text: Produced by Richard Tonsing, Jens Sadowski, Tor Martin
  Kristiansen and the Online Distributed Proofreading Team
  at http://www.pgdp.net
  
  
  
  
  
  
              _STUDENTFÖRENINGEN VERDANDIS SMÅSKRIFTER. 107._
  
  
  
  
                                Den svenska
                      Arbetareskyddslagstiftningen och
                             Yrkesinspektionen
  
  
                                     af
  
                             GEORG STJERNSTEDT
                              juris kandidat.
  
                            (_Första tusendet._)
  
  [Illustration]
  
                                 STOCKHOLM
                          ALBERT BONNIERS FÖRLAG.
  
  
  
  
                                 Innehåll:
  
      Den svenska arbetareskyddslagstiftningen och yrkesinspektionen.
  
  
   1. Inledning                                                         3.
  
   2. Arbetareskyddslagstiftningens historia i vårt land                9.
  
   3. Bestämmelser till skydd för minderåriga                          17.
  
   4. Bestämmelser om kvinnoarbetet                                    30.
  
   5. Bestämmelser till skydd för arbetare i allmänhet                 32.
  
   6. Yrkesinspektionen                                                33.
  
   7. Bilagor:
  
           Bil. I. Utdrag af Lag angående minderårigas och kvinnors    40.
              användande till arbete i industriellt yrke
  
           Bil. II. Utdrag af Lag angående skydd mot yrkesfara         43.
  
                                 STOCKHOLM.
                      ALB. BONNIERS BOKTRYCKERI 1902.
  
  
  
  
                               1. Inledning.
  
  
  För att tillgodogöra sig Arkwrights bekanta uppfinning af
  vattenspinnmaskinerna i slutet af 1700-talet hade en mängd spinnerier
  vid denna tid uppstått i England, särskilt på landsbygden i de nordliga
  grefskapen, där det fanns god tillgång på vattenkraft.
  
  Till arbetet vid spinnerierna använde man så mycket som möjligt barn. Då
  dessa icke i tillräckligt antal kunde anskaffas från de jämförelsevis
  folkfattiga trakter där spinnerierna voro belägna, införskrefvos de från
  fattighusen när och fjärran i England. Synnerligen billig arbetskraft
  fingo fabriksidkarna härigenom, ty fattighusföreståndarna voro mer än
  villiga att bli af med barnen, och vid spinnerierna kunde man obehindrat
  utsuga barnens arbetskraft på det mäst hänsynslösa sätt. Barnen
  instufvades i kasärnartade byggnader med maskiner i en sal och sängar i
  en annan. Arbetet bedrefs natt och dag, och när de barn som slutat sitt
  skift skulle gå till sängs, fingo de intaga plats efter dem som stego
  upp för att fortsätta arbetet. På så sätt hunno bäddarna aldrig kallna,
  hvadan soflokalernas uppvärmning också af fabrikanterna lär ha ansetts
  öfverflödig.
  
  Då härtill kosthåll och öfriga förhållanden vid fabrikerna motsvarade
  det redan anförda, kan det ej förvåna att sjukdomar härjade bland
  barnen. Detta blef också anledning till att allmänhetens uppmärksamhet
  kom att fästas på barnens behandling. Ty då barnens sjukdomar spridde
  sig utom till fabrikanternas familjer äfven till trakten omkring
  fabrikerna, särskilt till staden Manchester, tvangs man att undersöka
  förhållandena. För detta ändamål tillsattes sålunda år 1796 i Manchester
  en sundhetskommitté.
  
  Denna kommitté fördömde i sitt betänkande i starka ordalag barnens
  behandling, hvilken härigenom blef allmänt känd. Saken kom äfven före i
  parlamentet, och år 1802 antogs lagen _The moral and health act_ (Lag
  till skydd för sedlighet och hälsa), hvilken icke blott är Englands
  första arbetareskyddslag, utan öfverhufvud den första som utfärdats.
  
  Lagen, som afsåg »lärlingar» — de minderåriga fabriksarbetarna
  betraktades som sådana — vid bomulls- och yllefabriker och endast ägde
  tillämpning på barn som bodde vid fabrikerna, förbjöd nattarbete och
  inskränkte arbetsdagen till 12 timmar med raster för måltiderna. Gossar
  och flickor skulle ha skilda sofrum. Rummen skulle hvitlimmas två gånger
  om året samt förses med ett tillräckligt antal fönster. Icke fler än två
  barn tillätos att sofva i samma säng. Under de fyra första åren af
  »lärotiden» skulle barnen åtnjuta viss undervisning. Härtill ännu några
  bestämmelser i samma anda.
  
  Denna första arbetareskyddslag blef icke mycket mera än en lag på
  papperet. Man hade nämligen icke sörjt för en värksam kontroll öfver
  lagens efterlefnad. Tillsynen öfver denna anförtroddes sålunda åt
  oaflönade personer, utsedda inom kommunerna. Då nu dessa inspektörer
  vanligen kommo att utgöras af fabrikanternas vänner och bekanta, kan man
  förstå att det ej blef mycket allvar med inspektionen. Inspektörerna
  betraktade också sitt uppdrag såsom ett förhatligt spioneri och
  fullgjorde det i allmänhet bara för syns skull. Sålunda brukade de på
  förhand underrätta fabriksidkaren om sin ankomst för att då intet
  olagligt skulle förehafvas o. s. v. i den vägen.
  
  Hurusomhälst, den första början till arbetareskyddslagstiftning var
  gjord, och fortsättningen följde också snart därefter. Härvid märkes
  särskilt lagen af år 1833, hvarigenom utom öfriga reformer infördes den
  att tillsynen öfver skyddsbestämmelsernas efterlefnad uppdrogs åt
  aflönade statsinspektörer. Detta visade sig vara synnerligen välbetänkt,
  i det de nya inspektörerna, åtminstone många af dem, icke blott med
  energi genomdrefvo att skyddslagarna följdes, utan också genom praktiska
  förslag befordrade lagstiftningens utveckling.
  
  Emellertid mötte skyddslagarnas tillämpning en mängd svårigheter genom
  det starka motståndet från såväl fabriksidkarna som barnens föräldrar.
  Icke häller fingo fabriksinspektörerna till en början det välbehöfliga
  ryggstödet hos regeringen.
  
  Men skyddslagen gaf också, där den värkligen genomdrefs, upphof till ett
  nytt missförhållande. Detta bestod i den stora utsträckning
  kvinnoarbetet nu började få. Då man ej med samma frihet som förut fick
  använda de minderårigas arbete, låg det nära till hands att tillgripa
  kvinnoarbetet, som äfvenledes kunde afspisas med låga löner, men ej
  besvärades af någon lagstiftning. Både gifta och ogifta kvinnor indrogos
  i fabrikerna. Mödrarna hade ej längre tid att sköta vare sig hem eller
  barn. Barnen lämnades allmänt på inackordering, där de vanvårdades på
  det mäst upprörande sätt. Dödligheten bland småbarnen inom de stora
  industridistrikten steg också i en oerhörd grad.
  
  Allmänhetens uppmärksamhet fästes nu på dessa förhållanden, men
  samtidigt äfven på den allmänna osedlighet som vid denna tid rådde bland
  arbeterskorna i England, både ogifta och gifta, särskilt vid fabriker
  där nattarbete bedrefs, samt i kolgrufvorna, där den höga värmen tvang
  dem att arbeta nästan nakna.
  
  Lagstiftarens första åtgärd med afseende på kvinnorna blef att förbjuda
  allt kvinnoarbete i grufva under jord (1842). Och år 1844 utfärdades
  bestämmelser angående kvinnoarbetet inom väfnadsindustrin, där kvinnorna
  likställdes med minderåriga mellan 13 och 18 år, för hvilka redan förut
  stadgats en arbetsdag af högst 12 timmar samt förbud mot natt- och
  söndagsarbete.
  
  Den engelska arbetareskyddslagstiftningen utsträcktes sedermera, ehuru
  långsamt och under envist motstånd från arbetsgifvarnas, men äfven från
  allmänhetens och prässens sida, till allt flera industrigrenar, dess
  innehåll ökades och skärptes, och skyddet kom slutligen att omfatta
  äfven vuxna män. Dess historia erbjuder för öfrigt synnerligen mycket af
  inträsse och är ägnad att ge många lärdomar. Den jämförelsevis långa
  erfarenhet af arbetareskyddslagarnas värkningar, som i England vunnits,
  och de många försök att kringgå lagen, som där pröfvats på och som
  tvungit lagstiftaren att oupphörligt förbättra densamma, ha också gifvit
  den engelska arbetareskyddslagstiftningen en teknisk fulländning som med
  rätta tjänat till förebild för öfriga länders lagstiftning på hithörande
  område.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Utom i England uppmärksammades behofvet af arbetareskyddslagstiftning
  under förra hälften af 1800-talet särskilt i Preussen, Frankrike,
  Österrike och Schweiz, hvarvid kan anmärkas, att i Preussen därtill
  bidrog iakttagelsen att härens rekryter från fabriksdistrikten voro
  svagare och klenare än från andra trakter.
  
  För att nämna några märkligare hållpunkter i den europeiska
  arbetareskyddslagstiftningens historia[1] kan anföras den första
  egentliga arbetareskyddslagen i Preussen af år 1839 och den första i
  Frankrike af år 1841, båda endast afseende skydd för barn i
  fabriksarbete. På 1870-talet började ett lifligare lagstiftningsarbete
  på arbetareskyddets område. Från denna tid tillkommo sålunda i flera
  länder värkliga skyddslagar, bland annat den ännu gällande Schweiziska
  förbundslagen af år 1877. Från 1880-talet märkas särskilt skyddslagar i
  Österrike 1884 och 1885, Italien 1886, samt i Holland, Belgien och
  Finland 1889, samtliga ännu gällande, åtminstone i hufvudsak.
  
  Lagstiftningen fortskred emellertid ganska ojämt i de olika länderna.
  Detta hade till följd att, då fråga blef om skärpning af arbetsskyddet
  i något land, brukade motståndarna invända att landets industri icke
  kunde tåla vid en sådan inskränkning i friheten att begagna
  tillgänglig, billig arbetskraft. Det var ju klart, sade man, att
  tillvärkningskostnaderna därigenom skulle ökas och på grund däraf
  också förmågan att konkurrera med utlandet minskas.
  
  Erfarenheten torde nu knappast ha gifvit något stöd åt detta
  tal om konkurrensförmågans minskning genom en utvecklad
  arbetareskyddslagstiftning. Skulle i enstaka fall kunna uppvisas, att
  industrin lidit afbräck genom lagstadgat arbetareskydd, torde det vara
  skäl att noga pröfva, om det icke endast gällt ett öfvergångsstadium.
  
  Emellertid ledde det ifrågavarande påståendet tanken på _internationella
  öfverenskommelser om arbetareskyddslagstiftning_, genom hvilka intet
  land skulle behöfva bli lidande genom att i lagstiftningen förvärkliga
  framskridna arbetareskyddsgrundsatser. År 1890 utfärdades också af den
  nyblifne tyske kejsaren en inbjudan till den första internationella
  arbetareskyddskonferensen, som skulle ha till uppgift att värka för
  enhetlighet i de särskilda staternas lagstiftningar med afseende på
  arbete i bärgvärk, arbetstiden för minderåriga och kvinnliga arbetare i
  industrin samt söndagshvila för arbetare i allmänhet. Kallelsen
  hörsammades af de flästa europeiska stater, däribland äfven Sverge och
  Norge. Den 15 mars 1890 samlades alltså i Berlin ombud, utsedda af
  regeringarna för de i konferensen deltagande länderna.
  
  Det omedelbara resultatet af konferensen blef skäligen blygsamt. Man
  fattade visserligen, delvis enhälligt, delvis med flertalet röster
  åtskilliga beslut, men dessa voro inga värkliga öfverenskommelser, utan
  endast önskemål, icke ens bindande för de stater hvilkas ombud röstat
  för desamma. De uttalade önskemålen kunna också samtliga betecknas såsom
  anspråkslösa minimifordringar eller icke ens det. Att vårt lands
  arbetareskyddslagstiftning i några afseenden ändå icke hunnit upp till
  konferensens ståndpunkt, kommer i det följande att belysas.
  
  Med afseende på Berlinerkonferensens inflytande på den europeiska
  lagstiftningen i allmänhet är svårt att yttra sig bestämt. Visst är att
  året därpå, 1891, utfärdades en ny arbetareskyddslag i Tyskland. På
  1890-talet ha för öfrigt tillkommit arbetareskyddslagar bland annat i
  Portugal 1891, Norge och Frankrike 1892 samt Holland 1895. Och från de
  sista åren märkas den franska lagen af år 1900 om 10-timmars arbetsdag
  äfven för vuxna arbetare inom större delen af landets industri, den
  spanska lagen af 1900 samt de danska och engelska lagarna af år 1901.
  
