste man hafva både sina ögon och
  öron öppna», fortfor han, då Svenske bedyrade sin oskuld. »Farväl nu
  till härnäst!»
  
  Generalen hade stigit till häst och Svenske fick icke tillfälle att göra
  några vidare frågor.
  
  »Hälsa borgerskapet», sade generalen åt kommendanten med ett småleende,
  i det han ordnade tyglarna, »att nu kunna kvinnfolken lugnt kläda af sig
  om aftnarna, ty från denna sidan lär ingen fara vara att förvänta.»
  
  Öfverste Willebrand svarade icke. Men när generalen aflägsnat sig stod
  han kvar på samma ställe, en lång stund sedan den bortilande
  ryttarskaran försvunnit.
  
  »Ingen fara å färde?» mumlade han för sig själf. »Men det förstås, de
  som höra till partiet bekymra sig föga efter folk och fästningar. Kan
  tro, go’ herrar, en svensk mot tio ryssar! – Alldeles som i salig
  kungens tid ... fanden själf måtte hålla stången mot tio af de röda
  kosackerna.»
  
  Hans uppfattning af kosackernas krigsduglighet tycktes vara lika allmänt
  delad af de kringstående som hans missbelåtenhet med general en chef.
  
  »När man icke har råd att köpa några fattiga bjälkar till nya
  kanonbäddningar, kan man så godt låta bli att föra krig», sade kapten
  Åberg, som var chef för artilleriet, i det han föraktfullt höjde på
  axlarna. »Om han stannat ännu några minuter, skulle jag lärt honom de
  tio budorden både fram- och baklänges.»
  
  »Tror nog det», sade major Krabbe vid karelerna med ett försmädligt
  grin, i det han skrufvade sin stora peruk mera ned i nacken – »men
  hvarför, för böfveln, kunde min herre icke hinna med att göra det, då
  han var här? – Alla de där högdjuren förtjäna hvad de få. Hur var det
  nu, go’ herrar», fortfor han, då kommendanten tog afsked af dem. »Vi
  skulle ju känna på rådmanskosten i dag. Den är, ta mig böfveln, icke att
  förakta.»
  
  »Vår unge kamrat», tillfogade kaptenen, »är själfskrifven i vårt lag.
  Hvad djäfvulen tjänar det till att se ledsen ut», afbröt han sig, då
  Svenske, grubblande öfver brefvets bortkomst, icke gifvit akt på
  majorens fryntliga inbjudning. – »General en chef är i sanning en mycket
  större nattmössa, så hatt han är, än alla vi ärliga mössor tillsamman,
  eller hur, herr kamrat?»
  
  Svenske kunde icke återhålla en min af förvåning. Det var helt visst
  första gången som någon räknat honom till mösspartiet, och han visste ej
  om han skulle taga det för skämt eller allvar. Men han hade föresatt sig
  att icke uppenbara det mycket fåtaliga parti till hvilket han hörde, för
  att icke invecklas i enskilda trätor. Han tackade därför för bjudningen
  med en artig bugning och medföljde stillatigande, då en stund efteråt
  officerarne, med major Krabbe i spetsen, satte sig i rörelse mot det
  omnämnda huset.
  
  Hos rådmannen hade de öfriga gästerna redan samlats för att, som det
  hette, fira åldermannens namnsdag, då den af major Krabbe anförda
  flocken inträdde. Den fryntliga husmodern var som bäst sysselsatt med
  att under krus och fjäs persvadera pastorn i staden, den lärde doktor
  Kamerarius, att stiga längre fram i rummet. Iklädd en hvit rynkad mössa
  och en vid långkofta af storblommigt triumphant, skulle hon kunnat tagas
  för stadens drottning, om icke hennes man, den lille fetlagde,
  jovialiske, ständigt smågrinande rådmannen, sett så föga majestätisk ut.
  
  Sedan pastorn läst den sedvanliga bordsbönen, satte sig gästerna ned
  kring det rikligt försedda bordet.
  
  Värden höjde sin refflade Nürnbergpokal och drack dem till, hvilken skål
  af dem samfäldt besvarades. Härefter vardt ordet fritt. Man kunde äfven
  se detta på major Krabbe; ty han fnös som en gammal stridshäst vid
  åsynen af stridsvimlet, då han såg den blanka vinkannan göra sin rund.
  
  Allt sedan på tjugutalet hade denne gamle hedersman varit en trogen gäst
  i rådmansgården. Den väldiga krökta näsan, den stora, öfverlägset
  grinande munnen, den låga pannan, hvilken ännu mer nedtrycktes af den
  yfviga brunsvarta allongeperuken, de grå, krigiska knäfvelbårarna och de
  små plirande ögonen af samma färg bildade tillsamman en präktig typ af
  den tidens krigare, hvilka i den »hvita fradgan» och de »muntra
  historierna» sökte glömma den sanna vapenäran eller sökte sarkasmer mot
  de unges prat om kommande storverk.
  
  En fullkomlig motsats till honom var hans granne, den sprättige
  kaptenen, hvilken i sin nymodiga peruk, gräsgröna byxor och blå rock med
  stora ducringer snarare tycktes hafva sin håg åt det ideala i lifvet än
  dess materiela njutningar – om det öfver hufvud taget kunde finnas något
  som han hade håg för eller icke klandrade. Krabbe hade en gång sagt ett
  ord om honom, som vunnit en viss ryktbarhet inom garnisonen: »Om Gud
  fader själf», hade han sagt, »skulle en dag presentera för honom alla
  paradisets skönheter, skulle han inom tjugufyra timmar vara trött på
  hela härligheten.»
  
  Äfven vid detta tillfälle hade han naturligtvis något att anmärka och
  höll upp ölglaset mot dagen, i det han halfhögt mumlade några ord om
  färg och smak.
  
  »Ja, bror Åberg, hvad vore väl bordet», sade Krabbe med tillgjordt
  allvar, »utan godt hembryggdt måltidsdricka?»
  
  »Ett elakt och illa ansadt dricka medför sjukdomar», svarade denne
  trumpet, »såsom gikt och andra plågor.»
  
  »Bättre än vår värds kan man, för tusan böflar, icke få. Detta säger jag
  dig, äfven om du tagit Kajsa Vargs och Winbergs kokböcker till din
  psalmbok och katekes ...»
  
  Vinkannan, som i detsamma passerade förbi, kom Krabbe att afbryta
  meningen.
  
  »Maken till pontak finnes, för böfveln, icke häller på hela kusten»,
  återtog han efter en duktig klunk, i det han sög vinet ur sina stora
  knäfvelbårar. »Därför en skål för vår gamle redlige värd!»
  
  »Det kostar sju glas.»
  
  »Det var endast det han ville», hviskade kaptenen åt Svenske. »Allt som
  har en medfödd aning om ett torrt russin, ska’ min herre veta, heter här
  pontak – och all mat, som icke består af braxen i ölättika eller
  rofvälling, kallas kalasmat ... Det syns att hattarnas dåliga
  öfverflödskram ännu icke hittat vägen till gamla Finland.»
  
  »I fält är kommissariatets kost ofta en läckerhet», sade Svenske
  anspråkslöst. »Salig kungen lefde ofta endast af succarjebröd och
  vatten.»
  
  »Nå nå, min herre! Icke värdt att vara så anspråkslös. Sätter man
  ständigt sitt ljus under ena skäppo, kan det lätt hända att danken
  slocknar. För öfrigt är »i fält» och »i fält» just icke detsamma, och om
  detta leksakskriget är det ju icke värdt att mycket orda. Dansen tror
  vår general en chef kommer att bli åt sjösidan ... ha, ha, ha! ... Men
  detta vet nog vår unge kamrat, lika väl som ryssen, hvar den blir!»
  tillfogade han högt, i det han riktade ett menande ögonkast på Svenske,
  liksom han ville att denne skulle fortsätta.
  
  Svenske, som hade svårt att förstå hvarthän kaptenen syftade, svarade
  endast med en stum nick. Men detta svar, så intetsägande det i själfva
  verket var, hade nära nog kommit rådmannen att släppa sitt stora
  Nürnbergglas i golfvet. Äfven på de öfrige syntes det öfva en märklig
  inverkan. Det syntes tydligt att man hade missräknat sig på honom och
  det dröjde en god stund, innan samtalet åter kom i gång.
  
  Det var majoren, som först lyckades finna ord för sina tankar.
  
  »Jag var med Armfelten anno tretton», sade han och lade båda armbågarna
  på bordet. »Då var det andra bullar i ugnen. Hela landet var så
  rensopadt, att den måttligaste sparf kunnat hungra ihjäl endast genom
  att flyga öfver byarna.»
  
  »Ja, Gud nåde oss för stora ofreden», inföll husmodern – som hittills
  moltegat, utom då hon förmanat sin dotter att sitta rak vid bordet och
  inte spilla på den nya kornlärftsduken eller det rara kalminklifstycket.
  – »Det var icke mer folk kvar i min hembygd än att då gudstjänsten
  skulle hållas en söndag, flög en orrhöna upp ur predikstolen just då
  prästen skulle dit upp för att börja sin predikan.»
  
  »Ja, det är sant», inföll rådmannen, »för detsamma hörde jag i fjor på
  Sibbo vintermarknad af en trovärdig karl från den nejden. – Men förse er
  nu, go’ herrar», tillade han med en förtrolig blinkning åt det håll där
  Svenske satt, »af portugisvinet. – Man kan inte så noga veta hvad
  morgondagen för med sig.»
  
  »Præsens est certior hora», svarade pastorn, som ändtligen lyckats
  svälja den sista klänetten. »Det är: kommande stund är oviss eller:
  blott den närvarande timmen är tillförlitlig, eller ännu bättre: Horæ
  non ulli similis producitur hora, det är: ingen dag är lik den andra
  eller ...»
  
  »Skam ta den som spottar i glaset, ty han får intet mer», skrattade
  majoren, plirande med ögonen. »Ett förböfladt bra bibelspråk! Icke för
  det min utslitna kastorhatt är värd så mycket som ett ruttet lingon, men
  jag skulle ändock vilja hålla upp den mot alla mäster Jobst Doblins och
  Mårten Ströfvings timmerstockar, att min högvällärde vän tänker fortare
  än en häst äter hafre ...»
  
  »Nu vill Krabbe ställa sig in för en vacker likpredikan», inföll
  kaptenen med ett försmädligt ögonkast. – »Jag skulle därför föreslå att
  man hoppade öfver både parentes och nativitas och endast stjälpte ur ett
  ölstop på grafven och skref i botten af detsamma: educatio, conjugium et
  vita.»
  
  »Det gällde icke dina timmerstockar, och då kan min herre vara tyst»,
  röt majoren, då de öfrige inföllo i kaptenens skratt.
  
  »Timmerstockarna trodde jag annars hörde till brors hemliga sportler.»
  
  »Och dem har icke hvarje sprätthök rätt att skrifva sig på näsan», skrek
  majoren, allt ursinnigare.
  
  »Skock tunnor attan, bror Krabbe», inföll nu rådmannen med hög röst, i
  det han reste sig upp från sin stol, för att göra sig bättre hörd, »vår
  vän kaptenen talade ju icke ett enda ord om höga öfverhetens bränsle,
  och icke häller så vidt jag kunde förstå om de timmerstockar som vi alla
  veta att kära bror själf brukar draga på, då han fått smaka på en god
  klunk starköl.»
  
  Detta sätt att afleda samtalet uppväckte mycken munterhet bland de
  öfriga gästerna, och majoren, som icke gärna kunde neka till möjligheten
  af detta påståendes riktighet, tog förklaringen för god, sedan han till
  yttermera visso hört den upprepas ett par gånger.
  
  Allt sedan han på ett så mystiskt sätt tilltalats af kaptenen, hade
  Svenske afhållit sig från att deltaga i samtalet. Förlusten af kungens
  bref gjorde honom för öfrigt icke böjd att lyssna till de andres skämt.
  Han hade hoppats att få beröm för sin snabba färd och redan från första
  stunden vinna generalens välvilja. Och i stället hade han kommit fram
  som en dummerjöns, hvilken hade en väns borgen att tacka för att han
  icke genast fängslats.
  
  Förmodligen funno sig hans grannar vid bordet slutligen sårade af hans
  tystlåtenhet; ty efter några frågor rörande den sannolika utgången af
  fälttåget hade de dragit sig alldeles undan. I stället för att åhöra
  rådmannens vidare utläggningar i politiken tog han därför, så snart
  måltiden var slut, afsked.
  
  I stället för att följa gatan rakt fram, kom han nu att af en händelse
  vika af till vänster långs sjöpalissaden. Aftonen var utmärkt vacker och
  då han såg en trappa i närheten, beslöt han att stiga upp på vallen för
  att skaffa sig en öfversikt af terrängen framför fästningen. Och väl
  uppkommen på vallsluttningen af den högt liggande redutten Faber, kunde
  han icke nog beundra nejdens skönhet.
  
  Han kunde nu med ögat följa den väg, på hvilken han inkommit i
  fästningen och som öfver vindbryggan ledde utåt fältet. Nedanför den
  branta backsluttningen delade den sig. Den ena väggrenen fortsatte rakt
  fram åt ryska sidan, den andra aftog åt höger långs sjöstranden, alltså
  åt svenska sidan. Den höga tallskogen, i hvilken båda vägarna fördjupade
  sig, begränsade synranden åt alla sidor.
  
  Trakten var nästan ödebygd. Endast i närheten af vallen syntes några små
  stugor med torftak. Invånarne hade ännu icke utsökt åt sig nya
  byggnadsplatser utanför de skyddande fästningsvallarna och Lappvesi
  kyrka, som nu reser sitt torn i själfva vägknuten, skulle ännu länge få
  vänta på sin grundläggning.
  
  Utom de nämnda kojorna var en hög väderkvarn den enda byggnad som ådrog
  sig Svenskes uppmärksamhet. Hon låg på en tämligen brant backe, strax
  till vänster om den väg som ledde åt svenska sidan. Svenske begrep
  genast att denna backe var genom sin höjd en farlig punkt i händelse af
  ett anfall mot fästningen. Efter hvad han trodde sig märka ledde dock
  den bortvända sluttningen ner emot en sumpig däld, öfver hvilken det
  kanske ej var så lätt för en fiende att framföra några kanoner. På andra
  sidan om denna däld framstucko några enstaka mindre tallar, hvilka
  småningom samlade sig till tätare småskog, bildande sålunda den höga
  furuskogens på samma gång förvakter och spejare.
  
  Svenske lät blicken följa utefter skogsbrynet för att utröna, hvar
  fienden, i händelse af anfall, sannolikast, skulle uppföra sina
  batterier. Förhöret och i synnerhet de dunkla yttranden, som fällts
  under middagen om en blifvande strid, hade nämligen uppjagat hans
  inbillning i hög grad, så att han kände sig som vore han i närheten af
  en fara, ändock han icke visste från hvilket håll hon närmade sig.
  
  Plötsligt väcktes han ur sina funderingar genom några halfhögt yttrade
  ord i hans närmaste grannskap. Han vände sig hastigt om för att efterse
  om någon af de andra gästerna möjligen följt efter honom. Men i den
  dunkla skymningen kunde han icke upptäcka någon mänsklig varelse. Han
  steg högre upp på bröstvärnet, för att bättre kunna se ned i grafven.
  Men icke häller där kunde han varseblifva någon. Han fann detta så
  mycket besynnerligare som han på röstens tonfall tyckte sig igenkänna en
  bekant.
  
  Han skulle just lämna vallen, då rösten på nytt hördes, denna gång från
  motsatta sidan af pålverket, och nu kunde han tydligt urskilja hvarje
  ord.
  
  »Förhållandena i S:t Petersburg utveckla sig allt gynnsammare», hörde
  han. »Vår dyrkansvärda prinsessa är likväl i största behof af vår
  hjälp.»
  
  »Det är ännu omöjligt att göra något», svarade en annan i lägre ton.
  »Senast i dag gjordes ett försök, men det strandade på hans vanliga
  indifferentism. Han är sträng som Regulus och dygdig som Cato.»
  
  »Då måste Wrangel skickas fram. En ryss är för honom som ett rödt skynke
  för en ilsken tjur.»
  
  »Wrangel gör de facto allt som den andre icke önskar. – Men hur många
  man skickas emot honom?»
  
  »Är ni rädd, min bäste? Endast ett par regementen af de farligaste
  motståndarne till revolutionen. Det är svårt att taga mera folk genom
  skogarna.»
  
  »Hvad säger Chetardie om saken?»
  
  »Excellentissime – och Crepi äfven.» –
  
  »Mais que faire, om den tvärviggen vägrar?»
  
  »Har nog ingen fara. – I nödfall bör han tvingas. – Var utan all
  inquiétude, min vän. Jag skall nog veta smida järnet, medan det är varmt
  ...»
  
  Nu tystnade rösterna, hvilkas samtal på det högsta retat Svenskes
  nyfikenhet. Skulle några hemliga planer verkligen vara å bane? Hans
  morbrors afskedsord jämte det som förefallit under middagen gåfvo honom
  full anledning att misstänka hvad som hälst. Han beslöt därför att
  försiktigt smyga sig ned i grafven för att om möjligt från yttre
  grafbranten, genom någon springa i pålverket, utforska hvilka de
  samtalande voro.
  
  Men knappt hade han uppkommit på bröstvärnets yttre sluttning, då ett
  doft buller nådde hans öra, som kom honom att öfvergifva denna plan. En
  blick på den dunkla kvällhimlen öfvertygade honom genast att hans första
  gissning, att det var åskan, var falsk. Bullret liknade mera det
  aflägsna dånet af en stor ryttarskara. Nu kunde han tydligt höra att det
  närmade sig skogsbrynet på andra sidan slätten. Han kunde tydligt
  urskilja hofslagen och prasslet bland grenarna i småskogen. Och innan
  han hunnit bilda sig någon föreställning om hvad som kunde vara å färde,
  utbredde sig ur trädens slagskugga en mörk massa, hvilken rörde sig
  snabbt fram emot fästningen öfver den nu i klart månsken liggande delen
  af fältet.
  
  Han kände hur marken darrade under hofslagen. Var det förvakten, som
  flydde inåt fästningen, förföljd af fienden? Men styrkan var för stor.
  Eller var det måhända något fientligt öfverrumplingsförsök?
  Varningsropet ljöd nu från post till post utefter vallarna. Trummorna
  kommo i rörelse inne i staden. Vindbryggorna reste sig upp i luften.
  Soldater och borgare skyndade om hvarandra att besätta vallarne. Inom
  några minuter stodo artilleristerna färdiga vid sina stycken med
  glimmande luntor i händerna.
  
  Men den sig närmande ryttarskaran tycktes förakta faran. I ett enda
  fyrsprång syntes den vilja sätta öfver den djupa grafven och de höga
  vallarna. Då, utan att ännu ett skott lossats, uppkom en skockning i
  leden. De stannade, liksom befälhafvaren i sista ögonblicket skulle
  tvekat. Hästarna vrenskades och gnäggade, medan de sparkade upp sanden
  omkring sig. Men det varade blott ett ögonblick, i det nästa var hela
  den stolta linien i vild flykt mot skogsbrynet. Fåfängt ansträngde
  vakterna på vallen sina ögon för att upptäcka några ryttare. Det hela
  var som en spöksyn.
  
  Liksom de öfriga åskådarne stod Svenske slagen med förvåning öfver hvad
  den kunde betyda. Då fick han se Lars, som äfven skyndat ut.
  
  »Nå Lars, hvad säger du om sådan klappjagt?»
  
  »Skulle kanske kunna säga något, hans nåd ... Tycker nog det hade varit
  bäst att icke ställa till så mycket väsen för så’nt varsel.»
  
  »Varsel? – Säkert endast något kosackskämt.»
  
  »Inga kosacker, hans nåd. – Svarta hästar ... stora fladdrande vingar
  ... ej en enda ryttare.»
  
  »Äro dina spöken framme så tidigt på aftonen, då torde vara skäl att vi
  se till hästarna, så att inte tomtegubbarne stjäla bort fodret.»
  
  »När man försummar Guds hus och i stället äter kräsliga rätter och umgås
  med syndiga lustar och begärelser ...»
  
  »Käre Lars, spökena får du ha för dig själf, men predikningarna bör du
  öfverlämna åt våra präster, som du ju håller så mycket af. Bäst gör du
  dock, om du lämnar mig i fred för bådadera.»
  
  »Jag har, gudnås, varit en så syndig människa», mumlade Lars med
  gråtmild ton. »Men nu är jag omvänd.»
  
  Svenske var icke i lynne att vilja höra hur grundlig Lars’ omvändelse
  var, då han kände honom tillräckligt för att förstå att han upptäckt
  någon ny ölsort och var på väg att återse den hvitklädda flickan, i
  hvilket fall det vore bäst att han vore inomhus. Han tillsade honom
  därför att följa sig till stallet.
  
  Här möttes han redan utanför af vänskapliga gnäggningar och på de stora
  ögonen, som lyste som eldkol i halfdunklet, såg han, så snart han stigit
  in genom den låga stalldörren, hvar hans häst befann sig, vid hvilken
  han för hvarje dag kände sig mer fäst.
  
  »Se, det var så, att han blef litet sömstucken i går», mumlade Lars, i
  det han förgäfves sökte tända ljuset i den spruckna hornlyktan.
  
  »Sömstucken? – Hvad pratar du för dumheter», utfor Svenske häftigt. »Har
  jag icke sagt att han icke fick omskos, förrän jag sade till därom?»
  
  »Går nog fram ändå, fast jag linkar ett slag, sa’ amiral’n med
  kopparbenet.»
  
  »Skon är väl borttagen? Inte? Nå skynda dig då, för böfveln.»
  
  »Kommer fort, sa’ han som klef ut genom fönstret. Det är blott den ena
  hofven, ty den lymmeln fick inte röra de andra hofvarna. – Han svor på
  att han skulle göra en sko så nätt, att hon skulle anstå själfva den
  vackra rådmansdottern.»
  
  »Hvilken pratar du om? Hvad var det för en gynnare?»
  
  »Han sade att han kände hans nåd.»
  
  »Kände mig?»
  
  »Ja, och så talade han så godt om gamle kungen och bjöd på utmärkt
  starköl och ...»
  
  »Jag har en gång för alla sagt ifrån att du ej får släppa obehörigt folk
  till våra hästar», sade Svenske allvarligt. »Kom ihåg hvad du själf
  gjorde i Åbo. – Låt nu den sjuka foten stå öfver natten på fuktig
  lerjord och håll ett godt öga på den andre hästen, så att icke äfven den
  blir otjänstbar. – Om det finnes något fel på honom i morgon, är du icke
  längre i min tjänst.»
  
  Denna skarpa tillrättavisning gjorde Lars med ens nykter. Det var första
  gången som hans herre lät honom förstå, att det fanns en gräns som icke
  fick öfverskridas ens af trotjänaren. Också var det med uppriktigt
  hjärta som han lofvade att förr skulle trollen få dränka honom
  lifslefvande än att ett tagelstrå skulle röras på hästarna.
  
  Då Svenske återkom till rådmannen, sutto gästerna ännu vid sina
  vinkannor. Endast pastorn och majoren voro sysselsatta med att rulla
  tärningarna i brädspelslådan.
  
  »Skock tunnor attan», ropade den sistnämnde mot Svenske, då han
  inträdde, »trodde jag icke att du redan gifvit dig på hemvägen för att
  skrika något i öronen på generalen.»
  
  Svenske ansåg det icke löna mödan att, i den sinnesstämning majoren
  befann sig, fordra något slags upprättelse, utan nämnde blott i få ord
  att han hört ute i staden att larmet uppkommit till följd af några lösa
  kosackhästar, hvilka man sedan tagit fatt på vid Armilavakten.
  
  Om än det besynnerliga uppträdet kunde på detta sätt få sin helt
  naturliga förklaring, kvarstod likväl för Svenske det hemlighetsfulla
  samtalet på vallen såsom en olöst gåta. Äfven berättelsen om
  hofslagaren, som sökt fördärfva hans häst, gjorde honom åtskilligt
  hufvudbry.
  
  Under natten väcktes han af ett nytt larm. Nu var fienden, skrek man, i
  fullt tåg öfver gränsen. Så snart Svenske hunnit kläda sig, skyndade han
  därför till kommendanten.
  
  Men denne tog ingen vidare notis om honom. Och på Svenskes fråga, om han
  befallde att han skulle stanna kvar, svarade han tvärt att han redan
  afsändt alla rapporter som han funnit af nöden.
  
  Efter en lång ed tillade han att som »hans hetlefrade unge herre» ändock
  bara vore till förargelse och besvär, kunde han gärna begifva sig hvart
  åt fanders han själf funne för godt. Men toge han vägen öfver
  Fredrikshamn, kunde han göra honom den tjänsten, så vida han kom ihåg
  det, att nämna för generalen en chef att ryssarne gått öfver gränsen.
  Svenske, som äfven tog humör, svarade helt snäft att han skulle följa
  anvisningen.
  
  Han hade icke hunnit långt från fästningen, då uppstigande dammoln
  utefter vägen, enformiga ljud af trummor och glittrande bajonetter gåfvo
  tillkänna en mötande större truppkolonn. Var det den svenska hären som
  närmade sig? Då vore hans färd slutad. Han höll inne sin häst. Men han
  kunde icke uppskatta de mötande trupperna till mer än på sin höjd några
  tusen man. De hade synbarligen mycket brådtom; ty soldaterna hade tagit
  af sig rockarna och gingo i de långa gula västarna och deras skäggiga
  anleten voro böjda mot marken. När de kommo närmare, besannades hans
  antagande. De marscherandes matta, blodsprängda ögon talade om
  outhärdliga ansträngningar, då de blickade upp i drömlik dvala mot den
  ensamme ryttaren som bröt deras led.
  
  »Hör hit, min herre!» ropade generalen, som red i têten för den andra
  bataljonen i ordningen, »hvart skall man rida?»
  
  »Till högkvarteret.»
  
  »Hälsa då general en chef att han må ligga stilla så länge han gitter,
  ty nu går gamle Wrangel på eget bevåg och eget ansvar mot ryssen.»
  
  »Hoppas, herr general, att vi andra snart få följa efter.»
  
  »Gör mans det, unge man, gör mans det. Det är nog en annan lek, detta,
  för sprätthökarna och hattjunkrarne, än att föra stat på Riddarhustorget
  och acortisera damerna på assembléerna i Stockholm.»
  
  I det generalen med själfbelåtet leende yttrade dessa ord, återtog han
  sin plats i kolonnen och hälsade Svenske med handen till afsked.
  
  En stund därefter var Svenske åter allena med Lars. Den ena afdelningen
  efter den andra hade slingrat sig fram genom de böljande sädesfälten och
  försvunnit i det bakomvarande skogsbrynet. Ännu hördes en stund deras
  trummor, som gåfvo genljud från bergen; men snart blef äfven tyst åt den
  sidan.
  
  Utan att möta något annat anmärkningsvärdt, inträffade Svenske på
  kvällen i Qvarnby, där han, sedan general en chef nu blifvit fullkomligt
  öfvertygad om hans pålitlighet af sin son, till hvilken han satte ett
  obegränsadt förtroende, gaf honom order att tidigt följande morgon rida
  öfver till general Wrangel med uttrycklig befallning att i det längsta
  uppskjuta striden. Wrangels marsch hade väckt generalens största
  förvåning, då den icke blott var ett brott mot föregående order, utan
  stred fullkomligt mot de mått och steg, som han själf endast få timmar
  förut uppgifvit sig ämna vidtaga. »Men han hade ej velat», hade han
  skrifvit till Buddenbrock, »lämna Willmanstrands besättning och invånare
  till spillo, utan ville – ledd som han var blott af mod och deltagande –
  gå fienden till mötes.»
  
  Hvad följden af hans egenmäktiga tilltag skulle blifva, var icke svårt
  att inse, om icke Buddenbrock hann att i rätt tid komma till hans
  understöd. Och detta var icke lätt. Det kräfdes åtta mils marsch på de
  uslaste vägar. Hästarna, som för den ringa fodertillgångens skull varit
  spridda på bete på en yta af flere mils omkrets, hade emellertid nu
  blifvit hopsamlade, och om bara Wrangel kunde uppskjuta striden ännu ett
  dygn eller taga skydd bakom Willmanstrands vallar, skulle Buddenbrock
  med säkerhet hinna fram till hans understöd och hejda fienden. Sista
  rapporten, som Buddenbrock nyss mottagit, då Svenske kom till lägret,
  hade likväl gifvit vid handen att Wrangel, såsom hörande till
  mösspartiet, var alltför afundsjuk på en af hattpartiets förnämsta
  ledare för att med honom vilja dela segerns, som han trodde, lättvunna
  lager och därför sannolikt högst ogärna skulle hålla sig på defensiven.
  
  Hvarje sekund var därför dyrbar för Svenske och han pressade gång på
  gång sin häst att falla i galopp, med den påföljd att denne snart vardt
  alldeles uttröttad. Svenske måste därför med våld taga en ny. Men denne
  var en usel krake, som snart låg flämtande på vägen, ur stånd att mera
  resa sig.
  
  Denna motgång var så mycket större, som det endast återstod en
  fjärdedels mil fram till fästningen. Men kosta hvad det ville måste han
  hinna dit innan det blef för sent. En gång för alla ville han gifva ett
  prof på hvad han dugde till. Med rask takt borde han vara framme på
  kortare tid än en halftimme.
  
  Ännu hade han ej hört något skott från Willmanstrandssidan. Mötande
  ryttare visste ingenting om något anfall. En af dem berättade till och
  med att fienden vändt tillbaka öfver gränsen.
  
  Han hade just hunnit lossa sin väska från sadelbommen, då en ryttare
  visade sig uppe på backkrönet. Han kände genast igen att det var
  Schulenberg, på den svarta peruken och den tillgjordt förnäma
  hållningen. När denne fick se Svenske, hälsade han förtroligt, men
  tycktes mån om att ofrågad få fortsätta sin väg.
  
  »Hvarthän, herr kvartermästare – är striden redan börjad?» frågade
  Svenske, icke utan ironi, då han såg att Schulenberg icke gjorde min af
  att stanna.
  
  »Jag måste skynda. Öfver trettitusen ryssar äro som bäst i färd att
  förgöra vår lilla hop.»
  
  »Och ni rymmer fältet?»
  
  »Potz donner, min herre, en lägligare tid och ni skulle få göra
  bekantskap med min klinga.»
  
  »Låna mig blott er häst i stället, kamrat, kunna vi uppskjuta den
  affären till en lägligare dag», sade Svenske leende. – »Äfven för mig är
  hvarje ögonblick dyrbart. Jag har generalens en chef order och måste
  hinna fram innan striden börjar. Jag tillåter mig därför att låna ert
  sto för några timmar», tillade han i det han grep fatt i betslet.
  
  »Är min herre förryckt?»
  
  »Mitt fulla allvar ... lämna mig er häst. Kanske arméns öde beror på om
  jag är framme i tid.»
  
  »Om ni än vore en ny Simson, kunde ni intet uträtta där. – De våra komma
  för öfrigt snart denna väg tillbaka. – Jag har själf måst bana mig väg
  genom de ryska linierna för att utfinna den bästa återtågsvägen. Har ni
  icke hört hur det skjutits i flere timmar? Au revoir, min herre!»
  
  I det Schulenberg yttrade dessa ord, gaf han sin häst sporrarna och slog
  i detsamma till Svenske med handtaget af sitt ridspö så att denne måste
  släppa sitt tag. I nästa ögonblick var han försvunnen.
  
  
  
  
                                   XVII.
  
  
  Solen stod högt på himlen, då Svenske närmade sig det öppna fältet
  framför fästningen. Han hade uppbjudit all sin kraft för att hinna fram
  så fort som möjligt. Då och då hade han stannat och lyssnat. Men ännu
  hade intet skott uppväckt nejdens ekon.
  
  Han kunde se redutten Faber skymta fram mellan träden i skogsbrynet.
  Ännu några steg, och den höga fästningsfronten låg utbredd i solljuset
  för hans blickar. På en höjd framför densamma syntes svenska hären och
  något längre bort i skogsbrynet rörde sig mörka linier, som måste vara
  fiendens.
  
  Han kunde icke förstå hur Wrangel kunnat våga att med sina fåtaliga
  trupper intaga en så utmanande och på samma gång svag ställning. Det var
  ännu en gång det tomma skrytet som gick igen. Det skulle, förstås, illa
  anstått den svenska tapperheten att, äfven mot fyrdubbel öfvermakt,
  krypa ned bakom de höga fästningsvallarna. I första sammandrabbningen
  skulle ryssarne få lära sig hvad det ville säga att pröfva på
  svenskarnes mod och krigsduglighet. Den gamla Narvasagan, att en svensk
  var lika god som tio moskoviter, skulle än en gång bli sanning. På öppna
  fältet, i ärlig tvekamp, man mot man, skulle krafterna mätas. Och liksom
  den gamle Carolinen redan i dess gry velat kväfva hvarje tvekan hos
  motståndaren om ärligheten af sin utmaning, hade Wrangel låtit borttaga
  kanonerna från vallarna och uppställt dem mellan trupperna ute på
  fältet.
  
  Han satt nu till häst framför fronten, omgifven af sin stab, och syntes
  uppmärksamt åse fiendens rörelser. Bakom honom rörde sig soldaterna åter
  och fram eller lågo utsträckta på den sluttande gräsmattan. Ytterst på
  flygeln stodo de karelska dragonerna, därefter södermanländingar och
  dalkarlar, sedan tavastländingar, västerbottningar och savolaksare och
  slutligen ytterst på vänstra flygeln återigen en afdelning af de
  karelska dragonerna.
  
  »Jag medför generalens en chef order», sade Svenske, i det han hälsade,
  »att herr generalen skall afvakta hans ankomst och icke inlåta sig i
  strid ...»
  
  »I god tid som vår general en chef gifver sina befallningar», svarade
  Wrangel högdraget, i det han bröt brefvet, som Svenske räckte honom, och
  kastade en hastig blick på den dammige budbäraren. »Men, förstås! När
  man sänder fotgängare med expresse befallningar, kunna de icke komma
  fram med någon synnerlig fermeté.»
  
  »Mina herrar», fortsatte han, sedan han ögnat genom raderna, i det han
  vände sig till de kringstående officerarne, »den lifländske baronen ber
  mig handla som en pultron, en förrädare. Skola vi visa honom att vi
  kunna handla utan hans förmynderskap?»
  
  Ett jakande sorl lopp genom officersledet.
  
  »Ni själf, unge vän», återtog han, vänd till Svenske, »bör en annan gång
  afhålla er från att uttyda de depescher ni bär i er ryttarväska. Sådant
  bevisar brist på éducation i métiern ...»
  
  »Det gifves för djäfvulen icke heller någon tid till tvekan», afbröt han
  sig hastigt, i det han vände sitt barska, kraftfulla anlete mot den
  fientliga sidan. »Ser herrarne hur han börjar krypa fram där borta ur
  sina mullvadshål?»
  
  Tvänne svenska dragonpatruller kommo i detsamma fram ur skogsbrynet och
  satte af i fyrsprång öfver fältet.
  
  »Fienden har uppställt sig under musik och trumslag!» ropade kaptenerna
  Dunker och Depong, som anförde dem, nästan samtidigt, i det de höllo
  inne sina löddriga hästar. »Han är redan i full marsch mot staden!»
  
  »Godt, mina herrar», svarade Wrangel lugnt och tillitsfullt. »Låt oss då
  se att enhvar handlar efter sin eds- och ämbetsplikt ... Baron
  Meijersdorff!» ropade han, då denne förtroligt hälsade Svenske. »Baronen
  får taga fanan om hand där uppe på redutten. Men hör noga på signalen! I
  händelse af désastre eller retirade får flaggan icke sänkas, förrän jag
  befaller det.»
  
  I det han yttrade dessa ord, gaf han sin häst sporrarna och red långs
  den svenska ställningen, i hvilken soldaterna nu började ordna sig till
  striden.
  
  Alla Svenskes ansträngningar hade således varit onyttiga. Det tycktes
  vara hans olyckliga öde, att allt hvad han företog sig skulle
  misslyckas. Generalen hade icke ens brytt sig om att anvisa honom den
  plats han borde intaga i den stundande striden.
  
  Strax till höger på höjden, såg han nu, voro artilleristerna sysselsatta
  med att ladda sina kanoner. Hos dem, tänkte han, skulle han vara
  välkommen, eller, om intet annat, vinna en friare öfversikt öfver
  stridsfältet.
  
  Nu hördes den ena trumhvirfveln aflösa den andra. Med musköten på axeln
  hade fotfolket ordnat sig på fyra led långs höjdkammen. En annan
  afdelning fotfolk utmarscherade med fladdrande fana ur fästningen. Det
  var Willebrands värfvade soldater, som skulle fylla luckan mellan
  savolaksarne och västerbottningarne.
  
  Ännu några ögonblick fortfor rörelsen inom de svenska leden. Här och där
  aflossades ett skott, för att profva afståndet eller rensa fängpannan.
  Därefter inträdde djup tystnad. Uppe på höjden stodo artilleristerna
  orörliga vid sina kanoner, med den rykande luntan i hand. Allas blickar
  voro vända mot de mörka linier, som skymtade fram mellan träden i det
  motsatta skogsbrynet.
  
  Middagssolen sken dem rakt i anletet och vinden dref väldiga dammoln,
  som det fientliga rytteriet uppref från den torra marken, upp mot
  höjden. Det var äfvenså vid Holofzin, mindes de äldsta veteranerna, och
  deras skäggiga anleten logo på sitt trumpna, tvärsäkra sätt. »Kom bara
  hit», tycktes de säga, »och vi skola snart göra slut på den här saken.»
  Deras officerare ställde sig framför fronten. »Gören eder färdiga!»
  kommenderade de, vid den ena afdelningen efter den andra.
  
  Snart var fienden inom skotthåll. Kapten Åberg, som förde befälet vid
  kanonerna, öppnade först elden. Men afståndet var ännu för stort och
  kulorna gjorde därför föga verkan.
  
  »Så går det alltid», sade han åt Svenske med en axelryckning, »när man
  icke själf får sköta sitt vapen. – Om den gamle, envise gubben låtit mig
  få behålla min plats där borta på andra kullen, hade helt visst ingen
  fiende vågat sig fram på slätten.»
  
