text: Produced by Matti Järvinen, Jens Sadowski, and the Online
  Distributed Proofreading Team at http://www.pgdp.net
  
  
  
  
  
  
  
  
  
                                GUVERNANTEN
                               CELIAS MINNEN.
  
  
                                     AF
                          FÖRF. TILL GRANRISKOJAN.
  
  
            »Kom så en annan kärlek. Den började så tyst och
            småningom, som nattens stjernor tåga fram. Först
            ser man blott en här, en der; men oförmärkt de vexa
            till i glans och antal, tills de fylla hela
            fästet».
  
  
                                Helsingfors.
               Finska Litteratur-Sällskapets Tryckeri, 1852.
  
  
                          Imprimatur: H. Molander.
  
  
  
  
                                 INLEDNING.
  
  
                          I en båt på Mallasvesi.
  
  Sjön Mallasvesi ligger ungefär vestsydvest i det vackra Tavastland.
  Förenad är han genom ett sund med Roine, hvilken, belägen nordvest om
  Mallasvesi, till en del ligger utom Tavastland och i Satakunda. Oaktadt
  de således bevisligen äro tvenne, hafva de dock af en och annan (t. ex.
  Rühs) blifvit ansedda för samma sjö, hvilken omständighet kanske
  härleder sig deraf, att de nästan alltid nämnas på en gång. Uti denna
  namnkombination ligger mycken smak: Roine och Mallasvesi. Roine klingar
  grannt, nordiskt, konungsligt; Mallasvesi ljuder italienskt, sydländskt,
  qvinnligt. Den starke är den svagas stöd; Roine är maken, dess maka är
  Mallasvesi.
  
  För denna gång lemna vi Roine i dess värde.
  
  I en vik af Mallasvesi gungar en båt. Dagen är vacker -- det är i Juli
  -- men hvad man kan ha emot honom är ett särdeles qvalm; luften är icke
  rätt genomskinlig, ty himlen har redan många dagar varit molnfri och
  solrök har börjat uppstå.
  
  Årorna i båten föras af tvenne unga flickor. Af deras rodd kan man se,
  att de icke äro särdeles vana vid denna motion; de tyckas göra det blott
  på lek.
  
  Vet en tjuguårig läsare någonting mer romantiskt, än då tvenne unga
  flickor, vackra och välvexta, alldeles ensamma föra årorna och med ett
  visst koketteri söka dölja sin ovana, när härtill kommer, att de gunga
  på en den skönaste vik en sakta sommarafton? Måste icke en sådan
  tjuguåring medge att taflan skulle förlora i behag, om äfven hans
  älskvärda person funnes i båten?
  
  Hvad dessa flickors utseende är behagligt och ändå så olika! Om den ena
  kan man ana att hon uppvuxit på den ädla landsbygden ... så fria och
  obesvärade äro hennes rörelser. Helsa, helsa står att läsa i den friska
  blicken, i den välvexta, men fylliga gestalten. Oskuld och frid tyckas
  bo under hennes barnsligt skälmska miner. På första ögonkastet finner
  man att hon icke är en qvinna med anlag till att forska i det sublima,
  att hennes fantasis vingar icke bära särdeles högt, men man finner äfven
  att naturen gifvit henne en ersättning, som innefattar qvinnans
  älskvärdaste egenskaper: godhet och ömhet ... icke denna sorts godhet,
  till hvilken man kan komma genom arbete, utan en sådan godhet, som --
  naturen gifver. Anna Degerberg är således en af de qvinnor, hvilka man
  icke egentligen kan skänka en eldig och fantastisk kärlek ... de skulle
  dessutom icke sentera en sådan; hon tillhör den klass af qvinnosjälar,
  hvilka, goda och ömma, man så lätt kan fästa sig vid och hjerteligen
  hålla af.
  
  Den andra unga flickan, Celia Ina Wärn, lockar dock ögat bort ifrån dina
  blonda hårflätor, Anna Degerberg, till sina mörka, ifrån dina blåa, ömma
  ögon till sina dunkla. Huru kunna gråsvarta ögon behaga mera än de
  beprisade blå! Det inre lifvet är det, som gör det; känslan och fantasin
  i förening bilda ögats lockande behag ... och färgen gör intet.
  
  Celia är till vexten späd och fin ... det är en fin orangeriblomma.
  Hurudan månne hennes själ vara, månne lika svag, späd och fin? Fantasi
  bor der, känsla äfven, men månne styrka?
  
  Vid det de nu gunga i båten, tyckes Anna vara en frisk nordisk planta,
  van vid klimatets alla nycker, Celia en söderns blomma, lockande och
  tjusande, men flyttad hit till norden, osäkert om för att lefva, osäkert
  om för att dö.
  
  Hemma från så olika trakter, märk dock, huru de båda blommorna
  vänskapsfullt böja kalkarna mot hvarandra, huru de skänka, den ena åt
  den andra, sin vällukt, sin doft. Söderns blomma har deraf mer, men
  nordblommans doft är af annan art, och deraf kommer att söderns blomma
  är lika öm för nordens blomma, som nordens blomma är för söderns.
  
  Annas och Celias rodd, i hvilken de först inlagt en viss bravur, en viss
  täflan, började småningom alltmer att gå dåligt, ja den liksom efter
  öfverenskommelse tvärstadnade. Anna, som satt närmare fören, betjenade
  sig af sitt läge och årornas hvila, samt vände förmedelst en skicklig
  manöver Celia att sitta midtemot sig. Celia, låtsande icke vara nöjd
  härmed, höjde ett förebrående finger, men Anna föll henne om halsen och
  kysste henne. Efter en liten paus sade Anna: -- vet du, Celia, hvarföre
  jag ställde så till, att du kom att sitta på den sidan af brädet, som är
  åt mig till. Jo ser du Celia, jag vill läsa i dina ögon, om du håller af
  Anna. Hvad jag har att säga, kanske vore det bäst osagdt; men jag skulle
  då vara falsk emot dig, som jag håller så mycket af. Säg Celia, ångrar
  du dig redan, att du kom ifrån Helsingfors, för att begrafva dig här på
  landet och ha ingen annan att umgås med än -- Anna, som är en sådan
  landtflicka och alldeles utan bildning? Svara nu, Celia, men minns att
  jag dervid ser i dina ögon.
  
  Vänligt, men nedslagen svarade Celia: -- huru orättvis, Anna! Hvem har
  jag i hufvudstaden, som jag så värderar och håller af som dig? Du är min
  vän, Anna; säga icke mina ögon detsamma?
  
  Åter kysste Anna sin vän och hon sade: -- tack min Celia, du snälla,
  tack. Jag är så glad nu, att jag tycker denna vik vara för trång; skulle
  vi icke försöka ro litet ut? Ser du huru spegellugn Mallasvesi nu är?
  
  Med en blick, som antydde att hon visst var lysten att komma ut på sjön,
  men ändå äfven litet rädd, svarade Celia: -- ja visst är sjön lugn, men
  se hvad himlen är grå, jag försäkrar, himlen är icke alls blå, ehuru jag
  icke kan se några moln. Kanske tycks ändå derföre himlen vara så grå,
  att han redan länge varit blå, ty när ögat tröttnar vid en färg, så ser
  det ju lätt en annan. När himlen länge varit grå, så tycker man också
  att han är blå. Lyckan är blå och olyckan är grå. Men jag skulle i alla
  fall ej vilja ut på sjön, ty .... jag vet ej, det är något, som trycker
  mig, jag vet ej, om det är luftens qvalm, eller något obestämdt inom mig
  ....
  
  Detta sade hon med en viss svärmande melankoli i tonen, men Anna, som
  märkte detta, var icke sen att, medan högra handen hvilade på åran, med
  den venstra liksom litet lugga hennes hårflätor och skälmskt infalla: --
  du har väl ledsamt efter din Wodin, stackars Celia, det är väl detta
  obestämda, som trycker.
  
  -- Nej Anna, jag är visst icke som så många andra förlofvade; dem menade
  jag, som också älska hvarann. Förlåt mitt sjelfberöm, men jag är icke
  som de. Jag vet att skiljsmessa tidtals är nyttig för själen och att
  den, om kärleken är sann, ökar denna än mera; är kärleken åter inbillad,
  så är skiljsmessan äfven nyttig; hon visar oss då att en kärlek, som
  hastigt försvinner, icke kan vara sann. Dessutom, huru skönt är icke
  afskedet, smärtsamt och ljuft; och återseendet sedan, o det är ändå mera
  -- det är en himmel. Min tanke hvilar i hoppet; jag sörjer icke öfver
  att vara skiljd från Edvard, ty jag tänker mig i den stund, då vi åter
  råkas. Men det är någonting annat, hvad månne det vara, säg Anna!
  
  Vid det hon sade så, lade hon sitt älskeligt täcka hufvud mot Annas
  axel, sina späda armar lindade hon kring Annas lif. Sedan hon gjort
  detta, repade hon litet mod, torkade småleende bort ett par tårar, som
  vågat sig fram, och nu var Celia åter glad. Men Anna hade deremot
  blifvit nedstämd, och hon sade: -- o min Celia, jag kan gråta öfver att
  jag icke är för dig. Vet du, nu, mer än annars skulle jag vilja ega
  kunskaper; i den föreskrift, jag såsom barn begagnade, står att
  kunskaper pryda förståndet. Men jag går ännu längre. Kunskaper ge äfven
  helt säkert åt känslan lif; den som har bildning och kunskaper, kan så
  mycket gagna, kan äfven skarpsinnigt gissa till sin väns sorger, om ock
  vännen sjelf icke visste förklara dem; hade jag kunskaper, så skulle jag
  nu kunna trösta Celia, som är min vän.
  
  -- Nej, Anna, du misstar dig, då du åt kunskaper skänker ett sådant
  inflytande. Jag skall kurera dig genom ett exempel. Minns guvernanten
  här på andra sidan viken; hon har kunskaper, skulle hon kunna trösta
  dig, om du det behöfde? Du skrattar. Guvernanter i allmänhet äro ett
  slägte, som bevisar, att kunskaper icke precis, åtminstone icke alltid,
  lända medmenniskor till någon trefnad. Tvertom, guvernanterna äro oftast
  högst tråkiga, pjåkiga, pedantiska, med löjligt öfverdrifna begrepp om
  det passande. Jag försäkrar, att hela deras själ och tanke går ut på det
  i yttre måtto passande, och efter sådana principer bilda de äfven de
  barn, någon åt dem anförtrott. I sitt nit att korrigera komma de lätt
  att misstaga sig om de fel, som behöfva korrigeras, och hvad som värre
  är, de misstaga sig rätt ofta om personen, som behöfver rättelse, de
  halka öfver den skyldiga till den oskyldiga, om blott den förra har ett
  smilande, förekommande sätt och vackra manér. Man kan säga om en
  guvernant, hvad jag engång såg citeradt, jag minns icke i hvilken bok:
  »hon är så sysselsatt med att putsa ljusen, att hon icke får tid att
  se.«[1]
  
  [Fotnot 1: Dessa ord äro af _Börne_.]
  
  -- Celia, med hvilken ifver du talar! Aldrig har jag sett dig så häftig,
  men du har väl orsak?
  
  -- Ja, jag har; jag har varit under tre guvernanters uppsigt, och jag
  kunde icke hålla af någon af dem. All oskyldig barnslighet blef
  bannlyst, det cirklade och stela vann bifall. Ja, vet du Anna, hade jag
  icke haft en så redbar far och en så om mitt sanna väl öm mor, så hade
  du icke din Celia ens så god och bra, som hon nu är.
  
  -- Men huru anförtrodde de dig åt guvernanter? Säkert hade de icke samma
  åsigter i detta ämne, som de, hvilka deras dotter sedan antog?
  
  -- Min moder sade att de guvernanter, hon hade haft, voro förträffliga
  menniskor, och föröfrigt visste hon nog med sig sjelf, att hon kunde
  genom sitt moderliga inflytande tillintetgöra allt det skadliga, hvaraf
  hennes barn möjligen i pensionen blefve smittadt. Min far öfverlemnade
  hela denna sak åt mammas omsorg. Och icke kan jag säga, att
  guvernanterna varit mig till någon skada, tvertom kanske till nytta,
  genom den erfarenhet jag vunnit. För detta har jag att tacka min älskade
  moder .... o, att hon så tidigt skulle lemna mig, men .... hon har det
  bättre nu .... min moder lade alltid i deras skefva lärdomar en
  förnuftig och moralisk mening, hvilken de sjelfva visst icke visste af.
  Nej, mig hafva de icke skadat; men så många andra, som på en gång med
  mig undervisades af dem och som till all olycka icke egde föräldrar med
  ett så flärdfritt sinne, röja nu omisskänneligt det dåliga inflytande,
  deras guvernanter på dem utöfvat; de röja det i stelt skick och ytlig
  uppfattning af allt här i verlden.
  
  -- Men den guvernant, som hemma hos er gaf dig undervisning, var icke
  hon dräglig?
  
  -- Jag var blott tio år då, så att jag icke just förstod att bedöma, men
  det minns jag, att jag icke höll af henne, och är icke det ett ganska
  säkert bevis på att hon ej hade det rätta sättet, ty barn ha en
  beundransvärdt fin instinkt i sina tycken för eller emot personer.
  
  -- Du talar om det rätta sättet; således måste du medgifva, att det är
  en möjlighet att ha godt sätt med barn; du måste äfven tillstå, Celia
  lilla, att du gör orätt i att, såsom du tyckes göra, skära alla
  guvernanter öfver en kam.
  
  -- Kanske att en bland tio kan vara på sin plats, säkert icke flere. Men
  jag för min del är så rädd för guvernanter och för sjelfva ordet
  _guvernant_, att det sista i verlden jag ville bli, det är guvernant.
  Jag tror, att om jag blefve det, så skulle jag genast, liksom genom en
  hemsk förtrollning, bli likasom de andra: afmätt i mina tankar, stel i
  mitt väsende, pjåkig i mina yttranden, kylig i mitt hjerta.
  
  -- Nå, men icke äro de ju alla sådana. Tre guvernanter blott har jag
  sett; två af dem äro åtminstone icke stela i sitt väsende eller pjåkiga
  i sina yttranden.
  
  -- Nej, nej; de äro då säkert i sitt väsende lösa, och kanske påflugna i
  sina yttranden. Likasom det sköna, så kan äfven det fula visa sig i
  många drägter -- -- -- Men hör, hvad är det för rop, som från aflägsna
  håll komma till oss?
  
  -- Säkert från någon äng borta öfver sjön. Arbetarne ha förmodligen
  slutat sin höbergning. De pläga vid sådana tillfällen hurra högt, så
  högt, att det hörs långt, långt bort, och sedan dansa de efter fiolens
  takt en munter polska.
  
  -- Ack, så roligt, då måste vi bestämdt ro ut på sjön. Kanske kunna vi
  derifrån se folket, det trefliga, goda bondfolket, som fröjdas åt väl
  slutadt arbete.
  
  Nu var Celia en helt annan, än den Celia, som, icke fri från fördom, för
  några ögonblick tillbaka hade angripit guvernanter. Hon var nu åter
  blefven ett barn; glädjen lyste ur hennes ögon.
  
  Flickorna satte åter ut årorna och rodde så hårdt Celias svaga krafter
  det tilläto. Anna var naturligtvis mera öfvad, liksom äfven eljest
  starkare byggd, så att ett årtag af henne svarade i det närmaste emot
  tvenne af Celia. Båten gled dock, oaktadt den ojemna rodden, fram ut på
  sjön, och man kan icke måla Celias förtjusning, när de hunnit till en
  punkt, hvarifrån de kunde se de menniskor, som genom sitt hurrande
  lockat dem ut på sjön. Afståndet var nära en fjerdedels mil, men man
  kunde ändå se, huru ängsfolket dansade, oaktadt de från ett sådant håll
  sedda mera liknade rörliga punkter, eller små elfvor, än menniskor.
  Äfven fiolernas toner -- ty de voro tvenne, af hvilka den ena höll
  sekund -- halkade fram längs vattenytan till de glada flickorna. Anna
  njöt egenteligen icke så mycket af sjelfva scenen, hvilken för henne var
  någonting vanligt, som fastmer af sin väns glädje öfver dessa för henne
  så ovanliga och uppfriskande taflor. Celia hade sett månget spektakel,
  hört mången konsert, men knappt gjorde någon af dessa det intryck, som
  det hon nu såg och hörde. Ett ungt sinne, som ännu icke hunnit förstenas
  af stadslifvets evigt enahanda, är det mest mottagliga för intrycken af
  Guds herrliga, fria natur. Celia, som icke stort varit annorstädes än i
  städer, fann nu, att hittills en sträng i hennes själ aldrig klingat --
  den sträng, som klingar anslagen af naturen, dess herrlighet och prakt,
  dess dolda inre lif.
  
  
                            Mallasvesi i vrede.
  
  Sedan de nu hvilat på årorna ungefär en fjerdedels timme, upphörde
  fiolernas ljud, och tydligen kunde de båda flickorna se, huru de små
  svarta punkterna, menniskorna, blefvo allt mindre och mindre. De gingo
  troligen till sin aftonvard. Anna och Celia sutto dock orörliga i båten,
  båda försjunkna i betraktande af den vackra trakten, sjön med sina
  vikar, uddar och holmar, dessa med sina löf och barrträd, sina
  gräsmattor och sina betande kor. En betraktare, som sett dem så, skulle
  bedt ödet fara varligt med deras ungdom och fägring, han skulle äfven
  bedt ödet förskona dem för olyckor och alla jordens sorger -- detta för
  den skönhets skull, som bodde i deras själar.
  
  Länge hade de sutit stumma och blott samtalat med sig sjelfva; slutligen
  sade Anna: -- ah, Celia, jag håller af allt här omkring oss, sjön,
  holmarna, stränderna och -- korna. Gör du så med?
  
  -- Ja, och jag ville fast vara just denna sjö, denna holme, denna vik.
  
  -- Men säkert skulle du icke vilja vara någon af dessa kor, inföll Anna
  skrattande efter en liten paus.
  
  -- Hvarföre icke för en liten tid, för att få se, huru de ha det --
  svarade Celia eftertänksamt. Derhemma har jag ofta tänkt, att det vore
  roligt att få för en tid vara Roland, min fars trogne hund. Han har så
  förståndiga ögon, och så bedjande; kanske skulle äfven han för en tid
  vilja bli menniska, men får det icke. Tror du ej, Anna, att djuren ha
  tanke och förstånd?
  
  -- Man säger att de ha blott instinkt, men hvem kan veta, huru det är i
  det hela.
  
  -- Jag tror att de ha förnuft, men det bor i andra verldar än vårt. Jag
  tror, att .....
  
  -- Men om du tror, att de ha förnuft, så måste du äfven tro på deras
  odödlighet. Du är en fantast, Celia.
  
  -- Ja, jag är så. Men minns du episteln till fjerde söndagen trinitatis?
  
  -- Ja, det är blott några veckor sedan den lästes, och jag lade just på
  minnet den episteln, emedan jag icke förstod någonting af den. Den
  handlar ju om kreaturens suckan.
  
  -- Ja, och om deras »förhoppning, att varda fria ifrån förgänglighetens
  träldom till Guds barns herrliga frihet.« Är det icke en vink att äfven
  åt kreaturen är skänkt ett högre lif? ..... O, det är så dunkelt, man
  kan blott ana.
  
  -- Hvad vi kommit till för ett ämne!
  
  -- Ett ämne, Anna, för de största filosofer eller teologer, men icke för
  oss, två oerfarna flickor, som blott kunna hjelpa oss fram med vår aning
  ... Vi skola icke tala mera i detta ämne ... vi skola ... Men huru är
  det så mörkt; klockan kan icke vara mer än half nie på sin höjd?
  
  -- Kanske har tiden vikit så fort undan; vi ha ju haft så trefligt, och
  tiden går då så hastigt.
  
  -- Vet du, Anna, jag tycker, att himlen nu är alldeles grå, nästan
  svart. Se Anna!
  
  Båda sågo upp och i detsamma bländades deras ögon af en blixt. En
  förfärlig åskknall följde genast derpå. Bloden isades för de tu, och
  instinktmessigt, krampaktigt tryckte den ena den andras händer i sina
  och höll dem fast der.
  
  Ett fruktansvärdt åskväder inträffar ofta så oförmodadt, att en
  naturkunnig väderleksspåman knappast tio minuter före utbrottet kan
  förutsäga det. Ovädrets ankomst bådas icke af något svart moln vid
  horizonten, icke af något aflägset thordön, utan, såsom en ishinna
  lägger sig jemnt öfver vattnets yta, likaså samla sig de elektriska
  dunsterna till en öfverallt jemn molnhinna och insvepa oss
  ögonblickligen i mörker, hvilket dock snart belyses af granna,
  bländande, blodröda blixtar. Då märka vi, att vi hafva åskan öfverallt
  omkring oss, liksom öfver våra hufvuden, och att faran är stor.
  
  Ett sådant fenomen inträffar vanligast efter långvarig torka. Den de
  första dagarna så klara och blå luften blir småningom mindre
  genomskinlig, hvarefter dunsterna öfvergifva jordens yta. Till slut,
  sedan naturen i sin smygande gång hunnit förbereda allt till sitt
  uppror, bryter hon på en gång lös, och det helst om aftonen, emedan
  vattenpartiklarna då, till följe af svalkan, lättast kondenseras till
  moln.
  
  Så hade äfven det oväder uppkommit, som nu hotade att i hafsfruns kalla
  famn lemna Celia och Anna, ty det var icke blott åska och ljungeld utan
  ock storm, som gisslade förfärligt, och, kommande än härifrån än
  derifrån, dref den lilla båten hit och dit. Anna visade dock vid detta
  tillfälle en beundransvärd rådighet och skicklighet. Hon satte sig vid
  styret, höll med ena handen roderpinnen, med den högra dels rodde, dels
  hopade hon. När nu någon stor våg kom, så ställde hon så till att
  hvarken styrbords eller babordssidan tog emot vågen -- hade det en enda
  gång händt, så hade båtens kantring varit oundviklig; i stället klöf
  fören böljorna och sålunda dref båten med rodret förut.
  
  Oaktadt sin, sträng påpasslighet fordrande post, hann dock Anna fråga
  Celia: -- faran är stor, Celia; äro vi beredda att dö nu?
  
  -- Ofta har jag önskat att dö ung, men nu, när döden är nära, nu, ack,
  önskade jag lefva. Visst tror jag, att Gud af sin nåd skulle skänka oss
  salighet, men mina tankar hänga dock ännu mycket vid jorden, vid slägt
  och vänner och -- Edvard. Och vet du .... en glad aning säger mig att vi
  lyckligt skola nå stranden.
  
  -- Äfven jag har samma aning; jag kan icke förstå att vi skulle omkomma
  här.
  
  Åskan dånade nästan oafbrutet, oaktadt mest i enkla slag; blixtarna
  korsade hvarandra; sjön häfdes i svart och hvitt, i förskräckliga vågor;
  båten häfdes efter vågen, men de unga flickorna buro de förklarades
  anleten. Vore jag målare, skulle jag välja sådana taflor.
  
  Och dessa flickor, ändå hörde de icke till deras antal som likgiltigt
  och dödt afhöra åskans slag; hade de varit under tak och i större
  säkerhet, så hade de genom en lindrig fruktan visat sin qvinnliga
  älskvärdhet, men nu, när faran var mångdubbelt större, när döden gapade
  på dem från hvarje blixt, hvarje våg, nu spändes deras själskraft; nu
  visade de, af hvilken styrka den späda qvinnliga naturen stundom kan
  vara mäktig. De räddes icke.
  
  Snart uppstod äfven ett störtregn, som hastigt genomdränkte deras sjalar
  och tunna klädningar, samt hotade att fylla båten. Celia, hittills
  overksam, började nu i sin tur att hedra sig. Som i båten icke fanns
  något öskar, tog hon sin hatt ifrån hufvudet -- lyckligtvis hade hon
  icke lydt Anna, som rådde henne att i likhet med sig blott binda en
  sjalett om hufvudet -- och nu betjenade hon sig af hatten till öskar.
  
  Detta regn, hvilket tycktes föröka faran, minskade den i sjelfva verket,
  ty derigenom blef stormen mera regelbunden och fick en viss riktning.
  Båten, hvilken hittills drifvit omkring ett ställe, började nu att raskt
  drifva emot -- hemmet. Anna, som märkte att stormen blifvit regelbunden,
  gjorde nu en rask svängning och i full förlig vind styrde hon till den
  udde, som bortskymde viken. Nu hördes ångestrop ifrån hemmets strand --
  det var ifrån en båt, hvilken sökte komma ut åt sjön, för att om möjligt
  rädda de båda flickorna, men emedan stormen var för stark, kunde denna
  båt icke komma det ringaste fram. Anna och Celia svarade med ett gladt
  »hollah! Vi komma straxt. Varen icke rädda!« och icke många minuter
  derefter nådde de redden, och sprungo, som om de fått vingar, till det
  ställe af stranden, som var i jemnbredd med den båt, hvilken skulle
  rädda dem. Då styrde båten äfven emot dem, och ut ifrån båten hoppade
  Annas far och omfamnade sin dotter och Celia med den hänryckning, som
  den saliga stunden bjöd. Strida glädjetårar greto de tre och skyndade
  upp till herrgården, der de välkomnades af Annas moder och syskon på
  samma sätt.
  
  Inga obehagliga följder hade i öfrigt vikingatåget (så kallades
  flickornas äfventyr af kaptenen, Annas far); tvertom tycktes hafsfrun ha
  skänkt dem en del af sina rosor. Så gladt, som de första dagarna
  härefter, hade lifvet måhända aldrig varit på Mainola. Anna och Celia
  voro mer än nånsin oskiljaktiga; ja, Anna sade skämtande, att Celia höll
  af henne mera än af sin fästman; till straff för hvilka ord Celia slog
  Anna med sin parasoll. Anna sprang undan i parken, men som Celia var
  mera »lik en hind« än Anna, så blef denna snart fasttagen och kysste då
  Celia, som låtsat vara mycket ond.
  
  Tusende skämt och oskyldiga upptåg hade de begge unga flickorna för sig,
  men ingen kom och manade dem till arbete. Sjelfva kaptenskan, en
  älskvärd, huslig matmoder, som ansåg fliten för en nödvändig krydda i
  lifvet, nändes ej störa flickorna, så förtjust var hon att se dem vid
  lif, hennes eget barn och Celia, som blifvit anförtrodd i hennes vård.
  
     »I fantasins och hoppets egna trakt
     Bor ungdomen; ej hetta, snö och storm
     Dess fröjder störa kan. I nöjets arm
     Förgäter hon så lätt all lifvets sorg.«
  
  säger Euripides, och vackra äro dessa enkla ord.
  
  Den ädla ungdomstid! Hvilkens hjerta är så förtorkadt att det icke slår
  högt vid tanken derpå! En ålder mera oegennyttig än den, finnes ej.
  Ungdomssinnet lefver i det glada närvarande, i det glada tillkommande;
  de sorger, som varit, förgäter det; de sorger, som komma, tänker det
  icke uppå.
  
  
                       Den fjerde dagen. Guvernanten.
  
  Aftonen af den fjerde dagen efter vikingafärden var icke vacker. Det
  regnade väl icke eller stormade, men himlen var öfverdragen af fula
  moln, hvilka tycktes hota med långvarig nederbörd.
  
  Detta oaktadt spatserar Celia i parken ensam, och med ganska sakta,
  sväfvande steg. Hvarföre åtföljes hon icke nu af Anna, hvarföre tyckes
  hon söka ensligheten? Månne de bref, hon bär i handen, äro härtill en
  orsak? Båda äro de förseglade med svart lack; det ena brefvet är icke
  ens uppbrutet ännu; hvarföre skyndar hon sig icke att läsa äfven det?
  
  Kommen till en löfsal, som var försedd med bord och soffor, såväl af
  träd som af gräs, sätter sig Celia icke, utan blir stående, såsom
  förstenad. Hennes ögon hafva knappt lifvets färg, och kinderna, hvad de
  äro bleka! Hon liknar en marmorstaty, på hvilken elaka menniskor kastat
  kläder.
  
  Slutligen vaknar hon upp ur sin lethargiska dvala; hennes känslor blifva
  tankar, tankarna blifva ord:
  
  -- Allt detta är blott en dröm, en plågsam dröm ... så tror jag visst
  och säkert ... men ack nej, brefvet, det rysliga brefvet! Jag vill för
  femte gången läsa brefvet. Det vill jag.
  
  Brefvet lydde:
  
     »Min goda, älskade syster Celia!
  
  Jag vet icke, huru jag skall börja, jag vet icke, huru jag skall
  förbereda dig på hvad du ändå måste få veta, min arma Celia. Dock inga
  omsvep. Vår dyre, redlige fader, han som höll af oss mer än af sig
  sjelf, han, vår älskade fader, har nu lemnat oss och flyttat bort till
  annat land. Förstår du, Celia, att han nu är död.
  
  Den lustfärd, som du minnes att pappa skulle företaga sig i sällskap med
  några sina vänner, var olyckligtvis icke ett blott luftslott, utan blef
  verkligen af. Skulle han ändå på ångfartyg hafva rest till Reval, men
  ångfartyg kunde han aldrig med, ja han föraktade dem för deras enformiga
  rörelsesätt och föredrog den simpla galeasen framför »Furst
  Menschikoff.« På återvägen från Reval kantrade galeasen och alle man,
  tio till antalet, funno sin graf i vågen. Blott en blef under sin kamp
  med böljorna varsnad af en paket, destinerad till Helsingfors, och det
  är denne ene, som berättat de öfriges sorgliga öde.
  
  Nu vet du således allt, och jag vill icke trösta dig, ty jag kan det
  icke, sjelf en tröstbehöfvande. Ett kan jag blott säga dig: gråt Celia,
  gråt, ty vår fader förtjenar det så väl.
  
  Här innanför har du ännu ett bref ifrån mig, men det får du icke öppna
  förrän efter två dagar, ty då är din själ bättre i stånd att förnimma
  hvad der står. Lyd nu mig, Celia. Må väl.
  
                                                      H:fors d. 20 Juli.
                                                  Din broder _Clinton_.«
  
  Sedan Celia slutat läsningen, sade hon: -- Clinton nekar mig att läsa
  det andra brefvet innan två dagar. Han medger, att äfven detta bref är
  skrifvet af honom. Hvarföre skref han icke allt i samma bref? Han må väl
  icke vilja ge in åt mig förgift i små doser. Så elak kan han väl ej
  vara, å nej, jag känner Clinton så väl; hans mening är, såsom han äfven
  sade, att jag icke kan uthärda mycket svårt på en gång .... Men jag är
  en qvinna, och jag är nyfiken.
  
  Jag öppnar äfven detta bref, låt mig se:
  
     »Celia, min syster och vän!
  
  För två dagar sedan skulle du icke varit i stånd att bära så många
  sorgliga nyheter. -- Måtte Gud nu förläna dig styrka!
  
  Sedan Edvard Wodin, han, åt hvilken du gifvit ditt hjerta och ville
  skänka din hand, fick veta vår fars öde, och dessutom fick veta att
  efter honom finnes intet annat än skulder, så visade han en uppenbar
  köld, hvilken lät mig förmoda att han ej mera skall låtsa om Celia, då
  lyckans solsken icke mera ler emot henne. Förmodligen har han icke
  heller skrifvit till dig sedan dess, och om så är, kan du väl sjelf
  finna att du är en öfvergifven älskarinna. Den trösten kan jag gifva
  dig, att den, som så beter sig, aldrig var värd dig, och är icke heller
  värd dina tårar.
  
  Den andra nyheten är den, att du med det första kommer hit till
  hufvudstaden; vi skola se till, att du får dig någon plats såsom
  guvernant. Jag vet väl, stackars Celia, huru detta skall kosta på dig;
  men vi måste böja oss under nödvändighetens hårda lag -- kanske solen
  ännu engång uppgår för oss.
  
  Må nu väl, min snälla syster, och kom snart till den, som säkert mest af
  alla håller af dig, kom till
  
                                                             _Clinton_.«
  
  21 Juli.
  
  När Celia läst äfven detta bref, blef hon först liksom helt kall, och
  hennes läpp krökte sig af förakt; men när Anna, som länge sökt henne,
  slutligen inkom i löfsalen, började Celia att gråta bittert och räckte
  åt Anna de tvenne brefven. I tårar låg snart vänskapen vid vänskapens
  bröst.
  
  
  
  
                               FÖRSTA BOKEN.
  
  
                    Ett bref till Celias broder Clinton:
  
                                                       Den 20 Mars 1852.
  
     »Min egen gode broder!
  
  Säkert förvånar det dig att icke allenast få ett bref, utan dertill ock
  ett paket. Hvad kan paketet innehålla? Skall jag säga dig det? Ett och
  annat, som rörer din syster: bekännelser af Celia.
  
