text: Produced by ronnie sahlberg, Torbjörn Alm and the Online
  Distributed Proofreading Team at https://www.pgdp.net
  
  
  
  
  
                            ZACHARIAS TOPELIUS
  
                              UNGDOMSDRÖMMAR
  
                       * * HISTORISK BERÄTTELSE * *
  
  
                    Stockholm. Albert Bonniers förlag
  
  ----------------------------------------------------------------------
  
  
  
                    _Copyright. Albert Bonnier 1912._
  
  
                                STOCKHOLM
                      ALB. BONNIERS BOKTRYCKERI 1912
  
  ----------------------------------------------------------------------
  
  
  
  
  1. Storm i skärgården.
  
  
  Två gamla fiskare stodo på den klippiga stranden av Tovön i Ekenäs
  skärgård vid sydfinska kusten och hängde sin not att torka, sedan de
  förgäves sökt att draga ett varp i den växande stormen. Tjockan, blandad
  med snö och regn, drev in från sjön, insvepte ön och klängde sig som
  täta, virvlande ullflagor i tallarnas kronor. Vinden var ostlig, ett
  streck på syd; han kom från Ingermanlands ödsliga kärr, hade vuxit av
  luftdraget i Nevans floddal, därifrån sträckt sin flykt över Finska viken
  samt arbetat sig upp till fullt raseri, när han nådde nyländska
  skärgården. Så långt man kunde se, där tjockan tidtals glesnade, stodo
  alla undervattensgrund i vitt skum, och bränningarna fräste tornhögt mot
  alla framspringande bergsuddar på vindsidan.
  
  De två männen hade stillatigande slutat sitt göromål och voro redo att
  återvända till sin stuga, när ett för stormen drivande fartyg icke långt
  från kusten otydligt skönjdes i snötjockan och ådrog sig deras
  uppmärksamhet. Påtagligen hade seglaren förlorat sitt roder i
  brottsjöarna eller möjligen avstött det mot något grund, från vilket
  vågen i nästa ögonblick åter lyft honom bort, ty han drev redlös för
  sidan, hans klyvare fladdrade i trasor, och ett revat märssegel, som han
  ej lyckats bärga, påskyndade numera endast hans undergång.
  
  -- Han har ej långt kvar, den där, yttrade buttert den ene fiskaren, i
  det han höll handen över ögonen, medan regnet slog honom mot ansiktet.
  
  -- Det är en Rigabo, genmälde den andre. Bra sjöbåt i lagom kultje, men
  hin och inte jag ville styra honom när roderhakarna sprungit.
  
  -- Varför höll sig inte den dumlingen utanför Jussarö, där han haft rent
  vatten? återtog förste notkarlen.
  
  -- Varför? menade den andre med ett strävt löje. För att vår vassbuk är
  fetare, och han ville dela fångsten med oss. Men det är så gott att vi
  göra båten klar, Simon: han kommer aldrig helskinnad över Fagerströms
  grund.
  
  Det visade sig snart, att karlen vid noten kände sitt farvatten. Inom
  mindre än fem minuter låg skonerten på grundet, kastades ett par gånger
  framåt under våldsamma stötar, blev därefter liggande orörlig på sidan
  och överspolades av bränningarna.
  
  Grundet låg endast hundra famnar från stranden. De två männen voro redan
  i båten och ansträngde sina seniga armar för att roende uppnå vraket.
  
  Efter en timmes hårt arbete återvände de med sex skeppsbrutna till det
  smala sund, som förde till en skyddad båthamn vid Tovön. Tre av
  skonertens besättning hade funnit sin grav i vågorna.
  
  De överlevande fördes till fiskarestugan, värmdes och torkades vid en
  sprakande brasa samt undfägnades med bröd, strömming och kokta rovor. Tre
  bland dem voro väderbitna sjömän, talande endast tyska, och det befanns
  att deras kapten hade gått till bottnen. De tre övriga hade varit
  passagerare ombord på det förolyckade fartyget. En talade svenska; två
  sökte förgäves göra sig förstådda med en blandning av polska, ryska och
  tyska. Fartyget hade varit destinerat från Riga till Viborg med korn och
  ärter, sprungit läck och sökt skydd i lä för Jussarö, men därvid mist
  rodret och drivit på de överallt i denna farliga skärgård lurande
  grunden.
  
  Sjömän äro sig lika överallt och i alla tider: när de tre Rigamatroserna
  åter befunno sig torra och mätta i den varma stugan, sträckte de ut sina
  trötta lemmar på halmbäddarna och slumrade sorglöst, utan vidare tanke på
  dagens skeppsbrott eller den föregående nattens ansträngningar.
  
  Medan Tovöfolket sålunda visade sin gästfrihet mot de skeppsbrutna hade
  värden i huset, Nils Andersson, med sin förut nämnde notkarl Simon
  begivit sig ut till stranden till det mera inbringande och i deras mening
  lovliga arbetet att bärga vad de förmådde från det förolyckade fartyget
  och behålla detta byte som god pris. Strandrätten var då ännu ansedd
  såsom ett lagligt näringsfång bland alla kustbor, och om man på finska
  kusten icke just formligen bad »vår Herre välsigna stranden», så är det
  mer än troligt att den hederlige Nils Andersson och hans medhjälpare
  visade minst lika mycket nit att plundra de skeppsbrutnas egendom, som de
  förut varit nitiska att bärga deras liv.
  
  Tovövärdinnan, som bar det vackra namnet Agneta, skulle icke varit kvinna
  och nyländska, om hon icke begagnat tillfället att anställa en mönstring
  med de tre av hennes gäster, som ännu höllo sig vakna. En av dem, en
  lång, mager, äldre man, klädd i brun rock och bruna underkläder, satt
  tigande framför elden, medan hans kloka och skarpa grå ögon spejade kring
  med oroliga blickar. Den andre av passagerarna var en snedvuxen pojke om
  sexton eller aderton år, med svart hår, plirande ögon, buktig näsa, och i
  värdinnans föreställning påtagligen en tattare, så mycket mer som hans
  långa fingrar och en nästan fågelartad, trippande rörlighet läto befara
  vissa anlag för begärelse till husets lösegendom. Men då denne pojke
  synbarligen endast var tjänare åt den tredje i sällskapet och för
  ögonblicket sysselsatt att rengöra dennes besporrade ridstövlar, beslöt
  mor Agneta att förnämligast hava ögonen på besagde tredje person, vilken
  syntes henne vara den förnämligaste och därtill hade meriten att kunna
  göra sig begriplig på svenska.
  
  -- Han är väl född här i landet, efter han talar som folk, han? frågade
  gumman med oskyldig min.
  
  Den tilltalade, en grovlemmad man om vidpass femtio år, klädd i
  ryttaredräkt och av ett jovialiskt utseende, hade nyss förut anställt ett
  grundligt nederlag bland rovorna och sträckte sig nu makligt på en bänk,
  i det han utdrog och avtorkade en lång huggvärja. I stället att besvara
  den snärjande frågan, strök krigsmannen sina väldiga, knävelborrar och
  frågade i sin tur:
  
  -- Har ni öl?
  
  -- Var skulle fattigt folk taga öl vid mickelsmässan? Saltvatten ha vi,
  så det förslår; skall det vara mer av den sorten? genmälde gumman, som
  icke tyckte om krigsmannens förtroliga ton.
  
  -- Hör nu, mor, återtog denne med en gäspning, känner ni klangen av
  Riga-mark? Och därvid skramlade han med en välförsedd skinnpung,
  instucken i svärdsbältet.
  
  Mor Agneta betraktade ömsom sporrarna ömsom läderpungen och lät förstå,
  att öl kunde väl fås från staden, men för närvarande hade hon endast såd
  -- ett slags buljong på fisk, vilken stundom förvarades som en
  läckerhet.
  
  Krigsmannen behagade skratta och befallde på polska sin tjänare att se
  åt, om man bärgat någon öltunna från fartyget. Men knappt var pojken sin
  kos, innan krigsmannen ändrade ställning, så att han vände ryggen åt
  mannen i bruna rocken, blinkade förtroligt åt mor Agneta och yttrade med
  en flödande talegåva, som märkbart stack av mot hans förra lakoniska
  uttryckssätt:
  
  -- Vill ni ha en hund, mor, så tag den där pojken. Vill ni ha en katt, så
  är han en katt, och vill ni ha en räv, så kan ni icke få någon bättre.
  Jag vill vara stekt som en nors, om icke Sam luktar till allt vad ni
  säger, och om ni är den ärligaste människa som går i kjol, så skall han i
  morgon kunna berätta saker som föra er i galgen. Fördöme den hedningen,
  han har alla språk i sin näsa. Jag kan icke umbära honom, men om er gubbe
  knäcker nacken på honom, så gör han en hederlig gärning.
  
  -- Bevare oss! ropade mor Agneta med oförställd häpnad, är sergeanten en
  kristen människa och drager sådana tattare in i landet?
  
  -- Kvartermästare, om ni behagar, återtog krigsmannen, rätande ut sina
  breda skuldror, och för resten kanske en smula bättre kristen än ni, i
  all vänskap förstås. Kanske har ni hört talas om Ivar Bertilsson?
  
  -- En har jag hört talas om. Han höll med de påviska och tjänade Svidje
  Klas mot salig kung Karl. Somliga sade att han gick med herr Arvid på
  korvtåget över till Sverige och blev kastad i sjön med en sten om halsen
  vid Kastelholm. Andra berättade att han var med vid Sankt Mårtens, när
  herr Axel Kurck fick på pälsen, och där red han undan med sådan fart, att
  han blev kvarsittande på en gärdsgård med en stör genom veka livet. Det
  är snart tjugu år sedan.
  
  -- Jaså. Nå, kanske ni hört ännu något mer om Ivar Bertilsson?
  
  -- Folk sade honom vara så stark, att han kunde slå in sin näve i
  ekbordet och att han ridit ihjäl bönder som får på Ilmola is. Kantänka
  sådana ogudaktiga sällar!
  
  -- Nå vid min bästa fux, om jag hade honom, är det icke sköna bedrifter
  ni hört om Ivar Bertilsson! Om han nu icke låge dränkt i Ålands hav eller
  spetsad på en gärdsgårdsstör i Sankt Mårtens, skulle han dansa ett varv
  omkring med er... så här ungefärg...
  
  Vid dessa ord fattade kvartermästaren med båda händerna en tung ekstubbe
  slungade den lätt som en boll mot taket och tog fatt den som lyra.
  
  -- Så, så, menade gumman, i det hon förskräckt drog sig undan, låt det
  där vara ogjort! Jag märker väl, att den fule ännu icke fått sitt.
  
  -- Nej, det kan ni lita pä, och det sörjer nog han för, han där med bruna
  rocken. Men låt oss nu vara goda vänner, efter vi känna varandra. Å, jag
  minns er nog, ni var förr så röd om kinden som en herregårdsgrind, och
  icke var ni så granntyckt heller den tiden. Jag var bara pojkkölingen,
  när jag stal en kyss av er för fem och tjugu år sedan vid Pojo kyrka, och
  som ni ser, har jag ännu icke blivit fältmarskalk. Men vad det beträffar,
  att jag tjänat Svidje Klas och ridit omkull några bönder, så skall jag
  trösta er med att jag har hans nådes pardonsplakat och tänker icke bry
  mig om edra fogdar och länsmän mer än om skator i skogen. Pojken där är
  heller ingen tattare, som ni tror. Far hans var en knipslug jude. Men för
  att säga sanningen, tror jag att pojkbytingen icke är mera slängd i Mose
  lag, än att ni gärna kan bjuda honom fläsk till frukost, middag och
  kväll.
  
  Utanför stugan hördes nu stoj av röster, och in rusade Sam, vältande
  framför sig en mindre öltunna, under det att han med hälarna sparkade
  från sig Simon, vilken förgäves sökte beröva honom hans byte.
  
  -- Halt där! röt kvartermästaren med en blick av välbehag på den sista
  dyrbara kvarlevan av en god sjöproviant. Sam, du har gjort dig väl
  förtjänt av fäderneslandet; jag skall taga det i avräkning nästa gång du
  får prygel. Och du, långben där, låt pojken vara i fred, och tacka din
  lycka, att han icke bär hästskor på bakfötterna. Ölet skall jag betala,
  och i morgon bittida föra ni oss alla till Ekenäs.
  
  
  
  
  2. Om tiden för denna berättelse och om
  den brune mannen.
  
  
  Medan kvartermästaren och hans följeslagare njuta en välbehövlig vila i
  Tovö stuga, torde det vara nödigt att med några få ord införa läsaren i
  den tid när händelserna tilldraga sig.
  
  Det var en stormig oktoberdag år 1615, när skonerten från Riga kastades
  redlös mot den finska skärgårdens klippor. Tiden var mörk och underlig.
  Under ett helt sekel närmast förut läsa vi på krönikans blad de första
  Vasakonungarnas bedrifter och inbördes tronstrider. Men sagan och
  krönikan äro de första morgonstrålarna i tidernas natt och belysa därför
  endast bergstopparna, medan de djupa dalarna och den bördiga slätten
  betäckas av skugga. Efter hand, när ljuset stiger högre, upptäcker man
  hyddor i dessa dalar och skördar på dessa slätter; man förnimmer, att
  bakom konungarna rör sig ett folk, ett folk av millioner levande
  varelser, alla begåvade med mänskliga hjärtan, alla fordrande sin rätt
  att leva och leva lyckliga. Den tid, varom vi nu tala, var just en sådan
  tid, när individerna började träda fram ur massan, när ett ofantligt djup
  öppnade sig under konungar, adel och präster, som ditintills varit allt;
  kort sagt, när Karl IX och Gustav II Adolf begynte införa i Sverige och
  Finland det moderna samhället.
  
  Hela sextonde seklet var blott en förgård till det sjuttonde. Starka
  ljusblinkar omväxlade med ett tjockt mörker. Och dessa skuggor tätnade
  ända till natt vid första början av Gustav II Adolfs regering. Riket
  dignade under bördan av tre krig, och massan av folket, som bar denna
  börda, prejades av fogdarna, misshandlades av adelsherrarna, blödde och
  svalt, men bidde sin tid. Med varje ny konung väntades bättre dagar, och
  huru ofta svek icke detta hopp! Men när Gustav II Adolf uppträdde,
  sjutton år gammal, lika fager och mild som han var kraftig och hugstor,
  då vaknade åter den nya väntan såsom aldrig förut; den i bekymmer grånade
  tiden ljusnade åter i ungdomsfägring, och hela denna konungs regering
  blev en upprörd, orolig, men dock i hoppets färger glänsande
  ungdomsdröm.
  
  Om Finland bör särskilt märkas, att i detta land fortfor, bakom den öppna
  striden mot Polen och Ryssland, en hemlig, men förbittrad kamp mellan
  olika politiska och religiösa bekännelser. Klubbekrigets fejder hade
  kvarlämnat djupa spår. Sigismunds slagna parti räknade ännu många
  anhängare i södra delen av landet, och från polska sidan skyddes intet
  medel att vända folkets sinnen från den yngre grenen av Vasahuset
  tillbaka till konung Johans ätt. Polska utskickade genomströvade landet
  under allehanda förklädnader; proklamationer och hemliga skrivelser
  uppmanade folket och den sydfinska adeln till uppror mot den bestående
  styrelsen, utlovande polsk hjälp med det första, samma hjälp, efter
  vilken fordom hertig Johan, Klas Fleming och Arvid Stålarm förgäves
  spejade från Åbo slottstorn. Karl IX:s bilor och rep hade för en tid
  avskrämt dessa polska beskickningar, men nu, när den unge konungens
  mildhet åter öppnat fäderneslandets portar för så många landsflyktiga,
  vimlade södra Finland av föregivna patrioter med eller utan direkta
  uppdrag från konung Sigismunds rådkammare.
  
  Vare sig att den fyllda läderpungen eller den gamla bekantskapen omstämt
  värdinnan på Tovö, slöts föregående dag sålunda, att kvartermästaren
  intog värdfolkets bädd i sidokammaren och utverkade i samma hedersrum ett
  lägerställe även åt mannen i bruna rocken. Vid första daggryningen
  följande morgon var denna tystlåtna gäst i rörelse och väckte sin
  sovkamrat med ordet _benedicite_!
  
  På krigaren gjorde denna fromma morgonhälsning så föga intryck, att han,
  troligen ännu med en känsla av sjögång i huvudet, svarade:
  
  -- Ror i lä, krabbsaltare!
  
  -- Det är tid att börja vårt verk, återtog den brune tålmodigt, i det att
  han vek undan en grov lärftsgardin, vilken betäckte den trånga
  fönsteröppningen, som vintertid brukade stängas med en draglucka.
  
  -- Vad vind? frågade Ivar Bertilsson, motvilligt resande sig under
  bemödandet att reda sina tankar. Samtalet fördes på polska språket.
  
  -- Vindarna föra oss till det land, som gudarna beslutit att straffa,
  svarade hans följeslagare med Genseriks ord.
  
  Krigaren besinnade sig något och genmälde därpå betänksamt:
  
  -- Hör nu, pater Padilla, jag skall säga eder ett ord med all skyldig
  respekt, och ni kan gärna säga det åt konungen, om ni vill, efter ni
  är hans biktfar. Det finns folk som hava flera gudar och flera konungar
  med, men Ivar Bertilsson vet icke av mer än en Gud, en kung och ett
  fädernesland. Jag har åtagit mig att vara er tolk och er gårdshund, men på
  villkor, att ni landstiger här för att återställa den lagliga ordningen
  och att ni tager reson. Så länge tänker jag både skälla och bitas, när ni
  finner för gott, men icke längre, det säger jag er som en ärlig karl.
  Ämnar ni här ställa till kättarebål och sådant otyg, när ni fått
  makten i händerna, så är det så gott att ni makar er av till Polen igen.
  Ja, ja, stryk icke över med hartassen först, för att sedan sticka fram
  klorna; jag minns rätt väl huru ni gjorde med protestanterna i Thorn.
  Innan jag sätter er i land på finsk mark -- dessa strömmingsklippor
  äro icke annat än utmarker -- vill jag veta om ni ämnar hålla konungens
  ord.
  
  Pater Padilla, en av katolska kyrkans och Sigismunds djärvaste emissarier
  i de nordiska länderna, fann för gott att tillsvidare skona ett nyttigt
  redskap och svarade kallt:
  
  -- Konungen har de bästa avsikter med Finland, och mina avsikter kunna
  icke vara andra än konungens. Berätta mig hellre något om den kust och
  det folk, dit vi nu blivit kastade. Jag förmodar ni känner den.
  
  -- Något, ärevördige fader, eftersom jag är född här i trakten, vilket
  kan vara av nytta för er, men vådligt för min hals. Landet är gott nog
  och har både vatten och malt för törstiga strupar. Folket här nere har
  blivit tamt i herretjänst, men kan också morra, om ni visar det käppen.
  Ni kan värva morska ryttare här i trakten; men köper ni hästar, må ni se
  till, att ni icke blir lurad. Adelsgårdar finnas tillräckligt, vilket för
  femton år sedan var detsamma som rojalister tillräckligt, men nu slåss
  hälften för hertigens avkomma. Herr Sten på Raseborg var en styv karl i
  förra tider...
  
  -- Släkten Leijonhuvud stod ju förr på vår sida?
  
  -- Ja förr. Raseborg har tjocka murar och feta oxar. Herr Sten har nu
  annat att göra; han tänker mest på tullen i Ekenäs stad och håller med
  den som låter honom piska sina bönder i fred.
  
  -- Finnas inga andra präster än sådana, som låtit besmitta sig av den
  lutherska villfarelsen?
  
  -- Präster? Ja, i kung Johans tid hade vi präster som kunde korsa sig
  framför altaret och tala med tillbörlig respekt om jungfru Maria och
  helgonen. Nu är det allt siktat och sållat efter Uppsalapergamentet, och
  den som tror annat får tumma sitt radband i byxfickan. Gamle bisp Erik i
  Åbo törs icke mera knysta ett ord om liturgian, och av Nådendals kloster
  finnas knappt strumpstickorna i behåll... Men nu minns jag en sak. Här
  säges en underlig lärd herre, mäster Sigfrid, ha blivit pastor i Ekenäs
  de senare åren[A]. Han kan icke vara god på hertig Karl, som låtit räta
  ut hans lemmar på sträckbänken, och dessutom säges mäster Sigfrid spå i
  stjärnorna. Jag vill icke sätta min fot i en stigbygel, om icke den
  karlen bär ett rättroget katolskt hjärta under sin lutherska mässkåpa.
  
  -- Gott. Vi skola låta mäster Sigfrid ställa vårt horoskop. Ni vet edra
  förhållningsregler. Jag är en doktor i läkedomskonsten från Wittenberg
  med kurfurstens pass; jag söker beställning vid svenska krigshären, och
  min tolk är en hästhandlare.
  
  -- Jag förstår. Ni kurerar kättare och jag hästar. Men ni får ett hårt
  stycke arbete. När Gud första gången skapte en finne, tog han skallen av
  en tjur och ramarna av en björn. Har ni en amulett, som skyddar mot
  trolldom?
  
  -- Är ni rädd, Ivar, så vill jag giva er ett stycke av den helige Henriks
  ben: det hjälper både mot svärd och trolldom. För resten litar jag på er,
  min redlige Ivar! Ni vore ju en narr, om ni ville bortkasta edra
  fullviktiga hundra ungerska gyllen i månaden och er stallmästarebefattning
  hos konungen, för att ej tala om er själs salighet. Ja, ja, Ivar, ni har
  varit en vild sälle i edra unga dagar; dessa lutheraner skicka er först
  till galgen och sedan... ni vet väl vart. Vår kyrka allena kan giva er
  absolution.
  
  -- Nå ja, vördige fader, det är just det jag säger till mig själv, när
  edra blanka gyllen stundom bränna mig i fingrarna. Mor min var i sin
  ungdom på nunnelära i Nådendal, men där var då redan fattigt och usligt,
  så att hon i en knapp vändning tog far min i stället för doket. Si, det
  ångrade hon sedan och såg Sankta Brita i drömmen, som sade till henne:
  låt din son bliva präst! Men si, vördige fader, det var emot min natur,
  och därför är det så gott att jag tjänar helgonen på mitt sätt. Är det
  galet, får ni svara därför; men far varligen fram här i landet, när ni
  kommer till makten!
  
  -- Var obekymrad och se åt om båten är segelfärdig!
  
  Sams svartlockiga huvud visade sig nu i dörren och förkunnade att allt
  var i ordning. Han glömde berätta vad han själv redan uträttat på
  morgonen, nämligen att rycka svansen av en katt, skuffa omkull en fylld
  vattså, fylla spiseln med spånor, så att lågan stod ut genom skorstenen,
  och slutligen hälla uti sig husets enda filbunke, vilken han fann
  förvarad i ett oläst skåp. Kvartermästaren kom i det kritiska ögonblick,
  när mor Agneta, till sjömännens stora förlustelse, anföll ogärningsmannen
  med sopkvasten. Sam var icke sen att rycka kvasten av skaftet och hålla
  den framför sig såsom en sköld mot fienden, när krigarens myndiga stämma
  bjöd tystnad och det kom till en för Sam icke fördelaktig rannsakning,
  vars resultat blev att hasselspön rekvirerades och användes till det
  nyttiga bruk, vartill besagda trädslag synes vara av naturen bestämt.
  
  Härmed var husfreden återställd, en lantlig frukost intogs i hast, och
  husets gästfrihet blev kontant gottgjord ur läderpungen. Sedan nu även
  stormen lugnat och himmelen klarnat, sutto snart värd och gäster i god
  sämja i den rymliga notbåten på väg till Ekenäs stad.
  
  
    [A] Några lärde påstå att denne berömde man först 1617
        blivit pastor i Ekenäs.
  
  
  
  
  3. Om färden till Ekenäs och om ett kronans
  skepp.
  
  
  Ekenäs skärgård förhåller sig till Ålands skärgård ungefär som ett stycke
  av stjärnkartan till Vintergatan eller som en frökens pärlband till en
  drottnings juvelsmycken. Men oaktat denna skärgård knappt kan kallas den
  andra i ordningen, glider seglarens båt mellan en sådan labyrint av
  skogbevuxna öar, grå bergsuddar, smala sund och lövbekransade vikar, att
  ingen forntidens byggmästare skulle ha kunnat uppfinna mera konstrika
  irrgångar. Vid tiden för vår berättelse funnos sällan sjömärken eller ens
  prickar på grunden. Men den infödde fiskarens vana båt fann då som nu
  utan möda den rakaste och säkraste farleden. I den yttre skärgården förmå
  endast barrträden motstå havets skarpa vindar, men närmare fastlandet
  blanda sig ekar, lindar, lönnar, askar och almar med de övriga lövträden.
  Intrycket av det hårda, granitartade i kustens natur försvinner och
  lämnar rum för den behagliga anblicken av en mildare färgprakt.
  
  Denna plötsliga förändring av natursceneriet var för överraskande att
  undgå de främlingar, vilka nu för första gången skulle landstiga på
  Finlands kust. Lövskogarna hade just vid denna årstid klätt sig i den
  brokiga dräkt, som i sina vissnade löv bär förkänslan av en lång vinter.
  Ivar Bertilsson anmärkte såsom ett gott förebud, att skogarna flaggade
  vid deras ankomst, och Simon genmälde härtill, att de i Ekenäs skulle få
  se något förmer, nämligen humlegårdarna, då i detsamma, när båten vek
  förbi en udde, ett ovanligt föremål ådrog sig deras uppmärksamhet.
  Innanför Vitsand låg en stor tremastare, i vilken sjömännens vana ögon
  genast igenkände en svenska kronans örlogsman. Alla betraktade nyfiket
  kolossens högt framskjutande akterdäck, dess med kanoner späckade
  bredsida, dess ofantliga massor av tågverk och hela detta vindfång av
  märskorgar, utsprång och ornament, som vid denna tid efter spansk och
  holländsk modell gav kronans rangskepp ett så fantastiskt utseende. Även
  om icke tre stora förgyllda kronor vid akterspegeln tillfyllest upplyst
  om skeppets rang och betecknat dess namn, kunde man ej misstaga sig
  därom, att Ekenäs hamn nu blivit hedrad med ett besök av ett bland de
  förnämsta skeppen i svenska örlogsflottan.
  
  -- Detta är Tre kronor; jag har sett den besten förut i Reval, utropade
  kvartermästaren med en obehaglig överraskning vid tanken på det uppdrag
  han åtagit sig. Han är icke för ro skull till sjöss nu på hösten, och jag
  misstänker att han för med sig en kunglig person bland de många
  officerarna på sitt akterdäck.
  
  -- Jag ser en prinsessa och hennes fröknar på akterdäcket, skrek Sam,
  vars kvicka ögon kunde upptäcka en fluga på spetsen av ett kyrktorn.
  
  -- Håll dig i skinnet, byting! viskade kvartermästaren med en hotande
  åtbörd. Ni, pater, lägg er ned på båtbottnen, och ni, gubbe, låna mig er
  fiskarejacka; blåsten är kylig.
  
  Sedan dessa försiktighetsmått blivit vidtagna, fortsatte båten sin färd
  så långt som möjligt från örlogsmannens kanoner; men hoppet att komma
  obemärkt förbi den förnäma gästen i Vitsands djupa vatten sveks, en
  hornsignal från örlogsmannen befallde båten att stanna, och när signalen
  ej åtlyddes, sköt en julle pilsnabbt ut från hans sida.
  