  Nu sågos ryssarne släpa upp några stycken på en höjd icke långt från den
  plats, där de stodo. Skulle de lyckas att där placera sitt batteri
  blefve det en hård strid. Och allt tätare följde de röda blixtarne på
  hvarandra från de små tallbuskarna, som stucko upp ur krutröken. Den ena
  styckekulan efter den andra borrade sig in i sluttningen nedanför det
  svenska batteriet.
  
  Det var under skydd af denna fruktansvärda artillerield som det ryska
  fotfolket vågade sig ut på slätten. Två ståtliga grenadierregementen
  voro i têten. De gingo rakt på de svenska kanonerna uppe på höjden.
  Under liflig musköteld ryckte de fram öfver den smala dalsänkning, som
  skiljde dem därifrån. Utan att bryta sina led klättrade de uppför
  sluttningen.
  
  Men drufhagelskotten bortsopade den ena roten efter den andra.
  
  Nya regementen måste fram till deras understöd. Men innan de hunno fram,
  hade svenskarnes tålamod tagit slut. Utan att längre afvakta den
  öfvermäktige fiendens anfall, togo savolaksarne musköten på axeln och
  satte sig i marsch för att möta det på halfva vägen.
  
  Den gråskäggige mannen, som red framför dem, var major Fieandt. Det var
  han som vid Storkyro anno 14 fört fram de sista hoparna mot fienden och
  vid Selånger by med en handfull bönder slagit flere hundra ryssar på
  flykten. Sedan Narva har han varit med om tjugu fälttåg. – Hans kamrat
  till höger, den gamle, buttre öfverste Willebrand, har endast en batalj
  mer att komma ihåg bland sina många minnen.
  
  Lyckan tycktes verkligen le emot de tappre. Fiendens första salva gick
  totalt förlorad öfver deras hufvuden och de hånlogo åt kulorna. Nu voro
  de själfva inom skotthåll. Ett kommandoord och rotarna slöto sig
  tillsamman. De främre leden föllo på knä, de bakre gjorde sig färdiga
  att öppna elden. Då slungade fienden sin andra salva mot dem. Den tog i
  fanspetsarna och fällde deras gamle chef till marken. De främre leden
  reste sig utan kommando, vacklade, råkade i oordning, medan de bakre
  aflossade sina skott i luften.
  
  Är det väl finnar, som så nesligt vända om till flykt? Aldrig förr hafva
  de svikit sina fanor. Själfva fienden synes förvånad. En tredje salva
  som sändes efter dem gjorde förfärliga luckor i deras led.
  
  »Stån och tänken på den ed ni svurit kung och land!» skrek Wrangel mot
  dem med hes stämma, i det han, hållande värjan i högsta hugg, red inpå
  de flyende.
  
  Men det är skräck och rädsla, som för dem an. Äfven Willebrands värfvade
  fly och gifva allt förloradt. Generalen faller af hästen och föres på
  bår in till staden, likaså Willebrand. Nu ryckas äfven de karelska
  dragonerna, ytterst på flygeln, med i hvirfveln af de flyende. Innan de
  ens hunnit draga sina långa huggvärjor, eller fängkrutet fått matta
  glansen på deras nyskurade pistoler, släppa de tyglarna lösa och sporra
  sina lurfviga hästar i ursinnigt fyrsprång genom det flyende fotfolket.
  
  Svenskes hjärta hade klappat af stolthet, då han sett savolaksarne i väl
  rättade led rycka an mot fienden. Men nu, hur blygdes han ej öfver deras
  feghet! Utan att knappast gifva sig tid att bruka sina vapen, fly de,
  slagna af skräck. Han ville rikta kanonerna mot de uslingarne. Men
  fåfängt rusade han från den ena kanonen till den andra för att uppmana
  artilleristerna att göra det. De logo åt honom, som om de trodde att han
  var förryckt.
  
  Ändtligen börja tavastländingarne, som ännu höllo linien, att röra på
  sig.
  
  »Värjan ut!» kommenderar deras öfverste, den tappre Bildstein, han som
  för trettio år sedan, midt i den fientliga hären, bortsnappade konung
  Augusts bref till tatarernas höfding. Ännu samma ungdomliga
  oförvägenhet, samma käckhet i hans ädla anletsdrag.
  
  Han ropar åt soldaterna att icke skjuta, förrän de kunna se fienden i
  hvitögat.
  
  Och deras anfall kan fienden icke motstå. Inom några ögonblick ha de
  jagat in honom igen i skogen.
  
  Men deras segerjubel blir tyvärr icke långvarigt. Då de se hur äfven de
  karelska ryttarne fly hals öfver hufvud från fältet, stanna de rådvilla.
  Då höres i det kritiska ögonblicket kommandoordet:
  
  »Höger omvänder eder!»
  
  Och detta märkliga kommandoord, som ingen sedermera vill vidkännas,
  detta ord, som skall tvinga gråten i halsen på deras barnbarnsbarn, vid
  tanken på alla olyckor som sedan följde, på allt det förtal, som sedan
  spreds vida omkring i landet, är nog för att få dem att förlora all
  besinning.
  
  I vild oordning störta de tillbaka mot sin förra ställning. Deras
  officerare, som söka hindra dem, trängas omkull eller skjutas ned. Och
  snart finnas kvar af hela vänstra flygeln endast västerbottningarne, som
  hålla stånd.
  
  På högra flygeln hafva emellertid södermanländingar och dalkarlar under
  tiden äfven gjort sitt anfall och tagit fiendens ställning. Men då de nu
  komma i vägen för egen artillerield, måste de stanna.
  
  »Stå! Stå!» skriker södermanländingarnes chef, den åldrige
  öfverstelöjtnant Wasaborg.
  
  »Är du rädd, gubbe!» svara de honom hånskrattande. »Har du fört oss i
  leken, får du leken tåla!»
  
  Nu faller Gripenhjelm, öfversten för dalkarlarne. Major Wrangel springer
  fram för att återställa ordningen. Han vräkes åt sidan af de ursinniga
  knektarne, som icke kunna begripa hvarför man vill hålla dem tillbaka.
  Slutligen, utan att vidare låta sig hejdas, rusa de uppför den af små
  tallbuskar öfvervuxna sluttningen och störta i vildt raseri mot fienden.
  
  Men själfva tapperheten skulle på denna olyckliga dag varda ett fel. Där
  uppe på höjden har fienden samlat sina bästa kärntrupper. Bajonett vid
  bajonett framblixtra mellan träden, och för den salva, som möter dem på
  nära håll, kan ingen trupp i världen hålla stånd. I vild flykt bär det
  åter tillbaka samma väg de kommit.
  
  Dagens öde är därmed afgjordt. Fåfängt försöka västerbottningarne med
  sin musköteld att uppehålla fiendens kolonner. Deras chef, den tappre
  öfverstelöjtnant Durietz, har stupat. Nästan alla officerare äro döda
  eller sårade.
  
                     *       *       *       *       *
  
  »Hur må våra plattfötter i denna menuetten?» ropade kapten Åberg med sin
  vanliga försmädliga min, då han under det korta uppehåll, som nu
  inträdde i striden, såg sin vän Krabbe andtruten klättra uppför
  sluttningen.
  
  »Tackar som frågar! Har min fina bror fått inskriften klar på ölstopet,
  ty detta var ett satans fläng, och tunnor skock ...»
  
  Majoren hann icke fullborda meningen, ty i detsamma kom en trepundig
  kula, som splittrade lavetten vid den kanon där han tagit plats och
  sände honom in i evigheten.
  
  Nu rusade fienden fram från alla sidor. Striden upplöstes i ett vildt
  handgemäng. Under sin ende återstående officers, den tappre kapten
  Ehnbergs befäl, lyckades det emellertid för västerbottningarne att
  slutligen slå sig igenom. Fulla af beundran öfver så mycken tapperhet,
  gjorde fienderna honnör för den lilla skaran.
  
  En annan flock, på sin höjd ett tjugutal män, lyckades uppnå
  fästningsgrafven och besätta de små husen innanför fästningsporten:
  corps de gardet och tullhuset.
  
  Ett nytt uppehåll inträdde i striden som nu varat i tre timmar. Äfven
  segraren syntes trött af att kämpa. Ett ögonblick tyckte man sig höra
  chamaden blåsas utanför vindbryggan. Men det var ett misstag, och de
  små, hvita flaggor, som här och hvar visat sig på vallarna, till tecken
  att fästningen ville dagtinga, försvunno i krutröken. Skottväxlingen tog
  åter vid.
  
  Inom några ögonblick voro ryssarne uppe på vallen. Från tullhuset och
  corps de gardet mottogos de af musköteld. Äfven från kyrkogårdsmuren,
  som en del tavastländingar höll besatt, och från fönstren i den bakom
  liggande kyrkan smattrade muskötsalvorna.
  
  Men petarder och beckkransar komma snart det höga magasinet strax
  bredvid att stå i lågor, och resten uträtta kanonerna, som nu hunnit upp
  på vallen.
  
  Svenskarne måste fly. Med svettiga, krutsprängda anleten, uppfläkta
  munderingar och utan hufvudbonader, söka de sin tillflykt bakom de
  brinnande byggnaderna. Hvarje hus blir en fästning, som icke dagtingar,
  förrän hon gått upp i lågor eller besättningen till sista man sprungit
  öfver klingan. Äfven kvinnorna deltaga i striden. Genom den täta
  krutröken synas deras blå och röda kjortlar fladdra för vinden, då de
  högt uppe på taken tillföra sina män och bröder ny ammunition, ty äfven
  borgerskapet deltager med samma förbittring som soldaterna i försvaret
  af sin stad.
  
  Nu flyger kyrkporten upp i luften, sprängd i stycken af en petard. Och
  mellan de rykande spillrorna utrusar en flock män. Det är knappt ett
  tiotal. Deras unge anförare pekar med värjan upp mot redutten Faber.
  
  »Upp, följ mig, bussar!» ropar han och rusar före dem uppför
  vallsluttningen.
  
  »Stå!» kommenderar han, då de inkommit i redutten. »Hälften till
  sjösidan, andra hälften åt staden! ... Men hvad är detta, Lars? Ingen
  här och flaggan blåser?»
  
  »Skola vi sänka henne, nådig herre?»
  
  »Det är icke vår sak, utan fiendens.»
  
  »Nådig herrns arm värker? ...»
  
  »Där äro de! – Passa på, Lars ... där i hörnet ... Hvem föll där borta?
  ...»
  
  »Nu äro vi femton!»
  
  »Tillräckligt många som sällskap till evigheten! Ställ säkra karlar vid
  grinden!»
  
  »Ja, hans nåd.»
  
  »Hvar äro pistolerna? ...»
  
  »De storma uppför gatan!»
  
  »Tryck er intill vallen, bussar!»
  
  »Nu sprang krutkällaren i luften!»
  
  Svenske kom att tänka på att där i bastionen äfven borde finnas ett
  förvaringsrum för ammunition, som nu började tryta för dem. Slutligen
  funno de källaren, men dörren var stängd.
  
  »Nå, bryt upp den!» sade Svenske beslutsamt.
  
  Dörren gaf vika för Lars’ ansträngningar och de funno nu en stor mängd
  krutkärl uppstaplade där inne, ur hvilka de skynda att fylla sina
  kruthorn.
  
  En djärf tanke far genom Svenskes hjärna. Om han skulle spränga sig
  själf med de stormande ryssarne i luften?
  
  »Rulla ut faten till dörren!» ropar han åt några soldater, som äro
  längst inne i källaren. »Slå af locken och ställ kärlen närmare
  tillsamman!»
  
  »Nu komma de djäflarne öfver grafven», ropar Lars i detsamma uppifrån.
  
  »Tänd luntan och passa på, när jag ger tecknet! Du tvekar, karl?» säger
  han, då den soldat, som han gaf befallningen, med rädd uppsyn rusar mot
  öppningen.
  
  »Gif hit», skriker han till, i det han rycker till sig den brinnande
  luntan och håller den beredd att sänkas i krutfjärdingen.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Skottväxlingen hade upphört och den hvita krutröken lägrade sig som en
  slöja öfver redutten. Soldaterna satte gevär för fot, i det de med
  nyfikna blickar syntes betrakta sin unge anförares åtgöranden.
  
  Sorl af röster hördes nere från yttergrafven och nu ropade några att
  ryssarna voro öfver dem. Han kastade en hastig blick öfver det
  fängslande landskapet, som var öfvergjutet af den nedgående solens
  rödaktiga strålar, och ett uttryck af trotsigt allvar lade sig öfver
  hans anletsdrag, i det han sänkte den rykande luntan mot öppningen. Men
  innan den röda skören vidrört krutmassan, rycktes luntan ur hans hand.
  
  »Ma foi, unge vän ... Sådan dårskap!»
  
  »Är ni galen eller hvarför blandar ni er uti hvad jag gör?» utbrast
  Svenske och grep Meijersdorff i halsen, i det han sökte återtaga luntan
  ifrån honom.
  
  »Sakta, mon frère! Sacré nom de Dieu ... inga extravaganser! – Att efter
  en hel dags fasta göra en så lång resa som den ni tyckes ha för afsikt
  att företaga, likar icke min dåliga mage ... De våra ha ju segrat ...
  Ryssarna springa som riktiga ankor där nere i vassen.»
  
  En liflig gevärseld hördes i detsamma från grafven.
  
  »De uppklättra redan på vallen», skrek Lars otåligt.
  
  »Ni hör hvilka som segrat», svarade Svenske, och såg på honom med ett
  ironiskt leende. »Edra lögner lura mig för öfrigt icke.»
  
  Svenske förstod nu hvad baronens mening var. Han ville underlätta för
  fienden att taga redutten i besittning genom att gifva honom tid att
  omringa dem från alla sidor. Hvad Svenske länge anat visade sig sålunda
  vara riktigt. Meijersdorff hörde till förrädarna.
  
  »Sakta, min unge vän!» återtog denne. »Om man partout vill dö för
  fäderneslandet, bör det väl ske så att någon ser det ... Fi donc! ... En
  adelsman låta spränga sig i stycken i ett dylikt råtthål.»
  
  »Ingen är för god, men mången för dålig därtill!» sade Svenske, hvars
  otålighet nu öfvergått till raseri, i det han drog värjan och rusade
  honom in på lifvet. Ett par häftiga stötar och Meijersdorff segnade,
  blödande ner på gräsmattan.
  
  »Skynda er, nådig herre», skrek Lars i detsamma. »De storma redan från
  alla sidor.»
  
  »Upp bussar på vallen!» skrek Svenske, i det han, lämnande baronen åt
  sitt öde, rusade med värjan i högsta hugg mot några ryska soldater som
  höllo på att klättra öfver pallisaden.
  
  Men det var för sent. Det var ingen längre som följde honom.
  
  Ett regn af kulor som slog smattrande mot pålverket, nådde äfven honom
  och kom honom att falla innan han hunnit halfvägs.
  
  Inne i staden rasade striden ännu i flera timmar. Väldiga flammor
  ringlade sig upp mot himlen från de brinnande husen. Det var icke längre
  en kamp, det var ett blodbad, där de mördades jämmerrop endast
  öfverröstades af segrarnes vilda dryckessånger.
  
  
  
  
                                   XVIII.
  
  
  Ett år hade gått sedan de i föregående kapitel skildrade händelserna ägt
  rum och berättelsens trådar förena sig nu åter i hufvudstaden.
  
  Det var en kall men solig höstafton 1742. Tornspiror och fönster
  glittrade i den röda aftonbelysningen och i det lugna vattnet mellan
  Staden och Skeppsholmen, där de många finnskutorna kastat ankar,
  aftecknades som i en spegel konturerna af deras skrof och tackling.
  
  Men inne i de smala gränderna var det redan skymning, så att det var
  ganska svårt att kunna urskilja hvar skylten hängde, som utvisade
  ingången till det för alla stockholmare bekanta härberget »Holländska
  Thun».
  
  Detta kunde dock ha sina fördelar, hvilket nog insågs af det par, som
  tagit sin tillflykt i den mörka portgången.
  
  Han hviskade henne nu något i örat, som kom henne att skratta; men då
  han ville ta ut betalningen med en kyss, skrek hon till och flög sin kos
  uppför trappan.
  
  Dörren till källarsalen öppnades i detsamma och i ljuset, som
  utströmmade därifrån, kändes han igen som en stor, rödbrusig
  gardeskorpral i hvitpudrad peruk och gula knäbyxor, där han stod som
  bäst och skyldrade på lek efter henne med korsgeväret.
  
  Det var en egen syrlig dunst, som slog emot en, då man inträdde i
  källarsalen. Det luktade på en gång af gammal instängd tobaksrök,
  utspildt öl samt af oset af gammal kumminost och gräslök.
  
  De smårutiga fönsterna voro sorgfälligt stängda med säkra bommar och
  endast oljelampan framme på disken och de flämtande glöden i spiseln,
  fingo bäst de förmådde söka skingra det rådande dunklet. Kring ett stort
  bord midt på golfvet sutto några borgare med tennmuggar och trästånkor
  framför sig, sysselsatta med att drifva väldiga rökmoln ur sina korta
  pipor. En källargosse höll på med att skölja några glas i en hög
  tvättbalja vid spiseln och resa dem på kant utefter den breda
  spiselkransen.
  
  Ställets Hebe, som tronade på sin stol bakom disken, såg förstulet på
  gästerna, under det att hennes granskande blickar öfverforo ett tiotal
  karotter af hvitt porslin, fyllda med plockfink och andra
  älsklingsrätter. Själf såg hon ganska respektingifvande ut, fetlagd och
  rödkindad som hon var, i sin bindmössa och brandgula redgarnströja.
  
  »En mugg till af detta ölet, vackra Fiken!» ropade en af gästerna, en
  grofväxt karl, med svartmuskigt anlete.
  
  »Ja, det är då visst som amen i kyrkan», inföll hans granne, då hon
  öppnade luckan på golfvet, för att gå ner till ölförrådet, »att så sannt
  jag heter Göran Smedman, som hade krambod vid Packartorget, måste man
  icke draga på sig polska buffellädersstöflar om man skall gå ut när
  höstvätan börjar ... och hafva två stadiga, handfasta lyktgubbar, som
  kan dra’ upp en ur smutshögarne.»
  
  »Och så kommer en sömnig hyrkusk», återtog den andre, i det han blåste
  upp sitt rödbrusiga ansikte och slog sin tjocka näfve i bordet, »och då
  ... pladask ligger man där i mörkret. Nej, hederligt folk kan snart icke
  gå på gatorna, utan måste bära sig såsom kungar och morianer.»
  
  »Gårdsägarne borde åläggas, bror Flåberg, att åtminstone en gång i
  veckan sopa gatan utanför sina hus, så att man kunde ta’ sig någorlunda
  fram nattetid», inföll den tredje i sällskapet, hofperukmakaren Ludvig
  Reincke.
  
  »Nattetid? Nej, nu går det igen, sa’ Frodbomskan om svagölet!» –
  skrattade slaktaren hest. »Bror Smedman vågar sig, ta’ mig ock böfvelen,
  icke ens att _tala om_ att gå ut nattetid.»
  
  »Minns på Eriksberg, härom da’n? Hm! Icke långt borta för bror själf»,
  svarade den förre, med en menande blick på Smedman.
  
  »Det ordet pliktar du för med nio daler, mäster hårfin», sade slaktaren,
  i det han på nytt slog handen i bordet.
  
  »Jag gör en konst i dina dalrar! Hela skrået känner nog hurudan gnidare
  du är.»
  
  »Gnidare kan du vara själf och inte jag», sade slaktaren i det han i
  vredesmod reste sig från bordet.
  
  »Sakta, go’ vänner», inföll nu Smedman medlande. »Bror Flåberg är ingen
  gnidare, det skall vår Herre veta. När pipbruket gick omkull och jag
  måste cedera bonis för den dåliga kreditens skull, så lånade han mig
  hundra blanka plåtar.»
  
  »Och testamenterade jag icke med varm hand en lika stor summa till en ny
  messhake åt prästen i Jakob?»
  
  »Ja, med förord att gifvarens namn skulle stå i kyrkoboken och
  inrikestidningarna», invände perukmakaren försmädligt.
  
  »Nej, vet nu skäms, din sakramentskade hårtång», skrek slaktaren, »för
  nu gnisslar du värre än trähästen på Hötorget, då någon rider på’n. Hin
  må vidare vara i brorslag med dig längre. Jungfru – betala!» skrek han,
  i det han med beslutsam min tog sitt spanska rör från spjället. Han
  ville dricka sitt öl vid ett annat bord.
  
  »För mig kan du gärna sitta i femtusen år där borta på bänken», sade
  perukmakaren i försmädlig ton, »och dricka öl så att det växer
  brunnskrasse om halsen på dig – utan att jag skall kännas vid dig, du
  ilskna kanalje.»
  
  »Sakta, sakta go’ vänner», tog åldermannen till orda i medlande ton.
  »Slå dig ner här igen, bror Flåberg. – Skola gamla vänner råka i lufven
  för det minsta ordkäbbel? – Nej, – salig gumman hade nog rätt, då hon
  sa’ att ...»
  
  »Betala – jungfru!» skrek slaktaren ännu högre, i det han satte sin
  gröna karpus på hufvudet och slog på kullen med handen.
  
  »Nej, hör nu, bror Flåberg», fortsatte åldermannen bevekande i det han
  fattade honom i rockskörtet. – »Hvad är väl detta för komedia? – Förr i
  världen gaf man hvarandra ett godt glåpord eller torrbultade hvarandra,
  så godt man förmådde, men se’n var allt bra igen. Hvart ska’ det väl
  dra’ hän om alla gamla vänner bli så snarstuckna som bror.»
  
  »Jag ... människa ... förstår mig icke på skämt. Förr brukade icke en
  välaktad borgare skämta med sina gamla vänner – men nu är allt
  tillåtligt, förstås! Är det väl annat dagligdags än politik och gräl? –
  Men det var då en satans slyna! – Jungfru, – en mugg godt starköl till
  ...! Inte? ... Se bara hur hon klottrar figurer på brädlappen. Knäpp
  henne på näsan perukmakare med räknetaflan, så att hon skyndar sig litet
  fortare ... Men hvad är det väl för en gynnare?» afbröt han sig och
  sänkte rösten, i det han sneglade åt dörren. »Ser ut som han hade ondt
  samvete, den krabaten. Se bara hur han smyger sig som en fluga efter
  väggen.»
  
  Den som på detta sätt ådrog sig slaktarens uppmärksamhet var en
  medelålders man, klädd i en hvit manchettskjorta, rödstickad tröja och
  vida holländarebyxor.
  
  Utan att låtsa om att han var uppmärksammad, slog han sig ner vid ett
  mindre bord mellan fönsterna.
  
  »Hör hit! Ett kvarter rhenskt af bästa slag», ropade han, i det han
  satte sig och slängde ifrån sig hatten på bordet.
  
  »Sådan skräflande öfversittare», sade Smedman i det han makade sig
  närmare slaktaren. – »Alla dagar nytt folk. – Förr såg man icke ett nytt
  ansikte på hela långa året. – Gamle Johan Pfeiffer, som stod där bakom
  disken, i sitt gröna förkläde och snusbruna rock, kände hvarje kund
  bättre än den onde känner Siklabröderna, – ja, det var andra tider förr
  i världen ... men allt blir sämre och intet bättre ... Botten opp go’
  vänner, sa’ jätten, drack ur sjön!»
  
  »Det syns, han kommer från långresa», sade perukmakaren eftertänksamt.
  »Se hur hans tofviga hår hänger ner i synen på honom. Rundskor och
  slokig hatt, ombunden med en tågända. Kanske det är en finnskeppare?»
  
  »Hör hit, landsman», sade slaktaren, ur stånd att längre kväfva sin
  nyfikenhet; »Hvad nytt utifrån?»
  
  »Kännen I då inte den sorgliga nyheten att svenska hären på finska
  bottnen är tagen till fånga?»
  
  »Bah! Det står i alla avisorna», sade perukmakaren i försmädlig ton.
  
  »Hvem böfveln tror du, bror, läser de dumma avisorna», sade slaktaren
  med en föraktfull blick på den siste talaren. »Ser för resten icke i bok
  på hela långa året. Stopp och belägg för så’nt. Hvad rör en hederlig
  borgare för öfrigt om folket annanstädes är galet och slaktar sin nästa
  ... Men slå sig mans ner här min herre. – Fast vi förstås icke höra till
  storfolket kunna vi tömma ett godt glas rhenskt om det kniper.»
  
  »Borgerskapet i Stockholm har ingen orsak att nu mera ställa sig
  tillbaka för några utländska orters», – sade den okände, i det han tog
  plats bredvid dem.
  
  »Åja, – skam till sägandes var det icke så dåligt förr i världen
  heller», inföll åldermannen, i det han rätade på sig, – »men hur var
  det, min herre, med nyheten? ...»
  
  »Sådan utbasad kannstöpare bror är», – afbröt slaktaren. – »Har du då
  icke fått nog i dina da’r af nyheter? – Hela förmögenheten, hus och
  gård, gick ju åt på nyheter och annat satty. Ska’ nu dina vänner, som
  hjälper dig fram på ålderdomen, också dra’s med i eländet? – Låt du mans
  hin håle bäst han gitter hållas med knektarne, herredagsmännen och
  nyheterna, så att hederligt folk i fred få sköta sina sysslor.»
  
  »Ha ni hört att ryssen tagit hela Finland», sade den okände.
  
  »Hm!»
  
  »Och att vi snart kunna vänta hans galejor på strömmen.»
  
  I ett nu for perukmakaren upp från stolen, och hade icke slaktar Flåberg
  gripit tag i hans rockskört och med andra handen i Smedmans peruk, hade
  säkerligen båda två räddat sig genom dörren innan någon hunnit blinka.
  Nu måste de stanna kvar.
  
  »Inte ska’ ni bli vettskrämda för så’nt prat», skrek slaktaren. »Ha ni
  hört talas om skepparlögner? Nej, nu bjuder jag på ett stop till om
  perukmakaren sjunger sin nya visa.»
  
  Flåberg hade en egen förmåga att få de bägge andra under sin lydnad och
  perukmakaren började, ehuru ovilligt, att stämma upp sin låt:
  
     ”Gardesgossar all, hafwa hjälpt på fall
     Swea land och rike.
     Sparat lif och blod, wisat ringa mod
     spelat gäck för alla ryssar
     och förtjänt blå påkekyssar.
     Wi ock ganska sannt, ha oss här bekant
     att er’ dater warit slätta.
     Fast uti wår stad, I på waktparad
     efter wanligheten sprätta.
     Näsan högt i wädret, fastän rädd om lädre
     I på Castenhof er sätta.
     Och af kronans pung,
     som ej mer är tung
     Edra tomma magar mätta.
     Borgargossar blå,
     som har luft att slå
     om det en gång skinnet gäller,
     Låt oß allihop,
     hwar en gardesglop
     ge en örfil, så det smäller!
     Ingen inkwartering
     eller nå’n förtäring
     skall man gifwa slika mesar.
     Will det gälla mer
     innan kort man ser
     att wårt borgerskap sig reser.”
  
  »Nå, den var förbaskadt rolig, den skrifvarlåten», sade slaktaren
  storskrattande så att tårarne stodo i ögonen på honom, »ja så går det,
  när hararne leka krig.»
  
  »Ni gör orätt, go’ herrar, att tala illa om knektarne», sade den okände
  i allvarsam ton, när skrattet tystnat. Om inte de höge herrar, som hörde
  till tullsocieteten, befallt gardesbussarne att lägra sig alldeles vid
  sjökanten, där de döde båtsmännen voro nermyllade, hade det nog gått
  bättre för dem.
  
  »Det var en förfärlig syn», återtog han när de andre tystnade, »att se
  dem ligga i jordkulorna hela hösten i ände ... Här en arm, där en fot
  som stack upp ur den tunna mullen ... Fram mot julen, då snöslasket
  började, voro de något skyddade för kölden, men af den stora fuktigheten
  ruttnade och möglade kläderna in på bara kroppen. – Nej, go’ herrar,
  inte var det deras fel att det blef en så slät utgång på kampanjen!»
  
  »Wrangel visade ett oförlikneligt mod i Willmanstrandska affären», sade
  åldermannen eftertänksamt.
  
  »Tala om folk och fä på samma gång», afbröt slaktaren snäsigt. »Wrangel
  det är en ärans man, en af de gamle kärngubbarne ... Nej det är den där
  mesen Buddenbrocken, som fört olyckan öfver oss. – Han förledde vår
  hederlige Lewenhaupt att göra det ondt var. Hur lämnade han inte Wrangel
  i sticket vid Willmanstrand? ... Han hade tretusen, ska’ ni veta, och
  Wrangel fyra tusen. Hade nu Wrangel haft hans tretusen också, hade han
  haft sjutusen och då hade fienden varit kaputt. Det är så klart som
  korfspa’. Prata om att inte Buddenbrocken är en förrädare ... Hä? ...»
  
  »Stupestocken blir ock hans lön», sade den spenslige perukmakaren
  tvärsäkert. »Men hvad säger ni, go’ herrar om vi skola dricka tappre
  Wrangels skål. Han är en man af den gamla goda tiden!»
  
  »Allt blir sämre och intet bättre», sade Smedman halfhögt för sig själf,
  i det han med betänksam min satte ölstopet ifrån sig. – »Hvem frågade
  väl i salig kungens tid hvems felet var? ... Frös och svalt gjorde man.
  Men det fanns hjärta i kroppen. Fienden stod öfver oss både på sjökanten
  och vid norska gränsen och här hemma dogo de för pesten såsom flugor.
  Men aldrig talade man så mycket som ett ondt ord om hvems felet var. –
  Kom fältskären någon gång med sin påse och man fick baggesöta och
  libstickerot – eller boskapsteriak och ättika om det var mycket illa –
  ja, då fick man vara nöjd och med en troinnerlig bön till vår Herre söka
  den rätta hjälpen mot pestilentian ...»
  
  »Då kunde också en hederlig krämare», sade slaktaren, »ha sin bod i
  behåll till döddar. Var det inte så bror menade? – Nu är det en annan
  sak och denne mannen har nog rätt att felet ligger hos de höge herrarne.
  – Jag har hört på flere än ett håll att Buddenbrocken hade kolifej med
  papister, jesuiter och aristokrater.»
  
  »Ett sannt ord af min herre», sade den okände inställsamt. »Adeln är
  rätta orsaken till kriget. Genom gärder vill den utsuga borgerskapet och
  genom täta rekryteringar aflägsna böndernas söner, för att sedermera
  kunna få lättare bukt med de ofrälse.»
  
  »Och därför ska’ borgare och bönder hålla ihop», skrek slaktaren, i det
  han slog sin breda näfve i bordet, »samt utrota all adel.»
  
  »Först af allt generalerna», inföll den okände.
  
  »Ja, först generalerna!» skrek hofperukmakaren. »Sverige ska’ styras af
  en kung och icke af många herrar. Se’n må adeln stå sitt kast.»
  
  »Om det funnits förrädare vid hären», sade åldermannen, undfallande för
  denna störtsjö af ord, »tror jag nog att det är deras fel; ty mod och
  tapperhet har vårt folk!»
  
  »... och skönhet också», skrek den oförbätterlige perukmakaren, i det
  han svängde sig på stolen. »Eller hur, vackra Fiken?» ropade han till
  skänkjungfrun, som trippade öfver golfvet. »En kyss, vackra nymf, som
  salig grefven sa’ till Britta på Förgyllda råttan, och mitt hjärta
  tillhör dig för evigt!»
  
  »Fy skäms, mäster sprätthök», svarade den tilltalade med en snörpning på
  sin breda mun. »Hvad tror han Lina skulle säga, om hon hörde honom nu?»
  
  »Trå ta mig om jag på åtta hela dar tänkt på lilla Lina. – Nej, du är
  det, Fiken, som är min hjärtetös, och nu skall du icke slippa så lätt
  ifrån mig som sist, då beslagskarlarne stodo vid disken.»
  
  Efter att ha yttrat detta, lutade han sig framåt för att söka fånga
  henne. Men vid hans ansträngning att hålla sig uppe föll länstolen öfver
  ända och han själf framstupa på golfvet.
  
  Då han slutligen lyckats resa sig upp och under de andres skämt åter
  intaga sin plats vid bordet, var föremålet för hans ömma låga
  försvunnet.
  
  Fiken hade skyndat ut i källargången. Därifrån begaf hon sig in i ett
  litet, hvälfdt rum med fönster åt gårdssidan, där hon lyssnade en stund
  uppmärksamt, hvarefter hon slog eld och tände ett par smala talgljus på
  spiselkransen samt framtog några blankskurade tennmått, som hon satte på
  bordet.
  
  Efter en stund hördes en sakta knackning på fönstret; den upprepades
  något starkare, då hon skyndade sig att draga från regeln. Där utanför
  stodo två män i neddragna hattar och vida kappor.
  
  »Alltid lika vacker, ma foi», sade den ene af dem och klappade henne
  under hakan. »En sådan hy du har, lilla Fiken! Men hvarför lät du oss
  vänta där ute så länge? Kallt som i Februari.»
  
  »Ja, hvad mig vidkommer, känner jag mig alldeles som i fjor då vi
  slutade den där korfkampanjen, efter att i tjuguen dagar icke haft
  kläderna af kroppen», sade den andre, en äldre man med sträfva, inbundna
  anletsdrag och gråblå, genomträngande ögon. »Men här inne är ju riktigt
  varmt och hemtrefligt ... Just hvad som kräfves för att kunna arbeta med
  zèle och drift.»
  
  »Tror hans nåd man kan se genom väggar och tak?» frågade Fiken, med en
  misslynt snörpning på munnen. – »Kunde väl inte gissa häller hvem det
  var där ute i mörkret som klappade på?»
  
  »Hvarför inte det, mitt vackra barn? ... Psyche såg ju icke Amor. Men
  hon älskade honom ändå, fast hon trodde att det var ett vilddjur.»
  
  »I komedien ja; men inte går det så till i verkligheten ... och så var
  den sköna fröken sjuk också, åtminstone gjorde hon sig till som hon
  varit det, för det spektaklet såg jag själf här om dagen med egna ögon.»
  
  »Godt, mitt barn», afbröt den äldre, som under tiden tagit plats vid
  bordet, »vi lämna nu det där ... Säg mig i stället, om vi kunna vara
  säkra på att få vara fullkomligt ostörda.»
  
  »Var det likt att någon skulle störa ers högvälborenheter.»
  
  »Hvad är det för folk där ute i källarsalen?»
  
  »Ingen som öfverste Lagercrantz bör vara orolig för», sade hon med en
  slug blinkning, i det hon såg honom djärft i ansiktet. – »Några
  hederliga borgare, som snart aflägsna sig – och herr Bisot.»
  
  »Superbt, min ängel! Men säg mig, en attendant, har du hört hvad de tala
  om?»
  
  »Om krig och generaler och några andra fasliga grymheter. Är det något
  annat, som deras högvälborenheter befalla, så sitter jag strax vid
  dörren», återtog hon, då han icke svarade, hvarefter hon med en nigning
  försvann genom dörren.
  
  »Ett godt hufvud på den där flickan», sade den äldre fundersamt, i det
  han sköt länstolen närmare bordet. »Måhända skulle hon kunna vara oss
  nyttig efter en passande éducation. – Den där grobianen Stenflycht har
  haft stor nytta af sitt vackra kompani vid den sista riksdagen. – Men en
  annan gång ... Hur var det, mon frère, vill gubben på inga villkor lämna
  ifrån sig dokumentet?»
  
  »Parbleu, om jag det riktigt vet. Han har visserligen förtroende för mig
  och talar vidt och bredt om allting som rör hans sak, men när fråga blir
  om att få se Wrangels bref och instruktionen han sände honom, då
  pesterar han och väsnas, som om det gällde lifvet.»
  
  »Har nog icke så orätt däri», svarade den andre med ett cyniskt leende.
  »Men hvartill tror han sig väl kunna använda de där papperen?»
  
  »Ma foi, hvartill? ... Hela processens utgång, tror han, hvilar på deras
  ägande. I går ville gamle Hamilton kräfva dem med våld, men då vardt han
  så desperat, att dottern fick convulsions hysteriques och alla människor
  – till och med gamle fältmarskalken – sprungo och letade efter eau de
  luce och kamfertstinktur.»
  
  »Det hjälper ej; han måste _tvingas_. Bättre likväl om våld icke vore
  nödigt, och bäst af allt om den gamle mesen Hamilton icke fick tag i
  hemligheten. Han skulle naturligtvis genast lämna papperen tillbaka
  eller måhända rent af taga hans parti.»
  
  »Bien possible! ... men jag tror för min del att Buddenbrock förr låter
  döda sig än lämna dem ifrån sig.»
  
  »Något lämpligare måste uttänkas. Den, som finner medlet, gör partiet
  och landet en sådan tjänst – att icke ens visad _feghet mot
  fäderneslandets fiender_ sedermera torde skada honom, om den kunde
  styrkas. För min del anser jag att en belöning af tio tunnor vore det
  minsta han kunde ha att vänta.»
  
  »Det är, vert et bleu, som att ta ner sjustjärnorna –.»
  
  »Kan man icke gå kjortelvägen? ... Meijersdorff hade ju, om jag minns
  rätt, sina små partier med de damerna. – Koketta, högmodiga kvinnor äro
  förträffliga moyens, om man förstår sig på att rätt använda dem.»
  
  »Jag spelade ut sista trumfen förra gången dokumentet var på tal.»
  
  Den äldres grå ögon blixtrade till vid detta svar, i det han reste sig
  häftigt från bordet.
  
  »Böfveln till karl», utbrast han, »att kunna taga lyckan i handen och
  icke vilja fånga henne? ... Än dottern då, för tusan? Fruntimret hade
  jag ju så när glömt? ...»
  
  »Vi måste på allt sätt påskynda rättegången», återtog han efter en
  stunds tystnad, hvarunder han oroligt börjat att gå fram och åter på
  golfvet. »Mössorna göra sig redo till en större räfst fram på våren ...
  De ha redan haft flere sammankomster på Tureholm. Düring, Fuchs, Spens,
  Åkerhjelm, Wrangel och alla de andra smågossarne springa dagen i ända
  för att värfva röster. – _Vi måste_ skynda oss. Saken bör vara klar, då
  de öppna kampanjen, så att vi icke förlora initiativet.»
  
  »Certainement! Men på hvad sätt?»
  
  »Dokumenten! Dokumenten ensamt gifva stöd för det formella i utslaget.
  Sedan får den stora hopen skrika så mycket den lyster på generalernas
  blod ... Hur var det?» afbröt han sig plötsligt, i det han stannade
  framför baronen. »Baronen känner ju _flickan_ närmare?»
  