  Vänta icke något systematiskt sammanhang, någon planmessig anordning af
  det hela. Vi fruntimmer kunna ju icke skrifva så; vi uppteckna så ofta
  det obetydliga och ovigtiga, och glömma bort det hela, plägar du säga.
  Dessutom hittar du säkert många skriffel, uppkomna dels deraf, att jag
  icke strängt gått igenom de små manuskripterna, dels emedan Celia ej
  kunnat skrifva bättre. Allt sådant skall Clinton förlåta, ja sjelfva
  felen skola blifva dig kära, emedan de äro af en för dig kär person, af
  din egen, enda syster.
  
  Det som för oss sjelfva är så allt, så vigtigt, huru försvinner det icke
  atomlikt emot allt det andra, det återstående, det stora hela! Det enda
  din syster kan bjuda dig på, är en anspråkslös, föga väl skizzerad tafla
  ur hjertats verld. Clinton skall icke skratta åt den. Dock ber jag dig,
  att du icke heller gråter åt hjertats villfarelse, men fröjdas åt
  villfarelsens upptäckt och sanningens seger.
  
  När Anna blifvit din, så får väl äfven Anna del af paketets innehåll.
  Anna anar redan så mycket af Celias hemligheter, Anna är god, Anna blir
  Clintons maka. Så mycket större skäl för Anna att få veta allt. Jag
  föreställer mig med glädje den tid, då J, båda lyckliga, egnen ett minne
  åt Celia.
  
  Paketet får du icke öppna förr, än då jag ej mera kan skrifva dig till.
  Tusende välsignelser nedsändas då öfver dig, min gode broder, från
  
                                                     din lyckliga syster
                                                               _Celia_.«
  
  Hindret var häfvet. Stum och sorgsen öppnade Clinton paketet. Der
  innanför fanns ännu ett omslag med öfverskrift:
  
                    CELIAS MINNESBLOMMOR TILL SIN BROR.
  
  (Det var en hop blad af olika storlek, men så sirligt och väl ihoplagda,
  att paketet icke på det ena stället syntes tjockt och klumpigt, och på
  det andra tunnt och spensligt, utan öfverallt lika. En fin qvinnohand
  hade verkställt detta. Pappren voro ordnade efter tiden.)
  
  
                                    Den 17 Aug. 1848, på resan till Åbo.
  
  Man har ofta sagt mig, att det skall vara ledsamt på gästgifvargårdar,
  helst för ett ungt fruntimmer, som är ensamt och således saknar
  »förkläde.« Om det sista bekymrar jag mig icke det ringaste; det kan ha
  sina behag att se resande, af hvilka den ena går, den andra kommer, med
  nyfikna, tillochmed litet oblyga blickar mönstra en okänd qvinnoperson,
  som icke det ringaste tar sig deraf, utan i allsköns lugn studerar i
  dagboken. Men det ledsamma är det, att medan jag väntade på middagen,
  foro de andra resande af med hästarna, och nu måste jag, till lön för
  det jag redan väntat så länge på middagen, dertill ännu vänta på häst.
  Hvad kan jag väl nu företaga mig, som vore lämpligare, än att pluttra på
  detta qvartark, som jag fann här i lådan. Jag vet icke, om jag skall
  stjäla det, eller om jag skall täckas väcka fråga om betalning. Det
  sednare lär ändå vara bättre, ty många bäckar små göra en stor å, och om
  alla resande företoge sig att af en gästgifvare stjäla ett qvartarks
  värde, så kunde hans kassa slutligen må ganska illa deraf. Dessutom går
  det an att betala pappret litet högre än »inköpspriset;« sådant betyder
  icke mycket för mig, som är rik.
  
  En idé faller mig in! Tänk om jag skulle låta detta blad utgöra början
  till ett album. Album, hvilket nobelt och högtidligt ord! Jag minns i
  pensionen, huru Therese V. rätt ofta med en särdeles vigtig min talade
  om sitt album. Det var en viss fåfänga i denna min, och hela albumsidén
  föreföll mig osmaklig. Men väntandet på gästgifvargårdar måtte säkert ha
  makt att förändra smak och tycke.
  
  Nu tänker jag som så: om man förroskull, och »utan att göra affär
  deraf,« företar sig att föra album, hvad kan det just ligga för ondt
  deri? Kan det icke roa en på gamla dar? Och kan man icke derigenom
  vänjas att stiga ner i sin själs innersta och opartiskt forska, huru god
  eller elak man den eller den gången var. Man vänjer sig att skärskåda
  bevekelsegrunderna (högtidliga ord!) till sina handlingar, och den rätta
  arten af sina känslor. Huru ofta, då verlden kan tänka oss ha varit
  mycket ädla, kan det icke vara någonting svart och sjelfviskt, som gjort
  oss så goda och ädla. Och åter tvertom -- -- Ja, man kan derigenom komma
  till en grad af sjelfkännedom. Nog är det sannt, att Clinton säger, det
  qvinnan bör vara blott känsla, men jag tror han har orätt, fast han är
  min bror.
  
  Ja, jag skall börja föra ett album. Men detta album skall fördenskull
  icke bli en dagbok. Om den ena dagen förflyter lik den andra, hvad skall
  man då uppteckna alla bagateller? Är det icke nog att anteckna sådant,
  som man tycker ha en viss verklig vigt? Mitt album skall således ta sig
  friheten hoppa öfver en hel mängd dagar. Måtte jag blott ha smak och
  omdöme att skilja agnarna ifrån hvetet, att icke uppteckna snömos och
  förbise sådant, som har inflytande på min ställning i lifvet, min själ
  och mina känslor.
  
  Hvad hästen dröjer! Hvad skall jag nu hitta på att skrifva. Jo, en af de
  resande, som såg mig der i yttre rummet, mönstrade mig icke, utan det
  var liksom han skulle sett mig förut. Han såg på mig så lugnt och
  obesväradt. För denna ovanliga, fasta blick slog jag ned ögonen. Då tog
  han sig friheten att till mig adressera några ord. Det var väl om
  vädret, men det var ändå liksom han skulle menat någonting annat. Till
  vexten var han något kort och litet satt, således icke en romanhjelte.
  Hans ansigte var i hög grad markeradt och hans blick på en gång ärlig
  och skarp. Vacker var han icke. När han gick bort, vågade han säga »mera
  en annan gång, mamsell _Wärn_.« Den stygga dagboken hade förrådt mig.
  Jag skulle blifvit litet ond öfver denna lindriga näsvishet, men dels
  smålog han, så likgiltig för min vrede, dels aflägsnade han sig genast.
  
  Nu är hästen, Gudskelof, för trappan, just som pappret blef slut.
  
  
                                                                  d. 19.
  
  Jag är då guvernant! När jag först gjorde mitt inträde i de stora rummen
  och i familjen, sökte jag samla all min styrka, för att icke bete mig
  pjåkigt eller våpigt. Jag vet icke huru jag häri lyckades, men säkert är
  att hofrättsrådinnan var i hög grad artig emot mig och tycktes vilja
  hjelpa mig på trafven; hon tryckte min hand för andra gången och sade:
  »jag vill hoppas att vi bli mycket nöjda med hvarandra.« Jag svarade då
  någonting sådant, som att blott förmågan vore lika god som viljan, så
  ginge allt bra. Hon tycktes ganska belåten med mitt triviala svar.
  
  Snart presenterade hofrättsrådinnan för mig mina blifvande disciplar,
  som äro tvenne flickor om nio, samt en gosse om tolf à tretton år. Det
  är lyckligtvis blott franska och tyska, jag skall lära denne sednare;
  måtte jag slå mig ut helst med detta!
  
  Jag har mycken respekt för sådana gossar, som också läsa latin och
  grekiska. De ha fallenhet att vara en smula för mycket grundliga. Arten
  röjes hos den unga.
  
  Jag tycker om mina disciplars utseende. Flickorna, som äro tvillingar,
  likna hvarandra mycket; de äro rödblommiga, friska, ja nästan vackra.
  Måtte rosorna på deras kinder icke blekna för guvernantens skull! Måtte
  jag kunna locka dem mera genom förtroende och godhet, än genom slutenhet
  och stränghet!
  
  Gossen är blek och ser sjuklig ut; han skall ha skrofler. Sådana barn
  sägas ha tidigt utvecklade själsförmögenheter. Det slog verkligen in med
  Axel. -- -- Eljest är min elev af det manliga könet något blyg, såsom
  tolf års gossar så ofta äro det för fullvuxna unga flickor. Dock ligger
  under denna blyghet en viss skälmskhet; det var liksom han tyckt: »skall
  jag komma att läsa för en så der ung«! Kanske hade han vid begreppet
  guvernant förbundit en viss mogenhet och stadga, en viss fyllighet och
  yttre värdighet (fransmännens _embonpoint_), med ett ord en något
  framskriden ålder.
  
  Oaktadt hans blyghet, hände dock att Axel vid middagsbordet, när mitt
  bröd blef slut, kom springande med brödkorgen, och tycktes så gerna
  vilja servera mig. Jag vet icke, om jag fann mig smickrad af denna
  uppmärksamhet, men sannt är att jag rodnade. Jag har en olycklig egenhet
  att rodna vid det allra minsta.
  
  
                                                                  d. 24.
  
  De första dagarna voro förhållandena här för mig så nya, att jag icke
  hade tid med mina känslor. Men i går afton, när jag var ensam, föll jag
  i bitter gråt. Ensam, ensam i verlden, och blott en fattig guvernant!
  
  Men nu tänker jag icke så mer. Jag hade i natt så vackra drömmar ...
  icke att jag mera minnes dem klart, endast dunkelt, så dunkelt. Men det
  vet jag, att jag troligen genom dem nu känner mig tröstad, ja lycklig.
  
  Början till en af dessa drömmar minnes jag dock såtillvida, att jag såg
  både min far och min mor. De voro, såsom de äro, döda ... men,
  märkvärdigt, de voro äfven lefvande. De framträdde på en gång i tvenne
  olika uppenbarelser. Den lefvande gestalten af min moder pekade på mig
  och vädjade med blicken till min far. Bådas blickar blefvo då
  förklarade; de tycktes vara nöjda med sin Celia. Sedan sågo de åter på
  mig, visade den ena på den andras döda gestalt och åter på den andras
  lefvande, och smålogo andeligt. Jag hade fallit på knä. Jag förstod hvad
  de menade: att de båda vaka öfver mig; ehuru döda, äro de dock lefvande.
  Det vidare i drömmen öfvergick i ett behagligt, rosenfärgadt töcken. Jag
  vaknade och bad Gud om förlåtelse för det jag tyckt mig vara ensam i
  verlden. En guvernants lott ljusnade för mig.
  
  Det är dock någonting högt och afundsvärdt att få handleda unga, helt
  späda sinnen, att få uppå dem öfverflytta en del af sitt eget jag!
  Afundsvärdt äfven i det fall, att vi då komma att bemöda oss om en
  större fullkomning, än vi eljest vore hugade att eftertrakta.
  Fullkomningen kommer dock icke af menniskan sjelf, men af -- -- bönen!
  
  Huru skifta icke känslorna i menniskans bröst! Jag är till och med
  beredd att tro, att det icke var mina drömmar, som inom mig framkallade
  en sinnesstämning, sådan jag har den nu. Solen kommer efter molnen och
  regnet. Hvad ett svagt menniskoförstånd anser för varaktigt, är blott
  flyktande, icke ett afslutadt helt, utan en utveckling. Skulle jag icke
  i går gråtit så mycket, säkert hade jag då ej kännt mig så lycklig nu,
  så outsägligen nöjd med min lott. Kommen hit, J lyckliga jordens
  döttrar, viljen byta lott med den stackars guvernanten, och svaret _nej_
  blir lönen för er möda!
  
  Men Gud är ödets styresman och en annan gång ... kanske hjertat går i
  andra vågor. Hvad vet jag!
  
  (Detta bref hade jag icke mod, jag täcktes ej afskicka det, ty Clinton
  skulle säkert tyckt det vara altför vekt. Jag lade det derföre i mitt
  album och afskickade ett annat, hvari hufvudsaken var densamma, men
  brefskrifverskan mindre barnslig.)
  
  
                                                              d. 5 Sept.
  
     »Snälle Clinton!
  
  Hvad det är roligt, att det åtminstone finnes en menniska, som håller af
  Celia, som är glad öfver underrättelser från Celia. Jag tycker icke att
  jag är ensam i verlden, sålänge Clinton finnes der och håller af mig.
  Skulle jag icke ha någon bror, o, hur rysligt skulle icke allt vara! Då
  vore jag ensam.
  
  Vet du, Clinton, lifvet här behagar mig icke rätt. Hofrättsrådinnan är
  visst mycket artig, men denna artighet är så kylig; jag ville hellre att
  hon vore mindre artig, men mera öppen och rättfram emot mig. Jag önskade
  att hon bemötte mig såsom en mor bemöter sitt barn. Men kanske begär jag
  för mycket; jag har aldrig förr varit i beroende ställning och förstår
  kanske icke huru det plägar vara.
  
  Hennes syster, fröken Dorothée, är väl sina tio år äldre än
  Hofrättsrådinnan (som blott är trettio år); det oaktadt vore orätt att
  säga det den »gamla flickan« hos henne skymtar fram. Dertill är hon
  altför afmätt och stel -- -- en följd dels deraf, att systrarna äro af
  högadelig blod, dels emedan hon i sina dar varit guvernant. Ty du vet,
  att det ganska väl går an att vara af hög börd, fast man är fattig. När
  det rika och snåla hofrättsrådet dog, upphörde fröken Dorothées
  träldomstillstånd, »ithy« att hofrättsrådinnan då med nöje upptog
  systren till sällskap och hjelp i sitt hus. Gamla fröken uppfyller äfven
  sin plats ganska väl, samt uträtta i allmänhet mycket mer än hennes
  syster, som mest tänker på sina klädningar och sina nöjen. (Månne min
  bror nu tycker att jag är elak?)
  
  Fröken Dorothée Rosenstängel tyckes ha mycket goda principer, men jag är
  alltid så generad i hennes sällskap. Det ser ut som om hon, som sjelf
  varit guvernant, skulle vilja utforska hvad jag går och gäller för »så i
  lära som lefverne«. Jag tar mig aldrig så illa ut, som då hon är
  närvarande; En gång kom hon för att åhöra vår lektion i geografi. Jag
  frågade de små, hvad _näs_ var. De kunde icke svara. Jag måste
  naturligtvis förklara saken för dem, men se, det kunde jag icke; ty jag
  blef i en hast så förlägen och förvirrad, jag rodnade, och det värsta af
  allt var att jag började gråta. Men då var ändå gamla fröken god emot
  mig; hon klappade mig på hufvudet och bad mig på franska, att ingalunda
  vara förlägen för henne, utan modig som en björn. Hon kallade mig då
  också »ma petite.« Det tyckte jag om och kom mig lyckligtvis åter före,
  men nog lär hon ändå anse mig för ett pjåk, och hvad hon tycker, tycker
  äfven hofrättsrådinnan.
  
  (Du ser att jag, för att hushålla med papper, med hvilket jag alltid är
  mycket noga, lemnat bort den sirliga och fashionabla marginalen, och
  skrifver mina rader ända ut både till venster och höger. Utom i olika
  stycken, såsom nu.)
  
  Bland dem, som besöka familjen, vill jag nämna en assessor, som icke är
  mer än trettiofem år och heter Abelin. Icke är han just så särdeles
  hygglig, som man i Åbo tycks tro; jemt och ständigt talar han om sin
  trägna tjenstgöring och annat dermed sammanhängande. Dock ser han
  hygglig ut, och det säges att han har alvarliga tankar på min
  principale, och att hon för sin del icke hade emot att ånyo inträda i
  det heliga äkta ståndet.
  
  Men mina disciplar får jag icke glömma. Tvillingssystrarna små heta
  icke, såsom pullorna i Prisidentens döttrar, Nina och Mina, utan de heta
  Lina och Bina. Mamsell Rönnqvist berättar, hurusom pullorna genom sin
  lust för fysiska experimenter förorsakade stora skador i huset,
  sönderslogo glassaker och diverse; i att åstadkomma skador hedra sig
  äfven Lina och Bina, eller de så kallade »små flickorna«, men deras
  tilltag härröra mindre af fallenhet för fysiken, än af deras behag vid
  gymnastiska idrotter. Så flickor de äro, och fast de mycket hålla af
  hvarann, händer ändå icke sällan att de ordentligen slåss. Lina blef en
  gång af Bina skuffad mot stora salsspegeln, hvaraf följden blef att
  spegeln råkade i svängningar, öfvergaf sin höjd och föll på golfvet.
  Glaset gick sönder i så många och i så små bitar, att en tjensteflicka
  knappt skulle funnit en trekantig lapp, stor nog för hennes anspråkslösa
  behof. Uppståndelsen häröfver blef allmän -- den stora spegeln var af
  _ett_ glas. De små flickorna, hvilka under denna förfärliga katastrof
  hunnit glömma sin osämja, urskuldade sig behändigt nog dermed, att de
  fasthållande banden voro så svaga och »ruttna«. Att barnen icke blefvo
  ostraffade, behöfver jag ej omtala.
  
  Utom att mina små flickor äro mycket ostyriga, ha de äfven litet svårt
  att fatta. Vet du, Clinton, jag skrattar, när jag skrifver detta, ty jag
  erinrar mig att, såsom jag nu, så lära alla guvernanter alltid ha något
  ondt att säga om sina disciplar. Och nu först märker jag, att jag
  blifvit en riktig guvernant.
  
  Oaktadt Lina och Bina äro ostyriga och ha svårt för att fatta, håller
  jag dock mycket af dem, ty de äro i det hela godhjertade och snälla, och
  deras bruna ögon bedja så vackert om förlåtelse. Jag har gerna tålamod
  med dem.
  
  Med deras tre år äldre bror Axel är förhållandet nästan omvändt. Han är
  stilla och eftertänksam, men har ett ypperligt hufvud. Han tyckes vilja
  deltaga blott i sådana lekar der det gäller att utmärka sig, vare sig
  genom styrka, vighet, snabbhet eller skarpsinnighet. Och verkeligen är
  han i alla dessa fall mer än hvad man vid första påseendet kunde ana, ty
  han är blek och smärt, samt har icke det der ytliga lifvet i sitt
  ansigte, som man så mycket prisar hos barn. Sin lexa -- du minns väl att
  han läser franska och tyska för mig -- kan han alltid bra, ehuru samma
  lexa är väl fem gånger längre, än en annan jemnårig gosse skulle våga
  sig på; men emellanåt händer att han blir distrait, och det till den
  grad, att jag nästan fattar medlidande med honom. Hvad månne det blifva
  af ett så beskaffadt barn? Du bör veta att han äfven har en underlig
  talang på fiol; jag säger underlig, ty aldrig har jag förr hört sådana
  toner. Jag vet ej, om jag skall säga att det är fult eller vackert. Det
  säkra är att mitt öra fängslas deraf, och jag betraktar stundom den
  lilla gossen med en hemsk och underlig känsla. Det är icke utan, att jag
  sjelf blir ganska distraite, när jag skall förhöra honom. Eljest anses
  han i familjen för ett geni. »Derföre är han litet underlig ibland« --
  menade Hofrättsrådinnan -- »att han är ett geni; så äro alla genier.«
  Hofrättsrådinnan har i allmänhet ofantligt mycket emot sjenier (så
  skrifver du väl ordet), men tycks likväl vara särdeles smickrad af att
  hennes son är ett sådant.
  
  Nu kommer det vigtigaste. Såväl derföre, som emedan pappret ändå tycks
  hinna till, börjar jag åter begagna den vigtiga, städade och hyggliga
  marginalen.
  
  Af det förra i brefvet finner du kanske, att din syster nog har lust för
  att informera, och att hon icke mera anser en guvernants ställning så
  beklagansvärd. Men förundrar det dig att Cecilia stundom har rätt
  ledsamt? Ingen vän eller ens kamrat har jag än hunnit förskaffa mig; på
  de lediga stunderna äro barnen mig för barnsliga, de gamla båda åter
  altför gamla och, isynnerhet hofrättsrådinnan, altför litet hjertliga.
  Ännu en gång säger jag: lifvet här behagar mig icke rätt. Men jag har en
  proposition. Kom du, Clinton, på ett par veckor hit, hit till Åbo.
  Kanske kan du på något sätt göra att lifvet då (och äfven framdeles)
  blir trefligare för din syster, som tillochmed smickrar dig, för att få
  dig hit. Kom, o Clinton; hvad gör du då alltid der i Helsingfors och i
  den horribla anatomisalen! För din systers skull, kom -- lifvet här i
  Åbo blir, jemte resan, icke dyrare, än lifvet på samma tid i H:fors. Det
  går ju an att du här lefver hyggligt och hushållsaktigt, hvilket jag
  icke tror du just alltid gör i H:fors. Ja, ja. Det låter egoistiskt, att
  jag ber dig komma för min skull, men ... gör det nu ändå. Här har du
  dessutom tillfälle att närmare studera andan och tonen i Finlands gamla
  hufvudstad; jag hoppas den förefaller dig intressant för sin brokighets
  skull och for dess stora olikhet med Helsingforstonen, hvilken jag ändå
  icke vill särdeles prisa.
  
  Ja, kom min vän och streta icke emot! Skrifvet i natten af
  
                                                               _Celia_.«
  
  
                                                                  d. 15.
  
  Hvad den Clinton var god, som kom. I går afton kom han. Jag kände hans
  steg, och glädjen bragte mig att darra. När han sedan trädde in och
  omfamnade mig, så kunde jag först ej annat än gråta. Äfven Clinton gret.
  
  När vi sedan började tala, var det icke om sådant, som mest låg oss på
  hjertat, utan om bara lappri. Ack hvad vi voro barnsliga då, men det var
  så roligt.
  
  Man var grannlaga nog att en lång stund lemna oss allena. Slutligen kom
  thébudet. Hvad Clintons min då blef förändrad! Icke tafatt eller blyg,
  utan så ungefär, som jag föreställer mig en tapper generals min bli, då
  han skall emot fienden. Det var icke utan, att jag blef litet rädd för
  min herr brors krigiska min. Men Clinton smålog åter och sade: var du
  helt lugn, Ina.
  
  Clinton har sagt att han tycker Ina vara ett mera heroiskt namn än
  Celia, som han påstår är nog smäktande. Derföre använde han väl nu mitt
  andra namn, för att förjaga min rädsla.
  
  När vi inkommo i salongen, presenterade jag min bror för min principale.
  Vid pass tio fremmande sutto kring thébordet, deribland tre yngre
  herrar. Dem tycker jag hofrättsrådinnan kunnat i sin tur presentera för
  Clinton, men när hon det icke gjorde, såg jag tydligen på Clinton, att
  han ansåg sig litet sårad. Clinton har i all sin dar varit en folkets
  man och burit agg eller fördom emot allt förnämt, emot allt, som kännes
  af »la haute volée.« Af förnämt folk pretenderar han en särdeles
  uppmärksamhet och artighet, som dock måste vara skiljd ifrån tillochmed
  det ringaste sken af nedlåtenhet. Högfärden och bålheten (på hvilkas
  möjlighet och verkliga tillvaro han är klok nog att tro) är i Clintons
  ögon lika förhatlig, antingen den af dumheten hålles öppen för dagen,
  eller af klokheten insvepes i nedlåtenhetens slöja. Jag borde icke vara
  elak, men nog tror jag att Clinton denna gång ansåg det förra vara
  fallet. Alltnog, jag vill försöka påminna mig en del af det samtal, som
  uppstod emellan hofrättsrådinnan och min bror.
  
  -- Har herr Wärn förut varit i Åbo?
  
  -- Nej, gudskelof. Dock har jag hört sägas, att en sådan stad finnes
  till.
  
  -- Ni är icke mycket artig emot vår stad, och ändå har Åbo rätt många
  vackra nöjen att bjuda på.
  
  -- Artighet har aldrig varit min sak, och hvad nöjen angår, bryr jag mig
  icke så mycket om dem.
  
  -- Nå, men hvarföre då alls komma till det arma Åbo, när man har sådana
  antipathier? -- invände gamla fröken.
  
  -- Jag kom hit egenteligen för min systers skull, för att se, huru det
  ville ha sig för henne här.
  
  Oh, mon Dieu, hvad jag blef slagen af dessa den obarmhertige Clintons
  ord! Jag både bleknade och rodnade. Äfven de öfriga i sällskapet blefvo
  så häpna öfver en sådan uppriktighet, djerfhet eller oförsynthet, att de
  icke visste, hvad för tillfället var att göra eller säga. Slutligen sade
  assessor Abelin (månne af själsnärvaro, klokhet eller dess motsats?):
  
  -- En syster har jag aldrig haft, men dock förstår jag, att om jag ägde
  en sådan, skulle jag förfara alldeles som magister Wärn.
  
  -- Assessorn skulle kanske vilja tvinga menniskorna att vara lika ömma
  emot er syster, som ni vore det sjelf -- inföll fröken Dorothée, icke
  utan en portion salt i tonen.
  
  -- Ja, så menar jag -- svarade assessorn.
  
  Clinton har en särdeles förmåga att skifta färg efter omständigheterna.
  Det menar jag ej, att min bror, hvad man kallar, vänder kappan efter
  vinden, utan det, att han förstår betjena sig af små omständigheter och
  vända dem sig till fördel, alldeles såsom en klok general vet att
  profitera af en än så liten fiendens oförsigtighet och på den grunda sin
  seger. Clinton sade nu småleende:
  
  -- Detta lär dock vara för mycket begärdt; lika ömma kunna de andra ej
  vara. Men litet, helt litet.
  
  Dessa Clintons ord voro sagda så i allmänhet, att ingen lämpligtvis
  kunde bli stött öfver dem, om man äfven anade, att de syftade på hans
  syster. Hofrättsrådinnan fick en mycket blid uppsyn och nämnde några ord
  om sin längesedan aflidne broder, den hon påstod sig hållit af mera än
  af sig sjelf. Sedan sade hon till mig, med mera lif i sitt ansigte och
  en hjertligare ton, än nånsin förut:
  
  -- Drick, ma chère, théet, innan det kallnar, och var för all del ej så
  alfvarsam. Våra soiréer skola vara glada och icke seriösa. Befaller
  magistern en kopp till?
  
  Snart var konversationen åter i full gång, och, så bror han är till mig,
  måste jag ändå medgifva, att Clinton var själen deri. Det var liksom
  fjärilen i hast vågat sig fram ur sitt hårda skal. Han ställde så till,
  att frågan om Åbo upptogs åter, och se denna gång var Clinton icke en
  sådan tvärvigg som i början. Han nedlät sig ända till reservation för
  sina förra yttranden om staden, och medgaf skrattande, att det ibland
  här i verlden roar honom att spela en smula radikal.
  
  Hvad jag hade fruktat i anledning af Clintons första impertinenta svar,
  det att man skulle anse honom för en verldsföraktande tölp, en cynisk
  filosof, inträffade således icke. Tvertom, belåtenheten med honom, att
  icke säga högaktningen, steg alltmer; ja, hans personlighet tycktes
  skänka glans äfven åt hans syster. Till den stackars Celia, som alla de
  föregående aftnarna sutit tyst och i det närmaste oantastad vid sin söm,
  började nu en och annan af sällskapet att adressera några ord. Bland dem
  vill jag specielt nämna assessor Abelin, som aldrig förr bevärdigat mig
  med en sådan ära.
  
  En rolig sak måste jag ännu uppteckna, icke så mycket för att orden
  smickrade mig, som fastmera för det de sades just vid detta tillfälle.
  Jag är smickrad på Clintons vägnar, ty hans är väl förtjensten af att
  hans syster blef litet bemärkt, som visst icke skett, om Clintons person
  saknats i sällskapet. En af de yngre herrarne sade till sin sidokamrat
  halfhögt: »vid Gud, hon är ganska täck, den der, och melankolin klär
  henne bra.«
  
  Nej, nog var jag ändå bra barnslig, som uppskref sådant. Jag skall akta
  mig framdeles. Ty kanske, -- nå ja!
  
  
                                                                  d. 28.
  
  Hvad tiden löper hastigt, då Clinton är i staden. Åtminstone hvarannan
  afton är han här. Han har blifvit förvandlad till den finaste hofman,
  som bjuder till att vara alla i smaken. Med gamla fröken spelar han
  schack, med hofrättsrådinnan bräde. Och han är så treflig, när han
  spelar; han lefver icke endast i spelet, utan har äfven tankar för
  annat. När han vinner, ser han blygsam ut, förlorar han, så är han glad.
  
  Härigenom hafva hans aktier stigit, och hans systers i proportion. I
  thorsdags proponerade gamla fröken att få kalla mig du. Dagen derpå
  gjorde hofrättsrådinnan detsamma. Nu känner jag mig naturligtvis mera
  hemmastadd.
  
  
                                                              d. 12 Oct.
  
  I går afton var vackert månsken. Jag visste att Clinton den aftonen icke
  skulle komma till oss. Derföre roade det mig att gå ut och spatsera.
  
  Jag valde en af dessa småtäcka anläggningar på Nikolai torg, dem man på
  malice kallar »kalfhagar«, och dem man är barnsligt fåfäng nog att icke
  skänka något särdeles förtroende. Pruderie har aldrig varit min sak, och
  jag vågade mig in i en af dem, så ensam jag var.
  
  Höstens nedfallande blad fängslade med sitt lätta prassel mitt öra,
  medan mitt öga hvilade på den majestätiska domkyrkan, som talade om
  dunkla, förgångna tider.
  
  Det var så tyst som om midnatt, oaktadt klockan icke var mera än half
  åtta. Ingen isvoschtschik skramlade med sin droschka, eller hojtade med
  sin -- hesa stämma.
  
  Då hörde jag hasigt tvenne personer samtala. Den ena sade:
  
  -- Nej, vet du bror, nog är det fåfängt att söka fjella den fisken. Hon
  har redan nappat på en annan krok.
  
  -- Hofrättsrådinnan Segerskjöld; det är omöjligt.
  
  -- Du känner då icke medicinæ-kandidaten Wärn, bror till den der ...
  
  Mera ville jag icke höra. Oberäknadt hade jag redan hört för mycket. Jag
  skyndade bort och undrade, huru lätt man här i staden hittar på det ena
  eller andra ryktet. Emellertid beslöt jag att icke lemna Clinton
  alldeles oantastad.
  
  När han i dag kom hit, började jag med en invit på långt håll, men lät
  småningom cirkeln blifva allt trängre och trängre. När Clinton fann, för
  hvem jag brydde honom, sade han:
  
  -- Du är min syster Celia, och kan så mycket misstaga dig. Säg, var det
  verkligen ditt alfvar?
  
  Jag rodnade, emedan jag fann att jag sagt en dumhet. Jag ville dock icke
  ännu ge saken förlorad, utan försvarade mig -- så der lamt.
  
  -- Vet du, Celia, hvilken annan qvinna hellre än hofrättsrådinnan! Ty
  jag har sökt utforska henne och funnit, att en sådan karakter som hennes
  _vore i stånd till allt_.
  
  Clinton föll i ett djupt begrundande, hvarpå han hastigt sade:
  
  -- För att du icke framdeles måtte råka i sådana illusioner, vill jag
  resa bort. Och det sist i öfvermorgon. Hvad jag sade om din principale
  kan du emellertid anse som mitt enskilda tycke. Jag är icke hitsatt att
  stifta ofrid. Hufvudändamålet med min Åbo-vistelse är vunnet. Celia
  kommer nu att ha det bättre.
  
  Jag sökte öfvertala honom att bli qvar, att icke låta mina dumma ord
  vara en anledning till bortresa. Det halp icke. Clinton var obeveklig.
  Dock sade han än en gång:
  
  -- Emellertid Celia, har jag vunnit mitt mål. Du _skall_ ha det bättre.
  Tro mig det, Celia.
  
  Det var icke utan att Clintons ögon voro fuktiga då, fast han är en
  karl.
  
  
                                                              d. 15 Okt.
  
  Clinton for enligt sitt löfte. Hvad skall jag tänka? Vill han undvika
  till och med skenet af att vara lycksökare? Eller ville han för mig, för
  sig, bemantla den möjliga, uppkommande ..? Nej det är omöjligt, såvida
  jag måste tro på hans egen förklaring, hans egna ord.
  
  Men han höll sitt ord, hans beräkning slog ej fel, den raske Clinton! Nu
  är jag såsom barn i huset. Nu hålla alla af mig. Gamla fröken klappar
  mig då och då och kallar mig »mein erster Traum«. Hofrättsrådinnan
  klappar mig äfven och säger på engelska (lycka att jag känner något af
  detta språk) »jou handsome girl«. Jag är icke riktigt säker på, om det
  der e skall vara i slutet af adjektivet eller icke, men saken är
  densamma.
  
  Ja, ja, ja, jag var felet till att Clinton for bort. Så mycket ondt ett
  enda ogrannlaga ord kan verka!
  
  
                                                               d. 1 Nov.
  
  Nu är jag här åter med mina disciplar. Lina och Bina blifva allt mera
  läraktiga; det fröjdar en guvernants själ! Redan visste de på chartan
  utpeka, hvar hafvet är och hvar landet. Till och med visste de säga,
  hvar den största ö i Europa ligger ... England! Skulle någon tro, att
  jag, min usla stackare, kunde åstadkomma så lysande resultater.
  