  Tovöbåten ålades att invänta en annan båt, som strax skulle lägga ut från
  örlogsfartyget, samt därefter segla långsamt förut och vägleda den
  efterföljande båten i den av grund uppfyllda farled, som ledde till
  stadens landningsbrygga. Befallningen måste åtlydas. Efter en kvart
  timmes väntan sågos några män och fruntimmer nedstiga från fartyget i en
  väntande slup; vägvisaren satte sig i rörelse, slupen följde, och båda
  nalkades utan äventyr bryggan vid stadens hamn.
  
  Ekenäs, som då räknade en ålder av vidpass hundra år, hade placerat sig
  vackert och fördelaktigt vid mynningen av den långt inskjutande Pojo
  viken, men ännu knappt överskridit den anspråkslösa betydelsen av en
  medelmåttig köping. Dess små fartyg seglade på Reval och Stockholm,
  staden låg i beständig delo med de mäktiga grevarna Leijonhuvud, vilka
  vid denna tid betraktade Ekenäs såsom ett slags svamp, vars naturliga
  bestämmelse var att utpressas och fylla den ofta tomma grevliga
  kassakistan. Lämningarna av en då redan förgäten borg dominerade staden
  från slottsbacken; den lilla oansenliga träkyrkan höjde sig obetydligt på
  sluttningen över de låga trähusen, täckta med takved. Men mellan dessa
  låga hus utbredde sig vid stadens sjutton gator så många trivsamma
  trädgårdar och rika humlegårdar, att deras skiftande färger nu på en
  solbelyst höstdag gåvo den tarvliga orten ett särdeles vänligt och
  fridsamt utseende.
  
  Det var en söndagsmiddag vidpass klockan tolv, när båtarna anlände till
  stadens folktomma brygga. De goda Ekenäsborna voro ännu mangrant
  församlade på kyrkvallen i mitten av staden, varest kyrkoherden brukade
  uppläsa viktiga kungörelser väl också förkunna politiska nyheter för den
  församlade menigheten efter gudstjänstens slut. Gästerna i den kungliga
  slupen sökte sig ett härbärge hos en av stadens ansenligaste borgare vid
  namn Rechart Bögman, som hos sig brukade härbärgera förnämligare resande.
  Medan Tovöfolket anskaffade husrum för sina gäster i ett mindre
  borgarehus, begåvo sig Ivar Bertilsson och hans tvenne följeslagare till
  kyrkan, för att som försiktiga fältherrar rekognoscera terrängen, innan
  de vågade sig ut på något viktigare företag.
  
  Mäster Sigfrid Aronus Forsius, pastor i Ekenäs med femtio tunnor spannmål
  i avlöning, hade dock redan vid denna tid på dagen dragit sig tillbaka
  till sin tarvliga middagsmåltid, men en del av menigheten hade
  kvarstannat på kyrkvallen under livliga samtal om tidens tilldragelser.
  I dag hade en av pastor uppläst kunglig kungörelse varnat menige man i
  dessa landsändar för den avfällige polske konungens lögnaktiga patenter
  och falska förespeglingar, förmanande varje redlig undersåte till
  obrottslig trohet mot den rättmätige konungen och överheten. Man hade
  erfarit, att konungen, som själv med en ansenlig krigsmakt dragit i fält
  mot moskoviterna, vid denna tid belägrade staden Pleskov och att den över
  hela landet berömde tappre finske hjälten Evert Horn under denna
  belägring blivit skjuten. När härtill kommo berättelser, att den hatade
  och fruktade greve Sten på Raseborg i förra veckan kastat två ansedda
  bönder, belagda med kedjor, i slottsfängelset och vore sinnad skicka
  knektar till Ekenäs för att indriva en ny olaga gärd av hö och humle från
  den redan utarmade staden, kan man föreställa sig den upprörda
  sinnesstämning, varmed stadens borgare och den talrikt församlade
  menigheten från kringliggande landsort rådplägade sinsemellan om alla
  dessa nyheter.
  
  Om således Ivar Bertilsson och hans följeslagare ej utan blandade känslor
  förnummo den kungliga kungörelsen, syntes däremot folkets stämning för
  ögonblicket gynnsam för deras planer. Där föllo hotande ord; man yttrade
  högt, att det gamla ulvanästet Raseborg borde nedrivas till grunden, och
  några bland de djärvaste föreslogo att man genast borde tåga till fästet,
  tukta herr Sten och befria fångarna. Några ville, många tvekade, alla
  skreko om varandra, tilldess ryktet om ankomsten av ett kungligt
  örlogsskepp gjorde slut på mängdens upproriska tankar. Gästerna från Tovö
  funno ingen utsikt att fiska i detta grumliga vatten. Kvartermästaren
  hade knappt vågat framkasta ett ord om konung Sigismundus' lyckliga
  regemente, då inga herrar plågade allmogen, innan han fick skäl att ångra
  detta förhastande.
  
  -- Vem talar om Sigismundus? frågade häftigt en gammal bonde från Tenala
  socken. Jag har haft sex söner: två tog Svidje Klas, två tog herr Arvid,
  två tog herr Axel Kurck, och på den vägen blevo de alla, somliga i
  Livland, somliga i Åbo, somliga i Viborg. Korpamat blevo de, ingen
  kristen präst läste välsignelsen över dem, och nu står jag ensam för
  hemmanet. Men hade jag sex söner till, skulle jag säga till unge hans
  nåde, som nu för regementet: tag dem, och kör ut var katt i landet, som
  knystar om Sigismundus; förr få vi ingen fred.
  
  -- Och jag hade fyra fagra döttrar, inföll en gammal kvinna från Karis.
  Två togo de polska ryttarna som lågo i byn; sorg och elände blev det. Den
  tredje lockade herr Bengts fogde på Brödtorp, och hon blev hängd; den
  fjärde kom undan till Tavastland, och hon blev bärgad för det hon var
  bara barnet. Vem är det som prisar sådana tider?
  
  -- Oss skickade Sigismundus en präst, som skulle lära oss läsa bakfram i
  katkesa, menade en kvinna från Ingå. Han mässade på latin och skulle hava
  folk att bikta, förr än vi gingo till Herrans bord, och då drack han
  vinet själv, så att en fattig kristen icke fick smaka't.
  
  -- Men under kung Johan hade vi goda tider; då sålde vi mycket humle till
  Stockholm, invände en borgare.
  
  -- Säg det! Ja, men kung Karl lät hänga tre fogdar på en dag, och Gud
  välsigne honom för det, hördes en annan röst säga i folkskaran.
  
  -- Bia lite, tilldess unge kung Gösta får fred med ryssen och polacken,
  så skall han göra detsamma med herrarna, det är han karl till! ropade en
  av herr Stens underhavande.
  
  -- Ja, det är han karl till! upprepade tjugu röster på en gång.
  
  Det låg en stark förtröstan och en fruktansvärd hämndlust i detta utbrott
  av folkkänslan.
  
  -- Länge leve kung Gösta! skrek nu en röst och efterföljdes strax av
  hundra andra.
  
  -- Men vem var han, som prisade Sigismundus? frågade någon.
  
  -- Det var herr Olof Duva, som tjänt papisterna, svarade en annan.
  
  -- Nej, nej, han har fått lejd och svurit konungen tro, anmärkte en
  tredje.
  
  -- Någon var det. Låt oss doppa honom i ärligt finskt saltvatten!
  
  Man såg sig om, men den sannskyldige var försvunnen. Hopen begynte
  skingra sig, när en röst hördes ropa: _Sigismundus vivat!_ I nästa
  ögonblick greps mängden av ett för det lugna finska lynnet ovanligt
  raseri. Under ropet »polackar! polackar!» rusade några hit, andra dit, på
  jakt efter landsförrädaren; men sökandet blev fruktlöst. Sam, vilken
  förstått så mycket av talet på kyrkvallen, att det gällde de båda
  tävlande konungarna, hade smugit sig upp i klockstapeln och från dess
  tornglugg låtit höra det förrädiska ropet. Snart var han åter ute i det
  fria och nog oförskämd att insmuggla en brinnande fnöskbit i örat på en
  landsbos ispända häst. Djuret skenade med sin kärra mitt igenom
  folkmassan. Under förvirringen och tumultet bragte ogärningsmannen snart
  sin person i säkerhet.
  
  
  
  
  4. Stjärntydaren.
  
  
  Den manhaftige kvartermästaren och hans brune följeslagare lyckades av
  sitt värdfolk erfara, vad dessa fått veta av roddarna på det kungliga
  skeppets slup. Enligt deras berättelse förde skeppet Tre kronor ingen
  ringare person ombord än konungens yngre broder, hertig Karl Filip av
  Södermanland, vilken, nu fjorton år gammal, på enträgen begäran fått sin
  moders, änkedrottningens, tillstånd att göra sin första längre sjöresa
  med en eskader som förde trupper från Stockholm och Åbo till Narva. En
  svår storm hade skingrat eskadern på höjden av Hangö, och då vinden låg
  styv emot samt Tre kronor även medförde några förnäma damer från Åbo,
  vilka lidit av sjösjuka, hade hertigen velat söka hamn och landsätta
  fruntimren vid Ekenäs.
  
  Pater Padilla befarade med skäl, att ort och tid icke voro gynnsamma för
  hans beräkningar. Han beslöt att redan följande dag söka ett annat fält
  för sin verksamhet, men därförinnan ville han förvissa sig om icke ett
  katolskt hjärta klappade under mäster Sigfrid Aroni lutherska mässhake.
  
  Så snart mörkret inbrutit, styrde patern och hans följeslagare således
  sina steg mot den lärde mannens bostad, denna gång kvarlämnande Sam, om
  vars senaste bedrifter de svävade i fullkomlig okunnighet.
  
  Kvartermästaren kände bostället, och efter något trevande genom trånga,
  mörka och smutsiga sidogator nalkades de båda vandrarna ett litet lågt
  och tarvligt hus på höjden på slottsbacken. Från en mörk och låg förstuga
  inträdde de i en lika låg boningsstuga, vilken jämte en studerkammare,
  som tillika var sovrum, utgjorde dåvarande pastors i Ekenäs tarvliga
  bostad och härden för många vetenskapliga forskningar, likasom för många
  märkvärdiga profetior, bestämda för nästa års almanacka. En flammande
  brasa brann i den bofälliga, nedrökta spiseln, där man tillredde
  aftonvarden. Allt i denna boning, från de grova träbänkarna till de små
  fönstren, där en del av de söndrade glasrutorna ersatts med oljat papper,
  vittnade om fattigdom. Endast ett stort, konstrikt väggur, ur vars tavla
  vid varje klockslag framträdde en figur föreställande Tiden med lia och
  timglas, lät ana härvaron av en berömd matematiker.
  
  Vid spiseln stod en torftigt klädd kvinna om vidpass femtio år, belyst av
  eldskenet, medan hon rörde i grytan. Utan att vända sig om eller invänta
  en fråga, yttrade hon kärvt till de inträdande: -- Kom igen i morgon;
  mäster Sigfrid har icke tid.
  
  -- Säg åt mäster Sigfrid, att här äro resande, som önska få tala med
  honom, och det nu strax! yttrade kvartermästaren på sitt vanliga
  framfusiga sätt.
  
  Kvinnan fortfor med sitt arbete, utan att bevärdiga de nykomne med en
  blick, och upprepade: -- Jag säger eder, att han icke har tid. Gån er
  väg, han är icke hemma.
  
  Det låg i den talandes ton någonting stolt, som kom kvartermästaren att
  sänka rösten och mera hövligt tillkännagiva, att en lärd doktor från
  Tyskland önskade rådfråga den berömde mäster Sigfrid om saker av vikt.
  
  Nu vände kvinnan sig om, betraktade främlingarna med ett par kloka,
  forskande ögon och svarade blidare, att _hennes man_ velat begagna den
  stjärnklara aftonen för att akta på himlens tecken och nu befann sig ute
  på fältet. Pater Padilla lät säga genom sin tolk, att också han vore
  något bevandrad i stjärnkunskapen och vore lycklig att få rådfråga en så
  ryktbar vetenskapsman som mäster Sigfrid just under öppen himmel.
  
  Dessa ord förfelade icke sin verkan på kvinnan. Hon tände en lykta, bad
  främlingarna följa sig och vägledde dem ut genom gården till den fria och
  öppna höjden invid ruinerna. Oktoberhimlen, rensad av stormen, var nu
  fullkomligt klar i stjärnornas tindrande sken, luften mild och månen ännu
  icke uppgången över horisonten. Ingenting, icke ens de låga ruinerna,
  skymde här den vida synkretsen. Lyktan gick förut, och de två männen
  följde, tilldess de uppnådde en liten platå på kullens översta topp.
  
  Här låg i det bleka ljuset av stjärnhimlen en man, stödd mot ett
  klippstycke och lutande kinden mot vänstra handen. I högra handen höll
  han ett stålstift, med vilket han, tid efter annan, prickade märken i ett
  stort pergamentsblad, förmodligen en stjärnkarta. Han märkte icke de
  kommande, vilka stannade ljudlösa i hans närhet för att betrakta honom.
  Skenet från lyktan föll på en lång, av ålder och mödor böjd gråskäggig
  man, vilken tycktes närma sig sjuttiotalet. Han var mager av svält och
  nattvak, bar grå mustascher och yvigt pipskägg, håret glest och grått,
  den fårade pannan hög och tankediger, de ljusblå ögonen stora och
  drömmande, dräkten tarvlig ända till armod. Han väcktes ur sina tankar av
  ljusskenet och yttrade missnöjd:
  
  -- Är det du, Anna? Jag har ju sagt dig, att jag icke vill störas.
  
  -- Här är en doktor från Tyskland, som reser i morgon och vill tala med
  mästaren, svarade hustrun ödmjukt.
  
  Mäster Sigfrid reste sig i sittande ställning, räckte främlingen en kall
  hand och frågade på tyska varmed han kunde vara till tjänst.
  
  Pater Padilla hade överläst sina ord. Han flyttade genast samtalet in på
  det lärda område, där de övriga åhörarna ej kunde följa honom, och
  förklarade på latin, att han var läkare och stannat i ovisshet om man
  borde eller icke borde tillskriva stjärnorna något inflytande på gångbara
  sjukdomar.
  
  Mäster Sigfrid svarade på samma språk den bekanta formeln: _stellæ
  inclinant, non necessitant_ (stjärnorna föranleda en benägenhet, men icke
  ett nödtvång), varefter han med livlighet började tillämpa denna formel
  på rådande farsoter, när i detsamma hela nejden klart upplystes och en
  stor eldkula ilade över himmelen i en lång, flammande båge. Skenet kom så
  oväntat, plötsligt och starkt, att de fyra personernas drag liksom grepos
  i flykten av ljuset och fotograferades i en åskådning: en iakttagelse,
  som icke undgick kvinnans forskande blickar. Där framlyste något i den
  tyske herrns ögon, som kom henne att viska till mäster Sigfrid på finska
  språket: »akta dig för den karlen!»
  
  Men för den gamle vise var i detta ögonblick människan endast ett
  stoftgrand. Sedan han följt meteorens lopp och antecknat dess bana på
  stjärnkartan, reste han sig till sin fulla längd, utsträckte sin högra
  arm mot horisonten, där skenet ännu tycktes dröja, och sade högtidligt:
  
  -- Si Guds skrift på himmelen! Ho är jag, Herre, att jag vill utrannsaka
  din hemlighet eller mäta ditt mått? Var var jag, när morgonstjärnorna
  alla sjöngo ditt lov? Herre Gud, du är en konung, härligt beprydd, ljus
  är din klädnad, helighet är din bonings prydnad. Du talar och kallar
  världen, du skriver din skrift på himmelen från det ena solvarvet till
  det andra. Men de höra icke din röst, Herre, de förstå icke din hand, som
  skriver i stjärnorna. Ofta haver du näpst dem: vad haver det hulpit?
  Bättra dig, mitt folk, förrän din Guds ansikte vänder sig bort från dig
  och du stöter din fot mot de mörka berg!
  
  Efter dessa ord knäppte mäster Sigfrid sina händer och stod en stund
  försjunken i bön. Sedan återtog han sitt avbrutna tal.
  
  -- Till det tredje, fortfor han, medan denna meteoriska eld håller på att
  brinna och han var dag med hela himmelens omlopp bliver ryckt omkring
  jorden och vädret, församlar och drager han till sig av vädret de
  naturliga fuktigheter, som dit uppstigna äro och skulle tjäna till regn
  och dagg, och förtärer dem och upptänder vädret med hetta. Därav följer
  då stor torka och hetta, som säden och allehanda växter skadelig är. Ty
  måste därav följa oår, hunger och dyr tid. Så följer vidare därav, att
  kometernas _vapores_, endels av sin egen materie förgiftige, endels av
  jordens eget förgift, som hon av den första förbannelsen ärvt haver, och
  som även av sig föder skadeliga djur och ohyra, förgiva hela luften med
  sig, likasom en liten droppe förgift, gjuten i en hel åm vin, förgiver
  det alltigenom. Varför allehanda levande djur, som igenom vädret
  uppehålla sitt liv, att de det draga till sig och andas ifrån sig, till
  att utdriva det heta vädret och indraga igen det kalla, livet till
  vederkvickelse, varda av det förgivna vädret förgivne, och därav
  förorsakas mångahanda sjukdomar både bland folk och fä, såsom
  pestilentie, brännsot, bröstsot eller någon annan allmännelig farsot, som
  går över många land allt på en tid, såsom den bröstsjukan anno 1580[B].
  
  Det är sannolikt att den lärde och fromme mannen skulle underhållit två
  tålmodiga åhörare ända till morgonens inbrott med detta föredrag i hans
  tids naturvetenskap, därest icke den tredje givit tillkänna sin
  opposition med ett ljudeligt snarkande. Hustru Anna anmärkte att ljuset i
  lyktan var snart utbrunnet och att hon för sin del icke ämnade ådraga sig
  bröstvärk i dimman. En tät, från havet uppstigande mist gav hennes ord
  vikt, och ej utan stapplande mellan stenarna återfunno de fyra vandrarna
  vägen till boningshuset.
  
  Mäster Sigfrid Aronus Forsius, Finlands förste erkände vetenskapsman,
  vilken Messenius på sin tid kallade »vår ojämförlige matematiker», synes
  ha varit mera förtrogen med stjärnornas lopp än med de företeelser på
  jorden, vilka närmast inverkade på hans dagliga liv, och om han gav akt
  på naturens tecken eller förutsade rikens undergång, är det icke
  sannolikt att han haft minsta aning om beskaffenheten av sin svarta rock,
  förrådet i spannmålsboden eller inkomsterna från Ekenäs pastorat. I
  sådana frågor var han ett barn, som behövde sin sköterska, och en sådan
  blev för honom hans hustru Anna, en person så litet känd av en otacksam
  eftervärld, att man numera icke ens med säkerhet vet hennes namn.
  
  När mäster Sigfrid till hennes förtrytelse ännu på sena kvällen införde
  den tyske doktorn i sin studerkammare, för att för honom utreda de
  himmelstecken, vilka antydde ett snart förestående stort, allmänt och
  långvarigt krig i hjärtat av Europa, vågade icke hustru Anna invända
  något däremot, men beslöt i sitt sinne, att besöket icke skulle bliva
  alltför långvarigt. Hon avfärdade Ivar Bertilsson med löfte att själv
  ledsaga främlingen till hans bostad, och satte sig med sina strumpstickor
  så nära till kammarens glesa dörr, att hon utan svårighet kunde höra
  varje ord som sades därinne. Hon skulle icke varit en så lärd mans
  hustru, om hon icke förstått latin, när hon behövde förstå det.
  
  De båda männen hade vidpass en timme varit fördjupade i ett samtal om
  astrologin, när mäster Sigfrid råkade anföra nederlaget vid Kerkholm år
  1605, vilket han förutsagt, såsom ett ovedersägligt bevis på stjärnornas
  inflytande.
  
  -- Ja, anmärkte doktorn, alla himmelens makter hava tydligen dömt den
  tyranniske och förrädiske hertig Karl samt hans avföda till en neslig
  undergång, och inom kort skall det legitima konungahuset åter regera i
  Sveriges rike.
  
  Mäster Sigfrid svarade förvånad men lugn, att han sedan femton år icke
  kände några andra hertigar i Sverige än hertigarna Karl Filip och Johan
  av Östergötland. Och då hans ärade gäst tycktes vara föga bevandrad i det
  urgamla svenska rikets konungabalk och rättsförhållanden, ville mäster
  Sigfrid upplysa honom, att riket vördat en sträng, rättvis och statsklok
  konung, kallad _Carolus_, den nionde av sitt namn enligt Johannis Magni
  rikshistoria, och därefter en av Gud med många härliga gåvor utrustad ung
  konung vid namn _Gustavus Adolphus_, den andre benämnd. Vad åter angick
  stjärnornas inflytande, ville mäster Sigfrid icke lämna det osagt, att
  den oförliknelige mästaren i all stjärnkunskap, hans egen store lärare,
  Tycho Brahe, vars själ Gud fröjde i himmelen, redan _anno mundi_ 1572
  iakttagit av särskilda tecken i stjärnbilden Cassiopea, att i Finland
  skulle födas en furste, den där himlarnas herre förut bestämt till en
  väldig hjälte och folkens befriare, särdeles från det betryck, som den
  rena evangeliska läran nu mångenstädes hade att utstå i tyska riket och
  andra länder. Varför, och då mäster Sigfrid icke kunde annat förstå, än
  att stjärnorna därmed syftat på den unge och välsignade herren Gustavus
  Adolphus, som väl icke varit födder i Finland, men dock såsom dess
  storfurste så att säga genom en _providentia divina_ blivit detta landets
  inföding och rätte medborgare, var och en kunde härav klarligen förnimma,
  att de himmelska makterna med en besynnerlig _cura et favore_ vårdade sig
  om just detta konungahus och liksom _predestinerat_ detsamma till de
  högsta och ärorikaste värv _pro salute gentium_, det är: alla nationers
  kristeliga välfärd.
  
  -- Den högt berömde mäster Tycho skall dock hava senare menat, att
  stjärnans utkorade skall födas under en _conjuctio_ av Venus, Jupiter och
  Mars, vilket skett med den unge prins Uladislaus av Polen. Och lär det
  synbarligen vara han, som i hela världen skall återställa den rätta
  kristna tron, inföll doktorn med ett djärvt småleende.
  
  -- Du misstager dig, höglärde _confrater_, återtog mäster Sigfrid kallt.
  Tycho Brahe har aldrig sagt något sådant. Om han sagt det, skulle det
  icke hava refererat till prins Uladislaus, som är född under Saturni
  inflytande, och äntligen, om allt vore såsom du förmenar, så skulle prins
  Uladislaus icke kunna införa den rätta kristna tron, emedan han själv
  bekänner sig till den förmörkade och fördömliga papistiska läran.
  
  Man hade nu kommit till den ömtåliga punkt, där mäster Sigfrid så litet
  tycktes motsvara Ivar Bertilssons förhoppningar. Men doktorn ville ännu
  icke giva segern förlorad.
  
  -- Ärevördige mästare, yttrade han i en aktningsfull ton, det anstår icke
  mig att med dig disputera om saker som du måste bland alla nu levande
  människor känna bäst. Jag har förnummit om dina besvärliga resor i den
  högsta norden. Jag har med beundran läst dina många _prognostica_, din
  _Physica_, som handlar om naturens utgrundande, dina berömda avhandlingar
  om kometerna och andra dina skrifter, som nu uppfylla världen och prisas
  av alla lärda män. Men ett har förundrat mig, nämligen huru en sådan man
  kunnat belönas med en så svart otack, kunnat vedergällas med falska
  anklagelser, fängelse och alla slags lidanden, ända till sträckbänken --
  huru en man, som alla Europas furstar borde tävla om att upphöja till
  höga äreställen och inkalla i sin rådkammare, nu bebor denna fattiga koja
  och icke kan på sin ålderdom fägna sig åt någon bekvämlighet. Jag
  förstår, att den vise aktar denna världens ära, gunst och rikedom ringa;
  men tänk dig, store mästare, vilken vinning det vore för hela världens
  vetenskap och din egen forskning, om du utrustades med tillräckliga
  hjälpmedel för att med framgång studera naturens lagar!
  
  -- När jag var ung, tänkte jag stundom därpå, svarade mäster Sigfrid med
  en ofrivillig suck, men jag har längesedan lärt mig att nöjas med en
  ringare lott. Det sker dock allt efter Guds vilja, det är allt till vårt
  bästa.
  
  -- Men om det funnes en furste, nog vis och nog ädelmodig för att
  uppskatta dina förtjänster och erbjuda dig... ett observatorium, försett
  med de bästa instrumenter för stjärnkunskapen? Om du där, såsom
  Copernicus eller Tycho Brahe, kunde förvåna världen med stora upptäckter,
  vore icke detta en Guds skickelse, som rikeligen skulle belöna alla dina
  försakelser?
  
  -- Nej, nej, tala icke därom; det är för sent, jag vill icke tänka därpå!
  utropade den gamle forskaren, upprörd vid dessa utsikter, som stodo i en
  så bjärt motsats till hans nuvarande fattigdom och till dessa
  bristfälliga, för det mesta självgjorda trianglar, cirklar och kikare,
  som utgjorde hela hans vetenskapliga arsenal.
  
  -- _Det är möjligt och icke för sent_, yttrade främlingen med tonvikt på
  varje ord. Jag vet en furste som kan bjuda dig allt detta och som i
  ersättning endast begär din tacksamhet och några obetydliga tjänster, som
  du lätt kan göra honom med ditt inflytande här i landet.
  
  -- O, mina stjärnor! Mina kära stjärnor! utropade mäster Sigfrid, som
  endast fäste sig vid de första orden. Vet du väl, främling, att man ock
  har förbjudit mig att tyda himmelens tecken? Jag har så många
  vedersakare. De uttolka illvilligt mina _prognostica_, de vilja förmena
  mig att läsa Guds skrift på himmelen. Ingen tror mig! För vad har jag
  levat? Vad kunde jag icke läsa i rymderna med en god flandrisk tub, och
  du ser: jag har knappt ett rör, en kompass, en sextant, som duger till
  något. Där på höjden har jag själv inslagit en stång för att utmärka
  meridianen. Vilket elände, icke sant? Och du säger... du säger...
  
  -- Jag säger... började åter främlingen, men han avbröts av hustru Annas
  röst utanför dörren:
  
  -- Vad båtar det människan, om hon vunne hela världen och toge skada till
  sin själ?
  
  -- Vad vill du, kvinna? sade den gamle mannen, misslynt öppnande dörren.
  
  -- Jag läser den heliga skrift; den är alltid god att hava i frestelsen.
  För övrigt har det nu klarnat. Jag har icke på flera år sett Merkurius
  lysa så förunderligt klar.
  
  Mäster Sigfrid gick till den lilla glasrutan.
  
  -- Du har rätt, jag måste ut. Kom igen i morgon, höglärde _confrater_! Nu
  får jag icke försumma planeternas sammankomst. Hade jag blott en
  flandrisk tub! O, mina stjärnor, mina kära stjärnor!
  
  
    [B] Mäster Sigfrids egna ord om kometen 1607.
  
  
  
  
  5. Om en solstråle i hösten.
  
  
  Efter en genomvakad natt, sov mäster Sigfrid följande morgon ännu klockan
  åtta. Hans trogna hustru, som vakat med honom, hade dock redan hunnit
  sopa stugan, fodra deras enda ko och ställa grytan på elden för
  frukosten, när hon överraskades av ett oväntat besök. En grant utstyrd
  herretjänare frågade om högvördige pastorn kunde mottaga några resande,
  som ville besöka honom. Hustru Anna väckte sin man i sovkammaren. Strax
  därpå öppnades dörren för en ung fröken, åtföljd av en officer och en
  liten halvvuxen tjänarinna. Den unge krigaren föreställde för husets
  värdinna Kerstin Fleming, hovfröken hos hertiginnan av Östergötland, samt
  sig själv som ryttmästaren Silversparre vid Närikes dragoner. De befunno
  sig här på genomresa till Svidja gård och ville icke lämna Ekenäs utan
  att betyga sin aktning för dess berömde kyrkoherde. Den unga fröken
  tillade förbindligt, att hon och hennes mor förut haft äran göra mäster
  Sigfrids bekantskap i Stockholm.
  