  »Ja, jag har under någon tid frekventerat den familjen!» svarade
  Meijersdorff dröjande.
  
  »Ärnar då mon frère gifta sig med la belle?»
  
  »Parbleu! ... Har verkligen funderat därpå en smula. Modern lär vänta
  stor förmögenhet en gång från Holland, hvarför jag i det hela ej haft
  något emot partiet. Generalen, den gamle tvärviggen är dock absolut mot
  ett giftermål, förrän han blifvit satt på fri fot.»
  
  »Friaresaken åtager jag mig, om papperen komma i min hand. En rutten
  kvist kan borthuggas utan att man afskär hela stammen.»
  
  »Men förmögenheten blir konfiskerad?»
  
  »När den stolta fästningen en gång kapitulerar, hoppas jag mon frère
  inviterar mig till festtåget!»
  
  »Fort bien», svarade Meijersdorff – att det var denne har läsaren
  förmodligen länge sedan gissat. – »Det skulle vara très curieux, om icke
  chamaden snart skulle låta höra af sig ... Konsten ligger i approcherna,
  mon frère, och här bör olyckan göra jordmånen lättare.»
  
  »Är räfven utrökad, står boet orubbadt. Men hur var det med Bisot?»
  
  »Den göken håller som bäst på att följa sin instruktion. Det hörs nog på
  tapaget där ute att han blifvit väl mottagen. – Han är van att göra sin
  déclaration en forme.»
  
  »Icke fullt att lita på nu för tiden», sade den äldre tviflande. »Den
  gunstig herren har dock dem som följa sig. – Ts! – hvad var det? Jaså,
  det är gamle Björnberg som tassar redan där ute ... Ah! Se vår vän»,
  afbröt han sig och vände sig mot den inträdande.
  
  Den inträdande var en storväxt man med grofva, intetsägande anletsdrag
  och klädd i en brun rock med utslitna guldbroderier, knäbyxor af samma
  färg samt svart yfvig allongeperuk.
  
  »Hvar äro de andra?»
  
  »I hack och häl», hördes i detsamma flere röster utanför dörren. »Vi
  trodde att Lagercrantz skulle vara hindrad i afton ...»
  
  En stund senare voro de förnämsta medlemmarne af Lagercrantzska
  fritroppen samlade omkring bordet, såsom bröderna Silfverschöld,
  Stjerneld, öfverste Ollonberg, Marks von Würtemberg, Wurt, Ruuth m. fl.
  
  »Stora nyheter i Gazette d’Altona», sade Lagercrantz, sedan man en stund
  talat om likgiltiga ämnen. – »Cumberland är i fallande.»
  
  »England är matt», sade Ollonberg. »Lumpna 75,000 pund i ett för allt
  till röstvärfning för förverkligandet af de hessiska planerna.»
  
  »Hessen är vida farligare», inföll Schulenberg, som af hämnd för den
  uteblifna pensionen nu mera arbetade af alla krafter mot den hessiske
  tronkandidaten.
  
  »Må England hitsända hela sin skattkammare», återtog Lagercrantz, utan
  att fästa sig vid afbrottet, »hvad betyder det? – När Birkenfeld icke
  längre kan drifvas fram, återstår endast Eutin och Ryssland och den
  förres utväljande torde förr eller senare varda ett conditio sine qua
  non för Finlands återlämnande.»
  
  »Må Hessen gärna komma», inföll Björnberg med hetta, »och låt mans äfven
  England skicka hit öfver sina 40,000 man advokater, vi skola nog veta
  plädera questio quo modo, så att hessaren skall finna det både varmare
  och lugnare där han nu är.»
  
  »Enligt min mening», sade Lagercrantz, »är det blott dansken som är
  farlig. Grüner är ett slipadt hufvud och har skaffat sig ganska god reda
  på våra förehafvanden.»
  
  »När man, som han, går kjortelvägen, kommer man långt», sade Björnberg i
  föraktlig ton. »Det har jag alltid sagt. – En dam kan verka både med
  tårar och vackra ord ... jag känner till det där af gammalt.»
  
  »Det minns äfven jag, ma foi», inföll Meijersdorff skrattande, »vackra
  Cecilia på Lorensberg –?»
  
  »Mes amis», inföll Lagercrantz allvarligt, »intet skämt! ... Stenflycht
  har endast tolf fritafflar och 4,000 plåtar till pensioner och ...»
  
  »Grüner har, par dieu, endast råd att hålla fem af de förra», inföll
  Meijersdorff. »Och sju måste det vara för att kunna räcka till för hela
  adeln.»
  
  »Meijersdorff har måhända rätt», återtog Lagercrantz. – »Men en annan
  nyhet, mes amis? Lanmary har vunnit kungen för partiet. Jo, som jag
  säger! Han har tagit honom, tack vare sina förespeglingar om
  suveräniteten och arfsrätt åt grefvinnan.»
  
  »Måttlig vinst», inföll Marks von Würtemberg torrt. – »Grüner åter har
  hela bondhopen på sin sida.»
  
  »Stenflycht har äfven sörjt för att sådant folk inte skola felas vid
  våra bord. Sexton till aderton kuvert serveras dagligen för medlemmar af
  det hedervärda borgarståndet.»
  
  »Par ma foi – fort bien!» ropade några af de yngre. »En skål för
  chefen!»
  
  »Bönderna», inföll Marks von Würtemberg, »skrika dag ut och dag in på
  generalernas afrättning och danska kronprinsens utväljande. De hafva nog
  med biskopar förut, säga de, och vilja icke höra talas om Eutin. Till
  och med soldatesken är orolig. Sörmländingarne ha slagit ihjäl en
  löjtnant, som skulle föra dem från trossboden.»
  
  »Ja, må det jäsa», sade Lagercrantz och gnuggade sina händer. »Valde vi
  tronföljare endast för att köpa fred för några lumpna bönders skrik och
  hotelser, vore vi väl de uslaste trälar på jorden och hade förspillt
  Göta och Svea mäns forna ära och anseende. – Lika väl sätta riket på
  auktion! ... Ett val som uppoffrar vår frihet må man gärna uppskjuta, ja
  ända till domedagsotta. Lyckligtvis är dock ingen fara», återtog han i
  lugnare ton. – »Birkenfeld är omöjligt drifva igenom – men med Eutin
  _går det_.»
  
  »Generalernas sak måste först vara afgjord», invände Silfverschöld –
  »förr kunna inga kraftiga mått och steg tagas. Buddenbrock är dock en
  svår nöt att knäcka. Hans papper kunna icke jäfvas och så länge man bara
  går fort med suppositioner och antaganden, kommer man icke långt.
  Öfvergeneralen kan väl, för fannen, icke gärna ställas till ansvar, för
  att visst folk flydde som fuyarder och flyktingar ...?»
  
  »Det gläder mig att höra att mina vänner och isynnerhet min ärade svåger
  är af den tanken», inföll Lagercrantz med en lätt ironisk ton. »Man kan
  lätt låta eget hat förleda sig till orättvisa. –»
  
  »Men beträffande det omtalade dokumentet har det emellertid ingen fara»,
  återtog han efter att hafva funderat ett ögonblick, »om blott min svåger
  smider medan järnet är varmt, skall jag nog laga så att papperen inom
  kort äro _utan_ allt värde. Det är emellertid viktigt att mon frère
  skyndar sig, ty annars kan allt ändra sig till generalens faveur ... Hm!
  ... Hans egen och grefve Liewens malice hvilade aldrig för att få mig
  störtad, då _de_ hade makten.» –
  
  »Hvad betydde väl Lewenhaupts falskhet», inföll Björnberg, »om icke att
  han var kujonerad af de där Buddenbrockarnes kraftigare viljor.»
  
  »Alla liffländare», sade Marks von Würtemberg torrt, »äro en och samma
  onda race och hålla ihop som ler och långhalm.»
  
  »Han sade till mig midt i ansiktet», återtog Lagercrantz, »då jag innan
  Willmanstrandska aktionen ville att hären skulle rycka fram mot Wiborg,
  att jag och mina vänner förde en slingrande politik, stödd på hemliga
  underhandlingar och sväfvande allianser, som endast afsåg att skaffa oss
  själfva så stora fördelar som möjligt ... med ett ord att vi icke hade
  något allvar med kriget, utan endast ville göra svaga demonstrationer
  etc. etc.»
  
  »När alltså oförmodligen ett rinnande vatten upphäfver sig och finnes
  skadligt», läste Silfverschöld från ett papper som han upptagit ur
  fickan, »söker alltid den förståndige hushållaren att upptäcka dess
  springkälla, för att dämpa och utöda ådran. Nu är questionen om rätta
  grundorsaken till den första motgången, som skedde då ryssarne gingo
  öfver gränsen vid Willmanstrand, samt de soutiens och de planer för
  själfva kriget som då uppgjordes af Buddenbrock ...»
  
  »Som mes amis höra har han redan allt färdigt i sitt koncept, hvilket
  endast behöfver något corrigeras till skrifarten», afbröt Lagercrantz,
  skrattande. – »Det innehåller äfven mitt sentiment. – Jag har gifvit den
  gynnaren en coup de dents, fast nog kunde han hafva förtjänt ännu mer af
  mig. – Men mannen vill blifva af med lifvet», fortfor han med ett
  öfvermodigt hånskratt under det sällskapets beundrande blickar riktades
  mot honom. – »Han skulle krossa mig! – Ha, ha, ha – jag, som icke var
  mer än adelsman; men ärlig svensk adel kan nog uppväga hundra
  liffländska baroner ... A propos baroner, vi få icke glömma,
  Meijersdorff, de signa, jag markerat för nästa sammanträde – _en cas de
  besoin_!» –
  
  »Hvad fanden prata ni?» hördes under den tystnad som följde på dessa
  ord, slaktarens väldiga basröst ifrån källarsalen. »Hvad förslag? – Vet
  ni inte skäms? Skola ni redan gå er väg? – Understå er blott! – Understå
  dig, Smedman, din gamle mes till ålderman? Det var som jag sa’ ... Salza
  tog fast generalen vid Ensta och nu vakar en officer och 100 man af
  gardet dag och natt öfver honom. – Nej, hör nu på hvad jag säger. – De
  göra ronden genom min bakport ... Vi dricka ännu ett stop? Hör hit,
  flickmänniska! – Ett stop äkta rhenskt, hör hon, och fyra rena muggar.
  Neej, säger jag, inte ett ord mer, sa’ klockarn läste in prästen i
  sakristian. Det gör er vid djäfvulen intet ondt, gossar ...»
  
  »Men hvar tog denne munsiör Bisott eller Biså vägen ... Hör nu! Vill
  herrn veta hur gråsuggorna gnaga, efter herrn lurar så där i vråarna?
  Här lyssnar man icke, kan han få veta, på annat folks kärlekshandel ...»
  
  Slaktarens glåmiga ögon glänste riktigt till, då han såg hur hans
  kamrater raglade fram till bordet. Han drog af sig sin fläckiga rock,
  knäppte upp den långa västen ända till halsen samt sjöng eller snarare
  skrålade med sin hesa basröst.
  
  »Säg mig bröder, hvar finnes vinet? Hvar finnes vinet från söder?»
  
  »Noch ein Stock, sa’ tysken – skål munsjör Bisot! Det var ju så du
  hette? Hur smakar ölet? – Bättre hos fader Turgot, var det? – Men skulle
  vi icke rätt och slätt kunna dricka brorskål – jag har, skam till
  sägandes, ett hus där uppe på Regeringsgatan bredvid Buddenbrockens. Där
  ska’ ni få bo till döddagar, om ni vill hålla till godo. – Se så, öppna
  korpgluggarne nu, mäster hårtång, för du får stå fadder ... Hvad för
  slag? – Vill herrn icke göra besked i vinet, när jag stigit upp för
  herrns skull!» – skrek slaktaren, ursinnig, då Bisot syntes tveka, i det
  han slog vinglaset i väggen, så att det splittrades i smulor.
  
  »Nå hvarför står du då och menar och menar och väger på hufvudet?»
  fortsatte han då Bisot skyndade sig att dricka honom till. »Tror du
  kanske att jag icke druckit brorskål med grannare peruk än din i mina
  dar. – Trå ta mig om jag nånsin går på något kaffehus mer. – Dåligt
  folk, snarstucket folk! – Gamla kärnrasen den är utdöd, alldeles som
  hornboskapen. – Hör hit, jungfru nosgrann! Hvad har hon klottrat upp åt
  sig på brädet? Hvad för slag? Femton plåtar, sa’ hon. – Nå så skynda på
  då, sa’ roddarmadamen åt rospiggen, som satt på grund.»
  
  Mäster Flåberg ville nu gå utan att ens taga rocken på sig.
  
  »Stanna Flåberg, för stopp och belägg», sade perukmakaren, i det han
  grep slaktaren i kragen, men var nära att själf falla under bordet.
  
  »Nej stopp och belägg», skrek denne, som redan ändrat sin mening. »Nu
  ska vi alla tömma försoningsbägaren. – Nattstånden ovänskap, och
  nattståndet dricka luktar illa. Hör hon, flicka lilla, ett mått af det
  bästa – men tappa inte grumset med.» –
  
  De fradgande muggarne tömdes om igen och om igen flere gånger. Då
  slaktaren ändtligen sent omsider befann sig på hemväg från »Holländska
  Thun» efter att med tårar i ögonen tagit afsked af den spenslige
  perukmakaren, var det Bisot, som fick äran att leda honom hela vägen.
  Det var äfven till honom, som han anförtrodde, under strängaste
  tysthetslöfte förstås, att enligt hans ringa uppfattning det verkligen
  var Buddenbrocks skuld att tiderna voro så dyra och att hafretunnan
  kostade en daler mer än under förlidna året. »Men välkommen till mig,
  när bror vill», slutade han sitt prat – »för jag bryr mig icke för ett
  halft runstycke om hvad den mesen Smedman pratade om dina intriger vid
  riksdagen. Han lefver nu på nådebrödet, den gamle kraken, och är därför
  litet ilsket afundsjuk på folk i en bättre ställning. – Nej, kom mans
  bara hem, ska’ bror få se. Se så kom nu! – Godt öl ur ordentliga
  stopmått ... inte sådana där fingerborgar, som halfstopen på krogarne
  ... Nå så farväl då till härnäst.» –
  
  Med dessa ord skildes han från sin nya bror. En stund senare lyckades
  det äfven för åldermannen att få ett säkert tag om sin portklapp och
  hålla sig kvar där så länge att han kunde komma in.
  
  
  
  
                                    XIX.
  
  
  Det var en vacker, solig vinterafton. De gröna slessingsgardinerna för
  fönsterna till biskopens lilla rum, voro halfslutna och genom
  öppningarna kom solljuset i täta strålknippen genom rummet och satte
  fyrkanter på golfplankorna. Sinius och biskopen voro inbegripne i
  samtal.
  
  Denna gång gällde prostens öfvertalningsförsök helt visst någon viktig
  fråga; ty den varsamhet och grundlighet, hvarmed han inledde den,
  gränsade nästan till det komiska.
  
  »Ingalunda min tanke att lasta kunskapen om andra folks seder och bruk»,
  svarade Juslenius på en af hans frågor. »Hæc sunt facienda, neqve illa
  omitenda, säga romarne. Men kunskapen om vårt eget bör likväl gå i
  _främsta_ rummet.»
  
  »Nihilo nihil fit», – svarade prosten med en misstrogen skakning på
  hufvudet. »Om man icke känner något annat än sig själf, torde det vara
  svårt att utveckla sig till något högre. Vi ha ofta här i Sverige större
  svårighet att af en lysande, öfverlägsen tanke bringa fram något
  verkligt, än våra grannar att af ett solgrand skapa hundra volymer.»
  
  »Vår ungdoms stora lust efter utländska resor kväfver de gagneliga
  företagen.»
  
  »Min ärade bror har rätt äfven härutinnan. – Men om de utländska resorna
  äro så skadliga, hvar skola våra unge män få afhöra en Bass och Becker i
  Halle, kemister sådane som en Stabell, filosofer som Wolf i Marburg,
  Quesnay i Paris, Trochin i Amsterdam, Albinus, Gravesand, Boerhave,
  Haller och van Swieten i Leiden, och ...»
  
  »Jag har icke sagt», svarade biskopen något ifrigare, »att icke den
  svenska vetenskapen bör söka lärde mäns råd i alla land – min käre bror
  har i sanning ganska litet af de gamles konst att höra på innan han
  svarar. – Jag har endast sagt att vår ungdoms lust efter utländska resor
  kväfver många gagneliga företag och jag påstår nu att denna min åsikt
  hvarken är orätt, falsk eller vilseledande.»
  
  »Skulle det icke vara af lika stor nytta för vår ungdom att på närmare
  håll få deltaga i striden mellan Lockes och Leibnitz’s tillhängare som
  att strida för Gyllenborg eller Åkerhjelm?»
  
  »Hm! ... Tvärtom.»
  
  »Enligt min ringa tro är det Causas impulsivus eller moventes seu
  inductivus, det är de drifvande orsakerna till resan, som man i första
  hand bör fästa sig vid. Dessa utgöra nämligen antecedens eller det som
  går förut. Först därefter eller genom de rön, som man vet att den
  resande inhämtat, hvilka vi ju här kunna kalla media concludendi, jura &
  rationes eller slutmedlen, kan man i rätt ordning komma till
  conseqventiam ex præmisso, det är påföljden. Ett motsatt
  förfaringssätt», – fortsatte han, då biskopen endast svarade med att
  nicka några gånger – »är både skeft och vilseledande. Man kommer ofta
  till conseqventiam ex præmisso, där möjligheten tages för verkligheten
  ... För att nu endast hålla oss till de sista dagarnes händelser, hur
  har man icke behandlat Buddenbrock under juldagarne? Ingen har dock
  lyckats bevisa sanningen af premisserna, hvilka här voro själfva
  libellens tillmälen.»
  
  »Så», sade biskopen i det han rynkade ögonbrynen. »Det var alltså dit
  min käre broder syftade med sin svartbäckslatin. – Men Lewenhaupt och
  Buddenbrock _äro förrädare_; kom det väl ihåg. Såsom sådana skola de ock
  behandlas, hoc est _på intet annat sätt än såsom förrädare_.»
  
  »Lewenhaupt må min vördade bror kalla så, men Buddenbrock? Har icke han,
  efter hvad alla underrättelser gifvit vid handen, varit den ende utom
  gamle Bosquet som röstat för att hålla stånd ...»
  
  »Ja, då det var för sent. – Planen för krigsföretaget var, om bror så
  vill, god och för omständigheterna gynnande. Men allt samman vardt ju
  vid verkställandet fördärfvadt genom en förening af oskicklighet och
  trolöshet. Det finnes fakta, som tala ... De hemliga underhandlingarna
  på Kulvilaskogen, den tiden då hans bror var rysk kommendant på Wiborg?
  ...»
  
  »Min ärade bror har då ej tänkt på ...»
  
  »Hvad har jag icke tänkt på? ... Då Lewenhaupts myndighet och respekt
  var slut, var det ingen annan råd för rådlös man, förstås, än att gifva
  sig i krigskonseljens hand, eller med andra ord att göra hvad de andra
  ville. Då gaf han sig åt denne Buddenbrock, som förde alla de andra
  mesarne efter sin vilja. Ingen vardt därför i en hast större hjälte än
  denne Buddenbrock; ty när alla de andra ropade retirera, ropade han
  attackera. Han visste nog att han allena icke kunde göra krigsrådets
  beslut om intet.»
  
  »Själfva grundorsaken till olyckan ligger dock väl inte hos Buddenbrock
  utan snarare hos dem som framkallat kriget. Men dessa hans gamla vänner,
  ha nu lämnat honom i sticket endast för att kunna rädda sig själfva.» –
  
  Prosten gjorde här ett uppehåll. Det var tydligt att han öfverlade inom
  sig om rätta tidpunkten var inne att öfvergå till själfva grundmotivet
  för hans egen långa underhandling.
  
  »Om man skulle», återtog han slutligen, med ett slugt ögonkast på
  biskopen, »söka vinna generalerna för vårt parti.»
  
  Prosten sade vårt parti af den orsak att han, på samma gång det började
  gå illa i kriget för de svenska trupperna sadlat om ånyo och öfvergått
  till mössorna, hvilka varit nog beskedliga att förlåta honom hans
  föregående vinglerier.
  
  »Hm!»
  
  »Det är åtskilligt att vinna ...»
  
  »Hvad fordra de?»
  
  »Att de fängslade beredas tillfälle till flykt ... Tänk på fördelarna
  ... Vi vunno majoritet och kunde öppna räfsten med hattcheferna ...»
  
  »Med hvilka? Tala tydligare.»
  
  »Jag vill förutskicka den anmärkningen att jag visst icke i allo delar
  deras uppfattning som bjuda oss handen i denna sak. En respektabel
  penningsumma erbjudes nämligen dessutom ...»
  
  »Men hvilka vilja de vinna, i Guds namn?»
  
  »För min del svarade jag nej till propositionen ... har sedan funderat
  något på saken och tänkte nu endast i förbigående höra min ärade brors
  omdöme. Både domkyrka och universitetet i Åbo kunde ju bringas upp igen
  för den summa de bjuda!»
  
  Biskopen tog ett steg tillbaka.
  
  »Det är om mig alltså! Jag skulle ta emot förrädarepengar? – För att jag
  skulle medverka till att man skulle släppa dylika olycksfåglar, som med
  skryt och högmod skriat upp hela landet till krig? ... De skulle skrämma
  vilddjuren i skogen, sade de, och i stället sprungo de som harar och
  voro glada att finna skydd hos fienden! Man skulle lämna _dem_ onäpste?»
  
  »Min vördade broder förifrar sig ... Detta hade jag icke menat ... Men
  vi ha mist Finland. Det få vi kanske ej tillbaka. Men ej få vi det
  bättre igen om vi nu taga de båda generalernas _lif_?»
  
  »Hvad som sker står i Guds hand», sade biskopen allvarligt, i det han
  fäste en genomträngande blick på Sinius, »men framför allt är det vår
  plikt att laga så att vårt land icke blifver ett nytt Polen. Sådana
  uslingar, som icke hafva något visst fädernesland utan ständigt och jämt
  föra på tungan att alla folk äro lika goda, må _de_ göras evigt biltoge,
  må _de_ irra jorden rundt som Jerusalems vandrande skomakare, må _de_
  städse sakna hem och fristad! – Men de som förråda det land de kalla
  sitt må de straffas _med bilan_.»
  
  »Det är framför allt kyrkans plikt», fortsatte han, i det han rätade ut
  sin ståtliga gestalt, »att hålla heder och rättrådighet under armarne,
  ty på deras helgd hvilar hela vår andliga och moraliska framtid. Får
  allt glida ned för samma lutande plan, hvarpå vi nu kommit och som
  hvilar på en blödsint människokärlek, utan kraft och nerv, då skall det
  förvisso inte dröja länge innan vi stå vid afgrundens rand.»
  
  »Icke var väl svenska folket bättre i vår ungdom», invände prosten
  undvikande.
  
  »Visserligen inte, moraliter; men det fanns mera ursprunglig kraft.
  Olyckor möttes med mera mod än som nu finnes för en enda liten motgång.
  Hvad är orsaken, om icke förströelselusta och håg för fåfänglighet! – Se
  blott dit ner i gränden! Se på alla dessa nyhetskrämare och prånglande
  köpmän, funnos de väl till i vår ungdom?»
  
  »Om fiskaler och uppsyningsmän sågo bättre efter, voro helt visst våra
  gator snart rensade.»
  
  »Nej, se dit ner», upprepade biskopen, i det han drog ifrån
  slessingsgardinerna. »Se denna flock af liderliga sällar, som dagarne i
  ända säljer böndagstexter, nattmössor, almanackor, svafvelstickor och
  lackstänger i stället för att hållas till ärligt arbete vid våra
  manufakturverk.»
  
  »Kan väl så vara, ärade broder men det torde likväl vara klokast att
  icke döma den närvarande tiden allt för hårdt. Min ärade bror hade själf
  tillfälle i sin ungdom att visa sina pas de rigaudon eller utföra en
  vacker engelsk eller fransk kontradans på Lorenzberg eller vid träsket –
  vår tids ungdom dansar polska och branickula på »Förgylda råttan» eller
  »De tre solar?» – Om förr i världen hoffolket gladde sig åt Molières,
  Renards och Destouches komedier får allmänheten nu i stället läsa sådana
  komedier, som Jeppe på berget, den pratsjuke barberaren, den pantsatte
  bonddrängen etc. – Och om man förr», fortsatte prosten med ett insinuant
  småleende, »i vissa sällskap tog sig en tour piket eller ett parti
  l’hombre eller revérsi, få de nu finna sig i att spela femkort, polskt
  pass eller lurlanter.»
  
  Biskopen kunde intet annat än skratta åt dessa besynnerliga jämförelser
  mellan gamla och nya tiden. Prosten hade emellertid skickligare sopat
  igen spåren efter sitt återtåg än han lyckades maskera sitt anfall. Han
  fick vara nöjd därmed. Det hörde till de sju orimligheterna, tänkte han,
  att vinna något positivt hos en sådan tvärvigg som Juslenius. Efter att
  ytterligare sagt några ord i likgiltiga ämnen aflägsnade han sig.
  Generalernas sak var enligt hans åsikt förlorad. En stund därefter sågs
  han vandra öfver Norrmalmstorg mot mynningen af Regeringsgatan.
  
  Ett stycke upp på sistnämda gata möttes vid samma tillfälle en kavaljer
  och en dam. Kavaljeren hälsade med utsökt behag och på den eleganta
  dräkten, den väl friserade peruken samt den vårdslöst förnäma hållningen
  kunde man redan på afstånd känna igen hvem det var.
  
  »Ah – quel bonheur, mademoiselle», läspade han. »Ett så agreabelt
  rendezvous på en så ful afton!»
  
  »Ärnar sig monsieur till baronens i afton?»
  
  »Certainement! – Man kan ju icke helt och hållet draga sig undan.»
  
  »Hvilken olycka har icke träffat de stackars människorna ... Man får ju
  nästan migraine af att höra deras klagovisor. Ma soeur tror dock
  fortfarande att hennes man, generalen, skall, malgré tout, draga sig ur
  spelet. Quelle chimère?»
  
  »Bien possible, ma foi. Mig synes det dock som en ren impossibilitet. De
  sakna ju hvarje moyen?»
  
  »Madelaine har än en gång skrifvit till Holland. De femton tusen
  dukaterna äro redan slut. De ha’ mist både pensionen och partipengarne.»
  
  »Än baronens förlofning?»
  
  »Den blef inte af. Hon vägrade _resolument_ ... Hon hade fadrens löfte
  att icke tvingas.»
  
  »Det gör mig i sanning ondt om den gamle mannen», återtog Laforme
  tankfullt. »När man hela dagen insuper kammarluften, är man ju alldeles
  oduglig att uträtta något med geni. Hela ens matsmältning blir
  derangerad. – Men hvad sade jag väl åt den aimabla friherrinnan innan
  jag reste till Paris för ett och ett halft år sedan? – Madame, sade jag,
  gör inte för mycket tapage för sådana bagateller som det publika. Det är
  vraiment ovärdigt för gens de condition att melera sig med detta packet,
  som hela dagen skriker om den dygdiga frihetens florerande. En vacker
  dag kommer madame att råka ut för en stor chagrin ... Och nu kusin,
  voilà la consequense! – Ah – quel peuple! – Man fängslar en gammal brav
  general, som gjort högstsalig kungen de största tjänster, och nu vilja
  dessa ociviliserade barbarer rent af decapitera honom.»
  
  »Jag ryser för den förfärliga tid, hvari vi lefva», sade fröken Liewen,
  i det hon svepte sin sammetssallopp närmare om lifvet. – »Vore det icke
  för Madelaines skull, hade jag för länge sedan lämnat residenset ... Ah
  – mon Dieu! ... En soldat med korsgevär vid porten!»
  
  »Meijersdorff har lämnat mig ett passe partout ... Han lofvade att i
  afton göra sin visit hos friherrinnan för att hjälpa oss att skingra
  hennes douleur.»
  
  »Stackars vår baron!» suckade fröken Liewen i det hon kastade en kokett
  blick på Laforme, som artigt lämnade plats för henne att instiga genom
  porten. »Att Ulrika fortfarande skall vara lika otillgänglig för hans
  behag! Men hur var det, hennes finske celadon var ju nära att sprängas i
  luften där borta i Willmanstrandska aktionen?»
  
  »Vill verkligen minnas att jag hört något ditåt! Han lär hafva flytt
  undan till en bastion och sökte döda baronen, då denne uppmanade honom
  att angripa fienden.»
  
  »Och hans långa förfärliga betjänt! – Genom hans oförskämda framfusighet
  fick Madelaine ett efterlängtadt tillfälle att förbjuda sin dotter att
  besöka gamla Beata, som gjorde sitt bästa att uppfylla flickans hufvud
  med alla möjliga barnsligheter. Hvad den inhemska adeln har ringa
  nobless uti sig! ...»
  
  En stund därefter suto Laforme och fröken Liewen vid ett svart,
  lackeradt bord och spelade kometen, sällskapspelet på modet. Midt emot
  dem sutto friherrinnan Buddenbrock och prosten Sinius, hvilken senare,
  tack vare de holländska dukatpåsarne, varit en trägen gäst vid hennes
  afton-cirklar, oaktadt han officielt räknades till det motsatta partiet.
  
  Friherrinnan hade åldrats mycket under sista året och nu mera lyckades
  det icke längre för det skickligt utlagda sminket att fullständigt dölja
  fårorna i hennes ansikte. Men ögonen voro de samma. När hon såg upp från
  korten och lät sina blickar irra kring rummet var det ännu samma
  genomträngande skärpa i dem, samma uttryck af viljekraft och ihärdighet.
  Plötsligt sjönko hennes händer ner på bordskanten, blickarne irrade
  tankfulla, nästan drömmande, öfver den urblekta sammetsplysen, som
  utgjorde väggklädnaden.
  
  Det var en oförklarlig svaghet som smugit sig på henne.
  
  »Ack förlåt, mina vänner», sade hon i det hon med världsdamens
  förbindliga leende, vände sig mot sina medspelande, »kusin Laformes
  dystra berättelse riktigt konsternerade mig och kom mig att glömma min
  skyldighet som värdinna. – Hur var det, cher ami», fortfor hon vändande
  sig till Laforme. »Ni lofvade ju att berätta oss något muntrande från
  Paris? ...»
  
  »Som jag nämnde», svarade den tilltalade i det han kastade en förtjust
  blick på fröken Liewens hvita händer, »det rådde inom les cercles comme
  il faut i Paris en riktig rage de decoupures ... En hvar hade en liten
  sax i fickan och man brukade invitera hvarandra att klippa sönder rara
  kopparstick. Jag kommer i håg då lille abéen svimmade, när han råkade
  sticka sig i handen! Det var hos hertiginnan af Maine. Ah! Nom de Dieu,
  hvad Malezin och Saint Aulaire skrattade!»
  
  »Men hvarifrån fick man då alla dessa kopparstick?» frågade Sinius, som
  väntade på att spelet åter skulle taga sin början.
  
  »Hvarifrån om inte från messböcker, almanackor och andra gudliga
  skrifter», sade Laforme med ett visst insinuant leende. »Och när
  urklippen voro gjorda satte man dem på eldskärmar, askar; man kolorerade
  dem, ja, gjorde riktiga genretaflor af dem genom att förena de urklippta
  figurerna från flere kopparstick: såsom Absalon i trädet, David och
  Potifar ... Ah, mina damer, jag känner riktiga mästare i den konsten.»
  
  »Men detta var väl icke det enda tidsfördrifvet hos les cercles à mode?»
  inföll fröken Liewen, då prosten drog sig till baka med en min af sårad
  värdighet.
  
  »Nej, chère amie – man spelade Tric, gjorde blommor, broderade
  garniturer till roben, gjorde veckade garneringar, falbolaner à la Marly
  ...»
  
  »Man fördref väl där som här sin tid, kan jag tro, i syndig lättja och
  sömnaktighet», sade prosten, med en menande blick på Laforme.
  
  »Mort de Dieu, endast prästerna, ers högvördighet! Med undantag af de
  världsliga abéerna hade kleresiet knappast tillträde till societeten.
  Och hvad skulle väl därför de stackars människorna göra? – För en
  kavaljer af god ton, var det indispensabelt», återtog han, vändande sig
  till friherrinnan, »att äga ett etui, innehållande en liten guldnål,
  något silke, fingerborg, dagens pasquill och en aire à la mode. I en
  cercle à l’anglaise fordrades detta af etiketten lika strängt som en
  dams »à ouvrage», i hvilken, som jag tror mig veta, det icke bör saknas
  muschdosa, karmin ...»
  
  Friherrinnan fäste en skarp blick på talaren, men kapten Buddenbrocks
  inträde räddade Laforme från följderna af hans närgångna förmodanden.
  
  »Men hvar är belle Ulrique?» frågade någon, under den tystnad som
  följde.
  
  »Hon är lik den förtrollade prinsessan», sade Laforme, »som icke visade
  sig förr än solen gick upp? ... Och vår baron, som låter så länge vänta
  på sig!»
  
  »Ulrika är inne hos pappa», svarade Buddenbrock. »Hvar baron
  Meijersdorff håller hus är mig däremot fullkomligt likgiltigt.»
  
  »Henrik», inföll friherrinnan förebrående. »Att tala i sådan ton om en
  af de bästa vännerna till vårt hus!»
  
  »A propos baronen», skyndade Laforme att infalla, »var det ju sorgligt
  att fänrik Tallklang dukat under i vinterkampanjen.»
  
  »L’aimable garçon!» inföll fröken Liewen. »Aldrig tröttnade han på att
  berömma sina förträffliga egenskaper, sitt vackra hår och sina nya
  propra kläder?»
  
  »Och skröt ständigt öfver den gunst han hade hos fruntimret?»
  
  »Just han, mitt herrskap. Han förkylde sig, le pauvre homme, helt
  oförmodadt i kajutan på jakten Hartassen och en vacker dag seglade han
  på egen hand öfver till de elyseiska fälten. För mången dam här i staden
  torde det vara en rätt artig förlust?»
  
  »A propos fänrik Tallklang», inföll fröken Liewen, »hörde man någonting
  af den unge mannen, Svenske, eller hvad han hette, hvilken en tid gjorde
  så mycket uppseende här i residenset?»
  
  »Certainement ... Han lär ha stupat på något curieust sätt i
  Willmanstrandska aktionen?»
  
  »Man kunde se på hans blå, stirrande ögon och konstiga later», sade
  friherrinnan, i det hon flyttade sig högre upp i länstolen, »att det var
  en sådan där boutefeu, som endast skulle stifta oreda dit han kom.»
  
  »Svenske är min vän, min mor», sade Buddenbrock allvarligt. »Så vidt jag
  känner uppförde han sig under kampanjen som en i allo tapper och modig
  officer. Många sådana män i vårt gamla Sverige och vi skulle må hända nu
  haft det mycket annanledes.»
  
  »Quel ferveur, mon ami?» utropade Laforme, i det han reste sig, »jag
  vill den unge mannen i sanning intet ondt. För mig må han gärna ha visat
  så mycken feghet som helst mot våra fiender.»
  
  »Svenske _feg_?» utbrast Buddenbrock och for upp af stolen. »Det var en
  ny sida af honom. Med de ännu öppna såren efter fäktningen vid
  Willmanstrand, rymde han från ryssarne, just som de skulle föra honom
  öfver gränsen och uppbådade på egen hand en skara bönder i Karelen, med
  hvilken han gjorde våra fiender större afbräck än alla dessa lärda
  återtåg, efter franskt recept. Olyckligtvis lär han ha stupat ...»
  
  Han afbröt sig hastigt. Det lät som skulle något tyngre föremål fallit
  ned i salen, dit dörren stod halföppen. Men när kaptenen med armstaken i
  hand såg efter hvad det kunde vara, upptäckte han intet ovanligt, och i
  rummet där innanför hörde han sin far med hög röst diskutera med
  vaktofficern.
  
  Han stängde dörren med en axelryckning, liksom hade han därmed velat
  frigöra sig från den obehagliga känsla han erfor, och gick ut.
  
  De öfriges inbillning var i hög grad uppjagad. Den ena gissningen
  aflöste den andra om hvad bullret kunde betyda och det dröjde en god
  stund innan samtalet åter kom att röra sig kring andra ämnen.
  
  »Det lär ha varit en hård strid vid Willmanstrand», sade slutligen
  prosten. »Det har alltid varit sagdt att den unge mannen stupade där.
  Han är biskop Juslenius’ systerson och jag har hört det berättas af
  biskopens egen mun.»
  
  »Lappri, – nu för tiden är det icke så ovanligt», svarade friherrinnan,
  »att de döde uppstå. Det har jag erfarit genom vittnesmålen i min mans
  process.»
  
  »A propos, Willmanstrandska aktionen», inföll Laforme, »sade min vän
  Schulenberg mig i dag att hela fältet efter bataljens slut skulle liksom
  krälat af sårade ryssar, alldeles som man ser i en myrstack i
  sommarvärmen.»
  
  »Fi donc ... – kusin Laforme», utropade fröken Liewen med en afböjande
  rörelse.
  
  »Pardon, mille fois pardon! Jag tänkte för mycket på l’ami Schulenberg.
  A propos Schulenberg, hvilken lysande choque beskref han icke för mig i
  dag på morgonen. Ah, chère Liewen, ni ryser öfver mitt badinage. Enfin!
  En kavallerist sticker sällan ihjäl sin motståndare nu för tiden, han
  rider omkull honom, men hur ståtligt ser det icke ut då han trafvar fram
  öfver fältet! Moritz af Sachsen skulle ha sett hvilken choque baronen
  gjorde i spetsen för de karelske dragonerna och han skulle genast
  utnämnt honom till general, påstod han.»
  
  »Riksdagsuppviglarne», sade friherrinnan till hälften för sig själf,
  »påstå att det är min man, som ensam är orsaken till nederlaget.»
  
  »A propos riksdagen», återtog Laforme, »komma mina damer väl ihåg fänrik
  Tallklang efter sista voteringen för ett år sedan? Hur ridikyl var han
  icke då han sjöng för oss den sista airen, som han komponerat, ute på
  Lorenzberg. I höst ett år sedan tror jag det var? ... Tempus fugit min
  högärevördige vän. – Enfin! – Komma damerna ihåg hur han viftade med
  armarne, alldeles så här?»
  