  En osed, som mina små flickor ha, hoppas jag nu hafva vant dem ifrån,
  men det är icke utan att jag har likasom litet samvetsqval. Då de äro i
  samma lexa, och jag förhör dem på en gång, så händer naturligtvis lätt,
  att den ena den ena gången vet mera, den andra systern den andra gången.
  Råkar den tillfrågade då icke kunna svara, så hviskar systern och det
  tillochmed icke »caché«, utan så högt, att jag ganska väl hör det. Det
  ser ut som skedde detta icke egentligen för att hjelpa systern på
  trafven, utan mera för att utmärka sig sjelf. Detta är redan mycket
  illa, men icke nog dermed. Svarar den tillfrågade då icke efter den
  hviskandes ingifvelse, så blir denna förargad och säger helt högt: »å
  nej, icke är det så, utan så här är det.« o. s. v. Den förra blir då
  åter stött, och sålunda har ganska ofta uppstått ett rätt lifligt gnabb
  midtför min näsa. I dag gick det så långt, att Lina slog Bina, allt
  under sjelfva lektionen och i deras värda lärarinnas närvaro. Då kunde
  jag icke underlåta att ge Lina en ganska alfvarsam luggis. Som jag har
  oinskränkt frihet att välja emellan de straff, hvilka af min principale
  äro bestämda eller tillåtna, dömde jag dessutom Lina till det högsta
  möjliga straffet, som jag förr icke användt, fyra timmars arrest i den
  toma vindskammaren, Bina åter, för att hon hviskade, till en timmas
  stående i skamvrån. Der står den stackarn nu och erbjuder för ögat en
  bedröflig syn. Ibland ser hon på mig med en min: »månne inte timmen
  redan snart är förliden«? Jag skulle så gerna förlossa henne ifrån den
  ledsamma ställningen: jag riktigt längtar att kyssa henne, men jag måste
  kufva mig. Jag är guvernant! Lilla Lina måtte väl icke heller ha det för
  väl i sin toma vindskammare, helst den kära middagen kommer att för
  henne uppskjutas ett par timmar. Det svåraste af straffet är för dem
  dock, att måsta sakna hvarandras sällskap, ty de äro så oskiljaktliga,
  att det är lust och glädje deråt. Jag har aldrig sett syskon, hvilka med
  en sådan passion hänga efter hvarann, som mina små flickor. Deraf kommer
  äfven, att de stundom för variations skull måste gnabbas.
  
  Axel befattar sig icke stort med sina systrar, och då han det gör, är
  det bara för att med dem spela något litet oskyldigt puts. Oaktadt
  sådana puts alltid gå på små flickornas bekostnad, oaktadt de redan på
  förhand veta, att Axel skall göra dem »någonting illa«, så äro de dock
  högst förtjusta af sin brors rara sällskap. De komma springande till
  mig, klappa i de små händerna och säga, »kom och se, mabonne, hvad det
  nu igen skall bli af, ty nu är Axel i salen«.
  
  
                                                              d. 17 Nov.
  
  Klubberna ha begynt och hofrättsrådinnan har varit god nog att
  subskribera äfven för mig. Jag har alltid varit road af dans, och denna
  smak har jag ännu icke förlorat. Visst är det sannt, att jag just icke
  har något att dansa åt, men just derföre gör jag det så gerna. Jag minns
  ett uttryck af Heine (måtte det icke vara af den torra Göthe, som är
  just en skriftställare för tyskar), att de vackraste vårvisor kan man
  skrifva om vintern vid kaminen.
  
  Emellertid är det säkert, att jag på klubberna har ganska god tur. Att
  man gör en sådan affär af mig, är visst en medelbar följd af att Clinton
  förökade mitt anseende i hemmet. Hemmet?! -- -- Men nu påkomma mig åter
  griller, dem jag, så ofta de komma, beslutit att qväfva!
  
  Äfven de unga flickorna göra större affär af mig, än jag kanske
  förtjenar. Deras exempel följa många af de äldre flickorna och fruarna.
  Axel sade häromdagen: »tror mabonne jag inte vet, hvarföre mabonne i
  hast fått så många vänner. Jo, för att de tycka att mabonne är ... jag
  säger icke hvad ... de tycka att de bli bättre och få mera anseende, när
  de visa sig intima med en sådan som mabonne«. Den pojken gör allt, för
  att skämma bort mig.
  
  Tvenne vänner tror jag mig dock ha fått, och de åtminstone hålla sig
  icke till mig af annan anledning, än deltagande och ömhet, eller
  sympathi, ty båda äro de .... guvernanter.
  
  Är det för att jag nu sjelf är guvernant, som jag anser dessa båda
  guvernanter för så goda och i alla afseenden så ädla menniskor? Aldrig
  har jag hållit af något fruntimmer så, med undantag likväl af
  barndomsvännen Anna vid Mallasvesi. Nu minnes jag så väl, huru jag med
  den förträffliga flickan disputerade om guvernanter. Det var den der
  sedan så förfärliga aftonen på Mallasvesi, då vi genom en så undransvärd
  försynens vård blefvo frälsta ifrån vågen. Och jag hade orätt då,
  alldeles orätt. Huru obetänkt och fördomsfullt är det icke att skära en
  hel klass menniskor öfver en kam! Det ser jag nu. Ty icke är det, för
  att jag nu sjelf är guvernant, som jag så håller af mina båda
  guvernanter. Jag har bemödat mig att opartiskt pröfva dem, och jag har
  funnit att de förtjena att älskas såsom menniskor.
  
  Det är en fördom, att unga flickor icke kunna sympatisera med fruar.
  Rosina är enka och hela trettiotvå år gammal, således nära dubbelt äldre
  än jag; ändå tycker jag det är så naturligt och passligt att kalla henne
  du. Likväl är jag äfven till »erfarenhet« emot henne ett »barn«. Rosinas
  lif har varit underkastadt stormar och vågor, frestelser och strider;
  hon har gått segrande ur dem alla.
  
  För det Emma Wodin är syster till den Edvard, med hvilken jag säkert
  blifvit förenad, om lyckan smålett emot mig, och min far ännu lefvat,
  skulle jag väl haft skäl att kallt stöta henne ifrån mig; men i stället
  kände jag mig dragen till henne genom ett osynligt band, och hoppet lät
  mig icke komma på skam. Emma är den känsligaste menniska i verlden, och
  om hon, som redan fyllt sina tjuguåtta år, än aldrig varit kär, så anser
  jag sådant än mera bevisa djupet af hennes själ och renheten af hennes
  känslor.
  
  Hvad det var underligt, då vi kommo att tala om Edvard! Emma försvarade
  honom icke, utan ogillade helt och hållet hans beteende emot mig. Och
  när jag försäkrade, att jag, alltsedan den stund jag blef öfvergifven,
  icke älskat honom det ringaste och knappt egnat honom en enda tanke,
  tryckte Emma min hand och försäkrade, att hon alltid ogillat sin bror i
  detta fall, men att hon nu gjorde det mångfaldt mera, sedan hon lärt
  känna mig personligen. Är det en falsk stolthet hos mig, men säkert är,
  att jag vid sådana ord af systrens mun njöt en stor upprättelse och
  någonting svart, liknande en mättad hämnd. Jag vill bedja till Gud, att
  han hädanefter bevarar Celia för känslor af detta slag.
  
  Huru kan en syster så dömma om sin bror? Jag tror att om Clinton på
  samma sätt förbrutit sig emot en flicka, som Edvard emot mig, så hade
  jag varit färdig att, om ock med skengrunder och sofismer, bli en
  advokat för min brors sak.
  
  Emma frågade mig, huru jag skulle bete mig, om Edvard ångerfull skulle
  återvända till mig och med ny kärlek söka utplåna fläcken i den förra.
  Då svarade jag henne hvad jag tänker, äfven nu på min kammare; jag
  skulle af hjertat gerna gifva honom min förlåtelse, jag ginge tillochmed
  in på att bli honom en vän, men älska honom, ånyo binda mig vid honom,
  det kunde jag ej. Ett sådant svalg af kyla, en sådan kärlekens
  omöjlighet har blifvit befästadt i detta bröst. Hellre hvilken annan än
  honom.
  
  Då tryckte Emma ånyo min hand och sade: »godt Celia, jag skall rätta mig
  derefter. Min mening var väl den, att ånyo komma min bror att minnas
  sina löften, men såsom det nu är, ser jag att det icke går an att
  vidröra det ämnet. Låt mig likväl vara dig en vän!«
  
  Så talade Emma, och mer än hennes ord, öfvertygade mig troheten i hennes
  blick och ömheten i hennes handtryckning, att hon menar det väl med
  Celia.
  
  
                                                               d. 5 Dec.
  
  Lifvet har gått sin hvardagliga gång, och på flera dagar har jag
  ingenting haft att förtro åt mitt papper. Och det stackars hvita pappret
  ser mig så längtande ut; något måste jag väl skrifva.
  
  Jag tycker just, hvad åtlöje det skulle väcka, om mina små, föga
  intressanta konturteckningar ur en guvernants händelsefattiga,
  obetydliga lif någon gång komme i händerna på en opartisk kritikus! Jag
  tror sjelfva min bror, jag tror sjelfva Clinton skulle småle godt, men
  satiriskt. Och säkert skulle han säga, att jag efter allt utseende
  utlemnat det vigtigaste och sysslat med idel bagateller, såsom flickor
  alltid göra. Derföre skall han icke heller få se mitt album; han skall
  icke få veta ens, att jag för ett sådant.
  
  Men jag börjar bli sömnig, och sannerligen jag heller för denna gång har
  mera att skrifva.
  
  Adjö, mitt album!
  
  
                                                              d. 10 Dec.
  
  Altför besynnerligt, att en stor del af hvad jag upptecknat skall röra
  min elev af maskulina slaget. Om någon finge kasta en blick i dessa
  papper, så skulle han väl tro, att trettonåringen Axel gjort något
  intryck på sjuttonåringen Celia. Men då skulle kanske Celia försvara sig
  och säga: »det är icke så underligt att fästa sig vid den originelaste
  och pikantaste i hela sin omgifning.« Och samma försvar har jag äfven nu
  tillhands, för att förneka första meningen i detta stycke. Det är _icke_
  altför besynnerligt.
  
  I dag hände vid lektionen någonting, som gjorde mig ganska distraite och
  kom mig att rodna ända upp till öronen för denne knappt halfvuxna gosse.
  Det var i fransysk explikation. Jag frågade huru _ciel_ har i pluriel.
  Axel svarade intet, utan tycktes fundera.
  
  -- Nog vet väl Axel, huru _ciel_ har i pluriel -- sade jag efter en
  temlig paus.
  
  -- Jag vet det ganska väl, och skulle genast bordt svara, men jag blef
  förvirrad, när jag tänkte på det ordets likhet med ....
  
  Här tystnade han, såg ner, men kastade efter några ögonblick sina stora
  alfvarsamma ögon på mig och sade:
  
  -- Någonting faller mig in. Lofvar mabonne att, på förhand gå in på hvad
  jag vill?
  
  -- Hvad tänker Axel på? Midt under timmen, som eljest icke är lång,
  faller Axel in med sådana parentheser.
  
  -- Lofvar mabonne, att på förhand gå in på hvad jag vill?
  
  -- För att snart komma ifrån detta ämne, som icke hör till saken, så kan
  jag då lofva. Men det får icke vara någonting näsvist eller obehörligt.
  Jag skall kunna gå in derpå, utan att ...
  
  -- Alltid har mabonne sådana elaka ord att ge mig; helt andra ger
  mabonne åt systrarna. Kan mabonne verkeligen tro, att jag vore i stånd
  att be mabonne på förhand gå in på någonting, som icke bra går an!
  
  -- Nå, jag går då in derpå, men förbehåller mig rättigheten att pröfva
  sedan ...
  
  -- Bra, jag kan tillåta mabonne det ... Hör mig då nu! Jag blef frågad
  om pluriel af _ciel_; då glömde jag att svara, ty jag mindes ett annat
  ord, som liknar det mycket. Hvad det är för ett ord, menar ..., det är
  _Celia_; jag vet ett tredje ord, som liknar dem begge, det är det
  latinska _coelum_. Det är besynnerligt att namnet Celia skall både i
  fransyskan och latinet så mycket likna det ord, som betyder _himmel_.
  
  -- Och hvart vill Axel komma med detta prat?
  
  -- Jag tycker att _ditt_ namn, Celia, så väl passar för dig. Och ditt
  namn är som en himmel.
  
  -- Men passar det att Axel kallar mig du?
  
  -- Om det passar, vet jag icke. Men jag vill hädanefter kalla dig Celia.
  Huru låter _mabonne_ emot _Celia_! Hvarföre skall jag måsta titulera
  Celia på samma sätt, som man brukar titulera gamla, fula och elaka
  guvernanter, som äro ingenting emot Celia.
  
  -- Är det nu detta, som Axel begär af mig?
  
  -- Ja, Celia, nog är det så.
  
  -- Och huru kan Axel tro, att jag kan uppfylla en sådan bön? Hvad skulle
  mamma säga, och alla de andra?
  
  -- Tror Celia, att jag skulle vilja säga Celia i sällskap med andra ...
  nej, med Celia ensam. Just när jag är ensam med dig, är det roligt att
  kalla dig så.
  
  -- Men just då vi äro på tu man hand, är det allra mest orätt af mig att
  låta Axel kalla mig _du_, eller Celia.
  
  -- Är det orättast då? kanske är det så. Men, Celia, jag ber dig så
  vackert, tillåt det. Celia skakar på sitt hufvud, _Celias hufvud_ .....
  Men jag säger någonting. Om Celia vill det eller icke, jag kallar ändå
  dig för Celia. Åtminstone nänns väl Celia inte slå mig derför. Ochså
  vågar Celia icke heller slå mig, som är lika stark som du. Tänk om jag
  då skulle slå tillbaka, så skulle jag sedan dö af sorg. Och så skulle
  Celia få gråta på min graf. Celia, var god emot mig, som för din skull
  visst skulle vara färdig att springa i elden. Någongång i verlden, Celia
  ...
  
  Chrestomathin hade han lagt åt sidan, och jag kom ej ihåg lexan mer. Jag
  gick in uppå hvad jag icke för eller vill återtaga, men säkert måste
  ångra.
  
  Jag skulle likväl icke vilja tro, att min nyaste dukamrat har något
  välde öfver sin lärarinna. Det måtte väl aldrig vara så! Men mycket
  intresserad af den lilla varelsen är jag, det är sannt.
  
  
                                                              d. 20 Dec.
  
  I dag fick jag den underrättelsen, att min principale icke plägar
  tillbringa jularna i staden, utan på landet. Hon äger, hvad jag icke
  förut vetat, en rätt stor landsgård, belägen, jag vill minnas, i Somero
  socken, ungefär sju mil ifrån Åbo. »Societeten i denna och nästgränsande
  socknar är icke att förkasta -- sade hofrättsrådinnan -- och jag hoppas
  du, min snälla Celia, icke skall finna dig obelåten med en liten sejour
  på landsbygden.« Jag svarade naturligtvis _ja_, och är rätt belåten med
  att komma på landet, ehuru det är vinter och stadsbullret nu icke är så
  i öronen skärande, som den tiden kärrorna och vagnarna låta höra sina
  disharmoniska ljud.
  
  Det förvånar mig emellertid att min principale, som är eller tyckes vara
  så road af stadslifvet och »den finare societeten,« har mod att slita
  sig derifrån just den tid, stadslifvet söker visa sig från sin mest
  lysande sida och verkeligen innebär så mycket lockande. Jag är färdig
  att kalla det vackert, att ifrån staden och fåfängan fly till landet och
  oskulden just då, när våra sinnen som mest böra vara öppna för
  heligheten och friden. Julklockorna på landet har jag alltid tyckt äga
  en högtidligare klang, än julklockorna i staden. Månne det är derföre
  att de, som på landsbygden samlas till Herrans hus, oaktadt de äro till
  antalet färre, göra det mera omedelbart, och mindre ledda af flärden?
  Allmogen följer sin barnatro, de bildade eller förbildade äro så sällan
  barnsligt rena.
  
  »O, det är visst, att i qväll, i qväll, I qväll vill ett barn jag vara,
  Så glad och säll I gladaste syskonskara,« står det i Topelii
  Ljungblommer.
  
  Gerna lemnar jag staden emot landet, när julen stundar.
  
  
                                                              d. 26 Dec.
  
  Ja, vi hafva firat julen på landet. Jag kan säga att jag de båda
  juldagarne mera tänkt på Gud, än långa tider förut. Mina känslor ägde af
  bitterhet icke det ringaste nu, men af tacksamhet ägde de mycket. Men
  hvarföre förhäfva mig! Måtte jag för hvarje jul blifva alltmer ett barn;
  måtte tron allt heligare flöda in i mitt hjerta!
  
  
                                                              d. 27 Dec.
  
  Det är nästan med våld, som man i dag rycker mig till en dans. Genom en
  enda dans kunna alla goda rörelser utplånas, och Celia blir intet annat
  än en verldsmenniska.
  
  Hvarföre skola menniskorna just inviga julen till sådana nöjen? Är det
  för att förjaga de goda föresatser, de så nyss möjligen fattat? Under
  ändå, att den ädla landsbygddens folk häruti skola vara så lika stadens
  barn. Och derpå kom jag icke att tänka förut! Sannt säger Geijer: »Vi
  menniskan sågo på fremmande kust På samma sätt lefva och dö.«
  
  Är det orätt af mig att beqväma mig till denna dans? Eller vore det
  fördomsfullt och pjåkigt att bli borta derifrån? Knappt tror jag det
  sednare. Men jag må fara.
  
  Hofrättsrådinnan menar det vara skada, att min gråa sidenklädning (som
  hon utöfver alla mina pretentioner gaf mig till Julklapp, utom mycket
  annat) icke kan vara färdig ännu. Godt, jag klär mig då i den svarta
  tibetsklädningen, såsom ett tecken att det är nästan emot min vilja, jag
  jultiden dansar.
  
  
                                                       d. 28 Dec. kl. 3.
  
  På en landsbal går det häftigare till, än jag kunnat ana. Nästan utan
  afbrott följer dans på dans, och efter supén dansades ännu nästan lika
  många danser, som på en assemblée i staden. Före kl. half till sex hade
  ingen ens tänkt på att bege sig af. Hvad åter förplägningen och särkildt
  drickandet beträffar, så ser det verkligen ut, som om »landsherrarne«
  tidtals vore underkastade en långvarig fasta i den vägen ... så tappert
  dricka de. Efter råd och lägenhet blir då den ena mera rörd än den
  andra.
  
  Nu minnes jag en dialog emellan Clinton och en utländning, en John Bull
  af det finare slaget. Det var i Helsingfors. Engelsmannen, som nyligen
  kommit från en resa i Österbotten, tog sig om hufvudet och beklagade
  sig, att man knappt i något land blir tvungen att dricka så mycket som i
  Finland, så framt man någotsånär vill följa med. Åtminstone, tillade
  han, å landsbygden. -- Nå, det bevisar ju gästfrihet hos värdarne,
  menade Clinton. -- -- Ganska sannt, svarade engländaren, men gästerna
  borde dock icke missbruka denna gästfrihet. Sådant borde anmärkas i
  tidningar, eller kanske hellre, på ett fint och satiriskt sätt, i
  romaner. -- Åh, inföll Clinton torrt, våra tidningar befatta sig icke
  med dylikt ..... sådant bruka vi ej. -- -- Ja så, här finnas således
  icke några egna romaner, men -- fortfor den skämtsamme engelsmannen, i
  det han såg på mig -- skulle det icke gå an, att det täcka könet gåfve
  små föreställningar; sparlakans-lexor göra ofta god verkan. -- -- Väl
  möjligt, svarade Clinton, men de hålla så mycket af oss. Våra fruntimmer
  förlåta oss.
  
  En bal är i stånd att förvandla natten till dag. Jag känner mig icke
  endast icke det minsta sömnig, utan till och med vaknar hos mig en lust
  att fortsätta med upptecknandet af hvad den händelserika natten för mig
  ägde ljuft och ledt. Ja, jag vill försöka.
  
  Värden, häradshöfdingen Lingh, var utmärkt artig och förekommande emot
  mig, och sörjde nog för att jag fick dansa. Tidt och ofta presenterade
  han för mig den eller den kavaljeren. De fleste voro rätt hyggliga och
  skötte konversationen ganska bra, så att jag om dem har ingenting att
  anmärka. Derföre vill jag icke tala om dem vidare.
  
  Men om _tvenne_ af kavaljererna måste jag tala, oaktadt de minnen, de
  väcka, sannerligen äro ganska obehagliga.
  
  Den ena var Assessor Abelin. Äfven han hade anländt till orten ...
  troligen för min principales skull. Så trodde jag, och ... jag vill tro
  det ännu.
  
  Som jag aldrig låter binda mig för mer än den första blifvande dansen,
  hände sig att Abelin, som tycktes veta deraf, med lätthet eröfrade mig
  för två danser. (Jag vet icke just, huru jag annorlunda skall uttrycka
  den sista meningen.) I den första dansen var han såsom vanligt, men i
  den andra var han till en början tyst och sluten. Jag tillät mig att
  fråga orsaken dertill. Då svarade han ... jag minns icke, huru orden
  föllo ... nog af, han talade sådant, som ... Hvad skall jag dölja
  sanningen för mig sjelf? Han erbjöd mig sin hand för lifvet. Han friade
  .... Huru jag rodnade då, och stundom bleknade! .... Jag svarade, hvad
  minns jag hvad det var, men ifrån mitt uppriktiga hjerta var det.
  Aldrig, aldrig skulle jag gifta mig med en sådan som Abelin! Att bli
  anständigt försörjd (hvilken sträng han äfven var ogrannlaga nog att
  anslå) genom en man, den jag icke kan älska, är för mig en
  vedervärdighet och en leda. Åtminstone är Celia i det fallet bättre, än
  många andra flickor. Ja, ja ..... Hvad vet jag, hvad jag svarade i min
  obehagliga förvirring. Kanske börjades det med tacksamhet för hans ädla
  anbud, men det slutade så, att assessorn vid dansens slut tycktes
  förstå, att han fått afslag.
  
  Efter dansen kom _Axel_ till mig med de framhviskade orden: »söta Celia,
  dansa icke mer med assessorn, utan om han kommer, så säg att du är
  uppbjuden. Här finnes en, som, det såg jag, visst icke var nöjd med att
  han dansade med Celia den andra dansen. Och den der, som jag icke vill
  säga hvem det är, kan derföre bli stygg emot Celia.«
  
  Så sade Axel och jag hann knappt öfvertänka meningen med ett sådant
  yttrande, ty åter spelade musiken, och jag blef upptagen af Axel. Han
  talade med mig lifligt under dansen, men icke mer i den berörda
  riktningen.
  
  Nu har jag litet närmare tänkt öfver, och jag tycker mig ha märkt något,
  som jag icke vågar skrifva. Ty pappret är i vissa fall såsom en
  förtrogen, på hvilken man icke får inplanta misstankar, som kunna vara
  lösa.
  
  Men nu vill jag öfvergå till den andra kavaljeren. Ida Elin, med hvilken
  jag på några dagar hunnit bli ganska bekannt, berättade mig på förhand
  en hop saker om en ung man, som för det närvarande uppehöll sig i
  socknen i embetsförrättningar. Enligt hennes beskrifning skulle det vara
  en den märkvärdigaste menniska i verlden, snillrik i hög grad, mångsidig
  ända till förvåning, talangfull. Hans karakter var (enligt Ida) en
  sammansättning af motsägelser: stolt, ädel och hurtig, men stundom
  försigtig ända till feghet. Han var på en gång den egenkäraste och den
  ömsintaste menniska i verlden. Vid ett tillfälle hade han kastat sig i
  ögonskenlig lifsfara för ett barns skull; dervid hade han sagt till dem,
  som sökte afråda honom ifrån vågstycket: »jag vet, att det är nog mycket
  vågadt, men stor blir äfven min belöning, om jag lyckas, när modren med
  glädjestrålande ögon tackar sitt barns räddare.« Och han lyckades. En
  annan gång åter (han var då omgifven af bara fruntimmer) hände sig, att
  en gammal fattig gumma föll i ån. Han skulle då blott behöft att hjelpa
  till att skjuta jullen i vattnet, och utan all lifsfara skulle han
  räddat den gamla. Men se, då rörde ha'n sig icke det minsta; han smålog
  blott och sade skämtande: »gamla menniskor blifva så kära i lifvet, att
  det kan vara så godt att lära dem dö vid första lyckliga tillfälle.
  Eller ha'n J, mitt herrskap, någonsin hört att någon menniska, som
  öfverstigit sina sextio år, tagit lifvet af sig«? Så der skämtade han,
  medan gumman kämpade med det våta elementet. Och den stackars gumman
  fann der äfven sin graf. Vi -- menade Ida -- betraktade honom då med
  afsky, blandad med beundran öfver hans nyligen visade sjelfuppoffring.
  
  Hans bana vid universitetet hade äfven varit högst besynnerlig. Student
  vid femton års ålder, undangjorde han på ett och ett halft år tre
  examina, så att han innan sitt fyllda sjuttonde år blef auskultant vid
  Åbo Hofrätt. Der ledsnade han snart vid kamratskapet, såsom han sade,
  och for åter till Helsingfors. Eter två års tid blef han filosofie
  magister, samt icke lång tid derefter lärare vid trivialskolan. Åter
  ledsnade han, skiljde sig ifrån sin post, gjorde sedan på halftannat års
  tid ingenting annat än spelade (de första nio månaderna) och rumlade (de
  nio sednare). Antingen han nu hade fått afsmak för ett så äfventyrligt
  lif eller ej, nog af, han sammankallade några sina kamrater, dem han
  förtrodde, att han icke ansåg sig vuxen någonting sådant, som att vara
  spelare eller rumlare ex professo. Då han emellertid hade skingrat
  hälften af sitt arf, tog han dem till råds angående hvad han egentligen
  _nu_ skulle slå sig på. En af dem hade då uppmanat honom att bli
  landtmätare! Rådet behagade mannen; han studerade på sin examen någon
  liten tid, och blef landtmätare.
  
  Ida menade, att då han redan varit landtmätare i två och ett halft års
  tid, så var att hoppas, det han icke mera skulle slå om. En gång hade
  han sagt; »det är mera enligt med min själ, att samtala med träd, mossor
  och stenar, än med inskränkta, fördomsbetagna kamrater, eller oklarsynta
  snusförnuftiga förmän.«
  
  Ännu en sak erinrar jag mig, hvarom Ida var nog obeskedlig att sqvallra.
  När det några dagar förut hade varit fråga om mig, hade han sagt liksom
  för sig sjelf: »kanske blir hon ett blad i mitt hjertas bok ... ja, det
  anar mig, att hon skall spela en roll i min lefnadsdram.«
  
  Så mycket har jag skrifvit om honom, men hvad blef det af!
  
  Bäst jag efter första dansen med assessorn satt bredvid Ida, framträdde
  der en ung man, som jag ännu icke sett under qvällen. Han stannar midt
  framför mig och säger:
  
  -- Detta är det enda fruntimmer i societeten, som jag egenteligen icke
  har äran känna. Således är det Celia Ina Wärn. Ah, men mitt minne
  vaknar: »en annan gång mera, mamsell Wärn.« Så har jag då slutligen
  funnit dig, Armida. Enda älskade, nu lemnar jag dig icke mer.
  
  Ja, han hade rätt; hans minne var troget. Det var min bekantskap ifrån
  Vista gästgifveri.
  
  Öfverraskad af ett så ovanligt tilltal, som knappt tillät ett svar,
  kunde jag icke heller säga någonting. Han fortfor:
  
  -- Du ser förvirrad ut, lilla menniska. Men mamsell Wärn må veta, att
  det är om er jag sagt: »det anar mig, att hon skall bli ett blad i mitt
  hjertas bok.« Ida är god presenterar mig för detta förtjusande väsende.
  
  Ida, med hvilken han ändå verkligen var du, blef lika altererad som jag,
  och hon kunde blott framstamma: Josef!
  
  -- Så är mitt förnamn, men tillnamnet?
  
  -- Josef, hvad felas dig, hvad tänker du på? -- sade Ida hviskande.
  
  -- Mitt tillnamn skall du säga. Bättre sent än aldrig; bättre förr än
  sednare. Fatta mod, Ida.
  
  -- Nå ja, Celia. Detta är filosofie magistern, ingeniör Josef v. Degen.
  Är det nu nog, obeskedlige?
  
  -- _Du_, Ida har fullgjort allan rättfärdighet. Icke så din kamrat med
  de svarta lockarna, herrliga ögonen, röda friska kinderna, och läpparna
  sen! Ty vidare fram vill jag icke förvilla mig. Endast derhän, att ni
  måste _tala_!
  
  -- Jag vet sannerligen icke hvad jag skall säga, då jag måste tala på
  befallning -- svarade jag, halft förlägen, halft ond.
  
  -- Hvad ni nu sade, var verkligen det allrabästa. Mer behöfdes ej för
  denna gång. Nu fick jag höra äfven er röst, och dess klang är bra.
  Rösten är vigtigare än man i allmänhet förmodar. »Mera en annan gång,
  mamsell Wärn.«
  
  Han gick bort, och efter en litet obehaglig paus sade jag till Ida: --
  han är verkeligen besynnerlig.
  
  -- Ja, kära Celia, det kommer sig deraf, att han af denna aftons goda
  tyckes hafva kommit litet utur sitt vanliga. Eljest är han icke så
  öfverdrifven.
  
  -- Du tycks vara särdeles intagen af honom.
  
  -- Skulle jag icke vara det! Skulle du veta, huru god han var emot oss:
  mätte upp min fars mark utan någon ersättning, och gaf dessutom min far
  så goda råd i inrättningen af jordbruket, att pappa säger, det vi
  derigenom, i stället för att vi nu äro fattiga, kunna bli välmående. Och
  för att kunna uppkasta sådana råd, sparade han ingen möda, icke heller
  tid. Jag kan icke vara ond på honom, om han ock för det närvarande är
  litet »se så der.«
  
  Ingeniör v. Degen dansade väl icke, men vid slutet af den dans, jag
  dansat med Axel, infann han sig åter och sade helt obesväradt:
  
  -- Jag tror att denna lilla gosse äfven ämnar ha en roll i den dram, der
  vi båda bli hufvudpersonerna.
  
  Axel, som ärnat gå bort, hejdade sig vid dessa ord, och ... antingen han
  nu förstod meningen i dem, eller blott anade densamma ... nog af, han
  vände sig om och sade helt sturskt:
  
  -- Hufvudperson eller icke, men visst skall min roll bli bättre än
  morbrors.
  
  -- Det fröjdar mig, att du är ett så qvickt barn -- sade v. Degen och
  klappade Axel på axeln. Den stackars Axel blef härigenom liksom afväpnad
  och drog sig misslynt undan.
  
  -- Det tycks förvåna er, att Axel kallar mig morbror; saken är den, att
  jag är köttslig kusin med hans fru mor, men den nådiga frun tycks icke
  stort låtsa om en fattig stackare som jag. Hon anser mig säkert för en
  vidlyftig person och ... kanske har hon rätt häri.
  
  Härifrån öfvergick han åter till andra ämnen, och var stundom
  intressant, stundom näsvis. Jag visste icke, hvad ton jag skulle antaga
  med honom, och jag var i högsta grad förlägen, ty småningom vändes allas
  blickar på oss. Sluteligen bjöd han upp mig till kotiljongen, som nu
  skulle börjas, och jag kunde icke säga nej. Då aflägsnade han sig och
  råkade möta sin kusin, min principale.
  
  Det var då att se, huru denna, långt ifrån att visa sig fjär, inlät sig
  med honom i ett ganska lifligt samtal. Efter dettas slut kom hon till
  mig och sade sakta:
  
  -- Jag såg att min kusin talade med Celia, men jag såg äfven, att Celia
  icke stort var agréerad af hans samtal.
  
  Hon sökte derefter i ett långt andragande urskulda ett tillstånd, som
  det, hvari v. Degen tycktes befinna sig.
  
  Min principale är i allmänhet fåordig och icke särdeles vältalig. Så bra
  som nu, minns jag henne aldrig hafva talat, och likväl gällde det en,
  som sade sig af henne vara öfversedd. Jag förstod ej detta och förstår
  det knappt ännu.
  
  Axel hade stått på ett litet afstånd och kanske uppfångat ett och annat
  uttryck. Jag hade stigit upp och skiljt mig ifrån Ida. Då kom Axel och
  sade med en bedröfvad min: -- hvad sade mamma åt Celia? Bad hon dig, att
  icke vara oartig emot hennes kusin? Säg, snälla Celia!
  