  Utom i de nu och förut nämda staterna finnes arbetareskyddslagstiftning
  i Ungarn, Ryssland, Rumänien och Luxemburg samt utom Europa i
  Nordamerikas förenta stater, Canada och de australiska kolonierna en
  delvis synnerligen utvecklad sådan lagstiftning.
  
  Skulle man fälla ett allmänt omdöme om arbetareskyddslagstiftningen,
  sådan den gestaltar sig för närvarande i Europas stater, torde den ännu
  icke i något land kunna anses ha nått den fulländning hvarigenom, såvidt
  på skyddslagstiftning beror, landet tillförsäkras en fysiskt och
  moraliskt sund arbetarebefolkning, på tillfredsställande sätt skyddad
  emot arbetets faror. Reformer återstå sålunda öfverallt att vidtaga. Ett
  uttryck för denna uppfattning kan man också finna i de förnyade
  internationella arbetareskyddskongresser, som under de senaste åren
  hållits. Sålunda sammanträdde kongresser i Zürich och Brüssel 1897, båda
  privata, samt en arbetareskyddskongress med delvis offentlig karaktär i
  Paris år 1900, hvilken till hufvudsakligt resultat hade grundläggandet
  af en »internationell förening för lagstadgat arbetareskydd» med en byrå
  i Basel.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Det är redan framhållet hurusom arbetareskyddslagstiftningen hade svårt
  att tränga sig fram i England på grund af det starka motståndet från
  olika håll. Liknande har förhållandet varit i andra länder, icke minst i
  vårt land. Motståndet har öfverallt kommit, utom från arbetsgifvarna,
  äfven från nationalekonomer och politici, som ur principiell synpunkt
  förkastat statens inblandning i det »fria» aftalet mellan arbetsgifvare
  och arbetare och följaktligen äfven arbetareskyddslagstiftningen. Med
  afseende på reglerandet af de vuxna kvinnornas arbete i vidsträcktare
  mån än beträffande männens har skyddslagstiftningen dessutom väckt
  motstånd hos dem, som yrka på likställighet mellan män och kvinnor i
  allmänhet och således äfven vid konkurrensen på arbetsmarknaden.
  
  Med afseende på _tillämpningen_ af redan införd skyddslagstiftning har,
  som förut nämts, motstånd mött från arbetsgifvarna, hvilka dels, där
  kontrollen öfver lagens efterlefnad varit otillräcklig, helt enkelt satt
  sig öfver gällande lag, dels ock sökt att kringgå densamma på alla
  möjliga sätt. Men äfven arbetarna ha funnit lagarnas bestämmelser
  onödiga och besvärliga, t. ex. då det gällt skyddsanordningar vid
  maskiner, och på grund däraf själfva hindrat lagarnas efterlefnad.
  Slutligen ha, i fråga om skyddslagstiftning angående minderåriga, dessas
  föräldrar och målsmän ofta mottagit lagarna med största ovilja och gjort
  desamma det envisaste motstånd. Föräldrarnas omedelbara fördel af att
  barnen fritt lämnas tillfälle till arbetsförtjänst och därigenom kunna
  bidraga till familjens kanske alltför knappa uppehälle, har ofta fått
  betyda allt, och insikten om det nödvändiga uti att barnen, och _alla_
  barn, underkastas lagstiftningens tvång för att betrygga det uppväxande
  släktets fysiska och andliga utveckling har, såsom hvar och en förstår,
  ej varit synnerligen lefvande.
  
  -----
  
  Fotnot 1:
  
    Se med afseende på begränsandet af arbetstiden n:o 33 af Verdandis
    småskrifter: _Gustaf F. Steffen_, Normalarbetsdagen.
  
  
  
  
           2. Arbetareskyddslagstiftningens historia i vårt land.
  
  
  Bland de lagbestämmelser från 16- och 1700-talen, som kunna betraktas
  såsom förelöpare till innehållet i våra arbetareskyddslagar, kunna
  anföras följande. I en skråordning af år 1621 förekommer en antydan till
  föreskrift om den ålder, före hvars uppnående barn icke borde antagas
  till lärlingar. Det heter nämligen däri: »Tager någon mästare an någon
  lärgosse _om 14 år mer eller mindre_ — — så skola hans föräldrar
  förtinga sådant med mästaren». I ett reglemente af år 1683 för ett
  glasbruk i Stockholm stadgades att därefter ingen pojke borde i läran
  antagas under _15 år_ gammal. Detta reglemente utstakar äfven noggrant
  arbetstiden.
  
  1720 års skråordning bestämde att en pojke, som skulle antagas och
  inskrifvas (i skrået), borde åtminstone vara _14 år_ gammal.
  Skråordningarna rörde emellertid endast handtvärket. För de
  fabriksmässigt drifna yrkena gällde de s. k. hallordningarna. I de två
  dylika ordningar som utfärdades 1739 och 1770 bestämdes intagningsåldern
  för »lärobarn» till _10 eller 12 år_, en som det synes något sväfvande
  bestämmelse, som väl icke häller spelat någon roll i praktiken.
  Hallordningarna ålade för öfrigt fabriksidkaren att vaka öfver barnens
  gudsfruktan och sedlighet samt låta dem åtnjuta behörig undervisning i
  läsning och kristendomskunskap, hvilka föreskrifter emellertid tyckas ha
  blifvit helt och hållet åsidosatta, åtminstone under senare delen af den
  tid hallordningarna gällde.
  
  I 1846 års fabriks- och handtvärksordning, hvarigenom den föregående
  näringslagstiftningen upphäfdes och näringsfriheten infördes, bestämdes
  minimiåldern för arbetare uttryckligen till _12 år_. Här betonades också
  yrkesidkarens moraliska förpliktelser mot arbetarna, särskilt de
  minderåriga.
  
  Det är en anmärkningsvärd, för riksdagen föga hedrande omständighet, att
  under den långa strid, som föregick antagandet af 1846 års lag, de
  minderårigas belägenhet icke tycks ha varit föremål för den ringaste
  omtanke och att t. o. m. de torftiga bestämmelser i ämnet, som skrå- och
  hallordningarna innehöllo, uteslötos ur riksdagens förslag till ny
  näringslag. Att 1846 års förordning kom att innehålla de nyssnämda
  bestämmelserna, måste därför tillskrifvas uteslutande regeringens
  initiativ. Detsamma gäller om det tillägg till 1846 års förordning, som
  1852 utfärdades af regeringen och hvarigenom nattarbete för arbetare
  under 18 års ålder förbjöds samt bötesstraff bestämdes för användande af
  minderåriga arbetare i strid mot 1846 eller 1852 års stadganden.
  
  Dessa stadganden, som sedermera sammanfördes i 1864 års nya
  näringsfrihetsförordning, blefvo emellertid trots straffbestämmelserna
  allmänt öfverträdda, som man förstår, på grund af bristande kontroll.
  
  Från tiden 1852-1881 kan framhållas följande. Vid 1856-58 års riksdag
  föreslogs af nuvarande biskop C. H. Rundgren, att barn ej skulle få
  antagas i arbete förrän de inhämtat folkskolans minimikurs, hvilket
  förslag emellertid icke vann riksdagens bifall. Vid samma riksdag väckte
  Nils Hansson i bondeståndet motion om införande af lagstadgad arbetsdag
  både för vuxna och minderåriga arbetare. Föranledd af denna motion aflät
  riksdagen 1857 en skrifvelse till Kongl. Maj:t[2] med anhållan om
  inskränkning af arbetstiden, dock endast för minderåriga i vissa
  hälsofarliga industrier, samt om effektiv kontroll öfver de begärda
  bestämmelsernas efterföljd. Riksdagens skrifvelse ledde emellertid icke
  till något resultat. Däremot hade en skrifvelse vid 1862-63 års riksdag
  till följd, att Kongl. Maj:t år 1870 utfärdade en förordning angående
  tillvärkning af fosfortändstickor, där utom vissa allmänna
  försiktighetsmått beträffande arbetslokal m. m. bestämdes en minimiålder
  af 15 år för visst farligare arbete. Vid 1870 och 1871 års riksdagar
  väcktes motioner angående skydd för minderåriga af herr Jöns Rundbäck
  och vid 1875 års riksdag af herrar F. F. Carlson i första och A. W.
  Staaff i andra kammaren. Riksdagen aflät nu, 1875, åter en skrifvelse
  till Kongl. Maj:t, denna gång med anhållan om en författning angående
  minderårigas arbete i fabriks- och handtvärksarbete samt om tillsyn från
  statens sida öfver författningens efterlefnad. Regeringen tillsatte med
  anledning däraf en kommitté, som år 1877 aflämnade sitt betänkande och
  förslag, i förbigående sagt väl värda att läsa. Fyra år därefter
  utfärdades så den begärda förordningen, nämligen »Förordning angående
  minderåriges användande i arbete vid fabrik, handtvärk eller annan
  hantering» af den 18 november 1881.
  
  Denna lag, som hvad själfva skyddsbestämmelserna angår, utan tvifvel
  ägde sina förtjänster, saknade dock bestämmelser om effektiv kontroll.
  Öfvervakandet af förordningens efterlefnad anförtroddes nämligen i strid
  mot erfarenhetens lärdomar, riksdagens uttryckliga anhållan om
  statsinspektion och kommitténs bestämda och med goda skäl motiverade
  förslag, åt de kommunala myndigheterna, hälsovårdsnämd i stad och
  kommunalnämd på landet. Hela förordningen blef också därigenom icke
  mycket värd.
  
  Icke desto mindre väckte den en storm af ovilja, hufvudsakligen från
  arbetsgifvarehåll. Äfven från arbetare kommo dock uttryck af missnöje.
  Regeringen — den Posseska ministären — visade sig nu sakna all fasthet
  med afseende på förordningen. Först och främst uppsköts den en gång
  bestämda tiden för lagens trädande i kraft 5 månader för hela industrin
  och så, på framställningar af arbetsgifvare, för vissa industrigrenar
  ytterligare 5 månader och därpå ännu ett år. Vidare förmåddes regeringen
  år 1883 dels att undantaga hela sågvärks- och brädgårdsrörelsen från
  lagens giltighetsområde, dels att medgifva väsentliga inskränkningar vid
  dess tillämpning inom gruf- samt järn- och metallindustrin.
  
  Hela behandlingen af 1881 års förordning ger en god bild af regeringens
  ställning till arbetareskyddsfrågan för 20 år sedan.
  
  Emellertid fortfor missnöjet med förordningen och tog sig bland annat
  uttryck vid 1886 och 1888 års riksdagar i ett par motioner, som gingo ut
  på ytterligare inskränkningar och undantag. Motionerna afslogos dock af
  riksdagen.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Vid 1884 års riksdag hade herr Adolf Hedin föreslagit, att riksdagen
  skulle hos Kongl. Maj:t anhålla om utarbetande af förslag till lagar
  angående skydd mot olycksfall i arbetet, arbetsgifvares ansvar för
  sådana olycksfall, olycksfalls- och ålderdomsförsäkring m. m. Riksdagen
  biföll i hufvudsak herr Hedins motion, och regeringen tillsatte med
  anledning däraf en kommitté, som år 1888 aflämnade sina grundliga och
  värdefulla utredningar samt åtskilliga lagförslag. Af dessa ledde endast
  ett till lag, nämligen till den _lag angående skydd mot yrkesfara_,
  hvarom Kongl. Maj:t och riksdag enades år 1889, och som ännu oförändrad
  (med ett mindre väsentligt tillägg) gäller.
  
  Mot antagandet af denna lag, hvarigenom yrkesinspektionen äfvenledes
  infördes, gjordes både inom och utom riksdagen många invändningar. Bland
  annat menade man, att en sådan lag vore alldeles onödig, enär de
  hygieniska förhållandena samt åtgärderna till förekommande af olycksfall
  i arbetet redan vore eller närmade sig till att bli fullt
  tillfredsställande inom den svenska industrin.
  
  De omfattande undersökningar 1884 års kommitté låtit värkställa talade
  dock ett annat språk. Undersökningarna hade nämligen gifvit vid handen
  icke blott att i vårt land olycksfall under arbetet förekommo särdeles
  talrikt, och att dödligheten bland arbetare i åtskilliga yrken var
  afsevärdt stor, utan äfven att det inom industrin var synnerligen illa
  beställt med de hygieniska anordningarna samt med skyddsåtgärder mot
  yttre skador vid arbetet, menlig invärkan af damm, giftiga ämnen m. m.
  