  Hustru Anna hade under dessa ord hunnit granska de nykomna, och hennes
  första fruktan för ett så förnämt besök i den fattiga präststugan hade
  redan försvunnit vid anblicken av den unga frökens intagande
  personlighet. Kerstin Fleming liknade mera ett oskyldigt barn som tog
  sina första steg i världen än en flicka som redan i två år vunnit
  erfarenheten av ett hov. Hennes växt var snarare under än över
  medellängd, hår och ögon mörkbruna, dragen icke nog regelbundna för att
  kallas sköna; men glansen i hennes blick var intensiv som en solstråle
  och det skalkaktiga löjet på ett par fylliga läppar så godmodigt, som om
  hon ännu aldrig vetat vad sorg eller bitterhet voro i världen. Det enda
  som röjde adelsdamen var den värdiga, behagfulla och otvungna hållningen
  samt ett mera vårdat sätt att uttrycka sig, än man den tiden var van att
  vänta hos Flemingska släkten eller åtminstone hos dess manliga
  ättlingar.
  
  -- Mäster Sigfrid, sade den unga fröken, sedan hon vördsamt hälsat den
  inträdande, en man som tänker på så stora och viktiga ting kan icke
  minnas en sådan obetydlighet som en liten oförståndig flicka, men jag gör
  mig en stor ära av att i nära sex månader hava fått vara eder lärjunge.
  Tror ni jag glömt eder bok »Om själen» och huru ni lärde mig drömmarnas
  betydelse?
  
  -- Fröken Kerstin måste ha haft en ofantlig nytta av eder undervisning,
  ty hon drömmer både vaken och sovande, inföll den unge officern
  småleende.
  
  -- Tro icke det, käre mästare! Jag drömmer nu sällan annars än halvvaken,
  och då roar det mig mest att drömma om ting som övergå mitt förstånd om
  dagen. Vad säger ni om en dröm som just angick er själv?
  
  -- Drömmar äro av två slag, min käraste lilla fröken, svarade mästaren,
  som kände sig varm av så mycken godhet, förenad med så mycket behag. En
  part kommer av blodet och är gemenligen olustig, såsom när man för mycket
  ätit; en annan kommer av hjärtats affekter, vilka vi endels räkna till
  själen, och kan vara stundom sorgelig, stundom glader. Dock skall man
  inte lägga för mycket märke därtill; ty ändock Gud kan väl skicka oss
  drömmar som något betyda, vilket vi se av Skriften och egen erfarenhet,
  så är dock mesta delen att likna vid dimba eller väder, som över jorden
  går, det ingen varaktig stad haver.
  
  -- Nå, uttyd nu drömmen, som jag hade om er i natt, när jag ännu tyckte
  mig känna skeppet rulla för vågorna! Jag drömde att ni satt i ett högt
  torn med jorden under edra fötter och himmelens stjärnor som ett
  guldstickat blått, glänsande täcke över ert huvud. Ni var ung, ni var
  rik, ni hade omkring eder de skönaste instrumenter för eder vetenskap,
  och jag satt vid edra fötter och lärde visdom. Då sade ni till mig: se
  hit, jag har upptäckt en ny planet bakom Saturnus, och där är den sälla
  boning, som en dag skall bliva oss anvisad! Jag såg i eder kikare, jag
  såg en lycksalig ö på himmelen, och därifrån utgingo strålar av ett
  odödligt liv. Se, sade ni, av denna planetens kraft är jag vorden ung på
  nytt och kan göra dig evigt ung som jag själv. Nej, svarade jag, konung
  Johan hade fört med sig från England en skön marmorstod, som för många år
  sedan blivit funnen i Rom och var från de gamla hedningar. Ändock nu
  denna bild är evigt ung, så vill jag icke vara den lik, utan hellre
  blomstra min korta tid som gräset på marken och sedan förgås. Då vart ni
  vred på mig, eder panna mörknade, och ni växte så hög som ett åskmoln på
  himmelen, men jag vaknade. Tyd mig nu denna drömmen, käre mästare!
  
  Mäster Sigfrid liknade vid dessa ord själv en drömmare. Han tänkte på sin
  ungdoms ärelystna förhoppningar: också han hade tänkt sig en framtid av
  ljus och ära; hans första framgångar hade givit honom mod att bryta sig
  väg genom alla hinder till höjden av sin tids vetenskap. Nu var han
  fattig, gammal och berövad de hjälpmedel som han behövde för sina
  forskningar. Men då kom i går afton en okänd, som förespeglade honom
  uppnåendet av hans hemliga längtans mål, och nu kom ett skämtande barn
  att säga honom detsamma i sina nyckfulla drömmar. Var det en frestelse?
  Eller var det ett förebud till nya och lysande framgångar? Han besinnade
  sig några ögonblick och svarade:
  
  -- De drömmar som något betyda hava gemenligen det i sitt följe, som
  motsatsen är, det ni ock se kan för edra ögon, min nådiga fröken. Dock
  vill jag intet förtiga, att ju Gud understundom sänder oss liknelser till
  det som i framtiden ske skall, såsom konung Faraos dröm, den Josef
  uttydde. Om så skulle ske, att Gud sänder mig, gamle och fattige man,
  någon oförutsedd lycka i denna världen, det fast otroligt är, men dock
  intet omöjligt, efter ju Gud kan förvandla alla mänskliga ting, så lär
  det snarligast vara att tillskriva vår unge och nådige konungs
  besynnerliga gunst för lärdom och vishet, vilka nu börja förkovra sig
  under hans regemente. Tänk dock icke mera på mig, allrakäraste fröken,
  utan säg mig fast hellre något om edra egna studier i lärda och nyttiga
  kunskapsstycken.
  
  -- Om jag fördristar mig tala i frökens ställe, där hon för blyger är att
  förtälja sina egna meriter, inföll ryttmästaren, så må käre far veta, att
  i Sveriges rike finnes nu ingen, den där kan leka på harpa så ljuvligt
  som fröken Kerstin. En afton i våras satt vår nådige konung väl timmen
  lång och hörde på strängaspelet, förglömmande alla de moskoviters väldiga
  krigsbasuner. Och vore icke fröken Ebba Brahe allaredan densamma, så
  menar jag änkedrottningen finge snart nya bekymmer om rikets framtid.
  
  Om icke mäster Sigfrid varit vanare att beskåda avlägsna himmelska
  stjärnor än jordiska irrbloss, så skulle han kanske vid dessa ord hava
  förmärkt ett hastigt förgående drömlikt skimmer i Kerstin Flemings
  glänsande ögon. Innan ännu rodnadens vågor hunnit uppstiga från hjärtat
  till halva höjden av hennes kinder, svarade hon förtrytsamt:
  
  -- Det höves ingen, och minst en krigsman, att föra lasteligt tal om sin
  konung. Käre mäster Sigfrid, tro mina ord, jag är så enfaldig som en
  skata i alla de stycken där icke ni givit mig litet bättre förstånd. Ja,
  jag har redan förgätit det mesta, av vad ni undervisat mig om metaller
  och stenar.
  
  -- Finns icke någon sten som fördriver onda drömmar? frågade åter
  Silversparre med gycklande allvar.
  
  -- Diamanten lärer det fuller göra, svarade mäster Sigfrid oskyldigt. Och
  när man binder honom vid vänstra sidan, är han god mot fiender, kiv och
  trätor, raseri och mara. Annars, fortfor han, utan att märka huru fröken
  Kerstin hotande sträckte sin diamantring mot ryttmästaren, annars är den
  kosteliga safiren av alla nyttigast, ity att han styrker hela kroppen,
  låter människan vara väl tillfreds och ingiver henne gudeliga tankar. Det
  är ock sagt om guld, när man det fint river och dricker, att det är gott
  mot hjärtats affekter och hjärtevärk samt uppfriskar den livaktiga
  känslans ande i människan. Ty guld har något av solens natur. Det må
  envar pröva efter sitt tycke; jag säger vad de gamle före mig sagt. Såsom
  det om safiren säges, att den honom håller i munnen, han kan förutsäga
  tillkommande ting.
  
  -- Mästare, får jag bedja eder om något, och det mellan fyra ögon?
  
  -- Därsom allrakäraste fröken täcktes stiga in i min fattiga kammare, får
  jag väl höra't, genmälde den gamle.
  
  -- Ni sade något om safiren, började fröken Kerstin smekande, sedan hon
  väl tillslutit kammardörren. Ni, som är en så vis man, behöver icke
  safirer för att förutsäga tillkommande ting. Ni läser dem i stjärnorna
  och... i händerna.
  
  -- Stjärnorna äro från världens begynnelse och lyda obevekliga lagar, men
  streck och linjer i frökenhänder äro såsom de krusiga strimmor på stilla
  vatten, dem nästa vindfläkt utplånar av vattnet.
  
  -- Å, mästare, ni vet bättre än jag, att linjerna i människans hand lyda
  samma lagar som stjärnorna. Men efter ni tycker mera om stjärnorna, se
  här mitt horoskop, vilket ni själv nedskrev för mig i Stockholm. Ni ville
  icke uttyda det då, efter jag så ung var, men nu är jag två år äldre. Det
  är en skuldsedel, ni måste fria den in.
  
  -- Låt det nu vara, allrakäraste fröken! Det är inte nyttigt för
  människan att veta tillkommande ting.
  
  -- Kan ni neka, att ni spått åt hovfröknarna i Örebro?
  
  -- Har det skett, så var det för deras faseliga nyfikenhets skull. När
  jag satt i Örebro fångtorn, fick jag mången god bit mat av kvinnfolk, och
  det var för att de ville fråga mig om den de mest hade kär. Inte behöver
  ni fråga sådant; nog kommer han, när Gud vill.
  
  Fröken Kerstins blick uppflammade.
  
  -- Jag frågar inte efter en hjärtanskär, genmälde hon stolt. Jag vill
  veta vad alla dessa underliga streck och siffror betyda. Nej, mästare,
  det är ert eget fel. Ni har givit mig en gåta att gissa, här är den, jag
  begär uttydningen. Säg mig den stjärna som råder över mitt liv!
  
  Mästaren mottog bladet, granskade det omsorgsfullt och sade tvekande:
  
  -- Fråga mig icke!
  
  -- Och ni tror, att en kvinna kan gömma sådant två år i sin fatabur, utan
  att vilja läsa det. Vill ni då att jag skall anse er konst som ett
  gyckelspel?
  
  -- Så mycket kan jag uttyda, återtog tecknatydaren, att där varit
  märkeliga tecken på himmelen i eder födelsetimme. Ni är född under
  lejonets stjärnbild. Det lärer icke förundra en av er släkt.
  
  -- Visst icke, mästare.
  
  -- Lejonet giver hugstora tankar, men intet långt liv. Det är icke många
  som komma därmed till femtio år.
  
  -- Vad säger ni, femtio år! Det är dubbelt mer än jag hoppats leva. Är
  där ej något annat?
  
  -- Där är Martis regemente före och efter en mörk punkt på _firmamentum_,
  och den är ej långt borta. I den punkten står Jupiter eder stjärna så
  nära, att det fast besynnerligt är. Allrakäraste fröken, tag eder i akt!
  När planeternas konung härskar på himmelen, bliver han alla andra för
  stark. Det som ej giver sig under håns välde, varder gemenligen släckt
  eller allt sönderbrutet.
  
  -- Nej, ni skrämmer mig icke. Man står honom mot.
  
  -- Ja, med Guds makt, som är större än hans. Gemenligen är det något som
  dör i den människa, vilken står Jupiter mot. Men allenast den fattiga
  själen bärgas, är allt annat ringa. Bakom den mörka eller fastmera
  skinande punkten stå ännu många små stjärnor. En part brukar tyda detta
  som avkomma...
  
  -- Jag är alltså född under stridande stjärnor, som hela min släkt. Jag
  har en fiende...
  
  -- Det har jag inte sagt.
  
  -- En motståndare då, om det likar er bättre. Jag skall stå honom stadigt
  emot, han skall ej låta mig länge leva, men till sist skall jag finna ro
  bland stjärnorna. Var det ej så er mening, mästare?
  
  -- Min mening, svarade mäster Sigfrid, är, att Gud råder över alla sina
  skapade verk, och planeternas konung är likaså visst mot honom ett stoft,
  som alla himlakroppar i honom hava sitt centrum och fäste. Vi löpa kring
  solen, och solen löper kring Gud. I honom allena är alltings vila.
  
  -- Vad, mästare? Är ni ock en av dem som tro på den nymodiga fabeln, att
  jorden löper kring solen och icke tvärtom?
  
  -- Det är ingen fabel, allrakäraste fröken. Näst Guds ord, är detta det
  vissaste av allt visst. Har jag icke berättat er om den vise polacken
  Copernicus? Men låt det nu vara. Ni ville att jag skulle spå er i handen.
  Jag säger ingenting annat om den, än att det är en god människas hand.
  Gud välsigne er. Det är i eder något av örnen och något av duvan. Ni är i
  stånd att låta edert liv för sanningen, där ni icke giver det bort för
  den ni har kär.
  
  Fröken Kerstin rodnade, drog sin diamantring av fingret och tryckte den
  på yttersta spetsen av mästarens skrynkliga ringfinger.
  
  -- Mottag denna såsom ett obetydligt minne av eder tacksamma lärjunge,
  sade hon varmt. Jag skall ihågkomma er varning, och när jag en gång
  blivit förståndigare, skall jag tänka att jag är förlovad med visheten
  själv. Gud beskydde eder, farväl!
  
  De främmande avlägsnade sig. Nu äntligen fick hustru Anna tillfälle att
  göra en fråga, som låg henne på hjärtat.
  
  -- Vet du väl, sade hon, för vilket pris du i går afton blev bjuden ära
  och rikedom?
  
  -- Nej, svarade mäster Sigfrid. Om det icke var för att tjäna vår egen
  nådige konung, så måste detta bud hava sänts mig antingen från konungen i
  Danmark eller från någon av Tysklands evangeliska furstar.
  
  -- Du misstager dig, svarade hans hustru lugnt. Du blev bjuden ära och
  rikedom mot villkor att tjäna konung Sigismund och den papistiska läran.
  
  -- O, mina stjärnor! O, mina ungdomsdrömmar! suckade den gamle mästaren,
  och en klar tår rullade utför hans tärda, gulnade kind.
  
  
  
  
  6. Den farliga punkten på firmamentet.
  
  
  Inemot tre månader efter besöket i Ekenäs, en kall vinterdag i januari
  år 1616, återfinna vi fröken Kerstin Fleming jämte hennes moder,
  ståthållaren Lars Hermansson Flemings änka, fru Anna Horn, numera i andra
  giftet förmäld med Tönne Göransson Gyllenbögel. De höga damerna hade
  gjort en för denna årstid lång och besvärlig resa till Pernå gård i östra
  Nyland, för att med sin närvaro hedra ståthållarens på Kexholm, Hans
  Stålhandskes, bröllop med fröken Elin, Kerstins barndomsvän och dotter
  till den berömde amiralen Henrik Tönnesson Wildeman. De resande hade
  tillbragt med de nygifta en så glad julhelg som det var möjligt under
  dessa oroliga tider. Kymmene kungsgård var icke långt från Pernå, och då
  fröken Kerstins kusin, den tappre översten, sedermera lantmarskalken
  Henrik Fleming till Lethis, önskat under en kort permission från de
  ryska fredsunderhandlingarna rådpläga med fru Anna om viktiga
  familjeangelägenheter, stämdes ett möte med honom på Kymmenegård.
  
  Den forna gränsfloden Kymmene, som i en bred fåra bär mer än hundra
  sjöars vatten till Finska viken, delar sig före utloppet i tvenne
  huvudarmar, av vilka den östra åter delar sig uti tvenne. Vid den östra
  av dessa ligger än i dag Kymmene kungsgård, vilken en tid tillhörde
  Sturesläkten, men vid tiden för vår berättelse begagnades av kronan såsom
  en avelsgård för goda hästar och en mönstringsplats för kavalleri. För
  närvarande lågo där tvåhundra nyss utrustade adelsryttare under Matts
  Olofssons befäl, färdiga att snart avgå till hären i Ryssland. Ett lågt,
  men långt envånings trähus, som ofta härbärgerat höga personer, erbjöd
  dock även utrymme nog för Henrik Flemings möte med sina resande
  släktingar.
  
  Klockan var tio på förmiddagen, och den väntade gästen dröjde. Kerstin
  Fleming gick ut till forsen och betraktade tankfull dess brusande våg,
  som mot de snöklädda stränderna förekom nästan svart. Den levde och
  virvlade ännu när hela naturen låg i sin vinterdvala; det var ett fritt,
  starkt och trotsigt vatten, men det visste icke sin tid, det var ett
  spöke från en sommar som icke mer hade rätt att leva. Fröken Kerstin
  kände sig snarare beklämd än livad av dess övermäktiga trots och lyfte
  sina blickar till den gladare tavlan av ryttaregrupperna på den motsatta
  stranden, när hennes lilla tjänarinna Maju brådskande nalkades henne från
  boningshuset och medförde ett bud att hon genast skulle skynda tillbaka
  till gården.
  
  -- Är han kommen?
  
  -- Ja, fröken! Han och herr Henrik.
  
  -- Vilken han?
  
  -- Kungen.
  
  Fröken Kerstin skyndade icke, hon flög. Hon liknade snöripan, vars lätta
  fjät knappt märkas på vinterdrivorna.
  
  Hon smög in genom en sidodörr och fann hela huset i rörelse. Man visste
  att konungen väntades till de finska ständernas lantdag i Helsingfors;
  man visste att han för flera dagar sedan anlänt till Viborg; men man
  visste icke om och när han vid genomresan skulle giva sig tid att dröja
  på Kymmenegård. Liksom sin fader Karl IX i hans unga år, kom även Gustav
  II Adolf oväntad, för att överraska sina fogdar oberedda, dem icke alltid
  till hugnad och konungslig ynnest. Man hörde honom skämtande säga, att
  när någon varit fogde i sex år, kunde en sådan gärna hängas utan
  rannsakning; han vore då väl meriterad.
  
  Fogden Anders Nilsson på Kymmenegård tycktes höra till de sällsynta
  undantagen. Konungen hade kommit oväntad, endast åtföljd av Henrik
  Fleming och en kammartjänare, medan sviten följde en timme därefter, och
  försummade intet ögonblick att göra sig personligen underrättad om
  krigsfolkets mansstyrka, förplägning och utrustning, kungsgårdens skick
  och fogdens räkenskaper. Ryttarna uppställdes på isen nedanför forsen och
  undergingo en sträng mönstring. Men när han mönstrat allt och fått höra
  mången undskyllan »för tidens lägenhet», täcktes hans nåde säga till
  manskapet, att deras landsmän förhållit sig manligen emot de moskoviter
  och att han hoppades de nya rekryterna skulle göra detsamma, varpå följde
  ett skallande _eläköön kuningas_ (leve konungen) -- ett rop, som
  fördubblades, när han på finska tillade orden: _Jumala varjelkoon teitä,
  pojat!_ (Gud beskydde er, gossar!) Han kände sitt finska folk, han hade
  ju redan som barn åtföljt sin fader till Finland och under långa vintrar
  blivit förtrogen med detta land. De unga axelbreda bristfälligt
  utrustade, i finska »bondepaltor»[C] klädda ryttarna på sina magra,
  oansenliga hästar voro dock av det stål, varmed Gustav II Adolf vann sina
  segrar. Just det, att alla dessa segrar och öden ännu lågo i framtidens
  sköte, just detta gav en så egen stämning åt dessa unga krigare, som nu
  för första gången skyldrade gevär för ynglingafursten. Det fanns ingen
  bland dem, som icke i detta ögonblick, under hans anförande, kände sig
  stark nog att erövra världen. De voro finska ryttare, alltså lugna,
  tålmodiga, beredda att vänta sin tid; men de kände inom sig, att för en
  sådan konung kunde de dö. Och han förstod dem, såsom han alltid förstod
  sina krigare.
  
  Han vände sig till befälhavaren och sade:
  
  -- Matts Olofsson, se om det där folket väl; det är något att göra av.
  Öva dem alla dagar i ledet. Se till att ingenting felas i deras
  förplägning, men ofreda de bönder, gör kort process. Hästarna äro
  svältfödda och endels illa inridna, munderingen tarvar eftersyn. Det
  rätter med görligaste. I övrigt är jag nöjd med truppen... Stålhandske!
  
  En ung officer av konungens ålder red fram ur sviten.
  
  -- Se på honom, Matts Olofsson. Han har tjänat sig upp från simpel
  soldat. Han känner våra nya karbiner. Stålhandske, rid i morgon till
  Viborg med mina order och utvälj i slottsarsenalen de bästa gevär du kan
  överkomma. Det blir för din trupp, Matts Olofsson. Skaffa dig skickliga
  byssesmeder och låt göra efter den lätta modellen. Jag vill att karlarna
  skjuta på fri hand.
  
  I detta ögonblick nedgick vintersolen i sydväst och färgade aftonhimlen.
  Konungens för alla synliga gestalt på den kulle vid stranden, från vilken
  han mönstrat truppen, övergöts med purpur, och hans blick glänste. Han
  hade kommit från fiendeland och kände sig åter omgiven av en natur som
  han förstod och ett folk som älskade honom. Krigaren och konungen var
  tjuguett år gammal; han hade ännu icke hårdnat för mildare intryck, ja,
  han levde icke nog länge för att någonsin hårdna. Men han var dock i
  varje tum en konung; stum slöt han sina tankar inom sitt unga bröst, gav
  ett tecken att mönstringen var slut och återvände till gården.
  
  Bland de många åskådarna vid stranden befann sig även fröken Kerstin
  Fleming med sin tärna Maju. När återskenet från aftonhimmelen kastade sin
  glans över den kunglige hjälten, syntes samma sken än högre färga den
  unga frökens kinder. Tankfull återvände hon med de övriga till gården och
  inneslöt sig med sin moder i fogdens enskilda rum, dit de resande dragit
  sig undan för att lämna plats för konungens svit.
  
  Deras närvaro blev dock icke länge obemärkt, och snart medförde Henrik
  Fleming det budskap, att konungen önskade se dem vid aftonmåltiden, som
  serverades klockan sju. Endast några få av det högre befälet hade blivit
  anbefallda att deltaga däri, och konungen sade sig hoppas, att fru Anna
  ville ursäkta anrättningarnas enkelhet med en krigares vanor och resans
  brådska. Efter en knapp halvtimme reste sig konungen, sägande att han
  icke ville missunna sina övriga gäster en behövlig vila, men att det vore
  honom kärt om damerna ännu ville skänka honom sitt angenäma sällskap. Han
  vore, sade han, sedan någon tid så ovan att tala om något annat än krig,
  att det vore för honom en vederkvickelse, om damerna ville berätta honom
  något gladare från Stockholm och Åbo.
  
  Den unge konungen var under sådana förtroliga stunder så älskvärt
  enkel, att ett par timmar hastigt förflöto, under samtal om hovet i
  Stockholm och de adliga familjer i Finland, med vilka båda fruntimren
  voro närmast befryndade. När klockan slog nio, anhöll fru Anna att få
  avlägsna sig för att få rådpläga med Henrik Fleming i rummet bredvid
  om de familjeangelägenheter, vilka föranlett hennes resa till
  Kymmenegård. Konungen svarade förbindligt, att han icke ville se henne
  förgäves hava besvärat sig hit för ett möte som vore för henne av vikt,
  men då hon ju skulle befinna sig i närmaste rum, hoppades han att hon
  ej ville förvägra honom sin dotters sällskap, intill dess rådplägningen
  vore slutad. Fru Anna gick och lämnade dörren halvöppen till det rum,
  där Henrik Fleming väntade henne.
  
  -- Hans Stålhandske var således en lycklig brudgum? frågade konungen, för
  vilken man omtalat bröllopet i Pernå.
  
  -- Mycket lycklig, ers nåde, svarade fröken Kerstin.
  
  Tilltalet »majestät» brukades väl vid högtidliga tillfällen, men glömdes
  vid förtroligare samtal för det äldre och enklare tilltalet »eders
  nåde».
  
  -- Han är lycklig, som fått följa sitt hjärta. Jag känner dem som icke få
  göra det. Känner ni någon sådan?
  
  -- Jag vet icke... Måhända.
  
  -- Vad skulle ni göra i en sådan belägenhet?
  
  -- Min plikt, om jag vore man.
  
  -- Och en kvinna, vad bör _hon_ göra?
  
  -- Detsamma, ers nåde. Alltid sin plikt.
  
  Konungen betraktade henne skämtsamt.
  
  -- Vet ni väl, att icke mången vid edra år skulle tänka som ni? Ni talar
  som en man, men jag känner igen det Flemingska släktdraget. Ni är icke
  rädd, ni. Jag såg er vid slottsbranden i Åbo 1614 stå kvar i tornet, för
  att ni icke ville kvarlämna en liten flicka i lågorna. Er faders frände
  Klas Fleming kände heller ingenting annat än sin plikt, och därför blev
  han salig konungens dödsfiende. Lyckligtvis äro _vi_ vänner, och därför
  kan jag öppet fråga er: äro ej hjärtats rättmätiga anspråk de högsta av
  alla plikter?
  
  -- Jag vet icke vad eders nåde menar med hjärtats rättmätiga anspråk. Men
  vore jag konung...
  
  -- Fortsätt!... Om ni vore konung...
  
  -- Skulle jag aldrig svika min tro. Mitt ord skulle vara ett kungsord,
  och min ed skulle vara mig dyrare än min krona, svarade fröken Kerstin
  med låg röst, men så djärvt och fast som det anstod en Fleming.
  
  Konungens blick mulnade.
  
  -- Förklara er tydligare! genmälde han.
  
  -- Jag skulle icke kunna svika den kvinna, åt vilken jag givit mitt
  hjärta och som givit mig sitt. Om man sade mig, att ett rikes välfärd
  berodde därav att jag bröte mitt ord, så skulle jag svara, att rikens
  välfärd beror av trohet och icke av otrohet.
  
  -- Ah! Var det så ni menade? utropade konungen, och hans blick klarnade
  på ett sätt, varav fröken Kerstin fann sig nästan förskräckt. Sannerligen
  befarade jag icke redan, att ni råkat in på _ett annat_ område, och jag
  ville icke ens för en rysk fästning hava _er_ till min fiende. Ni skulle
  ha blivit fruktansvärdare än en hel armé.
  
  -- Jag beder om nåd, därest jag varit alltför uppriktig. Jag är stolt att
  hedras med _hennes_ vänskap, vars namn min undersåtliga vördnad förbjuder
  mig att nämna. Vilket hjärta, eders nåde... så högsint, så ädelt, så
  kärleksfullt och så tåligt! Det är nu mer än ett år sedan hon förtäres av
  den grymmaste ovisshet. Hon gråter sällan, hon klagar aldrig, men hon
  beder mycket. Finnes ingen möjlighet att göra slut på en sådan ovisshet?
  
  Konungen vandrade fram och åter över golvet, stannade slutligen och
  yttrade:
  
  -- Säger ni detta av er själv, eller har någon bett er därom?
  
  -- Ingen, och minst hon! Är jag straffbar, så bär jag ensam skulden.
  
  Åter klarnade konungens mulna panna, och han återtog sin förra skämtsamma
  ton.
  