  Jag blef litet förlägen för den lilla påhängsna pojken, i och med
  detsamma jag började ana att hofrättsrådinnans tal var ett indirekt
  försvar för gynnaren v. Degen. Jag svarade Axel just ingenting, och han
  fortfor:
  
  -- Celia skrattar åt mig, för att jag är liten. Men om jag icke är
  hälften så gammal, som mamma eller morbror, så menar jag ändå med Celia
  dubbelt mera väl än de. Hör mig Celia! Tro icke mamma, för mamma har
  visst någon mening under allt detta. Och tro icke heller magister Degen,
  för han är aldrig någon bra menniska. Celia, Celia, älska icke honom,
  tag honom icke till din man!
  
  -- Tokiga gosse, huru tänker du sådant?
  
  -- Nog ser jag, att Celia nu är ond på honom, nu då han är drucken. _Men
  sedan en gång, när han är bra igen, så ångrar sig Celia, och blir
  alldeles för mycket god emot honom._
  
  I detsamma spelte man upp till kotiljong, och den rara f. d.
  hofrättsauskultanten, numera fil. magistern och vice landtmätaren Josef
  v. Degen kom att placera mig.
  
  Emellertid var det märkvärdigt att se, hvilken förändring nu i hast
  tycktes ha försiggått med denna menniska. Nu var han stilla, nästan
  blyg, och talade i allmänna ämnen, såsom folk bruka mest. Dessa allmänna
  ämnen behandlade han dock icke på allmänt vis, utan bifogade tidt och
  ofta en satir eller allusion.
  
  Så långt och i början var allting bra, men vid en tur, i hvilken jag
  hade mycken tur att bli upptagen, skiftade han både färg och ton och
  yttrade sig ungefär så: »de tro sig göra en dam på det högsta förbunden
  genom de der upptagningarne, men åtminstone är det en plåga för mig.«
  Straxt derefter kom åter en kavaljer, för att taga upp mig. Då afböjde
  v. Degen detta, sägande: »ursäkta, herre, min dam har blifvit för mycket
  fatiguerad, för att denna gång kunna göra herrn den äran.« Då inföll jag
  ... var det väl eller illa gjordt? ... jag inföll: »ånej, herr magister,
  jag är icke trött.« När jag återkom till min kavaljer, hade han
  förändrats högst oförmånligt; det var liksom hade alla furier fått
  insteg i hans bröst. Han andades våldsamt och tungt, hans ögon liknade
  dem af en tiger. Intet sade han, tills en dam kom för att taga upp
  honom, då han med sakta, men djup ton talade: -- bort, jag vill tala med
  denna _donna_. Stött och förlägen aflägsnade sig damen. Nu skulle det
  således hört till saken, att han talat, men ... han teg. Det var liksom
  han velat tillintetgöra mig med sin tystnad. Hvad jag då längtade efter,
  att någon dam (det var en sådan tur nu) kommit och tagit upp Celia. Men
  de obarmhertiga kommo _icke_, de rädda dufvorna _vågade icke_ störa
  tigern, som lurade på sitt rof. Slutligen, hvad gjorde han? Medan vi
  sutto bredvid hvarandra tysta, tillät han sig en näsvishet, som föranlät
  mig att uppstiga från min plats och draga mig till ett annat rum.
  Derifrån kunde jag ändå se, huru han på sin plats satt qvar helt lugn.
  Och när någon nu kom och tog upp honom, hade han ingenting deremot; han
  tycktes skämta med damerna, hvilket förargade mig.
  
  Eter dansen sökte han upp mig och sade: -- _ni_ sårade mig; _jag_ er än
  värre, _ni_ mig än värre, ehuru rättvist. Är det icke en bild af, att
  våra öden bli flätade i hvarandra? Jag har sagt, att Celia skall spela
  en roll i min lefnadsdram; nu säger jag: jag skall ha en roll i dramen
  af Celias lif .... För denna gång nog!
  
  Han tog några steg och märkte en gammal herre, som gick der ensam och
  melankolisk. Med denne inlät sig v. Degen, alldeles såsom han skulle
  glömt att jag fanns till i verlden, i ett samtal, som blef allt
  lifligare, ju längre det led. De talade ganska högt, så att jag väl
  kunde höra, hvad de sade. Frågan var först om, huru orätt det är af
  landtmätare att skifta mark så, att landtmannen måste ställa sina
  gärdesgårdar i spetsiga vinklar. Derifrån öfvergingo de till fråga om,
  huru bonden, äfven utan landtmätarens tillhjelp, slöser med
  gärdselämnen, huru han ofta hugger ned en granbuske, af hvilken han icke
  kan få mera än _en_ stör, o. s. v. .... Det förargade mig, att han
  skulle tala så klokt och så lugnt.
  
  Bäst jag stod der så, sprang Axel till mig och hviskade: -- Celia, söta
  gulle, engla Celia, du glömmer ju hvad jag sade. Huru du drömmer, ibland
  ser du på golfvet, och sedan åter på _honom_!
  
  Nu kom på mig en rörelse, såsom om mitt hjerta velat brista. Men sedan
  kläckte det i bröstet på mig så ljuft. Jag kände inom mig ett innerligt
  begär att kyssa denna lilla trettonåriga gosse. Han föreföll mig såsom
  en engel, såsom mitt lifs goda genius.
  
  Vid supén satt Axel bredvid mig i den ena inre vinkeln af det stora
  hästskobordet. v. Degen satt snedt emot; han tycktes vara ett af de
  lifvande elementerna i sällskapet. Han drack mycket, nästan ursinnigt,
  men han tycktes bli allt mera städad, alltmera intresserande. Så ofta
  jag såg på honom (såsom alla gjorde), såg Axel på mig och drack mig
  till. Engång sade Axel med underlig ton: Celia. Då skulle jag åter velat
  kyssa honom, men jag täcktes icke.
  
  v. Degen var den enda, som förfogade sig bort straxt efter supén. Med
  nöje hörde jag, att han skall resa bort ifrån socknen.
  
  Sedan dansade jag så många danser, som de andra. Men jag gjorde det utan
  egentligt nöje.
  
  Jag ser, att jag nu skrifvit det längsta stycket i mitt album.
  Halftannat ark! Och klockan? Himmel ..... hon är två!
  
  
                                                         d. 2 Jan. 1849.
  
  I går var det nyårsdag och man önskade godt nytt år. Det var den första
  nyårsdag, som äfven jag sjelf önskade mig ett godt nytt år! Godt nytt
  år, Celia!
  
  Jag tycker icke om, att de gamla goda nyårsvisiterna börja bli aflagda.
  Finns det några visiter i verlden, hvilka förtjena att göras, så är det
  visst nyårsvisiterna, vid hvilka till och med några utan hjertlighet
  frampladdrade ord helgas af den enkla och sköna inre tanke, af hvilken
  de äro ovärdiga representanter. Men är hjertligheten med, då hafva
  nyårsvisiterna ett än högre värde. Det kan visst vara bra att, då man
  vill _slippa_ nyårsvisiterna, sammanskjuta någonting till förmån för
  fromma inrättningar, nödlidande m. m., men det ginge ju an att _göra_
  visiterna, och _ändå_ hjelpa nödlidande m. m.
  
  Dessa tankar äro dock icke mina egna, utan v. Degens. Och jag
  upptecknade dem, liksom de varit mina egna!
  
  Magister v. Degen hade icke rest bort, utan han var på gårdagens dans.
  Anade han, att jag, om jag vetat att han skulle infinna sig der,
  alldeles icke skulle kommit dit. Utspridde han ett sådant rykte endast
  för att föra mig bakom ljuset? Blott _mig_? kan han äga en sådan
  gissningsförmåga och skarpsinnighet?
  
  Jag måste medge, att han i natt visade sig från en fördelaktig sida. Två
  danser dansade han med mig, den andra och _kotiljongen_. Och när någon
  nu tog upp mig, visade han sig glad och sade engång, liksom han alls
  icke erinrat sig den förra balen: -- det fägnar mig, att äfven andra
  menniskor dela smak med mig. -- Ett sådant smicker misshagade mig ej.
  
  Vid supén kom jag oförmärkt att bli indragen i ett samtal med fyra à fem
  personer. Då märkte jag, huru han, full af finhet, understödde mina
  anspråkslösa yttranden, huru han behändigt förde mig till det rätta
  igen, då jag på fruntimmers vis ville flyga öfver till ämnen, som
  egentligen icke hörde till saken. Ja, han förklarade så väl meningen af
  hvad jag sagt, att jag rodnade öfver att hafva sagt någonting så
  vackert, att jag kommit fram med så sköna idéer. Allt detta gjorde han
  med en sådan låtsad likgiltighet eller opartiskhet, att jag tror ingen
  annan märkte det än ... jag.
  
  Ja visst tyckes han vara en ovanlig menniska. Men kan han älska mig?
  Ville han godtgöra, hvad han förra gången brutit? Jag tror det sednare,
  men jag vill icke tro det förra.
  
  Axel hade icke dansat med mig under hela aftonen. När vi tagit afsked
  och voro i tamburen, hviskade han till mig: stackars Celia, huru går det
  med dig, Celia?
  
  Men jag känner det så väl: _sådan som denna, är icke kärlekens början_.
  
  
                                                            Augustdagen.
  
  I går åter en dans, och så roligt som der, har jag icke haft. Min själ
  blef likasom förd på vågor, som voro af en ljuf, drömlik natur.
  
  Men när jag skulle sätta mig i släden, följde mig v. Degen ut ... han
  hade äfven hjelpt kappan på mig ... med den största varsamhet och
  delikatess hjelpte han mig nu äfven i släden ... fällen stoppade han så
  sorgfälligt in vid fötterna. _Han var van äfven vid sådant._ Sedan tog
  han min hand, hviskade: -- är Celia ännu rädd för mig? Jag svarade: --
  har jag då varit rädd för er? .. Då sade han åter: -- kalla mig Josef,
  det låter bättre! ... Men jag svarade: -- nej, herr v. Degen, det gör
  jag icke ... Då sade han intet, men när släden for af, stod han der
  bakpå ett litet stycke väg, och sedan kände jag någonting ... likt en
  kyss, som brände igenom dukarna och bahytten. Jag vände mitt hufvud om,
  och såg honom ila bort åt karaktärsbyggningen.
  
  Det var en lycka att min släde var den sista, och att jag med mig hade
  blott kusken, att han kunde blott finska och att han var enfaldig som
  ett spån.
  
  
                                                              Knutdagen.
  
  Detta är sista dagen i julhelgen. Julhelgen, huru har jag firat den? Jag
  har låtit rycka mig bort af händelsernas ström!
  
  I dag har min principale en tillställning, visserligen ej tilltagen i så
  stor skala, som de stadigboende sockneboernas, men likväl stor nog. Det
  kan vara femtio personer bjudna.
  
  Jag har dragit mig ifrån salongen, för att en gång i mitt album kunna
  omtala saker, som äro rätt färska och som passerat rätt nyligen.
  
  Abelin var nog artig att dansa med mig nu, såsom förut. Men det plågar
  mig, att nödgas dansa med en man, åt hvilken jag gjort ondt.
  
  Axel dansade med mig denna gång. Bland annat som han sade, minnes jag:
  
  -- Lofva mig någonting, Celia!
  
  -- Ja, ja, goda Axel.
  
  -- Lofva mig, om jag dör förrän du, lofva mig då, du himmelska Celia,
  att gråta på min graf!
  
  -- Ja, ja, ja, lilla Axel; om så går, så skall jag visst gråta. Tror
  Axel annat! .... Men kan Axel lofva mig någonting i stället?
  
  -- Åja, det kan jag visst lofva. Hvarför icke det? Jag lofvar; den dag
  Celia blir gift med honom der, skall jag gråta så, som om Celias lycka
  vore i grafven. -- -- -- --
  
  Glacen är serverad och musiken spelar upp.
  
  
                                                       En timme sednare.
  
  När jag kom in, såg jag v. Degen i samtal med min principale, och efter
  vanligheten tycktes samtalet vara mycket animeradt. Jag tyckte icke om,
  att hennes blickar på honom i hast blifvit så varma. Hon kunde, tycker
  jag, skänka de varmaste blickarne åt assessorn.
  
  -- När Josef (det namnet låter verkligen bättre) såg mig, kom han snart
  till mig, och åter voro vi ett par i kotiljongen. Och vi talade mycket
  ibland, och ibland voro vi mycket tysta. Just då dansen slutades, gjorde
  han mig en fråga, som kom min blod att sjuda varmt och min barm att
  svalla högt. Jag minns icke, hvilken frågan var, men ..... jag kunde ej
  svara derpå. Då tryckte han sakta min hand och hviskade. Men fast han
  hviskade, tyckte jag att denna röst, _med dess obeskrifliga färgton_,
  bordt höras öfver hela verlden. Han hviskade: -- _ni älskar mig, tack,
  tack!_
  
  Såsom ett flor föll öfver min själ; allt försvann såsom ett töcken för
  mina ögon. När jag vaknade, voro många omkring mig och bestänkte mina
  tinningar med vatten. Jag hade legat sanslös i Josefs armar, men jag kom
  mig åter.
  
  Godt, att man lossat upp den trånga klädningen och snörlifvets
  tyranniska band. Nu får bröstet svalla desto friare; men äfven nu
  arbetar det våldsamt. Är kärleken _sådan_?
  
  Här sitter jag ensam, ensam, med den frånvarande till sällskap! Och jag
  skrifver detta i en outsäglig glädje och smärta.
  
  
  
  
                                ANDRA BOKEN.
  
  
                                                          Åbo d. 16 Jan.
  
  Hvad mitt rum förefaller mig ovanligt. Så var det icke förr. Märkvärdigt
  ändå, att allt förändrat färg, i det yttre, sedan min själ förändrat
  färg, i det inre!
  
  Menniskorna fira marknad som bäst. Hvar och en tror sig ha något vigtigt
  att uträtta. Så har äfven jag förr trott mig ha vid marknader. Nu tycker
  jag min närvaro derute är mindre nödig.
  
  »Här sitter jag ensam, ensam med den frånvarande till sällskap.«
  
  Huru mycket ljuft hade jag icke att uppteckna, så mycket, att ... jag
  allsicke hunne uppteckna så mycket. Någonting måste jag väl ändå
  uppteckna. Det blir naturligtvis om Josef.
  
  Josef är den sol, omkring hvilken Celias stjerna vänder sig. _Jag är ett
  blad i hans lefnads bok._
  
  Huru sade Josef Felixdagen?
  
  -- Förlåt mig, Celia, gårdagens ord. De voro sagda i ögonblickets
  ingifvelse, utan beräkning.
  
  Jag minnes dem icke mera -- svarade jag, men kände, huru högt jag
  rodnade öfver denna osanning.
  
  -- Förlåt mig -- återtog Josef -- ty jag älskar er.
  
  -- Jag svarade intet; han såg på mig; det påkom mig ett begär att närma
  mig honom. Våra själar möttes på en gång som våra läppar.
  
  Förlåt mig, min Gud, att jag icke kan beskrifva den salighet, du skänkte
  mig i den första kyssen!
  
  Celia är stum och fattig.
  
  
                                                                  d. 22.
  
  Josef är i staden. Hvilken glädje! Han har förordnande att skifta mark i
  närheten af staden. Ofta, ofta skall han vara hos Celia.
  
  Vi äro nu hvad man kallar förlofvade, visserligen icke éclat, men icke
  heller i hemlighet.
  
  Huru kunde det äfven förblifva en hemlighet? När någon bryr mig för
  Josef, så kan jag ju icke dölja den glädje, jag deröfver känner. Jag
  rodnar. Det är ändå så roligt.
  
  Men det bästa af allt är ändå, att äfven Josef rodnar. Han kan rodna!
  Det trodde jag icke om honom förrän i går, när min principale brydde
  honom.
  
  Josef har en stor sjelfbeherrskning, men äfven för honom kunna stunder
  finnas, då känslan tar ut sin rätt. Deråt är jag så innerligen glad. Jag
  finner, att han ändå icke är ett altför högt väsende för min kärlek. Jag
  finner, att han är en menniska, som är tillgänglig för menskliga
  känslor.
  
  Ja, efter det Josef rodnade, är jag icke mera alls rädd för honom. Jag
  vågar skämta med honom, jag vågar tala med honom så barnsligt, som jag
  icke skulle våga med någon annan. Och hvad det då fröjdar mig, när han
  säger, att jag är alldeles barnslig. Ty jag vet att Josef anser
  barnasinnet vara det högsta.
  
  Men ännu ljufvare är, då han, smittad af mitt exempel, sjelf blir
  barnslig. Han hittar då på så många små oskyldiga upptåg, att jag anser
  det vara omöjligt att med honom nånsin ha ledsamt.
  
  Jag vågade i går afton en anmärkning, som lutade ditåt. Då sade han
  leende:
  
  -- Det kan vara så godt att min Celia tycker så, ty vet Celia, tiden
  räcker nog till, att ha ledsamt med sin man. Det är väl så utsedt, att
  vi skola bli man och hustru.
  
  Åter rodnade jag, ty jag hade aldrig förrän nu kommit att tänka på det
  han sist sade. Jag hade blott instinktmessigt anat sådant. Det var
  liksom Josef skulle kunnat läsa i min själ, ty han sade:
  
  -- Ja ja, Celia lilla; äfven om dylikt måste man tala och komma
  öfverens. En åtrå bor i mannens bröst att få sin älskade till maka. En
  motsvarande åtrå förefinnes säkert hos den älskande qvinnan.
  
  -- Tro mig min Josef; aldrig har än din Celia .....
  
  Härvid rodnade jag så häftigt, att alla pulsar brände. Jag kunde icke
  fullborda min mening. Josef befriade mig ur den plågsamma tystnaden:
  
  -- Du har rätt, du rena qvinna. Vår kärleks första timmar böra icke
  vanhelgas med jordiska tankar på jordisk utkomst, giftermål och mera
  sådant. Vi vilja helt och hållet lefva i det närvarande, och lemna det
  kommande åt Gud och ett vänligt öde.
  
  När han sagt dessa ord, gick Josef bort. Jag vet icke hvarföre dessa
  ord, så sköna de än voro, ingåfvo mig en viss sorg.
  
  Men jag vill trösta mig. Jag har hört att kärleken icke kan vara utan
  små sorger, barnsliga farhågor. Och om jag icke är glad i morgon, så
  skall jag väl bli det, när Josef kommer. Hans närvaro är mera tröstande
  än alla förnuftsgrunder.
  
  Om Clinton skulle se mig sådan jag nu är, månne han skulle nännas
  skratta åt mig?
  
  
                                                             d. 29 Febr.
  
  Huru länge du, min kära dagbok, fått sakna din väninna. Men hvad har jag
  haft att skrifva?
  
  Ja, när Josef varit i staden, har jag varit mer än lycklig. Jag har
  kunnat lefva blott i min lycka. Och när han varit frånvarande, så har
  jag visst saknat honom och kännt en viss sorg, men så många minnen, så
  många förhoppningar hafva gjort denna sorg ändå så ljuf, att jag för
  allt i verlden ej velat mista den.
  
  Jag har alltid varit lycklig. Dock hände i dag, när Josef satt vid min
  sida, att jag började gråta. Var det öfvermåttet af sällhet, som vållade
  dessa tårar, eller hvad var det?
  
  Josef vårdade sig icke om, att fråga efter dessa tårars orsak. Han blott
  kysste bort dem. Sedan vecklade han upp min upphäktade hårfläta och
  började leka med mitt utslagna hår. Jag blef nöjd deraf.
  
  Jag har läst att kärlek är det närmaste steget till vansinne. Jag har
  tviflande skrattat deråt, men troende skrattar jag icke mera.
  
  Blott det ville jag veta, hvarför icke menniskan på höjden af sin lycka
  blir vansinnig.
  
  Jag frågade Josef derom; han svarade, att sådana fall gifvits, men de
  hafva inträffat genom kontrasten emellan gränslös olycka och den högsta
  lycka. Och äfven då äro de högst sällsynta. Vidare sade han icke, utan
  vände talet på annat.
  
  Emellertid vill jag tacka dig, Gud, som icke låtit Celia bli vansinnig.
  Det är din nåd, jag skall tacka.
  
  Innan jag älskade, trodde jag att man i kärleken till en jordisk varelse
  glömmer bort sin Gud. Jag tror så icke mera. När själen blifvit
  fördubblad, huru skulle man då glömma att bedja och tacka Den, som
  skapat själarna?
  
  Visst är det dock sannt, att ofta under mina böner insmyger sig Josefs
  bild. Jag söker då förjaga denna bild och läser böner så många gångor,
  att Josef icke mer har öfvermakten. Och sedan, när jag är väl tillfreds
  med mitt samvete, somnar jag in så lugnt och drömmer de ljufvaste
  drömmar om Josef.
  
  
                                                             d. 10 Mars.
  
  Hvad jag befarat rörande Axel, tycks verkligen på alfvar vilja slå in.
  
  Alltsedan Josef och jag kommo uti detta ömma förhållande (fy så pjåkiga
  ord!), har Axel icke varit sig lik. Nu är han så blek, så blek, som han
  än aldrig varit, fast han visst ej nånsin haft frisk färg. Hans matlust
  har äfven förgått ansenligen; förut åt han med den hos alla skrofulösa
  barn nästan omåttliga aptit. Nu äter han icke så mycket som flickorna
  ens.
  
  Sina lexor kan han ofta utmärkt väl, men stundom alls icke. Äfven de
  gångor, han tyckes kunna, händer ändå att han råkar i en några minuters
  själsfrånvaro, då han stirrar framför sig förvirradt, ja nästan vildt
  och hemskt.
  
  Det hände engång i förra veckan, medan Josef satt vid min sida och höll
  mina händer i sina, att lilla Axel kom in. Små flickorna ha ofta kommit
  in, när Josef suttit bredvid mig så; det har icke gjort mig förlägen,
  jag har knappt märkt sådant, men nu, då Axel kom in och såg så
  besynnerligt åt vårt håll, då stack det mig, och jag sade någonting
  sådant som: »hvad har Axel här att göra? Axel får gå.« Då gick han
  långsamt bort, och vid middagsbordet kunde jag se att han gråtit.
  
  Hvarföre sade jag sådant åt Axel? Var det derföre, att _han_ icke heller
  annars, utom lektionstimmarne, plägar våga infinna sig i mitt rum, eller
  var det för det en obestämd aning sade mig, att trettonåringen icke med
  goda ögon såg vårt rendezvous?
  
  Det må nu ha varit af hvad orsak som helst, det vissa är, att jag snart
  ångrade min häftighet och helt och hållet tillskref den egoismen.
  
  Sedan dess har jag sökt att vara mot Axel så god, jag nånsin kunnat, men
  han förändrar sig dock icke deraf. Jag skulle till och med önska, att
  han än en gång ville öfverraska Josef och mig. Om han det gjorde, så nej
  minsann jag skulle ha lust att be honom gå bort.
  
  Hvarföre får icke en menniskas glädje äfven vara alla andras glädje! Och
  åt den, jag skänker min vänskap, hvarföre skall han icke vara belåten
  med den -- vänskapen är ju redan så mycket -- hvarföre fordrar han äfven
  kärlek?
  
  Dessa reflexioner har jag vågat med anledning af en trettonårig gosses
  personlighet. Jag vet icke hvaraf det kommer sig, att jag icke kan anse
  Axel för barn. Ansåge jag honom så, skulle väl aldrig i min själ
  uppstiga en tro, en öfvertygelse, den jag nu fåfängt söker bekämpa ...
  den att han älskar mig.
  
  Månne en annan ung flicka i min belägenhet skulle sätta sig öfver en
  sådan tro? Eller om hon ock så trodde, skulle hon väl anse detta barns
  kärlek med likgiltighet, kanske med förakt? Nej, hon skulle vara som
  jag, hon skulle ömma för Axel, såsom Celia gör det. Hon skulle slutligen
  älska Axel såsom jag; med vänskapens kärlek blott, men med kärlekens
  icke. Stackars liten Axel!
  
  Josef är med Axel mycket lugn och obesvärad. Han låtsar icke veta af
  gossens ömhet för mig; han låtsar äfven för mig anse sådant orimligt.
  Jag tror ändå hvad jag tror. Förlåt det Josef!
  
  Axel tål alls icke Josef. Ständigt grånar hans vackra blick, när den
  vändes på min älskling. Ja, jag såg en gång Axel i tysthet knyta näfven
  och bita ihop tänderna. Således kan äfven svartsjukan rymmas i barnets
  själ. Det är besynnerligt!
  
  Jag har nog mycket grubblat på, huru min lilla stackars Axel bäst kunde
  bli botad. Frånvaron och tiden vore väl det bästa. Men huru skall jag
  komma fram med sådant för min principale?
  
  
                                                             d. 15 Mars.
  
  Jag behöfde icke »komma fram med sådant för min principale«. Hon gjorde
  det sjelf.
  
  Jag vet icke, Celia lilla -- så talade hon -- huru du skall uppta ett
  ömtåligt ämne, som min moderliga ömhet tvingar mig att vidröra.
  
  Det kläckte litet i bröstet på mig, och om jag också behöft eller velat
  det, skulle jag dock ingenting kunnat säga; hon fortfor:
  
  -- Ämnet gäller min enda son, lilla Axel. Så liten han är, är han dock å
  själens vägnar så utvecklad, som om han vore fyra år äldre.
  
  Så vant sätt hofrättsrådinnan än har, blef hon dock här något förlägen,
  och lekte med nyckeln till sin chiffonier. Jag började stå som på nålar.
  Men min principale återtog:
  
  -- Till följe af denna själens tidiga utveckling kan Axel äfven erfara
  känslor, hvilka först borde tillhöra ynglingen. Jag har länge tviflat
  derpå, men slutligen af många små omständigheter, som icke undgå en
  moders öga, blifvit öfvertygad. Och den värma, med hvilken han alltid
  talar om _en viss person_, öfvertygar mig ännu mera. Af rodnaden på dina
  kinder, lilla Celia, finner jag, att du ganska väl anar, hvartåt jag
  syftar. Din discipel håller mycket för mycket af sin guvernant .... Nå
  nå, det der är allt saker, för hvilka Celia icke rår det ringaste, ty
  hvad kan man rå för, att man är älskvärd och gör intryck .... Emedlertid
  måste denna hans känsla för dig på något sätt afkylas. Huru skall sådant
  tillgå? Huru tycker Celia?
  
  Jag framstammade någonting om frånvaro och tid.
  
  -- Du har rätt, mitt barn. Ditt guvernantskap med Axel bör nu ta slut.
  Jag ärnar på ett par månader skicka honom till min svåger, majoren. Der
  har han sina kusiner att jollra med. Ett barns känslor lära väl icke
  vara så djupa, att de ju icke på en så pass lång tid mattas af. Axel
  skall få lära sig att glömma sin guvernant.
  
  Jag hviskade, att jag var tacksam för en sådan anordning.
  
  Men värre, berättade hofrättsrådinnan dagen derpå, hade det sedan
  blifvit med Axel. Han hade först bestämdt förklarat, att han allsicke
  ville fara, att man, för att få honom dertill, måste binda honom med rep
  i släden. Sådan hade han varit i går.
  
  Men i dag kom han raskt in i min kammare och sade:
  
  -- Mamma vill att jag skall resa bort och att jag flera veckor skall
  vara hos morbrors. Vill Celia så med?
  
  -- Ja, jag tror att det är för Axel ganska nyttigt.
  
  -- Tror Celia jag icke förstår, hvad mamma menade, när hon sade, att jag
  här hemma blir alldeles olycklig. Derföre, menade mamma, att jag håller
  så mycket af Celia. Men skall jag bli mindre olycklig, när jag icke får
  vara nära Celia?
  
  -- Axel kommer att glömma Celia och det är bäst.
  
  -- Bäst ja, derföre att jag aldrig kan få Celia, som är förlofvad med
  den elaka karlen, som jag icke kan tåla.
  
  Då jag åter icke kunde tåla sådana ord, och troligen uttryckte det i
  minen, sade Axel:
  
  -- Förlåt, söta, älskade Celia. Jag skall försöka börja hålla af honom,
  efter Celia gör det. Men glömma Celia, det tror jag jag visst icke kan.
  Just när jag dör, skall jag ännu minnas Celia.
  
  Härvid började han snyfta öfverljudt. Jag smittades af exemplet. Det
  märkte Axel och sade:
  
  -- Du gråter ändå, vackra Celia; det är bra att du ändå har något
  medlidande med Axel. Men säg, skall jag resa?
  
  -- Ja, visst bör Axel resa.
  
  -- Nå, efter Celia vill det, så låt det då gå. Dit är hela två mil.
  Aldrig höres dit ljudet af Celias steg. Aldrig synes dit Celias ögon ...
  Men jag skall minnas dem. Nej, jag skall försöka glömma Celia. Ju mera
  jag vill glömma, desto mera minnes jag. -- -- -- Adjö nu Celia, blif bra
  lycklig, söta, ljufva, himmelska Celia.
  
  Så störtade han ur rummet. Snart var hästen förespänd, och den lilla
  stackars gossen kom än en gång in och tog ett riktigt afsked, hvarvid
  han tycktes göra våld på sig sjelf, åtminstone gret han icke, och sade:
  måväl, mamsell Värn!
  
  Det är också sannt, att hans mor då var med i rummet. Jag kunde icke rå
  för att jag följde Axel allt till släden, och att jag var obetänksam nog
  att stoppa in fällen vid fötterna och att än en gång räcka honom min
  hand. Fast många sågo på, förde han den till sina läppar. Så for han af,
  den stackars lilla besynnerliga gossen, som håller af Celia.
  
  
                                                             d. 1 April.
  
  Det är i dag en skämtets och glädjens dag. Mina disciplar ha lof. De ha
  i dag öfvat sig i konsten att ljuga med smak.
  
  Jag sitter här och ångrar mitt underliga beteende i går. Josef var i
  staden och naturligtvis här hos mig.
  
  Genast som han inträdde, fann jag att han icke var som vanligt, ty efter
  förlofningen hade sådant än icke händt, som nu var fallet. Josef hade
  druckit något.
  
  Han medgaf sådant och frågade mig, om jag var mycket ond deröfver. Då
  svarade jag, att jag skulle vara bra pedantisk, om jag fäste mig vid
  sådant då och då. Ja, jag sade, att vore jag karl, så skulle det väl
  någongång kunna hända äfven mig.
  
  Då menade Josef, att han denna gång druckit, för att förbereda mig på
  att han icke blefve ett dygdemönster. »Jag har nyss -- tillade Josef --
  varit i sällskap med en stackare, som nyligen blifvit förlofvad och
  allsicke törs smaka på någon starkare dryck, emedan han befarar, att han
  efter något det minsta dåliga rykte kunde förlora sin kredit och få sig
  korgen.
  
  Josef framställde denna pjåkiga man i så löjliga färger, att om dennes
  käraste skulle hört sådant, så tror jag mest att hon gifvit korgen åt
  sin vän, blott för att han under förlofningstiden var så pedantisk.
  
  Josef kunde väl till en del haft rätt och till en liten del orätt, men
  han talar så öfvertygande, att jag åtminstone då tyckte honom ha
  fullkomligen rätt. Visst är det ynkligt att under förlofningstiden
  ställa sig bättre än man verkligen är. Det är både ynkligt och
  bedrägligt. Jag tror att sådana lismande varelser bli verkliga
  hustyranner, sedan de väl fått tömmarna i sina händer.
  
  Det är dock egenteligen icke om sådant jag bör skrifva, utan om
  någonting annat, om mitt underliga beteende.
  
  Josef talade efter middagsmåltiden mycket med min principale, och hon
  syntes mycket belåten. Jag vet icke huru det kom sig att Celia icke rätt
  tyckte om sådant. Var det blott en flyktig föreställning, att det kunde
  finnas qvinnor, hvilka komme Josef att glömma mig (hofrättsrådinnan
  borde jag väl ej frukta), eller var det verkligen svartsjuka?
  
  Medan jag läste med flickorna, grubblade jag öfver denna punkt. Jag
  sökte utforska mina känslor, och kom slutligen till det resultat, att
  det icke var svartsjuka, men väl en liten mån afund. Säkert är, så
  tänkte jag för mig sjelf, hofrättsrådinnan mycket intressantare än jag,
  efter Josef så gerna talar med henne så länge.
  
  Sedan jag slutat min lektion, gick jag till förmaket. Der såg jag
  någonting, som jag kanske icke borde uppteckna i mitt album.
  
  Dock, när jag rätt tänker efter, så håller jag ju album endast för att
  på gamla dar minnas gammalt nytt, samt för att bedömma rätta arten af
  mina ungdomskänslor. Derföre bör jag uppskrifva äfven sådant, som icke
  är så roligt.
  
  När jag kom in i förmaket, satt Josef vid hofrättsrådinnans sida och
  höll hennes händer i sina. Det var en obehaglig känsla, som Celia kände,
  och det är sannt, att jag tillbakahöll den fot, som ämnade göra ett
  steg.
  
  Sveko mig mina ögon? Blef icke Josef förlägen, då jag inträdde? Den, som
  icke blef förlägen, var min principale, som småleende sade:
  
  -- Så här är det; man skall reta unga flickor till svartsjuka. Nu vill
  jag lemna herrskapet på tu man hand. Låt se, huru ni nu ställer saken
  till rätta.
  