  För att göra sin berättelse mera åskådlig uppsteg Laforme från bordet
  och började gnola en air, medan han gjorde de mest gracieusa steg fram
  och åter på golfvet.
  
  »Se här dansa damerna och här kavaljererna», afbröt han sig midt i sina
  trumpettoner. »Nu tar kavaljeren damens hand – tru-tru-tru! Ett gracieus
  pas att oförmärkt passa in mellan glissaderna! Här kommer damen till
  baka – tru, tru-trulii trutu – man kan morbleu riktigt tycka sig se hur
  robe-ronden med de vackra falbolanerna släpar på golfvet kring damens
  kjortel. – Nu komma de tillsamman igen – tru-trutru! Damen skall göra
  chainet ... Passa nu på finten mes amies, den vackra lilla förtjusande
  finten ...»
  
  Ett skri, vildt och skärande, ljöd från de inre rummen och kom de
  närvarande att ett ögonblick stanna på sina platser. Laforme, som
  tycktes ha de svagaste nerverna, var nära att genom ett falskt steg
  falla omkull. Prosten åter, som, tack vare den mjuka länstolen, varit på
  god väg att komma i sömn, reste sig så häftigt att han var nära att slå
  omkull tebordet, som höll på att dukas.
  
  »Hvad var detta nu igen», sade friherrinnan, sedan hon hämtat sig. »Jag
  tyckte alldeles att det lät som Ulrikas röst.»
  
  »Att det nu _var något_, kunde jag bestämdt höra», sade fröken Liewen
  lyssnande. »Hvad är klockan, kusin Laforme?»
  
  »Elfva», sade friherrinnan i det hon såg på pendylen.
  
  »Då skola vi minnas denna timmen. Det hade säkert något att betyda»,
  sade fröken Liewen, i det hon ryste till.
  
  »Varsel och syner, föra alltid något med sig», sade prosten högtidligt.
  »Vår Herre låter icke sina barn fara vill utan att under stundom låta
  dem märka sin mäktiga hand.»
  
  »Parbleu, mina damer, och till och med ni, ers vördighet, synas ju vara
  helt consternerade af denna bagatellen», sade Laforme, under det han
  återtog sin teatraliska ställning på golfvet. »Hvilken superstition att
  tro på andar och spöken!»
  
  »Kanske något händt Ulrika?» utbrast friherrinnan oroligt.
  
  »Ah, nu vet jag hela historien», återtog Laforme med ett tillgjordt
  skratt. »La belle Lucinde gick kanske ut för att beundra det vackra
  månskenet i sällskap med vår allvarlige kapten. Förmodligen har någon
  katt skrämt henne. De små djuren äro så sensibla i mörkret.»
  
  »Ni gör mig en verklig tjänst, kusin», sade friherrinnan utan att låtsa
  höra hans skämt, »om ni tar armstaken där borta och än en gång
  undersöker salen. Kan hända har någon af de råa soldaterna smugit sig
  upp från vakten och ofredat Ulrika eller min kammarjungfru. Jag tyckte
  alldeles nyss att det lät som en fruntimmersröst skulle ropat på hjälp.»
  
  »Med största nöje», sade Laforme, i det han närmade sig bordet, hvarpå
  armstaken stod. – »Men om något luftdrag skulle blåsa ut ljusen, skulle
  jag knappast på egen hand kunna hitta rätt i detta gamla hus.»
  
  »Tolluntur in altum, ut lapsu graviore ruant», sade prosten med ett
  godmodigt leende, »eller, som det heter hos oss: stiger upp som en
  morgonsol, faller ner som en skinnpäls.»
  
  Prosten hann icke längre utveckla sina lärda funderingar, ty fröken
  Liewen afbröt honom ifrigt med de orden:
  
  »Skynda er då, kusin – Madelaine är orolig!»
  
  Hon steg upp i detsamma och räckte Laforme armstaken.
  
  Men det syntes tydligen att dennes courage var i det närmaste borta.
  Hade han icke nyss förut hållit ett sådant tal mot vidskepelse och
  spöken torde det ha varit ovisst huruvida han icke med något nytt
  svepskäl sökt draga sig ur spelet. Men nu måste han däran för skams
  skull och, samlande all sin viljekraft, gick han mot dörren, som han
  öppnade på vid gafvel och lyste inåt salen.
  
  Men hvad som nu hände kunde han aldrig riktigt förklara. Det kändes som
  om någon blåst honom i ansiktet. Detta kom honom genast att vackla. Så
  släppte han armstaken, som föll med en duns i golfvet och skrämde upp de
  båda damerna från sina platser, samt kom prosten att knäppa ihop
  händerna, medan alla på en gång frågade hvad det var.
  
  Laforme hade icke lätt att besvara den frågan. Han mumlade några
  mystiska ord om det »sällsammaste», det »underbaraste mellan himmel och
  jord, som ingen menniska förstår», men undanbad sig emellertid alla
  vidare spörsmål.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Det var ingen med hvilken general Buddenbrock hellre samtalade under
  dessa olycksdagar än sin dotter. Men också hade Ulrika undergått på
  sistone en märkbar förändring. Man igenkände icke längre i henne den
  koketta världsdamen som på den kungliga assemblén ådrog sig allas
  blickar, eller den glada, lifliga flickan, som under Liljeholmens ekar
  narrade kavaljererna till det ena hoppet vådligare än det andra för att
  få henne till sitt vif. Allt ifrån den dag, då modren, till följd af
  Lars’ besynnerliga anklagelse, fått kunskap om hennes förhållande till
  Svenske, hade hennes väsen liksom blifvit ett annat. I stället för att
  skämta med allt och alla, blef hon tyst och allvarsam; men intog detta
  oaktadt allas hjärtan genom sin enkla okonstlade vänlighet.
  
  Blott en enda gång sedan Svenske lämnade hufvudstaden hade hon uppsökt
  gamla Beata och det hade skett på hennes mors egen önskan, då den gamla
  insjuknat och ingen visste hur hon kunde ha det i sin ensamhet. Här hade
  hon emellertid fått höra, att Svenske stupat i den blodiga striden vid
  Willmanstrand. Men om hon än för sin kära gamla tant gaf luft åt sin
  smärta vid denna på en gång så sorgliga och oväntade underrättelse,
  kunde likväl ingen af hennes närmaste omgifning i hemmet förmärka af
  hennes sätt att denna dag icke varit lik alla andra. Endast
  Meijersdorff, som nyss hemkommit från kriget och allt enträgnare anhöll
  om hennes hand, tyckte att hon denna dag visat sig mer än lofligt
  ohöflig mot honom. Då han icke upphört med sina frierier hade hon
  slutligen rusat in till sin far och slagit sin arm kring hans hals samt
  med tårar i ögonen bönfallit om att icke tvingas i sina känslor,
  hvartill denne genast med rörelse samtyckt.
  
  Efteråt hade hon af sin bror fått höra att det likväl icke var så säkert
  att Svenske stupat; utan att många trodde att han ännu lefde fast i rysk
  fångenskap. I sådant fall kunde man hoppas på återse honom efter krigets
  slut. Detta hopp hade också, utan att hon vidare reflekterade däröfver,
  hittills hållit hennes mod uppe. Det var den fasta punkt, kring hvilken
  hennes tankar sväfvat i sorgsna stunder.
  
  Samma afton som den händelse, vi nyss omtalat, tilldrog sig i
  friherrinnans sällskapsrum, hade hon tillbragt skymningen under samtal
  med sin far. Hans sinne hade varit i hög grad upprördt. Samma dag hade
  han nämligen fått veta att hans vedersakare utkastat det påståendet att
  alla de originaldokument, hvaraf han lämnat afskrifter, voro falska,
  hvarför de fordrat att de skulle föreläggas dem i original, ett yrkande
  som han redan långt förut med yttersta häftighet afvisat. Meijersdorff,
  hvilken vid flere tillfällen under hans fångenskap visat sig vara en god
  och tillgifven vän, hade nu begärt att få lämna dem åt konungen
  personligen. Denne, hade han sagt, var allt för lifligt intresserad i
  sina gamla krigskamraters öde, för att icke skulle låta sin motvilja mot
  friherrinnan fara och söka rädda honom. Det var ju allmänt kändt att
  konung Fredrik aldrig hyste långvarigt agg mot någon och Buddenbrock
  kunde därför icke finna annat än att planen var god. Ulrika hade äfven
  rådt sin far till detta steg, då hon, trots sin motvilja för baronen,
  ansåg honom ur stånd att missbruka hennes fars förtroende. Då därför
  betjänten anmälde att Meijersdorff hade vakten och önskade ett samtal
  med generalen, hade hon än en gång med några uppmuntrande ord sökt
  skingra dennes tvekan.
  
  Hon väntade sedan utanför i salen att samtalet mellan dem skulle taga
  slut. Mörkret inbröt. Hon såg hur den ene vandraren efter den andre
  skyndade förbi fönstret i månskenet. En och annan vände sig om då de
  kommo till hörnet och sågo nyfiket upp mot fönsterraden. Så vände de sig
  om och fortsatte sin väg och ljudet af deras steg dog bort. Det var
  återigen endast de månlysta, glittrande snödrifvorna som mötte hennes
  tankfulla blickar då hon såg ut.
  
  Slutligen tröttnade hon att vänta.
  
  Den stora salen gjorde också i saknad som den var af sin vanliga
  inredning, ett intryck af ödslighet, hvilket ännu mera ökades af den
  egendomliga belysningen af månen från ena sidan och af den flämtande
  lågan i spiseln på den andra.
  
  Midt emot fönsterna var en stor spegel, afdelad på midten, infattad i
  väggen. Och till venster om generalens dörr hängde en hautelissetapet i
  granna färger, föreställande någon händelse ur gamla testamentet. Med
  undantag af det prydliga, fast tunga gipstaket, var detta de få minnen,
  som funnos kvar efter den glans, hvarmed salen i forna dagar varit
  inredd.
  
  Dörren till förmaket stod på glänt. Ulrika hörde hur Laforme skämtade
  med fröken Liewen.
  
  Nu nämnde hennes bror Svenskes namn. Detta var för stark dragningskraft
  för att hon skulle kunna återhålla sin nyfikenhet. Med tysta steg,
  liksom hon trott sig göra någon dålig gärning, smög hon sig öfver
  golfvet. Men knappt hade hon hunnit halfvägs, då några ord, som yttrades
  där inne, kommo henne att vackla till baka och med ett skrik segna till
  golfvet.
  
  Det var detta skrik som förmått hennes bror att afbryta sin berättelse.
  Han hade genast insett orsaken till detta sällsamma ljud, hvilket likt
  ett spökes susat genom rummet. Men han kände äfven sin systers hemlighet
  och ville icke öka smärtan af det sår han ovetande kommit att vidröra,
  genom att omtala hennes närvaro för det öfriga sällskapet eller själf
  låtsa om att hon hört hvad han sagt. Han tog i stället, såsom nämdt sin
  hatt och begaf sig ut i staden.
  
  Det dröjde en stund innan Ulrika återfick medvetandet. Då hörde hon sin
  far, vid det att dörren öppnades till generalens rum, säga:
  
  »Där inne i förmaket finner ni friherrinnan och damerna, min bäste vän»,
  samt därpå tillägga hviskande: »Det är alltså aftaladt att jag om några
  dagar återfår de dokument jag nu lämnat.»
  
  »Sur mon honneur, herr general», svarade baronen.
  
  I det samma slogs dörren igen. Meijersdorff tog några steg, som hade han
  ärnat sig till förmaket; men plötsligt tycktes han få en ny tanke. Där
  såg han ju idealet för alla sina drömmar, la belle själf sitta vid
  fönstret så tyst för sig själf i månskenet.
  
  »Ma foi, kusin», sade han i det han hälsade, »det tyckes i sanning som
  skulle lyckan i dag vara synnerligen nådig, då hon låter mig få se _mer_
  än blotta skymten af kusins fagra anlete.»
  
  »Ni har ju varit borta så pass länge, att jag synes er något rar»,
  svarade Ulrika stelt, i det hon reste sig.
  
  »Parbleu, så stolt och tillbakavisande! – Icke är väl jag den enda
  orsaken till kampanjens olyckliga slut ... Pjesen är nu likväl à la fin,
  som harlequin säger i komedien, och vi kavaljerer kunna åter få
  tillfälle att böja knä för våra damer utan att störas af några skärande
  trumpettoner.»
  
  Detta sätt att skämta bort allvarliga ting gjorde ej något gynnsamt
  intryck på Ulrika.
  
  »Hvarje redlig svensk», svarade hon i det hon höjde rösten, »borde känna
  sorg, men icke glädje öfver att så är!»
  
  »Aldrig kan jag vara i lag! – Än är jag för triste, – då är jag blott en
  politisk ränksmidare, än för glad, då är jag en landsförrädare ... Ack,
  om kusin visste», afbröt han sig i det han fattade hennes hand – »om
  kusin visste hur högt jag älskar henne? ... Så grym! ... Säg att kusin
  samtycker till vår trolofning ... Kan ej åratals trohet och kärlek
  uppväga en stunds nyck eller någon flyktig ungdomskärlek, som slocknat
  kanske lika hastigt, som den tändes?»
  
  »Kusin Meijersdorff känner mitt svar ...»
  
  »Ni är hård, kusin ... Är detta lönen för min trogna kärlek? ... Att
  föredraga en yngling, en boutefeu, som kunde rida grensle öfver
  värjfästet utan att värjan miste sitt läge, en ...»
  
  »Spara dessa liknelser! Ni sårar mig.»
  
  Hon reste sig upp för att gå.
  
  »Sårar kusin?» upprepade han, i det han fattade hennes hand och höll
  henne tillbaka. »Förlåt mig, men jag är nästan från mina sinnen vid
  tanken på att den mannen nu är borta, som var det mäktigaste hindret mot
  min lycka.»
  
  »Hvilket hinder? ... Hvilken man är borta?»
  
  »Är det då icke allmänt bekant i residenset att fänrik Svenske dött i
  fångenskapen?»
  
  Ulrika såg på honom ett ögonblick. Det låg kanske en smula förakt i
  blicken. Men eljest kunde intet märkas i hennes min, som tydde på någon
  inre rörelse.
  
  »Ni borde känna mig tillräckligt väl», sade hon kallt, i det hon slog
  sitt hufvud till baka med en stolt åtbörd, »för att veta att det ej
  tjänar till något att så här indraga mitt hjärtas tankar i diskurs. –
  Min hand kan jag icke råda öfver», fortfor hon strax därpå, liksom hon
  velat i ett enda andedrag uttrycka allt hvad hon tänkte, »men om kusin
  vill uppföra sig som en sann, en verklig ädling, spara då sina
  föreställningar till den stunden, då jag tvingas till brudstolen ... Det
  bör ju kännas dubbelt retande att bedja en fånge om en ynnest. Ni
  förvånas kusin? Tror ni ej jag ser bojan under silkesvanten? ...»
  
  »Ack, kusin Ulrika, hur kan ni tala så? Det är ju jag som de tout mon
  cœur vill vara kusins slaf ... som under hela mitt lif vill vara det.
  Lifvet vore det minsta prof på kärlek, som jag ville hembjuda kusin som
  offer, men offra då något för mig ... älska mig, åt minstone så mycket
  som souverainen älskar sin favoritslaf.»
  
  Han talade nu med verklig värme och Ulrika kände sig nästan förbryllad.
  
  »Ni drifver mig till en usling om ni längre nekar», fortfor han. »När
  allt här hemma är slut – när vi fått lämna detta grymma folk, som tagit
  din faders lif ...»
  
  Det var en lång glänsande blick, som Ulrika nu fäste på hans upprörda
  anletsdrag. Hinden, då hon plötsligt varsnar vargen i det tysta
  skogssnåret blickar troligen på samma sätt. Det var som om hela hennes
  själ på en gång blef upplyst genom dessa däfna, frågande pupiller. Men
  hon sade ingenting. Uttrycket i hennes anlete var dock mera vältaligt än
  ord.
  
  Under hela samtalet hade eldskenet från de falnande glöden i den stora
  spisen spridt sitt fantastiska sken öfver väggarne i rummet. Men först
  nu kom hon att gifva akt därpå. Det var, tyckte hon, alldeles om
  skilderierna på den höga hautelissetapeten skulle fått lif och bilderna
  röra sig i det egendomliga, rödaktiga skenet, när de reflekterades af
  den stora väggspegeln.
  
  Meijersdorff hade aflägsnat sig. Han hade troligen funnit att
  enträgenhet gagnade till intet inför så mycken beslutsamhet och
  viljekraft. När hade hon ej lagt märke till, så koncentrerade sig alla
  hennes tankar kring den mörka punkt, kring hvilken de ständigt rörde sig
  och som han nu med ens så brutalt blottat. Hennes fars lif? Nej, det
  måste vara en hemsk dröm. Det kunde ej vara möjligt att människorna voro
  så onda.
  
  Hon tog ett par steg utåt rummet. Den djupa tystnaden i det stora
  ödsliga rummet, med dess mörka gömslen innebar redan i sig själft något
  spökligt. Nu tyckte hon bestämdt att bilderna i spegeln rörde sig.
  Blodet rusade åt hufvudet med en förfärlig våldsamhet. Det tycktes henne
  som om många röster ropat hennes namn och med ett häftigt skri föll hon
  till samman. Och i skärande dissonanser upprepade ekot från de tjocka
  murarne detsamma medan spegeln långsamt och ljudlöst åter vände till
  baka i sitt läge.
  
  Det var detta rop, som satt Laformes mod på ett så stort prof. Efteråt
  påstod han att den häftiga rörelse han visat endast orsakats af hans
  rädsla för la belle Ulrique; ty hon påminde så mycket om la duchesse de
  Maine. En gång hade det händt den aimabla hertiginnan någonting
  liknande. Det var på en af hennes förtjusande små aftoncirklar.
  Plötsligt hörde man ett rop på terassen utanför. Man skyndade dit. Men
  oaktadt de lifligaste diskurser lyckades man icke upptäcka hvem som
  ropat. Hertiginnan fick emellertid en så svår nervattack att hennes lif
  sväfvade i fara. Denna händelse hade så djupt fäst sig i Laformes sinne
  att han aldrig kunde höra något fruntimmer ropa till utan att han fick
  en påminnelse af samma obehagliga känsla som han då, liksom alla de
  närvarande erfarit.
  
  
  
  
                                    XX.
  
  
  Ringa odling kräfdes för hundrafyratio år sedan för inträde i det
  prästerliga ståndet. Från plogen till predikstolen var vägen ofta kort,
  sällan lång. Under pudrets och sminkets tidehvarf, var den teologiska
  kunskapsbördan för det mesta blott en svag fernissa, för tunn för att
  icke hästbytarens och drinkarens råa karaktärer skulle lysa fram, genom
  religionslärarens och människovännens mask. Den landtpräst, som icke
  lade sig vinn om att kunna rida, dricka och byta hästar på marknaden, i
  kapp med ortens mera ryktbare hästbytare, hörde nämligen denna tid högst
  antagligt till undantagen.
  
  Men sinnesstämningen hos själfva folket var religiös. Pantheismen och
  atheismen hade ännu icke öfversatts på folkspråket eller fått den
  kristna konsten till förbundssyster. Man hade ännu förfädrens enkla
  troslära ofalskad, om man än icke alltid var så noga vid att hålla
  hennes bud. Ofta rörde sig samtalen bland adel och ståndspersoner om
  djupgående religiösa funderingar och de kryddades då med långa
  bibelspråk och uttryck hämtade ur minnet efter längesedan studerade
  gudliga skrifter. Och när husmodren, efter slutade sysslor för dagen
  satte nyckelkorgen ifrån sig på den stora dragkistan och tog brillorna
  på näsan, för att med deras tillhjälp söka näring åt sitt själslif,
  öppnade hon visserligen ingen fyrabands roman, ingen illustrerad
  familj-journal eller godtköpsencyklopedi, hvari hon kunde plocka
  vetenskap och konst pillervis. Utan de förgylda spännen hon uppknäppte,
  sammanhöllo svarta, pressade läderpermar hvilka bevarade sådana
  bestående verk som Kolmodins bibliska kvinnospegel, Arndt’s eller
  Arnolds postillor eller biskop Spegels ännu ryktbarare »Guds verk och
  hvila», hvars strängt religiösa tankar hon särskildt lärt sig att
  beundra.
  
  Böjelsen för religiösa ting gaf sig äfven uttryck i det dagliga
  samlifvet. I de fleste hus, äfven hos högt stående män såsom hos
  riksrådet Tessin, gjordes bön alla morgnar och aftnar. Familjens
  medlemmar, hvartill äfven räknades husfolket, voro därvid närvarande.
  Och försummelse af gudstjänsten på någon af de många hälgdagarne, ansågs
  såsom hedendom ja, ofta höllos »veckopredikningar» för allt husfolket
  två gånger i veckan.
  
  Men det händer ibland att djup gudsfruktan i folklifvet uppblandas med
  grof vidskepelse. Äfven hos denna tids upplystare samhällsklasser
  umgingos hexor, spöken och troll såsom dagliga gäster. Visserligen hade
  hexbålen flammat ut, den hänsynslösa kraften, som äfven på det andliga
  området utmärkt landets stormaktstid, var bruten och förde icke
  utrotningskrigets brandfackla. Men trosnitet yttrade sig allt
  fortfarande i grymma förföljelser och landsförvisningar; och
  blåkullafärderna voro ett alltför rikt och omväxlande ämne för ungdomens
  berättelser, för att icke hela världen skulle känna sig öfvertygad om
  tillvaron af den trollska kvastkäppen och den underbara ugnsrakan. Det
  gick så långt att vid hofvet berättades en dag för hoffröknarne[9] – jag
  vill minnas att det skedde på 1740-talet – hurusom en ryttare, som kom
  från Dalarne, berättat att han under vägen känt stänk i ansiktet, ehuru
  solen sken från en molnfri himmel, och då han sett upp varseblifvit
  tvänne trollpackor, som velat skämta med honom. Och den berättelsen
  troddes på hofvet som ett naturfenomén.
  
  Under denna tid hördes äfven berättelser om hur skogsfrun förförde
  kolare och jägare, hurusom aflidne gjorde besök hos de lefvande. Ja,
  själfva prästerne gingo icke frie från upptuktelse af dessa osynliga
  väsen.
  
  Mången visste likväl berätta om huru hin onde måst gifva vika då han
  händelsevis råkat på någon lärd man bland dem. Tjutande hade han då måst
  pressa sig ut genom ett nålstyng i fönsterblyet, eller tjänstgöra såsom
  selpinne till ett af hjulen för högvördige prostens kärra då denne for
  till högmessan. En predikan af en sådan man, hvilken genom sitt ords
  underbara kraft kunnat få makt med den onde, troddes såsom Guds ord
  äfven om gudsmannen i det dagliga lifvet långt ifrån var någon helig
  man.
  
  Under denna tid, då en nyhet från hufvudstaden till Vestergötland kräfde
  lika många veckor, för att komma till allmänhetens kunskap, som han nu
  kräfver timmar, och då de få och litet spridda tidningarna aldrig
  sysselsatte sig med politiska spörsmål, hade helt naturligt en dundrande
  predikan af en ansedd präst större inflytande än en aldrig så väl
  skrifven »ledare» i hufvudstadens politiska tidningar i våra dagar. Och
  man bör icke tro att fältet, hvarpå deras predikningar rörde sig var
  mindre. Nej, i stället för anvisa den väg till lycka och sällhet, som
  det ålåg honom såsom den heliga skrifts förkunnare fylde han esomoftast
  sitt föredrag med politiskt gräl eller barnsliga spekulationer i
  naturläran. Detta lika väl när fjerdedagspredikanten profvade som då
  biskopen eller riksdagspredikanten uppträdde på predikstolen. De
  högvördige fäderne visste också, att vinna det mänskliga förnuftet på
  känslans och den ögonblickliga hänförelsens väg; och deras predikan var
  en häfstång, hvars verkan vår samtid icke förstår att till fullo
  uppskatta.
  
  Det föll därför ingen in att undra öfver att biskop Juslenius, då hans
  tur att predika för rådet och ständerna var inne upptog hela sin
  predikan med en redogörelse för de fängslade generalernes brottslighet,
  samt det straff, som desamma enligt Guds och Moses’ lag gjort sig
  förtjänta af.
  
  Ämnet var:
  
     ”Ett från sin undergång som ur en brand i eldenom af Guds milda
     hand uthulpet Svea land och folk.”
  
  Storkyrkan var full af folk ur alla samhällsklasser; i synnerhet var
  bondeståndet talrikt samladt, då biskopen hos detta stånd åtnjöt mycken
  ära på den grund att det lyckats honom året förut, då drottningen skulle
  begrafvas, att skaffa de fattigare herredagsmännen sorgkläder af kronan.
  Detta och andra liknande drag hade grundlagt en folkgunst, som tilltog i
  samma mån som hans parti till följd af krigets olyckor miste allt flere
  af sina tillhängare.
  
  Domen öfver generalerna var redan fäld i kommissionen och hade nu
  hänskjutits till ständerna. Det var alltså öfver ett ämne för dagen, kan
  man säga, som han talade. Ehuru ingen vetat om det på för hand var
  kyrkan, såsom nyss nämdes, proppfull, och en hvar af de församlade
  lyssnade med djupaste andakt till hans ord, hvilka i fördubblad styrka
  återljödo från de höga hvalfven.
  
  Långs midtelgången stodo flere af stadens förnämligare borgare. Med
  förnumstig min vände de sina skägglösa, röda anleten än mot
  predikstolen, än mot grannen, för att uttrycka sitt tysta gillande.
  Därefter knäppte de sina händer öfver guldknapparna på sina spanska rör
  och försjönko åter i stilla begrundan. Innanför i bänkarne suto deras
  husfruar lika andäktiga. Men deras stickade bindmössor tycktes mera än
  något annat utgöra föremål för den vaksamme kyrkväktarens spejande ögon,
  när denne närmade sig med det osvikliga väckelsemedlet, den syrenfärgade
  håfven med guldfransar; ty icke sällan hände det att något hufvud bland
  dem föll ner mot bröstet. Och det var ett inbringande yrke att väcka
  synderskan.
  
  »De saligas himmel», ljöd biskopens kärfva stämma, »är en domsal, klädd
  med paradisets eviga blomster; då de osaligas pinorum åter är en torr
  öken, ett evinnerligt Sahara, där drakar, ormar och ödlor och all
  afgrundens afföda har sitt tillhåll. Låtom oss därför, mine käre
  åhörare, med trones säkra hakar, hålla oss fast vid det goda. Låtom oss
  göra alla våra verk och gärningar till den Högstes namn och ära, så att
  icke vi, såsom desse fariséer och syndare göra, af köttsens lusta låta
  narra oss af detta jordelifs falska fägring, att därför utbyta den eviga
  fröjden där ofvan molnen, där zittror och cymbaler ljuda, där Guds
  englar sväfva i salig ringdans.»
  
  »Men hur har icke denne öfverdådige härhöfvidsmannen Buddenbrock i
  stället handlat? Detta varder den nästa frågan. Har han icke låtit våra
  söners och fränders blod gagnlöst flyta i sanden, endast för att
  tillfredsställa sin egen jordiska lusta efter hämnd på fruktade
  medtäflare? Jo, för visso! Liksom David offrade Uria, hoc est, såsom en
  man, den där offrar en gammal vän för sina syndiga begärelsers skull, så
  har han sändt Wrangel i faran, ja mot själfva döden. Han har icke en
  gång haft samma åhåga om denne sin vän och medbroder, dess underhafvande
  folk och fästningen Willmanstrand, som Josua hade om Gibeoa, hvilken, då
  han fick bud om den fara, som hotade denne senare, hvilken belägrades af
  mäktige fiender, notabene kom hasteliga uppå dem, nämligen fienderne. Ty
  drog han, mine käre bröder, hela natten från Gilgal, där han och hela
  Israel hade sitt läger, belastande alltså icke sina knän med tältstänger
  och många dagars matbärande. Ty, notabene, han bekymrade sig föga om den
  myckna tross och bagagiet. Han brukade i stället, som det nu skulle
  kallas, en marche forcée.»
  
  »Efter som denne mannen alltså» fortfor biskopen i det han höjde rösten,
  »ehuru han, som Ephraim af Jephta, som ses af Domareboken, vardt af sin
  vän och medbroder Wrangel ofta påkallad och ändock icke halp honom ur
  fiendens hand, utan höll sig mycket afskild från honom liksom Debora
  sjunger i Domareboken och undsatte honom intet utan vardt skyldig till
  deras blod, som i striden föllo, och till deras elände, som fångne vordo
  eller sjuke och jämmerligen medfarne blefvo af den grymme fienden; ty är
  det, som också klarligen kan skönjas af brefvet till de Thessaloniker,
  första kapitlet sjette versen, rättvist för Gudi att gifva honom
  bedröfvelse igen, som oss bedröfvat. Må vi därför icke längre fylla vår
  själ med klenmodiga tankar utan säga till denne höfvidsman med Josua:
  efter du hafver plågat oss, så må vi nu, då vi makten hafva i våra
  händer, också straffa dig efter Guds och Moses’ lag och må sedan Herren
  plåga dig till den yttersta domsens dag!»
  
  Biskopens sträfva, hårda stämma ljöd med nästan öfvermänsklig styrka. I
  den djupa tystnaden återgåfvos orden af ekot från hvalfven med hemsk
  noggrannhet. Likt svar från en högre värld, kommo de ner öfver
  församlingens blottade hufvuden. De lyssnande herredagsmännen funno sig
  liksom utkorade af högre makter att sitta till doms öfver den olycklige
  härföraren och på honom utkräfva Guds straff. Ingen af dem tänkte därför
  på att visa medlidande mot den unga, svartklädda dam, hvilken i
  öfvermått af smärta lutade sig ned i bänken vid ändan af midtelgången?
  Hvad kände väl de femhundrades hjärtan, som klappade af idel tillförsikt
  och öfvermod, af det femhundradeförstas kval? Ordningens stränge
  öfvervakare, mannen med det stela, skrynkliga anletet och den högviktiga
  minen, som såg hennes djupa rörelse och lade hennes florsslöja, som
  fallit ut på gången, innanför skranket, var troligtvis den ende som
  närmare gaf akt på henne.
  
  Stackars Ulrika! Det var ej länge sedan det ej fanns en ung fänrik i
  staden, som icke velat böja sig ända ned till jorden för att få kasta en
  blick under förhänget kring din phaëton. Du dansade bland de främste i
  kungasalen. Man undrade öfver din friska fägring och man beundrade din
  sköna hy, ännu mera förhöjd genom det lätta sminket. Skaldens ingifvelse
  vardt glödande vid åsynen af den förtjusande lilla mouche, som du bar i
  munvrån, hvilken ständigt tycktes pladdra för de kurtiserande
  kavaljerernes öron sitt på en gång hänryckande och skälmaktiga »baisse
  moi!» Du var det värdigaste talämne för hofvets kvickaste bussar. En
  blick af dig på couren var mera eftersökt än majestätets. – Och nu, hur
  föraktfullt såg icke den stele kyrkväktaren med de för stora
  kalfskinnshandskarne och de omodärna skorosetterna på dig, liksom om du
  skulle hafva varit ett af de hemska odjur, hvilka biskopen nämnde i sin
  predikan. Med hvilken öfverlägsen, liknöjd min betraktade icke den
  rödnäsige borgaren, uppblåst i den snusbruna, utspända rocken, det
  nystärkta kråset och den yfviga peruken, dina sorgsna anletsdrag. Men nu
  var du också en förrädares dotter, hvilken Guds egen lag bjöd att man
  borde stöta från sig; ty hämden skulle gå ut öfver alla hans afkomlingar
  intill tredje och fjerde led.
  
  Den sista tiden hade medfört många hårda pröfningar för Ulrika. Hennes
  broder hade mycket ansträngt sig för att genom de vänner han egde bland
  officerarne värfva anhängare inom kommissionen för fadrens sak. Men
  Lagercrantz och de andre af motpartiet hade på en källare i närheten
  druckit blygseln af sig innan de trädde upp i kommissionen. När de funno
  att öfvervikten lutade åt motpartens sida, skreko de öfverljudt på mutor
  och att man hvarken hos samtid eller eftervärld kunde hafva någon ursäkt
  om »förrädarne» släpptes löse – och efter ett stormigt uppträdde blef
  generalen med ringa pluralitet dömd från lif, ära och gods.
  
  Alla de penningesummor som friherrinnan fått från Holland för att värfva
  anhängare med bland bönder och borgare hade offrats förgäfves.
  
  Det hade också varit med hjärtat uppfyldt af bittra, tärande tankar, som
  Ulrika denna dag gått till kyrkan. Hon hade äfven sin egen sorg att söka
  tröst för.
  
  Man hade visserligen på sistone trott att Svenske återkommit ur
  fångenskapen. Men hvarför uppsökte han henne icke? Kunde det vara sannt,
  hvad ryktet hviskat om, att han i hemlighet sökte vinna en annans hand?
  Dessa frågor hade hon aldrig haft mod att närmare ingå på.
  
  När orgeln utsände sina rena, fulla harmonier och psalmen uppstämdes
  från den samlade menigheten, hade hon känt sin själ lyft, sina kval
  mildrade. Det hade liksom kommit glimtar om hopp om kommande bättre
  dagar. Ljufva minnen hade, klara och vänliga, hade dykt upp för hennes
  inre öga. Hon såg grönskande stränder och en blå, lätt krusad vattenyta,
  infattad i en nordisk sommarnatts fridfulla stillhet och dessa bilder
  hade fyllt hennes hjärta med ljuft vemod.
  
  Men så hade orgelns toner tystnat, och därpå hade följt predikantens
  ord. De hade handlat, icke om frid, om försoning, om människors lycka
  och sällhet, utan endast om hämnd om makt om ärelystnad. Ja, till slut
  hade de nedkallat dödsdomen öfver hennes olycklige far, lika hjärtlöst
  som om talet rört en ogärningsman eller röfvare.
  
  Predikan var slut. Den entoniga, mäktigt gripande psalmen genljöd från
  hvalfven. Brusande orgeltoner strömmade ut öfver kyrkogårdens löfviga
  lönnar och doftande häggar, som vajade af och an för vinden. Åhörarne
  började lämna kyrkan. Man kunde se på deras tvärsäkra miner att predikan
  uppbyggt dem. Då och då stannade några och bildade en grupp kring en
  herredagsman, sysslande ifrigt med sina snusdosor under det de slogo
  ihop sina kloka hufvuden, när han med några lämpliga och ofelbara
  kraftord ytterligare utlade prästens tal.
  
  Mellan dessa hviskande grupper hade Ulrika sin väg ned åt den trånga
  gränden söder om kyrkan. Låga kojor, hvilkas gräsvuxna tak ofta började
  strax ofvan gatan, bildade den stadsdel som vid denna tid sträckte sig
  ned från Clara kyrka mot Röda bodarne. Hon drog floret tätare för
  anletet och påskyndade sina steg.
  
  Det var med en mer än vanligt butter min, som Stina, öppnade porten för
  henne.
  
  »Nej, allt sedan detta olyckliga kriget började har nådig fröken icke
  varit frisk en enda dag», svarade Stina med en skakning på hufvudet på
  hennes fråga hur tant Beata mådde. »Nu har hon då ändtligen fått en
  liten slummer på förmiddagen ...»
  
  »Det kunde dock icke gå bättre», fortsatte hon, då Ulrika satte sig
  strax innanför dörren utan att svara. »Vår Herre visar ock sin vrede mot
  det syndiga folket. Och hvilket lefverne ha de icke hållit här ... Dagen
  före stora böndagen i fjor voro flere af herrarne på Castenhofs
  storkällare och prästen kunde knappt hålla bönen. På själfva böndagen
  kom kongl. lifregimentet marscherande genom gatorna med skrällande
  trumpeter och vapenbrak under det allt folket var i kyrkan ... För att
  nu inte tala om fröknarna här midt emot som hålla sina böndagar med
  menuett och kontradans och många traktamenten till långt fram på
  nätterna ... Men Stina står här och pratar. Om fröken tar’ af sig
  saloppen och ser en liten stund på mina blommor, vaknar nog gamla fröken
  så att vi kunna få tala vid vårt rara främmande.»
  
  »Tack för hennes välmening, men det är nära middagen ... och de vänta
  hemma.»
  
  »Då få de väl blifva lugna igen. När jag var härom året i Jakob,
  morgonen efter den stora eldsvådan, var gamla fröken så fasligt orolig
  för att det dröjde så sent på natten innan jag kom hem ... Men ser då
  inte fröken hvilka vackra blommor vi ha: Hyacinter, tulpaner och
  narcisser. När de blomma är det riktigt, som vore man i en örtagård ...
  Unge baronen kommer väl, kan jag tro och hämtar nådig fröken?»
  
  »Min bror lofvade det», sade Ulrika i det hon böjde blombladen åt sidan
  och såg ut på gatan. »Men han glömmer väl som vanligt bort det.»
  
  Stina varnade henne nu för att sträcka sig för långt ut genom fönstret.
  
  »Icke därför», sade hon, »att det var så synnerligen högt till gatan och
  så lätt att ramla ut med styfkjortlar och tross; men det ginge så många
  hofbussar förbi, denna tiden på dygnet, och man kunde få svårt att
  hindra sådant folk att stiga in om man hängde ut en så vacker skylt.»
  
  Under det Stina gjorde dessa betraktelser, makade hon blomsterkrukorna
  åt sidan, liksom ville hon själf på närmare håll undersöka faran, då hon
  tyckte sig höra att någon rörde sig bakom henne. Och hvad såg hon? Strax
  innanför dörren, endast på ett par stegs afstånd stod en ung man, hvars
  anletsdrag voro precist som fänrik Svenskes. Hur i all världen hade han
  kommit in? Kunde det vara en gengångare? Men någon militär var det ej;
  snarare kunde man hålla honom för en sjöman, klädd som han var i vida
  holländarebyxor, och slokig hatt. Nu erinrade hon sig att det var
  ackurat samma dräkt som spöket hos gamle grefvens Anna haft i förra
  veckan och hvilket till lön för hennes vänlighet nästan kramat henne
  till döds.
  
  Den främmande smålog åt Stinas förvirring i det han tecknade åt henne
  att vara tyst. Som detta öfverensstämde med hennes åsikter om spökens
  vanor, för att hon icke blindt skulle efterkomma det, skyndade hon med
  en viss lättnad om hjärtat, flux på dörren för att förskansa sig bakom
  den stängda köksdörren.
  