  -- Nej, min alltför uppriktiga fiende, man är icke straffbar, när man på
  ett så älskvärt sätt säger konungar sanningen. Det är angenämare att höra
  moraler av er, än av min lärare, gamle Skytte. Jag trodde er ett
  ögonblick vara en förräderska, och kanske är ni det i hjärtats
  angelägenheter, men ni befinner er där på ert naturliga kvinnliga område.
  Och då ni är för god lutheran, kanske också litet för ung, för att vara
  min biktfar, så låt oss nu hellre tala om er själv. Jag ser icke till er
  harpa. Är hon kvarglömd i Stockholm?
  
  -- Hon är på Villnäs, ers nåde.
  
  -- Skada. Jag minns en afton i våras, när jag kom dyster och nedslagen
  från rådkammaren. Jag inträdde med Sauls sinnelag i hertiginnans gemak,
  men där fann jag min David. Ert strängaspel kom mitt hjärta att smälta.
  Jag hade nyss känt mig fattig och svag; nu syntes jag mig vara rik och
  stark. Jag tänkte på de gamla barder, som sjöngo för våra fäder och
  gjorde dem hugstora i striden. Det förekom mig som vore ni Sveriges och
  Finlands valkyria, vilken borde gå framför dess konung i striden. Jag har
  ofta tänkt därpå. Jag har senast tänkt därpå, när vi förgäves stormade
  Pleskovs fasta murar. Det är något hos er, som är besläktat med
  segertankar, det ligger i blodet.
  
  Fröken Kerstin svarade icke. Hon satt stum med nedslagna ögon; blott en
  nästan omärkbar darrning kring överläppen vittnade om ett uppror i hennes
  känslor.
  
  Efter en paus sade konungen:
  
  -- Begär en nåd av mig!
  
  Kerstin Fleming höll en handske i sin hand; hon märkte icke att hon sedan
  tio minuter slitit den i stycken. Konungen upptog dess make, som fallit
  till golvet, räckte henne den med ett smålöje och sade:
  
  -- Nåväl?
  
  -- Ett brev!
  
  -- Ingenting för er själv?
  
  -- Jag tackar ers nåde. Jag har fått min belöning.
  
  -- Ni begär icke ens en visa för er harpa?
  
  -- Ett brev! Endast ett brev!
  
  Konungen fattade hennes hand och kände den darra, men de stolta,
  glänsande bruna ögonen blickade fast in i hans. Han ville säga något, men
  nu stod fru Anna i dörren.
  
  -- Det är tid, sade hon.
  
  -- Hög tid! viskade en röst inom Kerstin Flemings klappande hjärta.
  
  
    [C] Jakob De la Gardies uttryck 1625.
  
  
  
  
  7. En natt och en morgon på Kymmenegård.
  
  
  Gustav II Adolf var från sin tidiga ungdom van vid strängt arbete, och
  det som icke medhanns om dagen måste mången gång upptaga natten. Det är
  likväl icke antecknat att han tillbragte denna natt på Kymmenegård med
  regeringsomsorger. Hans verksamma själ hade i långa månader oavlåtligen
  delat vilja och tankekraft mellan ett allvarsamt krig i främmande land
  och den inre riksstyrelsen i en tid av mycket betryck och många
  söndringar. När man är tjuguett år gammal, bär man en sådan börda glatt
  nog, ty då utbreder sig framför oss hoppets oändliga värld; livet synes
  så gränslöst långt och en förlorad dag så oändligt liten.
  
  Men det som är omöjligt även för den strängaste arbetare, den
  allvarligaste statsman och den upphöjdaste tänkare, det är att vid
  tjuguett års ålder avsäga sig alla anspråk på livets lycka. Lyckan
  antager endast olika gestalter i ungdomsdrömmarna. Vanligen framträder
  hon för ynglingens blickar först i gestalten av en kvinna, därefter under
  skepnaden av en lagerkrönt ära. Även i konung Gustav Adolfs ungdom hade
  det första idealet varit en kvinna, men en kvinna oskiljaktigt
  sammanvuxen med drömmen om seger och hjälterykte. Det är bekant, och han
  skriver själv, att han utförde sina första bragder till Ebba Brahes ära,
  med den ridderliga romantik som var honom egen. Och likväl var det äran
  som efter hand överväldigade denna den skönaste och den renaste av hans
  ungdomsdrömmar. Den kvinna, som kunde hava blivit en stor konungs värdiga
  maka, måste slutligen vika tillbaka, mindre för hinder, motstånd och
  hovintriger än för skilsmässan, avståndet, kriget och segertankarna. Det
  är känt, att konungens brevväxling med barndomsvännen och ungdomsbruden
  upphörde omkring hösten år 1614. Efter denna tid sökte den kunglige
  ynglingens känslor ett mål och funno intet -- eller intet värdigt. Och
  det var vid denna tid han framträder i vår berättelse.
  
  Om han vid samma tid funnit ett sig värdigt sådant mål, så måste det
  otvivelaktigt hava stått i närmaste samband med ära och segrar. Det måste
  hava varit en kvinna begåvad med en nog stark och nog upphöjd själ för
  att elda hans håg till stora bragder. Hon måste hava varit hans jämlike i
  snille och kraft, om icke i börd och hon måste såsom kvinna ha uppfattat
  denna kärlek till ära och bragder än hängivnare och långt mera svärmande
  än han själv, för att förmå imponera på honom. Historien känner icke att
  han funnit en sådan kvinna. Alltså, _om_ han funnit henne, så måste de ha
  sammanträffat endast ett ögonblick, för att sedan åter för alltid
  skiljas. Att så skett, därpå saknas i verkligheten icke alla
  antydningar.
  
  Kerstin Fleming tillbragte en sömnlös natt i Kymmenegård. Sällan
  uppstiger en ung och ridderlig furste på en tron, utan att tusende ungmor
  vänta av honom allt och ägna honom en svärmande beundran. Men Kerstins
  tillgivenhet var en djupare; den hade redan i tidiga barndomen börjat med
  helt motsatta intryck av Flemingska släktens hat mot Karl IX, som lät
  hennes far och farbror erfara tyngden av sin onåd. I starka själar kan
  hat förbytas i kärlek med samma naturnödvändighet som förvandlar natt
  till morgon. I Åbo, i Stockholm, i Örebro hade den unga fröken från
  Villnäs lärt sig att uppskatta den unge furstens stora egenskaper, men
  ständigt hade hon stått i skuggan för Ebba Brahes höga gestalt, och stått
  där så utan avund, så omedveten om egna känslor, som man stannar i
  skuggan för en kär och beundrad vän. Nu, i ett ögonblick, med ett
  trollslag, hade där öppnat sig en förfärlig avgrund under blommorna av
  denna en brinnande själs oskyldiga, rena och uppoffrande tillgivenhet för
  dessa två ädla och högsinta personligheter, vilka Kerstin Fleming vant
  sig att betrakta som oskiljaktiga och för vilkas förening hon länge
  uppsänt så varma böner -- konungen och hans trolovade brud. Dessa två
  voro nu skilda, icke genom en drottnings hårdhet och ett rikes
  statskonst, utan ännu mycket mer genom en alldeles oväntad förändring i
  konungens känslor -- skilda för alltid. Och vem hade åtskilt dem? Vem?
  Hon själv, hon, som velat giva sitt liv för att se dem lyckliga båda på
  Sveriges tron! Hon upprepade denna fråga hundrade gånger för sig själv
  under nattens tystnad -- och varje gång stodo i eldsdrag för hennes minne
  konungens ord och blick denna olyckliga kväll.
  
  Vad hade hon då förbrutit sig för att så kunna förråda sin vän? När och
  var hade hon mot sin vilja ådragit sig denna kungliga ynnest, vilken hon
  måste betrakta som ett förräderi mot vänskapen? Hon kunde icke påminna
  sig annat än den olyckliga stund, när hon lärde sig locka så sköna toner
  ur harpans strängar. O denna harpa, hon ville slå den i stycken, hon
  ville aldrig mera vidröra dess strängar! Hon ville kasta sig för Ebba
  Brahes fötter och säga till henne: nej, nej, det är icke jag som
  frånrövat dig hans hjärta! Och sedan ville hon resa långt, långt bort,
  vart som helst, blott hon icke mera behövde återse denna beundrade
  hjälte, som kunde vara så trolös och -- så farlig för hennes lugn!
  
  Ja, farlig ändå, o huru farlig! Hur hon än stred med hela sin starka
  viljas kraft, kunde hon icke förgäta valkyrian, som skulle gå framför
  Sveriges och Finlands konung i striden. Ja, hon kände det, hur hon än
  kämpade däremot -- hon kände sig född drottning, men icke en Margareta
  Leijonhuvud, icke en Katarina Stenbock, icke en Gunilla Bjelke -- huru
  många adliga jungfrur hade icke redan bestigit Sveriges tron! Hon kände
  inom sig något av unionens Margareta i kraft och något av Katarina
  Jagellonicas beslutsamhet att försaka allt. Vilka förmätna drömmar! Hon
  drev dem ifrån sig som Macbeths häxor, de kommo tillbaka, och hon drev
  dem åter ifrån sig. Slutligen återstod av drömmarnas drottning blott en
  förgråten flicka, som fuktade huvudkudden med sina tårar.
  
  Vid sextiden på morgonen, medan det ännu var mörkt, hördes röster på
  gården, hästar frustade, bjällror klingade. Det var konungen som bröt upp
  för att fortsätta resan till Helsingfors. Kerstin hörde det med en suck
  av lättnad: hon skulle icke nödgas återse honom nu, hon skulle taga sig
  till vara att någonsin återse honom.
  
  Ljus tändes och i nästa ögonblick satt modern vid hennes bädd. Även fru
  Anna hade fått i fädernearv av Hornarna på Kankas en högsint själ, men
  därtill mycket mer av hjärtats mildare känslor, än man var van att finna
  hos den hårdhänta och oböjliga Flemingska släkten.
  
  Moderns forskande blick upptäckte genast spåren av tårar.
  
  -- Du har icke sovit i natt? frågade hon.
  
  -- Icke rätt väl, lydde svaret.
  
  -- Vad sade dig konungen i går afton?
  
  -- Icke det som likat mig bäst att höra. Han talade om min harpa.
  
  -- Jag fruktade det. Vad sade han dig?
  
  -- Jag djärvdes påminna honom om Ebba, och han sade mig vara för ung att
  bliva hans biktfader. Det är slut mellan dem; jag förstod det blott
  alltför väl, och det har mycket bedrövat mig.
  
  -- Lägg det icke för mycket på hjärtat, mitt kära barn; det är kanske
  lyckligast för dem båda. Sådana förbindelser mellan en konung och en
  undersåte medföra i bästa fall söndringar inom riket. Bjelkesläkten har
  fått vidkännas både ära och avund av drottning Gunillas upphöjelse. Ingen
  mor, så framt hon icke är en furstinna, bör önska att se sin dotter på
  Sveriges oroliga tron. Sade konungen något mer om dig själv?
  
  -- Ja, moder. Jag beder dig, fråga mig icke!
  
  -- Det jag mest älskar hos dig, mitt barn, det är att du alltid har varit
  sann som dagens ljus. Vid fyra års ålder var du fäst vid din far med den
  ömmaste tillgivenhet; men när han flydde för hertigen och förföljarna
  frågade dig om du visste hans gömställe, sade du ja, ty du kunde ej
  ljuga. Åter, när de ville förmå dig att upptäcka gömstället och än
  skrämde dig med ett stort ris, än lockade dig med en honungskaka, kunde
  ingen förmå dig att svara ett ord. Nu frågar jag dig, icke om andra, men
  om dig själv: vad sade dig konungen i går afton?
  
  Dottern upprepade under tårar dessa ord, som hon icke kunde förgäta.
  
  -- Mitt barn, sade fru Anna lugnt, jag finner ingen verklig orsak till
  oro i dessa flyktiga artigheter, dem en furste stundom slösar på unga
  personer i sin omgivning och dem han sannolikt i morgon har glömt. Om
  någon äger rätt att beklaga sig över den uppmärksamhet, han behagat visa
  dig, är det fröken Brahe. Det är tydligt att hon numera måste känna sig
  fri från sin förbindelse; jag tvivlar icke på att hennes hjärta lider,
  men jag lyckönskar hennes förstånd. Vid konungens ålder är det för mycket
  att vänta en evig trohet, helst under fältliv i avlägsna länder. Jag
  antager att hans böjelse för fröken Brahe varit allvarsam och uppriktig;
  så mycket mer har den efterlämnat ett tomrum. Gud give att en värdig
  gemål av furstlig börd må rätt snart kunna fylla det. Vad dig angår, mitt
  barn, så vet jag att du är en klok och klarsynt flicka, som icke lätt
  tager spelpenningar för äkta guld; men det finnes hos dig ett anlag att
  se allt i stort och därtill ett anlag för svärmeri, som gör, att en ung,
  ridderlig konung kan bliva farligare för dig än du för honom. Det tör
  därför vara bäst att du icke så snart återser en furste, som naturen
  begåvat med så många lysande egenskaper.
  
  -- Moder, jag vill aldrig återse honom... aldrig!
  
  -- Du fruktar då för dig själv?
  
  -- Ja, ja, aldrig!
  
  -- Nåväl, så låta vi detta aldrig betyda ett år eller par. Du har nu
  permission från din tjänstgöring hos hertiginnan, och denna permission
  kan förlängas. Henrik har medfört ett brev från din broder Klas. Han
  hoppas om någon vecka kunna inträffa i Helsingfors. Vi återvända nu till
  Pernå. Därifrån skall Klas göra oss samma tjänst som Silversparre på
  framresan och ledsaga oss åter till Villnäs. Huru behagar dig
  Silversparre?
  
  -- Som en väderhane på en flaggstång. Jag är trött vid hans eviga
  svängande omkring samma punkt.
  
  -- Han är dock en man av god familj, med mycket aktningsvärda egenskaper
  och en lovande framtid. Du vet, att han är dig uppriktigt tillgiven.
  
  -- Tyvärr, ja. Han är olidlig.
  
  -- Nå, då skola vi icke mera tala därom... Långström, befall att hästarna
  spännas för!
  
  Under detta förtroliga samtal mellan en klok moder och en uppriktig
  dotter hade modern förtegat något som hon icke ansåg rådligt att omtala.
  Innan Kerstin ännu lämnat sin bädd, hade fru Anna funnit på hennes
  nattduksbord ett förseglat konvolut, adresserat med välkänd handstil till
  välborna fröken _Christina Fleming_. Nu, efter samtalet, bröt hon detta
  konvolut och fann däri -- icke, såsom hon först förmodade, ett brev,
  vilket genom Kerstin skulle i hemlighet befordras till fröken Brahe --
  utan tio verser, skrivna med rask och icke alldeles lättläst stil av
  konungens egen hand. Medan den forskande modern bakom en skärm, som dolde
  henne för dotterns blickar, genomläste denna halvt ömma, halvt skämtande
  konungadikt, gåvo isynnerhet följande verser, dem vi avskriva med tidens
  och konungens oregelbundna stavningssätt, ämnen nog till en moders
  eftertanke. Sedan diktaren först beskrivit sin hjärtesorg, säger han:
  
                   Hoppet hafver jag stadigdt hafft,
                   Tin hårdhet till att öfvervinna
                   Med trofasthet, som Gudh har skapt
                   Utij mitt hiärta och mitt sinne.
                       Hvi vill tu då
                   Min trogna tiänst såledess försmå
                   Och mig sluta utur ditt minne?
  
                   Rickeligh med mongha dygder tigh
                   Naturen högdt haffver begåffvat,
                   Som dageligh låta see sigh
                   Och mången på tig haffver låffvat,
                       Alen then last,
                   Ther med tu migh plågar så fast,
                   Hafver aldrigh ingen behagatt.
  
                   Ingen sten ähr funnen sä hårdh,
                   Som sigh icke låter beveka
                   Eller alldeles nöta bortt
                   Aff stål eller af vatnet veka.
                       Allt så och jagh
                   I ingen sijnn skal hafva fördragh,
                   Min hugh skall stadigdt på tig leka.
  
  Han vill icke avstå från att med sin tjänst beveka den grymma, men om hon
  försmädar hans trofasthet, vill han ej mera eftertrakta någon fröjd. Ty
  säger han:
  
                    Jagh vill bliffva i ensamheett,
                    Min sorgh vill jagh alen beklaga
                    Och fly all jungfruss kiärlighet,
                    Efter jagh them eij kan behaga.
                        Men hvad båtar
                    Thet tigh att tu migh såledess har
                    Förtagit all min lust och glädie?
  
  Han hoppas hon vill besinna, huru alla skola prisa hennes mildhet men
  hårdeligen straffa hennes obeveklighet, varefter han slutar så:
  
                  Fugelen uppå grönan qviste,
                  Diuren uti marcken villa
                  Skulle, hvar de min sorgh viste,
                  Migh hiälpa tårar att förspilla.
                      Echo mitt rop
                  Förmehrar medh sitt ljudh en stor hop
                  Emellan tässa bärgh och dalar.
                                               _Finis._
  
  Fru Anna var icke så obekant med den tidens kärleksvisor, att hon kunde
  taga all denna ömma klagan för allvar. Men om hon ännu kunnat betvivla
  vem den grymma var, över vilkens hårdhet diktaren så varmt beklagade sig,
  skingrades alla tvivel, när hon stavade tillsamman de tio versernas
  särskilt utmärkta begynnelsebokstäver och till sin häpnad fann dem
  bilda:
  
                               CHRISTINA F.
  
  -- Kerstin har rätt, sade fru Anna till sig själv. Hon bör icke återse
  honom.
  
  Därpå gömde hon omsorgsfullt den kungliga kärleksdikten bland sina
  familjepapper, varifrån den sedan kommit i avskrift till eftervärlden.
  
  
  
  
  8. Helsingfors lantdag.
  
  
  Under den tid, som förflutit sedan besöket i Ekenäs, hade den manhaftige
  Ivar Bertilsson och hans hemlighetsfulle följeslagare fortsatt sina
  stämplingar till förmån för det polska partiet i södra och sydvästra
  Finland. De hade funnit skydd och medhåll på några adelsgårdar, där
  konung Sigismunds slagna anhängare i tysthet avbidade en för dem gynnsam
  förändring i det nuvarande regementet, och befordrades sedan vidare med
  brev och budskap till andra partivänner. De rastade även i avlägsnare
  byar, åhörde folkets klagomål över tidens betryck och utpressningar och
  läto förstå att bättre dagar snart skulle randas, allenast alla raska
  bönder föresatte sig att icke åtlyda olagliga påbud, vems de ock månde
  vara, utan fasthellre hölle på sin gamla frihet och, där så behövdes,
  ställde våld mot våld. Nöden var ock mångenstädes så stor, att man gärna
  lyssnade till dessa förespeglingar. Fogdarna begynte mötas med uppenbar
  motspänstighet, restlängderna ökades, bönderna i några byar övergåvo sina
  hemman och sammanrotade sig för att utvandra till Ryssland eller
  översegla till Riga och Polen. Sällan samlades denna tid folket vid
  kyrkor och ting, utan att än här än där en tryckt proklamation på dålig
  svenska eller ännu sämre finska fanns om morgonen uppspikad på
  kyrkodörren, på tingshusets vägg, ja på själva länsmansgårdarnas knutar,
  alla av samma innehåll: den nuvarande gudlösa och olagliga styrelsen,
  jämförd med den rättmätige konungens milda och rättvisa regemente. För
  en, som revs ned, syntes nästa morgon tre andra; de tycktes uppväxa från
  jorden, ingen visste huru och varifrån.
  
  Likasom klubbekriget är det enda inbördes krig, vilket någonsin blivit
  fört i Finland, så tillhöra även de polska stämplingarna vid denna tid de
  sällsyntaste undantag av sin art i detta land. Sammansvärjningar finna
  ingen tacksam jordmån bland ett folk som icke älskar smygvägar och alltid
  hyst en medfödd avsky mot förrädare. Hade icke tidens nöd blivit konung
  Sigismunds bundsförvant, skulle hans utskickade hava förgäves klappat på
  folkets dörrar.
  
  Det fåtaliga och underlägsna polska partiet i södra Finland väntade med
  otålighet någon större motgång för konungens vapen i kriget för att öppet
  höja sin upprorsfana. Då nådde dem det obehagliga budskapet, att konungen
  genom en skrivelse från Narva sammankallat Finlands ständer till en
  lantdag i Helsingfors och själv ville vara närvarande. De missnöjdas enda
  hopp blev nu, att ständerna skulle vägra gärder för kriget och därigenom
  framkalla en öppen brytning med konungen.
  
  Ständerna voro sammankallade till den 15 januari 1616, men konungen
  anlände först den 19 till Helsingfors. Av Finlands nuvarande huvudstad
  fanns då endast namnet och en obetydlig köpstad, belägen en halv mil i
  nordost från den nuvarande platsen, vid mynningen av en liten å, Vanda,
  som där gör ett brant fall, kallat Helsinge-fors.
  
  Lantdagar -- landskapsmöten -- voro denna tid icke ovanliga i särskilda
  rikets provinser. Den finska lantdagen år 1616 hade dock både för riket
  och Finland en säregen betydelse. Här, i närvaro av konungen själv och
  rikskanslern Axel Oxenstjerna, sammanträdde Finlands fyra riksstånd och
  ombud från krigshären för att på samma gång bevilja medel till kriget,
  värna rikets självständighet, protestera mot de polska Vasarnas anspråk
  på tronen och högtidligen bekräfta sin trohet mot den yngre grenen av
  Vasahuset. Tidens faror och Finlands läge som operationsbas i de båda
  krigen mot Ryssland och Polen gåvo en ofantlig vikt åt denna
  manifestation av folkviljan. Utan denna lantdag hade sannolikt icke det
  svenska väldet sträckt sig ut över Nevan och lagt en grund för denna
  svenska stormakt, som, även efter dess fall, kastat ett skimmer av ära
  över kommande dagar. Utan denna lantdag skulle sannolikt icke den ryska
  makten för ett helt sekel ha varit stängd ifrån Östersjön, Gustav Adolf
  skulle ha känt sina händer bundna, Tyskland och samvetsfriheten skulle
  förgäves ha väntat befriaren ifrån Norden. Och slutligen, utan denna
  lantdag skulle Finland nu sakna ett av sina ärofullaste minnen,
  skådespelet av ett blödande, men oförfärat folk, vilket i nödens stund
  svär som en man att offra allt för konung och fädernesland.
  
  Allt vad landet då hade lysande eller mest redbart av alla stånd
  strömmade nu hit i midvintern på långa avstånd, obanade vägar och med de
  mest bristfälliga kommunikationsmedel. En ofullständig förteckning
  uppräknar trehundratrettioåtta närvarande lantdagsmän, största delen adel
  med frejdade namn, den åldrige biskopen Erik Sorolainen med tjugu
  präster, ombud från tio städer och tjugu härader samt, såsom det femte
  ståndet, tio officerare. Den lilla staden samt närmaste byar voro
  överfyllda med folk. Borgmästaren Kasper Reijer synes ha haft den äran
  att både härbärgera konungen och försträcka öl, vin och specerier till
  den kungliga taffeln. Att döma av ännu förvarade räkningar, måste denna
  ha försörjt ganska talrika gäster, därvid köksskrivaren Hans Persson fick
  mottaga ansenliga förråd av olja, kapris, oliver och limoner från
  Åboborgaren Hans Wolle, kunglig hovleverantör för Finland. Utom den
  kungliga taffeln levde största delen lantdagsmän vid ytterst tarvliga
  bord i tidens betryck; men för konungen gällde det här att uppträda med
  den ståt som imponerar på massorna. Man skulle icke inberätta till
  Sigismund i Warschau, att hans medtävlare om kronan uppträdde såsom en
  torpare på sitt rikes utmarker.
  
  Så fullständigt är det gamla Helsingfors bortsopat från jorden, att man
  icke ens känner platsen där Sveriges och Finlands konung den 22 januari
  1616 öppnade ständernas sammankomst. Men denna vinterdag fick Finland
  höra ett stycke statskonst sådant det aldrig hört förr. Gustav Adolf ägde
  redan i unga år den snillets, hjärtats och talarekonstens makt, som
  övertygade meningarna och rörde hjärtat. Han talade med ungdomens
  öppenhet och en konungs värdighet, utförligt, klart och manligt, om
  rikets dåvarande ställning, om nödvändigheten att mota Polens övermakt i
  det söndrade Ryssland, om Sigismunds edsbrott mot Sveriges rike, om
  nödvändigheten av hans avsättning från rikets tron, om det svek och de
  stämplingar, varmed samme avsatte konung fortfor att oroa riket, om det
  underliga att man nu råkat i krig med ryssarna, dem man velat hjälpa mot
  Polen. Han varnade finnarna att icke låta förföra sig till att komma
  under Polens och påvens träldom, påminde dem om den trohet de svurit hans
  salige herr fader och honom själv samt lovade, att därsom de ville i
  denna trohet framhärda och nu manligen bistå sin konung, så ville han ock
  vinnlägga sig att de måtte komma till fred, rolighet och bättre villkor,
  vartill Gud den allsvåldigaste sin nåd förläna ville. Slutligen tillade
  konungen, att han begärde ständernas svar på de ärenden han ville
  förelägga dem, »önskande dem samtlig och synnerlig en god dag och
  blivande dem med ynnest och gunst väl bevågen».
  
  Lantdagsfrågorna gällde trygghet mot Sigismunds stämplingar, försvar mot
  ryssarna och gärder för kriget. Redan den 2 februari utfärdades
  ständernas beslut. De ville aldrig låta förleda sig från sin trohet mot
  konung och fädernesland, utan manligen stå mot konung Sigismund, som
  velat återinföra det påviska avguderiet; de ville icke tillstädja
  upproriska patenters kringspridande, och var icke Sigismund låter beveka
  sig till en billig fred, ville de mot honom våga liv, leverne, välfärd
  och förmåga. Ständerna önska av Gud framgång till det fredsmöte som nu
  med ryssen begynt, men vore han så förhärdad i sitt fientliga uppsåt, att
  han inga skäliga fridsmedel ingå ville, så lova de efter yttersta förmåga
  stå även honom emot och därtill hava blod och förmögenhet osparade.
  Slutligen åtogo sig ständerna en dryg krigsgärd, och om alla dessa sina
  beslut skrevo »de i Helsingfors församlade Sveriges rikes råd och
  lantständer i storfurstendömet Finland» ett långt brev till samtliga
  Sveriges rikes ständer. De hade här vid gränsen i mannaminne varit hårt
  betungade av krig, gärder och borgläger; hade icke ens under freden
  kunnat sitta trygga i sina hus, men ville dock, ehuru årsväxten sist
  varit ganska svag, nu efter råd och lägenhet bistå sin konung, tackande
  honom, som därmed låter sig nöja. Och ehuru de ingalunda betvivla de gode
  herrars och svenske mäns beredvillighet att utgöra en lika hjälp och
  komma dem till undsättning, ville de dock påminna dem om det trogna
  bistånd, som Finlands folk dem alltid gjort haver och ännu härefter gärna
  göra vill av all sin förmåga, med den förtröstan, att så länge alla
  förbliva eniga, behöva de icke frukta för någon fiende.
  
  På denna skrivelse anlände sedan svar från Sveriges församlade
  lantständer i skilda provinser, uttalande samma manliga beredvillighet
  och lovande att aldrig förgäta det trogna bistånd, som dem alltid i
  rikets nöd av Finlands ständer vederfaret är.
  