  Med dessa ord aflägsnade hon sig. Josef smålog och sade:
  
  -- Kusiner kunna sig emellan ha ett och annat groll, små trätofrön, som
  böra aflägsnas. Vid sådana tillfällen gifver man sin hand till försäkran
  om stadig vänskap.
  
  Snart hade Josef aflägsnat mina obeskedliga känslor. Ja, han tillochmed
  kom fram med, att han blifvit förlägen, men att denna förlägenhet kom
  deraf, att hans Celia blef förlägen.
  
  Huru skulle jag betvifla att Josef älskar mig. I går på aftonen fann jag
  att han älskar mig mer än jag nånsin trott mig kunna älskas.
  
  Då jag för honom bannade mig sjelf, och medgaf att det var en fläkt af
  den svarta sjukdom, som kallas _svartsjuka_, hvilken troligen hade
  förorsakat min dumma förlägenhet, urskuldade han mig på det mest
  vältaliga sätt. Han sade, att hvilken annan ung flicka som helst, som
  varit i mitt läge och oförmodadt kommit att bevista en scen sådan som
  emellan honom och hans kusin, hade visst äfven blifvit litet häpen och
  förlägen. Och han sade, att mina känslor vid det tillfället voro helt
  och hållet skilda ifrån svartsjuka; de voro någonting helt annat, emedan
  hans Celia omöjligen kunde blifva skyldig till någonting så fult som
  svartsjuka.
  
  Småleende sade Josef de sista orden, och då jag knappt ville tro detta
  smicker, kysste han mig till glömska af alltsamman.
  
  Att älska är ljuft, men hvarföre skall en så obetydande omständighet som
  den, att min älskling haft en annan qvinnas (_sin kusins!_) händer i
  sina, förorsaka obehag hos Celia?
  
  Det kommer deraf, att Celia icke är alls himmelsk, utan alldeles
  jordisk. O, måtte jag aldrig mer erfara sådana känslor!
  
  
                                                                  d. 10.
  
  O, hvad jag är lycklig! Vår kärlek tillvexer och stärkes allt mer och
  mer. Och den har inga moln.
  
  I dag talade Josef med mig om ... Nej, jag vill anföra hans egna ord:
  
  -- Älskade Celia, nu äro vi redan, tror jag, så bekanta, att vi kunna
  tala om prosaiska saker. Jag hoppas snart få mig fullmakt på en stående
  befattning, hvarigenom jag kommer i tillfälle att gifta mig. Gissar
  Celia, hvem som skall bli frun?
  
  En ljuf förvirring intog mig, men hvilken glädje. Samma förvirring
  märktes hos Josef, som fortfor efter en paus:
  
  -- Ja, min celesta Celia, har du någonting emot, att vi i höst arrangera
  ett litet bröllopp? Ett helt litet, utan dans och särdeles ståt. Du må
  veta, att vår vän, som är din principale, har förbehållit sig detta
  bröllopp. Är icke ett enkelt bäst?
  
  -- Det som Josef vill, är det bästa. Om min bror Clinton äfven blir en
  af gästerna, så är allt bra.
  
  Sådant talade vi i dag. Och mitt hjerta darrar af sällhet, när jag anar
  all den lycka, som väntar mig.
  
  Jag gick slutligen så långt, att jag bannade Josef för det han låtsade
  räkna giftermål bland prosaiskt. Jag bevisade, att det var idel poësi
  och alls icke prosa, när man älskar hvarann.
  
  Josef var nöjd med mig och sade, att jag »bevisade« min proposition
  trotts så bra, som en välbeställd studentkandidat bevisar sin Euclides.
  Jag blef då så glad, att jag tog en kyss af honom, något som jag än icke
  vågat göra.
  
  
                                                                  d. 17.
  
  Jag hade nyss slutat läsningen af »_Nunnan i Gnadenzell_«, denna bok,
  hvars hjeltinna är en undergifven engel, strålande som ett heligt ljus
  igenom den omgifvande orenligheten och mörkret.
  
  Som jag icke gör någon hemlighet af de romaner jag läser, lärer
  hofrättsrådinnan sett boken på mitt bord. Alltnog, när jag kl. 6 ingick
  i salongen, frågade fröken Dorothée af mig, hvad lektyr jag för
  närvarande höll på med. Jag förstod mig icke på att säga annat än
  sanningen.
  
  Då skrattade fröken med en mycket tvetydig min och sade:
  
  -- Det är synd att jag ej fick veta saken, då Celia ännu höll på med de
  första bladen. Jag skulle afrådt Celia från en så tvetydig lektyr. Af
  hvem har Celia fått den till låns?
  
  Nu var jag i två fall i valet och qvalet. För det första tyckte jag det
  var svårt att om en bok, som hette tvetydig, säga att den var lånad af
  min egen Josef. För det andra visste jag ej om jag, inför gamla fröken,
  skulle kalla honom med namn eller titel. Jag öfvervann dock såväl
  svårigheten som blygheten att kalla Josef vid namn.
  
  -- Jag har fått den af Josef -- sade jag således.
  
  -- Ja så, af sjelfva Josef. Har han åt ett väsende, som för honom tyckes
  så dyrbart, kunnat anförtro en roman, som hvimlar af så dåliga exempel!
  
  -- Om jag minns rätt -- tillade hofrättsrådinnan -- har man der att göra
  med lättfärdiga nunnor bland den qvinnliga personalen, skälmar, drinkare
  och bedragare bland den manliga.
  
  -- Men -- inföll jag ifrigt -- bland qvinnorna finnes der en Gisela, och
  bland männerna en grefve Eberhard.
  
  -- Det kan vara -- svarade hofrättsrådinnan -- men det minnes jag, att
  när jag läst hälften af boken, kastade jag den i knuten. Jag vågade icke
  läsa mera. Det var altför skarpt.
  
  -- Af samma orsak läste jag boken till slut, och fann mig mer än nöjd
  med den vackra upplösningen.
  
  Jag skulle dock i längden dukat under för dessa tvenne vältaliga
  qvinnor, men i detsamma inkom Josef och fick höra hvarom fråga var. Då
  sade han:
  
  -- Bland våra nyare romaner kan man säga, att mer än hälften är osedlig.
  Då jag åt ... (här dröjde han litet vid namnet) Celia gaf en bok af det
  äldsta utländska läsebibliotheket, skedde det i öfvertygelse derom, att
  boken var _sedlig_.
  
  -- Sedlig, huru skall detta förklaras -- frågade fröken Dorothée.
  
  Josef tycktes litet betänka sig, innan han svarade:
  
  -- När lasten är höljd med rosor, samt behaglig och förförisk framträder
  i dagen, märker man endast det vackra omhänget och anar icke ormen, som
  ligger derunder. Jag minnes fabeln om rågeten och killingen. Geten
  beskref för sin oerfarne son tigern såsom grufligen ful och
  vederstygglig att åse. Killingen såg en gång ett djur, som var rätt
  varkert och hade behagliga rörelser. Ja, sjelfva ögonen voro så milda,
  så milda. Naturligtvis närmade killingen sig ett så intagande djur. Det
  var tigern, som den gången fick sig en rätt god stek ..... Nutidens
  flesta romaner äro sådana släta tigrar, som obarmhertigt uppsluka det
  rena hjertat och den rena känslan ..... Annat är, då lasten framställes
  i all sin nakenhet, all sin verderstygglighet. Då har han förlorat sin
  bästa retelse, och man känner, med hvars andas barn man har att göra.
  Just en sådan bok är nunnan i Gnadenzell. Ja, denna roman verkar äfven
  genom kontrasten. Så skära, rena och etheriska varelser som Gisela
  finner man icke i många böcker. Hon framgår genom det hela, som ett rent
  ackord genom den mest skärande disharmoni.
  
  Visst hviskade gamla fröken något sådant som, att hvar menniska får ha
  sina åsigter, men nog hade Josef ändå gått segrande ur striden. Det
  skulle väl äfven en annan än jag ha funnit ... en annan, ja, som
  opartiskt bedömt saken.
  
  Alltid ser Josef tingen ur en hög synpunkt. Det är derföre,
  hofrättsrådinnan plägar säga, att han kan vända svart i hvitt. Hon har
  icke betänkt det, att hvad som för ett fördomsfullt sinne synes svart,
  kan för ett fördomsfritt synas hvitt. Ordet fördomsfri tar jag derföre
  icke ironiskt, såsom min principale ofta brukar. Hon säger till ex. om
  atheister, att de äro fördomsfria.
  
  
                                                                  d. 30.
  
  Jag trodde nyligen, att jag haft en syn. Nu då jag en gång till haft
  samma syn, måste jag tro, att jag alldeles icke »sett i syne«, utan att
  allt var verklighet.
  
  Midnattstiden, natten emot sista fredag, låg jag vaken i min säng. Jag
  tänkte på tusen saker, som jag ej på lång tid ihågkommit. Bland annat
  såg jag så lifligt för mig Anna, min Mallasvesi vän, utom hvars rådighet
  och snart sagdt manhaftighet den rysliga aftonen på Mallasvesi ingen
  Celia skulle finnas i lifvet. När jag fick den förfärliga underrättelsen
  om min fars död i vågorna, så knorrade jag emot ödet, som icke
  derförinnan lät mig omkomma i Mallasvesi men nu, nu var jag tacksam
  derför; kärlekens lycka hade ju icke då blifvit min del.
  
  Och åter tänkte jag på den goda, lifliga, uppriktiga Anna. Så stygg jag
  varit emot henne; ännu hade jag ej besvarat hennes sednaste kärkomna
  bref.
  
  Då tyckte jag mig höra sakta steg på stora trappan utanför mitt fönster.
  Trappan är öfverbyggd och rätt bra att spatsera uppå.
  
  Det var ett klart månsken. Månen låg så, att han upplyste mina hvita
  gardiner.
  
  Knappt hade jag hört stegen, innan ena gardinen fick en skugga af en
  mensklig varelse. Konturerna kunde icke tillhöra en fullvuxen, utan en
  mindre. Skuggan stod stilla.
  
  Det kläckte i bröstet på mig, men jag sökte dock att samla mitt mod. Jag
  kastade på mig min nattrock och gick till fönstret, samt öppnade en flik
  af gardinen. Hvad jag nu såg, betog mig med häpnad, men ändå .....
  menniskan har troligen ett starkt begär att se sådant som hon ... icke
  vill se ..... Jag trädde mitt hufvud emellan gardinen och fönstret.
  
  Hvem var det jag såg? En, som jag kanske hade bordt se med nöje? Det var
  Axel. Ja, Axel.
  
  Så snart han såg mig, ropade han med upprörd stämma:
  
  -- Celia, Celia, förlåt Axel!
  
  Och så sprang han med blixtens hast bort åt stora landsvägen. Mina
  tankar begynte att korsa sig, jag föll i en svindel och ..... somnade.
  
  Ja, jag skulle vara frestad att anse allt detta for en syn, derest icke
  jag denna samma natt sett samma skugga, samma syn.
  
  Inom fyra dygn har Axel tvenne gånger nattetid sprungit fyra mil, för
  att vara nära Celia. Jag vågar icke berätta det för någon. Jag darrar af
  fruktan att än en gång få se denna syn, som icke är en syn.
  
  
                                                              d. 20 Maj.
  
  Åter har våren klädt sig grön, dock icke fullkomligt ännu. Små små gröna
  blad ha brutit sig fram ur de bruna knopparne. Ack, denna de små bladens
  grönska, huru skön är icke den! Den innebär en hel framtid. Hvad naturen
  liknar menniskan, men ..... hvarföre skall jag tvinga fram en poetisk
  ådra, som jag icke äger. Dessutom lär ämnet vara nog utnött. Så skulle
  åtminstone Clinton, min bror, säga, han som föraktar alla poetiska
  utgjutelser, annars än inom hjertat, osagda, outredda.
  
  Ack, hvad min principales landtegendom tar sig annorlunda ut om sommaren
  än om vintern. Hvad jag ändock har för en trög inbillningskraft, som
  icke kunde under vintern föreställa mig huru Haunis ser ut om sommaren.
  Men så lär det vara med de flesta. Naturens istäcke breder något af sin
  is öfver hjertat och inbillningen.
  
  Josefs sällskap har jag ett par dagar nödgats sakna. Men jag tröstar mig
  med hoppet att snart få återse honom. Dessutom har jag en ljuf
  sysselsättning i att påminna mig hans ord, hans blickar, hans ömhet för
  mig.
  
  Josefs rival är nu äfven här, botad, såsom hans moder tror, ifrån sin
  barnsliga sjukdom. Jag tror det icke. Visst undviker han tydligen mitt
  sällskap, då andra äro närvarande, men dessemellan händer det någon
  gång, att han just söker mig. Axels beteende är såsom förut, så ojemnt
  och oroande.
  
  Ack ändå, om någon finge läsa mitt album, hvad den skulle tycka att jag
  är för en egenkär, kanske dum person. Inbilla mig att en gosse vid den
  åldern vore så svag för mig! Ja, denne någon, läsaren skulle säga: »hon
  är icke nöjd med den kärlek, hon väckt; hon inbillar sig äfven ha gjort
  intryck på -- ett barn. Troligen tror hon, att hela det manliga slägtet,
  gubbe, man, yngling och gosse skall för henne känna sympatier.«
  
  Hvad skulle jag svara härtill. Intet annat än hvad jag tror vara
  sanningen med Axel. Men jag skulle tillägga något annat, att gossens
  värma för mig smärtar mig djupt. Tänk om han derigenom blefve en oduglig
  varelse, en planta, knuten i vexten genom solens altför varma strålar.
  (Solen, det är kärleken, men icke jag).
  
  
                                                              d. 2 Juni.
  
  Josef är här. Denna tanke kommer mig att glömma naturens skönhet, som
  snart är i sitt högsta. Glömma, nej, men förstå den bättre. Alla träd,
  alla buskar, alla blommor äro mina vänner mer än förut; de sympatisera
  med min kärlek.
  
  Josef har börjat lära mig botanik, och han säger att han är nöjd med sin
  discipel. Jag måste medge, att jag sjelf förvånar mig öfver mina
  framsteg. Man har säkert mera ambition, när läraren är den man älskar.
  
  Stundom gör Josef sig lustig på min bekostnad; det är, då jag uttalar de
  latinska namnen. Han säger att jag nog mycket bryter på fransyska då.
  
  -- Nå men, gode Josef -- sade jag -- jag lemnar ju inga bokstäfver bort
  i slutet, jag läser icke u som y och så vidare.
  
  -- Men Celia har en så rolig tonvigt. Läs nu till exempel upp det der
  latinska namnet.
  
  Jag gjorde så och Josef utbrast skrattande:
  
  -- Det heter icke _Primuula Veriis_, utan _Priimula Veeris_.
  
  Jag började också att skratta. Att begå sådana små misstag, och sedan
  bli rättad af Josef, är så roligt.
  
  Med anledning häraf gaf Josef mig äfven en komplimang:
  
  -- Den som så gerna har orätt, har icke ett despotiskt sinne. Min Celia
  kommer aldrig att vilja föra toffeln. Dertill är Celia för mycket
  qvinna, qvinna i ordets höga och ädla mening.
  
  
                                                                   d. 5.
  
  Jag hade nyss slutat min lektion med små flickorna och var i tamburen,
  för att kasta på mig »polkan« och hatten. Jag hade kommit öfverens med
  Josef, att möta honom i parken.
  
  Då inkom Axel helt andtruten och ändå blekare än vanligt. Han tycktes
  vilja tala, men icke kunna det. Jag frågade, om han hade något att säga
  mig.
  
  -- Om jag har att säga? Ja, mamsell Värn, jag har det.
  
  Efter sin »relegation« hade han, då han någon gång talat till mig,
  undvikit namnet. Nu kallade han mig mamsell Värn. Jag skulle bordt bli
  glad deröfver, men det smärtade mig. Säkert hade titulaturen kostat
  honom ansträngning. Jag svarade:
  
  -- Hvad är det då, Axel har att säga mig?
  
  -- Jag ville fråga Celia någonting. När man håller af en menniska, när
  man mycket håller af en menniska, är det då rätt, att icke berätta för
  den om de faror, som kunna hota?
  
  -- Nej, det är orätt. Man bör låta henne få veta sådant -- svarade jag,
  till hälften obeslutsam, till hälften undrande, hvart detta skulle leda.
  
  -- Än om man derigenom skulle bereda den afhållna varelsen stor sorg --
  fortfor gossen med en förstulen blick.
  
  -- Ja, blott det länder till verklig nytta för den person man håller af,
  så bör man icke undanhålla henne sanningen.
  
  -- Godt; jag har det ifrån Celias egen mun. Nu vet jag, hvad jag har att
  göra.
  
  Med dessa hemlighetsfulla ord lemnade Axel mig; jag måste medge, att
  hans tal verkat dåligt lynne hos mig för hela dagen, så att äfven Josef
  undrade deröfver. Jag förtrodde dock icke åt Josef Axels fråga. Mån' jag
  gjorde orätt deri?
  
  
                                                             d. 25 Juni.
  
  Jag är blek och matt. Jag har legat sjuk, illa sjuk. Jag har yrat, sett
  syner, som dock så nära slogo in med verkligheten.
  
  Hvad är dock sjukdom, deri man vanligen ligger utan medvetande, emot den
  sjukdom, som emottager oss sedan vi blifvit friska. Jag menar den bleka
  hopplöshetens sjukdom, medvetandet att vår skönaste dröm varit en falsk
  illusjon, att tron på den älskade varit en ... vantro.
  
  Ofta tänkte jag, under de få så lyckliga, månaderna: »månne icke denna
  lycka är för stor för Celia?« Men jag vågade icke länge tänka en sådan
  tanke. Jag afbröt den och beslöt att lefva i den närvarande stundens
  lycka.
  
  Nu finner jag att min lycka var för stor för denna jorden. Derföre är
  min olycka nu större, än fruktan nånsin kunnat förespegla mig den.
  
  Säkert måtte Celias natur vara bra stark, då hon icke dukat under för
  ödets hårda slag. Vansinne hade varit bättre.
  
  Dock nej, min Gud, jag vill icke knorra emot din försyn, dina
  outgrundliga vägar. Kanske har du igenom den hårda pröfningen velat föra
  Celia till dig. Celia glömde under lyckans dagar så ofta bort dig för
  ... _honom_. Nu får så icke mera ske. Gud skall bli Celias vän.
  
  
                                                                  d. 26.
  
  I går ämnade jag uppteckna hvad som gjort mig så olycklig. Då hade jag
  icke mod dertill. Pennan gick icke. Mitt hufvud började svindla.
  
  Dessutom tänkte jag: om jag på pappret tecknar mitt lifs sednaste
  händelser, så är det likasom att fördubbla smärtan, att känna den tvenne
  gånger.
  
  Det kan vara så. Dock kan det äfven ha sin tröst. Mitt fattiga album är
  ju min enda förtrogna. Det bör lätta sorgen att öppna hjertat för en
  vän, vore äfven vännen stum.
  
  Och framdeles i en verld kan det vara mig kärt att för någon deltagande
  vän få förtro det, som ligger mig på hjertat. Jag känner att jag icke
  hade mod att mundtligen meddela mig, icke ens åt min bror Clinton, men
  skriftligen kan jag förbereda denne vän. Derföre jag vill försöka.
  
  Det var den åttonde Juni, på eftermiddagen. Jag höll på med Lina och
  Bina, då små flickorna Elin syntes på gården och tycktes tala med Axel.
  Snart inkom äfven Axel och berättade att han gick de små flickornas
  ärende. De hade fått lof af sin magister, och ville nu rätt gerna gå att
  duscha i sällskap med mina små flickor. Jag gaf då efter och menade, att
  de kunde komplettera sin timme sednare. Små flickorna blefvo
  naturligtvis mycket glada.
  
  Då jag efter vanligheten ville följa med, sade lilla Hilda Elin:
  
  -- Åh, icke behöfver mabonne besvära sig att komma med oss. Jag är ju
  ren tretton år och duschen är allsicke farlig.
  
  Jag blef liksom litet flat öfver denna Hildas artighet, som nog mycket
  hade tycke af oartighet. Jag insåg att barnen helst ville vara för sig,
  och jag beslöt att icke »besvära« dem med min guvernants-person.
  
  Sedan flickorna bortgått, blef Axel glödande röd öfver hela ansigtet,
  och han sade:
  
  -- Celia må veta, att det är min merit att Celia icke gick med till
  duschen. Jag bad Hilda svara impertinent. Eljest skulle jag icke hos
  »mabonne« talat godt för dem.
  
  -- Och hvad vann Axel på det, om jag får fråga?
  
  -- Det att jag nu får rå om Celia ensam -- svarade Axel med en ovanligt
  stolt min och hållning.
  
  -- Det der låter bra besynnerligt, vet Axel. Tänk om Celia icke skulle
  låta så der rå om sig?
  
  Axel blef nu i hast blek och sorgsen. De djupa, alfvarliga ögonen
  kastade han på mig.
  
  -- Har den stackars lilla Axel allsintet värde för Celia?
  
  -- Åja, mycket. Sätter Axel sådant i fråga?
  
  -- Minns Celia, hvad jag för några dagar sedan talade om faror, som
  kunna hota. Än om dessa faror voro Celias?
  
  -- Hvilka, hvilka? säg Axel.
  
  -- Om jag spått sannt, skall Celia då hata mig?
  
  -- I himlens namn, gosse, säg ut!
  
  -- Det kan icke sägas af mig, men det kan erfaras af Celia. Vill Celia
  erfara det? Får jag på en liten stund rå om Celia? Lofvar Celia lyda
  mig?
  
  -- Hvad skall jag erfara? Hvar skall jag erfara det?
  
  -- Följ mig. Var icke rädd för den lilla gossen till vägvisare.
  
  Han tog mig i handen och jag följde mekaniskt. Jag kände huru Axels hand
  darrade. Vi kommo till ändan af parken, der en tjock, vild skog vidtog.
  Axel sade numera ingenting. Vägen upphörde. Vi voro i skogen. Jag
  frågade, hvart han ville föra mig.
  
  -- Var tyst och stilla -- svarade gossen -- följ blott mig.
  
  Och sedan vi ännu några minuter gått den obanade stigen, sade Axel med
  en sakta röst, men hvars hemskhet ännu griper mig:
  
  -- Sakta Celia, gå sakta. Snart äro vi framme. När jag lägger fingret på
  munnen, så skall Celia blott ..... höra.
  
  En outsäglig oro intog mig, men jag skyndade efter min vägvisare, tills
  han stannade och lade fingret på munnen. Vi voro vid en naturlig
  jordvall, som dolde utsigten framåt.
  
  Jag vill ej ens åt pappret anförtro det samtal, jag här bevittnade;
  blott de sista orden må här stå qvar, såsom den svarta ruinen tyder den
  plats, der elden härjat.
  
  De lydde: -- Ja ja, du är alldeles som de onda englarne. Du är
  förförisk, du hittar på utvägar, du är icke _dum_, du! Ack om Celia
  sjelf vore här och hörde på hvart enda ord ur din mun .... Men tyst, jag
  har en tröst. Du är en djefvul. Huru kan hon, som är en engel, bli
  lycklig med dig, som är en djefvul. Celia skall bli olycklig, det är min
  tröst. Ja, jag vill underhjelpa er förening.
  
  En hopplöshetens is hade lagt sig kring mitt hjerta. Hade slaget, som
  träffade mig, varit lindrigare, då tror jag visst, att jag fallit
  sanslös ned. Slaget var för hårdt. Jag dånade icke.
  
  Under hofrättsrådinnans sista ord kände jag ett begär att träda fram för
  deras åsyn. En motvägande afsky höll mig tillbaka. Jag stod orörlig som
  en bildstod.
  
  Snart hörde jag steg, som aflägsnade sig; de hördes icke mer. Då såg jag
  mig om efter Axel. Han satt på ett litet afstånd ifrån mig. Sin näsduk
  hade han bundit kring öronen ... af grannlagenhet, för att icke jemte
  mig höra deras hviskningar. Jag gick till honom och upplöste dukens
  knut. Då sade han gråtande!
  
  -- Nu hatar säkert Celia mig värre än döden?
  
  -- Nej, Axel. Jag vill gråta tillsammans med dig. Du är min skyddsengel.
  Kom Axel, jag vill stödja mig emot din arm; du skall föra mig till ditt
  hem, som snart icke är .... Celias.
  
  Svindlande och utan att vidare tala kom jag i min kammare. Snart låg jag
  utan medvetande och i feberyrsel.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Små flickorna berättade mig, att jag i yrseln talat obegripliga saker,
  som ... ingen kunde begripa. En gång, när hofrättsrådinnan kom till min
  säng, hade jag sagt: -- gå bort från mig; du vill säkert förgifta mig,
  elaka qvinna. -- Och så ofta hon förnyade försöket att pyssla om mig,
  hade jag alltid haft något elakt ord tillhands. Slutligen öfverlät hon
  vården om mig åt gamla fröken.
  
  
                                                                  d. 27.
  
  I dag har jag uträttat ett och annat för min närvarande belägenhet
  nyttigt och nödvändigt. Jag har skrifvit afskedsbref till Josef. Jag
  sade honom öppna sanningen, att jag af en händelse kommit att höra hans
  enskilda samtal, d. 8 Juni, med hofrättsrådinnan, och då jag nu kände
  hans åsigter om ett och annat i verlden, äfvensom hans beteende i
  enlighet dermed, så förstod han väl äfven sjelf, att jag icke ville
  förena mig med honom. Föröfrigt nedskref jag inga onyttiga förebråelser;
  jag önskade honom blott en annan älskarinna, som mera kunde sympatisera
  med honom.
  
  Vidare hade jag med fröken Dorothée en hemlig underhandling, deri jag
  förtrodde henne, att vissa händelser timat, hvilkas oundvikliga följd
  var, att jag måste lemna min kondition om par dagar. Jag bad henne
  underrätta hofrättsrådinnan derom.
  
  Den gamla fröken blef häraf icke så förvånad, som jag hade trott. Hon
  suckade och såg på mig medlidsamt, liksom hon skulle anat orsaken till
  min begäran. Fröken Dorothée har icke så liten observationsförmåga; det
  kan verkligen hända att hon genomskådat sin syster.
  
  Hon lofvade att för hofrättsrådinnan yppa mitt beslut.
  
  
                                                                  d. 30.
  
  Jag har emottagit Josefs svar uppå mitt bref. Med hvilka andra känslor
  öppnade jag detta bref, det sista, än alla de förra. Huru hastigt var
  icke sigillet brutit på de förra brefven, huru långsamt och dröjande nu!
  
  Hvilken skillnad äfven på den nuvarande Josef och den förra! Den förra
  värdig mina ömmaste känslor, den nuvarande ovärdig dem alla, en
  menniska, som sätter sig öfver allt hvad samvetet anser rätt och heligt,
  »en ond engel -- sade ju hofrättsrådinnan -- hvars förtjenst är att
  hitta på utvägar och att icke vara _dum_«. Huru beklagansvärd är icke
  menniskan, då hon måste medge, att hennes hjerta farit vilse i dess val,
  att kärleken gjort henne blind!
  
  Redan har jag brännt upp alla hans bref, alla utom detta sista, det enda
  i hvilket han omaskerad talat mig till. Brefvet är kort; det må få plats
  i mitt album.
  
     »Celia!
  
  Af den fasta ton, som råder i ert bref, finner jag att ert beslut är
  fast och oryggligt. Derföre vill jag icke genom något vanmäktigt försök
  att kullkasta detta beslut falla er besvärlig -- -- allt emellan Celia
  och mig är nu förbi. Jag ville ingripa i ödets rättigheter; dess dom har
  träffat mig. Tänk om mig hvad ni vill ... jag skall icke klaga. Säkert
  är att jag om Celia skall tänka det bästa. Ni är en engel, den hvarken
  jag eller någon man är värdig. Farväl, farväl! Glöm
  
                                                                 Josef«.
  
  Detta bref, så bevekande det än är skrifvet, har icke kostat mig en enda
  tår. Deraf finner jag, att jag skall glömma honom. Jag behöfver icke ens
  bjuda till; det skall gå af sig sjelf.
  
  
                                                              d. 1 Juli.
  
  I dag var afskedets dag. Det var kallt och afmätt emellan min principale
  och mig. Särdeles nöjd borde hon varit att bli af med mig. Till mitt
  behöriga arfvode hade hon lagt skjutspengar, tillräckliga nog fast för
  fyra hästar till min destinationsort. Jag anade att hon skulle gifva mig
  förmycket, hvarföre jag helt prosaiskt räknade pengarna, görande dervid
  en anmärkning. »Taga är denna gång detsamma som gifva« menade
  hofrättsrådinnan. Kanske att jag denna gång menade detsamma, ty jag
  anmärkte ingenting vidare. Var Celia denna gång förmycket eller för
  litet grannlaga?
  
  Mindre kallt och afmätt var afskedet emellan gamla fröken och mig. Hon
  tackade mig för de många glada stunder jag skänkt henne, och tryckte
  varmt min hand.
  
  Svårt var afskedet ifrån de små flickorna. De sade, att de icke alls
  kunde tro det var mitt alfvar att resa, frågade om de gjort mig något
  emot, om de hade altför dåligt hufvud, och mera sådant, som framlockade
  tårar ur mina ögon. Stackars oskyldiga barn! Jag tyckte mig i deras ögon
  hafva bordt taga mig ut lik en brottsling. De hängde och klättrade vid
  mina knän, och ville alldeles icke släppa mig. Slutligen, sedan jag
  flere gångor kysst dem, lyckades jag göra mig lös. Jag frågade dem efter
  Axel. Bina svarade:
  
  -- Axel har varit klok, han. Axel visste huru svårt det är att ta afsked
  af mabonne. En sådan mabonne få vi aldrig, ä'ke det sannt, Lina? Men
  Axel var klok, han. Axel rymde, för att slippa ta afsked af dig,
  mabonne.
  
  Just då jag tog i låset, för att komma ur tamburen, kände min venstra
  hand en spasmodisk handtryckning. Jag vände mig om och såg .....
  hofrättsrådinnan badande i tårar.
  
  Händelsen ville att de små flickorna stodo och pysslade med schäsen. Den
  gamla fröken höll på med att taga fram åt mig det redan förut
  arrangerade reskostknytet. Vi voro således ensamma. Hofrättsrådinnan
  sade snyftande.
  
  -- Gud vare med dig, goda oskyldiga barn!
  
  En besynnerlig rörelse intog mig. Jag kysste hennes händer alldeles
  såsom en, den der beder om förlåtelse. Hofrättsrådinnan tycktes vilja
  säga någonting, i det hon spasmodiskt drog sina händer tillbaka, men i
  detsamma inkom gamla fröken, och hela scenen blef blott ett intermezzo.
  
  Nästan utan medvetande kom jag i schäsen, och det bar af. Små flickorna
  sutto ett långt stycke väg på fotmanteln, men de kunde tala lika litet
  som jag, emedan vi greto så mycket. Slutligen, sedan de följt mig ända
  till randen af en stor skog, bad jag dem icke besvära sig längre, emedan
  man säkert redan saknade dem i hemmet. Hästen stannade.
  
  -- Kom Bina -- sade Lina i det hon hoppade ner -- efter Celia ber. Det
  blir heller icke bättre, fast vi följa. Vi gråta ändå.
  
  De små kröpo upp till mig och kysste mig. Sedan hoppade de raskt ned och
  sprungo allt hvad de kunde.
  
  Jag upprepar det än en gång: det är dock hårdt, att så der måsta lemna
  varelser, af hvilka man är så afhållen och dem man håller så mycket af
  tillbaka, att lemna dem nästan såsom en brottsling, utan att för dem med
  ett ord, eller ens med den ringaste häntydning kunna förklara
  _hvarföre_.
  
  Åkdonet rullade åter af med stark fart. Men snart kom en lång backe, der
  farten fick svalna af, der hästen fick samla nya krafter, och jag söka
  samla nya tankar.
  
  Samma väg hade jag kommit året förut. Ack, hvad jag då ansåg mig
  olycklig, och ändå var min största olycka blott den att bli guvernant.
  Nu är jag icke det mer, och likväl är jag mångdubbelt olyckligare nu än
  då. Jag har förlorat tron på menniskohjertats renhet. Hvad jag i fjol
  var barnslig!
  
  Just som schäsen hunnit höjden af backen, och hästen ärnade börja ånyo
  springa, höll skjutskarlen tömmarna inne, emedan han såg en mensklig
  varelse, som tycktes ha någonting att säga. Jag slog upp ögonen och såg
  Axel. Han hoppade upp på trampen. Han sade:
  
  -- Jag var redan rädd att små flickorna skulle följa Celia än längre.
  Jag skulle då fått lof att springa i skogen, i jemnbredd med hästen,
  ännu ett stycke. Kanske skulle jag icke orkat det, och aldrig fått tala
  med Celia mer. Är Celia ond på mig, för det jag stulit mig till, att
  ännu en gång få vara med Celia ensam?
  
  -- Nej, goda Axel; det kostade mycket på mig, att ej få taga afsked af
  dig.
  