  »Jag kan hälsa kusin från andevärlden», hviskade Svenske i nästa
  ögonblick, sedan han smugit sig fram på tå så tyst han kunde, i det han
  lutade sig ned öfver Ulrika.
  
  Hon spratt upp som träffad af blixten och vände sig förvånad mot honom.
  Hjärtat bultade så att hon var nära att falla.
  
  Så stodo de en lång stund tysta och sågo hvarandra i ögonen.
  
  Då de en stund senare sutto vid fönstret inbegripna i ett intresseradt
  samtal rörde detta högmålsprocessen. De hade icke tid att tänka för sin
  egen sak; allt inom dem rörde sig kring samma punkt: hur de skulle kunna
  rädda Ulrikas far.
  
  »Vår Herre kan ej vara så grym och obarmhärtig», sade Ulrika. »Min
  gamle, gode far! ...»
  
  Tårarna kommo henne i ögonen vid tanken på faderns olycka.
  
  »Gråt icke, kära ... I pröfningen låter han oss se sin allsmäktiga
  hjälp.»
  
  »När en sjukling dör, anstränga sig alla», återtog hon tankfullt, »att
  hjälpa. I sin förtviflan beskärmar man sig öfver att människan icke har
  makt att undandraga någon från döden. Och nu sätter hon en ära i att
  förstöra hvad hon icke kan hela?»
  
  »Det skall icke ske», sade Svenske i bestämd ton.
  
  »Har du hört din morbror? ... Han predikade i dag.»
  
  »Han har förskjutit mig ... För öfrigt vet ingen af att jag finns i
  staden. Icke en gång din far.»
  
  »Det fanns i hela hans långa oration intet tröstande ord», återtog
  Ulrika liksom för sig själf. »Evigt mörker, ett outsägligt pinorum
  skulle innesluta honom efter döden ... Tänk om det verkligen blefve ett
  sådant slut på detta lifvet?» – afbröt hon sig plötsligt, i det hon såg
  forskande på Svenske. »Tänk om min far icke skulle kunna höra oss när vi
  sörja honom?»
  
  »Du yrar! Du mår icke väl?»
  
  Ulrikas tårglänsande ögon logo mot honom, då hon svarade:
  
  »Jo, bättre än någonsin, mitt hjärta! ... Men jag ryste till, när jag
  kom att tänka på ett samtal mellan hofjunkaren och prosten Sinius.»
  
  »Den ifriga mössan umgås väl inte hos dina föräldrar?» frågade Svenske
  förvånad.
  
  »Han och Meijersdorff ha varit de ende af våra forna bekanta, som besökt
  oss under vårt förnedringstillstånd, och vi ha icke råd att längre
  skilja på de få vännerna efter vår forna partiståndpunkt.»
  
  »Hur många tusen daler har prosten användt? ...»
  
  »Tyst, käre, skall du i stället få höra hvad hofjunkaren svarade på den
  fråga jag nyss gjorde. Först började han diskutera länge och väl med
  prosten om hvad lifvet var. Den enskildes lif, påstod han, var för
  mänskligheten endast som sandkornet för jordklotet. Då ingen förstod
  hvad han menade, förklarade han, att någon himmel, såsom prosten påstod
  skulle finnas ofvan molnen, fanns icke. Allt som talades därom var
  endast tom inbillning. Hvad skrifterna kallade himmelriket var det
  lyckliga tillstånd, hvari vissa dödliga ...»
  
  »Sådant prat ...»
  
  »Nej, låt mig fortsätta! I Paris, påstår han, var folket vida mer
  upplyst än att tro på något dytikt ... Hvad tror kusin att t. ex.
  kärleken är? frågade han mig. Inbillning, endast inbillning! Allt som vi
  känna här i världen är endast en frukt af vår inbillning. Då jag frågade
  honom hvad han trodde om lifvet efter döden, skrattade han först på sitt
  vanliga försmädliga sätt samt frågade därpå om jag trodde att blomman,
  som jag bar på roben, hade något lif där hon nu satt; ett ställe, som
  han skämtande kallade för sitt himmelrike, eller om jag trodde att den
  stackars Cleo var salig, hon som öfverkördes några dagar förut på gatan.
  – Nej, min kusin, sade han skrattande, när det blir slut en gång, då är
  det också slut ...»
  
  »Det vore ju förfärligt, om det skulle vara så», tillfogade hon
  tankfullt, i det hon riktade sina blå ögon mot Svenske.
  
  »Så stolt och modig i forna dagar och nu en så klenmodig och grubblande
  liten fröken! Tror du icke att vår Herre tänker lika mycket på hvartenda
  ett af Laformes små sandkorn? Men, apropos! Kommer du ihåg vår egen
  stjärna?»
  
  »Ack, andra tider ...»
  
  »Andra tider? Jag förstår nog icke mycket af hvad så vidt förfarna och
  lärda män som prosten och hofjunkaren tala sinsemellan. Men ett minns
  jag, som jag fick lära af min mor i min barndom. Hon tröstade sig alltid
  öfver sin fars bortgång med den glada vissheten att de en gång, när
  tiden var inne, skulle få återse hvarandra. Alla hennes sorger, alla
  hennes pröfningar kunde icke rubba denna _hennes_ tro; – tänk på alla
  fattige, alla sjuke, alla nödställde skulle de endast kommit till lifvet
  för att varda delaktiga af denna världens sorger? – Nej, sådana tvifvel
  får ej kusin Ulrika uttala högt ... och inga tårar ... De förstöra
  endast det väna anletet ... Ma foi, de vackraste ögon på denna sidan
  Östersjön ...»
  
  »Baronen», återtog hon, leende åt hans beundran, »tyckte att hofjunkaren
  hade rätt. Det kom sig af människornas egen dumhet, tyckte han, att så
  många underkastade sig stora sorger och lidanden. – När ingenting fanns
  efter detta, sade han, vore det icke då bättre att vara _ingenting_ än
  att vara ett uselt och eländigt kräk, som ingen brydde sig om och som
  endast var till omak.»
  
  »Ingenting? – Alltså skulle allt hvad vi tänkte oss som kärast här på
  jorden, våra bästa, ädlaste tankar endast komma från oss själfva och dö
  med oss? – Och allt ondt och elakt som vi gjort, alla grymheter, hvarpå
  vi rufvat, skulle vara för alltid jordade med oss. – En maklig lära! Men
  ingen bra karl som säger så. Meijersdorff är också en gynnare, som man
  bör taga sig i akt för.»
  
  »Min far sätter likväl mycket värde på honom ... Som du vet, vill min
  mor att jag skall bli hans maka.»
  
  »Och du? –»
  
  »Hvem kan tänka på förlofning, då allt ser så mörkt ut ...»
  
  Detta undvikande svar jagade ett moln öfver Svenskes anlete. Han reste
  sig häftigt och såg en stund förvånad på henne.
  
  »_Han_ som tror att denne hofjunkarens ord äro sannare än Guds ord»,
  utbrast han lifligt, »han som tror att din fars ande skall dö med
  kroppen och att hans mördare skulle varda fria från ett kommande lifs
  efterräkningar, han som tror att lifvet endast är till för att njuta och
  tillfredsställa egen lusta, han som fegt undflydde striden, i stället
  för att slåss till det sista för att åtminstone få stupa med ära, han
  skulle varda din make ...?»
  
  »Upphör, min vän. – Du förifrar dig. Kan du väl ett ögonblick tro att
  _jag_ skulle älska _honom_?»
  
  »Men? ...»
  
  »Hittills ha nog mina kära föräldrar velat det, men baronen har blifvit
  så pockande på sista tiden och i samma mån har min far blifvit
  försiktigare. Nu har min far bestämdt lofvat mig att ingenting skall
  afgöras, förrän slutlig dom blifvit fälld.»
  
  »Då är ännu tid», sade Svenske lugnare, i det han försiktigt såg sig
  omkring. – »Strussenfelt, Wrede och din bror ha stämt möte med mig i
  afton på Lafonts kaffehus. Om blott generalen vill, skall allt gå bra.»
  
  »Ack, min gamle, gode far», suckade Ulrika, i det hon dystert skådade
  framför sig. »Ack, att ni blott kunde lyckas!»
  
  »Allt skall gå bra! – Men nu måste jag gå –. En kyss? ... Den första?»
  
  »Den andra!»
  
  »Nej, nu _måste_ du gå!»
  
  »Har du råkat Liewen?»
  
  »Kusin Liewen? ... Hvarför frågar du så? ...»
  
  »Jag blott frågade.»
  
  »Fröken Liewen är ej i staden.»
  
  Nu observerade han hennes leende min.
  
  »Jaså, en krigslist», skrattade han, i det han lutade sig öfver henne
  för att fullfölja nummerräkningen.
  
  »Tant vaknar!» ropade hon med tillgjord förskräckelse, i det hon drog
  sig hastigt tillbaka.
  
  »Strunt! Stina stöter i morteln därute i köket, att man kunde tro att
  det vore åskan. Tant går inte mera upp ur sängen.»
  
  »Tänk om någon skulle komma ... jag är så rädd. – Nej, munsjör! Nu är
  det bestämdt slut. – Efter förlofningen», sade hon, i det hon hastigt
  sköt bordet mellan sig och honom. »Till dess, min junker, får ni vänta.»
  
  »Fy! att vilja narra mig på detta sätt!»
  
  »Minns du eken vid Liljeholmen, när _du_ narrade _mig_ att springa fram?
  ...»
  
  Nu öppnades dörren till köket och Stina stack varsamt in sitt hvita
  hufvud genom öppningen.
  
  »Det är då visst och sant, att i dag är det riktigt sjusofvaredagen för
  gamla fröken», sade hon med ett godmodigt leende. »Hon tycks inte alls
  vilja bli vaken, sen hon fick höra hvilka som voro här. Men det var
  sant, unge baronen frågar där ute om icke fröken vill gå nu; hon kan ju
  få komma igen i afton» sade han.
  
  »Är Henrik redan här?»
  
  »Åh, han har nog väntat en god timme, kan jag tro.»
  
  »Nå, då får jag väl låta min fordran vara ogulden än så länge», sade
  Svenske med resignerad min, i det han lät Ulrika passera.
  
  De kommo öfverens nu att Svenske skulle låta henne få kunskap om
  befrielseplanerna, som voro i görningen. Själf måste han vara mycket
  försiktig, men med Henrik såsom mellanhand vore det lätt nog. Lyckades
  det dem att försätta generalen i frihet, hoppades han att det icke
  längre skulle blifva svårt att af hennes föräldrar vinna den gunst hon
  ej hade något emot att med deras samtycke lämna.
  
  
  
  
                                    XXI.
  
  
  Senare på aftonen gick Svenske med hastiga steg öfver Järntorget. Då och
  då såg han sig om, liksom han fruktat att någon skulle följa efter
  honom.
  
  Genom långstrimmiga moln silade månen ett sparsamt skimmer öfver staden.
  Djup skymning rådde därför i de trånga gränderna.
  
  Svenske grubblade som vanligt på sin plan. Redan under sin fångenskap
  hade han börjat fundera ut, hur general Buddenbrock skulle räddas; ty
  från första stund han hörde att generalen fängslats vardt han inom sig
  öfvertygad att förföljarne ej skulle stanna, förrän de tagit hans lif. I
  förstone hade han tänkt uppsöka sin morbror, för att af honom få de
  upplysningar, som voro nödvändiga. Men han insåg snart att detta vore
  mindre klokt. Biskopens skarpsinne skulle snart utforskat hvad han hade
  i sinnet. För öfrigt kunde det vara mycket ovisst om icke hans morbror
  utan vidare skulle visa bort honom.
  
  Af åldermannen Smedman hoppades han mer. Denne hade många egenskaper,
  som gjorde honom till ett utmärkt redskap vid utförandet af farliga
  politiska företag, i synnerhet om han ej fick veta om dem för mycket.
  Hos honom hade han ännu en del af sitt arf innestående, och han var
  alldeles viss om att åldermannen, för att få behålla pengarna för
  alltid, skulle förmås att göra sin bod till säte för en hemlig klubb af
  de argaste förrädare. Att arfvet gått med åldermannens ägodelar all
  världenes väg visste han nämligen ej, då han ännu icke hunnit uppsöka
  honom. Först ville han nämligen råka sina kamrater från kriget, hvilka,
  efter hvad han trodde sig veta, redan vidtagit förberedelser till
  generalens flykt. –
  
  Lafont’s kaffehus fick denna afton rymma många gäster. Nyheten om
  dalkarlarnes uppror hade spridt sig som en löpeld i hufvudstaden och
  utgjorde ett för hvarje timme allt intressantare samtalsämne. Därtill
  kom det myckna talet och oron om den s. k. »principalatsquæstionen».
  Skulle riksdagsmännen vara något annat än språkrör för den menighet, som
  de representerade, eller ej? Detta var en fråga som i hög grad upprörde
  hufvudstadens borgerskap. Bodgossen, som ännu icke visste hvad
  burskapsexamen inför höglofliga magistraten ville säga, skrek öfverljudt
  och knöt sin röda näfve öfver disken, då någon af magnaterna Kjerman
  eller Plomgren gick förbi boden, därför att de satte sig öfver hvad
  deras principaler, borgerskapet som valt dem, ville att de skulle göra
  och låta på riksdagen.
  
  Det var därför icke underligt om handtverksmästaren eller krämaren under
  dessa dagar lämnade verkstaden eller boden något tidigare på kvällen än
  vanligt och läto husmodern äta vattgröten ensam med gesällerna eller
  bodgossarne. De kunde ju annars gå miste om de färskaste nyheterna,
  hvilka hälst berättades aftonvardsdags på källaren. Med liktänkande
  vänner kunde de sedan vid vinstopet eller ölstånkan få kannstöpa i den
  högre politiken ända till morgonväkten.
  
  Om dessa tvänne frågor, som stodo främst på dagordningen, endast i
  förbigående vidrördes af de gäster, som denna afton voro samlade hos
  mäster Lafont, kom sig detta må hända däraf att de redan så i grund
  lyckats nedsvärta de hedervärda riksdagsmännen af borgerskapet, att
  mäster Lafont’s svarta peruk, som höjde sig bakom disken, med skäl
  kunnat göra anspråk på kråsets hvithet i jämförelse med deras själar,
  sådana de utgått ur den föregående skärselden.
  
  Mäster Lafont hade samma dag fått hem, med den första spaniefararen för
  året, en pipa »bittert och spanskt». Medan han med nöjd min hyfsade de
  rykande talgljusen på disken, underlät han icke att omtala detta för
  sina stamkunder, och det kan ju hända att äfven häri låg en orsak till
  att samtalet var mera fredligt.
  
  Nere vid dörren stod Bisot och skämtade med skänkflickan, medan hon
  sköljde tennmuggarna i den stora tvättbaljan, under det att han då och
  då kastade en orolig blick mot dörren. Nu hördes hastiga steg i porten
  och en ung, bleklagd man, i sprättig dräkt och nystärkt halskrage
  inträdde.
  
  »Nå, Bertilsson, de komma ju alla hit i afton?» hviskade Bisot åt den
  inträdande, i det han drog honom bort i en fönstersmyg.
  
  »Så säkert, min herre, att jag redan sagt till åt patrullen.»
  
  »Som nog kommer för sent.»
  
  »Nej! Jag tog den hit och den väntar nu i huset bredvid ... Men äro inga
  här ännu?»
  
  »Blott två.»
  
  »Man kunde börja med dem?»
  
  »Utan nytta, den värste är icke här ännu.»
  
  »Är ni säker på borgarena, att de ej skola taga parti för dem?»
  
  »Bah ... Har ingen fara. – Den höglofliga förräderikommissionen?»
  
  »Klockan tio skall han vara samlad.»
  
  »Och min andel?»
  
  »Min herres andel?»
  
  »Ja, min andel?»
  
  »Förstår icke!»
  
  »Mina tusen plåtar?»
  
  »De tusen plåtarna? ... De äro ju för länge sedan lämnade åt er?»
  
  »Lämnade? ... När då, min betydande man?»
  
  »Jag hade en liten fordran sedan gammalt, då jag hette Bertil bodgosse.
  Det var, om jag minnes rätt, nära tvåtusen plåtar?»
  
  »Jaså, gunstig’ junker» – sade Bisot, i det hans smilande anlete
  öfverfors af en liflig rodnad, »det var alltså ugglor i den mossen! För
  sista gången, vill ni godvilligt lämna mig penningarna?»
  
  »Litet tystare, min herre, om ni behagar.»
  
  »Mina pengar? ...»
  
  »I morgon få vi talas vid, till dess kan ni vara lugn!»
  
  »Nå, må den onde ta er», skrek Bisot, som icke längre tycktes märka de
  öfriga gästernas närvaro, »jag må bli en ... om jag icke ...»
  
  Slutet af meningen kunde icke uppfattas för det sorl, som i det samma
  uppstod vid bordet.
  
  »Nej, stopp och belägg, go’ vänner» ropade mäster Flåberg. »Intet gräl
  mellan er, spottfolingar! Kom hit i stället och släck törsten.»
  
  »Tala om mäster Bérand», fortfor han därefter, såsom ingenting händt, i
  det han vände sig till de öfrige bordskamraterne och makade Bisot och
  hans motpart till bordet, »tala om den där munsjören på tre kronor!»
  
  »Nej, tacka vet jag mitt malaga sekt», inföll Lafont med öfverlägsen
  min.
  
  »Nånå, mäster Storordig», svarade mäster Flåberg, med trygg min, i det
  han pustade ut ett rökmoln, »liten kan ock bli stor. Inte var det just
  så många år sen häller,» tillade han, förtroligt klappande Lafont på
  axeln, »då den här välaktade munsjören själf åt sin vattgröt med en
  smula ister uti på odukadt bord och vid skenet af en tunn talgdank; och
  då han ej hade flere kunder än att de väl kunnat sämjas tillsamman i en
  af de här stora tennmuggarna.»
  
  »Sacre bleu! Hvad den tiden vidkommer», svarade mäster Lafont
  uppbrusande, i det han ställde sig vid disken och skrefvade med sina
  korta ben framför den siste talaren, »så rör den icke en sådan snushane
  för ett runstycke, en gång. Förstår han det? ... Ingen ska’ kunna säga
  att han icke fått hvad han ska’ ha hos mig ... för här är ingen
  krämarbod, där man kan ha dubbla alnmått ... Och inte är det häller
  värdt att komma hit och lysa med kvickheter.»
  
  »Det ska mäster säga, som lyser själf, som en palt i en hornlykta.»
  
  »Tyst källarmåns», inföll slaktaren med sin hesa basröst, »för annars
  kunde mäster Flåberg, vid lermuggar och ölkrus, klappa skinnpälsen tunn
  på honom.»
  
  »Tacka vet jag skinnpäls- och porsölstiden!»
  
  »Tyst med ditt käbbel, fader Lafont!»
  
  Dessa rop öfverröstade slaktarens krigsförklaring.
  
  »Hårdt mot hårdt förlikas blott svårt», pustade mäster Flåberg, då det
  ändtligen blifvit tyst. »Min herre var måttligt kavat», återtog han, i
  det han vände sig till den unge krämaren, som nyss varit i delo med
  Bisot, »minns då gamle Smedman var sin egen och min gunstig herre fick
  smaka hans spanska rör ... Knappt torr bakom öronen och vill lära folk
  dricka vin! ... Än en mugg! En hel så, hör hon, lilla näspärla! – Inte
  af de nya fingerborgarna, hör hon, för fan må ta dem och all den här
  souveräniteten! ... Skål, bror Bisot! Sen min betydande herre kom under
  mitt ringa tak, har allt gått galant – puh!»
  
  »Inte illa ment, fader ålderman» – passade krämaren på tillfället att
  falla in. – »Inte ämnadt att fader ålderman skulle ta humör.»
  
  »Hvem för böfveln tror han tar humör öfver en nykterhetsdansares pip.»
  
  »Nå, nå, jag sa’ endast att det icke var illa ment.»
  
  »Menar sig förstås som de andre, så att det inte blir någon mening
  alls.»
  
  »Skulle vara en ogemen ära för mig att få dricka ett stop rhenskt med
  fader ålderman.»
  
  »Nå, så likar det sig då till något bättre. Men må fan, hör han än en
  gång, ta alla styfvermått och souveräniteten med ... Förrädarne kunna
  också göra sällskap, fast Gud ska’ veta, att när de äro borta kommer nog
  något annat satty i stället. – Kom nu, bror Bisot, skola vi känna på
  hvad gossen har att bjuda på ... Se så! Kom hit också mäster själf och
  stå inte längre och bliga där bakom disken.»
  
  Medan mäster Lafont öfvertalades att slå sig ned vid bordet, hade två
  unge adelsmän inkommit. De sände ett hastigt ögonkast öfver rummet.
  Längst ner vid dörren suto någre af deras likar, som hittills i tysthet
  tömt sina ölmuggar. De slogo sig ner på den lediga bänken bredvid utan
  att efter vanligheten ropa på vin.
  
  Ingen af de öfrige gästerne fäste till en början någon större
  uppmärksamhet vid dem. Endast krämaren kastade då och då en förstulen
  blick ner åt dörren, för att därefter med orolig min vända sig mot den
  pickande väggklockan strax bredvid i hörnet. För att döma af
  skänkflickans mörkbruna, oroliga ögon måste äfven dessa på något sätt ha
  att skaffa med de unga, välväxta männen.
  
  »Nå, hvad nytt i staden?» frågade Buddenbrock de som sist trädt in, i
  det han makade rum åt dem vid bordet.
  
  »Just ingenting», svarade den yngre af dem. »Men se där ha vi rymmaren»,
  afbröt han sig, i det han tog Svenske i hand.
  
  »Hur gick det då?» hviskade de andre ifrigt.
  
  »Festina lente, mes amis ... jag måste först ta den här gamle vännen i
  hand.»
  
  »När Cronhjort är vid det kuraget, får man intet ord af honom.»
  
  »Hur det gick, frågar ni? Dåligt, ma foi.»
  
  »Det var först i går», återtog han i lägre ton, »som jag fick tillstånd
  att söka min gamle chef. – Ni kan ej tro hur affallen han är ... Han var
  mycket nedslagen öfver papperen, som Meijersdorff ännu icke lämnat
  tillbaka.»
  
  »Detta kunde man väl förstå.»
  
  »Nu påstår den gamle räfven Wrangel att hans instruktion aldrig funnits
  till.»
  
  »På den vägen kommer man inte långt», inföll Svenske.
  
  »Hvilken annan väg står oss då till buds, mon frère?» frågade en af de
  andra unga männen i sarkastisk ton.
  
  »Kan icke prompt säga det nu på stunden, men tror som jag alltid sagt
  att flykten är enda räddningen ... Men det måste ske snart.»
  
  »Cronhjort torde dock icke häller ha så orätt», inföll kapten
  Buddenbrock, »ty så framt den ringaste gnista af rättvisa finnes i detta
  landet, kan min far icke ådömas något straff.»
  
  »Ja, _om_ det funnes rättvisa, mon frère», återtog Svenske, »men hvar
  rättvisan håller hus veta vi alla. Alltså fasthänger jag vid min
  mening.»
  
  »Min far vet sig själf alldeles oskyldig och vill därför icke söka sig
  någon olaglig befrielse, utan bidar hällre det öde, som Gud honom
  beskär.»
  
  »Och du skulle tro på utgången af en votering?» frågade Svenske med ett
  sakta hånskratt. »Hur gick det i kommissionen?»
  
  »Där var det en annan sak ... Lagercrantz hade där en afgjord
  öfvervikt.»
  
  »Har han det ej i plenum? – Nej min vän, förr än din far är utom
  Sveriges gräns är han icke trygg.»
  
  »Strussenfelt nämnde nyss något om prosten Sinius?» inföll Cronhjort.
  »Han hade ju lofvat att värfva röster inom stånden?»
  
  »Sämre man kan man icke råka på», sade Svenske föraktligt. »Så länge
  allt går bra är han nog nitisk, men vid första motgången är det slut med
  _hans_ ifver.»
  
  »Han säger själf», skrattade Buddenbrock, »att han offrades af modern
  under födslopinan åt det heliga äkta ståndet. Det är dock svårt att
  tänka sig något offer, när man ser hans välfödda lekamen.»
  
  »Hur som hälst, mina vänner», återtog Svenske, när skrattet som följde
  på detta infall tystnat, »på honom kan man ej lita.»
  
  »Däri har Svenske nog rätt», sade Buddenbrock. »Han tog 5,000 plåtar af
  min mor, för att verka vid voteringen i kommissionen. I stället arbetar
  han nu allt hvad han förmår i motsatt riktning, genom hviskningar och
  stort effronterie, sägande sig vilja använda penningarna för egendomens
  conservation åt enkan.»
  
  »Den lymmeln!»
  
  »A propos penningar», inföll Strussenfelt, »hvarifrån kunna vi räkna på
  sådana?»
  
  »Alla våra tillgångar äro uttömda», sade Cronhjort.
  
  »Den saken skall jag nog draga försorg om», sade Svenske. »Jag har några
  tusen plåtar innestående hos en gammal vän, ålderman Smedman, och den
  summan torde vara mer än tillräckligt ... Äro vi blott ense om det
  öfriga?»
  
  »Charmant», utropade de andre med en mun.
  
  »Men din ålderman har ju slagit vantarna i bordet», sade Cronhjort med
  frågande min.
  
  »Gjort konkurs?» utbrast Svenske och for upp.
  
  »Ja, för tusan, känner du inte det? ... Han blef fast för den engelska
  underhandlingen och fick böta med hvad han hade. Din morbror gick fri
  den gången, fast han inte var långt borta från att komma i fällan.»
  
  »Så blir det väl alltid någon råd», sade Svenske beslutsamt. – »Låtom
  oss blott fördela rolerna mellan oss.»
  
  »Rätt så, mon frère, och vid det heliga sjutalet, som fullkomnar allt,
  skola vi blindt lyda vår store guldmakare.»
  
  »Jakten har jag styrt om», sade Strussenfelt.
  
  »Är kaptenen pålitlig?»
  
  »Ser ut att vara en präktig karl. Kommer han blott utom Vaxholms
  tullbom, säger han, kan man vara trygg för att han skall ta sig fram
  vore det än till Amerika.»
  
  »Om han blott finner rakaste vägen till Holland, finge man vara
  belåten», inföll Cronhjort.
  
  »Konsten är först att få generalen ur huset», sade Svenske.
  
  »Och ut på fartyget?» frågade Buddenbrock.
  
  »Därmed är ingen fara», svarade Strussenfelt. »Under skeppsbryggan vid
  Kjermans hus vaktar dag och natt en af kaptenens säkraste karlar i en
  slup. På första vink är han färdig att ro ut till Vaxholmsskären.»
  
  »Henrik bör så fort som möjligt underrätta sin far», sade Cronhjort.
  »Bäst vore om han redan i morgon afton kunde följa oss.»
  
  »Men på hvad sätt?»
  
  »Det blir alltid någon råd. – Vi ha åtta dagar kvar. – Misslyckas det en
  gång måste det lyckas en annan.»
  
  »Än pass?»
  
  »Än pass?»
  
  »Strussenfelt har tagit ut två: ett åt honom och ett åt Henrik.»
  
  »Men är det riktigt klokt», återtog Strussenfelt, vändande sig till
  Henrik, »att underrätta din familj? Mig synes att man borde vänta därmed
  tills allt vore öfver.»
  
  »Strussenfelt har rätt», inföll Svenske. »Man måste öfverenskomma om
  något tecken.»
  
  »Alla öfverenskommelser fördröja saken.»
  
  »Tecknet kan vara mycket enkelt.»
  
  »Säg något.»
  
  »Om man skaffar sig tillträde till huset midt emot», sade nu Buddenbrock
  hviskande, »och hänger ut en näsduk genom ett af fönsterna.»
  
  »Så att vakten genast skulle känna sig uppfordrad att undersöka huset
  ... Nej, det behöfves ej annat tecken än ett för ja och ett för nej. –
  _Ja_, om det kommer att ske samma dag, _nej_ i motsatt fall. Om någon
  ginge förbi och hälsade uppåt fönsterna kunde ju detta betyda ja, såge
  han däremot ner i gatan kunde det betyda nej.»
  
  Buddenbrock inföll tankfullt: »Men då måste någon observera gatan hela
  dagen.»
  
  »Hvarför det? ... Ett försök att rädda din far kan naturligtvis icke ske
  annat än nattetid. – Låtom oss därför bestämma tiden till mellan sju och
  åtta på aftonen.»
  
  »Hvad han lider, denne stackars Celadon!» inföll Strussenfelt leende.
  »Det blir löjligt nog att se hur han accortiserar din syster genom
  fönstret.»
  
  »Det är nog bättre om det är jag som håller utkiken», sade Buddenbrock
  allvarsamt. »Jag kan sedan lägga ett bref under marmorskifvan på Ulrikas
  byrå. – Hon har lättare att vinna tillträde till min far än jag.»
  
  »Omvägar», sade Svenske kort. »Om någon af de många kuggarna skulle
  falla bort, vore ju allt förfeladt. Det är ju nog om _du_ ser mig. –
  Fruntimren böra icke veta något i förtid.»
  
  »Alltså anser ni bäst», sade Buddenbrock i det han sänkte sin stämma
  till en hviskning, »att tecknet, som utmärker att under nattens lopp
  räddningsförsöket kommer att företagas, bör afgifvas på det sätt Svenske
  föreslagit och att det sedan af mig i lämplig tid uttydes för min far.»
  
  »Ja.» –
  
  Gästerna vid det stora bordet vordo nu så högljudda att samtalet mellan
  de unge männen afstannade för ett ögonblick. Krämaren hade nämligen
  varit nog oförsiktig att antyda på de dåliga tiderna, som kommit flere
  borgare att gå omkull; samt att de som voro kvar just ingenting betydde.
  
  »Börs och kontor» skrek Flåberg, som inte tyckte om dylika anspelningar.
  »Ha vi någonsin ägt make till Grill, Kjerman, Lefebure, Plomgren och
  Wittfot? Det är sådana köpmän att vi kunna vara Gudi tacknämlige som
  sändt oss dem i vår svåra hemsökelse. Grills minne dör aldrig, go’
  vänner, Lefebures ärliga hjärta och Wittfots hjälpsamhet skall prisas af
  sinom tusende ... Men hvad hjälper att tala till sådana här vildhjärnor
  om utmärkte män ...»
  
  »Nu tycker jag dock att min ärade vän går för långt», sade en af de
  andre afbrytande. »Vi må icke sysselsätta våra sinnen med småsaker i
  dessa allvarsamma tider ... Se dit i stället go’ vänner; titta på de där
  unga männen nere vid dörren», tillade han, i det han sneglade på Svenske
  och hans vänner. »Där sitta _förrädarne_.»
  
  De sista orden yttrades med höjd röst. Inom ett ögonblick voro Svenske
  och hans kamrater föremål för de öfriga gästernas blickar. Men de
  låtsade som de ej märkte det. Först när den som utpekat dem reste sig
  upp från bordet stego de äfven upp och satte på sig hattarna.
  
  Mäster Lafont hade genast vid först misstänkt tecken skyndat bakom
  disken, hvarifrån han nu skrek af alla krafter att man skulle sända bud
  efter vakten, medan borgarena slöto sig samman om sin unge kamrat, för
  att, väpnade med ölkrus, vedträn och andra lämpliga tillhyggen, kunna
  hjälpa honom mot de unga adelsmännen, om desse skulle göra min af att gå
  till anfall.
  
  Men desse höllo sig strängt på defensiven. Det var tydligen deras afsikt
  att med så litet bråk som möjligt komma ut i det fria.
  
  »Låt oss skiljas i fred, go’ vänner», sade Svenske, i det han närmade
  sig den sprättige krämaren, som med sitt prat ställt till osämjan. »Ni
  vet hvad det kostar att ofreda en adelsman under riksdagen.»
  
  »Förrädare får man gripa om det ock vore midt i kungliga rådet», sade
  den tilltalade i hånfull ton.
  
  »Hvem säger då att vi äro förrädare?»
  
  »Hvem säger? – Det göra vi allesamman ... eller hur, go’ vänner?»
  
  »Jo, allesamman», svarade borgarne med en mun.
  
  »Kan hälsa från skepparen Wagner», återtog den först nämde i försmädlig
  ton sedan det mesta sorlet tystnat. »Han bad mig hälsa de noble herrarne
  från sitt nya logis i Smedjegården.»
  
  »Vi äro förrådda», hviskade Svenske till Cronhjort. »Låtom oss så fort
  som möjligt komma undan, annars kan hela saken gå omkull.»
  
  »Gif hit din värja skall jag nog hålla populacen på afstånd», skrek
  Buddenbrock i örat på honom. »Forcera dörren, ni andra.»
  
  I det samma hördes tunga afmätta steg från gränden utanför. Det var
  tydligen vakten som närmade sig. Villrådiga sågo de ett ögonblick på
  hvarandra. Att göra motstånd skulle vara fåfängt.
  
  Nu gjorde patrullen halt utanför. Ett par starka slag dundrade mot
  porten. I nästa ögonblick skulle de vara förlorade. De hörde hur
  soldaterna ordnade sig i förstugan och stötte kolfvarna mot stengolfvet.
  
  »Värjan ut» ropade Svenske. »Vi slå oss igenom!»
  
  Men han hade icke väl utsagt det sista ordet, förrän det vardt alldeles
  mörkt där inne. Denna förmörkelse kom så plötsligt och oväntad att den
  fetlagde åldermannen, som just var på väg att uppstiga på bordet, för
  att bättre kunna öfverse stridsfältet, tog miste om steget och föll ner
  på golfvet i sällskap med icke så få tennmuggar och ölkrus. När oredan,
  som häraf uppstod, lagt sig och ljus hunnit anskaffas, voro de unga
  männen försvunna.
  
  Nu blef ett idkeligt snokande och spörjande. Men hvarken mäster Lafont
  själf eller någon af hans tjänsteandar visste någonting. Fåfängt sökte
  den sprättige krämaren förmå skänkflickan, »lilla Majken», att lämna
  några upplysningar. Med den tvärsäkraste min i världen bedyrade hon,
  »att om han än hade aldrig så många skepp i sjön och knöt sin rosett
  aldrig så högt i nacken, kunde hon icke rå för att ljusen slocknade när
  soldaterna ryckte upp dörren.»
  
  Och därvid blef det. – Innan allt prat och käbbel var slut hade Svenske
  och hans kamrater hunnit i säkerhet.
  
  Hur det gick och hvilken det var som släckte ljusen en så behaglig stund
  skola vi nu i få ord omtala. Knappt hade det blifvit mörkt i rummet, då
  Svenske hörde en röst hviska i örat att följa med. Rösten föreföll
  bekant och som goda råd voro dyra följde han uppmaningen. Ögonblicket
  därefter befann han sig jämte de öfrige i sällskapet i ett hvälfdt rum,
  som låg på sidan om källarsalen, hvilket så snart de inkommit upplystes
  af ett dittills öfvertäckt talgljus.
  
  »Skynda genom denna dörr», sade Bisot – hvilken visade sig ha varit
  röstens ägare – i brådskande ton, i det han öppnade en låg dörr,
  vettande åt husets baksida. »Om en halftimme skall jag komma efter till
  röda slussen.»
  
  De meddelanden Bisot sedermera gjorde visade sig för de sammansvurne
  vara af största vikt. De fingo sålunda veta att hela deras plan var
  röjd. Vakten hos generalen var fördubblad. Att rädda honom på den
  öfverenskomna vägen, var därför icke möjligt. Men Bisot hade ett annat
  förslag i fickan. Från huset bredvid generalens kunde man lätt nog bryta
  sig genom väggen till dennes rum. Muren höll endast en aln i tjocklek.
  Han åtog sig ensam att utföra hela arbetet, men han ville ej göra det
  utan att vara säker på lön för mödan.
  
  Det torde nästan vara öfverflödigt att nämna att hans förslag hälsades
  af de unga männen med jubel, och de täflade om att bjuda honom en
  ansenlig penningsumma, om företaget skulle lyckas. Hvar denna i hast
  skulle anskaffas, visste nog ingen af dem ännu; men när saken var så
  klar och det gällde en så viktig affär, tyckte de, kunde det gärna inte
  slå fel att de nödiga medlen icke skulle erhållas af den förste bäste
  som de vände sig till af generalens gamla vänner.
  
  
  
  
                                   XXII.
  
  
  Talet om de unga männens stämplingar hade väckt den största
  uppmärksamhet i hufvudstaden. Endast med stor svårighet hade
  Strussenfelt och Wrede lyckats rädda sig undan efterspaningarna. För
  Svenske hade detta varit lättare, då han endast hade varit få dagar i
  staden och ingen af de närvarande borgarne känt igen honom. På honom
  ensam hvilade därför hädanefter det svåra företaget. Henrik Buddenbrock
  ägde visserligen ännu sin frihet, men han öfvervakades i hemlighet så
  strängt, att det skulle vara det samma som att förråda hela planen, om
  han än en gång satte sig i förbindelse med Svenske. Af samma orsak
  vågade han icke häller nämna något vare sig för sin mor eller för
  Ulrika.
  
  Tiden var emellertid långt framskriden. Inom få dagar skulle det afgöras
  hos ständerna om dödsdomen skulle gå i fullbordan. De upproriska
  dalkarlarne, som nu hunnit till Stäket, fordrade främst af allt att de
  fängslade generalerna skulle afrättas. Deras framkomst till hufvudstaden
  skulle därför utan tvifvel påskynda dödsdomens verkställande. Men på
  några dagar kan ihärdighet och god vilja uträtta mycket.
  
  Svenskes plan, att sjöledes komma undan till Vaxholm, hade öfvergifvits.
  Mälaresidan bjöd större fördelar, då efterspaningarna åt detta håll
  troligtvis skulle varda mindre noggranna. Lyckades det att landsätta
  flyktingarne på något lämpligt ställe på södra mälarstranden, där de en
  tid kunde hålla sig dolda, skulle det säkerligen blifva en lätt sak att
  senare på hösten skaffa något fartyg, som från någon hamn längre ned på
  kusten kunde föra dem öfver Östersjön.
  