  Dessa ord, som handlingen så kraftigt och dyrt beseglat, genljuda ännu
  efter sekler från alla Östersjöns nordliga stränder. Bakom dessa ord
  stodo män med offervilliga hjärtan och dragna svärd. Bakom dessa ord stod
  ett tidevarv av brinnande tro och försakande mod. En dödsföraktande kraft
  andas i dem, och på samma gång, vilken kärlek! När folket hörde sin unge
  konung tala, gick en fläkt av hans ungdomliga mod även genom länge av
  åren kylda hjärtan; även den grånade krigaren kände sitt blod värmas, han
  kände segrar i luften -- han drömde än en gång om sin ungdomsdröm.
  
  Efter mer än tvåhundrasextio år igenkänner man icke mera den plats, där
  en gång fäderneslandets hjärta klappat av så mycket mod och så hugstora
  känslor. Slätterna kring Vandas mynning äro nu betäckta med lantgårdar
  och åkerfält. Oaktat nejden är bördig och långtifrån enslig, vilar
  däröver, kanske för bristen på skog, ett tycke av enformighet, nästan av
  saknad.
  
  Vid den tid, varom vi talat, erbjöd slätten ett annat skådespel. Det
  stora folkvimlet i staden bredde sig ut över dess närmaste omgivningar.
  Varje torp, varje lada, varje ria och badstuga var överfylld av
  tillströmmande menighet, här och där även av bivackerande krigsfolk. Man
  såg små improviserade brädskjul, i vilka utbjödos matvaror, läder,
  lärfter och öl. Till och med konstmakare från Tyskland saknades icke,
  ehuru deras framställningar hörde till dem som i våra dagar knappt mera
  roa ens den lägsta folkhopen. Man hörde musik av säckpipor, man såg en
  Herkules med ett slag av sin knytnäve döda en oxe, vilken han förut
  dragit vid hornen efter sig. Man såg en annan äta spikar, genomborra sitt
  bröst med ett svärd och åter utdraga det, färgat med lingonsaft. En
  snedvuxen pojke med plirande ögon tillvann sig mycken beundran genom sin
  färdighet att slå kullerbyttor i luften och den oförskämda vighet, med
  vilken han än hoppade gränsle över nacken på en förskräckt bondkvinna, än
  åter utmanade en drumlig dräng till envig och i ett nu slog benen undan
  honom.
  
  Vid lantdagens början hade man en morgon till allmän förargelse funnit
  icke allenast flera av konung Sigismunds plakater uppslagna på stadens
  gårdsportar, utan även samma förrädiska papper spikat på gaveln av
  borgmästaren Reijers hus, där konungen bodde. En sådan djärvhet hade
  föranlett stränga efterspaningar, men utan resultat. Ridande patruller
  hade utskickats åt flera håll samt även till stadens utkanter, där
  brädskjulen höllo sin marknad. Nu hade förenämnda vanskapliga pojke
  utmanat en liten trumslagare, som roade sig åt hans lustiga upptåg. Men
  denna gång hade Sam betydligt missräknat sig. I stället att låta slå
  benen undan sig, var det trumslagaren som i sin tur slog bytingen i
  drivan, insockrade honom i snön och till allmänhetens stora förlustelse
  lät sina trumpinnar dansa i ett grundligt tapto på motståndarens tröja.
  Vid denna manöver revs tröjan upp, ett papper föll ut och bortfördes av
  vinden. Det upptogs, lästes och befanns vara ett av Sigismunds plakater.
  
  Nu blev ett sorl bland folkhopen: tag fast förrädaren! häng honom! slå
  ihjäl honom! Men innan man ännu hunnit komma från ord till handling, hade
  Sam gjort sig lös från sin motståndare och, vig som en ekorre, banat sig
  väg genom folkhopen, än borrande sig framåt med armarna, än slående bakåt
  med fötterna. Efter ett fåfängt försök att uppnå stora landsvägen
  västerut, svängde flyktingen om och sökte sin räddning på bron över
  forsen. Men här mötte honom patrullen från motsatta sidan, medan
  folkhopen skrikande jagade efter honom från andra sidan. Sam betänkte sig
  icke länge. I ett nu klängde han över brons ledstänger och var
  försvunnen. Men det dröjde ej länge innan man såg honom flyta utför den
  öppna forsen och försvinna under isen, som betäckte åmynningen nedanför
  det starkaste strömdraget.
  
  
  
  
  9. Vinterafton i ödemarken.
  
  
  En afton i medlet av februari 1616 banade sig en karavan av resande
  mödosamt fram på den ödsliga väg, som vid denna tid förde från
  Helsingfors genom det norra Nyland till Åbo. Ett starkt yrväder hade på
  långa sträckor övertäckt alla stigar med manshöga drivor.
  
  Karavanen bestod av tre slädar med två hästar för varje; den mellersta
  släden var överbyggd med ett slags hytt av buldan. Fyra ryttare, fullt
  beväpnade, utgjorde eskorten. När de resande sålunda fot för fot arbetat
  sig fram någon tid, blev det platt omöjligt att komma vidare. Yrvädret
  fortfor att rasa, och varje steg framåt motades av växande snöberg.
  Ryttarna sutto av, kuskarna stövlade i snön, alla sökte med armkraft
  underlätta hästarnas ansträngningar. Det hjälpte föga, tåget stod
  orörligt. Ett fruntimmer lutade sig framåt i den betäckta släden och
  frågade om ingen gård funnes i närheten. En riddare i översnöad pälskappa
  sprang från den sista släden fram till den första, vars kusk var
  vägvisare, och upprepade samma fråga. Svaret blev, att man hade en mil
  till närmaste gård, men om man ville köra isvägen över den näraliggande
  sjön, skulle man på motsatta stranden av denna sjö finna ett nybygge.
  Riddaren beslöt sig för denna utväg, och nu gällde att bana sig väg ned
  till isen.
  
  En med tät granskog bevuxen höjd reste sig mellan vägen och sjön.
  Hästarna måste frånspännas, alla, utom två kvinnliga resande, måste kliva
  i snön, varefter slädarna framskötos av männen. När man så med outsäglig
  möda trängt uppför höjden och genom skogen, kom man till ett mot
  sjöstranden sluttande berg. Här blev åter en rutschbana nedåt, som förde
  karavanen, med ett par oskadliga kullerbyttor, lyckligt till isen.
  
  Snön låg här mera jämn, man ispände åter hästarna och fortsatte färden.
  Det gick långsamt, men det gick dock framåt, tilldess att man icke långt
  från den motsatta stranden begynte köra i flödvatten. Men härdade i alla
  mödor och faror körde dessa resande utan betänkande framåt. Flödvattnet
  blev djupare, det strömmade in i slädarna och nådde över ryttarnas
  sporrar. Riddaren Klas Fleming, ty det var han, red till den mellersta
  släden och frågade om hans syster Kerstin var rädd och önskade vända om.
  Hennes svar blev, att hon bytte plats med den andre ryttaren, som red
  förut, besteg hans häst och red främst. Nästan simmande och flytande,
  uppnådde karavanen den efterlängtade stranden.
  
  Sjön var en vik av den stora Lohjanselkä, som i otaliga buktande fjärdar
  uppfyller de djupa dalarna norr om den sydfinska lantryggen. Hela nejden
  erbjuder den mest förtjusande omväxling av skogbekransade höjder,
  sluttningar, vattenspeglar, klippor, öar och har av beundrande turister
  fått namnet »Nylands Schweiz». Bergen äro rika på malmer och sällsynta
  stenarter; botanisten finner här allt vad den finska floran äger rarast
  och praktfullast. Nu betäckas de bördiga sluttningarna av välmående byar,
  gårdar, boskapshjordar och åkerfält. Men vid början av sextonhundratalet
  genombröts den glesa odlingen ännu av vida ödemarker, och där den fått
  fäste, ödelades ånyo hemman och gårdar av krigen, utskrivningarna,
  gärderna och fogdarnas utpressningar.
  
  Men där glänste dock ett skimmer av ljus mellan bergen och granarna, ett
  av dessa vänliga eldsken från en flammande härd, vilka äro en så kär syn
  för den frusne och utmattade vandraren i en mörk vinterkväll. De resande
  styrde sina utmattade steg med förtröstan mot eldskenet. Vi skola gå dem
  i förväg och kasta en blick på nybygget.
  
  Det hette Ahtiala och låg vid en utkant av Lojo socken i norra Nyland.
  Den nytimrade vackra gården bestod av ett större boningshus, ladugård,
  stall, visthus, badstuga, brunn. I denna del av landet brukades ännu
  rökpörten med en ofantlig spis; röken uppsteg då genom en öppning i
  taket. Men boningshuset på Ahtiala hade med pörtets gamla härd förenat
  det modernare bruket av skorsten och i stället för de vanliga
  pörtegluggarna med deras dragluckor anbragt på den långa väggen gentemot
  spiseln ett litet fönster med fyra små glasrutor mot sjösidan. Ett plumpt
  väggur, ett stort, grönmålat skåp, några träsniderier på bordsfötterna,
  tre eller fyra stolar med utsirade karmar vittnade om en i dessa trakter
  ovanlig lyx vid sidan av långbänkarna och de i två våningar över varandra
  väggfasta sängarna. Allt såg så trivsamt ut, allt vittnade om välstånd
  och flit; men välmaktens dagar voro till ända.
  
  Vid mörkningen samma afton hade den snart åttioårige Stefan Ahti suttit
  vid brasan, bindande not; hans son Josef hade slöjdat en slädmed, hustrun
  häcklade lin, och två barnbarn, flickor om fjorton och sexton år, hade
  kardat ull. Det hade varit en hård dag för Ahtiala nybygge. Fogdens
  tjänare hade på förmiddagen infunnit sig för att utkräva en av de många
  gärderna och utan försköning tagit i mät en av de två hästar och en av de
  två kor, vilka han kvarlämnat vid en föregående utmätning. Fåren hade en
  genomtågande ryttaretrupp slaktat och uppätit redan på hösten. Där skulle
  snart komma flera hungriga gäster.
  
  Ahtialas inbyggare hade vid sin fredliga brasa samtalat om det ämne som
  låg dem närmast: tidens betryck. Hustrun hade suckande undrat, var hennes
  två raska gossar nu månde vara i djupa Ryssland, de som togos ifrån henne
  till kriget. Om de nu månde leva mera, tillade hon med en suck vid tanken
  på de fruktade moskoviternas grymhet. Den gamle hade tröstat henne med
  den försäkran, att vardera av gossarna skulle reda sig gott mot sex
  sådana bestar, det hade man sett, när herr Jakob och herr Evert för fem
  år sedan togo Stora Novgorod med en hand full svenska och finska pojkar
  av rätta sorten. Ryssen hade han själv sett i vitögat redan i salig kung
  Göstas tid och juten med i kung Eriks tid. Gud förbarme sig över den
  herrens fattiga själ, det gick tokugt i landet, men bra på sjön. Si,
  juten var dock en annan karl än kalmucken. Juten visste nog, att han
  betalade gammal ost, när han, i sista kriget brände Stefans stuga vid
  Hangö, men det skall ingen säga om honom annat än att han är en morsk
  karl till sjöss, och när man får bukt med sådana karlar, nog klappa
  pojkarna ullen ur moskoviternas fårskinnspälsar.
  
  Så hade man språkat vid aftonbrasan. Sonen hade genmält, huru det visst
  var tungt för honom att hugga sveden allena, när gossarna voro borta och
  flickornas armar voro för klena för skogsarbete. Men detta kunde ännu gå,
  om här rådde rättvisa i landet; då skulle icke fogden två gånger utkräva
  samma gärd. Finge man fred i landet, så finge konungen rådrum att hänga
  fogdarna, och då kunde man ännu hoppas bättre tider. Vartill den gamle
  svarade: tre gånger har Herren byggt min stuga av intet, och i femtio år
  har han givit mig skördar av ljungfält. Varför skulle icke Han, som är
  starkare än alla, konungar, än vidare sända oss hjälp i den rätta
  stunden?
  
  Vid dessa ord upprycktes dörren och sju beväpnade män, betäckta med snö,
  stövlade in i stugan. De förklarade sig vara, konungens folk och fordrade
  fri förtäring, härbärge för natten och hästar på morgonen för sin vidare
  fortkomst. Suckande framsökte hustrun gårdens knappa matförråd och
  anrättade utan gensägelse ett kvällsmål för de objudna gästerna. När
  dessa ätit sig mätta ville de ha öl, och öl fanns icke, varefter de
  utforo i skymford och med egenhandsrätt undersökte skåp och källare. Allt
  detta hade gårdsfolket tåligt fördragit, men när två av gästerna
  ytterligare tilläto sig ett grovt skämt med gårdens döttrar, svek Josefs
  tålamod och hans seniga knytnäve sträckte dessa två våldsverkare till
  golvet. Nu blev den fredliga stugan skådeplatsen för ett av de våldsamma
  och stundom blodiga uppträden, som då voro alltför vanliga, när ett
  tålmodigt folk uppreste sig mot ett laglöst godtycke. Josef hade, efter
  en hård strid, blivit övermannad, slagen och bunden, hans gamle fader
  hade förgäves sökt att med darrande hand spänna den länge förrostade
  bågen; hustrun hade beväpnat sig med en såstång och försvarade med en
  björninnas raseri sina döttrar, som sökt sin tillflykt i ett hörn av
  stugan. Ingen hjälpare fanns att anlita; var skulle han sökas på en mils
  avstånd i yrväder och vintermörker? När då kvinnan såg sin man bunden,
  svärfadern maktlös och döttrarna värnlösa mot övervåldet, brast hennes
  förtröstan och hon utropade:
  
  -- Var är nu den hjälpare, fader, som du åkallar? Var är nu den starke
  Gud, på vilken du tror?
  
  -- Det är skrivet, sade den gamle, bortkastande bågen, då de rättfärdiga
  ropa, så hörer dem Herren och skall hjälpa dem ur all deras nöd. Herre,
  uppvakna i din kraft och låt oss icke förtrampade varda!
  
  -- Vad är det gråskägget skrävlar därborta i vrån, röt en av
  våldsverkarna, ännu vild av striden, i det att han hotande närmade sig.
  Vad tycker du mera om: att stekas i ugnen eller att doppas i vaken?
  
  -- Kom icke vid mig! utropade den gamle, såsom av en profetisk ingivelse.
  Se hämnaren står för dörren, och det svärd är redo, som skall tukta ditt
  övermod.
  
  Icke förr var det sagt, innan dörren öppnades, och in trädde en snöhöljd
  man, stannande ett ögonblick förvånad vid anblicken av den förstöring som
  rådde i stugan. Ingen varseblev den inträdande, men så snart dennes
  skarpa blick uppfattat ställningen, flög även hans svärd ur slidan, och i
  nästa ögonblick låg rövaren i sitt blod med avhuggen arm vid den gamles
  fötter.
  
  -- Vad nu, skurkar! utbrast riddaren, som av munderingen igenkände Simon
  Larssons i Raseborgs län förlagda lansknektar. Är det så I åtlyden
  kunglig majestäts stränga order att fara varligt fram på genomtågen? Ned
  med vapnen! Jag skall låta hålla en krigsrätt, så att det sjunger eder om
  öronen. Petter, yttrade han till en inträdande ryttare, släpa fort ut den
  där karlen till stallet och se åt om han kvicknar till liv!
  
  Vid dessa ord uppgav hustrun ett anskri och slog sina armar kring den
  unge ryttarens hals. Hon hade återfunnit den äldre av sina till kriget
  utgångna söner. Ynglingen stod betagen av häpnad; han hade icke vetat av
  föräldrarnas flyttning till denna ort. Dröjande fullgjorde han sin
  förmans befallning.
  
  -- Jag hade väl lust att veta vem som tager sig en sådan myndighet mot
  kunglig majestäts och kronans folk, genmälde nu lansknektarnas anförare i
  en ton som skulle vara hotande, men som förrådde en oangenäm
  överraskning.
  
  -- Jo, jag känner dig jag, din långbente, livländske ulv; jag vet var du
  lärt dig sådana seder mot folket. Du slåss icke illa i hederlig strid,
  men hemma har du vuxit upp vid slavpisken. Rätta dig, sergeant Rolf
  Müller! Du talar med din förman.
  
  Och konungens kammarherre översten Klas Hermansson Fleming till Villnäs
  avkastade sin snöiga kappa, framträdande i skenet från härden med
  krigarens stolta hållning. Hans gestalt var av medellängd, men kraftfull
  och bredaxlad. Hans energiska drag och hans genomträngande blick förrådde
  den blivande fältherren, som en dag skulle tillintetgöra fientliga härar
  och flottor.
  
  Sergeanten och hans kamrater funno för gott att lyda. De avväpnades och
  bortskickades att söka sitt nattläger på hövinden, medan en av dem tog
  vård om den svårt sårade kamraten. Nu först tilläts fröken Kerstin
  Fleming, jämte hennes kammarpiga och hennes lilla tärna Maju, att söka
  vila och värme vid den flammande brasan.
  
  -- Du hade gjort bättre att stanna med vår mor på Svidja i natt, sade
  Klas Fleming.
  
  -- Jag har en mission att uppfylla, svarade systern. Vad betyda dessa
  blodfläckar och denna oordning?
  
  -- Det är hemseder i krigstid, genmälde brodern med ett strävt smålöje.
  Petter, lös den bundne karlen! Vad? Är han din egen far? Nå, den glädjen
  unnar jag dig, ärlige pojke. Tacka din son, bonde, han är en bra soldat.
  Och du, gubbe, berätta vad som hänt, men ljug dig ej oskyldig.
  
  Den gamle rätade sig, gjorde militärisk honnör och svarade: -- Jag var
  stallknekt under kung Gösta, bågskytt under kung Erik och lansknekt under
  kung Johan. När jag blev för gammal att tjäna i fält, tjänade jag i sju
  år herr Klas på Svidja och lärde unge herr Johan rida. Jag har slagits
  till lands och sjöss i trettio år och känner knektar, likasom jag känner
  bönder. Ljugit har jag aldrig och lärer väl minst göra det för en av
  Flemingesläkten, som sparat åt mig de få dagar jag ännu kan ha kvar.
  -- Och han berättade tilldragelsen.
  
  -- Nå, vid mitt goda svärd, utbrast riddaren, du talar som en ärlig
  krigsman, och det skall bekomma de där lymlarna i stallet efter
  förtjänst. Har då ingen ihågkommit dina trettio år i konungens tjänst?
  
  -- Unge herr Johan gav mig ett torp på Hangö. Det brände hertig Karls
  folk första gången och juten andra gången. Då flyttade jag hit med min
  son och byggde min tredje stuga i ödemarken. Herren giver sol och regn,
  frostår och goda år; misslyckas ett så svälta vi en tid och börja på
  nytt.
  
  Klas Fleming vände sig till sin syster.
  
  -- Jag har hört talas om en fördold kraft, sade han, som gör att ett folk
  kan bära stora bördor utan att digna. Nu förstår jag det: här är denna
  kraft och dess namn är tålamod.
  
  Den kväll, som började så tungt i Ahtiala nybygge, vart en fröjdekväll
  för alla dess invånare.
  
  
  
  
  10. En sammansvärjning.
  
  
  Kvarlevan av konung Sigismunds slagna parti i Finland hade fällt modet
  vid underrättelsen om Helsingfors lantdag. Alla adelsmän som hade något
  att förlora drogo sig mer och mer tillbaka från de få halsstarriga som
  ännu djärvdes stämpla till den avsatte konungens förmån, och dessa voro
  till största delen förtvivlade spelare vid lyckans raffelbord, äventyrare
  beredda att våga allt. Men det fanns här och där ett sällsynt undantag.
  
  På Kurjala gård i Lampis socken av Tavastland bodde den tappre Ivar
  Tavasts änka, Karin Stensdotter Fincke, en av dessa kvinnor som kunna
  älska utan gräns och hata utan försoning. Under den första och skönare
  hälften av sitt liv hade hon offrat allt för sin kärlek till en riddare
  utan fruktan och tadel; den senare dystra och ensliga hälften av detta
  liv ägnade hon åt den dyra plikten att upprätta hans ära. En dag i
  februari detta samma år 1616 kallade hon till sig yngre sonen, den
  ljuslockige Bengt, på vars blida och fagra anlete hon läste hela det
  lyckliga minnet av kärlekens dagar, men icke en skugga av hatets, och
  sade till honom: -- Min son, du är aderton år, din arm är stark, ditt
  hjärta är trofast, och jag har låtit uppfostra dig i alla ridderliga
  övningar. Det är nu tid att du hämnas din fader.
  
  Ynglingen teg. Modern fortfor: -- Jag vet dina tankar. Din äldre broder
  Sten Ivarsson är släktens huvud och den som efter lag och sedvänja bör
  taga arv efter sin fader. Men Sten har från unga år gjort mig sorg och
  bekymmer med sitt häftiga, oroliga sinnelag, icke minst när han sista
  vintras dödade kornett Bosin här på Kurjala gård. Sten tjänar det nya
  konungahuset; han är sin faders avfällige son. Du allena är kallad att
  åter upprätta din faders ära.
  
  -- Moder, svarade ynglingen saktmodigt, giv också mig ett svärd att tjäna
  konung Gustav Adolf! Han är mild och tapper. Varför skall du hata honom?
  Och har du icke själv bönfallit hos hertig Karl att få behålla Kurjala?
  Han och hans son ha återgivit oss hem och egendom. Varför skall du hata
  det nya konungahuset?
  
  -- Gud, som nekat mig döttrar, har i stället givit mig en son med
  varghjärta och en son med duvohjärta, klagade modern. Förstår du icke,
  att om jag velat hämnas på den unge Gustav Adolf med blod och död, skulle
  jag tussat på honom din äldre broder, som skulle ha sönderslitit honom?
  Men jag vill honom intet ont, jag vill endast rycka kronan av hans huvud
  och lägga den för vår rättmätige konungs, Sigismunds fötter. Så länge
  hertig Karls avkomma sitter på tronen, är jag en rebells änka och du en
  landsförrädares son. Det är nu mer än sexton år sedan din fader och
  farfader togos till fånga i Viborgs fäste, och huru lönades då deras
  trogna tjänst mot konung och fädernesland? Hertig Karl belade dessa
  tappra armar med nesliga bojor, han lät leda dessa trofasta män ut genom
  Viborgs tull, deras huvuden föllo för bödelns bila och spetsades på
  järnstänger utanför slottet. Och jag... jag kvarlämnades med två späda
  söner; för deras skull måste jag kasta mig till blodhundens fötter och
  tigga tillbaka vår rättmätiga egendom som en nåd! Men jag lever för att
  en dag kunna avtvå blodfläckarna från dina fäders minne, för att kunna
  kalla dig en ärlig mans son, och jag väntar den dag, när din faders och
  farfaders oskuld förkunnas för land och folk. Förstår du mig nu?
  
  -- Ja, svarade ynglingen, och jag ville giva mitt liv för att du skulle
  få uppleva den dag du så högt efterlängtar. Men jag förstår icke huru
  detta skall bli möjligt genom en tronvälvning. Hela riket hyllar den nya
  konungasläkten, och ingen i detta land lyfter mera sin hand för
  Sigismunds sak. Vad kunna vi göra, vi två, mot hela landet? Sänd mig till
  Gustav Adolf; jag vill kasta mig för hans fötter och lova att tjäna hans
  hus till dödedag, allenast han genom ett kungsord tager tillbaka den
  orättfärdiga domen över min fader och farfader!
  
  -- Du är ett barn, Bengt, och som ett barn talar du. Likasom en konung
  ville förklara sin faders domar orättfärdiga!
  
  -- Men domen är ju upphävd, när vi återfått våra gods.
  
  -- Av nåd ha vi återfått dem! Vi ha återfått mödernegodset, men icke
  fädernearvet, det sköna Vesunda i Tavastland. Det skall en dag bli ditt
  fädernearv, Bengt. Vi äro icke så ensamma som du tror. Ännu finnas
  behjärtade man, som vilja våga något för den rättvisa saken. Denna natt
  mötas konung Sigismunds anhängare här på Kurjala för att överlägga om ett
  kraftigt uppträdande nästa vår med bistånd av konungen, och du är utsedd
  att ställa dig i spetsen för den allmänna resningen.
  
  -- Jag! utbrast ynglingen med oförställd häpnad.
  
  -- Du, svarade modern lugnt. Norra Nyland och södra Tavastland ha mer än
  en gång följt din faders och farfaders fanor. De skola än en gång resa
  sig med namnet Tavast i sin spets, och man skall sörja för att vid din
  sida ställas krigskunniga anförare.
  
  -- Förskona mig, moder! Vill du ännu en gång inkasta vårt land i fasorna
  av ett inbördes krig?
  
  -- Och vad kallar du den ställning, i vilken vi nu levat i tjugu år?
  återtog fru Karin. Orätt på tronen är alltid inbördes krig. Vi skola
  äntligen göra ände därpå. Du skall icke behöva strida i förbund med
  bönder allena. Utom Hornarna, och tyvärr numera även Flemingarna, finnes
  knappt en adlig släkt i landet, som icke inom sig räknar hemliga
  anhängare av konung Sigismund. Stjärnkorsar, Spårar, Slangar, Munckar,
  Lindelövar, Boijar, Kurckar och många andra skola ställa sig på vår sida.
  Var vid gott mod, duvohjärta! Jag begär i dag blott en åhörare, i morgon
  kanhända en stridsman. Först klokhet och sedan svärdshugg.
  
  Suckande tänkte unge Bengt Ivarsson vid sig själv, att klokheten i dag
  icke kunde göra något bättre än förekomma svärdshuggen i morgon, men han
  kände sin moder. Han beslöt därför att skenbart foga sig efter sin moders
  önskningar, men därunder uppbjuda allt som var förenligt med hans sonliga
  plikt för att rädda både henne och landet från nya olyckor.
  
  Aftonen inbröt. Kurjala gård låg enstaka vid en liten sjö, omgiven av
  skog, och ägnade sig väl för möten av den art som icke borde störas av
  objudna spejare. Man bortsände från gården de tjänare och landbönder som
  icke ansågos fullt pålitliga; vakter utställdes vid vägarna, och lösen
  utdelades såsom i fält.
  
  Vid niotiden på aftonen begynte slädar anlända och utbyta lösen med
  vaktposterna. De ankommande inbjödos att vid ett stadigt kvällsmål
  vederkvicka sig efter resans besvärligheter.
  
  När fru Karin, åtföljd av sin son, vid tiotiden inträdde i mötessalen,
  fann hon till sin förvåning ett högljutt språkande sällskap av några och
  tjugu män, på vilkas muntra stämning husets goda hembryggda öl påtagligen
  utövat ett märkbart inflytande. Sex eller åtta talade alla på samma gång
  om de mest olika ämnen, likasom utmanande alla spejare på en halv mils
  avstånd. Nästan allas dräkt antydde mera bekantskap med ett vilt fältliv
  än med herreseder, och få brydde sig om att ens giva plats för gårdens
  husfru, när hon inträdde i salen. Förgäves spanade hennes mulna blickar
  efter de grannar av hennes stånd, som hon väntat till mötet. Där fanns
  endast en sådan, en kortvuxen gammal herre med stora vårtor på kinderna,
  beväpnad med en huggvärja nästan lika lång som han själv, och i detta
  ögonblick hopkrupen vid brasan, som brann i den stora spiseln.
  
  -- Bertil Ivarsson, sade fru Karin till denne herre, i det hon icke
  låtsade märka sina övriga gästers brist på uppmärksamhet, vill ni
  törhända äska ljud och förklara för dessa hedervärda krigsmän och
  rättskaffens medborgare ändamålet med sammankomsten.
  
  Bertil Ivarsson Teet till Järpila var en av dessa skeppsbrutna
  rojalister, som gärna ville tjäna sin rätte konung med förbehåll att icke
  stå illa anskriven hos den orätte, och som så länge hade vänt kappan
  efter vinden, att han slutligen lyckats stöta sig med dem båda. Han
  låtsade icke höra fru Karins tilltal; hon fattade hans hand och upprepade
  sina ord.
  