  -- Nu är Celia god; det är första gången som Celia är så. Förut, när
  någonting sådant händt, har Celia alltid varit missnöjd.
  
  -- Jag har varit tvungen dertill. Det hade icke passat annorlunda. Jag
  har nödgats visa mig liksom rädd för Axel.
  
  -- Ack, hvad Celia nu är god! Celia har då verkligen icke varit rädd för
  mig?
  
  -- Endast en liten tid.
  
  -- Jag vet hvilken tid Celia menar. En elak tid var det. Den tiden
  upphörde samma dag som ..... Celia blef ... sjuk.
  
  -- Ja, goda Axel, det var en elak tid. Derföre är jag af hjertat glad,
  att den nu är förbi. Jag tackar dig Axel.
  
  -- Ack, vet Celia, huru mycket jag tänkte, huru mycket jag vakade,
  alltsen den första gång, då jag hörde ... någonting. Jag tänkte: är det
  rätt eller orätt att säga åt Celia sådant? Slutligen frågade jag Celia
  om »faror som hota«. Celia gaf mig lof till att ..... göra Celia ...
  olycklig.
  
  Jag tänkte för mig sjelf: en lycka, som är köpt genom inbillning å en
  sida och bedrägeri å en annan, är ändå värre än en olycka, som uppkommit
  genom sanningens visshet och bedrägeriets afslöjande. Jag sade blott:
  
  -- Jag var än mer olycklig än jag nu är det. Tro det Axel!
  
  -- Celia har vackra och goda ord för mig. Men emellertid var det jag,
  som gjorde att Celia finner sig ha varit olycklig just den tid, då Celia
  trodde sig ha varit så lycklig. Och det är jag, som gjort att Celia är
  olycklig nu. Olycklig, olycklig, och det genom Axel!
  
  Dessa ord sade han halfgråtande, men återtog sedan med en själfull ton,
  hvarvid hans sköna ögon lyste:
  
  -- Ack, om jag någongång kunde godtgöra det onda jag gjort den Celia,
  som jag håller af framför alla andra menniskor i verlden, framför
  lekkamrater och syskon, framför min ... _egen mor_!
  
  -- Det behöfver icke godtgöras, då det onda var godt.
  
  -- Ack ändå, att jag skall vara så liten, så barnslig! Vore jag stor och
  rik och mäktig, jag skulle bli Celias riddare; jag skulle besvärja alla
  de faror, som _kunna_ hota, afvärja alla de faror, som verkligen _hota_.
  Celia småler. Nå kanske vore det gammalmodigt och dumt. Men vet Celia?
  Jag skall efter en liten tid, en ganska liten tid, ett år eller så, bli
  student. Jag måste rätt snart bli student. Det skall bli annat. En
  student är i våra tider lika god som en riddare var fordom. Jag skall
  bli student för Celias skull. Jag skall bli Celias riddare!
  
  Han såg på mig, liksom han väntat något svar. Men då jag icke svarade
  ... jag kunde heller icke svara ... sade Axel:
  
  -- Du tror kanske icke på hvad jag säger. Tror Celia icke, att jag för
  Celias skull vore färdig till allt ... Nej Celia, du måste tro mig. Gif
  mig ett bevis på att du tror mig. Ack, vet Celia, jag hade någonting att
  säga, någonting att begära.
  
  -- Så säg det ut, snälla Axel. Om möjligt är, skall jag bifalla din bön.
  Axel skakar på hufvudet. Jag menar det alfvarsamt.
  
  -- Ack vet Celia -- hviskade Axel -- jag drömde denna sista natt, att
  ... du kysste mig. Kan drömmen få bli sanning?
  
  Jag rodnade inför den fjortonåriga gossen, och sannerligen, jag skulle
  ha afslagit hans djerfva bön, derest jag icke i hast fått en idé. Huru
  ofta hade icke under ett halft års tid mina läppar vidrört ovärdiga
  läppar. Kunde det då vara ett brott, om jag en gång, blott en enda gång
  kysste den trogna, ädla och rena Axel?
  
  Blygt såg han på mig, och då han i mina blickar fann gensvar, vågade han
  sig högre upp och tog af mig den kyss jag ... så gerna gaf. Sedan
  tryckte han min hand och sade:
  
  -- Farväl, engel Celia! Vore jag här längre, skulle jag förgås af
  sällhet. Men jag vill lefva för Celia. Gud skall låta oss se hvarandra
  åter. Farväl!
  
  Så sagdt, hoppade han ner och gick åt hemmet. Jag såg efter honom. Jag
  väntade, att han än en gång skulle se sig tillbaka. Så skedde ej. Han
  försvann vid vägens krökning.
  
  Skjutskarlen såg undrande på mig. Jag vinkade att han skulle köra.
  
  
                                                              d. 4 Juli.
  
  Jag var olycklig, jag var husvill. Det sednare är jag icke mer, det
  förra mindre. Goda menniskor ha erbjudit mig tak öfver hufvudet; deras
  vänskap har lindrat min olycka.
  
  Ja, det var en lycklig instinkt hos mig, att fly till Mainola vid
  Mallasvesis strand, att fly till Anna Degerberg.
  
  Jag har i halfklara ordalag förklarat för Anna orsaken, hvarföre jag så
  snöpligen lemnade min guvernantsbefattning. Anna har tyckts förstå en
  halfqväden visa; åtminstone har hon icke gjort mig några frågor. Jag bad
  Anna, att på än längre afstånd antyda sanningen för hennes föräldrar.
  Detta tyckes Anna gjort med all grannlagenhet; så mycket kan jag förstå
  af föräldrarnas hjertliga och innerliga beteende emot mig.
  
  Jag sade till kaptenen, det jag tagit mig friheten att komma till
  Mainola blott för så länge, som behöfdes att skaffa mig en ny kondition.
  Då sade han:
  
  -- Kondition, nej! Jag har mycket ångrat mig, att jag i fjol lät mamsell
  Värn lemna oss. Icke äro vi mycket rika, men icke inser jag, hvarföre vi
  ej kunna orka med några barn till. Låt mig hädanefter kalla dig: Celia,
  mitt barn.
  
  Han kysste mig på pannan och fortfor:
  
  -- På det du icke må anse dig för en onyttig medlem i vårt lilla
  samhälle, har händelsen fogat följande. Min ungdomsvän, länsman Sabell
  har, måhända genom någon liten oordentlighet, förlorat sin syssla. Han
  har tre barn, två flickor och en gosse. Den äldsta af dem, Emma, har jag
  förbehållit för min del. Hon är tolf år. Det torde vara onödigt att
  bibringa henne utländska språk. Endast litet historia och geografi samt
  räkna. Det der är väl Celia så god och lär henne. Några stränga
  läsetimmar behöfva icke komma i fråga. Gör det liksom för ditt nöjes
  skull. Annas sak skall bli att instruera lilla Emma i sådant, som rörer
  hushållet .... För resten skall du, min Celia, bli mig såsom sagdt ett
  eget barn. Förstår du mig, och vill du gå in på mitt förslag?
  
  Jag var så rörd, att jag icke med ord kunde uttrycka min tacksamhet, men
  kaptenen kysste mig än en gång på pannan. Han tog min tystnad för hvad
  den var. Den som tiger, han jakar.
  
  Sedan, för att surprenera så mig som Anna, hvilken hade inkommit i
  detsamma, öppnade han sin kammardörr och framdrog derifrån en blyg och
  försagd flicka. Det var den ifrågavarande Emma, en rosenröd, nätt
  flickunge, den Anna genast gick att kyssa. Jag naturligtvis likaså.
  
  Åter har således för mig uppblomstrat en lycka. Här bland dessa goda
  menniskor skall jag återfå tron på det vackra i menniskohjertat.
  
  Jag hinner ej mera. Vi skola ut att ro på Mallasvesi. Dertill ha vi lof,
  dock icke ... utom viken.
  
  
                                                                  d. 15.
  
  Min lilla Emma är läraktig, så att det är rätt roligt att informera
  henne. Derigenom att hennes läsetimmar icke äro så strängt markerade, är
  jag rädd att hon snarare läser för mycket än för litet. Under
  mellanstunderna öfverhopar hon mig med frågor om ett och annat i
  naturen, hvilka jag, skam till sägandes, ofta icke kan besvara. Derjemte
  har hon anlag för en grundlighet, som bland flickor icke är särdeles
  vanlig.
  
  En gång, sedan vi haft en geografisk lektion, tycktes Emma mycket
  fundersam. Jag frågade, på hvad hon grubblade.
  
  Jo, vet Celia -- sade hon (ordet mabonne skulle så mycket mindre passa,
  som vi nästan sagdt äro systrar) -- jag funderar på, huru jorden ändå
  kan vara rund. När jag först läste det, tyckte jag att det var så lätt
  att förstå, och så naturligt, men nu först efteråt tycker jag, att det
  dock är bra konstigt.
  
  Jag anmärkte då, att af alla kroppar är klotet den enklaste, så vida det
  öfverallt är lika till sin yta. Tillika anförde jag den vanlige
  sanningen, att till och med höga berg på ett så stort klot som jorden
  icke kännas mer än sandkorn på ett vanligt litet klot.
  
  -- Ja, nog förstår jag det alltid -- svarade den lilla tviflerskan --
  men visst är en pannkaka också bra enkel. Jag tycker jorden just kunde
  vara som en pannkaka. Och vet Celia, hvarföre jag tycker så. Jo se, för
  det första: man talar om att resa till verldens slut. Vore nu jorden som
  en pannkaka, så kunde den ha ett slut, som sku' säga halt. Det vore
  roligt att få se detta slut.
  
  Jag förklarade då, så godt jag kunde, att jordens slut är på hvarenda
  punkt på dess yta _åt det blåa till_, och att man kunde föreställa sig
  resa ifrån jordens medelpunkt åt ytan till, för att ha det nöjet att se
  jordens slut.
  
  -- Nå nå, jag skall fundera på saken, kanske är det så. Men för det
  andra: om nu jorden är ett klot, så finns det väl en öfre hälft och en
  undre. Redan det är underligt, huru de menniskor, som finnas på sidorna
  af klotet kunna stå der och hållas. Men ännu underligare är att de, som
  äro under klotet, kunna gå och stå med fötterna uppåt och hufvudet
  neråt, ty på hufvudet lära de väl ändå icke stå och gå. De likna ju
  flugor, som kunna gå på väggen och under taket.
  
  Jag började nu tala om jordens attraktion, som gjorde att ingen del af
  jorden kunde anses stå ofvanom den andra. Vidare, att om så vore, skulle
  vi sjelfva, ifall vi om dagen vore ofvanpå, om natten vara underom
  klotet.
  
  Kaptenen, som afhört diskussionen med mycken uppmärksamhet, och ville
  komplettera min förklaring, inföll småleende:
  
  -- Alla lefvande varelser, hvilka äro skapade med fötter, äro så
  skapade, att de skola gå på dessa fötter. Fötterna skola vara närmast
  jorden. Att menniskan icke faller bort från jorden, verkas af jordens
  dragningskraft. Som jorden åter är en i rymden fritt sväfvande kula, som
  ständigt vänder sig kring sin axel, så kan intet upp eller ner komma i
  fråga. Om du, lilla Emma, kastar den der bollen i luften, så vet du
  sannerligen icke hvilken sida, som är den öfra eller den undra.
  
  Den lilla funderade åter några ögonblick, innan hon invände:
  
  -- Pappa sade, att fötterna skola vara närmast jorden. Men flugorna, när
  de gå under taket, hafva sina fötter alldeles ifrån jorden, och kroppen
  närmast.
  
  Kaptenen hviskade mig i örat, att hans förklaring verkligen var litet
  haltande. Jag skulle icke varit i stånd att svara på Emmas invändning,
  och jag rodnade ... å kaptenens vägnar, ty jag trodde, att icke heller
  han var i stånd att lösa frågan. Men jag bedrog mig.
  
  -- Det der kommer af tvenne orsaker. För det första har äfven taket,
  liksom alla kroppar sin dragningskraft för sig, som i någon mån
  upphäfver jordens dragningskraft. Oaktadt denna dragningskraft är
  miljoner gånger mindre än jordens, kan dess verkan dock vara stor nog på
  mycket lätta föremål, som befinna sig mycket nära eller invid. Nu är det
  väl också sannt, att till exempel en fjäder, ett dammkorn vanligen
  faller till golfvet; det kommer deraf, att de icke hafva fri
  rörelsekraft och således lyda jordens öfvervägande dragning. Det lätta
  kreaturet flugan deremot har rörelsekraft, och i någon mån vilja; då
  flugan spatserar under taket, är det säkert, att hon äfven något
  anstränger sig, för att hållas der; detta skulle dock icke lyckas, om
  icke äfven taket hade sin dragning, hvaraf flugan betjenar sig. Kan Emma
  nu säga, hvarföre flugan kan spatsera under taket?
  
  -- Ja, för att flugan är så lätt, för att taket drar till sig, för att
  flugan har starka ben, och för att flugan _vill_ spatsera under taket.
  
  Kaptenen skrattade rätt godt, af nöje öfver Emmas naiva uppfattning. Det
  kan nog hända, att hans förklaring icke så alldeles var byggd på
  vetenskapliga grunder, men hufvudsaken var vunnen. Emma trodde på honom,
  förstod på sitt sätt saken och var nöjd.
  
  
                                                                  d. 20.
  
  Jag har afsmak för att vidare skrifva i detta album. Hvad skola de
  fridfulla, idylliska scener, jag numera upplefver, ha att göra med de
  skakande, jag här upptecknat. Hvarenda gång jag öppnar denna portfölj,
  vakna hos mig hemska minnen. Hvarföre skall jag då så ofta öppna den!
  
  Jag skall börja hålla ett annat album, hvilket jag vill kalla mitt
  Mallasvesi album, eller _fridens bok_.
  
  Härifrån skall jag blott göra undantag, då något särdeles gladt eller
  särdeles sorgligt inträffar, eller ock, då jag har någonting att skrifva
  om personer, hvilka spelat en vigtig roll i detta föregående _orons_
  album.
  
  
  
  
                               TREDJE BOKEN.
  
  
                                                        d. 2 Febr. 1850.
  
  Jag har i dag emottagit en nyhet, hvilken jag icke kan underlåta att
  uppteckna i _orons_ album. Hofrättsrådinnan Segerskjöld är förelyst med
  landtmätaren v. Degen.
  
  Partiet anses naturligtvis som en stor mesallians å hennes sida. Det
  kommer deraf, att man icke läst Celias svarta album. Skulle man det
  gjort, ansåge man troligen partiet temligen egalt.
  
  Af de känslor, med hvilka jag emottog nyheten, finner jag till min
  glädje, att Josef verkligen är bannlyst från mitt hjerta. Visserligen
  blef jag litet häpen, många minnen stormade på mig; men bland dessa
  känslor fanns dock ingen, som hade ens tycke af kärlekens oro, af
  svartsjuka eller något annat sådant. Nej tvertom, de känslor, den
  närvarande stunden skänkte mig, hade snarare tycke af _glädje_. Josef
  har sökt tvätta bort en del af sin fläck och -- han har högtidligen
  afsagt sig mig för lifvet.
  
  Skall jag å någons vägnar känna smärta, så är det å Axels. Månne han
  igenom sin moders giftermål kommer i någon falsk ställning? Jag hoppas
  annat. Jag hoppas, att Gud styr Axels öde på det vackraste sätt.
  
  Ack, om den gossen på ett par timmar vore här, att jag finge visa honom
  för Anna. Anna skulle säkert vara nöjd med Axel.
  
  Anna synes komma från sin spatserfärd. Bort, mitt album!
  
  
                                                        d. 17 Juni 1850.
  
  Ack, så jag är glad! Nyss såg jag tvenne personer gå arm i arm. Jag
  håller så mycket af dem begge.
  
  Huru ofta Anna, nästan med ovilja, medgifvit, att hon aldrig varit kär!
  Jag har trott derpå, ty Anna ljuger aldrig. Anna har mest bott här i
  ensligheten på landsbygden; väckelse till kärlek har felats henne.
  
  Anna har varit liksom ledsen på sig sjelf, för det hon icke erfarit
  denna ljufva plåga.
  
  -- Säkert är jag en så opoetisk varelse, att jag aldrig kan börja älska
  -- sade hon en gång, halft gråtande, halft skrattande.
  
  Då sade jag, att poesin icke ligger i kärleken egentligen -- ty denna
  kan vara falsk -- utan fastmer i den sanna kärlekens möjlighet. Jag drog
  på den sträng, att blott _den rätta_ kommer, så skall Anna nog lära sig
  älska.
  
  -- Den rätte kommer väl aldrig -- sade Anna -- redan är jag tjugu år,
  och om jag är något vacker, så börjar väl den fägringen redan taga af.
  För hvarje dag blir det väl svårare att älska mig.
  
  Härvid gjorde jag en liten syftning på min egen sorgliga historia och
  menade, att det kan vara en lycka att slippa kärleken.
  
  -- Nå ja; jag vill litet pruta med mig. Jag vill icke bry mig om att
  vara älskad. Men visst skulle jag sjelf vilja älska. Ja, jag skulle
  vilja tycka om någon. Jag ville försöka, hurudan kärleken är. Det är ju
  att knappt vara en flicka, då man är tjugu år och än aldrig tyckt om
  någon.
  
  Jag ämnade säga Anna, att hon häruti talat temligen originelt, men
  oqvinnligt. »Det är just längtan, behofvet att vara älskad, som hos
  qvinnan verkar behofvet att älska«, hade jag nyligen läst hos Bulwer.
  Jag ämnade just använda denna sanning, för att vederlägga Anna, då
  bullret af ett åkdon hördes. En schäs stannade, och ner hoppar ingen
  annan än ..... min bror Clinton.
  
  Jag måste säga, att jag bleknade af glädje. Anna å sin sida bleknade
  äfven, troligen af andra känslor. Det var äfven verkligen besynnerligt,
  i afseende å Anna, att Clinton skulle inträffa just nu.
  
  Det nästan förargade mig, att Clinton skulle se på Anna mer än på mig.
  
  -- Det är min bror, ser du Anna, och han kommer icke att omfamna sin
  syster.
  
  -- Ja, vet du, Celia lilla -- sade Clinton, i det han kysste mig -- jag
  blef så häpen, när jag såg mamsell Degerberg, den du beskrifvit röd som
  en ros, nu blek som en lilja.
  
  -- Ja, ja, om du visste Clinton, hvarom vi sist talat, så skulle du icke
  undra så mycket öfver Annas blekhet. Ser du, nu är hon åter röd som en
  ros.
  
  -- Det anar mig, att jag någongång får veta hvad frågan gällde. Till
  dess skall jag tygla min nyfikenhet.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Det är någonting högst angenämt och fröjdande för själen, att vara
  vittne till gryningen af en kärlek emellan tvenne personer, dem man båda
  håller mycket af, och dem man i själens hemlighet önskar se som ett par.
  
  Allt ifrån första stunden, och måhända till följe af Clintons oförmodade
  ankomst, hvilken, till följe af vårt just då afbrutna samtal, kunde
  gälla för ett lyckligt förebud, tänkte jag i stillhet, huru trefligt det
  vore, om det unga herrskapet, Clinton och Anna, skulle börja hålla af
  hvarann ... så der mycket.
  
  Jag frågade den första aftonen Clinton, hvad han tyckte om Anna.
  
  -- Skulle jag icke tycka om henne. En sådan flicka är för mig någonting
  nytt. Hon tillhör icke dessa förbildade, sköna själar, som man i sådan
  mängd träffar i de större städerna, varelser, hos hvilka en falsk
  fantasi tagit välde öfver tanke och känsla. Anna är visst icke, hvad man
  kallar en bildad flicka; äfven kan det hända, att hennes fantasis vingar
  icke bära särdeles högt. Men bättre är tillochmed brist på fantasi, än
  dess skefva riktning. Naturen har emellertid gifvit Anna en rik
  ersättning i qvinnans bästa egenskaper, godhet och ömhet. Hon tyckes mig
  tillhöra de qvinnor, hvilka man icke gerna kan skänka en eldig och
  passionerad kärlek, men dem man ändå kan så hjertligen hålla af. Med ett
  ord, jag tror att den man, som får Anna till maka, blir en bland de
  lyckligaste ... äkta män.
  
  Så jag tyckte om Clinton för denna uppfattning af Anna. Just så har jag
  tänkt mig henne. Jag tänkte: »kanske du, min bror, just blir den
  lycklige«. Men jag sade intet. Jag ville icke skrämma bort den lilla
  blinda guden, ifall han var i farvattnet.
  
  Dagen derpå var jag nog ogrannlaga att fråga Anna, hvad hon tyckte om
  min bror. Anna blef förlägen, rodnade och knöpplade på fransarne af sin
  sjal. Med en viss ansträngning svarade hon:
  
  -- Åh, nog är han hygglig.
  
  -- Är han sådan som du föreställt dig honom?
  
  -- Ja, nej .... _Din_ bror har jag alltid föreställt mig såsom ....
  hygglig. Men nog är han annorlunda ändå, än min föreställning fattade
  honom.
  
  -- Är han öfver eller under den? -- fortfor jag obarmhertigt.
  
  -- Nog är han på sätt och vis öfver min föreställning, men nog är han
  mycket styggare än jag trodde. Han sätter mig så ofta i förlägenhet ....
  Ack ändå, sådant jag slabbrar för dig, Celia, men hvarföre skall du ...
  plåga mig med sådana frågor.
  
  Det att Anna ansåg Clinton för stygg, kunde åter anses för ett lyckligt
  tecken. Så pass mycket visste jag af erfarenhet. Emellertid beslöt jag
  att icke vidare plåga Anna med frågor eller anspelningar, utan låta
  saken i all stillhet ha sin gång. Ville det bli kärlek af, så finge det.
  
  Några dagar till hade förflutit, då jag hos Anna märkte de små
  symptomer, som antyda kärlekens tillvaro. Då Clinton var närvarande, såg
  hon på honom litet oftare än nödigt var, och ändå litet mera förstulet
  än man brukar. Annas ögon voro äfven vid sådana tillfällen mycket
  vackrare än eljest; de ägde en god portion af värma och .... trånad.
  Besvarade Clinton blicken, så sänkte den lilla Anna hastigt ned ögonen,
  och rodnade stundom dervid.
  
  Var Clinton åter frånvarande, så hände sig att Anna ofta medvetet
  suckade. Vid sina husliga göromål var hon mäkta tankspridd, och begick
  många oskickligheter, hvilka ådrogo henne bannor af kaptenskan.
  
  -- Kan du tro, pappa lilla, huru Anna nu igen bar sig åt -- sade
  kaptenskan till sin man -- hon hällde ägggulorna i kaffepannan och
  kaffemåttet i steken. Jag ärnade mycket banna henne, men nändes ej, då
  hon sjelf började gråta öfver sitt misstag.
  
  Kaptenen smålog och sade blott: -- hm, hm. Han hade väl samma tankar som
  jag.
  
  Med mig talade Anna mycket mindre än förut och var blefven mycket ojemn.
  Än var hon snartsticken och särdeles kort om näsan; än åter ömmare än
  nånsin, så att hon stundom helt oförmodadt och utan orsak kom och kysste
  mig.
  
  Med Anna var således förhållandet icke tvifvelaktigt. Svårare att
  sondera var Clinton. Han var glad som vanligt, röjde ingen särdeles
  tankspriddhet, och tycktes tala med det gamla herrskapet just lika gerna
  som med Anna.
  
  -- Kan Clinton -- tänkte jag för mig sjelf -- kan min bror vara en sådan
  fjäril, som så många andra unga herrar? Jag kan ta för afgjordt, att han
  mellan fyra ögon sagt Anna vackra saker, som inverkat på hennes känsla,
  efter Anna blifvit ... sådan. Kan Clinton vara nog oädel att väcka
  känslorna hos ett okonstladt barn, utan att vilja vackert svara emot
  dem. Kan min bror vara sådan!
  
  Jag höll redan på att arbeta mig till courage att ge Clinton en
  vederbörlig lexa, då jag i dag fick se honom jemte Anna komma ifrån
  parken, promenerande arm i arm. Clinton sade hänryckt:
  
  -- Önska oss lycka, min syster. Du förstår väl att Anna och jag äro
  riktigt förlofvade. Säg min Anna, så din blifvande svägerska hör, att du
  älskar mig.
  
  -- Ja, ja, ja -- svarade Anna i ljuft bryderi.
  
  I detsamma syntes kaptenen på trappan. Jag måste säga, att jag dervid
  blef litet häpen. Icke så Clinton, som gladt utropade:
  
  -- Ser farbror, att det lyckades. Här står min flicka nu, så ljuft
  förlägen. Hon är liksom rädd för pappa.
  
  -- Behöfs icke, mitt barn, behöfs icke. På den der vackra synen var
  pappa icke så alldeles oförberedd. Kom in, mina barn; ni måste få styrka
  er med litet vin.
  
  Clinton kom således mina tvifvelsmål fullkomligen på skam. Och icke nog
  härmed! Han hade redan förut kommunicerat med Annas far och erhållit
  dennes bifall och välsignelse. Clinton har betett sig som en duktig
  gosse och som en klok general. Han skaffade sig vänner i fästningen,
  innan han intog den. Fast nej; jag är glad, att min liknelse haltar,
  Clinton har icke tagit sveket till bundsförvandt.
  
  Om söndag skall firas en förlofningsfest. Den skall bli storståtelig,
  menade kaptenen. Dit skola komma gäster tillochmed ifrån Tavastehus.
  
  Huru mycket jag deltar i Clintons och Annas lycka! Det är lika så ljuft
  att delta i andras glädje, som att sjelf vara lycklig. Och denna lycka
  är icke uppblandad med någon oro, den är fullkomligen oegennyttig och
  derföre så tillfredsställande.
  
  Derföre bort ifrån mig, du orons album! Jag flyr åter till dig, du
  fridens anspråkslösa bok.
  
  
                                                         d. 8 Jan. 1851.
  
  Redan hade jag nästan glömt bort att en portfölj, sådan som denna,
  finnes till. Nu måste jag åter fly till dig, du nattens vän och orons
  album.
  
  Jag har återsett en person, hvilken tvingat fram många af de minnen,
  hvilka tycktes förgätna. Jag har återsett _honom_, jag vet icke, om med
  smärta eller med fröjd.
  
  Clinton hade tillbragt hela hösten i Helsingfors, sysselsatt med tankar
  på sin doktorsgrad. Anna hade visst stundom rätt ledsamt, men fann sig
  ändå snart, såsom en klok flicka egnar och anstår. De täta bref, hon
  erhöll från sitt hjertas vän, bidrogo icke så litet härtill.
  
  I ett bref, dateradt sjelfva nyårsdagen, underrättade Clinton Anna om,
  att han snart skulle infinna sig på Mainola. Trettondagen skulle han
  troligen vara i Tavastehus och kanske tillochmed med sin värda person
  »öka assembléens glans.«
  
  Clintons förmodade ankomst var ett mäktigt skäl för Anna, att vilja fara
  till klubben. Hon öfvertalade sin far och mor till denna »lustresa«.
  Slutligen vann hon äfven mig, som visst icke väntade mig någon glädje,
  likgiltig som jag numera blifvit för dansens nöje.
  
  Vädret var äfven lockande, likasom föret. Nog af, vi foro.
  
  Förvånade blefvo vi väl icke, men ändå så hjertligen glada öfver att
  Clinton hållit sitt ord. Han var en af de första vi sågo i salen. Glad
  var jag för egen del, men än gladare för Annas.
  
  Sedan den första valsen var slut, sade Clinton, att vi nu finge sakna
  honom på en stund. Han skulle gå till sitt qvarter, för att taga med sig
  sitt ressällskap, »hvilken väl icke kunde underlåta att komma, då hans
  väns syster och fästmö varit nog förekommande att, på grund af en blott
  förmodan, bivista assembléen.«
  
  Den första kadriljen hade jag den lyckan att dansa med en kavaljer, som
  nog kunde föra till torgs det lilla han visste. Det var en långsam dans.
  Det vore bättre för herrar kavaljerer att tala ingenting, än att tala
  bara snömos. Men så lära icke andra flickor tänka, och hvad mängden
  tänker, det är väl det rätta.
  
  Till all lycka fingo både Anna och jag sitta den andra kadriljen. Att vi
  sutto bredvid hvarandra, var naturligt. Vi fingo tillsamman ha ledsamt
  efter Clinton, som icke hördes af. Just då de sista tonerna ljödo, sade
  Anna:
  
  -- Nej, men se der kommer ändtligen Clinton. Han för med sig en ung,
  blek gosse.
  
  Jag satt så, att jag icke kunde se Clinton och hans följeslagare, innan
  de voro tätt invid oss. Jag skall då ... berättade mig sednare Anna ...
  gifvit till ett utrop af öfverraskning och sagt: -- Axel!
  
  Ja, det var verkligen Axel, men huru förändrad! Ett hufvud längre än då
  jag, halftannat år förut, såg honom den gången, då ... Äfven
  anletsdragen hade undergått en förändring, som utvisade, att af gossen
  blifvit en yngling. Med undantag af en ökad liflighet och glans, voro
  dock ögonen desamma, dessa ögon, hvilka äfven under gosseåldern ägt ett
  alfvar och ett djup, som tycktes tillhöra någon sednare period af
  lifvet.
  
  Axel tycktes söka efter något ord till inledning, men deraf blef intet.
  Jag skulle så innerligen gerna afbrutit den plågsamma tystnaden ..... om
  jag kunnat. Det blef Clintons sak:
  
  -- Jag tror att herrskapet redan hunnit glömma bort hvarandra. Om det så
  är, får jag för dig, min kära syster, presentera studeranden Axel
  Segerskjöld. Det är säkert studenten, som gör honom oigenkännelig.
  
  Dessa Clintons ord, hvilka kunnat anses si och så, voro i sjelfva verket
  fina, och verkade hvad de borde. De förjagade en stor del af
  förlägenheten och bryderiet. Jag vågade framstamma en anmärkning om,
  huru mycket »herr Segerskjöld« vuxit, och huru roligt det var att se
  honom.
  
  -- Tycker _mamsell Värn_ verkeligen, att det är roligt?
  
  Axel satte mycken tonvigt på detta »mamsell Värn«. Detta kändes mig
  något obehagligt, ehuru jag sjelf gifvit anledning dertill genom mitt
  _herr_ Segerskjöld. Dock, som ställningen oss emellan förändrats, och
  Axel icke kunde anses för ett barn mer, tyckte jag mig gjort rätt. Jag
  ämnade äfven framdeles kalla honom »herr Segerskjöld«.
  
  Jag minnes icke, huru jag besvarade Axels fråga. Han drog sig undan,
  sedan han likväl fått löfte om nästa kadrilj.
  
  Af orsak, att några ortens lejon voro alldeles outtröttliga i
  polkamasurkan, och icke syntes ha något emot att för det täcka könet
  presentera deras synbarligen transpirerande kinder, hände sig att denna
  dans blef längre än den bordt. Jag var rätt nöjd att mitt svaga bröst
  icke tillät mig sådana fatiguerande danser. Emellertid sökte jag att
  ordna mina tankar beträffande Axel.
  
  Huru hade Clinton blifvit så bekant med Axel? Hvilkendera månne hade
  sökt den andras sällskap? Om Clinton haft någon aning om, hurudant Axels
  förhållande varit till mig, var det då så alldeles rätt att föra honom
  till mig? Jag fann ingen lösning af gåtan innan Axel ledde mig till
  dansen.
  
  Axels visavis var Clinton, som dansade med sin Anna. De hade så mycket
  att säga hvarannan; så tycktes icke förhållandet vara mellan Axel och
  mig. Öfver hälften af kadriljen var redan förbi, då Axel omsider sade:
  
  -- Jag ville, att jag icke alls lefvat förr än nu, eller ock att allt
  det förra varit en dröm. Då vore vi icke så fremmande.
  
  -- Låt oss _anse_ allt det förra för en dröm, och vi skola icke vara
  fremmande mera.
  
  -- Ja, men vet ..... mamsell Värn, att jag omöjligen kan komma mig att
  tycka så. Och jag _vill_ ej ens anse allt det förra för en dröm. Det
  finns deri ett och annat för godt, för att vara blott en dröm.
  
  För godt för att vara blott en dröm? -- sade jag -- Kan verkligheten,
  äfven då hon är skön, gå upp emot en skön dröm? Vackra drömmar äro en
  gåfva ifrån höjden, med hvilken jordens gåfvor icke tåla någon
  jemförelse.
  
  -- Men om dessa jordens gåfvor ändå äro himlens?
  
  -- Jag förstår icke, hvad ..... Axel menar.
  
  (När jag skulle kalla honom herr Segerskjöld, var det mig, som om tungan
  häftade vid gomen. Halft med ansträngning, hälft omedvetet nämnde jag
  honom således vid namn. Men jag rodnade).
  
  -- Det kan nu vara nog -- sade Axel --; det förflutna står åter vid min
  sida och är icke fremmande mer.
  