  Ur kommitténs undersökningar kan anföras, att medan — enligt statistiska
  uppgifter från åren 1879-1882 — _den återstående medellifslängden vid 30
  års ålder_ för Sverges hela manliga befolkning utgjorde 36,1 år, var
  motsvarande tal för guldsmeder och metallarbetare endast 27,6, för
  tobaksarbetare 25,4 och för bokbinderiarbetare 24, allt bland manliga
  yrkesutöfvare. Detta förhållande måste åtminstone till stor del
  tillskrifvas yrkets skadliga invärkan.
  
  Med afseende på antalet olycksfall visade enligt undersökning från åren
  1884 och 1885 särskilt grufdriften och maskinindustrin en hög siffra i
  förhållande till antalet arbetare inom dessa yrken.
  
  Beträffande de bristande anordningarna till skydd för arbetarnas lif och
  hälsa framgick t. ex. af kommitténs undersökningar, att vid 205
  undersökta fabriker och andra industriella anläggningar i Stockholm, där
  förhållandena snarare måste anses ha varit bättre än sämre än i öfriga
  orter inom riket, luftväxlingen var »nöjaktig» endast vid 12 % af de 205
  etablissementen, och att uti 46 % af arbetslokalerna till och med alla
  anstalter för luftväxling saknades. Vidare var i ett afsevärdt antal
  fall värmen i arbetslokalen »synnerligen hög och i hygieniskt afseende
  ogynnsam». Regelbundet återkommande besiktningar af ångpannor förekommo
  endast i undantagsfall. I 26 fabriker saknade farliga arbetsmaskiner,
  såsom cirkelsågar, smergelskifvor m. fl., allt skydd. I 25 fall befanns
  dammet »besvärande eller rent af förorsakande lidande». I 53 fall
  antecknades fullständig brist på skydd eller alltför ofullständigt skydd
  mot damm. I 23 etablissement befunnos arbetare illamående af arbetet med
  giftiga ämnen eller under arbetet utvecklade ohälsosamma gaser. I 64
  etablissement, där arbetet alstrade giftiga gaser, saknades åtgärder för
  afledande af ångorna eller befunnos åtgärderna alltför ofullständiga.
  
  Nödvändigheten af bättre skydd mot arbetets faror kunde således ej
  betviflas annat än af okunnigheten.
  
  Men äfven där ett sådant behof erkändes, gjordes invändningar mot den
  föreslagna lagen på grund af den därmed förbundna yrkesinspektionen. Man
  trodde, att denna skulle komma att störa det goda förhållandet mellan
  arbetsgifvare och arbetare, man fann inspektionen innebära ett obefogat
  ingrepp i arbetsgifvarens själfständighet, talade om »polisuppsikt öfver
  industriidkarna» o. s. v.
  
  Allmänt tyckes man inom riksdagen ha varit orolig för att en kraftig
  yrkesinspektion skulle medföra betungande kostnader för industrin, och
  man var synnerligen angelägen om att inspektionen skulle handhafvas med
  stor varsamhet gentemot arbetsgifvarna. Lagutskottet modifierade också i
  enlighet med denna stämning regeringens sannerligen icke för långt
  gående förslag och gaf i sitt utlåtande följande fingervisning, som gör
  ett rätt egendomligt intryck, då man besinnar, att det här var fråga om
  införande af en _arbetareskyddslag_:
  
  »Det synes nödvändigt,» skref utskottet, »att inspektörerna vid
  utöfvandet af sin befattning tillvägagå med takt och varsamhet, att icke
  så höga fordringar ställas på arbetslokaler och anordningar, att arbetet
  onödigtvis försvåras eller fördyras eller onödig kostnad vållas, att där
  synnerlig fara ej är förhanden, behöfliga förbättringar må efter hand
  vidtagas med vederbörlig hänsyn till yrkesidkarens förmåga att utföra
  dem, samt att inspektörerna städse ihågkomma, att arbete äfven under
  mindre gynnsamma förhållanden är att föredraga framför arbetsbrist.»
  
  Lagutskottets behandling af frågan väckte allmän belåtenhet i riksdagen,
  och dess ändringsförslag blef också riksdagens beslut.
  
  Med afseende på 1889 års lag kan för öfrigt nämnas, att lagen så
  tillvida icke innebar någon nyhet för vårt land, som det redan, förutom
  i 1870 års förordning angående tillvärkning af fosfortändstickor, här
  och hvar fanns bestämmelser, låt vara af föga praktisk betydelse, till
  skydd för arbetarnas hälsa, t. ex. i näringsfrihetsförordningen af år
  1864 och hälsovårdsstadgan af år 1874. Och i 1884 års grufvestadga
  funnos några föreskrifter i syfte att bereda arbetarna trygghet mot
  olycksfall.
  
                    *       *       *       *       *
  
  År 1890 deltog ju Sverge, som förut är nämt, i Berlinerkonferensen. Med
  anledning såväl däraf som af klagomålen mot 1881 års förordning
  tillsatte regeringen 1891 en kommitté med uppdrag att utarbeta förslag
  till den nya eller förändrade arbetareskyddslagstiftning som kunde vara
  af förhållandena påkallad.[3] Kommitténs året därpå aflämnade förslag
  innehöll dels förslag till lag angående minderårigas och kvinnors
  användande i arbete, dels förslag till ändring af 1870 års förordning
  angående tillvärkning af fosfortändstickor.
  
  Kommittéarbetets närmaste resultat blef 1896 års förordning »angående
  försiktighetsmått till förekommande af käkbensbrand (fosfornekros) bland
  arbetare i tändsticksfabriker».
  
  Hvad frågan om ny skyddslagstiftning för minderåriga och kvinnliga
  arbetare angår, hördes intet utaf förrän vid 1899 års riksdag, då med
  anledning af en motion af professor Curt Wallis i andra kammaren om en
  ny förbättrad lag angående minderårigas arbete upplystes, att regeringen
  just var sysselsatt med utarbetande af en sådan lag. Vid 1900 års
  riksdag framlades också ett förslag till ny förordning angående
  minderårigas och kvinnors arbete.
  
  Detta förslag, öfver hvilket regeringen blott begärt riksdagens
  _yttrande_, blef emellertid med ett mindre väsentligt tillägg af
  riksdagen antaget såsom _lag_, d. v. s. sådan lag, som ej kan ändras
  eller upphäfvas utan Kongl. Maj:ts och riksdagens gemensamma beslut.
  
  Regeringen fogade sig i riksdagens beslut och utfärdade den 17 oktober
  1900 den nya lagen »angående minderårigas och kvinnors användande till
  arbete i industriellt yrke».
  
  Genom 1900 års lag upphäfdes dock icke 1881 års förordning angående
  minderåriga »i hvad denna förordning afser minderårigs användande i
  sådant handtvärk eller annan handtering, som icke idkas i så stor
  omfattning eller under sådana förhållanden i öfrigt, att handtvärket
  eller handteringen skäligen må anses för fabrik». Beträffande
  småindustrin gäller alltså 1881 års förordning fortfarande. »Till hvad
  kraft och värkan det hafva kan», skulle man kunna tillägga. Ty
  kontrollen öfver förordningens efterlefnad är ju anförtrodd åt
  _kommunala_ myndigheter, hvilkas oduglighet att öfvervaka efterlefnaden
  af en arbetareskyddslag erfarenheten till fullo bekräftat såväl
  utomlands som i vårt land, där 1881 års förordning under de 20 år, den
  varit gällande, i den ojämförligt största delen af vårt land icke
  blifvit efterlefd.
  
  Men en lag, som på en mängd ställen icke efterlefves, är icke endast
  betydelselös, utan _skadlig_ genom den känsla af osäkerhet och orättvis
  behandling dess ojämna tillämpning medför. Den bör därför antingen helt
  och hållet upphäfvas eller också ersättas af en annan som följdriktigt
  tillämpas i hvarje fall.
  
  Reglerandet af de minderårigas arbete inom handtvärket och den öfriga
  småindustrin måste sålunda ännu anses såsom en olöst fråga.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Från 1890-talet och de senaste åren märkas, förutom hvad redan blifvit
  anfört, följande lagstiftningsåtgärder och riksdagsförslag på
  arbetareskyddets område.
  
  Motioner om skärpning, utvidgning och senast om en allmän revision af
  lagen angående skydd mot yrkesfara ha väckts af herr David Bergström i
  andra kammaren vid 1894, 1896, 1897 och 1902 års riksdagar, men utan
  vidare resultat än att lagen år 1895 utsträcktes till att omfatta äfven
  statens och kommunens industriella rörelser, samt att år 1896 en
  förordning utfärdades i syfte att låta olycksfallen i arbete komma till
  yrkesinspektörernas kännedom.
  
  Vid 1891, 1893, 1894 och 1895 års riksdagar väckte herr Fridtjuv Berg i
  andra kammaren förslag om utredning i syfte att erhålla en lagstadgad
  arbetsdag äfven för vuxna arbetare i de grenar af vår industri, där
  sådant kunde befinnas lämpligt. Dessa motioner vunno emellertid icke
  riksdagens bifall.
  
  På senaste tiden har på arbetareskyddslagstiftningens område
  uppmärksamheten särskilt tagits i anspråk af sträfvanden att bereda
  _sjöfolk_ större säkerhet mot olyckshändelser, äfvensom bättre
  förhållanden med afseende på sundhet och arbetstid. Det måste ju också
  för hvar och en stå klart, att näppeligen inom något annat yrke
  arbetsgifvares (resp. fartygsbefälhafvares) försummelse eller
  oförsiktighet kan medföra så stora faror för arbetarna som här. Och
  beträffande arbetstid och sundhet, det senare t. ex. med afseende på
  föda samt luftutrymme och luftväxling i sofrummen, torde sjöfolkets
  villkor hos oss ingalunda allmänt vara tillfredsställande.
  
  Frågan om denna skyddslagstiftning, som ju för öfrigt icke endast är en
  _arbetare_skyddslagstiftning, väcktes i vårt land på 1870-talet under
  påvärkan af den Plimsollska rörelsen i England.[4] 1877 tillsattes också
  en kommitté för utarbetande af lagbestämmelser ägnade att förekomma
  eller inskränka olyckor till sjöss. Resultatet däraf blef emellertid
  icke stort, och de bestämmelser till skydd för sjöfolk som nu finnas i
  vår lagstiftning äro antingen för allmänt affattade eller ock af annan
  orsak af föga praktisk betydelse.
  
  Vid 1899 års riksdag väcktes sjöfolkets skyddsfråga åter till lif genom
  en motion af herr Adolf Johansson i Möllstorp i andra kammaren, och vid
  1901 och 1902 års riksdagar ha herrar J. A. Kinnman och E. Smith i andra
  kammaren framburit motioner i ämnet. Resultatet har emellertid hittills
  icke blifvit något alls, då visserligen andra kammaren visat sig vilja
  gå fordringarna på värksam skyddslagstiftning till mötes, men härvid ej
  erhållit första kammarens stöd.
  
  -----
  
  Fotnot 2:
  
    Kongl. Maj:t har ända till senare år ensam utfärdat förordningar på
    arbetareskyddslagstiftningens område. Först vid 1889 och 1900 års
    riksdagar har riksdagen häfdat sin rätt att tillsammans med Kongl.
    Maj:t stifta hithörande lagar, åtminstone viktigare sådana.
  
  Fotnot 3:
  
    I denna kommitté var arbetsgifvareinträsset väl tillgodosett, då det
    däremot icke fanns någon arbetarerepresentant. Det är för öfrigt
    karaktäristiskt för kungliga svenska kommittéer i arbetarefrågor att
    _arbetarna antingen icke alls eller också icke med de bästa
    tillgängliga krafter där blifvit representerade_. Möjligen får ett
    undantag göras med afseende på 1884 års kommitté. Men jämför
    sammansättningen af de nämda 1875 och 1891 års kommittéer samt af 1891
    års arbetareförsäkringskommitté och 1899 års kommittéer i egnahems-,
    skiljedoms- och arbetsaftalsfrågorna!
  
  Fotnot 4:
  
    I England hade parlamentsledamoten Plimsoll i början af 1870-talet
    yrkat på värksam skyddslagstiftning för sjöfolk, hvilket också ledt
    till åsyftat resultat.
  
  
  
  
                3. Bestämmelser till skydd för minderåriga.
  
  
  Den nu gällande arbetareskyddslagstiftningen i vårt land kan indelas i
  följande grupper:
  
  1) Bestämmelser till skydd för _minderåriga_, 2) bestämmelser till skydd
  för _kvinnor_ och 3) lagstiftning till skydd för _arbetare i allmänhet_,
  oberoende af ålder och kön.
  
  Bestämmelserna till skydd för minderåriga återfinnas i 1900 års lag
  angående minderårigas och kvinnors arbete samt i 1881 års förordning
  angående minderåriges arbete. Härtill kommer i 1896 års förordning
  angående tillvärkning af fosfortändstickor ett förbud för minderåriga
  att deltaga i visst hälsofarligare arbete.
  