  -- Ja, ja, svarade den frusne herrn vid brasan, det är mycket kallt i
  afton, dåliga vägar, hundväder. Förlåt, jag har blivit så döv på senare
  tider. Befaller ni något, min nådiga fru?
  
  Fru Karin upprepade sina ord för tredje gången.
  
  -- Äska ljus? Nej, jag tackar, vi se här bra nog. Krigsmän och
  rättstjänare... Ja, ja, vad hör man om annat nu för tiden? Förlåt att jag
  i eder nådiga närvaro värmer mina fötter vid elden! Gikten, min nådiga,
  gikten! Ja, när man, som jag, har slitit mycket ont i krig, kännes det
  efter på gamla dagar.
  
  Inseende omöjligheten att ställa honom i täten för sammansvärjningen,
  nödgades fru Karin själv taga till ordet och uppmana de hedervärda
  gästerna att sig emellan utse en talman för sammankomsten.
  
  I den förlägna tystnad, som följde fru Karins uppmaning, hördes äntligen
  en röst från yttersta ändan av salens långa ekbord, där en man i
  ryttarekappa hittills varit flitigt sysselsatt med en skinka och en mugg
  öl.
  
  -- Om jag får taga mig den dristigheten att tala ur skägget, yttrade
  denne man, i det han med välbehag avtorkade mustascher och pipskägg med
  bordduken, så finnes här ibland oss en karl, som kan prata omkull vilken
  biskop som helst och högvördiga konsistorium med; men eftersom han är
  mera slängd i alla världens andra tungomål än i vårt, så kunde jag kanske
  duga till talman i hans ställe, alldenstund jag är hans ovärdige tolk.
  För resten heter jag Ivar Bertilsson, kvartermästare, till ers nådes
  tjänst.
  
  -- Tala! sade fru Karin, föga nöjd med början av denna sammankomst.
  
  -- Nå, eftersom jag fått ordet, vill jag säga det rent ut, att en så god
  skinka som denna Kurjalaskinka och ett så gott öl som detta Kurjalaöl
  skola sökas förgäves i Tavastland och Nyland, om icke på Svidja. När jag
  var där i höstas, sade de mig, att salig kung Johan alltid drack
  Svidjaölet hellre än något annat och alla år beställde en skeppslast
  därav för sin egen kungliga mun.
  
  -- Till saken! avbröt honom fru Karin.
  
  -- Jag tänkte just komma till saken, ers nåd! Efter nu salig kung Johan
  var en sådan vis och berömlig konung, att han förstod sätta värde på
  finskt öl och finskt blod dessutom, så tycker jag, Ivar Bertilsson, och
  alla dessa ärliga finska män, att vi böra förhjälpa kung Sigismund till
  regementet igen. Vem vill nu dansa för bruden?
  
  På detta tal följde en bullersam överläggning, varunder några anmärkte
  att tiden nu vore föga gynnsam när lantdagen i Helsingfors hade visat sig
  så förrädisk mot den goda saken. Dessa nedtystades av andra med den
  försäkran, att man ännu icke kunde så noga veta vad lantdagen hade i
  sinnet, innan beslutet var känt. Det vore nog troligt, att lantdagen till
  slut skulle avslå alla gärder för kriget. Denna försäkran lugnade åter de
  tveksamma, och man begynte nu rådgöra om tiden och sättet att åstadkomma
  en allmän resning i landet.
  
  Nu framträdde från en undangömd vrå samma brunklädde man, vars bekantskap
  vi gjorde på Tovön, och höll till de församlade ett livligt tal på tyska
  språket. Han uppräknade alla den nuvarande regeringens orättvisor,
  skildrade folkets stora betryck och målade i livliga färger den lyckliga
  tid, som skulle bli en följd av den lagliga konungamaktens återställande.
  Därefter framställde han en väl utarbetad plan till ett allmänt uppror.
  I slutet av april skulle en polsk flotta ofelbart anlända till det då
  isfria Hangö och landsätta en stark polsk krigshär, som skulle fullborda
  och med seger kröna den allmänna resningen. Då skulle den rättmätige
  konungens trogna vänner rikeligen belönas, men hans fiender med skräck
  utrotas i hela landet.
  
  Kvartermästaren översatte detta långa tal med följande korta ord: -- Han
  säger, att nu håller man oss för hundar, men kommer Sigismundus till
  regementet, skola vi må som prinsar i en bagarebod. Därför skola vi damma
  till om fem eller sex veckor, när vi blivit i ordning, och så skall
  polacken sopa rent hus. Men, tillade han blinkande, om den saken bli vi
  två med polacken. Han skall så lagom husera med oss, så sant jag heter
  Ivar Bertilsson. Och därmed basta.
  
  -- Förrän vi våga vår hals, måste vi först ha penningar och mycket
  penningar; annars går det inte ur fläcken, genmälde en f. d. fogde, som
  den nuvarande styrelsen avsatt för underslev.
  
  Efter att ha växlat några ord med den brune förklarade kvartermästaren,
  att penningar skulle fås som gräs, så snart leken vore i gång. Fogden
  vidhöll dock envist sin fordran och fick andra med sig. En häftig
  ordväxling uppstod, alla skreko om varandra. Kvartermästarens grova näve
  hade gång efter gång förgäves dunkat mot ekbordet, då han kände någon
  rycka sig i kappan, och bakom honom stod en välbekant grinande figur, den
  i Helsingfors drunknade Sam, vars bedrövliga ändalykt kvartermästaren
  förnummit med mera nöje än saknad.
  
  -- Vad nu, din slyngel? Ligger du icke på sjöbottnen? Det var skada; du
  skulle ha blivit en god mat för girsarna.
  
  Sam berättade självbelåtet, huru han narrat sina förföljare på Vanda bro
  och klättrat i säkerhet under brovalvet, sedan han avkastat sin tröja och
  låtit henne föreställa hans person i forsen. Nu hade han likväl något
  annat att berätta. En skvadron av Hans Muncks ryttare hade i dag rastat i
  Tavastehus. Sam hade legat gömd på en hövind och hört ryttarna säga sig
  emellan, att de nästa natt skulle göra en god fångst i Lampistrakten. De
  kunde snart vara här.
  
  -- Ett rep, om du ljuger, och en dukat om du talat sanning! viskade
  kvartermästaren, växlade några polska ord med den brune och befann sig
  snart med sina följeslagare ute på gården.
  
  Men när han förspänt sin häst, tyckte han det vara föga hederligt gjort
  att lämna sina vänner därinne i sticket, varför han närmade sig
  salsfönstren, inslog en ruta och ropade med tordönsstämma: -- Ugglor i
  mossen!
  
  Dessa ord hade en förunderlig verkan. Alla rusade i vild flykt på dörren,
  uppsökte sina hästar och ilade bort. Den gamle herrn med vårtorna hörde
  nu förträffligt, och hans gikt hindrade honom icke att vara en av de
  flinkaste i reträtten.
  
  Fru Karin fick ringa tack för sin gästfrihet och för den tjänst hon velat
  göra konung Sigismund. Med stumt förakt blickade hon efter de bortilande.
  Endast unge herr Bengt kände sig lätt om hjärtat, och därtill hade han
  sina goda skäl.
  
  När kvartermästaren befann sig med sina följeslagare en god halv mil från
  Kurjala gård och icke förmärkte minsta ljud av Hans Muncks ryttares
  hästar, kände han sig nog lugn att taga Sam i förhör om den nattliga
  fångst, som ryttarna sagt sig ämna göra i Lampis.
  
  -- Sade jag Lampis? frågade pojken enfaldigt.
  
  -- Vad för något, din utpiskade skälm! utbrast hans herre förbittrad.
  Visst sade du Lampis.
  
  -- Ja, men jag hörde så illa i halmen på hövinden. Jag börjar nu tro, att
  de menade Hattula.
  
  -- Och på sådana galgfåglar skall ett rikes öde bero! skrek
  kvartermästaren utom sig av vrede och måttade ett dräpande slag med
  skaftet av sin piske mot den på medarna stående Sam.
  
  Men denne visste vad komma skulle och hade i tid trillat ned som en boll
  i drivorna. Sam skulle ha undanryckt Finland konung Sigismunds välde, om
  icke skickelsen gjort detta redan förut, utan att behöva anlita ett
  okynnigt pojkstreck.
  
  
  
  
  11. Den gamla och den nya tron i kamp
  om människohjärtan.
  
  
  Vistelsen i Finland blev alltmera oangenäm för konung Sigismunds
  utskickade. De jagades från gård till gård, mindre av fogdar och länsmän,
  än av lantbefolkningen, som hade nog av inbördes fejd och längtade att
  kommo till ro efter dessa beständiga uppviglingar. Kvartermästaren
  förklarade rent ut, att han som ärlig karl tröttnat vid detta
  kringsmygande och icke vidare ämnade sticka sin hals i snaran, om också
  repet vore snott av blankaste guldtråd.
  
  -- Misströsta icke, min son, om helgonens bistånd! förmanade pater
  Padilla, som utan knot underkastat sig alla försakelser under deras
  nattliga irrfärder. Alla heliga martyrer ha gått till härligheten genom
  kamp mot de otrogna och det är skrivet: _leones et viperas calcabis_[D].
  
  -- För min del, vördige fader, svarade krigaren otåligt, avsäger jag mig
  allt martyrskap, såsom därtill fullkomligt ovärdig, och avstår gärna
  denna ära åt er. Jag är nöjd om jag här på jorden får äta mig skäligen
  mätt och sedan genom edra och helgonens förböner får bliva stallmästare
  åt Sankt Petrus i paradiset. Jag tänker vi nu taga vår Matts ur skolan.
  Men vill ni försöka på egen hand, så önskar jag eder all den förnöjelse
  ni kan förvänta av en snara om halsen. Ni har ju redan lärt er finska.
  Vartill behöver ni numera tolk?
  
  -- Ännu återstår ett sista försök i Åbo, min son!
  
  -- Är ni galen? I Åbo? Vet ni icke att konungen... jag menar hertig
  Gustav Adolf... själv är där?
  
  -- Just därför, min son!
  
  -- Hör nu på, pater, jag har sagt er en gång förut, att ni måste taga
  reson. Jag har gått in på att smyga mig som en hund kring landet för er
  och Sigismundus, men tänker ni på något rackeri mot den beskedlige unge
  karlen Gustavus Adolphus Rex så säger jag upp kontraktet.
  
  -- Talar du nu åter, min son, lik en fåvitsk man, som är rädd för sin
  egen skugga? Där man minst skall söka oss, det är just vid ingången till
  lejonens kula. Jag överlämnar den unge mannen Gustavus åt himmelens dom
  och aktar allenast nödigt att tala några ord i enrum med den gamle biskop
  Ericus, för att pröva andens svärd mot hans förtorkade samvete.
  
  -- Nå, om så är, vördige fader, vill jag än en gång följa er till
  _veones_ och _liperas_, som ni behagar uttrycka er. Det kan vara förnuft
  i vad ni säger om Åbo, och jag har där ett par gamla vänner, hos vilka vi
  kunna gästa i säkerhet någon dag eller så.
  
  Biskop Ericus Erici, vid denna tid en vördig gubbe om några och sjuttio
  år, hade nu i mer än trettio solvarv styrt den finska kyrkans skepp, väl
  icke utan skråmor och läckor, men dock så tämligen helbrägda, genom
  tidernas bränningar. Nu hade han återvänt med sina capitulares från
  Helsingfors lantdag och satt en eftermiddag fördjupad i sitt arbete med
  den nya finska postilla han var sinnad att utgiva, när en resande
  främling lät anhålla hos honom om företräde, och snart stod framför honom
  den hemlighetsfulle man, som vi lärt att känna under namn av pater
  Padilla.
  
  Den ärevördige patern uppträdde i sin antagna roll av en resande
  protestantisk läkare, som icke kunde lämna Åbo utan att betyga en så
  berömd man som biskopen sin synnerliga aktning, så mycket mer som han,
  läkaren, något litet studerat teologi och vore tacksam om biskopen ville
  skingra hans tvivel angående några lärosatser i den augsburgiska
  bekännelsen. Den fromme överherden underlät icke att tillbörligen
  vederlägga dessa samvetsoroande tvivel. Men då läkaren befanns vara väl
  bevandrad i både Skriften och kyrkofäderna, föll sig vederläggningen icke
  alldeles lätt. Till sin förvåning fann biskopen sig själv hart nära att
  draga det kortare strået, och slutligen fann han sig befogad att med en
  förvånad blick yttra: -- _Quid Saulus inter prophetas_? Äst du en jude?
  
  -- Vad skulle jag vara annat än en enfaldig, okunnig Cornelius, som
  inhämtar visdom vid Petri fötter? Högvördige fader, överbevisa mig genom
  Skriften och kyrkofäderna att jag far vilse, och jag vill för hela
  världen förkunna er stora lärdom.
  
  Det låg hån i dessa ord och det undföll ej biskopen.
  
  -- Vad vill du mig? frågade han. Du är icke den du giver dig ut för att
  vara. Vem är du?
  
  -- Vem jag är? svarade nu främlingen, avkastande masken och stolt resande
  sig ur den ödmjuka ställning han hittills funnit för gott att iakttaga.
  Jag är den heliga allmänneliga katolska kyrkan, som värdigas av stor
  barmhärtighet uppsöka dig, hennes avfällige son, och för sista gången
  erbjuda dig absolution, mot villkor av en fullkomlig underkastelse. Jag
  känner ditt liv, ditt herdakall och ditt vankelmod. Jag vet, att du under
  en lika vankelmodig konung en gång varit ett himmelens redskap för
  återställandet av den rätta tron i dessa förmörkade nordanländer, men att
  du med samme konung ånyo avvikit och gjort dig saker till den synd, som
  icke förlåtes, nämligen synd mot den Helige ande. Jag vet, att du tjänat
  två herrar, att du varit anklagad och suspenderad ifrån ditt
  överherdaämbete och att du är lika nära ditt timliga som ditt eviga fall,
  emedan han, som du kallar din konung och överherre, nu är sinnad att
  fråntaga dig östra delen av ditt biskopsstift och endast avbidar en
  passande anledning att giva dig själv en vikarie. Detta allt vet jag, och
  därför är jag sänd av den helige fadern i Rom att än en gång, och för
  sista gången, upplåta nådens dörr för dig, avfällige biskop, och fråga
  dig, om du vill bikta dina synder för mig och mottaga absolution på de
  villkor jag föreskriver. Se här mitt mandat som påvlig legat! Du kan
  övertyga dig om dess äkthet. -- Och han framräckte ett pergament med
  vidhängande sigill.
  
  Biskop Erik, en saktmodig, mild och i världsliga angelägenheter stundom
  svag man, åhörde främlingens ljungande tal med ett tåligt lugn, men hans
  blick glänste, hans böjda hjässa höjde sig, och hans stämma var fast och
  klar, när han svarade:
  
  -- Vilseförde broder, jag behöver icke läsa ditt brev; dina ord säga mig
  allt vad jag har av nöden att veta. Du har kommit hit som en ulv i
  fårakläder för att röva herden från hjorden, när du icke kunnat röva
  hjorden från herden, vilket varit dig kärare. Ty vad bekymrar sig den
  helige fadern i Rom om en snart försvinnande gubbes själ? Mera ligger det
  honom om hjärtat att nu, såsom i de förgångna tider, se Åbo biskopar
  knäböja för hans påvliga stol och överräcka åt honom peterspenningen
  såsom en lösepenning för själar, dem icke han, utan allas vår Mästare
  återlöst. Jag säger dig, att du kommit förgäves till detta land, som står
  fast vid det rena Guds ord och är redeboget att besegla sin tro med sitt
  blod. Jag säger dig, att du kommit lika förgäves till mig, som icke
  erkänner någon annan domare över mitt samvete än Gud och hans evangelium.
  Gå att bjuda din människolära och dina samvetsbojor åt dem, för vilka I
  undanhållen det heliga ord, som är allas vår tuktomästare! Jag förlåter
  dig och vill bedja Guds ande förläna dig ett klarare ljus i vad hans rike
  tillhörer.
  
  -- Nåväl, genmälde främlingen, i det han förändrade ton, jag har talat
  till dig såsom sändebud från den helige fadern i Rom, och du har försmått
  mina varningar. Jag har ännu något att säga dig, och tilläventyrs skall
  du hellre lyssna därtill. Du hade en son, vilken du sände till Wittenberg
  att studera. Det är nu mer än tjugu år sedan. Denne son var nog lycklig
  att i själva huvudstaden för tidens kätterska otro finna en vän, som
  förbarmade sig över hans själ och återförde honom i den rättrogna
  katolska kyrkans sköte.
  
  -- Gud sände mig denna prövning, suckade biskopen.
  
  -- Denne son reste efter någon tid till Rom och fullbordade där sina
  studier vid ett av de förnämsta kollegierna. Han lyckades vinna den
  helige faderns förtroende och bekläddes snart med andliga värdigheter.
  Slutligen...
  
  -- Slutligen bortkallades han i sin halva ålder, inföll biskop Erik med
  svävande röst, bortkallades dit, varest ingen annan andlig värdighet
  gäller, än Hans förtjänst, som dött för syndare.
  
  -- Du misstager dig, fortfor främlingen, även han med vekare stämma. Han
  dog icke, han endast ändrade namn.
  
  -- Vad! Han lever? Men det är icke möjligt; jag har säkra underrättelser
  om hans död.
  
  -- Dina sagesmän hava bedragit dig eller voro själva bedragna. Din son
  försvann ur världen, han begrov sig i ett kloster, han späkte sin kropp
  med botövningar, för vilka den helige Franciscus av Assisi icke behövt
  blygas, men han kunde icke döva sin oroliga själ. Efter tre års stränga
  botövningar trädde han åter ut i världen, sändes ut att verka för kyrkan
  i Tyskland, i Polen och slutligen i norden... som påvlig legat...
  
  Biskop Erik reste sig upp, men sjönk tillbaka i stolen.
  
  -- Det är du! utropade han på finska. Med sonen återvände intrycken från
  hans ungdom.
  
  -- Ja, det är jag, svarade främlingen på samma språk och under samma
  minnens inflytande.
  
  -- O, Absalon, min son Absalon, give Gud att jag kunde dö för dig!
  klagade den gamle, ihågkommande Davids sorg över den upproriske
  älsklingssonen. Give Gud att jag kunde återköpa din själ.
  
  Främlingen teg. Han måste hava kämpat en hård strid inom sig, och för ett
  ögonblick fick hans hjärta överhand, detta mänskliga hjärta, som han
  längesedan trodde sig hava dödat i fastor och botövningar. Nu kastade han
  sig med lidelsefull häftighet för den gamles fötter och utropade, åter på
  finska:
  
  -- Fader, välsigna mig! Glöm det förflutna! Jag får ingen frid utan din
  välsignelse. Skynda dig, fader, innan jag återfår makten över mig själv
  och åter reser mig upp mot dig. Fader, välsigna mig nu, nu, nu!...
  
  Om han sagt endast de första orden, är det troligt att fadern
  överväldigats av samma känslor som han och uppfyllt hans önskan. Men han
  sade för mycket, och fadern fick tid att erinra sig biskopen.
  
  -- Kom, sade biskop Erik dröjande, kom till mitt hjärta såsom den
  förlorade sonen! Kom utan villkor och förbehåll, med hela din själ, såsom
  du en dag vill träda inför din fader i himmelen, och jag vill välsigna
  dig!
  
  Den påvlige legaten for med handen över sin panna, likasom jagande bort
  en skön, men förvillande dröm, uppreste sig långsamt och yttrade med
  svävande röst:
  
  -- Du vill då icke mottaga mig sådan jag är?
  
  -- Jo, sådan du är, med hela den förlorade sonens liv bakom dig, men inom
  dig ångern, framför dig ett nytt liv och ovan dig dina fäders Gud.
  
  -- _Reverende domine episcope_, svarade främlingen, återtagande
  världsspråket, du har sagt det, och jag tackar dig, att du åter erinrar
  mig vem du är och vem _jag_ är. Det är skrivet: _propter me demittas
  patrem et matrem_. Så är jag åter den rättrogna katolska kyrkan, som
  förklarar dig för sin förlorade son och frågar dig ännu vid gravens
  portar, om du vill övergiva det drav du ätit av och återvända till
  fadershuset.
  
  -- Och jag, svarade biskop Erik med högrest panna, även han på latin, jag
  är Guds evangeliska kyrka, som icke erkänner människoläror, utan allena
  Guds uppenbarade ord, och nu frågar jag dig, Gabriel Erici, om du vill
  återvända från din påviska villolära och bekänna dig till den tro, som
  Kristus och hans apostlar hava predikat för världen.
  
  -- Du glömmer, gamle man, att sexton sekler tala till dig med _min_
  kyrkas tro!
  
  -- Tolv seklers mörker har ej förmått utsläcka det sanna ordets och den
  apostoliska tidens ljus, som Gud åter uppväckte ur natten genom sin
  tjänare Martinus Lutherus för hundra år sedan.
  
  -- Vet du icke, avfällige biskop, att oräkneliga helgon och martyrer med
  sitt blod bevittnat den sanning du vågar så djärvt försmäda!
  
  -- Ja, säger profeten Jeremias, ända ut på dina klädefållar finner man de
  rättfärdigas blod, och du säger ännu: jag är oskyldig!
  
  -- Oss äro givna himmelrikets nycklar att binda och lösa, och jag binder
  dig i den helige Petri efterträdares namn.
  
  -- Herren säger genom Hesekiel: De själar, som I fången, skall jag lösa
  göra. Och jag skall sönderriva edra örngott och fria mitt folk utur eder
  hand, att I intet mer skolen gripa dem. Och I skolen förnimma, att jag är
  Herren.
  
  -- Det är nog. Vi återse varandra på den yttersta dagen. Då skall det
  heta: _Unus evehitur, alter manet. Respice finem_; jag tvår mina händer.
  
  -- Och jag tvår min själ i den levande vattukällan. Gå, olycklige
  tillbedjare av den babyloniska skökan, två dina händer i hennes orena
  blod! Jag går förut att bedja för dig.
  
  -- Fader... nej!... Jag behöver icke din förbön. Farväl!
  
  -- Och ändock vill jag bedja. Herren upplyse dig. Farväl!
  
  En dörr öppnades och slöts åter till. Biskop Erik sjönk vanmäktig ned i
  vilstolen framför manuskriptet till den postilla, med vilken han skulle
  trösta så många själar. Själv kände han sig som en bruten man. Biskopen
  hade segrat, fadern var tillintetgjord.
  
  
    [D] På lejon och huggormar skall du gå.
  
  
  
  
  12. Brev från fröken Kerstin Fleming till
  hennes moder, fru Anna Gyllenbögel,
  född Horn.
  
  
                                          Strömsholm den 28 martis 1616.
  
                    Hjärtans allra käraste fru Moder!
  
  Min ödmjuka och kärliga hälsning, med önskan att Gud Allsmäktig månde
  bevara kära fru Moder vid god hälsa och sundhet, det jag ock dagligen
  beder om, oss alla till hugnad i denna tidens vedermöda.
  
  Ändock jag med kunglig majestäts kurir, som återvände från Stockholm till
  Åbo, redan skickat den goda tidning, att jag lyckligen överstått denna
  farligheten på Ålands hav, vill jag dock nu, när lägenhet gives med en
  annan beskickning till Åbo, låta kära fru Moder något mer veta om det som
  tilldragit sig på denna besvärliga resan samt efter min framkomst hit
  till Strömsholm.
  
  Jag anträdde färden från Åbo den tionde i denna månad klockan sex på
  morgonen. Vi körde med fyra slädar utåt isen, kuriren först och jag efter
  med Maju och Långström, men före oss gingo två skidlöpare, som provade
  isen, om den oss bära kunde. Den dagen kommo vi lyckligen över till
  Föglö, men nästa dag lopp inte så lyckosam av, ty när vi kommit halvvägs
  mot Eckerö, mötte vi en bred råka i havsisen, där vattnet porlade fram
  rätt som en fors, och som vi inte hade en båt, måste vi vända om igen.
  När vi då kommo tillbaka till Föglö, voro där tre nya resande, som ock
  ville över till Åland, nämligen en tysk doktor och hans tolk, som hade
  med sig en tattarepojke. Som det nu var en söndag, hade vi gärna farit
  till kyrkan, om inte kuriren haft så skräckeligen brått, så han inte
  vänta kunde. Vi fortsatte resan och hade lejt fyra karlar, som sköto
  båten framför sig; därmed kommo vi över råkan och kunde jämväl hjälpa
  andra däröver, ty en stor skara folk kom från öarna och ville till
  kyrkan, vilket var rätt nöjsamt att se i det klara solskenet på den
  blanka isen.
  
  Vi hade ännu långt till fasta Åland, när himmelen begynte mulna och vi
  fingo över oss storm med yrväder. Detta blev nu så tjockt och mörkt, att
  vi inte hittade vägen och måste tillbringa natten på en kal klippa. Jag
  vet nu inte, om vi där skulle frusit ihjäl, men doktorns tolk, som var en
  gammal lustig krigsman, visste råd för allting. Han hittade drivved,
  tände en god brasa, värmde åt oss öl, som han hade med sig, och stjälpte
  slädarna så, att vi fingo tak över huvudet. Så gick den natten skäligen,
  utom att tattarepojken illfänades och beständigt makade kolen så nära
  Maju, att kjorteln sveddes och hål brändes i strumporna, det han påstod
  vara nyttigt till att hålla sig varm med i kölden.
  
  Andra dagen kommo vi lyckeligen till Eckerö. Men där fingo vi rasta i sex
  dagar, eftersom sista stormen upprivit en part av isen på Ålands hav.
  Till vår förnöjelse blev dock en stark köld på tredje dagen efter vår
  ankomst till Eckerö, så att vi kunde tåligen vänta. Dock hade tiden
  blivit nog lång, där icke den tyske doktorn, som var en besynnerligen
  lärd och berester man, förkortat dagar och kvällar med underliga sägner
  om Välskland, Tyskland och endels Hispanien. Men inte förstod jag mig på
  hans kristendom; han prisade påven och Sigismundus, viljandes intala mig,
  att vår släkt alltid varit av sådant sinnelag. K. fru Moder skall inte
  tro, att jag lät locka mig därav till villfarelse.
  
  Den nittonde var isen bleven så stark igen, att vi dristade oss på väg
  och sade _valet_ åt doktorn och krigsmannen, som ville över till
  Tyskland, men Maju tog det hurtiga avsked av tattarepojken, som henne
  amuserat på resan, att hon undfägnade honom med en brav kindpust,
  sägandes detta också vara gott att värma sig med i kölden.
  
  När vi begåvo oss ut i mörkret klockan fyra på morgonen, reste vi först
  mellan öar och klippor, men vid klockan elva voro vi ute på stora havet,
  alltid låtandes prova isen framför oss. Där vi rastade för att fodra
  hästarna, syntes intet land framför oss eller bakom oss, allenast
  himmelens moln och någon enslig klippa, med snö betäckt; men de
  förunderliga färger av solskenet på isen och molnen kan jag inte till
  fylles prisa, ty sådant är av Allsmäktig Gud, som råder över hav och land
  och allt beprytt med förgyllande fägring. Annars är intet mer att
  förtälja, än att vi lyckeligen kommo till Grisslehamnen klockan mellan
  sju och åtta på aftonen. När vi kommo fram, hade min trogne Långström
  förfrusit sitt vänstra öra, och Maju föll att sitta med domnade ben, men
  som där inte blev någon vidare skada av, kunde vi rosa marknaden och med
  glatt mod säga det villa havet farväl.
  