  Han såg på mig med en obeskriflig blick, och suckade helt lätt. Sedan
  sänkte han blicken och talade liksom för sig:
  
  -- Jag vet ej, om jag vågar mig till Mainola. Äro husvilla fremlingar
  välkomna der?
  
  -- Huru kan Axel tvifla derpå? De _äro_ välkomna.
  
  -- Äfven oaktadt Celia finnes der?
  
  Nu anade jag, att hans mening med detta _vågar_ kunde vara en annan, än
  det först ville tyckas. Denna aning vågade jag dock icke låta inverka på
  mitt svar, som blef:
  
  -- De som äro välkomna hos dem, hvilka äro mig i föräldrars ställe, äro
  det äfven för Celia. Isynnerhet om de äro husvilla.
  
  -- Tack Celia för dessa ord, som innebära mera än du kanske anar. Ty jag
  _är_ husvill och längtar efter ett nytt hem. Och jag skall _våga_ mig
  till Mainola.
  
  Dansen var slut, och Axel gick att tala med Clinton, hvarpå han syntes
  aflägsna sig. Clinton återkom med det besked, att Axel sagt sig
  illamående och vändt hem tillbaka. Min bror gick att söka sig ny
  visavis. Han sade det höra till saken, att dansa med sin fästmö minst
  två gångor, och med sin syster ... ingen. Clinton tycks hafva samma
  åsigt som fordom, att det nemligen ser pjåkigt och tillgjordt ut att
  dansa med sin syster, om hon eljest har någon tur.
  
  Snart fick jag veta, hvarföre Axel kallade sig husvill. Clinton
  berättade mig, att alltsen hans mors giftermål med v. Degen, hade hemmet
  blifvit honom mindre kärt. Modren lär äfven blifvit mera ovänlig emot
  Axel, osäkert på hvilka grunder, menade Clinton. Endast en gång på ett
  års tid hade han besökt hemmet, af längtan efter sina systrar. Detta
  besök varade blott ett par dagar. Föröfrigt försåg man honom med
  penningar nog.
  
  Jag tänkte: -- Axel är en martyr för Celias skull. Ja, för min skull
  saknar han hemmets ljufva och hulda omvårdnad. Hvarföre skall Celia vara
  en oskyldig orsak till så mycket ondt? Stackars Axel!
  
  Jag sökte utforska Clinton. Han hade genom en tillfällighet blifvit
  bekant med Axel. Han hade blifvit bjuden på hans studentkalas, han
  visste ej af hvem, ty tio nyssblefna studenter voro med om
  tillställningen. Clinton hade fattat tycke för ynglingen, hvars femton
  år icke hindrade ett djup och en flygt, högre än mången tjuguårings.
  Sedan hade han sökt Axels sällskap, ty Clinton föredrager i allmänhet
  yngre personers sällskap framför äldres. »Jag vill så gerna agera
  beskyddare« tillade min bror. Lustresan till Tavastehus hade äfven varit
  en proposition af Clinton.
  
  Min bror tyckes icke ana ..... Jag skulle, om jag äfven ville det, icke
  for min död kunna förtaga Clinton hans okunnighet.
  
  De två följande kadriljerna dansade jag. Mina moitiéer uppbjödo nog sin
  förmåga att »hålla mig varm«; äfven måste jag hålla dem räkning för det
  de allsicke liknade första kadriljens hjelte. Det hjelpte icke, jag hade
  så tomt efter ... Axel.
  
  Huru glad skulle icke jag således bordt bli, då Axel åter inträdde i
  salongen. Hans illamående hade upphört; han hade icke kunnat få sömn,
  när andra roade sig. Derföre måste han återvända. Jag kände tydligt att
  jag bleknade.
  
  Han uppbjöd mig till kotiljongen. Jag hade bordt svara nej, men jag
  svarade ja. Jag var ju förbjuden att valsa.
  
  Redan för två år sedan, då han var hufvudet kortare än jag, var det lätt
  att valsa med Axel. Nu var han halfva hufvudet längre. Han både valsade
  och förde väl. Det gick så lätt och lustigt; jag visste icke af någon
  ansträngning.
  
  Redan den första gång, jag blef upptagen af en fremmande kavaljer, kände
  jag en stickning i bröstet och andtäppa. Jag beklagade mig deröfver. När
  jag andra gången skulle blifva upptagen, sade Axel:
  
  -- Jag ber om förlåtelse, min herre. Mamsell Värn vågar icke valsa
  utöfver de ordinära turerna med ..... mig.
  
  Kavaljeren aflägsnade sig småförtretad. Axel rodnade, kanske för det han
  ansåg det låta egenkärt, då han sagt med mig. Jag tyckte dock om honom,
  för att han gifvit ett tydligt svar. Jag tackade honom derför.
  
  Sedan en och annan fått samma besked, fingo vi sitta ostörda. Då var att
  se, huru Axel blef sig olik. Han var glad, liflig, skämtsam, intressant.
  Det var ett underverk. Så upprymd hade jag aldrig sett honom i hemmet,
  aldrig förut. Bland annat sade han:
  
  -- Jag tycker mig vara en helt ny menniska. Jag ser för mig framtiden i
  ljus. Förklara för mig det, Celia.
  
  -- Säkert kommer det deraf, att Axel blifvit student. Det måste vara ett
  eget nöje, ett nöje, hvilket qvinnan aldrig får erfara.
  
  -- Ja, det är ett nöje. Verlden ligger framför mig så stor, så öppen.
  Den stolta tanken, att kunna verka något i verlden, tränger fram lik
  stjernan ur natten. Önska mig lycka, Celia!
  
  -- Jag önskar Axel det allra bästa på jorden. Godt nytt år!
  
  -- Och hvad mån' vara detta allra bästa? -- sade han med en ton, som
  sade, att skämtet redan fullkomligen utrymt platsen.
  
  -- Det som för jorden närmast till himlen.
  
  -- Då förstår jag, att Celia icke menar jordiska utmärkelser, yttre ära
  och stjernor. De stjernor äro bäst, som bäras ... innanför. Dock tycker
  jag, att det vore en stor lycka, ja väl den allra största, att kunna på
  något sätt höja sig i deras ögon, hvilka vi älska. Låt vara, att
  fosterlandet är vår älskarinna, då skola vi icke sky att uppoffra oss
  för detsamma. Man bör vara beredd att tillochmed _dö_ för det man
  älskar. Då blir troheten beseglad genom döden. Ja, det vore ljuft att dö
  för ..... sådant!
  
  -- Ja, det är sannt. Men jag ville nästan, att jag icke vore qvinna.
  
  -- Det var bra, att Celia tillade detta _nästan_. Eljest skulle jag
  hafva en motsatt, besynnerlig önskning. Jag ville icke alls _vara_. De
  blommor, som vända sig mot solen hade icke glada dar, om solen vore
  borta.
  
  Hastigt förändrande ton sade han småleende:
  
  -- Celia lär finna, att jag lärt mig att säga komplimanger.
  
  -- Lofva mig att hädanefter använda dem sparsamt -- sade jag.
  
  -- Lofva mig att hädanefter vara en annan, än Celia är -- svarade Axel.
  
  Kotiljongen slutade assembléen. Följande dagen foro vi af till Mainola.
  Clinton och Anna satte sig i en släde, kaptenen naturligtvis med sin fru
  i en annan. Mig blef intet val öfrigt. Jag måste sitta med Axel i den
  tredje släden.
  
  Till min ledsnad måste jag medge, att så fort resan aflopp med Axel,
  hade den troligen icke aflupit med någon annan. Han var glad och
  treflig, och använde ytterst sparsamt ... komplimanger.
  
  Lilla Emma, som säkert haft mycket ledsamt, emottog oss med en barnslig
  glädje. Men visst såg hon bra förvånad på Axel.
  
  
                                                              d. 12 Jan.
  
  Axel har blifvit en stor favorit hos farbror och faster, -- så kallar
  jag nuförtiden kaptenen och kaptenskan. Faster är förtjust i hans
  belefvenhet och artighet, farbror i hans »förmåga att kunna följa med,«
  samt hans qvicka infall. Jag sjelf, huru må det vara med mig?
  Naturligtvis fröjdar det mycket Celia, att den person, hon sjelf håller
  af, äfven blir afhållen af andra, dem hon håller af. Personen vinner
  derigenom i ökad glans.
  
  I går, då Axel icke var inne, roade det farbror att bry mig för honom.
  Jag svarade så ogeneradt jag nånsin kunde, att jag verkligen höll bra
  mycket af Axel, och att jag dertill hade rättighet, då han varit min
  discipel. Då sade farbror småskrattande:
  
  -- Nu kom Celia att missäga sig. Du sade att det var en rättighet, men
  menade säkert en _skyldighet_.
  
  Jag rodnade, hvilket var förtretligt, emedan Clinton var i rummet.
  Småstucken och i bryderi gick jag ut. Snart mötte jag Axel och Emma, som
  kommo från den rimfrostprydda parken.
  
  Gud är mitt vittne, att jag vid denna syn tänkte: -- o, att småningom
  skulle uppvexa ett ömt förhållande mellan dessa två! De tyckas skapade
  för hvarandra.
  
  Emma gick i all stillhet bort, och lemnade oss allena. Jag började tala
  om Emma, jag berömde, såsom jag det borde, mycket det lofvande
  trettonåriga barnet. Jag ryckte fram med en invit på långt håll, huru
  passligt det vore, om Axel o. s. v.
  
  Jag vågade icke ens härvid se på honom. Han ljufva sonora röst hördes
  svara:
  
  -- Jag förstår Celias mening, och jag tackar dig derför. Celia talade
  som ur min egen själ; äfven hos mig har en sådan tanke trängt sig fram.
  Men jag har tillbakavisat den. När insekten en gång svedt vingarne på
  ljuset, så locka honom icke ens de klaraste stjernor af första
  ordningen; vid ljuset fäster sig insektens lif, tills det i döden
  släcks.
  
  Dessa ord försatte mig i en onämnbar rörelse. Jag tyckte mig gjort
  mycket illa, som framlockat sådana ord. Jag skyllde på kölden och sprang
  i min kammare, der jag nu är.
  
  Jag öfvertänker den djupa rörelsen i min själ. Hvad skall den båda? Är
  Celia skapad till olycka, till sin egen olycka, eller andras, dem hon
  håller af?
  
  Men hvarföre tänker jag på olycka. Skall någon sådan nödvändigt uppstå
  nu? Att jag för Axel äger ett stort, altför stort värde, det vet jag. Är
  min känsla icke tacksam derför, besvarar jag icke hans _kärlek_ ... ack
  att jag måste använda detta ord ... då blir det olycka, Axels. Besvarar
  jag den, _skulle det så hända att jag besvarade den_, hvem blir då den
  olyckliga? Månne jag sjelf? Men hvarföre tänker jag på olycka!
  
  
                                                                  d. 17.
  
  Lektionen med Emma var slutad. Hon sade till mig:
  
  -- Söta Celia, hvarföre har du blifvit så ängslig? Du suckar så ofta,
  när du läser med mig.
  
  -- Gör jag det? Det visste jag icke af.
  
  -- Vet Celia, vore jag några år äldre, så skulle jag sucka så ... för
  Axels skull.
  
  -- Hvarföre just för Axels skull?
  
  -- För han är så söt. Om jag någongång i verlden blir gift ... det kan
  ju hända ... så ville jag, att det vore med en, som skulle likna Axel
  bra mycket.
  
  -- På hvad sätt är då Axel så söt?
  
  -- Så Celia kan fråga! På allt sätt. Han är emellanåt så rolig, och
  sedan igen så förståndig. Han är också så karlaktig och duktig, när det
  gäller, och dessemellan är han så snäll och god. Han skulle visst icke
  göra en mask förnär. Och sist så är han så vacker, och det är ju också
  ändå någonting, det.
  
  -- Det är märkvärdigt, huru många fullkomligheter hos Axel Emma hittat
  på.
  
  -- Mycket märkvärdigare är det, att Celia icke hittat på dem. Och ändå
  tänker Axel på ingenting så mycket, som på Celia.
  
  -- Huru kan Emma tala sådant? Huru vet Emma det?
  
  -- Jo, ser Celia, jag har det af Axel sjelf. Hvarföre tror Celia, att
  han så gerna är med mig allena; det är bara för att få i fred tala om
  Celia. Han frågar mig så mycket om Celia, ja, allt möjligt frågar han.
  Och när jag då berömmer dig, såsom alla måste göra, så blir han så glad,
  och om jag berättar något, som Celia sagt eller gjort, så hör han så
  uppmärksamt på, att jag är rädd han skall förlora andan. Det är riktigt
  sannt. Skulle jag icke veta, huru rysligt mycket Axel håller af Celia.
  Ack, vet du, i går frågade han mig, huru lexan gått. Jag sade då, att
  Celia varit nöjd med mig och kysst mig. Då kom Axel till mig och stal,
  riktigt stal en kyss af mig. Nog förstår Celia, hvarföre han det gjorde.
  
  Jag blef ledsen på mig sjelf, för det jag så gerna åhört Emmas
  berättelse. Derföre sade jag temligen omildt:
  
  -- Men hvart vill då Emma komma med detta prat?
  
  -- Jo, det skall jag säga. Jag skulle vilja att Celia vore mera god emot
  Axel. Celia tycks vara liksom rädd för honom. Celia borde hålla af Axel
  lika mycket, som han håller af dig. Åhå, vore jag i Celias ställe,
  nejminsann jag skulle låta en sådan gosse, som Axel är, vara så der. Jag
  skulle hålla af honom så rysligt. Och jag skulle äfven _visa_ det.
  
  -- Men, minns Emma, jag är ju hela fyra, fem år äldre än Axel.
  
  -- Fyra, fem år äldre, hvad gör det? Så mycket äldre var också mamma än
  pappa, och lycklig var pappa, så länge mamma lefde. Jag minns ännu, huru
  de höllo af hvarann, och huru pappa gret, när mamma lades i kyrkomullen.
  Hvad gör ålder!
  
  -- När Axel blir så gammal som jag nu är, så har han glömt mig.
  
  -- Glömt? Du tror sådant om Axel. Han kan ej glömma! Å nej. _Han är den
  allrabästa._
  
  Sedan Emma sagt detta, gaf sig barnahjertat luft i en ström af tårar.
  Hade en engel ifrån himlen nedstigit som förespråkare för Axel, han hade
  dock icke kunnat vara vältaligare än detta barn, hvars späda fantasi,
  förgudande sitt föremål, altförväl röjde sin riktning, men hvars goda,
  oegennyttiga hjerta ändå glömde allt vid tanken på dens väl, som gifvit
  barnafantasin dess späda vingar.
  
  Oemotståndligt bröto tårar sig väg ur källan af mitt hjerta.
  
  De blandade sig med Emmas.
  
  
                                                                  d. 20.
  
  Klockan är icke mera än tre på morgonen. Jag har stigit upp, för att
  uppteckna den dröm, som nyss väckte mig. Minnet af drömmar förgår så
  lätt, om man icke griper dem på färsk gerning.
  
  Jag var i en bergig skogstrakt, der träden voro så höga, så höga.
  Clinton och Anna voro med mig.
  
  Vi hade att gå uppför ett ganska brant berg. Anna var mycket rädd och
  stödde sig ängsligt på Clintons arm. Jag var icke alls rädd, och
  uppmanade dem blott att skyndsamt stiga på. Hvart jag egentligen ville,
  vet jag ej, lika så litet hvad jag ville. Likväl var det någonting
  ytterst maktpåliggande och vigtigt.
  
  Småningom märkte jag att Clinton och Anna blefvo efter. Likväl
  påskyndade jag mina steg. Då jag åter såg bakom mig, fann jag att de, i
  stället för att vidare komma uppåt, gledo sakta nedföre och tillbaka. Då
  ropade jag dem an. De svarade med knappt hörbar röst, att de hade bättre
  att vara i dalen. Då beslöt jag att icke mera plåga dem. De fingo vara
  der de ville. Jag tänkte icke på dem vidare. Jag gick på oförskräckt.
  Jag kom till bergets topp.
  
  Toppen var bevuxen med granar i en stor cirkel. Jag gick inom cirkeln.
  Der stod Axel, och tycktes vänta på mig.
  
  -- Ack, hvad Celia var god, som kom. Nu får du se alla de rikedomar och
  skatter, som jag förvärfvat åt dig. Följ mig.
  
  Sedan jag gått några steg fram vid Axels ledande arm, stannade jag
  tvärt. Vår väg var afbruten genom en mörk håla.
  
  -- Detta ser ut som nedgången till en grufva -- sade jag.
  
  -- Det är så -- sade Axel -- fatta mod och sätt dig jemte mig i denna
  korg. Vi skola fara nedåt.
  
  Der fanns verkeligen en stor korg, som jag icke märkt. Vi satte oss i
  den. Den gick nedåt medelst ett vindspel. Det var mörkt, stickmörkt.
  
  -- Är du rädd för mörkret, Celia?
  
  -- Ja, om jag vore ensam, men icke med Axel.
  
  -- Det börjar väl äfven snart att ljusna -- sade Axel.
  
  -- Huru djup är denna grufva? -- sporde jag.
  
  -- Djupare än höjden af det berg, du klättrade uppför.
  
  I detsamma började det ljusna. Korgen sänkte sig alltmer, och ljuset
  tilltog. Det började höras ett dån och ett skrammel, som tilltog i samma
  mon som ljuset. Konturer af menniskofigurer började synas; de tycktes
  vara i en liflig rörelse och arbeta med kraft.
  
  Bottnet af grufvan såg ut som en underjordisk stad. Detta erbjöd en
  vacker och skön anblick. Den öfvergick all föreställning.
  
  Omsider stannade korgen på botten, och vi stego ur.
  
  -- Nu skall jag visa för dig mina arbetare. De äro indelta i tvenne
  klasser; men slafvar äro de alla.
  
  Jag såg på arbetarene. Alla voro de svarta och smutsiga.
  
  -- Se noga på denna klass. Den utgöres af sådana menniskor, som värderat
  det jordiska guldet högre än allt annat. De hafva frivilligt gifvit sig
  till slafvar. Deras lön är stor nog.
  
  Jag åtlydde Axels ord. Jag såg på första klassens arbetare.
  Besynnerligt! De voro alla lika klädda, lika vexta. Jag såg på deras
  anletsdrag. Oaktadt svärtan såg jag, att äfven anletsdragen voro lika. I
  hvarenda af dem igenkände jag ... Edvard. Den Edvard, som jag fordom
  hade älskat i barnets inbillning. Den Edvard, som öfvergaf mig, emedan
  jag var fattig på jordens guld, han, hvars otro icke kostat mig någon
  tår och ingen sorg, emedan min kärlek blott var ... inbillning; ja,
  denne Edvard stod der nu för mig, representerad i tusende olika och dock
  lika gestalter.
  
  Axel gick ifrån dem, och förde mig till den andra klassen.
  
  -- Se noga äfven på denna klass. Den utgöres af sådana män, som, lika
  onda englar, kunna tjusa så det rena som det orena sinnet, men hvilkas
  makt blott grundas på ett fint bedrägeri. De hafva nu äfven fått sin
  lön. De äro mina tvångsarbetare.
  
  Jag åtlydde Axels ord. Jag såg på den andra klassens arbetare.
  Besynnerligt! De voro alla lika klädda, lika vexta. Jag såg på deras
  anletsdrag. Oaktadt svärtan såg jag, att äfven anletsdragen voro lika. I
  hvarenda af dem igenkände jag ... Josef. Den Josef, som lik en ond engel
  demoniskt tjusat min själ, han, som jag öfvergaf, emedan han aktade det
  heliga ringa, Josef, hvars förlust kom verlden att gapa emot mig så tom
  och sorglig, emedan min kärlek ändå icke varit inbillning; ja, denne
  Josef stod nu der for mig i tusende olika och dock lika gestalter.
  
  Ännu en tredje klass menniskor varsnade jag; det var qvinnor,
  handtlangerskor åt den andra klassens män. Äfven de voro sinsemellan
  lika. Jag vågade knappt se åt dem. De ägde alla, äfven de, bekanta drag.
  
  Axel gjorde ingen anmärkning öfver denna tredje klass. Han tycktes icke
  ens märka den. Han gick hastigt förbi, och drog mig med sakta våld åt
  ett annat håll, så att vi voro på ett visst afstånd.
  
  -- Ser du, min Celia, dessa äro nu alla de, som lyda under mig. Är jag
  icke rik? Kom, skall du få se, hvad slafvarna hjelpt mig till.
  
  Med dessa ord knackade han på bergväggen, som öppnade sig. Vi voro i ett
  rum, stort som den största kyrka, och rikare prydd än någon sådan.
  Taket, golfvet, väggarne voro af silfver och guld, som ormlikt ringlade
  sig inom hvartannat. Ädelstenar af alla slag bildade guirlander kring
  väggarne. Ifrån taket hängde kronor utan ett enda ljus, men gifvande en
  sådan glans, att jag undrade, huru mina ögon kunde uthärda en sådan
  herrlighet.
  
  -- Du förvånar dig öfver prakten i mitt rike -- sade Axel. -- Snart
  skall du få se en ännu skönare syn.
  
  Då framstodo omkring oss ljufva, underbara gestalter, som alla voro
  _olika_, och dock så sköna. De föllo, en och en, på knä för oss, och
  framräckte sina skänker.
  
  Axel gaf en vink; då framstod ett af de sköna väsendena och räckte mig
  -- en myrtenkrona. Jag ämnade sätta den på mitt hufvud, men först ville
  jag dock erfara, huru skickligt den var flätad. Jag höll den upp emot de
  bländande kronorna, och fann att myrtenkronan var genomskinlig. Jag blef
  rätt skrämd häraf.
  
  -- Jag vill ej hafva den. Den är ej gjord af myrten, utan af smaragd --
  utropade jag, och släppte kronan i golfvet. En förunderligt vidrig klang
  hördes, då kronan föll i stycken.
  
  Nu trädde Axel till mig med strålande ögon och sade:
  
  -- Du har bestått profvet. Din rena själ kan icke dåras mer af falska
  glitter. Du lilla flicka, hemta hit en bättre krona.
  
  Hon lydde, kom och satte på mitt hufvud en bättre krona, en äkta
  myrtenkrona. Det kände jag af bladens böjlighet och sköna svalka.
  
  Jag såg på den sköna gifverskan. Var det icke Emma? Ja. Jag tackade
  henne med en kyss. Det såg Axel och han talade:
  
  -- Den tid vi bodde uti solens ljus, tog Axel Celias kyssar ifrån Emmas
  mun. Nu tar jag dem från Celias egna läppar.
  
  Han kysste mig. I detsamma hördes en sakta musik, och sedan började de
  vackra gestalterna uppstämma en ljuf melodi, hvars harmoni efterhand
  blef allt mera rik, mångfaldig och underbar. Det var en festlig
  brudsång.
  
  -- Är här ej godt att vara? -- hviskade Axel. Jag svarade:
  
  -- Om dock min far och moder lefde än och såge Celias lycka!
  
  -- Jag var beredd på Celias goda hjertas önskan. Derföre har jag kallat
  hit din fader och din mor.
  
  Då kände jag, att mina axlar lätt vidrördes. Jag såg mig om. På ena
  sidan om mig stod min far, på den andra min mor. De voro sig
  fullkomligen lika, endast yngre. De voro lika unga, som den öfriga
  brudskaran omkring mig.
  
  Min glädje blef nu fullkomlig. Helt och hållet försmälte jag i det
  närvarandes lycka. Jag sträckte mina händer efter Axel, för att tacka
  honom för all denna salighet. Han förstod mig, kysste mig och ..... jag
  vaknade.
  
  Der ligger den lilla Emma, hon som i drömmen gaf mig den goda
  myrtenkronan. Ibland suckar hon lätt. Kanske drömmer äfven hon någon
  vacker dröm.
  
  Hvad månne min dröm betyda? Jag har drömt om silfver och guld. Det säges
  icke betyda något godt. Åtminstone är silfver illa, säger man.
  
  Det var en gång fråga om drömmars betydelse. Då sade en satiriker i
  sällskapet: -- drömmar betyda just precis det, som framdeles kommer att
  ske i verlden.
  
  
                                                                  d. 24.
  
  I dag reste Clinton och Axel bort. Det var en sorgens dag.
  
  På förmiddagen föreslog Clinton en promenad. Emma följde med. Småningom
  afdelade sig sällskapet helt naturligt i tvenne kotterier. Clinton och
  Anna bildade det första; Axel, Emma och jag det andra. Hastigt sade
  Emma: -- jag vill veta, hurudant förlofvade tala, och sprang till
  Clinton och Anna. Axel sade:
  
  -- Ett så förståndigt och godt barn, som Emma är! Hon kände i luften,
  att jag ville vara ensam med Celia.
  
  -- Emma är ett mycket förståndigt och godt barn -- sade jag tanklöst.
  
  Vi talade först ett och hvarje i likgiltiga ämnen, tills det äfven blef
  fråga om resan. Jag bad Axel vara försigtig och icke förkyla sig.
  
  -- Jag lofvar det, då Celia så vill -- sade Axel, med ett alfvar, som
  tycktes illa harmoniera med frågans obetydlighet. Med än större värme
  fortfor han:
  
  -- Jag lofvar ännu mer än Celia fordrar. Jag lofvar dig att ren och
  obesmittad gå igenom ungdomsålderns faror. Celia, detta namn skall
  blifva mig en stark sköld. All min äregirighet lofvar jag dig ... äran
  utan Celia vore utan värde. Sist lofvar jag dig min kärlek, en varm och
  trogen, ja, en evig kärlek. Jag kan icke föreställa mig en möjlighet att
  lefva, om Celia ej bodde i mitt hjerta, icke heller någon himmel, der ej
  Celia vore. Jag lofvar dig en kärlek, som gifver allt, men fordrar ...
  intet.
  
  -- Det är för mycket, Axel. Tala dock ej så -- hviskade jag, i det tårar
  ovillkorligen fuktade mina ögon.
  
  -- Du gråter, Celia. Jag tackar dig. Du kan ha rätt, ty att försaka dig
  för alltid, det vore dock hårdt. Derföre vill jag förändra mina ord. Den
  kärlek, som nu lifvar mitt bröst, den gifver allt och fordrar intet. Ser
  du, jag frågar dig icke, om min kärlek har något gensvar i ditt hjerta.
  Det är nog för mig, att jag älskar dig.
  
  Åter sade han, efter en lång tystnad:
  
  -- Det vore äfven förmätet af mig, att af Celia fordra ett svar. Jernet
  skall pröfvas i eld, innan det duger. Framdeles någon gång, sedan jag
  bestyrkt min trohet och min rena vilja att vara Celias vän ..... då är
  det tid för frågor.
  
  Huru gerna jag velat säga några ord. Äfven jag hade ju bordt gifva ...
  någonting. Jag försökte tala ... jag kunde icke, vågade ej. Axel förekom
  mig nu såsom ett väsen ifrån ett annat hem, ett väsen, som nedlåtit sig
  till ett jordens barn. Det gick igenom mig en rysning. Jag gick der
  darrande och ängslig.
  
  Axel såg på mig, och sade med skiftad ton och blick:
  
  -- Jag har sagt allt. Nu känner Celia mig ....... Derföre skola vi tala
  annat. Vi skola leka, skämta. Jag är ett barn. Skämtet passar bra för
  mig. Och Celia är ett barn, som aldrig kan bli annat än ett barn.
  Derföre skola vi ha roligt .... Emma, kom hit. Hvad har du att göra der
  med de gamla!
  
  Emma kom, och Axel hade med henne många roliga upptåg, som också fingo
  mig att skratta.
  
  De några återstående timmarna var Axel så glad och tokrolig, att jag
  aldrig förr sett honom så. Och när han satte sig i släden, tycktes det
  allsicke kosta på honom att resa.
  
  Clinton var icke så glad. Dock sökte också han på sitt sätt trösta Anna,
  stackars barn, som gret.
  
  
                                                              d. 1 Mars.
  
  Tomt, tomt hade vi de första tiderna efter de kära bortfarna vännerna.
  Farbror klagade att han »radicaliter« förlorat sin matlust och sitt
  humör; Anna gret tidtals, likaså Emma, som klagade, att det aldrig var
  riktigt roligt mer. Endast faster hade nog förströelse af sitt hushåll,
  och jag ... jag gret icke.
  
  Nu deremot, sedan tårarna i det närmaste upphört för Anna och Emma,
  tyckes turen ha kommit till mig. Nyss gret jag så, att det var
  underligt, huru jag icke smälte. Men dessa tårar voro ljufva.
  
  Kan det vara möjligt att jag älskar denna gosse, har jag ofta frågat
  mig, och fått till svar: kunde det vara möjligt att jag icke älskade
  Axel? Åldern gör intet, sade Emma.
  
  Emellertid, _om_ det är kärlek, huru olika mot den, jag hyste för ...
  Josef! Den kärleken kom hastigt som ett rus, en yrsel; ja, den var äfven
  ett rus, en yrsel, efter hvilken uppvaknandet var svårt och tungt. Men
  den, jag nu känner, har kommit småningom, den har så stilla smugit sig
  kring hjertat; den har tillvuxit så jemnt och säkert, som en snöboll,
  rullad i blid snö. Den är nästan för ljuf, och fridfull, för att vara
  kärlek, dock för litet systerlig, för att _icke_ vara kärlek. Således är
  det väl ändå kärlek.
  
  Men då det är kärlek, och denna är så ljuf, så fridfull, hvarföre skall
  jag då gråta? Ehuru jag känner denna kärleks art, är det dock, som om
  jag fruktade den. Hvarföre skall jag tänka på framtiden!
  
  Hvad menniskan dock är oklarsynt och dåraktig. Den tid, jag förra gången
  älskade (synd på det ordet!), då hade jag intet rum för fruktan eller
  onda aningar. Jag fördes som i yrsel. Nu deremot, då min älskling är så
  annan, så ädel, god och ärlig ... nu fruktar jag.
  
  Anna och Emma, som icke veta af orons album, hafva undrat, hvarföre jag
  icke mera skrifvit någonting i fridens bok. Det har icke skett, emedan
  jag saknat lust dertill. Så har jag talat till dem, och till en del
  sannt. De tider, jag haft lust att uppteckna någonting, hafva varit
  sådana, att jag hellre meddelat mig för dessa stumma vittnen, dessa
  hvita pappersblad, än för menniskor. Ja, jag har skytt att meddela dem
  någonting om sådant, som rör Axel. Jag kan icke vara uppriktig och
  öppenhjertig nu. Det vore att vanhelga .... Vore det icke?
  
  Men jag vill försöka något annat. På en tid skall jag icke ens ha dessa
  stumma vittnen till förtrogna. Jag skall begrafva den ljufva låga, som
  alltmera värmer mitt hjerta, inom mitt eget bröst. Jag tror ej för det,
  att hon af brist på näring dör.
  
  
                                                          d. 20 October.
  
  Jag har hållit mitt ord. På lång tid har den svarta portföljen varit
  oöppnad.
  
  Den sköna våren har varit, sommaren har flytt, hösten har kommit; löfven
  hafva gulnat och till större delen affallit. Endast körsbärsträdens blad
  äro envisa och hålla sig gröna.
  
  Nu är det höst, men i min själ herrskar vår. Hösten och förödelsen
  omkring mig förmå icke smitta mitt hjerta.
  
  Hvarföre griper jag då i orons album? Emedan jag förbehållit mig
  rättigheten att få skrifva i det, då något särdeles gladt inträffat. Det
  är märkvärdigt, att jag allaredan skrifvit om detta glada äfven i
  fridens album. Det är så roligt att mer än en gång uppteckna det, som
  mycket fröjdar själen.
  
  Axel har skrifvit ett bref till oss. Den skälmen har adresserat brefvet
  till ... lilla Emma. Det lyder så här:
  
                                                 H:fors d. 15 Oct. 1851.
  
     »Söta Emma!
  
  Hvad Emma skall bli förvånad öfver att få ett bref från mig. Emma har
  väl icke förut fått många bref, och säkert intet enda från en gosse.
  
  Ändå har jag just ingenting vigtigt att skrifva. Men kanske skall det
  roa Emma att veta, att jag vuxit mycket. Emma tyckte redan i vintras,
  att jag var altför lång; nu skulle Emma bli rädd för mig, vet Emma, ty
  jag felar blott två tum i tre aln. Men säkert har Emma också vuxit, så
  att du icke behöfver se dessmera upp till mig än förut. Emma blir väl
  icke rädd?
  
  Vet Emma, att jag den 20 October fyller sexton år? Emma måste den dagen
  få dricka mera kaffe än eljest. Jag vet att Emma tycker fasligt mycket
  om kaffe.
  
  Jag skulle inte för någon våga berätta, att jag i slutet af denna månad
  ärnar mig till Mainola. Kanske Emma ändå törs gifva sina goda
  fosterföräldrar en liten vink derom. Hviska det äfven för Celia, så att
  ingen må bli skrämd.
  
  Ser du, lilla Emma, huru alldeles ingenting jag hade att berätta för
  dig. En annan gång bättre. Helsa alla så mycket från
  
                                                      Axel Segerskjöld«.
  