  Beträffande minderåriga arbetare, som stå under arbetsgifvarens
  _husbondvälde_, gälla särskilda bestämmelser, åläggande arbetsgifvaren
  vissa uppfostrareförpliktelser mot de minderåriga, hvilka stadganden
  emellertid här förbigås såsom ej hörande till den egentliga
  arbetareskyddslagstiftningen.
  
  Till denna höra ju ej häller följande stadganden, hvilka dock kunna i
  förbigående nämnas. 1864 års näringsfrihetsförordning föreskrifver bland
  annat, att minderårig icke får antagas till biträde i _handel_ förrän
  efter fyllda 12 år. Enligt en förordning af år 1896 kan i stad förbud
  utfärdas för gossar under 14 och flickor under 15 år att idka
  försäljning af tidningar, blommor m. m. på sön- och hälgdagar samt
  öfriga dagar nattetid. Sådant förbud har också utfärdats i våra större
  städer. Slutligen få enligt en förordning af år 1897 gossar under 14 och
  flickor under 15 år ej användas vid vissa offentliga förevisningar såsom
  lindansning, positivspelning, akrobatföreställningar o. d. Afsikten med
  de båda sistnämda förordningarna är, såsom lätt inses, att bevara barnen
  för det skadliga inflytande som gatuhandel af tidningar och cigarrer m.
  m. samt deltagande af offentliga förevisningar visat sig utöfva på
  barnens sedlighet, skolundervisning o. s. v.
  
  Med afseende på minderårigas arbete inom öfriga områden, t. ex. i
  jordbruk, värdshus- och källarrörelse m. fl. yrkesgrenar, finnas hos oss
  inga bestämmelser.
  
                    *       *       *       *       *
  
  _1900 års lag_ afser förutom vuxna kvinnor endast minderåriga _under 18
  år_. I detta hänseende öfverensstämmer vår lag med t. ex. Norges,
  Danmarks, Finlands, Englands, Frankrikes och Schweiz' lagstiftning. I
  Tyskland och Österrike däremot omfattar skyddet ej manliga minderåriga
  öfver 16 år.
  
  Beträffande _området för lagens tillämpning_ hänvisas till dess 1 §. (Se
  Bil. I.) Vid en blick på denna faller det genast i ögonen att
  svårigheter eller godtycke böra kunna uppstå vid afgörandet huruvida en
  rörelse, t. ex. en mekanisk värkstad, »drifves i så stor omfattning
  eller under sådana förhållanden i öfrigt, att den skäligen må anses som
  fabriksrörelse». Lagens uttryckssätt är ju något sväfvande. Emellertid
  är det ingalunda lätt att uttrycka skillnaden mellan å ena sidan den
  större eller medelstora industri, som man vill ställa under lagens
  föreskrifter, och å andra sidan handtvärket eller småindustrin, som man
  vill därifrån utesluta. Att, såsom t. ex. den belgiska lagen gör, låta
  skillnaden bero på det antal arbetare, som sysselsättas i rörelsen,
  torde näppeligen innebära en tillfredsställande lösning af frågan.
  
  Den bästa lösningen består väl helt enkelt däri att utsträcka
  skyddslagen öfver till småindustrin. Hvarför skola också handtvärkets
  eller småindustrins minderåriga arbetare undandragas det skydd som
  kommer t. ex. fabriksbarnen till del? Man invänder kanske häremot att de
  i 1900 års lag nämda yrkena i allmänhet innebära större faror för de
  minderårigas hälsa och kroppsliga utveckling än handtvärket. Men man bör
  ej förbise att, äfven om så skulle vara förhållandet, hvilket f. ö.
  ingalunda är gifvet, så är skyddslagstiftningens syfte icke endast att
  skydda arbetareungdomen för _fysiska_ olägenheter af arbetet, utan äfven
  att tillgodose de minderårigas _moraliska_ och _intellektuella_
  uppfostran, hvilken tillkommer hemmet och skolan, men hvarken fabriken
  eller värkstaden.
  
  England och Frankrike ha också inneslutit hela handtvärket inom den
  värksamma och effektivt kontrollerade arbetareskyddslagstiftningens
  område. Den franska lagen af år 1892 undantager sålunda endast sådana
  värkstäder, där arbetet blott bedrifves af familjemedlemmar under
  faders, moders eller förmyndares uppsikt.
  
                    *       *       *       *       *
  
  _Villkoren för minderårigs anställning_ i de enligt 1900 års lag
  skyddade yrkena äro följande:
  
  1. Den minderårige skall ha fyllt _12 år_.
  
  2. Den minderårige skall antingen efter att ha genomgått fullständig
  lärokurs ha erhållit _afgångsbetyg från_ _folkskolan_ eller efter
  inhämtande af ett _ringare kunskapsmått_ erhållit tillstånd att lämna
  folkskolan (eller ock styrka, att skolpliktigheten äljes upphört, t. ex.
  på grund af annorstädes inhämtad undervisning).
  
  3. Medelst _läkarebetyg_ skall styrkas att den minderårige icke till
  följd af sjuklighet eller kroppslig svaghet kan anses komma att lida men
  af det ifrågavarande arbetet.
  
  Från dessa regler, gifvas följande _undantag_:
  
  1. Minderårig, som uppfyller villkoren 2 och 3 får redan _vid 11 års
  ålder_ användas vid lättare arbeten under bar himmel vid grufvor samt
  sågvärk och därmed förenade brädgårdar.
  
  2. Minderårig som fyllt 12 år (eller i undantagsfallet 1. 11 år) och som
  uppfyller villkoret 3., får, fastän han ej slutat folkskolan, användas i
  arbete _under ferietid_.
  
  Såväl nu nämda hufvudregler som undantag gälla lika för gossar och
  flickor.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Beträffande nu först en minimiålder af 12 och ännu mer af 11 år ha
  invändningar framställts däremot både ur hälsovårdens och uppfostrans
  synpunkt. En internationell kongress för hygien, som 1887 hölls i
  Wien,[5] uttalade sålunda i en resolution att åldersklasser under 14 år
  borde vara helt och hållet uteslutna från fabriksarbete. Vid 1900 års
  riksdag yttrade förre chefen för Medicinalstyrelsen generaldirektör
  Almén bl. a.: »Åldersgränsen 12 år är nära nog onaturlig. Individen har
  då ej nått den utveckling att han kan uthärda ansträngning utan att taga
  skada däraf. — — Min bestämda mening är, att minderårige ej skola få
  användas till industriellt arbete förrän de fyllt 13 år.»
  
  I Tyskland stadgas absolut förbud för minderårigs användande i fabriker,
  bärgvärk och grufvor m. m. före uppnådda 13 år. I Schweiz och Österrike
  är minimiåldern åtminstone för fabriksarbete 14 år. I öfriga länder är
  den i allmänhet såsom hos oss 12 år, i några sydliga länder, där som
  bekant den fysiska utvecklingen inträder tidigare, dock ännu lägre.
  Minimiåldern är f. ö. i hvarje land bestämd af hänsyn såväl till de
  minderåriges kroppskrafter som af där gällande skollagstiftning. Så är
  äfven fallet hos oss, där just emot en ifrågasatt höjning till 13 år
  anförts att detta ej med nu gällande bestämmelser rörande
  folkskoleundervisningen vore lämpligt. I regeringens förslag vid 1900
  års riksdag läses sålunda följande yttrande af civilministern: »Sådan
  denna (folkskoleundervisningen) för närvarande är anordnad, har i regeln
  barnet i åldern mellan 12 och 13 år inhämtat det kunskapsmått, som
  berättigar detsamma att afgå från folkskolan. Därmed har också
  skolpliktigheten upphört, ett förhållande, med hänsyn till hvilket
  minimiåldern för inträde i industrins tjänst måste vara afpassad, så
  vida man vill undvika att legalisera en kortare eller längre, men för
  minderårige utan tvifvel i hög grad skadlig period af sysslolöshet.»
  
  Häremot kan emellertid invändas att enligt gällande folkskolestadga (af
  år 1897) undervisningen skulle af skolmyndigheterna inom kommunerna
  _kunna_ ordnas så, att barnen i regel finge gå i skolan till eller in på
  det 14:de lefnadsåret, och säkerligen skulle en uppfordran till
  undervisningens ordnande på detta sätt ligga just däri, att minimiåldern
  för anställning i arbete bestämdes till 13 år.
  
  Såsom minimiåldern för inträde i industrins tjänst nu blifvit
  bestämd — till i regel 12 år — föreligger i stället fara att
  folkskoleundervisningen på grund af påtryckning från deras sida som
  ha inträsse af att använda barnen i arbete, skall anordnas med
  hänsyn till en tidigare afslutning af skolgången. Men detta innebär
  dels att skoltiden flyttas tillbaka till för undervisningen mindre
  fruktbara år, dels att skolkursen, som enligt folkskolans
  normal-plan borde ta 6 år i anspråk, krymper ihop och undanstökas på
  kortare tid.
  
  Att åter en sådan fara värkligen är för handen, åtminstone på de orter,
  där undervisningens vänner icke äga nog talan, framhölls vid lagens
  tillkomst bl. a. af herrar Fridtjuv Berg och E. Hammarlund i en motion i
  andra kammaren. Det heter där: »För hvar och en, som haft anledning att
  närmare följa vårt folkskoleväsendes utveckling under de båda senaste
  årtiondena, är det en välbekant sak att inom flertalet kommuner, där
  industriinträssena äro förhärskande, en stark sträfvan gjort sig
  gällande bland industrins målsmän att söka få folkskoleväsendet så
  ordnat att det bäst passar för deras behof af minderårig arbetskraft.»
  
  Herrar Berg och Hammarlund föreslogo också med instämmande af flera
  andra riksdagsmän och i enlighet med de önskningar, som från flera håll
  framställts af folkskolans målsmän utom riksdagen, att minimiåldern
  skulle bestämmas till 13 år. Detta blef ju emellertid — beklagligtvis —
  icke riksdagens beslut.
  
  Men om man ur uppfostringssynpunkt måste beklaga att minimiåldern
  fastställdes till i regel 12 år, så gäller detta i ännu högre grad om
  undantaget _11 år såsom minimiålder i visst arbete_[6] samt om
  medgifvandet att barn, som efter inhämtandet af ringare kunskapsmått än
  den fullständiga lärokursen erhålla behörigt tillstånd att lämna skolan,
  få börja det industriella arbetet.
  
  Med afseende på detta »behöriga tillstånd» förhåller det sig på följande
  sätt. Enligt folkskolestadgan kan den lärjunge, som af fattigdom hindras
  att begagna undervisningen, erhålla tillstånd att lämna skolan, blott
  han inhämtat en viss mindre lärokurs (den s. k. minimikursen). Någon
  pröfning af barnets fattigdom kommer vanligen ej i fråga, det är nog,
  att barnets målsman förklarar sig vilja ha in barnet på en fabrik. Och
  minimikursen är så obestämd angifven att den ofta af vederbörande
  ansetts, äfven med blott 4 månaders undervisningstid på året, kunna vara
  undangjord inte bara före 12 utan t. o. m. före fyllda 11 år, i
  synnerhet om barnet börjat sin skolgång redan vid 6 års ålder, hvilket
  af fackmän anses alldeles förkastligt.
  
  Men genom allt detta är vägen öppnad för industrin att rycka till sig
  barnen innan de ens fått den nödtorftiga undervisning som den
  fullständiga lärokursen innebär!
  
                    *       *       *       *       *
  
  En särskild frestelse för industriidkarna, understödda af barnens
  målsmän, att ordna undervisningen i eget inträsse ligger dessutom uti
  medgifvandet att få använda barnen i arbete _under ferierna_. Man kan
  befara att på grund af detta medgifvande ferierna inom industriorterna
  skola svälla ut på undervisningstidens bekostnad och att där skall komma
  att bli såsom det redan nu mångenstädes är, nämligen att undervisningen
  endast pågår ett mindretal, t. ex. 4 månader om året.
  
  Medgifvandet måste därför anses synnerligen olämpligt. Åtminstone
  borde en inskränkning göras i rätten att använda barn i arbete under
  ferierna, t. ex. en inskränkning till vissa månader af året. Och
  _tillfredsställande_ kunna förhållandena ej anses vara förrän barnen
  helt och hållet förskonas från industriellt arbete medan de ännu
  befinna sig i skolåldern. Att skolundervisningen då också bör pågå
  under så lång tid af året att den återstående tiden innebär en
  välbehöflig och nyttig hvilotid och ej en skadlig sysslolöshetstid,
  säger sig själf.
  
  Nu får man visserligen gentemot de här framhållna
  undervisningssynpunkterna ej så sällan höra att det vore nyttigt och
  nödigt för ungdomens uppfostran till framtida arbetsduglighet o. d., att
  barnen så tidigt som möjligt finge användas i lönarbete. Emot detta
  resonemang skulle jag emellertid vilja anföra ett yttrande af
  centralstyrelsen för Sverges allmänna folkskolelärareförening (i en
  framställning till regeringen med anledning af förslaget till 1900 års
  lag).
  