  Redan dagen efter uppträdet på kaffehuset hade Svenske köpt en liten
  roddbåt, som han gömde i ett båtskjul vid röda bodarna. I denna båt
  ämnade han själf ro generalen uppåt Mälaren. Äfven Bisot hade å sin sida
  varit verksam. Af sin vän Flåberg hade han hyrt ett rum i öfra våningen
  af hans hus, hvilket som nämndt gränsade till det, i hvilket generalen
  var arresterad, för att såsom han uppgaf, där i hemlighet tillverka
  guld; ett meddelande hvilket gjort ett djupt intryck på åldermannen,
  hvilken icke allenast lofvat, på heder och tro, att icke blotta konsten,
  om han finge hälften med af vinsten, utan äfven att skaffa åtskilliga
  kittlar, lämpliga för »guldkokningen». Öfriga verktyg hade Bisot själf
  skaffat. Kopparkittlarna tycktes hafva varit väl till pass, ty få timmar
  af dygnet gingo förbi, då icke Bisot hamrade på dem till hela
  grannskapets förtviflan.
  
  Men ingen vågade göra några invändningar mot detta oväsen. En gång hade
  åldermannen misstänkt Bisot för att endast vara en simpel bedragare och
  i vredesmod rusat upp till honom. Denne, som nu fått Lars till biträde,
  hade emellertid stått profvet. Lars hade med den lugnaste min i världen
  visat några prof på det finare guldmakeriet, hvilka han kom ihåg från
  sin lärlingstid vid Bälsta, hvilka slagit den gode åldermannen med
  häpnad. Och när han till på köpet fick löfte om en blank guldkarolin om
  dagen, vardt han fullkomligt öfvertygad om Bisots ärlighet, då han
  visste att denne var fattig i sig själf som en kyrkråtta.
  
  Om han kommit tillbaka en stund senare, skulle han säkerligen blifvit
  ännu mera häpen vid att se Bisot sittande framför en stor kittel, ur
  hvilken han framlockade de mest döfvande ljud, medan Lars, stående på en
  hög pall höll på med att med hjälp af en stor murhacka bryta hål genom
  väggen.
  
  »Tycker hvad snopna de ska’ bli», sade Lars, i det han borttog en större
  sten ur hålet och torkade svetten ur anletet med tröjärmen, »då
  generalen säger tack för god vakt och låter dem ta hufvudet af hvarandra
  bäst de gitta, blott han slipper.»
  
  »Hur går det med skutan som skulle komma på strömmen?»
  
  »Redan här, herr kommissarie», svarade Lars, med en slug blinkning, i
  det han satte hackan ifrån sig, »vackrare skepp har icke lagt till vid
  nya stenbryggan sen den stora turkiska ambassaden var här, anno 27 ...
  Lastad med idel talg och hampa.»
  
  »Skulle smakat gamle Smedman i hans välmaktsdagar.»
  
  »Jo jo men! För den stackaren var ett lastrum, stufvadt med lerpipor,
  mer värdt än om det stufvats med niodalers sedlar.»
  
  »Det sades på bron att han dött i går.» –
  
  »Så? I går? Ja, maken till hans sötkummin får man springa gatlopp
  efter.»
  
  »Inte ett grand efter honom, sa’ Mobergskan. Det lilla han fick öfver
  förra våren ha vännerna ätit upp, men han dog ändock, som han sade, glad
  och nöjd ... och tog nattvarden, viss om ett bättre lif och en redigare
  kalkyl.»
  
  »Hm!» sade Lars fundersamt, »då fick väl min nådige herre dra vefven för
  sina pengar – och stå lika barbacka som en annan syndare.»
  
  »Er herre? Hade han då några pengar på det hållet?»
  
  »Jo, jo men! – Hela femtitusen plåtar.»
  
  Då Bisot icke fortsatte samtalet återtog Lars sitt arbete.
  
  »Detta är ett både farligt och mödosamt göra», återtog Bisot en stund
  därefter, då Lars på nytt gjorde ett uppehåll. »De andra skulle nog
  betala många tunnor guld om någon talade om det för dem.»
  
  »Tala om? Skulle råda någon försöka.»
  
  »När man stoppats in i rosenkammaren är man inte farlig.»
  
  »Har väl gått genom ännu tjockare gråstensmurar än den kammarens och
  detta midt på ljusa dagen.»
  
  »Då tycker jag att denna tegelmur borde vara ett lappri», sade Bisot med
  ett ironiskt ögonkast. »Men säg, käre, hur var det egentligen med er
  herres flykt ur röda Ryssland? ... Man har hört talats så mycket därom,
  fast ingen vet något bestämdt.»
  
  »Tror så rasande väl», sade Lars med ett listigt ögonkast på Bisot, i
  det han upptog sina verktyg. »När tre få veta en sak, vet hela världen
  den – men, nu var det endast två, ser min nådige herre, som visste
  något.»
  
  »Är det då en så stor hemlighet?»
  
  »Ingen hemlighet alls – men det kan vara onödigt att skrifva alla
  människor på näsan, hvad man gör och inte gör.»
  
  »Biskop Juslenius lär vara en gudfruktig man, som icke vill någons död?»
  
  »Den som bor närmast kyrkan kommer ofta sist i Guds hus.»
  
  »Man har ju sagt att om er herre ville sluta opp att älska fröken,
  skulle han få ärfva honom.»
  
  »Hm! ... Ärfva honom? ... Förstås att snålvargen ger löfte om ett ägg
  för att få en höna.»
  
  »Men kungen?»
  
  »Nej, nu är min herre riktigt tokig. Förr kunde man låta sig föras med
  en käpp öfver rinnande vatten, än han skulle göra något.»
  
  »Var det sant att friherrinnan i fjol kom i onåd och att det är därför
  som kungen ej vill hjälpa henne i år?»
  
  »Hvad man gömmer i snö, får man åter i tö.»
  
  »Men prosten Sinius», fortsatte Bisot, utan att låta sig afskräcka. »Har
  inte också han lofvat att tala godt för generalen?»
  
  »Prästen och hunden förtjäna maten med munnen», mumlade Lars mellan
  tänderna.
  
  Det trägna arbetet kom snart svetten att pärla ned öfver Lars ärriga
  anlete och det dröjde länge innan han ånyo tog sig en ny paus. Och för
  hvarje nytt uppehåll vardt han mindre meddelsam.
  
  »Det var alltså något trolleri, som ni hade för er», sade Bisot i
  inställsam ton, »eftersom ni kommo så lätt genom muren.»
  
  »Raka vägen genom stora porten var det», sade Lars, i det han torkade
  svetten ur anletet. »Jag hade nyckeln ... min nådige herre behöfde
  endast klifva på.»
  
  »Det var tur för er att hitta rätta nyckeln», sade Bisot med låtsadt
  allvar, »men det var kanske någon hvitklädd flicka som var framme igen?»
  
  »Min herre tror naturligtvis hvarken på djäflar eller spöken», sade Lars
  vresigt – »men det lär vara så modet hos visst folk att icke tro på
  några heliga ting.»
  
  »Om de femtitusen plåtarna äro borta, lär väl glädjen för er herre bli
  måttligt stor.»
  
  »Än sen då, nog får min herre hvad han ska’ ha», sade Lars rätt på
  saken.
  
  »Den där kramhandlaren har smugit omkring här i skymningen» återtog
  Bisot efter en stunds tystnad i lugn ton, »och han är nog ett farligare
  spöke än många af de andra.»
  
  »För böfveln, herr kommissarie. Det ska’ en gång ta slut, sa’ käringen,
  bet af sig tungan – och inte värdt vara så orolig som min herre. Mins en
  så’n spion som herrn – det var i Krakau ... och honom hängde vi flux i
  ett träd, för det han skrek om salig kungen.» –
  
  »Men hvad i Herrans namn går åt er?», hördes i detsamma Svenskes röst
  från dörren. – »Hvarför trummar ni ej och hvarför bultar du med spettet
  Lars när det är så tyst i huset att man kan höra dig lång väg. –
  Patrullen kan ju vara här inom ett ögonblick.»
  
  »Kors för attan, ers nåd, men kommissarien frågade mig så enträget ...»
  
  »Hur går det?» afbröt Svenske honom häftigt utan att höra på hans prat,
  i det han närmade sig väggen.
  
  »Ett hål» hviskade Lars emot honom.
  
  En smal ljusstrimma silade sig genom springorna i botten på hålet och
  Lars böjde sig ner för att kunna bättre se genom dem.
  
  »Hvad ser du?», frågade Svenske med återhållen andedrägt.
  
  »En lång gång.»
  
  »Omöjligt – syns någon där?»
  
  »Jag ser inte mer än ett kort stycke.»
  
  »Hålet är för litet. – Luta dig närmare till väggen ... vidga det något
  med skaftet.»
  
  »Ts! Någon rör sig strax bredvid.»
  
  »Håll något för hålet.»
  
  »Måtte den onde ta’ sådane väggar» skrek Lars i det samma, i det han
  rusade upp. »Skynda er ur vägen, nådig herre ... han sticker geväret
  genom väggen.»
  
  Det var i sista minuten, som Lars hann draga sig undan. Då han vidgade
  väggen, hade flere stenar rasat ner på andra sidan. Bisot hade tagit
  miste på några alnar och hålet vette därför till förstugan utanför
  generalens rum. Den soldat, som postade här hade hela dagen misstänkt
  det ovanliga bullret bakom muren. När murbruket föll ner hade han därför
  smugit sig fram till hålet och Lars hade icke väl hunnit taga steget åt
  sidan förr än ett skott blixtrade fram genom hålet och en kula for
  smattrande in i motsatta väggen.
  
  »Fort undan! Här är ingen tid att förlora» sade Svenske i det han
  skyndade mot dörren. »Lämna allt kvar.»
  
  De hörde redan patrullens steg nere på gatan. Stora vägen var alltså
  stängd. Lyckligtvis dröjde det någon tid innan vakten kom sig för att
  utsända patruller äfven på bakgatan. Efter att ha kastat en blick ner på
  gården beslöt därför Svenske att söka sin räddning på denna väg. Han
  vinkade åt sina följeslagare att följa sig, hvarefter han släppte sig
  ner genom fönstret på muren, som skilde de båda gårdarne åt. Allt gick
  så hastigt att soldaten som skjutit, icke hann sända en ny kula in åt
  rummet förr än Svenske och Lars redan hunnit genom trädgården på
  baksidan af gården.
  
  Bisot hade blifvit efter. Lars hörde honom ropa att han var sårad, men,
  då Lars icke hört något skott, trodde han att det var ett dåligt skämt.
  Svenske åter trodde att han blifvit anhållen af vakten.
  
  För en mindre ihärdig person än Svenske skulle denna motgång, just då
  målet varit så nära att uppnås, verkat förlamande. Men för honom var
  motgången endast en eggelse till nya ansträngningar.
  
  Redan samma afton vände han till baka för att undersöka om han kunde
  lättare inkomma i huset från trädgårdssidan. Här stodo visserligen två
  skildtvakter, men dessa borde det ej vara svårt att afväpna. Ett svårare
  hinder låg däremot i husets byggnadssätt. Nedra våningen vette nämligen
  åt en smal terrass, som hvilade på låga hvalf, hvilka under en senare
  tid igenmurats. Af skiltvakten, som då och då skymtade fram bakom de
  öppna fönstren i nedre våningen, kunde man sluta till att en korridor
  löpte långs hela byggnaden. Ville man sålunda från denna sida intränga
  till generalen, måste man alltså först skaffa sig tillträde till
  terrassen, därefter genomgå den långa korridoren i nedra våningen,
  uppstiga för trappan, för att, om man verkligen skulle lyckas framkomma
  så långt – möta posterna i öfre korridoren.
  
  Svenske måste uppgifva hvarje tanke att på denna väg utföra sitt
  befrielseverk. Villrådig lät han sina blickar löpa långs husets
  fönsterrader, hvilka glittrade i månskenet. Plötsligt nådde ljudet af
  röster hans öra och strax därpå fick han se en gammal bekant som han
  icke träffat sedan han återkommit till hufvudstaden. Det var fältväbeln
  Reiter, som nu med viktig min visiterade posterna.
  
  Ehuru det icke var långt lidet på kvällen, var denne i det tillstånd som
  Lars brukade befinna sig uti, då han hade sina hemskaste syner. Se där
  nyckeln till gåtan, tänkte han, som han så länge sökt lösa.
  
  Lars var redan hemkommen, då han en stund senare inträdde i sitt
  härberge. Han hade väntat sin herre med stor oro och vardt därför helt
  glad, när denne frisk och sund inträdde genom dörren. Svenske var
  emellertid icke vid lynne att svara på hans frågor. I det han slängde
  sin kappa på en stol och kastade sin hatt på en annan, började han att
  oroligt gå åter och fram öfver golfvet.
  
  »Om man endast kunde komma fort ned till nya bron» – sade han till
  hälften för sig själf i det han stannade. – »Men allt är som det vore
  förgjordt. – Nå, Lars, har du funderat ut någon listig plan?»
  
  »Nej, herre! Är man slagen till en slant, blir man aldrig en daler.»
  
  »Fins ingen utväg?»
  
  »Just ingen, så vidt jag vet.»
  
  »Just ingen?» upprepade Svenske häftigt, »hvad menar du? Skall äfven du
  tala i gåtor.»
  
  »Sakta! Människorna kunde tro att vi togo oss något syndigt före på
  sabbatsafton. – Jag var nyss där borta» fortsatte han därefter med lägre
  röst, i det han lade ifrån sig värjan, som han höll på med att skura.
  
  »Nå du var där?»
  
  »Ja.»
  
  »Och hvad fann du?»
  
  »Åh, just ingen ...»
  
  »Om igen! Det är sannerligen svårare att få ett förståndigt ord ur dig
  än ur ett tingsvitne.»
  
  »Jo, se det var så, hans nåd, att jag ville se om de murade igen hålet
  efter oss och då gjorde jag en liten afväg in i vaktstugan, där jag hade
  några bekanta, men hvad tror nådig herrn att jag först fick se om icke
  gamle Reiter, som var fältväbeln för vakten.»
  
  »Och du menar att han kunde vara oss till hjälp.»
  
  »Inte rätt på saken ...»
  
  »Nej, men så där på sidan?»
  
  »Åh, just inte det heller ...»
  
  »Nå hvad böfveln menar du då?»
  
  »Jo, jag tänkte hans nåd att som han litet senare på kvällen inte just
  brukar ha så noga reda på hvem som är fånge eller ej, kunde man föra ut
  generalen, blott man väl komme in till honom.»
  
  »Hvem vet inte det! ... Största konsten är att komma in, och föra
  officern bakom ljuset. Sedan kan man, om det kniper, gå på taket till
  nästa hus ... Men alla utgångarne äro bevakade?» –
  
  »Fullt med knektar i hvar buske, och det är så förböfladt högt till
  fönsterna för den höga källarvåningens skull.»
  
  »Kunde man inte försöka att komma dit från någon källare?»
  
  »Omöjligt; omöjligare än att gå till månen. I den delen af huset, där
  generalen sitter, fins ingen enda dörr i något af hvalfven. För att
  bryta sig fram den vägen, skulle det tarfvas en hel månad.»
  
  »Då få vi väl till slut gå rätt på saken och ta’ ut honom med våld.»
  
  »Rätt så, nådig herre, detta har Lars aldrig tänkt, men ...»
  
  »Säg ut!»
  
  »Vakten är ganska stark. Det fordras femtio man, för att lyckas ... men
  tiden är rasande knapp, för i morgon lära de föra bort honom till
  Stadsgården.»
  
  »Vid hvilken tid?»
  
  »Det låta de nog vackert bli att tala om –.»
  
  »Men det måste _vi_ ha reda på. – Farväl tills i morgon – sök mig på
  Castenhof, om jag icke dess förinnan skulle vara hemkommen.»
  
  Med dessa ord skyndade Svenske ut.
  
  
  
  
                                   XXIII.
  
  
  Sällan har Sverige varit så nära att försvinna ur de fria folkens krets
  som i början af sommaren 1743.
  
  Ryssarne, som tagit Finland och Åland, hotade därifrån hufvudstaden. I
  flere landsorter hade uppror utbrutit. Förd af sina rotesoldater hade
  dalallmogen i stora flockar tågat nedåt landet, för att, likt sine fäder
  under Engelbrechts, Sturarnes och Gustaf Wasa’s dagar råda med i
  riksstyrelsen. Kungen var overksam, man kunde nästan säga liknöjd.
  Hufvudstadens fattigare invånare voro uppretade mot generaler och
  rådsherrar och väntade endast att dalfolket skulle intåga för att börja
  sköflandet af de mera välmåendes bostäder. En stor del af ständerna var
  köpt med danska ministerns korruptionspenningar. Dueller och slagsmål på
  källare och kaffehus hörde till ordningen för dagen.
  
  Folket flydde från skärgården för att undkomma ryssarne och från staden
  till skärgården för att undkomma de framryckande dalkarlarne. Men
  ryssarnes och dalkarlarnes framryckande väckte på långt när icke en
  sådan uppmärksamhet som underrättelsen om befrielseförsöket af general
  Buddenbrock. Det ena ryktet vidunderligare än det andra spreds öfver
  staden. Så berättades det att en stor sammansvärjning, utgrenad öfver
  hela landet, som skulle hafva till ändamål att öfverlämna det åt ryssen,
  hade blifvit upptäckt. En af de sammansvurnes ledare, visste några
  berätta, var redan fängslad. Han hade likväl dött innan man hunnit föra
  honom till Rosenkammaren. På den beskrifningen, som lämnades
  stadsgevaldiern med mycken omständlighet, kunde man förstå att mannen
  icke kunde vara någon annan än Bisot, som fått denna spioners vanliga
  bane.
  
  Under dessa oroliga dagar förelades general Buddenbrocks dom till
  ständernas stadfästelse. Få voro de, som ägnade de digra protokollen
  någon ingående granskning. Och när dagen kom höjde sig därför ingen röst
  mot kommissionens dom. Det var nödvändigt för hattpartiet att för egen
  själfbevarelses skull offra honom så att folkets vrede därigenom måtte
  kunna stillas. Med de oskyldiga generalernas blod skulle de andar
  besvärjas, hvilka partiets ledande män i lättsinnigt öfvermod på sin tid
  framkallat utan att äga makt att styra dem.
  
  Det var några dagar efter sedan domen blifvit stadfäst. Generalen, som
  nyss stigit upp från middagsbordet, gick åter och fram på golfvet.
  Familjens öfriga medlemmar hade aflägsnat sig utom Ulrika, som med
  stigande oro betraktade faderns grubblande anlete, däri sorgen för
  hvarje dag tecknade nya fåror.
  
  »Sur mon honneur», sade Meijersdorff, då han öfvertalade honom att lämna
  ifrån sig sin brefväxling med Gyllenborg. »Sur mon honneur skall icke
  generalen snart få röna den mest gynnsamma verkan af dessa dokument.»
  
  Kommissionen hade emellertid haft en annan åsikt. De rörde, dessa bref
  viktiga utrikes förbindelser, hette det, hvilka borde hållas hemliga.
  Icke häller ständerna kunde därför få del af dem. Generalen hade sålunda
  blifvit beröfvad och undanhållen sitt enda skyddsvapen.
  
  Inför Sveriges samlade ridderskap hade hans maka och barn på knä
  bönfallit om nåd, icke om nåd från dödsstraffet, utan om nåd för
  krigaren att få dö krigarens död. Efter att hafva ägnat fyratio år af
  sitt lif åt fäderneslandet, tyckte de icke utan sorg, kunde väl hans
  förmenta felsteg sonas utan att han i döden skulle vanäras med mördarens
  och falskmyntarens bila. Men prästerna sade tvärt nej! De togo försteget
  framför de andra stånden när det gällde att neka denna själfskrifna rätt
  för en gammal karolin.
  
  Ännu sväfvade man i ovisshet om utgången i de andra stånden. Upptäckten
  af de unga männens sammansvärjning och hålet på muren intill
  nästgränsande hus hade medfört en strängare bevakning, hvarigenom
  underrättelserna från världen utomkring blifvit ofullständigare.
  
  »Henrik får icke besöka oss mer», sade Ulrika, brytande tystnaden.
  
  »När kom det förbudet?» frågade generalen och stannade tvärt.
  
  »Dessa herrar Lagercrantz och hvad de heta för något», inföll
  friherrinnan häftigt, som inkom i det samma, »äro i stånd till allt. – I
  dag på förmiddagen, kom en af de där herrarne och tillsade Henrik arrest
  för två dygn, utan att uppgifva någon orsak. Han får icke mottaga besök
  och en af de där unga officerarne från landet, som Lagercrantz dragit
  upp, sitter hos honom hvarje ögonblick.»
  
  »Han har kanske varit något oförsiktig ... sagt något förfluget ord om
  denna s. k. friheten.»
  
  »Henrik har icke nämnt det minsta därom för mig», inföll Ulrika.
  
  »Nej det skall vår Herre veta att han varit tyst som muren», sade
  friherrinnan. »Under sista tiden har han icke sagt ett ord om sina
  hemligheter. – Det hade dock icke varit mer än tillbörligt att inviga
  oss i förtroendet om de räddningsplaner i afseende på dig, som äro å
  bane.»
  
  »Tro icke så barnsligt, Magdalena», svarade generalen bittert, »som att
  någon skulle vilja våga något för en gammal giktbruten krigare som jag.»
  
  »Du är likväl af långt ädlare blod, min vän, än alla dessa skräflande
  riddarhusmän! De afskyvärda tölparne», tillade hon, »borde ha nog af
  gården och gatan, men nu taga de sig friheter äfven i våra rum.»
  
  »Vi måste finna oss däri», sade generalen fogligt, i det han ställde sig
  framför henne, och blickade henne ömt i ögonen. – »Vi måste ödmjuka oss,
  Magdalena, i vårt sinne ... Här nere är för mig allting slut», fortfor
  han efter en stunds tystnad. »Det är blott tanken på den vanära, som
  efter min död skall vidlåda mitt namn, som är smärtsam.»
  
  »Du talar, min vän, om att ödmjuka dig för sådana odjur», svarade
  friherrinnan med blixtrande ögon – »att anklaga en man för feghet som
  tappert tjänat sin konung i fyrtio år! – Det är en horreur! – Må den som
  vill ödmjuka sig för dessa herrar: icke Magdalena von Buddenbrock! –
  Nej, ännu är striden mellan oss icke utkämpad och till dess ... – En man
  bör se faran i anletet.»
  
  »Du kan hafva rätt» svarade generalen, i det han böjde sig ned och ömt
  kysste henne på pannan. »Men droppen urhålkar äfven hälleberget. – Alla
  dessa nålstygn, som mina förra vänner dagligen gifva mig, ha bragt min
  själ ur jämnvikten; jag är nu mera intet. – För öfrigt» tillade han »är
  ju saken afgjord. – Några dagar till på stadsgården, sandbacken vid
  Norrtull – och consummatum est!»
  
  »Att icke Sinius låter höra af sig» återtog friherrinnan, efter att en
  stund hafva suttit försjunken i tankar. – »Jag regalerade honom med en
  så stor penningsumma att den borde hafva räckt till att värfva ett helt
  kompani för vår sak.»
  
  »Icke heller baronen har varit här» inföll Ulrika. »Men då man kommit i
  olycka äro vännerna sällsynta.»
  
  »Till och med den där unge finnen håller sig undan, som var så stor i
  orden!»
  
  »Svenske, menar mamma? Hvad kan man begära af honom? Min mor har ju
  förbjudit honom vår familj.»
  
  »Han hade likväl en bättre education än jag trodde ... Liewen har
  berättat mig åtskilligt om honom som talar till hans fördel. Hon var
  alldeles betagen i honom.»
  
  »Detta har kusin Meijersdorff sagt?»
  
  »För ingen del! Henriette har själf tillstått för mig att hon brinner af
  lust att få träffa den unge mannen.»
  
  »När jag tänker närmare efter måste det vara som jag sade, ty kusin
  Meijersdorff talar alltid illa om andra och gör väl så med Svenske
  också.»
  
  »Nu är du icke snäll min flicka» inföll generalen, i det han steg upp
  och strök håret ur Ulrikas rodnande anlete. »Om du håller af unge
  Svenske, får du väl honom i sinom tid om han besvarar din kärlek som
  ägnar en trogen kavaljer. Det skulle dock ej förvåna mig om äfven denne
  kurtisören droge sig undan.»
  
  »Aldrig Svenske, min far», sade Ulrika i bestämd ton.
  
  »Att Ulrika kan glömma sig så», sade friherrinnan förebrående. »Tänk på
  med hvilken du konverserar.»
  
  »Vare det nog sagdt. Jag afskyr kusin Meijersdorff, jag kommer alltid
  att afsky honom.»
  
  »Gnabbas ej så mycket mina vänner», sade generalen vänligt förebrående.
  »Tänk på att det ej är många dagar kvar, som jag får vara hos er.»
  
  »Förlåt mig, min vördade far», sade Ulrika, i det hon föll honom om
  halsen. »Det var mitt fel. Men jag tycker att om jag vore som baronen
  skulle jag väl kunna lyckas att befria pappa.»
  
  Ulrika hemtade nu den stora bibeln med guldknäppena, då tiden var inne
  för aftonbönen.
  
  »Läs det där stycket ur Uppenbarelseboken, Ulrika» sade han, »som du vet
  att jag tycker så mycket om.»
  
  Hon flyttade sig närmare fönstret och slog upp boken. I det samma föll
  ett hvitt pappersark på golfvet. Tankspridd tog hon upp det och läste
  med liknöjd min några rader som voro skrifna på detsamma. Hennes blickar
  blefvo allt mer glänsande under det hon läste. Hennes kinder glödde, för
  att återigen lämna rum åt en hemsk blekhet. Läpparne skälfde, då hon
  sökte tala.
  
  »Hvad felas dig, mon ange», sade friherrinnan förskräckt, i det hon
  skyndade fram till henne.
  
  »Hvilken usling kan vara nog låg att så håna olyckan», sade generalen i
  det han räckte biljetten åt sin maka. »Se hvad här står: »Häng upp
  öfversterna Herranom i solen, på det att den grymma Herrans vrede måtte
  varda vänd från Israel.»
  
  »Således är icke en gång Guds heliga ord fritaget från det där packets
  gemena förföljelser» sade friherrinnan med bitter ton, i det hon fattade
  ringklockan.
  
  »Har någon främmande varit inne i detta rum på förmiddagen» frågade hon
  betjänten när denne strax därpå inträdde.
  
  »Ingen så vidt jag vet.»
  
  »Känner du detta papper?»
  
  »Ett dylikt såg jag flere läsa på riddarhusdörren i går morgse», sade
  betjänten.
  
  »Har ingen varit här inne i dag i detta rum?»
  
  »Endast baron Meijersdorff var inne här ett ögonblick i går på
  eftermiddagen, för att fråga efter hur hennes nåd mådde.»
  
  »Hvad hatet kan förmå», sade generalen, när betjänten lämnat rummet »jag
  riktigt ryser för den apellen att på detta sätt vädja till den oupplysta
  menighetens dom ... En olycklig stund för ett land, när det sker.»
  
  »Ja, nog skulle det vara en lumpen ersättning för en comte de
  Gyllenborg», sade friherrinnan, »om pöbeln en dag skulle ropa åt honom
  att hvad han gjort vore rätt, när han afrättat alla sina gamla vänner.»
  
  »Parbleu mes amis ... så upprörde», sade Meijersdorff i det samma han
  inträdde. »Hvad har väl händt», fortsatte han i det han artigt kysste
  friherrinnans hand, »som kunnat fördunkla kusins eljes så klara ögon?»
  
  »Hvad skulle väl hända i vår ensamhet?» –
  
  »Vet då mes amis att man har uppskjutit frågan om nåd till i morgon –
  jag har de bästa förhoppningar.»
  
  »Någon lumpen tölp af de här svenskarne», sade friherrinnan, »har funnit
  det comme il faut att lägga denna kvicka biljett i min mans bibel ...
  Man får snart icke vara i fred i sin egen sängkammare för detta eländiga
  pack. – Ja, jag upprepar det min vän», återtog hon med en blick på
  generalen, som ville lägga band på hennes tunga; »det finnes ej sämre
  folk än dessa afundsjuka, storpratande svenskar.»
  
  »Sinnesstämningen är verkligen en smula upphetsad», sade Meijersdorff i
  tvungen ton. »Om vi äfven kunde få nåd hos ständerna, skulle det vara
  svårt att vinna den allmänna meningen i landet – och så hör Majestätet
  nu mera, beklagligt nog, till våra svåraste motståndare!»
  
  »Om Magdalena icke så många gånger förolämpat kung Fredrik», inföll
  generalen tankfullt, »skulle han säkerligen gjort mera för vår sak; ty
  hans hjärta är godt.»
  
  »Jag skulle kan hända bedt att få komplimentera honom för hans intention
  att vilja vanära vår dotter.»
  
  »Den upproriska dalallmogen, som ryckt in i hufvudstaden», återtog
  Meijersdorff, då generalen icke svarade på detta häftiga utbrott, »hotar
  att ställa till en grundlig räfst med kungen och rådet, om icke
  generalerna straffas. Bönderna ha redan förklarat danska kronprinsen för
  successor till tronen.»
  
  »Skratta icke däråt, min kusin», tillade han, då friherrinnan icke kunde
  återhålla ett småleende vid dessa ord. »Saken är allvarlig. Gyllenborg
  har redan utfört sina barn sjövägen till grefve Bonde på Hesselby och
  andra fly undan så långt de komma ned åt landsorten. Laforme har jag
  förgäfves sökt under flere dagar ... Efter hvad jag hört lär äfven
  fröken Liewen ämna sig åt landet. Den kära Liewen låter mycket tala om
  sig på sistone. Man berättar till och med att hon blifvit förälskad i
  den där finske ynglingen, som var här i fjor somras och ställde till så
  mycket spektakel, Svenske eller hvad han hette.»
  
  »Men det finnes ju soldater i staden?» sade generalen ifrigt.
  
  »De göra sig också redo nu att skingra populacen.»
  
  »Jag tyckte nyss att det lät som ett skott», sade Ulrika i det hon reste
  sig och öppnade fönstret.
  
  Medan hon och friherrinnan sågo ut på gatan, utan att finna någon
  förklaring, tog Meijersdorff fram en bundt papper, som han räckte
  generalen.
  
  »Jag får härmed äran återställa hufvudparten af hvad jag fick låna»,
  sade han; »Gyllenborgs bref äro icke med. Dem ville man icke återlämna.»
  
  »De voro likväl de viktigaste.»
  
  »Det var i synnerhet ett ställe i den sista försvarsskriften, som väckte
  ond blod, det nämligen där herr generalen skrifvit att han vore ej
  absolute förbjuden, men väl conditionaliter befalld att dela sin styrka.
  – Detta uttryck ansåg man vara tvetydigt. För öfrigt obehagligt att höra
  för kungen som ju påstått för rådet att han absolute förbjudit generalen
  att dela sin styrka.»
  
  Officern, som hade vakten, inkom nu efter slutad rond och generalen drog
  sig tillbaka med Meijersdorff in i sitt rum.
  
  »Men min bäste baron», sade generalen då de inkommit, i det han skarpt
  betraktade honom, »jag finner visserligen, af hvad ni berättar, att man
  öfverallt söker vända mina ord till det värsta – men däraf följer ej att
  jag borde söka min räddning genom flykt, hvartill ni rådde mig, då ni
  sista gången var här. – Man har nyss kommit en sådan förflugen plan på
  spåren, om hvilken jag ej hade den ringaste kunskap. Hvarje försök
  skulle för öfrigt stranda redan i början – tänk endast på de stränga
  order man ansett böra utfärdas rörande fönsterna. De fängsla och förhöra
  ju en hvar som ser upp mot dem från gatan.»
  
  »Det torde likväl ändock kunna lyckas.»
  
  »Hvarför har man arresterat min son?»
  
  »Man nämnde hans namn bland dem som sökt bryta sig genom muren till
  generalens rum.»
  
  »Kanhända är deras misstanke befogad. – Henrik har dock icke nämnt något
  därom för mig. I hvarje fall hoppas jag att ingen af mina unga vänner
  varder lidande för min skull.»
  
  »Man talar om att de skulle underkastas förhör i Rosenkammaren.»
  
  »Hvilken skändlighet! Men i denna yran kan man tydligen hvarken vänta
  sig förnuft eller barmhärtighet.»
  
  »A propos Rosenkammaren. – Den styfve biskopen måste bekänna där härom
  dagen sanningen om de engelska underhandlingarna.»
  
  »Juslenius? Den ränkmakaren?»
  
  »Han räddade med nöd lifvet och stiftet, men det tog honom så svårt att
  han troligen icke kommer till sig själf mera.»
  
  »Det var en af mina argaste motståndare i kommissionen. Han talade jämt
  om mitt förräderi och sin egen kärlek till fosterlandet ...»
  
  »Efter som jag nu ser», återtog generalen i det han stannade framför
  Meijersdorff, »vill man verkligen göra med mig som med mina gamla
  kamrater, som kände hemligheterna med salig kungens död. Må det alltså
  fullkomnas. Ingen bör längre lida af min åsyn. Jag har tagit mitt parti
  så godt som förtviflan och mitt tillstånd dikterat det. Det är icke
  första gången som någon af oss måst gå bort för deras misstros skull –
  men det är sannt! Det har icke alltid skett lika öppet.»
  
  Generalen var uppskakad. Det syntes som det ena mörka minnet aflöste det
  andra i hans tankar.
  
  Meijersdorff förstod icke de dunkla antydningarna, men grubblade icke
  heller däröfver. Inom sig var han säker på de trådar, som han hade i sin
  hand och visste att de kunde vid en ryckning af honom öppna fängelsets
  portar.
  
  Han hade länge vacklat fram och åter mellan de båda ytterligheterna om
  han skulle fortsätta att tjäna Lagercrantz och se händelserna utveckla
  sig eller ock bryta de band, som höllo honom fast vid denne mäktige
  partichef. I förra fallet lopp han ingen fara, men vardt då också
  delaktig i mordet på fadern till henne som han älskade öfver allt ting
  annat. I senare fallet, om han motarbetade partiet och hjälpte generalen
  att fly, hade han att rädas partiets hämnd om han skulle misslyckas.
  
  Han ville gärna välja den sista vägen. Men Ulrikas köld hade under
  stundom kommit honom att handla i motsatt riktning; ty då han var retad
  kunde han vara i stånd att i första uppbrusningen bära hand på sig
  själf. Sålunda hade han verkligen, trots alla förnekanden lämnat de
  viktiga dokumenten till Lagercrantz, hvilka, såsom förut är nämndt,
  varit afgörande för processens utgång. Det var äfven han, som lagt
  papperet i bibeln för att, som han trodde, därigenom uppmjuka Ulrikas
  hårda sinne. Hvad gjorde det om hon tog skada däraf till kroppen. Äfven
  om hon genom dessa hopade sorger skulle varda ett lik, ville han äga
  henne. Han ville kyssa dessa läppar, äfven om de skulle stelna af dödens
  blekhet. Han ville omfamna denna smärta skepnad äfven om hjärtat där
  inom upphört att slå.
  
  Den till utseendet liknöjde, skeptiske kavaljeren, den stortalige
  slagskämpen hade i själfva verket intet kvar af sin forna tillförsikt.
  Han som för sina vänner skröt med att hafva dödat tio unge män af familj
  i duell endast därför att de vågat draga hans anor i tvifvelsmål, han
  darrade så snart han tänkte på denna kvinna, hvilken sorgen gjort ännu
  mer intagande och hvilken ifrån att i förstone endast föreställt för
  honom ett visst antal holländska guinéer, nu uppväckte hela hans
  lidelse.
  
  »Önskar ni tala med mig, kusin Meijersdorff», sade Ulrika, sorgset
  leende, då baronen inträdde i matsalen.
  
  »Ja! Jag har i sanning handlat oädelt, kusin», svarade han med
  tillkämpat lugn i det han fattade hennes hand. »Men säg att äfven ni
  finner er ha någon skuld. Ni förstod mig icke. – Ni har varit grym.»
  
  »Förskona mig från ett upprepande af dessa frierier. Ni har ju fått mitt
  svar. För öfrigt torde ni finna tidpunkten mindre lämplig nu – tänk på
  min far.»
  
  »Låt detta vara glömdt för en stund. Ser ni ej hur lidelsen förtär mig –
  jag älskar er!»
  
  »Lidelse och kärlek äro främmande för hvarandra. Jag delar ingendera af
  dessa passioner med er, kusin.»
  
  »Nå väl! Jag säger er då ett evigt farväl.»
  
  »Lugna er! Hvad vill ni göra?»
  
  »Skjuta mig en kula för pannan. Denna plåga är outhärdlig.»
  
  »Man kan känna sig olycklig, men man dör icke af kärlek. – Än en gång,
  spar edra känslor ... För att tala uppriktigt hyser jag en motvilja för
  er som jag ej kan förklara; men den finnes och växer med hvarje dag och
  det vore falskt att icke öppet säga er det.»
  
  Meijersdorffs anlete förvreds, under det hon talade.
  
  »Ert stolta, högdragna väsen skall en gång böjas i stoftet.»
  
  »Vår Herres pröfningar är ni icke mannen att förespå; men ett vet jag
  och det är att om ni vore en sann, en verklig ädling, en man af heder,
  skulle ni sätta en ära i att icke längre förfölja en svag kvinna med
  denna fordran på genkärlek, som ni vet att jag hvarken kan eller vill
  gifva er ... Låtom oss skiljas i vänskap, kusin!»
  
  »Vänskap? – En kvinna kan icke känna för en man annat än hat, liknöjdhet
  eller kärlek. – Vänskap, hvad är väl det annat än liknöjdhet? – Ni kan
  icke älska mig, säger ni. – Nåväl jag fordrar det icke heller – en
  kvinna älskar aldrig någon. – Antingen beskyddar hon honom eller får hon
  sin fåfänga tillfredsställd genom hans lidelse för hennes person. Denna
  gör henne stor i andra kvinnors ögon. Jag önskar endast att få äga er
  som min maka. –»
  
  »Ni har hört mitt svar.»
  
  »Jag _vill icke_ afstå från er hand – jag _kan_ det ej ...»
  
  »Ack, min Gud, hör upp med detta tal, och lämna mig. Hvad jag begär är
  ju en så ringa uppoffring?»
  
  »Uppoffring? – Hvad vore lifvet sedan? – Det vore ingen dygd, det vore
  feghet.»
  
  »Att uppoffra sig för sin nästa är en kristens främsta plikt.»
  
  »Kristen?»
  
  »Ni tror icke på Gud, kusin Meijersdorff. Edra blickar voro så
  tviflande, när jag nämnde det heliga namnet?»
  
  »Certainement, ma cousine! Jag svär vid hans namn understundom. Äfven nu
  vill jag svära vid hans heliga namn att göra allt hvad ni befaller mig –
  rädda er far – allt – blott ni lofvar ...»
  