  Det är således i dag Axels födelsedag. Han fyller sexton år. Jag tycker
  det för Axel är så mycket, som för andra tjugusex.
  
  Emma har ställt så till, att vi verkligen i dag fått dricka mera kaffe
  än vanligt. Emma sade, att hon tyckte kaffe aldrig smakat så bra. Jag
  tyckte så med, fast jag ingenting sade. Anna var den enda, som ej
  tycktes tycka så. Men det är sannt, Clinton har icke i dag sin
  födelsedag.
  
  Farbror blef mycket glad öfver nyheten. -- Det är en skön sak -- sade
  han -- att man åter på en tid får hit någon att prata förnuft med. Det
  skall bli roligt, att få höra universitetsnyheter. Också jag har varit
  student, och den som en gång varit det, förblir det ock.
  
  
                                                               d. 5 Nov.
  
  Hösten har för en tid lemnat rum för en skarp vinter. Den 29 October var
  ett förfärligt väder. Jag anade, att Axel var på vägen då, men jag
  tackade Gud, att det icke var en sjöresa.
  
  Han kom den trettionde, icke alls illa medfaren. Han sade, att man måste
  vara nöjd, när man har slädföre, om också drifvorna göra, att man icke
  hinner mera än en mil på tre timmar.
  
  Så stor och vacker Axel blifvit. -- Det var en lycka -- sade Emma -- att
  han skref till mig derom, eljest hade jag verkligen blifvit rädd.
  
  Underligt att jag aldrig märkt, att Axel är vacker. Och dock är han sig
  så lik i det _stora hela_. Samma uttryck, samma själ, samma ögon, som då
  jag frågade honom plurariel af _ciel_!
  
  Kanske är det förändringen i min egen själ, som låtit mig märka
  förändring hos Axel.
  
  Axel är mot mig så grannlaga. Icke ett ord af sådant, som .... nå ja!
  
  Stundom vill det synas, som han tillochmed undveke mig. Deremot håller
  han sig, än mer än förra gången, till Emma. Månne detta vara så alldeles
  bra? Han tror väl, att Emma är mera barn, än hon kanske är det.
  
  Jag har stundom ärnat varna Axel, men det skulle passa sig så illa för
  mig. Anna borde göra det, men säkert faller henne icke sådant in, och
  jag ... jag skulle icke kunna göra Anna uppmärksam derpå.
  
  Men månne det kan vara någon fara för Emma? Är hon icke verkligen
  förmycket barn dertill. Och vore det fara, månne denna just vara så ...
  farlig? Skall det icke blifva blott en ljuf, barnslig fantasi?
  
  
                                                                  d. 10.
  
  Emmas far har skrifvit efter sitt barn. Han ligger farligt sjuk. Jag har
  beslutat att resa med Emma. Farbror sade skämtande till mig:
  
  -- Så mycket hellre kan du följa med, som den söta Studenten är bjuden
  att tillbringa några dagar hos min granne, häradshöfding Ekendal, och
  hans son, studenten. Celia behöfver någon förströelse under tiden. Föret
  är visserligen det allra eländigaste. Landsvägen är dels bar, dels
  försedd med isgata. Det bästa ekipage vore nu ett mellanting emellan
  kärra och släde. Men som intet sådant finns att tillgå, måste man välja
  mellan tvenne ytterligheter. Släde tycks vara säkrare, men har två saker
  emot sig: för det första skulle ni dröja för länge på vägen, för det
  andra skulle ni komma utan medar hem. Hjulåkdon ser visserligen
  riskabelt ut att ha i denna iskraka, men min nya schäs har ännu så
  hvassa spikar, att han borde hållas på isgatan lika väl som en nyss
  skodd häst. Detta ekipage rekomenderar jag således. Celia, som jag har
  märkt kör bra, kan föra tömmarna. Anders kör så vårdslöst; han får sitta
  lat bakpå sitsen.
  
  -- Åh -- svarade jag -- nog skall jag köra försigtigt. Visst ser det
  litet haskligt ut, då man möter någon, men det hjelpes genom att
  antingen stanna, och låta den andra köra förbi, eller också, på farliga
  ställen, genom att dela väg med sig så litet som möjligt.
  
  Anders går redan att spänna hästen i redet, och jag ... ja, hvarföre har
  jag skrifvit detta i orons album?
  
  
                                                                  d. 15.
  
  Lycka, lycka, hvad är det för ett ord? All lycka står på randen af en
  olycka. All glädje är så hastigt färdig att räcka handen åt smärta.
  
  Den tolfte återkommo vi från Emmas far, som redan var bättre. Sakta och
  försigtigt foro vi på den bedrägliga isgatan.
  
  Vädret var blidt, och ändå var himlen blå och solen lyste. Det var ett
  angenämt resväder. Också höll Emma mig nog varm med frågor om ett och
  annat, samt dessemellan med tal om Axel. Jag började finna, att hennes
  ömhet för honom dock icke var farlig, att hon ännu var förmycket barn,
  för att på alfvar älska. Det var blott en ljuf, barnslig, systerlig
  fantasi. Deråt vardt jag ganska glad.
  
  Vi hade icke mera många stenkast till hemmet. Emma sade:
  
  -- Nu får Celia vara bra försigtig. Vi få här en »nedförbacke«, som väl
  icke är brant, men krokig och hal. Kanske vi be Anders gå bredvid.
  
  Jag satt försänkt i tankar, och svarade intet på denna naturliga
  proposition. Emellertid gick hästen framåt.
  
  Backen var långsluttande, hade således ej bordt vara farlig. Men, såsom
  Emma sade, var den krokig. Vägen borde alltid litet slutta åt samma
  sida, som vägen kröker sig, eller åtminstone vara horizontel. Denna
  backe gjorde raka motsatsen; utom backens egen tillbörliga sluttning,
  hade han dessutom en sidosluttning, men åt motsatt sida af vägens
  krökning. Vid vägen var väl icke något dike, utan marken sluttade
  alltmera, ju längre ned. Sist kom en brant, som slutade vid en liten å,
  som tog vägen åt Mallasvesi.
  
  Då jag såg åt höger, förstod jag, att denna lilla backe var vida
  farligare att färdas nedför än uppför. Slant schäsen en gång ur vägen,
  så stannade han icke förr än vid brantens fot, i åns svarta kalla
  vatten. Ledstänger saknades här, liksom så ofta på socknevägar.
  
  Jag ärnade försöka stanna hästen. I stället tror jag att jag ryckte i
  tömmarna. Både Emma och jag upphäfde ett rop af glad förvåning. Axel
  syntes nedanför vägens krökning.
  
  Hästen begynte smått löpa. Vid krökningen började schäsen att slinta.
  Det såg Axel, och var som en blixt vid vår sida, just då det högra
  hjulet redan var utom vägen, på den åt ån mera sluttande planen invid.
  
  O, att han aldrig kommit! Hvad var vår räddning värd, då den köptes så
  dyrt!
  
  Axel stod nedanom vägen på den åt ån sluttande planen, och bemödade sig
  att hindra det högra hjulet att löpa vidare nedåt. Förfärliga ögonblick!
  Axel hade intet säkert fotfäste på den hala marken. Han föll, schäsen
  hade förlorat balansen, den föll på Axel.
  
  Huru länge jag var utan sansning, vet jag icke. När jag vaknade, såg jag
  Emma gråtande vid Axels hufvud, som var blodigt. Anders sysselsatte sig
  med att resa upp hästen.
  
  Hästen låg omkull på vägen. Axels bröst hade hindrat schäsen att rulla
  vidare och draga hästen med sig i fallet.
  
  -- Du dumma menniska -- utbrast Emma till Anders -- du tänker mer på din
  usla häst, än på honom der. Förstår du icke, att om hästen stiger upp,
  så kan kärran ännu mera skada Axel. Lyft upp schäsen.
  
  Detta gick snart för sig. Nu kunde vi betrakta Axel. Han var utan allt
  medvetande och andades knappt. Hjulet och schäsens tyngd hade illa
  skadat hans bröst. Bittra öde!
  
  Vi förbundo hans hufvud så godt vi kunde. Vi gjorde honom af våra
  öfverplagg en bädd, så mjuk vi förmådde. Dock var den för hård -- det
  funno vi af hans oroliga ryckningar under det sorgliga tåget till
  hemmet.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Mot aftonen vaknade Axel från sin sanslöshet. Han lät bedja mig komma
  till honom.
  
  O, hvilken förändring! De ädla anletsdragen vanställda under bemödandet
  att dölja smärtan, bröstet tungt flämtande, och blicken rullande, men,
  ack, så skön. Så låg den ädle ynglingen, det bleka offret.
  
  -- Celia -- hviskade han -- hvarföre gråter du? Allt är en vacker dröm.
  Celia, du lefver, du är räddad.
  
  -- Ack Axel, tala ej om mig. Jag lefver för att se ... dig så der. Ack,
  hvad du andas tungt. Ditt bröst är säkert mycket sjukt.
  
  -- Jag vet ej hur det är, men visst kännes det annorlunda än förr. Det
  går väl öfver.
  
  Det påkom mig en underlig känsla, liksom han menat: -- det går väl
  aldrig öfver. Axel smålog och sade:
  
  -- Jag borde banna Celia, för att du gråter så mycket. Men ... tårarna
  klä dig lika bra, som allt annat. Du kan få gråta.
  
  -- Kanske det skadar Axels bröst att tala -- sade jag, i det jag
  bemödade mig att svälja tårarna.
  
  -- Det borde icke skada, när jag talar med Celia. Men jag vill söka lyda
  dig. Mitt öga tynger åter. Det bådar sömn. Hur ljuft, att söfvas in af
  den bästa vännen uppå jorden!
  
  Han har somnat. Säkert sväfva omkring honom sköna englar nu. Han småler
  stundom. Kanske han icke vet, huru jag ensam vakar öfver honom, huru
  mitt hjerta uti oro klappar ömsom, stannar åter. Slumra, det är ljuft!
  
                     *       *       *       *       *
  
  Doktorn har anländt, han har undersökt patienten. Ack ändå, bröstbenet
  är krossadt.
  
  Doktorn har sökt trösta oss, men har icke rätt lyckats med mig. Hans
  ton, hans blick har ingifvit farhågor.
  
  O Gud, låt Axel lefva. För Celias skull, låt honom icke sluta i blomman
  af sina ungdomsdagar. Tag Axel icke ännu till dig!
  
  Men hör du icke denna bön, så hör en annan. När _han_ är borta, så tag
  då äfven Celia rätt snart.
  
  Nu är nattens tid. Jag minnes min dröm.
  
  
                                                                  d. 19.
  
  Åter har doktorn anländt. Sjukdomen har förändrat natur. Smärtan i det
  skakade bröstbenet har förorsakat feber och inflammation. Axel yrar
  tidtals. Mitt namn är ofta på hans läppar. Med rysning hörde jag honom
  för några timmar sedan säga: -- »hvarföre skall du söka skilja mig från
  Celia. Nog är jag henne trogen«. Sedan började han åter tala
  osammanhängande ord.
  
  O smärta, att nödgas bevittna förståndet, själens ljus, ligga i dvala,
  lemnande rum för en upphetsad inbillnings förvirrade tankespel! Nyss var
  han en yngling, strålande af ungdomshopp, mod och helsa. Nu ligger min
  gode vän så hjelplös der.
  
  De suckar, han stundom drager, de komma säkert af kroppslig smärta. De
  förorsaka en själens smärta hos Celia; de äro lika många dolkar för
  Celias hjerta.
  
  Skall det blifva lif eller död? Stode det i min makt att öppna
  framtidens Isislöja, jag vågade det icke. Jag vågar icke _tänka_ på
  framtiden. Som ett barn i leken täcker öfver sina ögon, och tror sig
  icke blifva sedt af den, det icke ser, så vill Celia göra. Jag vill
  kasta ett dok öfver själens ögon. Kanske att ödet då ej hittar mig.
  
  
                                                              d. 20 Dec.
  
  Snart inträffar julens, den höga kristliga glädjens och barnens fest.
  Min julklapp blifver sorg och smärta, och dock äro dessa julklappar för
  mig de käraste. Sorgen är min bästa vän, huru mycket ljufvare och
  herrligare än all jordens lycka!
  
  Jag känner hos mig kraft att skrifva nu. Jag flyr till dig, du orons
  album. Nu är du den rätta fridens bok.
  
  Det var den tjugunde November. Det gick mot natten. Jag vakade vid Axels
  bädd. Då slog han hastigt upp sitt öga. Hans ögonpar var ej förvirradt
  mer, men strålande af stilla ljus. Och Axel sade:
  
  -- Du vakar Celia. Är natten klar, är månen uppe?
  
  -- Månen är i nedan. Men det är stjernklart.
  
  -- Månen är i nedan? Men jag är nöjd, att de milda blyga stjernorna
  tindra. Minns Celia, hvar den stjernan är, som heter _Vega_?
  
  -- Det var den stjernan, som Axel visade mig den sista qvällen, då .....
  Vega uti _Lyran_ är nära intill _Svanens_ kors, och icke alltför långt
  ifrån _Carlavagnen_.
  
  -- Ditt minne har varit dig troget. Jag tackar dig. Din Axel får be dig
  om någonting. Anse Vega för min stjerna, se på den, då och då, i nattens
  tysta timmar. Tro att min ande då talar till dig. Den och stjernan skola
  skicka dig ett mildt och vänligt svar.
  
  -- Jag vill så göra. Våra blickar skola mötas der.
  
  -- Våra blickar, ja, om vi begge bodde här på jorden. Men ....
  
  Hvad menar Axel -- utbrast jag, darrande för min egen fråga, i det jag
  hänfördes af den höga aningen uti hans drag.
  
  -- Anse himlen vara uti Vega-stjernan -- sade Axel.
  
  Jag började att stilla gråta. Jag anade, hvad han menade, anade, att
  himlen var för mig förlorad på jorden.
  
  -- Minns Celia den glada, friska vinterdagen uti parken? Då lofvade jag
  dig en kärlek, som gaf allt, men fordrade intet. Och när Celia sade, att
  det var för mycket, förändrade jag mina ord. Jag sade, att den kärlek,
  som då lifvade mitt bröst, gaf allt och fordrade intet. Men nu ....
  
  Hans matta blick fick lif. Den vexte till en fråga. I en onämnbar
  sällhet svarade jag:
  
  Jag förstår dig Axel, och låt mig svara dig. Med handen i din hand och
  ögat i ditt öga, med nattens stjernor och dess heliga tystnad till
  vittnen, inför Gud den allvetande älskar jag dig, och skall älska dig,
  så länge jag andas. Ja, bortom grafvens rand.
  
  Han drog mig sakta till sig, och vi kysstes en lång och salig kyss, en
  himlens fläkt, hvars känsla skall följa Celia till grafven, ja, bortom
  grafvens rand. Småleende sade Axel:
  
  -- Nu vill jag gerna dö, då Celia är min. Gud skall icke förskjuta mig,
  för det jag älskat Celia så ömt. Celia har för mig varit en afbild af
  det gudomliga, skulle jag icke älska Celia!
  
  -- Din Celia har bedit till Gud, att om Han i sin allvishet behagar taga
  Axel bort, så må Celia rätt snart få följa.
  
  -- Hvad äro jordelifvets korta dar emot evigheten i de sällas land. En
  blixt, ett ögonblick, och Axel har dig åter. Men ack, Celia .....
  
  Kanske att Gud hör Celias bön. I annat fall skall Celia rätt ofta se på
  Axels stjerna, Lyrans Vega, och tänka att jordelifvets dagar äro korta
  mot evighetens sälla dagar. Celia skall icke sörja såsom de, hvilka icke
  hafva något hopp.
  
  -- Jag har att bedja Celia om någonting. När jag är död, så skolen I
  begrafva mig här i denna sockens kyrkogård. Sen det är gjordt, så må'n I
  underrätta de dock så kära uti hemmet om min bortgång. Stoftet är
  förgängligt, dock vill jag så gerna hvila nära Celias hem.
  
  Efter en lång tystnad, hvarunder hela mitt väsende tycktes försmälta i
  betraktandet af Axels in i döden trogna ögon, sade han:
  
  -- Ännu en kyss ..... så der ..... Vi förstå hvarann, vi hafva intet mer
  otaldt här på jorden. Läs för mig ett stycke ur den bok, som Celia
  tycker så mycket om, ur boken _om Christi efterföljelse_.
  
  Gud gaf mig styrka att icke öfverväldigas af smärta, då jag ur boken
  läste upp ett stycke. Hastigt sade Axel med en röst, ljufvare än nånsin,
  en röst från annat hem:
  
  Jag hör en ljuf musik af underbara toner. Jag går emot en här af sköna
  väsenden. Följ med mig, Celia .....
  
  Hans ögon lyckte sig vackert. Hans själ utandades i en lätt suck. Jag
  kände på hans panna; den var kall. Jag sökte värma honom till lifs med
  kyssar. Fåfänga kyssar, de hulpo icke! Der låg den trogne ynglingen ett
  lik. Men i döden strålade hans anlete såsom de helige martyrers.
  
  Och Celia fick icke följa med. Celia lefde, fast hon först trodde sig
  icke lefva. Tyst och tårlös satt jag der i stum förtviflan. Dödsengeln,
  som röfvat från mig det käraste, var mitt sällskap.
  
  Och dock tackade jag Gud, som låtit Celia ensam, ensam emottaga den
  älskades sista suckar. Mitt hjerta slog af hänryckning, att Celias namn
  var det sista ord, Axel uttalat.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Fyra dagar sednare fördes Axel till grafven. Äfven Celia var med. Det är
  dock kärt att med egna ögon se, att den älskades dyrbara jordiska hydda
  vänligt blir anförtrodd åt den varma, moderliga jordens sköte.
  
  Ännu hade jag icke gråtit, men på denna dagens afton framvällde
  ändtligen tårarna ur mitt öfverfulla hjerta. Dess stora tyngd blef
  härigenom lättad. Jag började finna, att jag kunde hålla det ord, jag
  gifvit Axel på hans dödsbädd, att icke sörja såsom de, hvilka intet hopp
  hafva. Tårarna äro en mild skänk från höjden.
  
  På Vegastjernan ser jag ofta. Den ger mig sköna blickar. Jag känner godt
  min Axels ande.
  
  Aftonens timmar äro de käraste för mig. Är himlen öfverdragen med moln,
  så att hugkomststjernan icke synes, så har jag dock en tröst. Den hvita
  bädden vinkar mig, jag får drömma.
  
  Alla nätter har jag drömt om den förlorade. Än är han lefvande på
  jorden, än uti ett bättre obeskrifligt land. Drömmen har aldrig visat
  Axel sjuk och lidande. Jag tackar drömmen, som städse är god emot mig.
  
  Och när jag om morgonen vaknar, visst är det då först så tomt, så tomt.
  Men snart stå tvenne englar vid min sida, Minnet och Hoppet. De trösta
  mig med den dem egna makt. Jag lefver icke i den flyende minuten; jag
  lefver i den flydda, och i den kommande.
  
  I förra dagar begrundade jag ofta, om de döda kunna veta, hvad de kära
  öfverblifna här på jorden förehafva och tänka. Nu tycker jag mig ha
  svaret klart. _De döda veta det._ Allt, allt, hvad Celia gör och tänker;
  det vet Axel. Hans ande vakar öfver mig.
  
  O, hvilken tröst! Han vet, att han är allt för mig. Han vet, att Celia
  icke tänker en enda tanke, som skulle oskära hans minne och vara Axels
  ande ovärdig.
  
                     *       *       *       *       *
  
  I natt mot morgonen låg jag vaken. Då hörde jag en musik, som hade tycke
  af eolsharpans toner. Jag kastade ögonen ditåt, och såg en bländande
  klar punkt i väggen.
  
  Punkten vidgade sig alltmer. Den vexte till en gestalt med obestämda
  konturer. Dessa blefvo efterhand mera tydliga och bestämda, färgerna
  klarare och mera lefvande. Det var en ljusblå strålande gestalt, som
  närmade sig mig. Dess anlete blef alltmera klart och bestämdt. Det var
  Axel.
  
  Jag satte mig upp och räckte ut min hand, för att fatta Axels hand. Men
  då drog han sig med ett englasmåleende tillbaka; konturerna blefvo
  alltmera obestämda, intogo allt mindre rum, och blefvo slutligen en
  bländande klar punkt, som försvann på samma ställe i väggen, der den
  inkommit. I detsamma hörde jag åter en musik, som hade tycke af
  eolsharpans toner.
  
  Synen hade intet förskräckande. Ännu känner jag en ljuf värma, en
  stilla, salig frid vid minnet deraf.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Huru orätt menniskorna göra Sorgen. Sorgen är en mild moder, en blek,
  men trogen syster. Sorgen är den bästa vän. För allt i verlden ville jag
  ej mista sorgen.
  
  Derföre tycker jag ej om kroppslig smärta. Sådan sjukdom är
  anspråksfull, den störer själens tankar, den rycker dem till sig.
  
  Mitt bröst, som aldrig varit särdeles starkt, har under de sednaste
  dagarna blifvit rätt konstigt. Jag känner stickningar, och andan blifver
  ofta altför kort. Jag måste rådfråga läkare. Jag vill blifva botad. Jag
  vill ostörd få lefva i Axels minne.
  
  
                                                        d. 2 Febr. 1852.
  
  Jag har ej blifvit bättre, snarare sämre. Det låter som en motsägelse,
  men jag är glad deråt. Celia vet någonting.
  
  Jag såg en dag doktorn hviska med farbror. De sågo då, som de trodde
  obemärkt, på mig. Jag märkte det likväl, jag hemtade en flyktig aning
  ifrån deras alfvarsamma blickar. Nästa gång, doktorn var med mig ensam,
  frågade jag, om han ansåg min sjukdom farlig. Han svarade så der
  temligen obestämdt, talade om försigtighet och mera sådant.
  
  -- Säg mig, bäste doktor -- sade jag åter -- är min sjukdom farlig.
  
  -- Mamsell Värn frågar mig med en sådan min, som om ni önskade att
  sjukdomen vore farlig.
  
  -- Ack, var så god och dölj för mig icke det minsta. Jag ber herr
  doktorn derom så vackert.
  
  -- Nå, det må så vara då. Er sjukdom är farlig.
  
  -- Säg mig att den är mycket, mycket farlig!
  
  -- Ni är en ovanlig patient? Ni tvingar mig att säga sanningen. Er
  sjukdom är mycket, mycket farlig.
  
  -- Det är väl lungsot, är det icke så?
  
  -- Ja, det är lungsot. Ni småler.
  
  -- Är det icke sannt, att lungsot är obotlig!
  
  -- Ja, då den är längre avancerad. Har mamsell Värn efter det sist
  föreskrifna medlet hostat blod?
  
  -- Åja, det har jag. I dag på morgonen hade jag till och med
  _blodstörtning_, som gjorde att jag först blef mycket matt. Så säg mig
  nu, goda, bästa doktor, att min sjukdom är obotlig.
  
  -- Ni fruktar då ej att dö, ni som är så ung, så ...
  
  -- Nej, jag fruktar ej för döden. Säg att min sjukdom är obotlig.
  
  -- Jag tror nästan så. Menniskokraft är här för ringa.
  
  -- Tack, goda doktor. Celia har hört ett glädjens budskap. Se här min
  hand och min varmaste tacksägelse.
  
  I doktorns öga lyste en tår, och stillatigande lemnade han rummet.
  
  Den goda, snälla doktorn förstod mig väl. Han såg att Celia ej mera
  passar väl för denna verlden. Han skyggade ej för, att låta mig få veta
  det, som gör mig så lycklig. Sådana borde alla läkare vara. Är döden
  kärkommen, hvarföre då dölja denna lycka; är döden förfärande, hvarföre
  undanhålla sanningen, och skicka själen motvillig och oberedd till ...
  evigheten.
  
  
                                                             d. 15 Febr.
  
  Jag har uppsökt det blad, som innehåller drömmen från den tjugonde
  Januari förledet år. Hvad jag får den att slå väl in.
  
  Jag hade att gå uppför ett brant berg, en svår väg. Det betyder
  jordlifvet med dess sorger.
  
  Clinton och Anna blefvo efter, ja de gledo sakta nedföre och tillbaka.
  Det betyder, att de än icke äro mogna för skördemannen med den hvassa
  lian. Clinton och Anna hafva jordisk lycka leende framför sig. Derföre
  skola de lefva.
  
  Axel väntade mig på bergets topp vid ingången till en mörk håla. Det
  vill säga att Axel, förrän jag, var beredd på grafven. Han väntade dock
  mig.
  
  I grufvan fick jag se inbegreppet af det dåliga, som Celias lilla
  erfarenhet fått se i verlden. Axel sade, att alla de smutsiga
  gestalterna voro hans slafvar. Det vill säga, att det goda herrskar
  öfver det dåliga, nu och i evighet.
  
  Den herrliga och bländande salen, hvars like jag aldrig sett, var en
  bild af himlen, hvars like intet öga sett och intet öra hört. Min väg
  till den gick igenom grufvan. Igenom djupa grafven går vägen till
  himlens sal.
  
  Min fader och min mor såg jag der, och de lefde. Det kunde ju ej vara
  annat än i himlen, ty de voro goda och älskade Gud.
  
  Den falska myrtenkronan vill jag anse föreställa den myrtenkrona, som
  jag kanske hoppades på här i lifvet. Den kronan var visst grann, men
  höll ej profvet. Den föll sönder. I lifvet skulle jag aldrig prydas med
  myrtenkrona.
  
  Men hvad betydde det, att Emma satte uppå mitt hufvud den äkta
  myrtenkronan. Ack, jag vet, hvad det betyder. Jag skall sjelf så ställa
  till, att drömmen äfven här slår in. Det goda barnet skall jag bedja om
  en liten tjenst, som hon skall gerna göra mig. Sen jag är död, skall
  Emma sätta den äkta myrtenkronan på mitt hufvud. Det skall för Emma bli
  den käraste belöning för hennes sorg och tårar.
  
  
                                                              d. 2 Mars.
  
  Mina plågor hafva aftagit, så att de nu äro nästan inga. Men jag är
  ytterligt matt. Det är en förberedelse till afskedet emellan kropp och
  själ.
  
  För sista gången talar jag med dig, mitt trogna album, du ofridens bok
  och ... fridens. Jag nänns ej förstöra dig. Jag skall skicka dig till
  trogna händer, till min broder Clinton. Han skall vårda dig ömt.
  
  Jag hade en kärlek, döfvande som ett narkotiskt rus, och brännande som
  öknens sand, då solens strålar falla lodrätt. Derpå följde ett
  uppvaknande af afsmak, vedervilja. När solens strålar flytt och natten
  kommit, känns den sand, som brände nyss, så kall som is. Det kommer
  deraf, att sanden är ett jordiskt ämne, som lånar all sin värma ifrån
  solen. När solens strålglans är borta, är sanden endast ... sand, ett
  kallt och jordiskt ämne.
  
  Kom så en annan kärlek. Den började så tyst och småningom, som nattens
  stjernor tåga fram. Först ser man blott en här, en der, men oförmärkt de
  växa till i glans och antal, tills de fylla hela fästet.
  
  Stjernorna, de tala blott till _själen_; de hafva intet utaf jordiskt
  slagg. De värma själen ljuft och mildt och troget. Och den, som engång
  deras språk förstått, har evigt deras minne qvar, ja, äfven när de
  flytt.
  
  Min ljufva stjerna flydde bort från mig. Han gick att stråla uti annat
  hem. Men jag vill följa honom. Som nattens stjernor hvälfva kring, går
  Celias kärlek snart att lysa uti andra verldar.
  
  
  
  
                          PRENUMERATIONS-ANMÄLAN.
  
  
            Emedan, genom numera inträdd införseltull, priset å
            utländsk Romanlitteratur blifvit ansenligen
            förhöjdt, ärnar undertecknad Bokhandelsfirma
            utgifva en Samling Romaner och Noveller, helst
            arbeten af inhemska Författare, men, i brist deraf,
            öfversättningar från utlandets nyaste och bästa
            belletristiska Litteratur. Samlingen kommer att för
            året innehålla 100 ark i det format och i den yttre
            utstyrsel, som hosgående profark utvisar, och
            utgifves i delar, hvilka, utgörande hvarje ett helt
            arbete för sig, i Helsingfors å Öhmanska
            Bokhandeln, efter förutgången annonsering, utdelas,
            samt till öfriga orter försändas, så ofta lägenhet
            kan erhållas.
  
            Denna samlings första del, som till Julen utkommer,
            utgöres af
  
                         Guvernanten Celias Minnen,
  
            af Förf. till »Granriskojan;« längre fram på året
            intages en samling noveller af samma hand. Utsigt
            är att för samlingen vinna äfven några andra
            arbeten af inhemska författare, bland hvilka må
            nämnas Fältskärens Berättelser, romantiska
            skildringar ur Finska och Svenska historien från
            1600- och 1700-talen, af Z. Topelius.
  
            Priset för hela årgången, 4 Rub. s:r, erlägges å
            landets boklådor vid uttagandet af första delen.
            Till de orter, dit på längre tid annan lägenhet ej
            kunnat erhållas, utlåfvas försändning per tungpost.
            Delarna uttagas på samma orter, der prenumeration
            skett. Man hoppas att allmänhetens deltagande skall
            göra företagets utförande möjligt.
  
            Helsingfors den 15 Dec. 1852.
  
                                          Öhmanska Bokhandeln.
  
  
  
  
  Noteringar:
  
  
  Originalets stavning och interpunktion har bibehållits. Ett fåtal
  uppenbarliga fel har rättats som följande (innan/efter):
  
     [s. 37]:
     ... stunderna äro barnen mig för bansliga, de gamla båda ...
     ... stunderna äro barnen mig för barnsliga, de gamla båda ...
  
     [s. 60]:
     ... nio måderna) och rumlade (de nio sednare). Antingen han ...
     ... nio månaderna) och rumlade (de nio sednare). Antingen han ...
  
     [s. 64]:
     ... tal var ett inderekt försvar för gynnaren v. Degen. Jag
         svarade ...
     ... tal var ett indirekt försvar för gynnaren v. Degen. Jag
         svarade ...
  
     [s. 67]:
     ... mit lifs goda genius. ...
     ... mitt lifs goda genius. ...
  
     [s. 71]:
     ... -- Lofva mig, om jag dör förrän du, lofva m då, du ...
     ... -- Lofva mig, om jag dör förrän du, lofva mig då, du ...
  
     [s. 86]:
     ... att under förlofningstiden ställa sig bättre man verkligen ...
     ... att under förlofningstiden ställa sig bättre än man verkligen ...
  
     [s. 95]:
     ... Hvad shulle jag svara härtill. Intet annat än hvad jag ...
     ... Hvad skulle jag svara härtill. Intet annat än hvad jag ...
  
     [s. 103]:
     ... Jag har emmottagit Josefs svar uppå mitt bref. Med ...
     ... Jag har emottagit Josefs svar uppå mitt bref. Med ...
  
     [s. 108]:
     ... kanske vore det gammalmodigt och dumt. Men vet Celia ...
     ... kanske vore det gammalmodigt och dumt. Men vet Celia? ...
  
     [s. 110]:
     ... i fjol lät mamsel Värn lemna oss. Icke äro vi mycket rika, ...
     ... i fjol lät mamsell Värn lemna oss. Icke äro vi mycket rika, ...
  
     [s. 112]:
     ... så vida det äfverallt är lika till sin yta. Tillika anförde ...
     ... så vida det öfverallt är lika till sin yta. Tillika anförde ...
  
     [s. 112]:
     ... pankaka, så kunde den ha ett slut, som sku' säga halt. Det ...
     ... pannkaka, så kunde den ha ett slut, som sku' säga halt. Det ...
  
     [s. 113]:
     ... från jorden, verkas af jordens draningskraft. Som jorden ...
     ... från jorden, verkas af jordens dragningskraft. Som jorden ...
  
     [s. 119]:
     ... Skall jag å någons vägnar känna smärta, så år det å ...
     ... Skall jag å någons vägnar känna smärta, så är det å ...
  
     [s. 122]:
     ... Allt ifrån första stunden, och måhånda till följe af ...
     ... Allt ifrån första stunden, och måhända till följe af ...
  
     [s. 122]:
     ... tänkte jag i stillhet, huru treflligt det vore, om det ...
     ... tänkte jag i stillhet, huru trefligt det vore, om det ...
  
     [s. 128]:
     ... Dessa Clintorns ord, hvilka kunnat anses si och så, ...
     ... Dessa Clintons ord, hvilka kunnat anses si och så, ...
  
     [s. 153]:
     ... barn, för att på alfvar älska. Det var blott en ljuf,
         barslig, ...
     ... barn, för att på alfvar älska. Det var blott en ljuf,
         barnslig, ...
  
     [s. 163]:
     ... sanningen. Er sjukdom år mycket, mycket farlig. ...
     ... sanningen. Er sjukdom är mycket, mycket farlig. ...
  
  
  
  
  
  
  End of Project Gutenberg's Guvernanten Celias minnen, by Axel Gabriel Ingelius