  I Stockholm dröjde vi två dagar hos k. fru Moders k. fränka, fru
  Ulvsparre, som mig väl emottog och var vid god hälsa. Därifrån reste vi
  till Strömsholm, efter jag inte nu gav mig lägenhet att uppvakta min
  nådiga hertiginna i Linköping. Jag kom fram på eftermiddagen och blev
  strax införd till gamla drottning Karin, som nu är av ålder vit som en
  duva och icke går ut av sitt rum annars, än till kyrkan, dit hon i
  vackert väder låter bära sig i en porte-chaise. Jag kan inte nog
  förtälja, huru nådig hon var mot mig, sägandes att jag kom som en ljusens
  ängel till Ebba i denna ensligheten och skulle nu göra all min flit att
  få henne glader igen. Undföllo henne ock de orden, att det är som snö på
  blommor, när man i unga år mister sin hjärtanskär. K. fru Moder skall
  tro, att vid dessa orden kommo mig tårarna i ögonen, efter jag nogsamt
  visste huru kär drottning Karin förr hade unga Roosen, när hon måste taga
  gamle kung Gösta.
  
  Jag undrade vid mig själv huru jag skulle finna Ebba i denna
  prövningstiden, och var mer rädder, än min sed annars är, att frambära
  ärendet mitt, för vilket jag var kommen den långa vägen. Hon var fast
  mager och blek, det jag nog hade väntat, men stilla och tålig, såsom hon
  alltid varit. När hon såg mig, vart där i förstone ett så klart solsken i
  hennes fagra anlete, att jag tänkte: nå gudskelov, ännu kan hon töa, när
  där kommer vår efter vinterfrost. Men i detsamma tänkte jag, att det jag
  med mig förde var icke allenast snön på blommorna utan fastmer hårda
  haglet, och det stack mig som en lansspets i hjärtat.
  
  Ändock Ebba Brahe tog mig så kärligt i famn, förmärkte jag snart, att hon
  var rädder för det jag hade att säga henne. Vi talade första dagarna om
  de glada dagar, när vi lekte som barn tillsamman, och om gamla
  drottningen, och om k. fru Moders hälsa och min salige frände herr Evert
  och om herr Jakob Pontusson och andra krigshjältar, men intet kny om
  konungen eller det oss båda närmast på hjärtat låg.
  
  När vi så i try dagar lekt främmande, tog jag mod till mig och sade om
  kvällen, när hon följde mig till min sovkammare, att hon skulle nu vara
  min allrakäraste vän, som hon alltid varit, och höra det som jag hade att
  henne förtro av mitt hjärtas fullhet. Varpå hon svarade, att hon nog
  visste varom det var, men det kunde så gärna vara osagt till evig tid,
  efter det intet gott kunde vara. Gud skulle nog hjälpa henne att bära det
  värsta, om så bleve nödigt.
  
  Jag sade till henne: allt därför är jag nu hitkommen, att du skall få
  veta det värsta av mig och ingen annan, ty om hela världen sade dig det,
  skulle du inte tro det, men mig skall du tro. Och när jag sagt dig det
  värsta, skall jag ock säga dig det som bättre är, nämligen att du
  härefter bliver besparad mycken sorg och ovisshet, så att du kan vända
  dig helt till Gud och vara förnöjd med vad hans goda, behageliga vilja
  är. Ty allenast med ett sådant sinnelag skall lyckan på sistone falla dig
  stadigt till.
  
  Då förtäljde jag henne allt vad k. fru Moder redan vet om konungens tal
  med mig på Kymmenegård och dolde där intet. Vid jag talade, färgades
  hennes bleka kinder röda. Hon svarade inte ett ord, när jag så talade,
  men när jag ändat, uppreste hon sig och frågade om jag drömt det, ty
  annan sanning kunde där inte vara.
  
  Jag såg nu väl det jag länge fruktat och varför jag gjort denna
  besvärliga resan, nämligen att Ebba gensade i sitt hjärta allt vad andra
  sagt henne om konungens ändrade sinnelag och höll fast vid det hoppet,
  att han nog skrivit till henne som förr, men att man henne de breven
  förhållit. Jag måste då giva henne bevis att jag talat sant, och jag kan
  inte nog tacka dig, k. fru Moder, att du på Svidja gav i min hand de två
  kärleksvisorna, som konungen diktat och mig tillsänt, den ena svenska på
  Kymmenegård och den andra tyska till Pernå. Utan dessa papper hade varken
  jag eller någon annan kunnat övertyga Ebba om huru det rätteligen var.
  Men nu lade jag dem framför henne och bad henne dem noga genomläsa,
  sammanläggandes bokstäverna i den första, som voro _Christina F._, och i
  den andra, som voro _Fleming_.
  
  Jag vet inte huru länge hon stavade dessa papperen. Hon syntes inte
  förstå dem, eller inte kunna läsa för gråt, eller äntligen misstänkte hon
  något svek därunder. Men handskriften var henne för välbekant, för att
  hon kunde längre tvivla. Då kastade hon papperen från sig och såg mig an
  med sådana ögon, som jag aldrig kunnat tro, rätt som vore jag hennes
  dödsfiende. Men jag sade till henne med gråtande tårar, att det hade jag
  inte förskyllt, aldrig hade jag sökt konungens ynnest, som skulle vara
  min största hjärtesorg, därsom jag inte visste att den skulle hava en
  snar övergång. Jag lovade henne att aldrig återse honom, med mindre han
  vore förmäld. K. fru Moder vet, att Ebba haver ett hjärta som guld, och
  när hon sig något återhämtat ifrån den första hastigheten, sade hon sig
  väl förstå, att det kunde vara så som jag sade. Men nu kunde hon inte
  säga mer; hon ville betänka sig till i morgon.
  
  Jag kastade mig på min säng och grät. Men jag hade inte legat länge,
  innan Ebba kom tillbaka, föll mig om halsen och sade, att hon nu väl
  visste jag vore hennes uppriktigaste vän; jag skulle förlåta henne, att
  hon så hastig varit mot mig och inte strax velat tro det. Vi hade då ett
  långt och kärligt tal med varandra allt tills dager vart. Hon sade mig
  allt det som henne på hjärtat låg, och k. fru Moder kan väl förstå vad
  det var, men jag skriver nu inte om det, efter det hennes sak är och icke
  min. Allenast det kan jag inte förtiga, att efter den natten har Ebba
  haft mera ro i sitt sinne än förr på länge, när hon nu vet det visst, som
  förr var så ovisst och gnagde som en orm hennes hjärta. Sveriges
  drottning bliver hon icke, men i stället bliver hon en frimodigt
  undergiven kvinna, som fått frid med sin Gud.
  
  För den skull, k. fru Moder, skall du inte banna din envisa dotter, att
  hon så dumdristeligen givit sig ut på havsens isar i detta ärendet, det
  ändock på sistone torde varit till någon fromma. Drottning Karin sänder
  sin nådiga välönskan till allt gott, och likaledes betygar dig Ebba sin
  vördnad. Gud uppehålle k. fru Moder till ett långt liv och sällhet,
  önskar
  
               min hjärtans kära fru Moders alltid hörsamma
                    dotter och underdåniga tjänarinna
                           _Christina Fleming_.
  
  P. S. Långström beder ödmjukeligen påminna, att Blacken bliver väl skodd
  nu i halkan. Jag haver ock just förnummit det ryktet, att Birkholt friat
  för konungen till en prinsessa av Brandenburg. Gud give så väl vore. Lev
  väl, vergiss mein nicht.
  
                                                                 _C. F._
  
  
  
  
  13. Herr Evert Karlssons begravning
  i Åbo domkyrka.
  
  
  En solklar eftermiddag i slutet av april månad samma år 1616 trängde
  sig en talrik människoskara kring stora ingången till Åbo domkyrka. En
  blond yngling, vars kappa och hatt förrådde en lantjunkare av
  herremannaklassen, närmade sig en bland mängden stående högrest gammal
  man och frågade honom vad denna folksamling betydde. Den gamle svarade:
  
  -- De säga att herr Evert Karlssons lekamen skall föras i dag från Kankas
  till domkyrkan, och man väntar nu sorgetåget. Gud välsigne herr Evert,
  han var en ärlig herre, som far hans i tiden, och en ärlig död dog han
  för konung och fädernesland.
  
  -- Ja, sade ynglingen, hela landet sörjer herr Evert Horn. Kände ni
  honom?
  
  -- Fadern kände jag gott; jag har tjänat under honom i Liffland. Det är
  hjärteblod i Hornar och Flemingar; jag hör mera till Flemingarna, men
  heder åt den som hedras bör.
  
  -- Har ni varit av Flemingarnas folk, så har ni väl ock tjänat gamle herr
  Klas? frågade ynglingen med synbart intresse.
  
  -- Något, unge junker; dock mera hans hästar. Jag var redan för gammal
  att tjäna i bondekriget. I stället lärde jag unge herr Johan rida, honom,
  ni vet, vars oskyldiga blod rann i sanden här utanför Åbo. Det var en
  stygg gärning, herre; men Gud allena dömer människors uppsåt.
  
  -- Kände ni herr Arvid Tönnesson och hans son Ivar av Tavastesläkten?
  frågade ynglingen vidare, upprörd av dessa minnen.
  
  -- Jag såg dem på Svidja och här i Åbo. Stoltare riddare ha icke suttit
  till häst framför ledet. De fingo sin blodiga bane i Viborg, men de voro
  män, unge junker, de voro icke oskyldiga piltar, som ingenting ont
  gjort.
  
  -- Säg mig: om en man, som den förre konungen låtit dräpa, efterlämnat en
  son, är det rätt eller orätt att sonen tjänar den nye konungen, som är
  son till hans faders baneman?
  
  -- Man svarar icke vem som helst på sådana spörsmål i dessa tider. Är ni
  Sten Ivarsson av Tavastesläkten, så spörj icke en av Flemingarnas folk i
  sådana ärenden.
  
  -- Jag är hans yngre broder, Bengt Ivarsson, och är hitkommen till Åbo
  för att söka inträde i konungens tjänst, om detta annars står väl
  tillsamman med ära och samvete, svarade ynglingen trohjärtat.
  
  -- Nå det var ärligt tal. Huru kunde jag också vara nog dum att taga eder
  för den oregerlige herr Sten? Efter ni frågar mig på ära och samvete, så
  skall jag svara eder, att människors måttstock är en annan än Guds. Oss
  har han givit den lag, att vi ock skola älska våra ovänner; långt mindre
  skola vi tillräkna söner vad deras fäder brutit. Gack, unge junker, och
  tjäna med gott samvete den nye konungen! Han är en rättskaffens ung herre
  och menar väl med landet; det säger en som tjänat hans faders fiender och
  som sett sin gård brännas av den förre konungens folk.
  
  -- Jag tackar eder, svarade ynglingen och tryckte hans hand. Ni vet mitt
  namn; så säg mig ock ert!
  
  -- Stefan är mitt namn, och mitt nybygge heter Ahtiala. -- Har ni sett
  den nye konungen?
  
  -- Aldrig.
  
  -- Då kan ni i dag få se hans blida anlete. Det sägs att han själv varit
  med på Kankas vid herr Everts likbegängelse, och nu tänker jag han kommer
  till kyrkan, när de nedlägga den döde i koret. Men vill ni, så gå vi
  förut in i kyrkan, efter vi där kunna se bättre. Jag känner
  kyrkoväktaren; han skall släppa oss in.
  
  Herr Bengt följde villigt Stefan, och de insläpptes genom en sidodörr.
  Ehuru det var full dager, brunno vaxljus på högaltaret, vars omhägnad,
  likasom pelarna, var klädd med sorgflor. Alltid skumt under valven, även
  i det klaraste solsken, mottog det ärevördiga templet endast en sparsam
  dager igenom de små fönstren, där man ännu såg en och annan glasmålning
  från den katolska tiden trotsa sekler och lågor.
  
  Kyrkan var nästan tom. Endast i några familjebänkar sutto adliga fruar
  och jungfrur, som velat i tid bereda sig plats att åse högtidligheten.
  I Tottska gravkoret brann en lampa, och där knäböjde en sorgklädd,
  beslöjad kvinnogestalt på det kalla stengolvet.
  
  -- Vem beder så ensam där borta i koret? frågade herr Bengt sin
  följeslagare.
  
  -- Det är fru Sigrid Tott, som knäböjer på sin moders, drottning Karins,
  grav.
  
  -- Kände ni drottning Karin Månsdotter?
  
  -- En fattig krigsman, som vandrat mycket omkring, måste väl känna den
  enda drottning som bott här i landet. Jag kom aldrig den gång till
  Liuksiala, utan att den välsignade frun lät först undfägna mig på det
  bästa i folkstugan och sedan kalla mig upp till sig att berätta för henne
  om forna dagar. Det fanns icke en fattig på många mils avstånd, som icke
  var dag välsignade henne i sin morgon- och aftonbön, och lika blid var
  hon mot alla, hög eller låg, vän eller ovän, ja mot själva herr Olof
  Stenbock, som varit så grym mot kung Erik i tiden. Jag minns nog den dag,
  när Stenbocken stack sig undan för hertig Karl och blev skjuten som en
  eländig flykting i skogarna, huru fru Karin då lät uppsöka hans döda
  kropp och begrava honom i vigd jord, vedergällande ont med gott... Mig
  var hon synnerligen huld för att jag var en bland kung Eriks bågskyttar i
  mina unga dagar; det fick jag ofta för henne förtälja. Och för fyra år
  sedan råkade jag just komma till Liuksiala, när hon låg på sitt yttersta.
  Jag fick komma till hennes säng och säga farväl åt henne, jag med alla
  andra av gårdens folk, och hon orkade intet mer tala, men hon gav fru
  Sigrid ett tecken att läsa för henne Johannes' första epistel, som är om
  ljuset och kärleken, och vid fru Sigrid läste mitt i andra kapitlet,
  förmärkte vi alla, huru den kära gamla fruns ögonlock sakta föllo ihop,
  och i den samma stunden vart hon saligen döder. Så var det med fru Karin,
  och dotter hennes, som nu beder i koret, brås uppå mor sin; sonen kände
  jag inte; han reste världen omkring undan kung Johan. Men dottersonen,
  unge herr Åke, lärer brås uppå morfadern, varandes en ostadig och
  hårdsint herre, duktig i slagsmål, såsom ock Tottesläkten hör till de
  styvare här i landet.
  
  -- Vem är den förnäma frun, som sitter ensam i högbänken närmast altaret
  med en uppvaktande kammarjunkare vid bänkdörren?
  
  -- Det är ståthållaren herr Johan De la Gardies husfru, Karin
  Oxenstjerna, den förnämsta i Åbo. Hovtjänaren, som nu träder fram till
  bänken, lärer förmäla, att sorgetåget snart kan förväntas.
  
  Gamle Stefan hade gissat rätt, ty strax därpå intogo två härolder sin
  plats vid stora ingången, dörrarna uppslogos, och processionen visade
  sig. Först intågade krigsfolket, så många som kunnat sammanbringas hemma
  i landet, medan hären låg i fält; därefter ett antal av den avlidnes
  underlydande bönder, efter dem Åbo stads borgerskap, sedan ett stort
  antal finska adelsmän. Efter dem följde härolder och fanbärare, efter dem
  den dödes kista, buren av officerare, och näst därefter Evert Horns änka,
  Margareta Fincke, med deras ende späde son, Gustav, buren av sin amma,
  samt alla hemmavarande medlemmar av släkten Horns båda grenar, till
  Kankas och till Åminne. Närmast efter dem följde biskopen med sina
  präster, efter dem ståthållaren och slutligen konungen själv, omgiven av
  en talrik och lysande svit, alla sorgklädda. En avdelning av vakten och
  två härolder avslutade tåget.
  
  Menigheten strömmade in och uppfyllde kyrkan.
  
  En sorgmarsch uppstämdes, en mässa sjöngs, biskopen höll ett kort tal
  framför högaltaret, där kistan hade nedsatts på en matta av svart sammet,
  och därefter började konungen, såsom i fält, strids- och segerpsalmen
  »Vår Gud är oss en väldig borg», vari alla närvarande instämde. Många
  ögon fylldes av tårar, och en fuktig glans i den unge konungens blickar
  vittnade om huru kär den hädangångne varit för honom, såsom för hela
  fäderneslandet.
  
  Kistan nedsänktes i gravvalvet, omgiven av de fanor, vilka den tappre
  fältherren själv i livstiden tagit från rikets fiender.
  
  Konungen växlade några deltagande ord med änkan, fru Margareta, och med
  fru Sigrid Tott, tryckte deras händer och gick att åter ägna sig åt
  rikets angelägenheter.
  
  
  
  
  14. När konungen var sin faders son.
  
  
  Dagen därpå hade ståthållaren Johan De la Gardie föredragning i slottet.
  Konungen var uppbragt över de mångfaldiga klagomål som fortfarande
  inlupo, än från fogdarna över böndernas motsträvighet att erlägga
  resterande gärder, än från bönderna över fogdarnas olagliga
  utpressningar. De la Gardie beslöt att avleda konungens vrede åt ett
  annat håll, där den med mera skäl kunde slå ned.
  
  -- Eders nåde vet, sade han, att bönderna i Virmo och flera härader
  blivit på vintern uppviglade av konung Sigismunds utskickade och satt sig
  till öppet motvärn mot fogdarna.
  
  -- Det vet jag, Gudi klagat, genmälde konungen bistert, och att så skett
  länder icke eder till synnerlig berömmelse.
  
  -- Jag har nu lyckats gripa en av dessa utskickade på Åland, och han
  hitfördes i går afton fängslad till slottet. Vad skall göras med karlen?
  
  -- Rannsaka honom först, häng honom sedan!
  
  -- Jag har rannsakat honom med den påföljd, att han icke kan undgå repet,
  men beklagligen tyckes han endast ha varit verktyg för den rätte boven,
  som undsluppit. Han pratar i vädret om tusen saker, men förtiger
  hårdnackat det som mest är nödigt att veta. Skall jag använda
  sträckbänken?
  
  -- Låt föra in honom hit!
  
  Ståthållaren gav en befallning, och snart infördes under bevakning en med
  tunga bojor belagd äldre man i ryttaredräkt, en Herkulesgestalt med ett
  frimodigt och jovialiskt utseende.
  
  -- Ditt namn?
  
  -- Ivar Bertilsson, kvartermästare i kunglig majestäts tjänst den tiden
  herr Klas Fleming förde regementet i landet, men sedan benådad, jämte
  många andra ärliga gossar, vid eders majestäts lyckosamma uppstigande på
  tronen.
  
  -- Så? Och du har brukat min nåd till att stämpla mot min regering? Du
  har låtit skicka dig av de polske till att uppvigla folket och att
  utsprida förrädiska plakater i landet?
  
  -- Med förlov, ers majestät, en fattig karl har inte råd att bestå sig
  mer än en Gud, en kung och en tröja. Jag är en kronans hund; när man
  säger till mig: _apporte_! så resonerar jag inte.
  
  -- Gott. Du skall också bli hängd som en hund. Vem var din huvudman här
  vid stämplingarna?
  
  -- Ännu i går skulle jag förr låtit rycka tungan ur halsen på mig, innan
  jag sagt hans namn, men i natt låg jag och frös i slottstornet och fick
  tid att betänka mig. Ivar Bertilsson, sade jag till mig själv, vad pocker
  har du för tack för att du varit en stövare åt Sigismundus? Rätt som en
  fähund här du smugit dig genom landet och slitit ont, men vad gott har du
  av'et? Jo, tom mage och tom pung. Hundra gyllen skulle du få i månaden
  och har icke fått femtio på ett halvt år. Stallmästare skulle du bliva i
  Warschau, men har icke en hästkrake här i landet, utan får lunka till
  fots genom kärr och mossar. Galgen blir din lön, Ivar Bertilsson; nej, då
  kan du hellre tjäna Gustavus, om han behöver en gammal pojke, som luktat
  krut i fem och tjugu år. För si, vad nu anbelanger den stora äran att bli
  ett helgon, så betackar jag mig och missunnar den inte åt dem som äro
  därtill mera klippta och skurna än jag.
  
  -- Håll dig till saken, karl! Vem var din huvudman?
  
  -- Jaså, med förlov, efter ers majestät är så nådig och frågar, så skall
  jag ock ärligen svara. Var jag icke honom så trogen, som fäste åt klinga?
  Men som en turk och en räv har han lönat min trohet. Vet eders majestät
  hur det gick till, när jag blev knipen på Åland? Jo, det gick så till,
  att allt var redan väl beställt, vi hade fraktat en skuta, som skulle
  föra oss över till Riga, och skutan låg färdig på redden; vi skulle ro ut
  i en båt. När vi redan voro i båten, kom jag ihåg, att jag glömt i gården
  en kutting öl, som allt var behövlig i vårkylan på sjön, och gick upp att
  hämta tingesten. Då kom en långbent länsman, som hade fått korn på oss;
  jag undan och han efter. När vi så kommo till stranden, vad tror ers
  majestät att jag såg? Båten hade lagt ut från stranden, när oråd märktes
  på landbacken, och så besveko mig de hedningarna och lämnade mig i
  sticket. Nå, jag säger ingenting om att den slyngeln Sam ännu därtill
  gjorde lång näsa åt mig, efter han nyss förut hade fått stryk, men
  prästen, ers majestät, han skall för den mandaten få vrida sig som en
  mask i skärselden! Jaså, jag skulle säga hans namn? Pater Padilla
  kallades han i Warschau och sades vara biktfader åt Sigismundus. Inte vet
  jag så noga, men från Rom kom han, det är säkert, det hade han brev på.
  
  Konungen växlade några ord med De la Gardie på latin: -- Påven har tussat
  på oss sin bästa spårhund. Denne Padilla har drivit böhmarna till
  förtvivlan och injagat skräck hos alla protestanterna i Tyskland. Karlen,
  hans hantlangare, är en bulvan, som icke fått titta långt i korten, men
  torde hända han något vet, som kan vara till nytta. Häng honom icke tills
  vidare, förvara honom väl, och låt honom prata. Och du där -- fortfor
  konungen på svenska till fången -- marsch tillbaka till tornet, och säg
  till att de icke låta dig frysa. Ditt liv hänger på att du talar
  sanning.
  
  -- Hade jag velat ljuga mig från repet, så hade jag väl kunnat hitta på
  bättre sannsagor och icke stått här med dessa fyra armbanden, genmälde
  fången, i det han utleddes, med en frimodighet som icke misshagade hans
  stränge domare. Vill ers majestät bevisa sin nåd mot en gammal krigsman,
  som slagits mot far hans, så ställ sex man i ledet med goda musköter och
  befall dem att sikta rätt mot Ivar Bertilssons breda bringa. Repet har
  aldrig varit rätt i hans smak.
  
  -- Har ni något vidare att förmäla? frågade konungen De la Gardie.
  
  -- En ung man, som kallar sig Bengt Ivarsson Tavast till Kurjala,
  anhåller att få träda i eders nådes tjänst vid adelsfanan.
  
  -- Ivarsson till Kurjala? Jag har nog av hans broder Sten. Det är ett
  obändigt blod i Tavastesläkten.
  
  -- Den unge karlen likar sig till att vara mera tam, genmälde
  ståthållaren småleende. Hans släkt är en av de äldsta i landet, och många
  hänga vid namnet Tavast.
  
  -- Och har jag icke redan sökt utplåna även den blodskulden? genmälde
  konungen motvilligt. För honom in!
  
  Bengt Ivarsson inträdde. Hans kinder voro vita som snö, och konungen
  misstog sig om anledningen därtill.
  
  -- Vad? sade han strängt. Vill du bli soldat och bleknar för den konung,
  som skall föra dig i striden?
  
  Den unge mannen förmådde icke svara ett ord.
  
  -- Gå! fortfor konungen i samma ton. Mina soldater skola kunna se
  djävulen själv i vitögat. Jag behöver män och icke jungfrupiltar.
  
  -- Värdigas höra mig! stammade den unge lantjunkaren, som dock kände
  tillräckligt Tavasteblod sjuda i sina ådror vid en beskyllning för
  feghet.
  
  -- Vad har du att säga mig?
  
  -- Om jag är blek, fortfor Bengt, så värdes icke förakta mig för att jag
  tänker på mina fäder!
  
  -- Din fader och din farfader ha dött förrädares död. Om du tänker på
  dem, varför kommer du hit? Varför inväntar du icke på Kurjala den första
  polska här som kommer att befria landet från mitt tyranni och att utropa
  dina förfäder som helgon?
  
  -- Värdigas än en gång höra mig! utbrast ynglingen, nu med vredens rodnad
  på sina kinder. Därför att mina förfäder dött förrädares död, ändock de
  förtjänat en annan lön för den trohet de bevisat den de ansågo för sin
  rättmätige överherre, därför står jag nu här. Jag kommer som en
  tropliktig undersåte, efter eders majestät ingen del haver i det
  förgångna, och jag bönfaller ödmjukeligen att få erbjuda eders majestät
  min ringa tjänst, på det att icke allenast mina fäders minne må upprättas
  i mig, det de intet behöva, men att ock eders majestät för min trohets
  skull må återgiva dem äran, när eders majestät icke kan återgiva dem
  livet.
  
  Gustav Adolf hade både av medfödd mildhet och politisk klokhet sökt
  utplåna de blodiga spår hans fader efterlämnat; men han var ömtålig för
  allt som vidrörde denna sträng och kastade skugga på faderns minne. Han
  var retad förut och brusade upp.
  
  -- Sitter du till doms över din konung, dåraktige pojke, och vill lära
  honom vad rätt eller orätt är? Gå, tacka din ungdom och oerfarenhet, att
  jag icke giver dig bättre besked om en undersåtes plikter! Jag har nog av
  eder, obändige Tavaster. Min fader, som I lasten, har av oförtjänt nåd
  återgivit eder Kurjala gård, den I förverkat. Sen till, att jag icke
  tager hans gåva tillbaka.
  
  Det fanns ögonblick, när den milde Gustav Adolf påminde om sin järnhårde
  fader, sällsynta ögonblick, men detta var ett. Ynglingen, som redan varit
  beredd att böja knä för den stränge härskaren, drog sig tillbaka, till
  hälften förkrossad, till hälften i vrede. Först på slottets borggård
  återvann han besinningen och utbrast i tårar av sårad stolthet.
  
  -- O, min moder, klagade han, du hade dock rätt! Välan, mitt beslut är
  fattat. Jag erbjuder min tjänst åt Sigismund. Rätt måste jag finna, här
  eller där.
  
  -- Sök rätt hos den domaren, som allena rättfärdig dömer människors
  uppsåt! yttrade bakom honom en välbekant röst. Den gamle Stefan stod på
  borggården och hade förnummit hans avbrutna ord.
  
  -- Skall då all rätt förtrampas på jorden? utbrast ynglingen häftigt.
  
  -- Och var fann jag rätt, när jag två gånger fördrevs från hus och hem?
  Jag förtröstade på Herren och byggde min gård för tredje gången. Där led
  jag åter övervåld, men varför skulle jag misströsta? Hjälparen kom i
  nödens stund, och så kommer han alltid. I dag har jag klagat hos konungen
  över fogdens utpressningar. Konungen har lovat undersöka min sak, och jag
  hoppas få rätt, men jag förtröstar icke på furstar, jag förtröstar på
  konungarnas konung.
  
  Vid dessa ord närmade sig en adjutant till Bengt Ivarsson med befallning
  att återvända till ståthållaren, som hade något att säga honom. Ynglingen
  gick, och Stefan stannade kvar. Om en stund kom Bengt tillbaka med
  gladare uppsyn.
  
  -- Nå, vad sade jag? yttrade Stefan småleende. Står rättvisan redan för
  dörren? Det var bittida.
  