  »Det är förvisso alldeles riktigt,» säger styrelsen, »att barnen skola
  öfvas i arbete, och detta redan från sina spädaste år. Men de skola
  arbeta under uppfostrares ledning, och deras arbete skall äga ett
  uppfostrande syfte samt ordnas så, att det motsvarar deras utveckling
  och är ägnat att steg för steg för steg utveckla deras växande krafter.
  Där barnarbetet ej är af denna art, där uppfyller detta icke sitt
  ändamål, och följden blir, att de ungas håg förslöas och deras krafter i
  förtid brytas. Rådfrågar man den dagliga erfarenheten, så finner man
  ock, att ett indragande i fabriksarbetet, innan kroppens och själens
  krafter någorlunda vunnit stadga och utveckling, alldeles icke främjar
  arbetslusten och arbetsfarten, utan tvärtom framkalla den vana vid att
  sköta förefallande sysslor på ett lamt, håglöst och tanklöst sätt,
  hvaröfver med rätta så ofta klagas. De afgjort dugligaste arbetarna äro
  i allmänhet att söka bland dem, som under de egentliga barndomsåren fått
  tillhöra hemmet och skolan samt där genom lämpligt arbete fått sina
  kroppskrafter stärkta och sin omdömesförmåga väckt och närd. Redan nu
  finnas äfven hos oss flera arbetsgifvare, som inse detta, och inom kort
  skall utan tvifvel den öfvertygelsen vara allmän, att vårt lands
  industriella framtid ingalunda beror på arbetarnas tidiga inträde i
  fabrikerna, utan i främsta rummet på deras friska kroppsliga och andliga
  energi samt på deras odlade intelligens.
  
  Om hvad nu blifvit anfört är riktigt med hänsyn till det industriella
  barnarbetet i allmänhet, så gäller det naturligtvis i allra högsta grad
  om den _kvinnliga_ ungdomens deltagande i detsamma. Där flickorna redan
  från barnaåren indragas i fabrikslifvet, där blir i de flästa fall deras
  sedlighet undergräfd och deras utbildning i husliga sysslor
  omöjliggjord. Den minderåriga fabriksarbeterskan förlorar lätt den eljäs
  hos kvinnan så naturliga känslan för hemmet, och de mångahanda praktiska
  färdigheter, som särskilt för en arbetarehustru äro så oumbärliga, blir
  hon aldrig i tillfälle att förvärfva.»
  
                    *       *       *       *       *
  
  Med afseende på det tredje villkoret för anställning i industriellt
  arbete enligt 1900 års lag, nämligen _läkarebetyget_, vore ju intet
  annat än godt att säga därom, därest man ägde garanti för läkarens
  opartiskhet. I England, där läkareundersökningarna af minderåriga
  arbetare spela en viktig roll och lära ha visat sig välgörande, är det
  förbjudet för läkare, som direkt eller indirekt är inträsserad i en
  industriell rörelse, att utfärda läkarebetyg för där anställd
  minderårig. Någon sådan bestämmelse finns inte i vår lag.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Om _arbetstid_, _arbetsdag_ och _raster under arbetet_ stadgar 1900 års
  lag följande. Nattarbete är i regel förbjudet för alla minderåriga,
  eller närmare uttryckt: minderårig får ej sysselsättas i arbete i
  industriellt yrke nattetid mellan kl. 7 på aftonen och 6 på morgonen.
  Arbetsdagen för 12-åringar är högst 6 timmar, och för minderårig, som
  fyllt 13 år, högst 10 timmar. Arbetsdagen skall afbrytas genom
  »lämpliga» raster; huru långa eller anordnade, säger lagen däremot icke.
  Vidare bestäms att minderårig ej skall tillåtas att under rasterna
  uppehålla sig i arbetslokal, där till följd af arbetets beskaffenhet
  luften är förorenad af ämnen, som äro skadliga för hälsan,[7] samt att
  det i sådant fall åligger arbetsgifvaren att anvisa lämpligt annat rum,
  där de minderåriga kunna vistas under rasterna och intaga sina måltider.
  
  Från dessa regler göres ett afsevärdt _undantag_ för grufvor,
  industriella anläggningar, där arbetet drifves med s. k. ständig eld,
  samt för sågvärk och därmed förenade brädgårdar. Nattarbete medgifves
  nämligen här för gossar fyllda 14 år, hvarjämte deras arbetstid får
  utsträckas till _i medeltal högst 12 timmar af dygnet_. (Se de närmare
  villkoren härför i 8 § 1 mom.)
  
  Hvad nu det allmänna förbudet mot minderårigs användande i nattarbete
  beträffar, öfverensstämmer vår lag häri med lagstiftningen i de flästa
  andra länder. Äfven där är vanligt, att undantag göras för industrier,
  som gå med ständig eld, dock icke ett så vidsträckt undantag som hos
  oss. I och för sig måste äfven detta undantag väcka betänkligheter. Det
  är nämligen enligt läkarevetenskapens liksom den allmänna erfarenhetens
  vittnesbörd obestridligt, att människan under uppväxtåldern är i
  synnerligen stort behof af ordentlig sömn. Men däraf följer att
  nattarbete vid dessa år, åtminstone de ömtåligare åren, borde vara
  alldeles förbjudet, ty att sofva på dagen innebär icke den ostörda sömn,
  som behöfves.
  
  Hvad 6 timmars arbetsdag för 12-åringar angår, får det måhända ej anses
  för mycket. Att däremot, såsom lagen gör, höja maximalarbetsdagen till
  10 timmar redan för 13-åringar, måste anses som ett felgrepp. Ur
  hälsovårdssynpunkt har man nämligen bestämt motsatt sig en så lång
  arbetsdag för barn vid denna ålder. Sålunda yttrade chefen för
  Medicinalstyrelsen generaldirektör Linroth samt medicinalrådet Wavrinsky
  i ett utlåtande öfver det inom civildepartementet utarbetade förslaget
  till 1900 års lag:
  
  »För 12-14 åriga barns normala utveckling i såväl andligt som
  kroppsligt afseende erfordras i långt högre grad än för den fullvuxne,
  att dem lämnas nödig hvila och vederkvickelse mellan arbetstimmarna,
  så att kroppsorganen dels hinna att beredas ersättning för förbrukade
  ämnen, dels befrias från genom arbetet i väfnaderna uppkomna
  sönderdelningsprodukter. Hvarje arbete, som bedrifves alltför länge
  och ansträngande, värkar skadligt på barnets organism, orsakar
  utmattning och förlust af kroppskraft. Fortfar öfveransträngningen,
  inträder snart allmän sjuklighet. Den dagliga erfarenheten jämte
  dödlighets- och sjukdomsstatistiken från industriorter, där barnarbete
  i högre grad anlitas, lära också, att fabriksarbete, framför allt i
  slutna lokaler, är outhärdligt för barnorganismen och i förtid
  uttömmer barnens krafter, därest det ej regleras genom klokt och efter
  barnens fysiska utveckling afpassade arbetstider.
  
  Barn i ofvannämda ålder hvarken böra eller kunna därför i regel utföra
  så ihållande arbete som fullvuxna. Så länge deras organism icke vunnit
  erforderlig kraft och skolan icke afslutats, måste arbetstiden för dem
  vara begränsad och de vara befriade från för dem skadligt arbete.
  
  Af ofvan anförda skäl anses allmänt en arbetstid af sex timmar för barn
  under 14 år icke böra öfverskridas.[8]
  
                    *       *       *       *       *
  
  En så lång arbetstid (10 timmar), äfven om hufvudsakligen lättare
  handtlangningsarbete därunder utföres, måste dock blifva mer än
  tillåtligt ansträngande för ett 13 års barn, synnerligast om de påbjudna
  rasterna icke skola inberäknas i de angifna arbetstiderna, vid hvilket
  förhållande arbetsdagen för dessa 13-åringar skulle kunna uttänjas till
  icke mindre än tolf timmar.[9]
  
                    *       *       *       *       *
  
  Hälst skulle vi för vår del vilja förorda sex timmar för barn intill 14
  år och tio timmar för minderårig mellan 14 och 18 år, emedan dessa
  arbetstider ovillkorligen äro de, som ur sanitär synpunkt bäst lämpa sig
  för de minderåriga arbetarna.»
  
  Om _rasterna_ under arbetet har ju vår lag ej sagt mer än att sådana
  skola finnas. Det måste dock, hvilken åsikt man än må ha angående
  arbetsdagens längd, vara klart att rasternas lämpliga anordning och
  tillräckliga längd är af största vikt för att skydda de minderåriga emot
  öfveransträngning. Det hade därför varit önskvärdt att lagen gifvit
  närmare bestämmelser om rasterna. I den utländska lagstiftningen har man
  också varit angelägen därom. I de norska, danska och engelska lagarna
  stadgas t. ex. att senast 4½ (i vissa fall 5) timmar sedan arbetet
  börjat, skall rast inträda. I den engelska väfnadsindustrin skall
  rasternas längd under dagen vara sammanlagt 2 timmar.
  
                    *       *       *       *       *
  
  1900 års lag har, i likhet med den utländska lagstiftningen i allmänhet,
  stadgat _absolut förbud mot minderårigs användande i visst arbete_.
  Enligt vår lag äro sålunda gossar under 14 år och alla kvinnliga
  minderåriga uteslutna från arbete _under jord_ i grufvor eller
  stenbrott. Vidare får minderårig ej användas till visst farligare
  maskinarbete (6 §). Slutligen kan Konungens Befallningshafvande förbjuda
  eller föreskrifva vissa villkor för minderårigs användande i arbetet (10
  §).
  
  Bland lagens öfriga bestämmelser märkes stadgandet om _den årligen
  återkommande läkarebesiktningen_ af alla vid industriellt yrke anställda
  minderåriga (11 §). Dessa besiktningar böra, rätt skötta, kunna bidraga
  till en värdefull utredning om t. ex. fabriksarbetets invärkan på de
  minderårigas fysik. Men då erfordras också att besiktningsläkarna gå
  planmässigt och insiktsfullt till väga, hvilket vid den besiktning (för
  år 1901) som hittills hållits ingalunda öfverallt varit förhållandet. En
  bestämd och för alla läkarna likformig instruktion angående
  besiktningens förrättande är synbarligen af behofvet påkallad.
  
  Slutligen kan också nämnas att enligt 1900 års lag arbetsgifvaren är
  skyldig att bereda minderårig arbetare, som ej fyllt 15 år, den ledighet
  som kan erfordras för deltagande i fortsatt skolundervisning (3 §).
  
                    *       *       *       *       *
  
  _Kontrollen öfver lagens efterlefnad_ är anförtrodd åt
  yrkesinspektörerna, en hvar inom sitt distrikt, samt i fråga om
  grufdrift åt bärgmästarna. Angående det biträde som andra myndigheter
  äro skyldiga att lämna yrkesinspektör eller bärgmästare se 9 och 13 §§.
  För att underlätta kontrollen är äfven stadgat att på arbetsställe, där
  minderåriga sysselsättas, skola finnas anslagna dels gällande lag
  angående minderårigas arbete, dels uppgift å de tider, då för minderårig
  arbetet börjas och slutas samt rasterna infalla.
  
  För att utöfva tillsynen öfver lagens efterlefnad på ett arbetsställe
  äger yrkesinspektör eller bärgmästare samt den läkare, som af Kon. Bef.
  är förordnad att förrätta den årliga besiktningen, tillträde till
  arbetsstället. Likaledes få de företaga nödiga undersökningar på platsen
  samt äga tillgång till den registerbok öfver de minderåriga, som
  arbetsgifvaren är skyldig att inneha, och de skol- och läkarebetyg, med
  hvilka han skall styrka sin rätt att använda de minderåriga i arbetet.
  
  Tillträde till arbetsstället har den inspekterande endast under den tid
  _arbetet pågår_ och först _efter tillsägelse_ hos yrkesidkaren eller
  arbetsföreståndaren om afsikten att där företaga inspektion. Dessa
  bestämmelser, som äro hämtade från 1889 års lag angående skydd mot
  yrkesfara, där man icke torde kunna göra någon invändning mot desamma,
  måste då det gäller att kontrollera, huruvida lagen om minderåriga på
  ett arbetsställe efterlefves eller ej, anses olämpliga.[10]
  Bestämmelserna sakna också motsvarighet t. ex. i Englands
  arbetareskyddslagstiftning, enligt hvilken inspektörerna äga _när som
  hälst fritt och obehindrat tillträde_ till de anstalter, öfver hvilka de
  ha tillsyn. Detta är ock en genomgående princip i Tysklands, Schweiz',
  Österrikes, Frankrikes och Danmarks skyddslagstiftning.
  