  »Rädda min far!» afbröt honom Ulrika med häftighet. »Skulle då icke den,
  som gör anspråk på att varda min make, vilja offra sitt lif många gånger
  om för att nå detta mål utan att behöfva anföra det såsom prof på sin
  kärlek. Kan det vara möjligt? ... Kan ni rädda min far. Ja, jag ser det
  på edra ögon!»
  
  »Lofva; – och befall hvad ni önskar.»
  
  »Skynda då! – Vår Herre skall löna er goda gärning.»
  
  »Chère amie», sade Meijersdorff i det han reste sig upp och sökte gifva
  sitt anlete dess vanliga liknöjdt öfverlägsna utseende, »upphör en gång
  med dessa slags himmelska löften. Grace à Dieu har jag långt ringare
  anspråk på vår Herres tacksamhet. – Quelle embarras att hålla reda på
  alla lefvande och döda! – Men se icke så förvånad på mig. – Ah! Sacré
  nom, jag kan icke annat än småle åt denna prästernas makt att fördärfva
  unga sinnen. – Lifvet efter detta! – ett skönt, ett agreabelt lif, ma
  foi ... Jag och min betjänt, hvarför icke äfven min häst, min
  kastanjebruna Terpschichore? ... Vi skulle alla komma att höra till
  samma societé des âmes? I sanning lefva vi inte uti ett upplysningens
  tidehvarf!»
  
  »Jag tycker mig förstå att detta är hedniskt», sade Ulrika, i det hon
  tog ett steg tillbaka.
  
  »Certainement jag tror som hedningarna på allt eller på ingenting, après
  votre gôut.» –
  
  »Jag förstår icke?»
  
  »Chagrinerar mig, kusin. Några ord skola kanske förklara det. – Er
  vackra törnros par exemple, som ni bär under hjärtat – har icke hon haft
  lif? Lilla Ximene, som nyligen trampades till döds, hade icke också hon
  en själ? ... Helt visst! ... Nå väl! allt som tillhör naturen har en
  själ ... Till och med stenarne ändra ju sin form. Hvad är människan
  annat än det högsta tinget inom skapelsen? Kunde blomman tala och röra
  sig fritt, vore ju också hon som en människosjäl. – I våra själar,
  kusin, uppnår skapelsen sin högsta fulländning – hon är, som en af mina
  lärda vänner i Paris en gång yttrade, vår Gud, vårt allt. Denna låga
  syndiga själ, flarnet som prästerna kalla henne, detta _ingenting, det
  är just allt_. – Förstår kusin mig nu?»
  
  »Ack jag förstår blott ett enda», sade Ulrika, då ljudet i detsamma
  hördes af den i korridoren utanför marscherande runden – »rädda min
  far!»
  
  »Eh bien, cousine! Ni måste då höra mig till slut. Nu kommer en
  intressant sida af saken, som min vän Laforme säger. – Hvem är det som
  bevisar för oss att blomman verkligen har ett lif – att hunden kan
  skälla, att vi själfva hafva en själ – något utom oss? Vår religion? ...
  Certainement non! – Endast vår själ, vår förnimmelse, – alltså, om vår
  själ ljuger, om alla våra förnimmeler endast äro inbillning, då är ju
  mitt andra antagande riktigt, då är ju _allt ingenting_.»
  
  »Jag fattar ej edra besynnerligheter! Ni talar om det eviga intet på
  samma gång som ni säger er veta medlet, hvarmed min far kan räddas. Nej,
  låt det nu vara slut. Vill ni framhålla min fars lif som en handelsvara,
  hvilken köpes med min frihet, eller hvad är er mening, med allt detta
  dunkla prat? Tror ni att en Ulrika von Buddenbrock skall ingå på ett
  dylikt köpslagande.»
  
  »Sacré nom de Dieu, ma cousine, så bör ni tala. – Er hy skall väcka
  uppseende på hvilken assemblé som hälst. Hvilken rodnad! ... Men spara
  era ögon – gråt ej så mycket. – Ni måste äga er skönhet i behåll, då ni
  blir min brud.» –
  
  »Aldrig!»
  
  »I afton kl. 11 skall er far föras till Stadsgården; till dess får ingen
  inkomma hit eller lämna huset.»
  
  »Ack min Gud!»
  
  »I detta rum finnes en lönntrappa ner till trädgården. Efter aftonrunden
  skall jag infinna mig där. På bakgatan skall finnas hästar. Samtycker
  ni?»
  
  Ulrika svarade ingenting; hon stirrade framför sig, som hon varit ut
  stånd att fatta sammanhanget.
  
  »Det gifves intet annat medel.»
  
  »Af nåd! Rädda min far!»
  
  »Ännu en gång, den sista! Ert ja-ord?»
  
  Då Ulrika alltjämt teg, bugade han sig stolt och närmade sig dörren.
  
  Ulrika hade vändt sig mot fönstret och sett ner på gatan. Plötsligt
  spratt hon till. Det syntes som om Meijersdorff väntat denna rörelse.
  
  »Ni tvekar», sade han, i det han på nytt närmade sig henne. »Ah, se där
  unge Svenske», utropade han, i det han lutade sig mot fönsterkarmen.
  »Det är kusin Liewen han för under armen – man påstår att det skall
  blifva ett par.»
  
  Ulrika hade icke på länge hört något om Svenske, som nu gick förbi utan
  att kasta en blick uppåt fönsterna medan han skämtade med fröken Liewen.
  Kunde det vara möjligt?
  
  »Se hur han ler mot henne», återtog baronen med ett ironiskt skratt. –
  »Vackra Stjernnäs ... för en sådan junker, quelle fortune!»
  
  Ulrika svarade ej. Hvarje ord var ett nålstygn. Hade hon väl rätt att
  låta en böjelse, hvilken hon ej fann besvarad, hindra sig från att lämna
  sig som offer, då det gällde att rädda faderns lif? I ett ögonblick
  insåg hon till sin förskräckelse hvart hennes själfviskhet varit nära
  att föra henne. Blott en enda tanke upptog nu hennes själ, hon ville
  döda sig blott hon kunde rädda sin far.
  
  Meijersdorff såg hennes rörelse, och anade den.
  
  »Om åtta dagar, får jag således kalla denna hand för min?» sade han i
  det han böjde sig ner och artigt kysste hennes hand.
  
  Ett knappt hörbart »ja», ljöd från hennes läppar. Därefter föll handen
  vanmäktig till sidan och hon sjönk ner på en stol vid fönstret utan
  medvetande.
  
  
  
  
                                   XXIV.
  
  
  I nedra våningen af det hus, där general Buddenbrock hade sin bostad,
  var ett rum vid stora inkörsporten inredt till vaktrum. Dörren till det
  samma vette åt en hvälfd korridor, hvilken, som nämndt, utmynnade i
  portgången efter att hafva följt hela baksidan af huset. Icke mindre än
  tre poster gingo här åter och fram och på det myckna trampet i den öfra
  korridoren kunde man förstå att antalet poster, som där var utställdt,
  icke kunde vara mindre.
  
  Sedan hålet i muren upptäckts hade nämligen vaktens styrka tredubblats.
  Ingen fick längre utan kommissionens speciella tillståndsbevis uppgå i
  öfre våningen. Fåfängt hade därför Svenske sökt underrätta Henrik om den
  nya plan han uppgjort till generalens befrielse. Det var likväl
  nödvändigt att Henrik i tid vardt underrättad därom – i annat fall kunde
  företaget stranda i sista ögonblicket. Alla förberedelser kunde hafva
  lyckats, man kunde redan måhända hafva inträngt i generalens rum, då
  denne, oförberedd på allt, skulle i det afgörande ögonblicket kanske
  vägra att följa sina okände räddare.
  
  I vaktrummet sutto, vid ett stort, klumpigt träbord, några soldater i
  hvita peruker med bly vid öronen och blå rockar med citrongula, öppna
  fällkragar. De samtalade om striden några dagar förut på Norrmalmstorg
  mot dalkarlarne.
  
  »Raggen må ta’ mig, om han icke sprang mot dem med spänd studsare och
  sköt minst tio, för jag såg öppningen», sade den af dem, som satt vid
  öfra ändan på bordet, i det han stödde armbågarne mot bordskanten och
  vårdslöst förde en af tennmuggarne mot läpparne. –
  
  »Fy, för djäfvuln, sådana snålvargar», afbröt han sig i det han slängde
  muggen utefter golfvet. »Bara svagdricka. Inte något därborta heller?»
  
  »Nej, nådig fältväbel.»
  
  »Hvad kan klockan vara?»
  
  »De tutade nyss åtta från berget.»[10]
  
  »Ännu två timmar till aflösning.»
  
  »Hur var det på torget?» inföll en af de yngre soldaterna, i det han
  nyfiket sträckte fram hufvudet öfver bordet.
  
  »Det uttrummades som jag sa’», återtog fältväbeln, »att alla af
  dalflocken, efter som de lofvat godt och hållit tunnt, skulle innan
  klockan fem lägga ned bössorna och bedja riksens höglofliga ständer,
  Kongl. Maj:t samt kronan om pardon och icke till dess gå utom stadens
  staket.»
  
  »Och det gjorde de?»
  
  »Jo vackert! Det är konstiga hästar de gröna!»
  
  »Ts! gossar! ... Så samlades dalmasarne på torget och ropade att de
  ville sätta af kungen och sätta till en ny efter sin egen lagbok eller,
  om de icke fingo det, inte skona lindebarnet i vaggan ... och därefter
  skulle de tända eld, skreko de, på hela sta’n ... Men då vardt annat
  ljud i skällan, ska ni tro. Då sprang han fram, öfversten vet jag, och
  sköt neder många tjog. Elfsborgarne började också till att fräsa. En del
  masar sprang nedanför torstensonska huset i Norrström, andra vräkte sig
  öfver ledstängerna på bron – men största delen fångade vi och förde till
  deras egen arsenalsgård vid Bjelkes hus på Norr.»
  
  »De sa’ ju också att de skulle ta banken och aflifva alla herremän, som
  hade peruker?»
  
  »Ja, sex bödelsyxor hade de med sig, som de skulle nyttja, sade de, till
  att hugga hufvudet af på alla generaler, till och med öfverstarne.»
  
  »Jag såg Belter Windgalen», inföll piparen, »och han var svart i syna
  som en ankarstock och vred i ögonen som en hängd ryss. Han skrek vid
  bron att han skulle döma generalerna från både lif, ära och gods.»
  
  »Det går väl hans nåd förutan, sa’ kaptenen miste trumslagarn»,
  skrattade fältväbeln, »men så sannt jag heter Reiter», afbröt han sig,
  »är det icke något satty på färde igen! – Hvad är det som rör sig där
  borta vid dörren ... Någon vill in där borta?»
  
  »Hvad är din ätt och ditt ärende?» frågade han den inträdande, som
  ändtligen lyckats få upp dörrklinkan och klifva öfver den höga tröskeln.
  
     ”Tända krut
     dra wärjan ut.
     Supa slut
     förutan prut”,
  
  hördes en hes basröst svara ur skumrasket.
  
  »Å, kors är det du, gamle Lunta», sade Reiter och blef helt fryntlig
  till humöret. »Det var icke i brådkastet som jag såg till en sådan karl.
  Hvad kan en tocken ha för ärende?»
  
  »Just ingenting», sade Lars småleende, i det hans anlete antog ett
  mycket oskyldigt uttryck. »Det var så ruskigt i luften och så tänkte
  jag, när jag gick förbi, att jag skulle titta in och se om det var någon
  bekanting här som kunde vilja skänka i ett stop öl åt en gammal
  krigskamrat.»
  
  »Skänka i? Tror du att vi ligga i Krakau nu i själfva välmågan? – Nej,
  trå ta mig, om det finns här så mycket som en droppe öl en gång; endast
  litet brännvin för natten.»
  
  »Då får ni nog en lång natt», sade Lars liknöjdt. »Annat slag var det i
  gamle kungens tid.»
  
  »Som mycket annat.»
  
  »Tänk då om fattig man själf kunde bjuda på kalas?» sade Lars plirande
  med ögonen, i det han satte ett par buteljer på bordet.
  
  »Nej, tack ska du ha, gamle Lunta, men vi få inte smaka sån’t i vakten.»
  
  »Strunt i sådana knektar! Jag kan trolla er alldeles nyktra i en
  handvändning.»
  
  »Skratta måttligt du, Kalle», varnade fältväbeln i myndig ton piparen,
  »finngubbarne veta mycket som inte andra människor veta, och den som
  mycket vet, ser du, har mycket vett.»
  
  »Ska’ han trolla?» frågade piparen, som nu började ta saken på allvar.
  
  »Ja, kom hit bara med kopparkitteln, ska’ du få se på en lustig
  komedia», svarade Lars.
  
  »Är han en riktig finngubbe?» frågade piparen, i det han räckte Lars
  kitteln.
  
  »Kom hit bussar», sade Lars, utan att låtsa om piparen, hvarefter han
  rörde om några hvarf i kitteln. »Här ska ni få känna på en bönsoppa,
  som, skam ta mig, är bättre än själfva kungens pärlevatten.»
  
  Alla berömde den starka drycken. Den brände, tyckte de, alldeles som eld
  i halsen och Lars vardt så firad, som om han varit fanjunkaren på
  likvidationsdagen.
  
  »En strunt i dryckjom är du emellertid själf, finngubbe», skreko ett par
  af de yngre soldaterna, som nyss aflösts från sina postställen och
  därför icke hunnit få sitt lystmäte.
  
  »Man tar så mycket man tål, resten är fans skål», svarade Lars.
  
  »Sen likbärare-ämbetet är inrättadt, gör det inte mycket om, man skulle
  taga ändå något mer för sig. Man kommer på hederligt sätt till Johannes
  i allt fall, utan att kamraterna ha något omak för ens skull.»
  
  »Skål, finngubbe», afbröt fältväbeln talaren, »alltsen svarte juden
  döptes i Jakob, har det icke varit så lustigt.»
  
  »Generalen där uppe har väl så lagom muntert», sade Lars liksom för sig
  själf, då det åter vardt tyst.
  
  »Det är snart slut på den leken», sade Reiter med hemlighetsfull min.
  
  »Hvart ska’ han ta vägen?»
  
  »Till Stadsgården, förstås. Den svarta vagnen skall ut och åka, rätt
  hvad det lider.»
  
  »Inte ska’ de väl taga lifvet af honom, innan han är dömd», sade Lars i
  tvehågsen ton.
  
  »Nej, nu hörs då att du är från landet, finngubbe», skreko de yngre med
  försmädliga grin. »Han dömdes, vet jag, i dag af de höglofliga ständerna
  och i afton klockan elfva skall han föras till Stadsgården.»
  
  »Vill du hålla tyst din sakramenskade spottfoling», skrek Reiter
  upprusande, i det han kastade en mugg efter piparepojken. – »Sade jag
  inte, att du skulle hålla tyst med hvad löjtnanten sade.»
  
  »Nå nå, kamrat», sade Lars lugnande, i det han klappade Reiter på axeln.
  »Jag är väl ingen opartisk häller – och inte tror ni väl, bussar, att
  _jag_ kan hjälpa honom på flykta.»
  
  Lars, som var långt ifrån så säker på sin sak som han låtsade vara,
  bytte nu om samtalsämne och berättade den ena historien efter den andra,
  innan tillfälle erbjöd sig att göra en ny fråga om den höge fången.
  
  »Han har nog många ögon som se efter sig, kan jag tro», sade Lars
  nyfiket, då Reiter beklagade sig öfver den stränga vaktgöringen. »Fast
  nog skulle väl du och jag, gamle Reiter, om det varit i vår ungdom,
  kunnat hjälpa honom lös.»
  
  »Åtta man af lifdragonerna rår jag ännu på», sade Reiter, i det han
  strök upp sina grå knäfvelbårar. »Men gif akt! Murarna i det här huset
  ha öron, ska’ I veta, och det är bäst att hålla tyst med slikt.» –
  
  En timme senare på kvällen smög sig Lars ut på gården, försiktigt seende
  sig om, huruvida någon skulle följa efter. Därefter tog han vägen
  utefter stenfoten, tills han kom till en hög häck, hvilken aftog
  vinkelrätt från hörnet och som med ett smalt dike var skild från den
  mur, som gränsade till åldermannen Flåbergs tomt.
  
  Två skiltvakter gingo åter och fram i trädgården, hvilken, som förut
  nämndt, upptog större delen af tomtens baksida. Det kräfde därför stor
  fintlighet, om man skulle kunna smyga sig fram osedd af dem långs diket.
  Men det var tydligt att Lars var inne i sin rol, ty han afpassade så väl
  sina rörelser, att han alltjämt befann sig i skuggan.
  
  Nästan midt emellan de båda skiltvakterna sträckte en alm sin lummiga
  krona öfver planket. Hit styrde Lars sina steg. När kan kommit inom
  hennes skugga, smög han sig försiktigt intill planket. En sakta
  knackning hördes.
  
  »Du kommer sent», hördes Svenskes röst från andra sidan staketet. »Redan
  halfgången tio.»
  
  »De ville icke släppa mig förr, ers nåd – men ännu är tid. – Mera åt
  sidan, hans nåd, posten kunde eljest höra oss.»
  
  »När skola de hämta honom?»
  
  »Klockan elfva. – Fyra dragoner af lifregementet skola rida framför
  vagnen och fyra efter.»
  
  »Hur många man har vakten?»
  
  »Väl sina femtio med alla posterna.»
  
  »Och officern?»
  
  »Hans nåd känner honom inte. – Det är en af Lagercrantz’ västgötar.»
  
  »Och posten vid dörren?»
  
  »Sofver redan som en käring i julottan.»
  
  »Står någon innanför i salen?»
  
  »Nej.»
  
  »Vänta mig i porten – men gif tecknet i tid, om något skulle vara å
  färde. Är båten färdig?»
  
  »På vanliga stället, hans nåd vet; vid nya bron.»
  
  Lars lyssnade en stund, om några ytterligare frågor skulle följa,
  hvarefter han, då detta icke blef fallet, smög sig försiktigt tillbaka
  utefter häcken och inträdde i vaktrummet.
  
  En stund senare rullade en svartmålad vagn med nedfällda gardiner för
  fönstren uppför Regeringsgatan. Efter honom följde fyra ryttare i
  lifregementets uniform. De få vandrare, som voro ute denna tid på
  dygnet, vände sig om och kastade nyfikna blickar efter honom, då han
  passerat.
  
  Den svarta vagnen stannade utanför general Buddenbrocks hus, där
  ryttarne ställde upp sig, en i hvartdera gathörnet, för att afhålla de
  få nyfikna, som kunde vilja samla sig. Knappt var detta skedt, förrän
  kusken med ett raskt språng hoppade ned från kuskbocken och öppnade
  vagnsdörren.
  
  »Det lyckades bra», hviskade han i örat på den utträdande officern. –
  »Måtte de nu blott icke märka något.»
  
  »Ja, låt oss skynda!»
  
  Porten öppnade sig och den nämnde officern, åtföljd af en soldat, som
  haft sin plats på kuskbocken, ingick i huset.
  
  Underrättelsen att vagnen, som skulle afhämta generalen, stod utanför,
  hade fallit ned som en bomb inuti vaktstugan, där soldaterna ännu voro
  sysselsatta att lyssna till Lars’ historier. Med afvigvända peruker och
  utan hattar hade de rusat till sina gevär. Reiter själf hade i första
  häpenheten icke funnit reda på sin värja, hvarför han glömt bort att
  ordna manskapet, då officern inträdde.
  
  »Hvad vill detta säga?» frågade denne i sträng ton. »Jag ser kort och
  tärningar! Äro icke allt spel och dryckenskap förbjudna på vakt?»
  
  »Nådig herr kapten», stammade Reiter.
  
  »Och hvad är detta för en gynnare?» fortfor han, då han i det samma såg
  Lars, som smugit sig undan till ett hörn af rummet.
  
  »Ja, det var så ...»
  
  »Tag befälhafvaren i förvar, Flinta», sade han till den soldat som
  följde honom, »och följ sedan själf efter. – Håll er nu vackert i
  ordning, när jag kommer ner, så att icke generalen får se, hur dåliga
  soldater ni äro.»
  
  Med dessa ord lämnade officern rummet och uppsteg för trappan till öfre
  våningen.
  
  »Hvilket rum var det?» frågade han Lars i hviskande ton, i det han
  villrådig stannade i förstugan.
  
  »Rakt fram, nådig herre.»
  
  »Vänta här utanför.»
  
  Då Svenske, ty officern var ingen annan än han, inkom i generalens
  yttersta rum, den för läsaren bekanta matsalen, rådde där fullt mörker.
  Ulrika, som lutat sig ut genom fönstret, tydligen för att efterse hvad
  vagnen skulle betyda, rusade häftigt upp, då hon hörde någon inträda.
  
  »Skynda, Ulrika!» sade Svenske ifrigt, då han kände igen henne. »Du
  måste genast väcka din far.»
  
  Men hon rörde sig ej ur stället.
  
  »Hör du, älskade! Ingen minut att förlora.»
  
  Ännu dröjde hon, synbart villrådig.
  
  »Hvarför tvekar du? Hör hvad jag säger: Ingen tid är att förlora.»
  
  »Var det inte du, Carl, som nyss där nere på gatan talade vid Liewen?»
  
  »Vi ha ej tid att vara svartsjuka på hvarandra! Säg till generalen!»
  
  Ett drag af bitterhet lade sig öfver hennes anlete. Hon visste
  uppenbarligen icke hvad hon talade, så förvirrad såg hon ut.
  
  »Hvad är det för buller här ute?» hördes nu generalens stämma från
  dörren.
  
  »Kom ut, herr löjtnant», fortsatte han, i det han vände sig om, »saken
  tyckes gälla oss båda.»
  
  »Jag har i uppdrag», sade Svenske, då generalen, åtföljd af
  vaktofficern, trädde ut i salen, »att föra herr generalen till
  Stadsgården. – Här äro mina order.»
  
  »Allt är i ordning, ser jag», sade vaktofficern, efter att hafva
  granskat papperen, »herr generalen torde behaga att göra sig i ordning.»
  
  »Det måtte väl unnas mig att i enrum taga afsked af min familj?»
  
  »Min instruktion förbjuder det», sade Svenske barskt. »Fatta er fort.»
  
  »Ulrika, säg åt din mor att komma ut», sade generalen i resignerad ton.
  
  Men Ulrika stod som förstenad. Skulle Svenske hafva bedragit henne? En
  stämma i hennes inre hviskade att det ej kunde vara så, men hans öga
  blickade så kallt och stelt. Hon förmådde knappt taga ett steg. –
  
  »Hvad vill du, min vän?» frågade friherrinnan i detsamma från dörren
  till nästa rum. Men en blick på de innevarande satte henne genast in i
  situationen och besparade henne att göra vidare frågor.
  
  Hvilken oförskämdhet att tränga in till dem vid denna sena timme!
  
  »Man väljer i sanning högst besynnerliga tider för sina vaktombyten»,
  sade hon med skärpa i rösten.
  
  »Det är sista gången du blir störd, kära», sade generalen, i det han
  slöt henne i sin famn. – »Farväl Magdalena ... och du, Ulrika, gråt
  icke, kära barn! Hälsa Henrik! Hälsa den käre gossen!»
  
  »Skynda, general», sade Svenske, ur stånd att dölja sin ifver, »vi komma
  efter tiden.»
  
  »Skall det ske i natt?» frågade generalen med en förvånad blick på
  officern; »så sade ni ej nyss.»
  
  Nu tycktes Ulrika plötsligt åter få lif:
  
  »Nej, låt honom stanna!» sade hon och grep Svenskes hand som hon höll
  krampaktigt i sin. »Ack, hör mig! – Blott en dag.»
  
  Svenskes oro växte med hvarje ögonblick. Skulle hon utsäga hans namn,
  vore allt förloradt, då vaktofficern, hvilken redan tycktes vara
  tvehågsen, kunde finna stöd för sina möjliga misstankar.
  
  »Herr general», sade Svenske med fast stämma, i det han artigt förde
  Ulrika åt sidan, »jag måste lyda mina order. I fall ni vägrar att följa
  mig, måste jag ropa på mitt folk. – Hör hit, bussar», skrek han ut genom
  dörren.
  
  Under sådana förhållanden fanns ingenting annat för generalen än att
  lyda. Det var en uppskakande scen som följde och Svenske led inom sig af
  den dubbla rol, han måste spela.
  
  »Behagar herr generalen följa mig?» sade han slutligen, i det han tog
  ett steg mot dörren.
  
  En djup tystnad följde på denna fråga. Det var ett ögonblick fullt af
  oro. Månskenet bredde sig, mildt och sällsamt, öfver det stora rummet, i
  hvilket de nämnda personerna stodo, med ängslan lyssnande till de ljud
  af steg och röster som hördes på gården.
  
  Den på hvilket uppträdet tycktes utöfva sitt största inflytande var
  Lars. Allt sedan han inkommit, hade han oupphörligt haft sina blickar
  fästa på den stora venetianska spegeln, i hvilken månskenet på ett
  fantastiskt, oregelbundet sätt återgaf de närvarandes åtbörder. Man
  kunde förstå på hans minspel att det ej stod rätt till med honom. Huru
  hans grå ögon än irrade kring rummets väggar och tak, stannade de alltid
  till sist vid spegeln.
  
  Plötsligt rusade han med af vrede färgadt anlete fram mot generalen.
  
  »Ah – nu har jag dig ändtligen», hväste han, och hans grå ögon flammade
  till, i det han knöt sin senfulla arm mot generalens anlete. »Minns du
  här för tjugu år sedan? Minns du här, när du tvang mig att vara
  mästerman? – Men ser du, där borta vinkar min hvita flicka! Ha, ha! ...»
  skrattade han, i det han pekade på spegeln – »hon vinkar dig äfven ...
  Hör hur hon kommer emot oss. Hör på, du Belials och Belzebubs förste!
  ... Men nu skall du icke längre gäckas med mig.»
  
  Han drog sin långa huggvärja och rusade mot generalen.
  
  Stum af förvåning stod denne inför anklagelsen. Visserligen hade han i
  sin ungdom varit delaktig i blodiga dåd, men om den anklagelse, som den
  rusige soldaten nu riktade mot honom, kände han intet.
  
  Svenske och vaktofficern hade emellertid afväpnat Lars och Svenske gaf
  befallning på nytt att man skulle bege sig af, då till allmän förvåning
  spegeln ljudlöst vände sig utåt rummet. Den var tydligen en löndörr,
  genom hvilken någon höll på att inträda.
  
  Då vaktofficern blef varse denne sistnämnde, släppte han genast sitt tag
  i Lars’ rockärm och gaf signal åt vakten att fara var å färde. Lars åter
  kände sig icke väl fri, förrän han grep korsgeväret från en soldat och
  rusade mot gestalten, hvilken, innan han hann taga ett steg fram ur
  öppningen, tumlade tillbaka träffad midt i bröstet af Lars’ gevär.
  Stöten var så våldsam, att äfven Lars följde med efter ner i det mörka
  hålet.
  
  De närvarande stodo slagna af häpnad och det dröjde en stund, innan
  Svenske kom sig för att springa fram till den hemlighetsfulla öppningen,
  ur hvilken en fuktig, kall luftström fläktade honom till mötes.
  
  
  
  
                                    XXV.
  
  
  Det torde vara nödvändigt att, innan vi gå vidare, förklara för läsaren
  åtskilligt af hvad som i föregående kapitel berättats. När Svenske
  tidigt samma dag på morgonen återkommit till sitt kvarter, hade han ej
  fått någon ro. Han hade därför tagit på sig sjömansdräkten och begifvit
  sig ut på vandring. Striden med de oroliga dalkarlarne var nyss slutad
  på Norrmalmstorg. Här och hvar påträffade han blodpölar mellan den
  ojämna stenläggningen. Sönderbrutna vapen lågo kringspridda öfver hela
  torget.
  
  I porten till Kastenhof observerade han några adelsmän och igenkände i
  den ene af dem Schulenberg.
  
  »Potz donner, skall jag icke föra honom till Stadsgården, utan att en
  katt skall komma i vägen», skräflade denne, i det han vred upp sina
  svarta knäfvelbårar.
  
  »Men äro åtta man nog, om någon af dessa våghalsar vill befria honom.»
  
  »Gott bevare! – Jag tager dem mans äfven med – om det skulle knipa.»
  
  »Godt – jag litar då på er – tiden får ni veta sedan. – Jag skall skicka
  en stafett till löjtnant Dentelen, som har vakten, om rätta tiden.»
  
  »Allt skall vara i ordning till klockan tio.»
  
  Hvad Schulenberg yttrat om Stadsgården, hade genast ådragit sig Svenskes
  uppmärksamhet. Han låtsade betrakta ett gevär, som låg i rännstenen,
  medan han sökte uppfånga så många ord af samtalet som möjligt. Men mera
  än hvad ofvan är anfördt fick han just icke höra. Det hade emellertid
  varit tillräckligt. Han visste nämligen att domen öfver generalen var
  fälld, fast den ännu hölls hemlig, och hvad de talade om kunde därför
  icke gärna afse någon annan än denne, hvarför han slöt sig till att man
  samma afton ärnade föra generalen till Stadsgården. Som en blixt rann
  idén upp för honom att han själf skulle åtaga sig Schulenbergs uppgift.
  Han beslöt därför att till en början göra sig närmare underrättad om
  dennes rol. Inne på gården såg han en stalldräng sysselsatt med att
  skölja hjulen på en stor resvagn. Han beslöt pröfva sin lycka på honom.
  
  »En stor vagn» – sade han liknöjdt, i det han betraktade vagnen från
  alla sidor och lyfte i bakaxeln.
  
  »Jo, jo men, din sjöbjörn, men så är det också annat don att ta i än din
  skuta.»
  
  »Hvem ska’ åka i den?»
  
  »Ja, tänk om du finge veta det!»
  
  »Hör på, kamrat, jag frågade dig hvem som ska’ åka i den här kaleschen.»
  
  »Ja, inte var det jag som frågade därom?»
  
  »Stå inte och åbäka dig så där för främmande folk», hördes i detsamma en
  hvass, kvinnlig stämma inifrån ett af uthusen. – »Du vet lika väl som du
  lefver att du ska’ köra generalen till stupstocken.»
  
  »Hvilken general?» sade Svenske med den enfaldigaste min i världen.
  
  »Kors, ett sånt kräk! Honom, förstås, som ska’ halshuggas för
  förräderi», fortfor rösten.
  
  »Akta sig hon, Bergströmskan, att prata om mer än hon vet», sade
  stalldrängen, i det han satte ämbaret från sig och såg sig förskräckt
  omkring – »löjtnanten sitter där inne i källarsalen och finge han höra
  hvad hon pjollrade, kom hin att rida henne.»
  
  Nu hade Svenske fått veta så mycket han på det hållet kunde hoppas få
  veta. Och hans plan var redan uppgjord. Han visste hvar Strussenfelt och
  de öfriga vännerna, höllo sig dolda. Innanför källarsalen var ett mindre
  rum, där han senare på aftonen stämt möte med dem. Schulenberg borde
  under någon förevändning narras bort och orderna om generalens
  förflyttning fråntagas honom. En vagn skulle under tiden hållas
  tillreds. Under det att vederbörande skulle leta efter Schulenberg,
  skulle generalen redan vara ett godt stycke utom staden. Ännu visste han
  dock icke timmen som var bestämd för afhämtningen, men före klockan tio
  på aftonen var det icke troligt att den skulle äga rum efter hvad han
  nyss hört.
  
  Allt gick efter uträkning. – Schulenberg fick en biljett, skrifven med
  fruntimmersstil, hvari han togs till rådgifvare i en politisk intrig och
  sattes i utsikt att komma i åtnjutande af sin hessiska pension, om han
  efterkom uppmaningen, och han infann sig också punktligt på
  mötesplatsen.
  
  Här väntade honom en svartklädd, tätbeslöjad dam i en hög phaëton, som
  tecknade åt honom med handen att taga plats bredvid sig. Han tvekade ett
  ögonblick, men litet glad efter den mängd Rotenbleicher han druckit till
  middagen, tog nyfikenheten och lättsinnet ut sin rätt. Att fara ett
  stycke utom tullen i detta mystiska sällskap innebar en viss retelse och
  på den ljusa sommareftermiddagen kunde ju intet ondt hända honom.
  
  Vagnen körde först några famnar utåt den smala gatan, men därefter vände
  den tvärt af inåt en gränd. Schulenberg märkte det ej, sysselsatt som
  han var att genom slöjan söka uppfatta sin tysta grannes anletsdrag,
  förrän vagnen redan var inne i ett mörkt porthvalf. Hvad som sedan
  följde kunde han aldrig riktigt få klart för sig. Han mindes blott att
  han plötsligt kände sig fasthållen af ett par starka armar, att en
  rullad tygbit stacks i munnen på honom samt att han, innan han hunnit
  hämta sig ur sin förvåning, fann sig bunden till händer och fötter,
  hvarefter han inbars i ett rum på sidan af portgången.
  
  Här undersöktes hans fickor af den beslöjade damen. Oaktadt sitt raseri
  kunde han inte låta bli att skratta i mjugg vid tanken på den snopna
  min, hon skulle göra, när hon skulle finna hans börs tom. Men hans
  förvåning vardt i stället så mycket större, då hon, utan att fästa sig
  vid de få skramlande plåtar som densamma innehöll, lade den åter på sin
  plats och i stället framtog det hopvikna papper som han bar innanför
  rocken och som var ordern om generalens bortförande. Nu förstod han
  hvarom saken handlade och svor inom sig en ed öfver sin dumhet att låta
  locka sig som en riktig dummerjöns i fällan.
  
  »Ni får icke släppa honom ut», sade den förmenta damen med djup basröst,
  i det hon skrattande lämnade brefvet åt kusken.
  
  »Nej, ers högvälborenhet! – inte på åtta dagar», sade denne, i det han
  bugande lämnade henne plats i dörren.
  
  Schulenberg hörde huru dörren låstes igen med dubbla slag. Det var
  öfverdrifven försiktighet, tänkte han, ty så fast bunden, som han var,
  kunde han i allt fall icke röra sig af stället, äfven om dörren stått på
  vid gafvel.
  
  Det djärfva vågstycket hade sålunda till en del lyckats. Ingen människa
  hade funnits i gränden, som kunnat draga misstankar af det buller, som
  gjordes då Schulenberg infördes i huset. De fångna dalkarlarne utgjorde
  nämligen ett alltför starkt dragningsmedel för de nyfikna, för att de
  sysslolöst skulle drifva omkring på gatorna i det inre af staden.
  
  Hvad som sedan hände är i få ord omtaladt.
  
  När Svenske – ty det var han som utfört damens rol – kom tillbaka ut i
  gränden, lät han slå upp phaëtonen, så att den liknade en täckvagn,
  hvarefter fönstergardinerna fälldes ner. Inom en handvändning var på
  samma gång den svartklädda damen förbytt till en ung officer i
  lifregementets uniform. Kusken satte sig åter upp på kuskbocken. Åtta
  ryttare, som väntat i en gränd bredvid, redo fram, hvarefter vagnen
  satte sig i rörelse nedåt Regeringsgatan.
  
  Ännu återstodo likväl de farligaste ögonblicken. Att vagnen icke var den
  vanliga gjorde mindre, sedan Lars dragit försorg om att vaktfolket icke
  var alltför noga i sina granskningar. Men officern skulle möjligen draga
  några misstankar däraf att befälhafvaren för eskorten icke var
  Schulenberg, utan en främmande officer som han icke kände. Så blef
  emellertid icke händelsen. Posterna gjorde i vederbörlig ordning honnör
  och så snart vaktofficern fick se orderna, gjorde han, såsom redan är
  omtaladt, icke den ringaste svårighet att utlämna sin fånge. Hade icke
  Lars kommit emellan, skulle troligtvis den djärfva planen allt igenom
  lyckats.
  
  När Lars försvann genom öppningen till löngången, hade Svenske, såsom
  nämndes i förra kapitlet, sprungit efter honom. Men han hejdade sig. Han
  hörde hur soldaterna stötte korsgevären i stenläggningen, under det de
  ordnade sig utanför i korridoren. Spelet var förloradt. Skulle han
  skynda efter Lars för att själf på detta sätt undkomma? Men detta hade
  varit detsamma som att lämna sina vänner i sticket. Han skyndade till
  fönstret. Vagnen var borta och han såg en stark kedja af soldater
  utställd kring kvarteret.
  
  Hans oro undgick icke generalens uppmärksamhet, men han förstod
  ingenting af hvad som passerade. För öfrigt var han fullt upptagen af
  att trösta sin dotter, som slagit sina armar kring hans hals och smekte,
  under krampaktig gråt, hans grå hufvud.
  
  Den enda som bibehöll fattningen var friherrinnan.
  
  »Hur länge skall detta gyckelspel vara?» frågade hon slutligen, ur stånd
  att längre kunna behärska sin vrede. – »Ni ser att min dotter ligger
  vanmäktig. Vill ni mörda oss, så gör det fort – men vanhedra oss icke
  längre med er närvaro.»
  
  »Hör mig med lugn!» sade Svenske, i det han vinkade åt sin kamrat att
  regla dörren. »Gud skall veta att ingen velat mindre vanhedra er än jag.
  – Jag kunde hafva räddat generalen, om han velat följa mig genast, men
  nu är det tyvärr för sent.»
  
  Några kraftiga kolfslag på dörren till korridoren förtogo i detsamma
  ljudet af hans stämma.
  
  »De äro utanför, skall jag öppna?» frågade hans kamrat, den hederlige
  Strussenfelt, generalens forna adjutant.
  
  »Nej, låt dem själfva försöka. – Se här, herr general, tag denna värja.
  Vi kunna slå oss igenom.»
  
  Men Buddenbrock lät handen vanmäktigt falla till sidan.
  
  »Rädda er själf, unge man», sade han i liknöjd ton, »och lämna mig åt
  mitt öde.»
  
  Dörren syntes nu färdig att gifva vika för de upprepade kolfslagen,
  medan nere på gatan folkhopen ökade sig för hvarje ögonblick.
  
  »Ack ja, kusin! Fly!» ropade Ulrika, som nu förstod hela sammanhanget
  och som denna tanke tycktes återgifva fattningen, i det hon grep
  Svenskes hand och sökte föra honom åt sidan. – »För min skull!»
  
  »Skynda, herre», hördes i detsamma en hes, rosslande stämma från
  löntrappan – »vägen är fri.» Han kände igen Lars’ röst.
  