  -- Ståthållaren räknar släktskap med oss genom min moder och säger sig
  hava stillat konungens vrede. Jag får ännu icke visa mig på en tid, men
  till midsommar tror han förvisst att jag får tjäna vid adelsfanan.
  
  -- Ja, det trodde jag om vår unge herre och konung. Han är hastig till
  mods som hela sin släkt, men han ångrar sig snart, och då är han blid som
  solsken. Gud vare lovad för sådana furstar. Nu skall rätt råda och orätt
  vika. Men i allting skola vi hava vår tröst till Herren allena.
  
  
  
  
  15. En midsommardag vid Trollböle.
  
  
  Trollböle heter en liten gård på östra kusten av den långt framskjutande
  halvön Hangö, som bildar sydspetsen av det finska fastlandet. Nejdens
  hela lynne förklarar de folksägner, som givit upphov åt gårdens namn.
  Halvöns ryggrad av ödsliga berg, där trollen trivas i klyftorna, reser
  sig tätt bakom gården. Tre små täcka och hemlighetsfulla insjöar mellan
  bergen, enkom skapade till skogsfruns speglar, uttömma sitt överflödiga
  vatten genom en liten förtjusande å, som slingrar sig mellan branta
  stränder till havet, matar en flitig kvarn och i sin mynning är en
  älsklingslekplats för stimmande fisk. Men när man, följande åns
  slingringar, nedstiger från de skrovliga bergen till gården på
  sluttningen, öppnar sig med ens en bländande utsikt över Pojo vik och den
  lilla staden Ekenäs med dess vita kyrka och rödmålade hus på motsatta
  stranden.
  
  Det är sant, att vid tiden för denna berättelse drog ännu ingen järnväg,
  såsom i våra dagar, sin raka vall med de frustande lokomotiven närmast
  havsstranden nedanför gården, men så stod i dess ställe urskogen hög över
  alla berg och sandslätter på halvön. Trollböle, som nu är fattigt och
  glömt, var då en förmögen gård, som svedjade skogen och hade sin binäring
  av sjöfart på Reval. I dag var allt ordnat till högtid: äldste gårdssonen
  firade sitt bröllop med gamle Stefans sondotter från Ahtiala, han, som
  förr bott på Hangö, där de unga då plockat lingon i skogarna.
  
  Det var midsommardag klockan ett på eftermiddagen. Gården var folktom,
  emedan alla voro i den med löv och blommor utsirade stadskyrkan, där
  brudparet vigdes. En femtonårig vallflicka satt ensam på bergsluttningen,
  vaktande gårdens kor. Hon företog sig att sjunga i ensamheten:
  
               Och jungfrun hon gick sig i berger och mo.
                   Hillevo, hallevo!
               Nu haver jag mistat min silkelesko.
                   Hallevo, melido!
               Vem kunde det tro?
               Nu går jag så barfot som kalvar och ko.
                   Sio!
  
               Och skogsrå hon traskar i hasselemo.
                   Hillevo, hallevo!
               Och haver du hittat min silkelesko?
                   Hallevo, melido!
               Jo, det skall man tro;
               sexhundra små trollbarn ha fått den till ho.
                   Sio!
  
  Medan hon sjöng, steg hon upp på höjden, för att se om icke brudtåget
  redan var synligt på vägen från staden. Ingen syntes, hon kände sig
  ensam, berget och skogen voro hennes enda förtrogna.
  
  Det väntade brudtåget ledde hennes tankar till den dag när hon själv
  skulle stå brud. Hon stannade vid en gammal mossbevuxen tall, klappade
  honom kärligt och sjöng nu i en annan ton:
  
                        Och när jag står brud,
                        så är jag så fin
                        i pärlor och skrud,
                        som gyllande skrin,
                        och då säger prästen amen.
  
                        Men tallen i skog
                        min fästeman är,
                        han tager mig nog,
                        han har mig så kär,
                        och nu säger berget amen.
  
  -- Det är en gammal fästman du fått, sade en förnäm adelsjungfru, som
  plötsligt uppenbarade sig med sin tjänarinna på berget och hört flickans
  sång.
  
  -- Han är nog så bra som en annan; han springer icke ifrån mig, han,
  svarade flickan och klappade åter lekfullt den trogne vännen.
  
  -- Har du hört när man väntar krigsfolket hit ifrån Hangö?
  
  -- Nej, vad hon säger! Krigsfolket? Vad skulle de göra här, när de få
  slåss därborta?
  
  -- Vet du icke att det nu är fred i landet, och nu kommer krigsfolket hem
  från kriget. Har du icke hört freden kungöras i kyrkan?
  
  -- Nej, vad hon säger! Är det fred? Nu skall stallpelle bli arger, för
  han tycker inte om krigsfolk, och oxa blir odrägliger, när han vädrar en
  knekt. Men där komma de; hi och hej!
  
  Och med flygande hår sprang flickan utför berget, för att betrakta
  brudtåget. I detsamma kom hon ihåg sin fattiga dräkt och slank in i
  badstugan, från vars glugg hon hade fri utsikt.
  
  Tåget närmade sig nu gården, företrätt av två spelmän till fots, av vilka
  den ene frampinade besynnerliga toner ur ett stort konstigt valthorn,
  medan den andre av alla krafter slog trumma. Efter dem följde två talmän
  åkande, sex brudsvenner ridande och sex brudtärnor åkande. Sedan följde
  brudparet, därefter kyrkoherden, mäster Sigfrid, åkande vid sidan av
  brudens farfar, sedan brudparets föräldrar och därefter övriga gäster.
  Den alltifrån hedendomen såsom helig ansedda eken hade sin tillbörliga
  andel i festtåget. All ungdomen bar ekkvistar i händerna, bruden bar
  kring sin panna en krans av eklöv och blåklint, medan brudparets och
  många andras seldon voro smyckade med fältens blommor.
  
  När man hunnit till gården, ledsagades brudparet i procession till den
  med ryor, löv och blommor festligt prydda stugan, där man först sjöng en
  psalm och sedan fick höra ett välkomsttal av den vördige mäster Sigfrid.
  Först därefter intogo vederbörande sina hedersplatser, och nu kringbjöds
  välkomstbägaren, en silverpokal från kung Göstas tider, fylld med starkt
  kryddat öl. Brudparet skulle dricka alla till, och en tenntallrik på det
  stora bordet påminde gästerna om att därvid lägga en skärv åt stupade
  fattiga soldaters änkor och barn. Därefter spredo sig gästerna. En del
  stannade vid ölet i stugan; andra gingo ut till det enstaka höga
  Trollberget i söder, vid vars fot upprann en helig källa, där man hade
  för sed att offra slantar, nålar och knappar, alldeles som i den hedniska
  tiden. Brudgummen hade redan kvällen förut varit nog förtänksam att där
  nedlägga en silverpenning åt skyddsandarna, och när nu bruden efter
  gammal sed offrade i samma källa en bröstnål av silver, trodde man sig
  hava blidkat naturmakterna.
  
  Några funnos likväl, som ännu icke ansågo detta tillräckligt. En äldre
  kvinna fann det vara alldeles nödvändigt att också blidka jungfru Maria.
  Hon trädde fram med en kruserlig nigning, doppade i källan en liten kvast
  av nio sorters olika blommor, bestänkte bruden med »vigvattnet» och gick
  sedan med dessa blommor nio gånger kring samma unga brud, under det att
  hon långsamt framsade följande besvärjelse:
  
               Jungfru Maria gick sig i grönan lund,
               trampade ormen på häla;
               vad månde jag nu i denna stund
               åt vänaste lilla bruda begära?
               Sex ting fylla lador och kamrar väl:
               rund säck, mång' barn och lång livstid säll,
               god sundhet, kärlek, som icke sviker,
               och sist att få komma i himmelrike.
  
  Därpå skulle bruden fästa blomsterna vid sin barm och lägga dem till
  natten under sin huvudgärd.
  
  Nu framträdde bland sällskapet en äldre axelbred man, som med mycken
  fyndighet sökt att dölja bristerna i sin slitna ryttardräkt under
  högtidens blommor och eklöv.
  
  -- Vad nu? sade han med en förtrolig nick, såsom till en gammal
  bekantskap. Huru står det nu till med katekesen? Vad säga biskop och
  konsistorium om att en så renlärig person som mor Agneta från Tovön
  intalar folket sådana vidskepelser?
  
  -- Nå, det må jag säga, genmälde hon, förunderliga ting får man se här i
  världen! Det är sannerligen första gången en sådan gammal öltratt som
  Ivar Bertilsson lämnar stånkan innan sista droppen är tömd. Biskop och
  konsistorium lära väl icke mindre förundra sig, när en sådan ärkepapist
  som besagde Ivar Bertilsson, den där nyss gick i påvedömet upp över
  öronen, med en fart blivit bättre kristen än annat hederligt folk. Och nu
  tager han sig för att predika, den där!
  
  -- Å fy skäms, att tycka illa vara för så litet, återtog mannen i den
  slitna jackan med samma godmodiga framfusighet som alltid utmärkt den
  manhaftige kvartermästaren Ivar Bertilsson. Kommer ni ihåg när jag tog er
  med båda händerna om nacken och kysste er mitt på Pojo kyrkbacke? Nå, det
  är allt tider sedan. Är ni led vid er man, så knyck bara i mig; jag står
  väl hos kunglig majestät och kronan, alltsedan jag såg Gustavus i ögonen
  utan att blinka. Ni må tro han tyckte att jag var en karl, och jag
  förstod att det kan bli en krigsman av honom med tiden, bara han får
  bättre förstånd att sköta hästar. Det har jag sagt honom, och sedan jag
  nu givit Sigismundus på båten, så är jag kunglig majestäts tropliktige
  hovslagare och första karl vid mönstringarna. Men si, det går över ert
  förstånd, strömmingssaltare! En sak ångrar jag, och det är att jag ej
  beställde ett lagom rep åt den oduglingen Sam. Nå patern, ja han skulle
  vara en rar konfekt åt Belsebub. Men vad det angår, att jag skulle hava
  lämnat stånkan halv, så är det lasteligt tal om en krigsman. Visst blev
  hon halv, för det jag väntar få se adelsfanan rida fram här på
  landsvägen. Men säg, må de nu hinna dricka allt tomt, innan jag hinner
  tillbaka till stugan?
  
  Mor Agneta hade tåligt avbidat det långa talets slut, i hopp att få svara
  med ord och inga visor, men hennes hopp blev besviket. Tre eller fyra
  fänikor söderifrån kommande kavalleri närmade sig i sakta skritt och läto
  från sin trumpeter höra en munter hälsning. Det var mest ungt folk, men
  som redan bestått mången het dust och nu glada återvände till
  fäderneslandet. De hade prytt sina stormhattar med gröna kvistar och
  instuckit blommor i musköternas mynningar, likasom hade även de varit
  bröllopsgäster.
  
  Emellertid voro ryttarna icke inbjudna till bröllopet, där intet visthus
  kunnat stå ut med deras friska aptit; och så van en krigare var i dessa
  oroliga tider att komma som objuden gäst varhelst han behagade, skulle
  fänikorna sannolikt ridit Trollböle förbi, därest icke anföraren
  oförväntat kommenderat halt. Anföraren var Klas Fleming, och anledningen
  till hans order var ett oförmodat möte med hans syster Kerstin Fleming,
  som kommit från Svidja för att här få trycka hans hand, innan han en
  kvart mil härifrån svängde av åt väster på vägen till Åbo. Fröken Kerstin
  hade varit nog förtänksam att även ihågkomma sin broders folk, och hennes
  tjänare hade i staden uppköpt allt som behövdes till den enkla måltid de
  nu hade i ordning på bergsluttningen invid landsvägen.
  
  Medan alltså de båda syskonen Fleming under förtroliga samtal tagit plats
  på en av bergets naturliga vilobänkar, sutto ryttarna muntert av och läto
  den opåräknade undfägnaden smaka sig väl. Bröllopsgästerna fingo
  likaledes ett oförväntat nöje av denna anblick. Ivar Bertilsson ansåg sig
  som en självskriven gäst även vid detta andra gästabud, blandade sig med
  viktig min i ryttarnas upplösta leder, sparade icke nyttiga lärdomar för
  den oerfarna ungdomen och delade broderligt deras bröd, fläsk och öl.
  Hästarna voro, i hans tanke, under all kritik. Han skulle icke vara det
  minsta förvånad, om han hörde dem grymta. Och huru voro de skodda sedan!
  Käringar hade skott dem; gingo de icke som kattor på hal is! Och vad
  sadlar och remtyg angick...
  
  -- Nå, nu kan det vara nog, avbröt honom en skäggig veteran, som ledsnat
  vid detta prat. Vad har han ridit för kameler i sina dagar, efter han
  icke bättre förstår sig på våra finska stridskampar? Håll ut en stund i
  ett gott napptag, så skall han få se de lättfärdiga polska och ryska
  grannlåtshästarna flåsa efter andan, så att de storkna, medan våra kampar
  bli muntra först när de fått betänka sig någon timme i värsta leken. För
  resten skall jag säga honom, kamrat, att är ryttaren bra, nog får han
  folk av hästen.
  
  -- Det är just det jag har sagt Gustavus, återtog konung Sigismunds
  tillämnade stallmästare med sin vanliga tvärsäkerhet, i det han hämtade
  andan efter en ny klunk. Men vem frågar nu för tiden efter en gammal
  krigsmans råd? Pojkar, som redo käpphäst när jag suttit tjugu år i
  sadeln, mena sig nu förstå den saken bättre. De skulle ha sett Svidje
  Klas, som folk kallade sotnäsan! Det var en karl att rida tvärt igenom
  muren, så att det rök om honom.
  
  -- Red han icke tvärt igenom stenmuren, så kunde han väl sätta över den,
  inföll gamle Stefan, som ock vandrat ut från bröllopsgården för att se
  huru nutidens ungdom redde sig i stigbyglarna. Nog hade jag suttit i
  sadeln i tjugu år, när Ivar Bertilsson ännu red käpphäst; men icke
  tilltror jag mig därför att undervisa Gustavus.
  
  Vid dessa ord framträdde ur skaran en ung ryttare och räckte veteranen
  från kung Göstas tider trohjärtat handen.
  
  -- Guds fred, fader Stefan! Tack för ett gott råd på Åbo slotts
  borggård!
  
  -- Min själ är det icke unge herr Bengt Ivarsson från Kurjala! utropade
  den gamle överraskad. Jag väntade icke så snart återse eder.
  
  -- Och ni väntade icke att återse mig som simpel ryttare vid adelsfanan?
  Men det kan vara så gott att tjäna sig upp i graderna med eller utan
  förfäder. Varje släkte må bära sin egen skuld eller sin egen ära. Jag har
  nu tjänat kungen som knekt jämnt ett år och lärt mig att rida en ovän på
  livet; vill nu kungen göra mig till kornett, så gör han det för min egen
  skull och icke för det att jag heter Tavast.
  
  -- Rätt så, unge man, genmälde gamle Stefan och besvarade kraftigt
  handtryckningen. Nog blir det karl av eder, herr Bengt, och en så bra
  karl, som någonsin burit det frejdade Tavastenamnet. Med sådant folk
  skall vår konung gå med seger till världens ände.
  
  
  
  
  16. Sista kapitlet: om ungdomsdrömmar.
  
  
  Klas Hermansson Fleming var en av dessa den energiska handlingens män,
  som tala föga, emedan de beständigt äro upptagna av att omsätta tanken i
  praktiska verk. Han kunde känna både djupt och varmt, men dessa känslor
  lågo begravna under ett finskt lugn, som de, vilka icke kände honom,
  ansågo för flegma. Systern Kerstin förenade hans energi med en vekare
  själ och ett livligare lynne. Hon kunde tala och svärma; känslan fick
  ofta makt över henne, men såsom brodern översatte sina tankar, så
  översatte hon sina känslor i handling.
  
  De sutto vid varandras sida på klippan, medan solen begynte sänka sig
  emot väster. Sedan de växlat förtroliga ord om sina närmaste och sig
  själva, förde Kerstin samtalet på freden i Stolbova och frågade vad
  hennes broder tänkte därom. Han sammanfattade sin mening på sitt vanliga
  korta sätt:
  
  -- Ryssland är bundet, Polen vanmäktigt, Finland får lugn att växa i
  kraft, och Sverige är på väg att bliva en stormakt.
  
  -- Sverige har segrat med Jakob De la Gardie och Finland med Evert Horn.
  Jag tycker om att de dela så.
  
  -- De la Gardie och Horn ha gjort mycket; men nu börjar konungen växa
  sina fältherrar över huvudet. Han går längre än sina lärmästare.
  
  -- Men han kan stupa i fält som Evert Horn.
  
  -- När har en konung stupat, innan han uppfyllt sitt värv?
  
  -- Jag har hört sägas, att Harald Hårfager glömde sitt rike för en
  trollkvinna.
  
  -- Glömde han? Nå, då tog han igen det. Ebba Brahe tröstar sig, och
  konungen har längesedan gjort det.
  
  -- Jag talar icke om henne, som skulle ha blivit den värdigaste
  drottning. Det finns prinsessor som vore mindre värdiga.
  
  -- Är du svartsjuk?
  
  Kerstins kinder övergötos med en glödande rodnad, och det harmade henne.
  Hon svarade: -- Man är svartsjuk endast på sina likar.
  
  -- Var lugn. Kärleken är en barnsjukdom, och konungen är icke mera ett
  barn.
  
  -- Är du viss därpå?
  
  -- Så viss, att det blir med rikets råd han kommer att överlägga om sin
  nästa kärleksförbindelse.
  
  -- Och likväl kan han drömma!
  
  Riddaren, som icke var någon drömmare, uppstod.
  
  -- Mitt folk är marschfärdigt, jag måste nu lämna dig. Farväl, Kerstin!
  Det är skada, att du icke är en född prinsessa av Brandenburg, då du dock
  är född drottning. Men -- du är en Fleming; jag vet ej vad du har att
  avundas en Brandenburg.
  
  Och han avlägsnade sig med hastiga steg. Kort därefter satt han åter i
  spetsen för sin trupp och red bort.
  
  Kerstin Fleming blev tankfull kvarsittande på klippan och återkallade i
  sitt minne sagan om den farliga punkten på firmamentet. Det var nu allt
  förbi, som en spöksyn; hon hade förblivit trogen sig själv och sin
  vänskap. Hädanefter skulle hennes stjärna tindra obemärkt, långt från
  troner och faror.
  
  Då närmade sig henne mäster Sigfrid, som kom från bröllopsgården. Hon
  kallade honom vid namn och bad honom taga plats vid hennes sida.
  
  -- Återvänder ni redan till staden, vördige fader? frågade hon.
  
  -- Jag har lämnat därinne dem som fröjdas åt detta livet. Vid min ålder
  tänker man på det tillkommande.
  
  -- Jag har något att tacka er för, mäster Sigfrid. Minns ni, att ni en
  gång har ställt ett oförståndigt barns horoskop? Ni förutsade något, och
  det har inträffat. Bruka edra förutsägelser alltid slå in?
  
  -- Jag kan misstaga mig. Människan spår och Gud rår. Allrakäraste fröken,
  tro hellre spåmannen i edert samvete; han ljuger aldrig.
  
  -- Mäster Sigfrid, ni talade om er ålder. Vet ni väl, att ni är yngre än
  jag? Ni kan vad jag icke mera kan -- ni kan drömma.
  
  -- Alla människor kunna drömma.
  
  -- Icke jag. Minns ni vad ni en gång sade mig: det är något som dör i den
  människa, vilken står Jupiter mot. Ni sade sant: det är förbi med min
  konst att drömma. När någon kastat sitt hjärta i elden och det brunnit
  till aska, drömmer man icke mer.
  
  Mäster Sigfrid betraktade henne förvånad och nästan med stränghet.
  
  -- Det är icke möjligt, det strider mot Guds vilja och mot naturens
  lagar. Hjärtat är ett illfundigt ting; det ställer sig som vore det aska,
  och då glöder det som en kolmila i osynliga djup. På det rum, där vi stå,
  drömmer naturen om en ny himmel och en ny jord. I den stund vi här stå,
  drömmer seklet om kommande sekler, våren om sommar och minuten om
  evighet. Skulle ni ensam vara utan framtid och utan själ?
  
  -- Vördige fader, jag vet, att sädesmannen sår korn i askan, och Gud kan
  väl utså i mig ett nytt liv. Förklara för mig vad ni sade om denna vår
  tid. Är han ung eller gammal?
  
  -- Han är gammal av seklernas arv, och han är ung av det tillkommandes
  livskraft. Jag väntar att ännu med dessa mina gamla, slocknande ögon få
  skåda förunderliga ting. Jag väntar Antikrist, som skall föregå de
  yttersta tiderna.
  
  -- Huru, vördige fader? Ni väntar Antikrist, och ni säger dock att vårt
  tidevarv är ungt av det tillkommandes kraft?
  
  -- Ja, jag vill icke dölja för eder, min kära unga fröken, att
  besynnerliga tecken nu i två år visat sig uppå himmelen och stadigt
  fortfara, så att ju en blinder kan märka någonting stort och fruktansvärt
  vara i kommande. Icke allenast att man mångenstädes sett krigshärar
  strida i luften, kommande nordanefter och mötande andra ifrån ostsunnan,
  eller att tecken nu ske i solen och månen och havens vågor mycket bullra,
  som Skriften förutsäger. Fast märkeligare är, att Mars, Jupiter och
  Saturnus nu stå i en sådan konjunktion, som näppeligen varit någon tid
  förr, och faselige kometers dimbor utbreda sig över världen, de där oroa
  samteliga planeter och likasom rycka med sig himmelens krafter. Detta
  betyder, att vi nu snarligen måste förvänta ett sådant stort, långvarigt
  och gruveligt krig, som icke haver varit sedan hedningarnas tid, och lära
  väl Gog och Magog nu icke underlåta att uppresa sig mot kristenheten,
  havande sitt huvud i Antikrist, syndens människa. Men si, just när sådana
  svåra tider tillstunda, utrustar Gud sitt folk med en ny kraft, så att
  det varder såsom ett ungt lejon, till att stadigt emotstå den kommande
  vedermödan. Och det är min _sententia_, efter mitt ovissa förstånd, att
  besynnerligen Sveriges rike med Finland, som är dess utanverk, denna
  tiden skall uppstiga till större välmakt och styrka än någon tid förr och
  alltså varda den Mikael, vars harnesk är Gud och vars ljungande svärd
  skall nedlägga Antikrist. Därtill haver Gud kallat sin utkorade hjälte
  Gustavus Adolphus, vars tecken mäster Tycho redan i mina unga dagar såg
  på himmelen i den stjärnbilden Cassiopea. Han skall göra't.
  
  -- Sade jag icke rätt, fader? Ert tal är som när man drömmer vid aderton
  år. Men ni säger intet om er själv. Och jag har dock en gång hört er
  drömma om ett högt, härligt torn, där stjärnhimmelen låg utbredd i sin
  klarhet så nära framför er, att ni nästan kunde omfamna skapelsen. Jag
  har hört er drömma om de skönaste instrumenter, vilka människans snille
  uppfunnit för att utforska rymderna, och de voro edra. Ni var ung, ni var
  rik, och ni riktade stjärnkunskapen med de mest förvånade upptäckter.
  Under edra fötter låg världen, och över er stod endast Herren Gud.
  
  -- Ja, så var det, så syntes det mig, sade den, gamle mästaren tankfull.
  »Allt detta vill jag giva dig, om du faller ned och tillbeder mig.» Men
  lovad vare Gud, att jag från dessa frestande drömmar uppvaknade gammal
  och glömd i min fattiga koja, vid mina bräckliga hemgjorda rör och
  cirkelmått. Ho är jag, Herre, att jag vill mästra din skapelse? Var var
  jag, när morgonstjärnorna lovade dig?
  
  -- Därför att ni är ödmjuk, fader, har dock Herren givit er profetians
  ande och vishet att läsa stjärnornas skrift. Ni kan icke förneka Guds
  gåvor. Vad säger ni om er själv?
  
  -- Jag är den myran, till vilken Herren sade: gack, drag ditt strå, och
  bliv förgäten! Jag är i dag en profet, och ingen tror mig; jag är i
  morgon borta, och ingen minns mig. Kanske skall efter långa tider någon
  enslig vandrare stanna om kvällen på bergen vid Pojo vik, tänka på någon
  gammal saga ifrån sin barndom och säga till sig själv: här vandrade i
  forna dagar en man, som trodde sig kunna läsa Guds skrift på himmelen.
  Jag har glömt hans namn; han levde i ett okunnigt tidevarv, när man ännu
  trodde på stjärnornas inflytande.
  
  -- Ja, fader, det är möjligt att ni har rätt. Men då, när vårt land är
  omstrålat av ett högre och klarare ljus, då skall man åter framleta ert
  namn ur de gamla böcker och säga till varandra: han var den förste lärde
  forskaren, som Finland födde åt vetenskapen och världen. Han var fattig
  och förgäten, han led stundom förföljelse, ofta otack; men se, vilka ting
  han uträttat med sina små hjälpmedel, och se, vilken rad av efterföljare
  han funnit på forskningens bana! Så är det nu ringa konst eller ära att
  bygga det färdigt, som företrädare grundlagt; men det är ära, att bygga
  en grund, som består genom tidevarven.
  
  -- Kära unga fröken, ni sade mig nyss, att jag var yngre än ni. Men när
  har väl jag i mina skönaste ungdomsdrömmar kunnat måla så fagra rosor på
  aftonhimmelen, som ni nu målar för mig vid horisonten av eftervärlden?
  Tack för att ni gjort en gammal fattig man rikare och lyckligare än
  mången som vandrar i livets fagraste blomning! Solen går ned; låt oss
  prisa Gud!
  
  Och såsom hade hela naturen villigt följt denna uppmaning, spred sig vid
  den gamle mästarens ord ett glödande skimmer över havsviken, stränderna,
  bergen och skogarna. Näktergalen slog sin drill i en hög ek vid
  havsstranden; taltrasten besvarade hans hälsning från en fura på berget;
  brudvisor ljödo från Trollböle gård, och vallflickan, som icke var bjuden
  till bröllopet, sjöng med klar röst sin ensliga visa vid stranden av ån.
  Midsommarnatten sänkte sig tyst och doftande över nejden, utan mörker och
  utan sorg. Landet hade framför sig fred och välmakt, naturen hade framför
  sig sommar och frukt. Den snöiga, bistra norden drömde än en gång om sin
  lyckliga ungdomsdröm.
  
  ----------------------------------------------------------------------
  
                                INNEHÅLL.
  
  
     1. Storm i skärgården.                                         3
  
     2. Om tiden för denna berättelse och om den brune mannen.     10
  
     3. Om färden till Ekenäs och om ett kronans skepp.            17
  
     4. Stjärntydaren.                                             24
  
     5. Om en solstråle i hösten.                                  34
  
     6. Den farliga punkten på firmamentet.                        42
  
     7. En natt och en morgon på Kymmenegård.                      51
  
     8. Helsingfors lantdag.                                       60
  
     9. Vinterafton i ödemarken.                                   68
  
     10. En sammansvärjning.                                       76
  
     11. Den gamla och den nya tron i kamp om människohjärtan.     85
  
     12. Brev från fröken Kerstin Fleming till hennes moder, fru
     Anna Gyllenbögel, född Horn.                                  93
  
     13. Herr Evert Karlssons begravning i Åbo domkyrka.          100
  
     14. När konungen var sin faders son.                         105
  
     15. En midsommardag vid Trollböle.                           112
  
     16. Sista kapitlet: om ungdomsdrömmar.                       120
  
  
  
  
  
  
  
  End of the Project Gutenberg EBook of Ungdomsdrömmar, by Zacharias Topelius