  Hos oss torde stadgandet om den inspekterandes anmälan ha tillkommit af
  en missriktad hänsyn för arbetsgifvaren. Det skulle nämligen vara
  nedsättande för honom, om inspektören utan hans eller hans
  arbetsföreståndares vetskap finge komma in till arbetsstället. Men detta
  är en felaktig syn på saken, ty inspektionen är ju till för de
  _lagstridiga_ arbetsgifvarnas skull, men måste för att vara värksam mot
  dessa vara anordnad på det mäst effektiva sätt. För öfrigt är kontrollen
  äfven riktad emot arbetarna, som dels i egenskap af föräldrar till
  barnen, dels emedan de behöfva de minderåriga till biträde i arbetet,
  frestas att befrämja öfverträdelser af skyddslagen.
  
  En annan inskränkning i den fria kontrollen öfver lagens efterlefnad är
  den äfvenledes från 1889 års lag hämtade bestämmelsen att viss del af
  fabrik, värkstad eller annan arbetslokal må för bevarande af
  yrkeshemlighet undantagas från inspektion.[11] Vid meningsskiljaktighet
  härvid mellan yrkesidkaren och yrkesinspektören hänskjutes saken till
  Konungens Befallningshafvande.
  
  Hvad slutligen straffen för öfverträdelser af lagen angår, kan påpekas
  att det icke blott är yrkesidkaren, utan äfven den minderåriges fader
  eller målsman som straffas, nämligen i fall öfverträdelsen skett med
  faderns eller målsmans vetskap och vilja. Straffet för yrkesidkaren är
  för öfrigt högst 500 kronors böter.
  
  Öfverträdelser af lagen åtalas af allmänna åklagaren.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Med afseende på bestämmelserna om _minderårigs användande i handtvärk_
  och annan småindustri må här, förutom hvad redan blifvit sagt om 1881
  års förordning, endast nämnas följande. _Villkoren för inträde i
  arbetet_ äro att den minderårige fyllt _12 år_, att han inhämtat
  _folkskolans minimikurs_, samt att han ej till följd af sjuklighet eller
  kropplig svaghet kan anses komma att lida men af det ifrågavarande
  arbetet (styrkt genom _läkarebetyg_). Nattarbete mellan kl. 8 på kvällen
  och 6 på morgonen är förbjudet, och arbetsdagen skall afbrytas af
  lämpliga raster.[12]
  
  -----
  
  Fotnot 5:
  
    Den 6:te internationella kongressen för Hygien och Demografi.
  
  Fotnot 6:
  
    Berlinerkonferensen ansåg att för nordligare länder 12 år borde vara
    minimiålder _utan undantag_.
  
  Fotnot 7:
  
    Att minderåriga få arbeta i en för hälsan skadlig luft, förutsättes
    sålunda uttryckligen.
  
  Fotnot 8:
  
    Af denna mening var äfven Berlinerkonferensen.
  
  Fotnot 9:
  
    I de tio timmar, under hvilka 13-åringarna enligt 1900 års lag få
    användas i arbete, inberäknas naturligtvis icke rasterna.
  
  Fotnot 10:
  
    Huru skall t. ex. den inspekterande kunna kontrollera att de
    minderåriga under rasterna ej uppehålla sig i arbetslokal, där luften
    är förorenad af hälsoskadliga ämnen, om han ej äger tillträde till
    arbetsstället annat än då arbetet pågår?
  
  Fotnot 11:
  
    Denna bestämmelse har på området för 1889 års lag endast i
    undantagsfall åberopats af yrkesidkare och alltså hittills ej
    inneburit något hinder af nämvärd betydelse för inspektionen.
  
  Fotnot 12:
  
    1881 års förordning, hvilken ingår såsom n:o 64 i _Svensk
    författningssamling_ för år 1881, kan genom bokhandeln erhållas till
    ett pris af 10 öre.
  
  
  
  
                     4. Bestämmelser om kvinnoarbetet.
  
  
  Statens ingripande genom 1900 års lag i de vuxna kvinnornas rätt att
  fritt råda öfver sin arbetskraft innebar en nyhet för vårt land. Några
  lagbestämmelser utöfver de i 1900 års lag gifna finnas icke häller med
  afseende på de vuxna kvinnornas arbete.
  
  I allmänhet har lagstiftningens grund, då det gällt kvinnoarbetet, varit
  hänsyn dels till hem och familjelif samt kvinnans sedlighet, dels till
  kvinnans och det kommande släktets hälsa och kroppskrafter. Dessa skäl,
  och särskilt det sistnämda, ha ock varit så talande att krafvet på
  frihet för kvinnan att lika obehindrat som mannen förfoga öfver sin
  arbetskraft i de flästa länder måst vika. Lagstiftningen utomlands
  bestämmer nu icke blott såsom hos oss förbud mot visst slags arbete och
  för barnaföderskor att en viss tid efter nedkomsten användas i arbete,
  utan äfven förbud emot nattarbete, t. ex. i England och Schweiz; vidare
  gifvas bestämmelser om maximalarbetsdag samt om raster, hvarvid
  middagsrasten i t. ex. Schweiz skall vara längre för dem som ha att
  sköta hushåll o. s. v.
  
  Vår lag ger med afseende på kvinnoarbetet endast följande två
  föreskrifter (i 7 §):
  
  1. Kvinna, som födt barn, får icke sysselsättas _under de fyra första
  veckorna efter barnsbörden_, därest icke med läkarebetyg styrkes att hon
  tidigare kan börja arbetet utan men.
  
  2. Till arbete _under jord_ i grufva eller stenbrott får kvinna icke
  användas.
  
  Med afseende på de industrier, inom hvilka dessa bestämmelser gälla,
  kontrollen öfver deras efterlefnad och straff för öfverträdelse af
  desamma hänvisas till hvad förut är sagt angående de minderårigas
  arbete.
  
  Mot den tid af 4 veckor efter barnsbörden, under hvilken kvinna ej får
  användas i arbete, kunna framställas befogade anmärkningar. Denna tid är
  nämligen enligt fackmännens utsago under alla förhållanden för kort för
  att moderns organism skall hinna återgå till sitt normala tillstånd. I
  regel erfordras härför en tid af 6-8 veckor. Skulle emellertid modern
  något dessförinnan utan olägenhet kunna deltaga i visst lättare arbete,
  så borde åtminstone industriellt arbete under de 4 första veckorna vara
  _absolut_ förbjudet utan möjlighet att med läkarbetyg kunna komma in i
  arbetet tidigare. Nu liksom inbjuder lagen till utfärdande af intyg, för
  hvilka skickliga och samvetsgranna läkare icke torde kunna stå.
  
  I den tyska lagen af år 1891 är också förbudet för arbete under de fyra
  första veckorna oeftergifligt, och för arbete under de två följande
  veckorna fordras läkarbetyg. I Schweiz är förbudstiden 6 veckor.
  
  Att förbudstiden icke bestämmes för kort, är dessutom icke blott
  nödvändigt för modern, utan äfven af största vikt för barnet, som
  särskilt under de 6 första veckorna alltför väl behöfver moderns
  ständiga omvårdnad. I den nya danska lagen, som med afseende på
  barnaföderskor för öfrigt öfverensstämmer med vår lag, betonas
  uttryckligen barnets inträsse. Det heter nämligen där att det
  ifrågavarande läkarebetyget skall styrka att arbetet kan ske utan skada
  vare sig för barnet eller modern. I vår lag sägs däremot endast att
  arbetet skall kunna ske »utan men». (Jämför 7 §.)
  
  Ett önskemål med afseende på lagstiftningen angående barnaföderskor är
  för öfrigt att befria dem från arbete äfven en tid _före_ barnsbörden,
  då ansträngande arbete äfvenledes kan vara till skada för mor och barn.
  Detta önskemål, som naturligen är svårare att i lagstiftningen praktiskt
  förvärkliga, har dock blifvit beaktat åtminstone i den schweiziska
  kantonen Glarus' lagstiftning och i den spanska lagen af år 1900. I
  Glarus stadgas angående barnaföderskor förbud mot industriellt arbete
  under 8 veckor, däraf minst 6 veckor efter nedkomsten. I Spanien stadgas
  — förutom förbud mot arbete under de 3 veckorna närmast efter
  barnsbörden — att om en arbeterska begär ledighet på grund af väntad
  förlossning, skall hennes plats behållas för hennes räkning från och med
  det hon begärde ledigheten till och med 3 veckor efter nedkomsten.
  
  
  
  
            5. Bestämmelser till skydd för arbetare i allmänhet.
  
  
  Det är redan nämdt att 1864 års näringsfrihetsförordning, 1874 års
  hälsovårdsstadga och 1884 års grufvestadga innehålla enstaka
  bestämmelser till skydd för arbetare. Härtill komma föreskrifter i 1874
  års byggnadsstadga (skyddbestämmelsen däri dock af år 1890), i 1897 års
  förordning angående explosiva varor m. fl. förordningar.
  
  Värkliga arbetareskyddslagar äro 1889 års lag angående skydd mot
  yrkesfara samt 1896 års förordning angående tillvärkning af
  fosfortändstickor.[13]
  
  Slutligen bör ock nämnas, att vår strafflag förbjuder handtvärk eller
  annat arbete, som kan tåla uppskof och ej sker till egen eller annans
  nödtorft, _på sön- eller högtidsdag_ mellan kl. 6 på morgonen och 9 på
  kvällen. För jämförelses skull kan härvid framhållas, att utomlands
  söndagsarbetet ingalunda öfverallt är afskaffat. Frågan om
  söndagshvila för arbetare har ock spelat en viktig roll i
  arbetareskyddslagstiftningens historia och var ju bl. a. föremål för
  Berlinerkonferensens behandling.
  
  Med afseende på 1889 års lag hänvisas till den bifogade lagtexten (Bil.
  II), och skall här endast framhållas några synpunkter.
  
  Lagens tillämplighetsområde är i det hela detsamma som 1900 års lag
  angående minderåriga och kvinnor. Grufdriften faller dock utom 1889 års
  lag. — Uteslutna från denna — såväl som från 1900 års lag — äro vidare
  hela jordbruket och det egentliga handtvärket, ehuruväl yrkesfaran inom
  dessa näringar ingalunda är obetydlig. Man behöfver blott erinra om de
  talrika olycksfallen vid t. ex. tröskvärk och s. k. hemsågar på landet
  samt om de ogynnsamma hygieniska förhållanden, som mångenstädes råda
  inom handtvärket.
  
  Lagen afser att åstadkomma dels anordningar för att förhindra
  _olycksfall_, dels åtgärder till förekommande af _ohälsa_ i arbetet (se
  2 §).
  
  Öfvervakandet af lagens efterlefnad är anförtrodd åt yrkesinspektörerna
  med biträde af hälsovårds- och kommunalnämderna, provinsial-, stads- och
  distriktsläkare samt polismyndighet.
  
  Om skyddsbestämmelserna i 1889 års lag kan anmärkas, att de äro väl
  sväfvande och i många afseenden otillräckliga, hvadan en revision af
  lagen, såsom herr David Bergström vid 1902 års riksdag förgäfves
  påyrkat, säkerligen icke vore öfverflödig. Emellertid ligger vikten med
  afseende på en sådan lag alldeles särskilt uppå tillämpningen af
  densamma. Denna åter beror naturligtvis på det sätt, hvarpå
  yrkesinspektionen är ordnad och bedrifves.
  
  -----
  
  Fotnot 13:
  
    1896 års förordning ingår såsom n:o 93 i _Svensk författningssamling_
    för år 1896 och kan i bokhandeln erhållas för 10 öre.
  
  
  
  
                           6. Yrkesinspektionen.
  
  
  En af hörnstenarna i all arbetareskyddslagstiftning är, såsom af det
  föregående torde ha framgått, en af staten ledd inspektion öfver
  skyddlagarnas efterlefnad. Detta insåg man också vid stiftandet af 1889
  års lag, i det man samtidigt införde yrkesinspektionen för att göra
  lagen värksam. Skada blott att man då ej tog steget fullt ut och införde
  en värkligt effektiv inspektion!
  