  Hvad tjänade det till att längre strida för ett mål, som var förloradt.
  Han grep Strussenfelt i armen och tecknade åt honom att följa sig,
  hvarefter de skyndade sin väg, följda af de öfriga vännerna. När de
  nerkommit för den branta trappan, som ledde ner till källarvåningen och
  mynnade ut i en mörk gränd på baksidan af huset, kunde Svenske af
  braket, som han hörde uppifrån, förstå att dörren till salen gaf vika
  för de påträngande soldaterna.
  
  
  
  
                                   XXVI.
  
  
  Det var en vacker julikväll. Tornspirorna på Arsenalen skimrade i
  aftonbelysningen, och ute på strömmen, mellan de rödmålade
  fiskblötarbodarne, speglade lustjakter och vedskutor sina hvita segel i
  den lugna vattenytan.
  
  På Norrmalmstorg rådde en ovanlig liflighet. Folksamlingen ökade sig i
  hvarje ögonblick och luften fylldes småningom af mullrande sorl. Allas
  ögon voro riktade mot slagtarhusbron. Dystert och enformigt ljödo
  kyrkklockorna öfver sorlet, tills några trumhvirflar kommo detta att
  växa till ett väldigt brusande.
  
  »Han kom ändå inte sin väg, den där förrädaren», yttrade en af
  åskådarne, en mager spenslig karl i snusbrun rock och spännskor, hvilken
  efter mycken möda lyckats klänga sig upp på taket till ett af vakthusen
  vid bron.
  
  »Ja så är det», svarade den tilltalade, en äldre borgare, hvilken redan
  fått plats där uppe, »när man har godt om vänner ... gamle Flåberg han
  kom på Marstrand han, hur han än sparkade.»
  
  »Att sätta en hederlig borgare på fästning! ... Jo det är frihet det.»
  
  »Var likt till någon frihet, sa’ hon som fick tala och bet tungan af
  sig. Nej, gör du mans en peruk af friheten, bror Tunnman, då vet du hvar
  du har honom.»
  
  En stark trumhvirfvel, som hördes öfver sorlet, kom dem att tystna ett
  ögonblick.
  
  »Nu komma de med honom!»
  
  »Nej, det är bara kavalleriet som går först ... Två regimenten ryttare.»
  
  Ryttarne redo fram på brobanan i tätt slutna led. Deras gula uppslag
  stucko bjärt af mot de mörkblå rockarne; deras långa huggvärjor, som de
  höllo dragna vid sidan, blänkte i solen. Med bistra, allvarliga blickar
  betraktade de folket på sidorna.
  
  Efter dem körde en ensam vagn med nedslagna sidostycken. På baksätet
  sutto tvänne äldre män: den ene kände man väl igen – den ryktbare
  Tollstadius, tidehvarfvets kanske mest omtyckte predikant – den andre
  var generalen von Buddenbrock, den af stockholmspöbeln mer än allting
  hatade förrädaren eller, som han nu öknämndes, »marskalken för finska
  färden». Smädelsen och hånet hade emellertid föga verkan på honom.
  Frimodigt såg han åskådarne i ögonen och det var mången, hvilkens
  samvete den aftonen vaknade, som icke kunde nog beundra den åldrige
  krigsmannens lugna och ädla uppsyn.
  
  »Se hur han hälsar!» sades i hopen. »Han är minsann kavat, så förrädare
  han är!»
  
  Ett par timmar senare på kvällen vände samma tåg tillbaka öfver torget.
  Äfven de sorlande folkhoparne voro de samma, men vagnen gick nu tom. På
  sandbacken utanför Norrtull hade det hemska dådet fullbordats och det
  styrande partiet med den olycklige krigarens blod satt en mörk skamfläck
  i vår historia.
  
  Några adelsmän, som med möda lyckats bana sig väg genom folkhoparne,
  stannade utanför Castenhof.
  
  »Ma foi de Paris», sade en af dem i det han kastade en blick efter de
  böljande folkhoparne, »hur kan mon frère fråga något sådant? Som om jag
  icke skulle hafva nog starka nerver att åse hur man décapiterar någon! –
  Men det äcklade mig ... därför höll jag mig därifrån!»
  
  »Det var ett storartadt skådespel, skall mon frère tro», återtog
  Schulenberg, i det han vred upp sina mustascher. »Han var sannerligen en
  långt mindre kruka än jag trott ... lika lugn som om han klifvit till
  häst för att taga sig en morgonpromenad, då han steg upp på schavotten.»
  
  »Har alltid sagt att det var en brav man, en man med courage.»
  
  Laforme kände med fingret i ena ögonvrån liksom han anat en tår.
  
  »De där herredagsmännen, som skulle föreställa vittnen, darrade i sina
  långrockar ... Det duger inte att ha fruntimmersnerver vid sådana
  tillfällen.»
  
  »Certainement, mon ami! – men då man som jag sett både Cartouche och
  hans band, Nivet, för att icke tala om Déschauffours, som först kväfdes
  och sedan brändes – hvilket, i parentes sagdt, var föremål för en lång
  undersökning bland vetenskapsmännen – jag, som var så intimement lierad
  med Argenson, polislöjtnanten i Paris – ah, quel homme! – A propos – är
  det sant att generalens familj skall lämna Sverige – la belle Ulrique
  såg jag i går; hon var i sanning förtjusande i sin sorgdräkt?»
  
  »Deras jakt har legat segelfärdig flere dagar vid Skeppsbron ... men
  friherrinnan lär vara illamående.»
  
  »Ah Madeleine! Äfven hon en högst aimable dam. Hvilka angenäma
  aftoncirklar! – Sedan jag hade den nåden att vara befalld till
  hertiginnan af Maine, har jag icke varit i tillfälle att hafva så
  nöjsamma passetemps. Societeten, mon frère, är icke den samma nu som för
  några år sedan – inga intressanta nouveller, inga picknicker ...»
  
  »Om vi stärka lifskraften genom några glas rhenvin, som salig
  Meijersdorff sade, skola vi sakna dem mindre.»
  
  »Och le pauvre baron», sade hofjunkaren, i det han höjde på axlarne och
  närmade sig porten, »jag sade alltid: när man jämt anstränger sina
  nerver och petar omkring sig med värjan åt alla håll och kanter, måste
  det en gång taga ett sorgligt slut.»
  
  »Han hade fått ett duktigt hål i sin undertröja; jag såg det, när
  fältskären sökte lappa ihop det.»
  
  »Sacré nom! Ända ut i ryggen, hörde jag. Och de lära ännu ej fått fatt i
  den som gjorde öppningen.»
  
  »Jo, för fanden! Han låg strax bredvid under en buske och kippade efter
  anden.»
  
  »Men, se där kommer Henriette», utropade Laforme, i det han hastigt
  vände sig om. »Adieu, min vän. Excuse! Vi lämna residenset i afton, för
  att ordna oss på Stjernnäs. – Hvilken aimable dame min fästmö är! – Se
  blott noga på henne, mon frère, se med hvilken dignité hon besvarar
  hälsningen af de där tölparne. – A propos ... Har mon frère hört något
  om den finske ynglingen ... man påstår sig ha sett honom i går.
  Henriette är i sanning curieuse att få råka honom.»
  
  »Aha! Jag förstår», skrattade Schulenberg »... litet svartsjuka redan!»
  
  »Om mon frère skulle få återse honom», sade Laforme leende, i det han
  räckte honom fingerspetsarne till afsked, »kan ni ju komma ihåg att säga
  honom från mig att jag aldrig skall glömma när han ville äta upp
  porslinskräftorna kring laxmajonäsen hos långe Sparren – men adieu, jag
  ser att min förtjusande vän vinkar mig! – Hon är för blyg att våga sig
  in mellan så många kavaljerer. – Adieu! – Vi resa i afton!»
  
  Schulenberg kände sig nästan rörd efter detta afsked, då han i nästa
  ögonblick trädde in i källarsalen. Ja, han skulle kanske fått rätt, om
  han, såsom Laforme nyss gjorde, misstänkt att han haft en liten tår i
  ena ögonvrån. Men också hade baronen och Laforme varit de enda vänner
  han haft i lifvet. Den ene var nu död och den andre drog bort åt fjärran
  nejder med sin brud. Det fanns ingen mer som skulle vilja låna honom ens
  de nödvändiga medlen för tillvaron mot det svaga hoppet att en gång
  varda delaktig af den hessiska pensionen. Det låg därför icke samma
  öfvermod längre i hans stämma, då han begärde en flaska rhenskt vin af
  vackra Cecilia.
  
  Detta var sista gången hon såg honom. Hvart han sedermera tog vägen
  visste ingen. Sedan han låtit narra sig af Svenske, när han skulle
  bortföra generalen till stadshuset, hade han mist sin syssla hos
  Lagercrantz och därmed sista resterna af existensmedel. Ryktet berättade
  visserligen några år senare att en person vid namn Schulenberg efter
  åtskilliga galanta äfventyr i södra Sverige råkat i gräl med en borgare
  i Kalmar, hvilkens hustru han velat ofreda, samt stuckit ihjäl honom,
  hvarför han måst rymma ur landet. Men huruvida det var samma person, som
  förekommit i denna berättelse, är ej säkert. Så mycket veta vi
  emellertid med säkerhet, att Laformes hälsning angående
  porslinskräftorna fick han aldrig tillfälle att framföra.
  
  Hur hade det gått för Svenske? Det är snart omtaladt. Sedan han och hans
  vänner kommit ner i källaren under det Buddenbrockska huset, hade det
  varit lätt för dem att finna väg genom trädgården. Här funno de Lars,
  liggande på en rosrabatt, och ett stycke därifrån Meijersdorff, båda
  svårt sårade.
  
  I första ögonblicket ärnade Svenske föra Lars med sig. Men när han böjde
  sig ner öfver hans skäggiga ansikte såg han att ögonen voro brustna.
  Döden måste ha inträffat nyss förut; ty Svenske ville bestämdt erinra
  sig att han hört Lars ropa nerifrån löntrappan åt honom att han skulle
  skynda sig.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Det var sent en kväll några månader senare som Svenske återkom till
  hufvudstaden efter en längre frivillig landsflykt. Ännu var han
  visserligen efterspanad; men trots faran, för hvilken han, i händelse af
  upptäckt, vore utsatt, hade han icke längre kunnat styra sin otålighet
  efter att få råka Ulrika.
  
  Det första han såg, när han kom upp i sitt härberge var en liten
  biljett, som låg på fönsterbrädet. »Vi resa i afton», stod det i
  densamma, »Ulrika hälsar dig af uppriktigt och tacksamt hjärta. Lef väl!
  Henrik.»
  
  »I afton», upprepade han mekaniskt för sig själf – »men hvilken afton?»
  –
  
  Han rusade ner för trapporna för att höra med sin värdinna, när detta
  bref kommit; men hon kunde icke säga om det varit under den förflutna
  veckan eller ännu tidigare, som budet med brefvet varit där. Han
  skyndade upp för att läsa om igen de få orden. Själf har hon icke
  skrifvit så mycket som en rad till afsked, sade han halfhögt för sig
  själf.
  
  Han beslöt, trots risken af upptäckt, att gå till hennes forna bostad.
  Men när han kom dit såg han att gardinerna voro nerfällda för alla
  fönster och af en tjänare, som just höll på med att stänga porten, fick
  han intet besked. Denne svarade på Svenskes fråga, om friherrinnan var
  hemma och tog emot, att han icke visste om det varit en friherrinna
  eller någon annan dam som bott där i huset före hans herrskap, men
  hvilket hon nu varit så hade hon rest sin väg för flere veckor sedan.
  
  »Vet du ej hvart hon reste?» frågade Svenske ifrigt.
  
  »Nej, det stod inte skrifvet på någon kista.»
  
  »Kunde du ej fått veta det af någon af hennes domestiker?»
  
  »Ingen frågade dem – jag tyckte att det bar af med sakerna ner till
  Skeppsbron», kom det slutligen med synbar ansträngning.
  
  Ulrika hade sålunda verkligen rest ur landet utan att sända honom en rad
  till afsked. Han stod länge tankfull. – Hennes sista ord den minnesvärda
  aftonen, då han varit nära att rädda hennes far, hade likväl tydt på att
  hon fullt begripit hans goda afsikt. Men han vågade knappt längre tänka
  på den kvällen. Han måste, när allt kom till, ej befunnit sig vid sina
  sinnen; ty det hela föreföll mer och mer som en villa, en dröm.
  
  Utan att tänka på hvad han gjorde skyndade han mot staden. Skymningen
  hade redan inträdt, då han nådde fram till Skeppsbron.
  
  Aftonen var ovanligt vacker. Det var sent och endast några smala
  strimmor af blekgult och silfver kantade i norr den djupblå, stjärnklara
  himmelen. Öfver Danviksbergen höjde sig fullmånen i praktfull glans, i
  hvilken skummet efter båtarnas årtag glittrade som silfver. Muntra
  melodier från valthorn, oboër och flöjter närmade sig staden. Det var
  ett lustparti, tänkte Svenske, som vände hem efter någon landtlig
  picknick, och han kom nu ofrivilligt att tänka på den landtliga festen
  på Liljeholmen, då han nyss var kommen till Stockholm.
  
  Det var nu mer än två år sedan dess. Han kände igen den lilla stjärnan i
  öster och undrade på hvar hon, föremålet för alla hans tankar, som också
  hade sin del i den stjärnan nu kunde vara.
  
  Ett stycke från södra landet aftecknade sig seglen af en större jakt,
  som långsamt rörde sig långs den mörka bergväggen. Snart skulle icke mer
  än det hvita toppseglet skymta fram öfver Skeppsholmsudden. Drömde han
  eller stod icke en svartklädd kvinnoskepnad vid akterstäfven?
  
  Många kvällar gick han sedan ensam ned till stranden för att se om ingen
  jakt seglade ut. Detta blef slutligen en njutning för honom liksom det
  äfven var ett nöje för honom att undvika andra människor.
  
  En afton i skymningen skulle han företaga sin vanliga färd, och hade
  just öppnat dörren, då en person mötte honom i förstugan. När han
  betraktade denne närmare kände han igen sin morbror.
  
  Biskopen sade icke ett ord förrän han suttit en lång stund inne i
  Svenskes rum. Han var sig mycket olik. Svenske kände nog igen honom på
  hans kala, fårade panna och bleka magra anletsdrag, men hela
  ansiktsuttrycket var förändradt. Det låg något ödmjukt, nästan
  bönfallande i de grå ögonen.
  
  »Skall du gå ut?» frågade biskopen slutligen, tyst och dröjande.
  
  »Vill min vördade morbror säga mig något?»
  
  »Ja, jag ville nämna för dig att jag reser om några dagar. Vill du följa
  mig? –»
  
  »Jag? – Hvarthän?»
  
  »Hvarthän om ej till Finland?»
  
  »Finland?» upprepade Svenske förvånad. »Skall I lämna riksdagen?»
  
  »Ja, jag har fått nog af denna världens lumpna kif. – Jag har hämnats –
  och hämnden har fallit på mig tillbaka med en förkrossande tyngd.»
  
  »Du har ju, så vidt jag vet, nu mera intet att lefva af», återtog
  biskopen efter en stunds tystnad. »Jag gifver dig min förmögenhet efter
  min död.»
  
  »Jag har nog för måttlig man.»
  
  »Pojke», utbrast biskopen, i det han reste sig häftigt från stolen,
  »skall du än en gång försmå din frändes tillbud?»
  
  »Min frände har en gång förbannat mig? Och han har sedan varit en af
  generalens ...»
  
  »Säg ej ut ordet. Låt de döde hvila i fred! – Om jag syndat är väl du
  icke mannen att ransaka hjärtan och njurar? ... Men låt de onda orden
  fara», återtog han med mildare tonfall, i det han fattade Svenskes hand.
  »Du är alltid min innerligt älskade systers son; den enda af mina många
  fränder jag har i lifvet; följ mig.»
  
  Men Svenske skakade på hufvudet. Han kände inom sig att han ej kunde
  det.
  
  Biskopen såg ett ögonblick forskande i hans ögon innan han fortsatte:
  
  »Vägrar du vill jag icke bedja dig mera ... om du skjuter handen
  tillbaka, vill jag icke taga henne. Inför den högste återkallar jag
  emellertid de ord som jag för två år sedan i hetsigt mod lät undfalla
  mig ... Du ser alltså barn att det ej är falsk blygsel, som längre
  skiljer mig från ditt hjärta.»
  
  Den gamle mannens ömt allvarliga tilltal smälte isen kring ynglingens
  hjärta. Svenske kände sig alltmera tvehågsen. Skulle han då för alltid
  nödgas öfvergifva sina drömmar? Han for med handen öfver pannan.
  
  »Du tvekar ännu?» återtog biskopen, då Svenske icke svarade. »Din hug
  står väl till annan färd. – Jag trodde ock att du redan farit, då du
  icke hedrade gamla Beatas jordfästning.»
  
  »Är tant Beata död?»
  
  »Ja!»
  
  »Är gamla tant Beata död!»
  
  »Har du då ej vetat det? Hon sade att hon sändt en hälsning till dig och
  undrade mycket på att du icke kom till henne för att höra mera därom.»
  
  Biskopens blickar följde möblerna i rummet. Det var liksom han hade sökt
  något.
  
  »Se här!» utbrast han och tog en svart ask från spiselkransen. »Har du
  icke öppnat den ännu. Det är ju Beatas skrin.»
  
  Svenske stod alldeles slagen af förvåning. Han hade aldrig, upptagen som
  han var af sitt ständiga grubbel, kommit att observera det vackra skrin,
  som biskopen nu räckte honom.
  
  Men nu erinrade han sig att en gång för flere veckor sedan hans värdinna
  inkommit sent på natten och sysslat med något borta vid spisen, under
  det hon pratat om en ask, men han hade icke hört närmare på hvad hon
  sagt. – Detta samtal hade för öfrigt sedermera fallit ur hans minne. Han
  skyndade att öppna etuiet, som var ett särdeles prydligt arbete i
  ebenholz, med konstnärligt utsirade beslag och kunde icke nog förvåna
  sig öfver att han icke förr märkt det. Öfverst på locket var
  Buddenbrockska vapnet, inbrändt i emalj, och då han tryckte på en liten
  knapp for det tillbaka. Inuti låg ett väl utfördt miniatyrporträtt,
  måladt på elfenben, af den döde generalen.
  
  På baksidan stod skrifvet med blystift: »_Från Ulrika på Magdalenadagen
  1743_.»
  
  Det var just årsdagen af utfärden till Liljeholmen. Han mindes nu hennes
  undran öfver hvar de kunde vara två år därefter; allt stod inom ett
  ögonblick klart för hans inre.
  
  Biskopen betraktade honom med en öm, kärleksfull blick. Stridiga tankar
  tycktes ännu en stund genomkorsa hans själ. Men slutligen gjorde han
  våld på sig och i det han rätade ut sig till hela sin längd sade han:
  
  »När ni vända åter, barn, komma ni väl till mig. Ni skola då vara mig
  lika kära som vore ni mina egna barn.»
  
  Hans stämma lät mild, nästan vek. – Han öppnade sin famn och den unge
  mannens motstånd var brutet. Fränderna voro försonade.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Några dagar senare kryssade åter en vacker segeljakt förbi Skeppsholmen.
  Det var skymning. Men den kvällen stod ej någon yngling på träbron och
  stirrade med sina sorgsna blickar ut öfver fjärden. Nu satt han i
  stället själf vid akterstäfven på den gungande båten och blickade
  tillbaka med ett visst vemod mot staden, hvilken långsamt försvann bakom
  uddarne i den rödaktiga aftonbelysningen.
  
  Till svar på det bref, Svenske på sin morbrors inrådan afsände till
  Ulrika, som med sin mor begifvit sig till Holland, hade nämligen kommit
  det allra hjärtligaste bref, hvilket lät honom hoppas att få upplefva en
  lång följd af år, fulla af sällhet och knappt anad lycka; och hvilket
  genast kommit honom att fatta beslut att resa dit ut för att formligen
  begära hennes hand.
  
  Det torde vara nog att tillägga att Svenskes förhoppningar gingo i
  fullbordan. Och att de båda makarne, när de firade Magdalenadagen,
  aldrig glömde att sätta tant Beatas vackra ask på det blomstersmyckade
  högtidsbordet.
  
                                                                 (1874.)
  
  
  
  
                            Biografiska notiser.
  
  
  De läsare, som äro mera bevandrade i fäderneslandets historia, och vi
  hoppas att de äro många, ha säkerligen vid läsningen af de kring Carl
  Svenske af författaren grupperade händelserna och tidsbilderna känt sig
  på bekant och fast mark.
  
  Några kortfattade biografiska notiser bifogas emellertid för att
  upplifva möjligen förgätna minnen.
  
  _Konung Fredrik I_ föddes 1676 och var landtgrefve af Hessen. Han
  förmäldes 1715 med Carl XII:s syster Ulrika Eleonora efter att förut ha
  varit gift med prinsessan Lovisa Dorotea af Preussen, som afled barnlös
  1705. Han hade deltagit i det spanska tronföljdskriget och med stor
  utmärkelse deltagit i striderna vid Höchstedt, Oudenarde och Malplaquet.
  Det var efter freden i Utrecht 1713 han kom öfver till Sverige, men
  redan från 1710 hade han uppträdt som friare till prinsessan Ulrika.
  
  Prins Fredrik var generalissimus öfver svenska hären vid Carl XII:s
  krigståg mot Norge och förmådde efter konungens fall 1718 krigsbefälet
  att hylla hans gemål som drottning. Då hon 1720 afsade sig regeringen,
  blef Fredrik den I vald till konung.
  
  Det heter visserligen om honom, att han var »tapper, frikostig, lätt
  försonlig, fri från allt högmod, tillgänglig, glad och skämtsam», allt
  egenskaper, som stå högt i Sverige, men dessa fördunklades af hans
  karaktärsfel: lätja, ombytlighet och sinnlighet. Hans ovärdiga och
  trolösa uppförande mot den uppoffrande gemålen är väl bekant. Han var 54
  år gammal, när han kräfde den 16:åriga Hedvig Taube som offer för sina
  lustar, och barnet blef redan om ett par år moder. Han var 70-årig och
  befann sig på grafvens brädd, när man uppsökte åt den utlefvade
  vällustingen ett nytt flickoffer Katarina Ebba Horn.
  
  Fredrik I dog 1751.
  
  _Drottning Ulrika Eleonora_ var född 1688 och blef regerande drottning
  efter sin broders Carl XII:s död 1718. Hon hyste samvetsbetänkligheter
  mot att vara regentinna och sålunda ha välde öfver sin man, ty »mannen
  skall vara kvinnans hufvud». För att komma i ett rätt hustru-förhållande
  till sin ovärdige gemål, som hon uppriktigt älskade, afsade hon sig
  kronan till hans förmån 1720. Hon lefde till 1741.
  
  _Fröken Hedvig Taube_ var, såsom nämndt, knappast 16 år, då hennes
  skönhet och oskuld väckte konungens lystnad. Dotter till riksrådet E. D.
  Taube, föddes hon 1714 och kom 1730 inför den 54-årige konungens ögon.
  Hon hade redan gifvit sitt hjärta åt en annan, men öfvertalades med lock
  och pock af sina – föräldrar att blifva den gamle, om sina
  äktenskapsplikter och plikter som lagvårdare glömske konungens
  älskarinna.
  
  Hon födde honom två döttrar och två söner, och vällustingen reparerade
  sin(?) och hennes äktenskapsförbrytelse med att utverka hennes utnämning
  till romersk riksgrefvinna von Hessenstein. Alla hennes barn föddes i
  drottningens lifstid, och folket fördrog denna skam från konungatronen.
  
  Det engelska sändebudet i Stockholm skref om hennes fader riksrådet till
  sin regering:
  
  »Sedan han sålt sin dotter, säljer han till den mestbjudande alla
  tjänster, på hvilkas tillsättande han genom konungens svaghet för henne
  kan utöfva inflytande.»
  
  _Frih. Erland Karlsson Broman_, konung Fredrik I:s mest afgjorda
  gunstling, emedan han ägde sådan öfverlägsen förmåga att »tjäna som
  underhandlare i kärleksaffärer» och åt den åldrige monarken uppvädra
  kvinnligt byte, föddes 1704 å Bergby, Vendels socken i Uppland. Han
  belönades för sina »tjänster» med många äreställen samt blef slutligen
  hofmarskalk, president i kommerskollegium och friherre.
  
  »Sitt inflytande hos konungen använde han till att utpressa mutor af
  tjänstsökande. Men så väl de på detta sätt förvärfvade penningarna som
  all hans öfriga förmögenhet bortslösades på sinnliga njutningar eller –
  genom öfverdrifven hjälpsamhet», säger en minnestecknare.
  
  Den mäktige gunstlingen, som användes som värd vid
  »korruptions-middagarna», hvilka hans parti tillställde, dog i fattigdom
  1757.
  
  _Biskop Daniel Juslenius_ införes tidigt i berättelsen af författaren,
  säkerligen som en typisk politiker af frihetstidens prästestånd. Han var
  född finne 1676 i Virmo socken samt utdanade sig till språkkarl. När
  svåra tider rådde i Finland, flydde han som så många andra öfver till
  moderlandet. Sålunda jagade honom »den stora ofreden» under Carl XII:s
  dagar öfver till Sverige, och han anställdes 1715 som lektor i Västerås.
  Efter fredssluten återvände han 1722 till Åbo, vid hvars universitet han
  längre fram blef professor i teologi. År 1734 erhöll han samtidigt
  kallelse till biskop i Åbo och Borgå och valde biskopsdömet i Borgå.
  
  Under »den lilla ofreden» flydde han 1742 åter öfver till Sverige.
  
  Han är icke vidare ryktbar som politiker, men var medlem af 1742-1743
  års ständers rannsakningskommission öfver generallöjtnanten Henrik
  Magnus von Buddenbrock. I denna kommission bevisade han med anförande af
  åtskilliga bibelställen, att Buddenbrock begått felsteg i sina
  krigsoperationer. Det gällde att få generalen dömd, och – den heliga
  skrifts krigskonst hade han ju icke följt som öfverbefälhafvare i
  Finland!
  
  Juslenius blef 1744 biskop i Skara och afled i stiftsgården Brunsbo
  1752.
  
  Han öfversatte Svebilii katekes till finska, och den lär i Finland
  användts ända till våra dagar.
  
  _Generallöjtnanten frih. Henrik Magnus von Buddenbrock_ och hans
  sorgliga öde är bekant af hvarje om än så kortfattad lärobok i svensk
  historia. Han föddes i Livland 1685 och var af gammal härmästaresläkt.
  Mot hans order inlät sig hans underbefälhafvare i den olyckliga striden
  vid Villmanstrand den 23 augusti 1741. Generalen fick bära ansvaret och
  blef det andra politiska offret under frihetstiden. Han ingaf en
  nådeansökan att bli skjuten af soldater, men präste- och bondestånden
  bestämde, att han skulle öfverlämnas åt bödeln. Han halshöggs den 16
  juli 1743.
  
  Många historiska namn anföras i denna bok, och våra biografiska notiser
  skulle få alltför stort utrymme. Vi vilja därför sluta, sedan vi anfört
  ännu ett namn, namnet på den måhända äfventyrligaste af karoliner.
  
  _Johan Stenflycht_ började sin sagolika krigarbana under namnet
  Segersten. Han var 1691-1697 i kejserlig tjänst i Ungern, men blef 1701
  en af Carl XII:s bussar, då han ingick vid Östgöta kavalleri. Sedan han
  med anledning af en duell 1706 måst taga till _flykten_, utbytte han
  sitt namn _Seger_sten mot Sten_flycht_. Hans krigarbana föll utomlands,
  och underbara bragder berättar historien om honom. Än anförde han
  friskaror, än statstrupper. Han var generalmajor i Holstein och innehade
  samma rang hos kung Stanislaus. En annan titel var fransk
  generallöjtnant. Han var slutligen öfverkommendant i Hamburg. Den
  omtalade duellen höll honom länge landsflyktig från hemlandet. Den
  orolige krigaren fick emellertid dö i Sverige 1758.
  
  
  
  
                                 Fotnoter.
  
  
  [1] Nu Myntgatan.
  
  [2] Nu kanslihuset.
  
  [3] Brännvin på körsbärskärnor.
  
  [4] 1874.
  
  [5] Menas stamträd.
  
  [6] Sedan det Hörbergska boktryckeriet.
  
  [7] Syftar på ordenssällskapet Avazu och Wallassis, i hvilket Dalin var
  sekreterare.
  
  [8] Utgifvaren har fåfängt letat efter dessa vers bland Dalins skrifter.
  
  [9] Se Ekeblads dagbok. K. Bibl.
  
  [10] Brunkeberg.
  
  
  
  
     Af samme författare är förut utkommet: Junker Sven, historisk
     berättelse från Erik XIV:s tid. Illustrerad af _C. Althin_. Pris
     Kr. 3:75.
  
  
                     Hvad pressen säger om Junker Sven:
  
     Författaren till »Junker Sven» intager en bemärkt plats bland dem
     af våra författare, som röra sig på det historiska gebitet.
  
     Att denna tidsperiod är synnerligen lämplig för framställningar i
     romanens eller skådespelets form framgår bäst däraf, att såväl
     äldre tiders som våra dagars historiska författare med förkärlek
     välja sina ämnen därur.
  
     Nu föreliggande berättelse är, hvad ämnet beträffar, ett godt
     grepp och författaren har också däraf lyckats få fram en både
     spännande och väl skrifven skildring, synnerligt lyckad genom
     sina historiska färger. Hr. Althins teckningar bidraga också icke
     så litet till att ge den rätta tidsfärgen.
  
                                                   Engelholms-Posten.
  
                                    ————
  
     Då man ser de två första häftena af »Junker Sven», tycker man sig
     se ett nytt värdefullt arbete, som snarast påminner om de på sin
     tid så populära, berömda och ännu gärna lästa Starbäcks
     historiska berättelser: Engelbrekt, Guldhalsbandet etc.
  
     Arbetet är rikligt och fint illustreradt af tecknaren C. Althin.
  
                                               Östergötlands Dagblad.
  
                                    ————
  
     Gustaf Björlin är, som bekant, en bland våra främste historiske
     romanförfattare, hvilken särskildt förstår att med smak och
     pietet bibringa sina skildringar den rätta tidsfärgen. Äfven hans
     föreliggande arbete blir sålunda helt visst på en gång
     instruktivt och spännande. Det utkommer rikt illustreradt.
  
                                                            Östgöten.
  
                                    ————
  
     Författaren intar ett framstående rum bland våra dagars
     historiske skriftställare, derom vittna redan de nu utkomna två
     första häftena. Den tidsperiod som skildras är också ett tacksamt
     ämne med sina många spännande förvecklingar.
  
                                                Trollhättans Tidning.
  
                                    ————
  
     »Junker Sven» är en mycket spännande roman, däri den talangfulle
     författaren mästerligt behandlar Erik XIV:s, fru Karins,
     Sturemordens och brödrastridernas tidsperiod. Tryckt på fint
     papper och rikt illustrerad af artisten C. Althin.
  
                                                      Sala Allehanda.
  
                                    ————
  
     »Junker Sven» är en ny upplaga af vår på den historiska romanens
     område väl kände och uppburne Gustaf Björlins Prokuratorn med
     tillägg af en del från andra författare hämtade biografiska
     notiser, som gifva den präktiga boken ökadt värde. Det skall
     otvifvelaktigt glädja de många vännerna af svenska historiska
     berättelser, att denna tidsandan troget speglande skildring från
     Erik XIV:s tid åter blir tillgänglig i bokhandeln.
  
                                Filipstads stads och Bergsl. tidning.
  
                                    ————
  
     »Junker Sven» är titeln på en historisk berättelse från Erik
     XIV:s tid af Gustaf Björlin.
  
     Det högeligen intressanta arbetet är skrifvet med stor historisk
     sakkännedom och de däri förekommande personer såsom kung Erik,
     Göran Persson och hans tjänsteandar samt mäster Jakob och Simon
     Grå m. fl. äro tecknade med synnerlig trohet i öfverensstämmelse
     med historiens vittnesbörd och den tidens seder och förhållanden.
  
     Arbetet förtjänar högeligen att uppmärksammas såsom en intressant
     och lärorik lektyr.
  
                                             Södermanlands Allehanda.
  
                                    ————
  
     Gustaf Björlin är ett kändt och aktadt författarenamn. Han känner
     väl den tid – Erik XIV:s och Göran Perssons – som här skildras.
     Och han är en af våra bästa stilister, rask, men på samma gång
     målande, verklighetstrogen.
  
                                                     Östgöta-Kuriren.
  
                                    ————
  
     Af »Junker Sven» ha utkommit tvänne häften, hvilka äro både
     belysande af det lif, som då lefdes af höga och låga, och
     intressanta genom händelsernas nätta sammanlänkning.
  
                                                           Skåningen.
  
                                    ————
  
     Gustaf Björlin är en författare, som förvärfvat vidsträckt
     anseende både för historisk trohet i sina skildringar och för en
     synnerligen ledig framställningskonst.
  
     De karaktärsdrag, som utmärka den tid från hvilken ämnet är
     hämtadt, framträda så lefvande i berättelsen, att man tycker sig
     höra och se de tecknade figurerna. Därtill bidraga äfven de
     utmärkta illustrationerna, utförda af artisten C. Althin.
  
                                                   Förbundstidningen,
                                       organ för Sveriges K. F. U. M.
  
                                    ————
  
     Ännu föreligga endast de 2 första häftena och det kan därför vara
     för tidigt att yttra sig om arbetet, men den tid, hvartill
     händelserna blifvit förlagda, är ju i sig själf så intressant och
     erbjuder så många spännande tilldragelser, att detta nästan kan
     vara rekommendation nog för hvarje älskare af historisk läsning,
     helst som författarens namn här borgar för skildringarnas
     historiska sanning. Arbetet, som har en synnerligen vårdad
     utstyrsel, är försedt med talrika illustrationer af den bekante
     tecknaren C. Althin.
  
                                                     Bollnäs Tidning.
  
                                    ————
  
     Erik XIV och de personer, som närmast gruppera sig kring honom,
     t. ex. Karin Månsdotter och Göran Persson, hafva ju just i dessa
     dagar ånyo börjat i hög grad intressera allmänheten, sedan
     Strindberg låtit dem uppträda å scenen.
  
     I denna hr. Björlins alldeles ypperliga skildring, som redan
     förut en gång utkommit, torde tidsstämningar och därmed
     sammanhängande saker vara betydligt riktigare uppfattade än i
     Strindbergs två senare skådespel. Arbetet tillhör i sin helhet
     det bästa och intressantaste som i det ämnet med den formen är
     skrifvet.
  
                                                      Smålandsposten.
  
                                    ————
  
     Författaren till ifrågavarande arbete, hvaraf 2:dra upplagan nu
     föreligger, är känd och erkänd som en framstående auktoritet
     bland vår tids historiska skriftställare. Hans stilistiska talang
     bidrager till att ytterligare förhöja värdet af hans arbeten.
     Allt tyder på, att förf. fullt tidsenligt och med stöd af sanna
     historiska fakta utan fantastiska öfverdrifter skildrat den
     romantiska tidpunkt i vår historia, i hvilken han låter
     berättelsens hjälte uppträda. Läsaren bjudes häri på spännande
     situationer, ömma kärleksscener, men ock därjämte på en mängd
     intressanta bilder af den tidens hårda, obändiga lynne. Vi
     rekommendera verket såsom en fullt njutbar historisk skildring.
  
                                                      Örebro Tidning.
  
                                    ————
  
     Detta arbete af den kände krigshistoriografen tyckes, att döma af
     de häften, som kommit oss till del, motsvara de betingelser man
     sätter på en god historisk roman: tidstrohet och spännande, raskt
     berättade händelser.
  
                                                 Cimbrishamns-bladet.
  
                                    ————
  
     Det arbete, som här utgifves af en af våra mest framstående
     historiska skriftställare, rör sig i en tidsperiod, som i och för
     sig utgör en fullständig roman och som således icke behöfver
     smyckas af dikten. Författarens glänsande framställningskonst är
     väl känd och den skall för visso låta de spännande situationerna
     i tiden komma till sin fulla rätt, under det han tecknar sin
     hjältes öden. Arbetet har en synnerligen vårdad utstyrsel och är
     försedt med talrika illustrationer af den bekante tecknaren C.
     Althin.
  
                                                           Helsingen.
  
                                    ————
  
     Författaren, riksdagsmannen och öfversten G. Björlin, har förut
     gjort sig känd som historisk skriftställare och romanförfattare
     på ett sätt, som utgör en mycket god borgen för detta arbetes
     värde.
  
                                               Trelleborgs Allehanda.
  
                                    ————
  
     Den som militär framstående befälhafvaren för Gotlands trupper,
     öfverste Björlin, har ett godt namn, befäst genom många goda
     arbeten, som historisk-romantisk skriftställare. Det ligger
     studier och stora kunskaper till underlag i hans verk. Den nu
     föreliggande romanen har förut varit utgifven under annat namn
     och vann då kritikens enhälliga bifall, hvarför den illustrerade
     upplaga, som här bjudes, förtjänar stor uppmärksamhet. Det är ett
     godt arbete för mognare ungdom.
  
                                           Westernorrlands Allehanda.
  
  
  
  
                                Noteringar:
  
  
  Fotnoter har samlats i slutet av boken.
  
  Originalets grammatik, interpunktion och varierande stavning har
  mestadels bibehållits. Uppenbarliga fel har rättats utan notis. Vidare
  rättelser är som följande (innan/efter):
  
     [s. 120]:
     ... öfverraskningen, gick han han in på allt hvad man föreslog ...
     ... öfverraskningen, gick han in på allt hvad man föreslog ...
  
     [s. 163]:
     ... confinance, hvarför tillhör vår store poet alltid
         minoriteten?» ...
     ... confiance, hvarför tillhör vår store poet alltid
         minoriteten?» ...
  
     [s. 404]:
     ... om om skilderierna på den höga hautelissetapeten ...
     ... om skilderierna på den höga hautelissetapeten ...
  
     [s. 440]:
     ... på sidan om om källarsalen, hvilket så snart de inkommit ...
     ... på sidan om källarsalen, hvilket så snart de inkommit ...
  
     [s. 467]:
     ... »Uppoffring» – Hvad vore lifvet sedan? – Det ...
     ... »Uppoffring? – Hvad vore lifvet sedan? – Det ...