  Inspektionspersonalen, som från början bestod af tre yrkesinspektörer,
  ett alldeles för ringa antal, hvilket också framhölls vid 1889 års
  riksdag, ökades från och med 1895 till fem yrkesinspektörer jämte en
  tillförordnad inspektör öfver sprängämnestillvärkningen. Vid 1900 års
  riksdag, då ju tillsynen öfver efterlefnaden af den nya lagen angående
  minderåriga och kvinnor anförtroddes åt yrkesinspektörerna (jämte
  bärgmästarna), bestämdes deras antal till åtta förutom den
  tillförordnade. Regeringen hade föreslagit, att de fem inspektörerna
  skulle erhålla hvar sina två underlydande tjänstemän, s. k. assistenter,
  till biträde. På så sätt hade den ordinarie inspektionspersonalen kommit
  att bestå af 15 personer i stället för 8, såsom nu blef bestämt.
  Riksdagen ville emellertid ej att inspektionen skulle handhafvas af
  personer med den jämförelsevis ringa erfarenhet och auktoritet som
  assistenterna antogos skola komma att besitta. Likaså afslog riksdagen
  regeringens förslag vid 1901 års riksdag om 8 assistenter till de 8
  yrkesinspektörernas hjälp. Att en väsentlig förstärkning af
  inspektionspersonalen är absolut nödvändig, visades dock till fullo af
  regeringen.
  
  Bestämmelserna om yrkesinspektionen återfinnas i lagarna af år 1889 och
  1900, i en af Kongl. Maj:t utfärdad »Instruktion för yrkesinspektörerna»
  samt i några andra författningar.
  
  Yrkesinspektörerna tillsättas af regeringen och kunna när som hälst
  entledigas från sin befattning. De lyda närmast under kommerskollegium.
  Utom fast lön, 5,000 kr., åtnjuta de reseersättning och dagtraktamente
  under sina tjänsteresor.
  
  Yrkesinspektör skall vara »sakkunnig», d. v. s. inneha vederbörlig
  teknisk utbildning. För att garantera hans opartiskhet förbjuder lagen
  honom att »för egen eller annans räkning drifva fabrik eller idka annat
  industriellt yrke». Ej häller får han i dem ha del eller anställning. Om
  han begagnar sin ställning för att röja yrkeshemlighet, drabbas han af
  icke obetydligt straff. För öfrigt är yrkesinspektören naturligtvis
  underkastad samma bestämmelser som ämbetsmän i allmänhet.[14]
  
  Yrkesinspektörernas uppgift är enligt 1889 års lag att gå yrkesidkarna
  till handa med upplysningar och råd ifråga om arbetarnas skyddande mot
  yrkesfara samt att vaka öfver denna lags efterlefnad. Härvid skall
  yrkesinspektör »städse akta på, huru i hvarje särskilt fall ändamålet
  med denna lag må utan oskälig kostnad vinnas med minsta olägenhet för
  yrkesidkaren». Däremot förekommer i lagen ej en rad för att hos
  yrkesinspektören inskärpa känslan af ansvar gent emot dem, hvilkas lif
  och hälsa det gäller att skydda. Ej häller ålägges inspektörerna såsom
  t. ex. i England att i mån af behof utöfva sin värksamhet med
  vederbörlig stränghet.
  
  Men då man vet under hvilken stämning lagen tillkom, har man ingen
  anledning att förvåna sig öfver dess affattning.
  
  I instruktionen för yrkesinspektörerna heter det: »Vid utöfvande af sin
  befattning bör yrkesinspektör tillvägagå med varsamhet och omsikt samt
  medelst råd och upplysningar söka att företrädesvis på öfvertygelsens
  väg bibringa såväl yrkesidkare och arbetsföreståndare som arbetare
  insikt om nyttan af skyddsåtgärders vidtagande.»
  
  Här betonas alltså ytterligare hänsynen för arbetsgifvarna. Därjämte
  fästes emellertid uppmärksamheten på föreskriften att yrkesinspektörerna
  skola meddela sig icke blott med arbetsgifvaren och arbetsledaren, utan
  också med _arbetarna_ för att öfvertyga dem om nyttan af skyddsåtgärder
  och sålunda söka göra dem inträsserade för dessa. Detta är af vikt icke
  blott för genomförande af skyddslagens afsikter, utan äfven för att
  hindra att hela inspektionen blott och bart blir en uppgörelse mellan
  yrkesinspektören och arbetsgifvaren, där den mäst inträsserade parten,
  arbetaren, står utanför. Att mången arbetsgifvare hälst skulle vilja ha
  det på så sätt, lider intet tvifvel, men kan naturligtvis icke vara
  riktigt.
  
  Hvad föreskriften om yrkesinspektörens skyldighet att »företrädesvis på
  öfvertygelsens väg» söka ernå lagens ändamål angår, vore därom intet att
  säga, ifall därjämte funnes bestämmelser för att, där så behöfdes,
  möjliggöra ett kraftigt och effektivt uppträdande från yrkesinspektörens
  sida. Detta kan emellertid ingalunda sägas vara förhållandet.
  Yrkesinspektören äger sålunda i intet fall själf rätt att ålägga
  yrkesidkaren att vidtaga en nödig skyddsanordning, ej häller att
  förbjuda arbetets fortsättande intill dess anordningen blifvit vidtagen.
  I hvarje fall måste han vända sig till Konungens Befallningshafvande för
  att söka utvärka det erforderliga åläggandet eller förbudet.
  
  Det står nu i Kon. Bef:s makt att, om under ärendets handläggning visar
  sig, att _synnerlig fara är förhanden_, genast förbjuda arbetets
  fortsättande i dess helhet eller användning af vissa lokaler, maskiner
  eller arbetsmetoder till dess viss anordning vidtagits.[15]
  
  Men i alla öfriga fall är förfarandet mycket omständligare. Det tillgår
  nämligen då på följande sätt: Vid eller kort efter sitt första besök på
  ett arbetsställe lämnar yrkesinspektören åt yrkesidkaren ett skriftligt
  _meddelande_ om de anordningar han anser böra vidtagas, hvarjämte
  utsättes den tid inom hvilken anordningarna böra vara värkställda.[16]
  Befinnes sedermera, vid inspektörens efterbesiktning, att yrkesidkaren
  ej rättat sig efter de gifna anvisningarna, kan inspektören hos Kon.
  Bef. anhålla om vederbörligt åläggande för yrkesidkaren. Men inspektören
  kan också nöja sig med att förnya sina en gång gifna anvisningar och
  torde i de flästa fall också — i full öfverensstämmelse med lagens anda
  — välja denna »varsammare» väg. Vänder sig emellertid inspektören, nu
  eller sedan yrkesidkaren för andra gången trotsat hans föreskrifter,
  till Kon. Bef., är saken därmed ingalunda alltid nära sitt slut, utan
  det kan dröja ganska länge om, innan de behöfliga anordningarna bli
  värkställda. Kon. Bef. skall nämligen innan han fattar sitt beslut först
  höra yrkesidkarens mening och stundom äfven inhämta andra yrkesidkares
  yttrande — däremot aldrig _arbetarnas_! Och sedan Kon. Bef. fattat sitt
  beslut äger yrkesidkaren rätt att hos Kongl. Maj:t öfverklaga beslutet.
  Gör han det, kan saken betydligt förhalas innan det afgörande beslutet
  blir utfärdat.
  
  Vare sig det nu blir Kon. Bef:s eller Kongl. Maj:ts beslut, som skall
  värkställas, gäller att om yrkesidkaren ej inom utsatt tid själf
  vidtagit anordningen, värkställes den genom polisens försorg på
  yrkesidkarens bekostnad.
  
  I denna sista händelse såväl som om yrkesidkaren öfverträdt ett Kon.
  Bef:s förbud mot arbete kan yrkesidkaren också drabbas af bötesstraff,
  hvilket däremot icke är förhållandet, om han underlåtit att efterkomma
  _yrkesinspektörens_ anvisningar, huru viktiga dessa än äro för
  arbetarnas skydd.
  
  Anmärkningsvärdt är med afseende på förfarandet att yrkesinspektören
  icke blifvit tillerkänd samma befogenheter på sitt område som
  bärgmästaren enligt grufvestadgan på sitt. Vid grufdriften äger nämligen
  grufmästaren förelägga grufägaren att inom viss tid vidtaga nödiga
  anstalter till trygghet för arbetarna vid äfventyr förutom af
  bötesstraff, att anstalten värkställes på grufägarens bekostnad genom
  bärgmästarens försorg eller att grufarbetet förbjudes tills anstalten
  blifvit gjord. Och där grufarbetet medför synnerlig våda för arbetarna
  äger bärgmästaren omedelbart förbjuda arbetet (hvarvid förbudet står vid
  makt tills på förd klagan annat förordnas af bärgsöfverstyrelsen).
  
  Men att yrkesinspektören sålunda hvarken har _någon_ makt eller i sitt
  tillvägagångssätt är ålagd att förfara på ett kraftigt och bestämdt
  sätt, utan tvärtom blott uppmanas till hänsyntagande och varsamhet gent
  emot arbetsgifvarna, måste ur skyddssynpunkt anses såsom ett afgjort fel
  i anordningen af vår yrkesinspektion. Lagens ändamål vinnes icke genom
  ett legaliserat beskedlighetssystem, det torde erfarenheten från de år,
  yrkesinspektionen varit i värksamhet, alltför väl ådagalägga. Såsom ett
  bestämt önskemål måste därför uppställas att yrkesinspektörerna erhålla
  kraftigare hjälpmedel till sitt förfogande. Särskildt borde de, där
  synnerlig fara för arbetarnas lif eller hälsa är för handen, äga rätt
  att förbjuda arbetet tills vederbörliga skyddsanordningar blifvit
  vidtagna.
  
  En god hjälp åt yrkesinspektörernas bemödanden att få skyddsanordningar
  värkställda vore kanske redan en bestämmelse i lagen att inspektörens
  meddelande till yrkesidkaren skulle på synlig plats i arbetslokalen vara
  anslaget en viss tid framåt. Detta borde ej häller innebära något obehag
  för arbetsgifvaren, nämligen om han ställde sig anvisningarna till
  efterrättelse, ty ett meddelande af yrkesinspektören om åtgärders
  vidtagande innebär ej ett klander mot arbetsgifvaren; denne kan ju, om
  än aldrig så välvillig emot arbetarna, ha förbisett nyttan och
  nödvändigheten af de skyddsåtgärder, som inspektören med sin erfarenhet
  och blick genast finner erforderliga.
  
  Beträffande yrkesinspektionen sådan lagen ordnat densamma kan för öfrigt
  anmärkas, att det icke finnes någon garanti för att arbetarna få veta af
  inspektörens besök på ett arbetsställe och därigenom beredas tillfälle
  att för honom då framställa sina klagomål eller synpunkter i afseende på
  arbetslokal och anordningar. Härutinnan skulle möjligen vara skäl att
  bestämma rätt och skyldighet för inspektören att vid besök på
  arbetsställen belägna utom den ort, där han är bosatt, låta i
  arbetslokalen anslå kungörelse om viss för arbetarna lämplig plats och
  tid, då de kunde få tala med honom.
  
  Lagen har ej häller tillförsäkrat arbetarna rätt att få förhållandena på
  ett arbetsställe undersökta af yrkesinspektör. Vid den praktiska
  utöfningen af sin värksamhet torde emellertid våra yrkesinspektörer
  betrakta som sin ämbetsplikt att infinna sig på anhållan af fackförening
  eller enskild arbetare, om af den gjorda anhållan framgår att det kan
  finnas skäl för densamma. Vid anonyma skrifvelser fästes däremot intet
  afseende.[17]
  
                    *       *       *       *       *
  
  Yrkesinspektörernas uppgifter enligt 1900 års lag äro dels att öfvervaka
  lagens efterlefnad (utom när den angår grufdrift), dels att tillvarataga
  de minderåriga arbetarnas inträsse genom att, där visst arbete befinnes
  synnerligen ansträngande eller hälsofarligt, hos Kon. Bef. föreslå
  antingen förbud mot de minderårigas användande däri eller föreskrifvande
  af särskilda villkor därför. (10 §).
  
  Slutligen märkes bland yrkesinspektörernas åligganden skyldighet att med
  uppmärksamhet följa de åtgärder, som i främmande länder vidtagas till
  skydd mot arbetets faror, att för hvarje år afgifva berättelse[18] om
  sin värksamhet samt redogörelse för inträffade olycksfall m. fl.
  skrifgöromål, hvilket allt tar en stor del af inspektörernas tid i
  anspråk, men dels är nödvändigt förbundet med inspektionsvärksamheten,
  dels af betydelse för skyddslagstiftningens utveckling och därför
  ingalunda öfverflödigt.
  
  Med afseende på lagstiftningen angående yrkesinspektionen bör äfven
  nämnas den stadgade skyldigheten för arbetsgifvare att göra anmälan om
  olycksfall som drabba arbetarna, nämligen om olycksfallet medfört döden
  eller oförmåga under minst 14 dagar till sådant arbete, som vid tiden
  för olycksfallet motsvarat arbetarens krafter och färdigheter. En sådan
  anmälan göres på landet till länsmannen och i stad till magistraten (i
  Stockholm till öfverståthållareämbetet). Vederbörande yrkesinspektör
  skall sedan genom myndigheterna erhålla del af anmälan och äger att
  påkalla polisförhör i anledning af olycksfallet, därest sådant förhör ej
  blifvit hållet eller bestämt att hållas.
  
                    *       *       *       *       *
  
  De svenska yrkesinspektörerna torde under de närmare 12 år
  yrkesinspektionen funnits till ha tillvunnit sig allmänt erkännande för
  sin under de gifna förutsättningarna förtjänstfulla värksamhet.
  Beklagligtvis ha arbetsgifvarna dock i många fall icke visat sig villiga
  att efterkomma yrkesinspektörernas anvisningar. I åtskilliga fall ha de
  också ådagalagt en värklig tredska, som med yrkesinspektörernas svaga
  hjälpmedel, lagens beskedlighet och det omständliga förfarandet varit
  svår nog att öfvervinna. Säkerligen skall härvid den nya lagen »angående
  ersättning för skada till följd af olycksfall i arbetet» af den 5 juli
  1901, då den träder i kraft, visa sig vara ett godt stöd åt
  yrkesinspektörernas bemödanden att få erforderliga anordningar till
  skydd mot olycksfall vidtagna. En direkt hjälp i detta afseende kommer
  väl också den under utarbetning varande författningen om ångpannor att
  gifva. Men beträffande åtgärder mot _ohälsa i arbetet_ stå
  yrkesinspektörerna i lika svag ställning som förut, om de ej erhålla
  bättre hjälpmedel till sitt förfogande.
  
  Att arbetarna mången gång ställt sig kyliga emot eller rent af
  motarbetat yrkesinspektörens sträfvanden, vitsordas också af
  inspektörerna, och kan naturligtvis ej vara till fromma för vinnande af
  ett skyddslagens ändamål.
  
  Slutligen må framhållas att yrkesinspektörernas antal varit och
  fortfarande är alldeles för litet. Vid 1900 års utgång, då
  yrkesinspektionen varit i värksamhet 10½ år, hade sålunda endast 7,785
  eller ungefär hälften af de 15,415 arbetsställen, som år 1900 beräknades
  höra under inspektionen, hunnit inspekteras. Och den ökning af
  inspektörernas antal, som från och med år 1901 inträdt, motväges mer än
  väl dels af industrins utveckling, dels af det arbete inspektörerna fått
  sig tillagt genom skyldigheten att öfvervaka efterlefnaden af 1900 års
  lag. Inspektionspersonalens förstärkning måste därför betraktas såsom en
  oeftergiflig fordran för möjliggörande af en effektiv inspektion.[19]
  
  -----
  
  Fotnot 14:
  
    I vårt land ha vi ej såsom i England, Frankrike och Danmark äfven
    kvinnliga yrkesinspektörer, hvilka man i dessa länder ansett mer
    lämpade än de manliga att utöfva vissa delar af inspektionen.
  
  Fotnot 15:
  
    Ett sådant förbud gäller tills, på förd klagan, annorlunda förordnas
    af Kongl. Maj:t.
  
  Fotnot 16:
  
    Afskrift af ett sådant meddelande kan hvem som hälst på muntlig eller
    skriftlig begäran erhålla af yrkesinspektören emot viss mindre afgift.
  
  Fotnot 17:
  
    En skriftlig anmälan till yrkesinspektören behöfver endast adresseras
    till »Yrkesinspektören i N. N. distrikt» (det distrikt till hvilket
    arbetsstället hör), och till den stad, efter hvilken distriktet har
    sitt namn. Enligt Kongl. Brefvet af den 19 okt. 1900 omfattar
    _Hernösands distrikt_ Norrbottens, Västerbottens, Västernorrlands och
    Jämtlands län, _Gefle distrikt_ Gefleborgs, Kopparbergs och
    Västmanlands län, _Stockholms distrikt_ Stockholms stad samt
    Stockholms, Uppsala och Gottlands län, _Örebro distrikt_ Örebro,
    Södermanlands och Värmlands län, _Linköpings distrikt_ Östergötlands
    och Kalmar län, _Jönköpings distrikt_ Jönköpings, Kronobergs och
    Hallands län, _Göteborgs distrikt_ Göteborgs, Bohus, Älfsborgs och
    Skaraborgs län samt _Malmö distrikt_ Malmöhus, Kristianstads och
    Blekinge län.
  
  Fotnot 18:
  
    Yrkesinspektörernas berättelser jämte kommerskollegii yttrande med
    anledning däraf utgifvas årligen i tryck.
  
  Fotnot 19:
  
    För jämförelses skull kan nämnas att i Danmark utgjorde under
    finansåret 1897-98 de arbetsställen, som föllo inom den egentliga
    yrkesinspektionens område, 5,922 medan inspektionspersonalen bestod af
    15 personer (2 inspektörer och 13 assistenter). Detta gjorde ju
    omkring 400 arbetsställen på 1 inspekterande, då däremot hos oss komma
    i medeltal omkring 2,000 arbetsställen pr inspektör. För närvarande
    har Danmark 20 egentliga inspektörer mot våra 8!
  
  
  
  
                                 _Bil. I._
              Utdrag af Lag angående minderårigas och kvinnors
                användande till arbete i industriellt yrke;
  
             _gifven Stockholms slott den 17 oktober 1900_.[20]
  
  
    1 §. I denna lag förstås med minderårig den, som är under aderton
    år, och med _industriellt yrke_ idkande såsom näring af sågvärks-
    och därmed förenad brädgårdsrörelse; grufdrift eller annat därmed
    jämförligt arbete; masugn eller hytta, stångjärnsbruk,
    manufakturvärk eller annan inrättning, som afser tillgodogörande
    eller förädling af mineralrikets alster och ej är att såsom
    handtvärk anse; fabrik; skeppsbyggeri-, stenhuggeri-, mäjeri-,
    bryggeri-, kvarn- samt handtvärkerirörelse, som drifves i så stor
    omfattning eller under sådana förhållanden i öfrigt, att den
    skäligen må anses som fabriksrörelse; boktryckeri; bränneri och
    annan med fabriksdrift jämförlig handtering.
  
    2 §. Till arbete i industriellt yrke må minderårig användas allenast
    under villkor att den minderårige fyllt tolf år och antingen, efter
    att hafva genomgått fullständig lärokurs, erhållit afgångsbetyg från
    folkskolan eller, efter inhämtande af ett ringare kunskapsmått,
    erhållit behörigt tillstånd att lämna folkskolan eller ock styrker,
    att skolpliktigheten äljes upphört. Hvad sålunda föreskrifvits i
    fråga om inhämtat visst kunskapsmått såsom villkor för minderårigs
    användande i dylikt arbete, hvarom ofvan sägs, må dock icke utgöra
    hinder för minderårigs användande i dylikt arbete under ferietid. —
    Innan minderårig må i sådant arbete antagas, skall hvarje gång
    medelst läkarebetyg styrkas, att den minderårige icke till följd af
    sjuklighet eller kroppslig svaghet kan anses af det ifrågavarande
    arbetet komma att lida men. — Det åligger yrkesidkare att under den
    tid, minderårig är i yrkesidkarens arbete anställd, hafva i förvar
    den minderåriges intyg om ålder och inhämtat kunskapsmått äfvensom
    det i denna paragraf omförmälta läkarebetyg.
  
    3 §. Till arbete i industriellt yrke må minderårig, som ej fyllt
    tretton år, användas högst sex timmar och annan minderårig högst tio
    timmar af dygnet. — Arbetsgifvare vare skyldig att bereda hos honom
    anställd minderårig, som icke fyllt femton år, den ledighet, som för
    deltagande i fortsatt skolundervisning kan erfordras.
  
    4 §. Arbetstiden för minderårig skall afbrytas genom lämpliga
    raster; och må minderårig ej tillåtas att under rasterna uppehålla
    sig i arbetslokal, där till följd af arbetets beskaffenhet luften är
    förorenad af ämnen, hvilka äro för hälsan skadliga; åliggande det i
    sådant fall arbetsgifvare att anvisa lämpligt annat rum, där
    minderåriga kunna under rasterna vistas och intaga sina måltider.
  
    5 §. Minderårig må med arbete i industriellt yrke icke sysselsättas
    före klockan sex på morgonen eller efter klockan sju på aftonen.
  
    6 §. Minderårig må icke användas till att sköta ångpanna eller motor
    eller att rengöra eller smörja i gång varande maskin, rem-, axel-
    eller annan kraftledning; ej häller må minderårig tillåtas att från
    eller på i gång varande kraftskifva af- eller pålägga rem, kätting
    eller lina, så framt icke särskilda mekaniska anordningar äro
    vidtagna och dessa blifvit godkända af den, som, efter hvad i 9 §
    sägs, har att vid ifrågavarande arbetsställe utöfva tillsyn å
    efterlefnaden af denna lag.
  
    7 §. Med arbete i industriellt yrke må kvinna, som födt barn, icke
    sysselsättas under de fyra första veckorna efter barnsbörden, därest
    icke med läkarebetyg styrkes, att hon tidigare kan utan men börja
    arbetet. — Till arbete under jord i grufva eller stenbrott må kvinna
    icke användas och ej häller minderårig af mankön under fjorton år.
  
    8 §. _1 mom._ I grufarbete äfvensom i arbete vid masugnar eller
    hyttor, stångjärnsbruk, manufakturvärk och andra industriella
    inrättningar, där arbetet förutsätter så kallad ständig eld, samt
    vid sågvärk och därmed förenade brädgårdar, må, utan hinder af
    föreskrifterna i 3 och 5 §§, arbetstiden för minderårig af mankön
    öfver fjorton år utsträckas till i medeltal högst tolf timmar af
    dygnet och jämväl till annan tid än mellan klockan sex på morgonen
    och klockan sju på aftonen, under villkor att arbetet är indelat på
    skift sålunda, att ett och samma arbetslag icke två nätter å rad
    arbetar på det skift, hvarunder midnatt infaller, och alltid har
    tillfälle att åtnjuta åtta timmars hvila mellan skiften; dock må å
    arbetsställe, där arbetet för samma arbetslag är begränsat till
    högst åtta timmar af dygnet, nattarbete för hvarje arbetslag under
    hvar tredje vecka äga rum hvarje natt. — _2 mom._ I lättare arbeten
    under bar himmel vid grufvor samt sågvärk och därmed förenade
    brädgårdar må minderårig, som fyllt elfva år, användas under
    iakttagande i öfrigt af föreskrifterna i 2 § och hvad äljes i denna
    lag finnes stadgadt. — _3 mom._ Då natur- eller olyckshändelse
    afbrutit arbetets regelbundna gång, må eftergift i de uti 3 § gifna
    bestämmelser kunna meddelas af Kommerskollegium för en tid af högst
    fyra månader och af den, som, efter hvad i 9 § sägs, har att vid
    ifrågavarande arbetsställe utöfva tillsyn å efterlefnaden af denna
    lag, för högst en månad.
  
    9 §. Tillsyn å efterlefnaden af denna lag utöfvas, i fråga om
    grufdrift, som är att hänföra till bärgsbruk, af bärgmästarna, och i
    öfriga fall af yrkesinspektörerna, en hvar inom sitt distrikt. —
    undanröjes eller, där sådan ej finnes, kommunalnämd samt skolråd och
    skolstyrelse äfvensom vederbörande provinsial-, extra provinsial-,
    stads- eller stadsdistriktsläkare vare pliktige att lämna
    yrkesinspektör och bärgmästare det biträde, som af deras
    tjänsteåligganden, enligt denna lag, kan påkallas; och äga
    yrkesinspektör och bärgmästare att i förekommande fall anlita
    polismyndigheten.
  
    10 §. Finnes minderårigas sysselsättande i visst arbete vara
    synnerligen ansträngande eller för deras hälsa vådligt, må deras
    användande i dylikt arbete kunna förbjudas eller särskilda villkor
    för deras sysselsättande därmed föreskrifvas. — Yrkesinspektör och,
    i fråga om grufdrift, som är att hänföra till bärgsbruk, bärgmästare
    åligger att, där de finna förbud eller särskilda föreskrifter i nu
    nämda hänseende af omständigheterna påkallade, därom göra
    framställning hos Konungens Befallningshafvande, hvilken det
    tillkommer att i anledning af sålunda gjord anmälan besluta.
  
    11 §. En gång hvarje kalenderår äfvensom äljes, då i följd af sådan
    anmälan, som i 10 § sägs, eller af annan anledning Konungens
    Befallningshafvande så aktar nödigt, skall vid arbetsställe, där
    minderåriga arbetare sysselsättas, företagas läkarebesiktning å
    därstädes anställda minderåriga till utrönande huruvida arbetet är
    för den minderåriges hälsa menligt. — Öfver värkställd besiktning
    skall vederbörande läkare uti den 12 § omförmälta registerbok göra
    anteckning, angifvande huruvida minderårig må i arbetet fortfarande
    sysselsättas; och må yrkesidkare icke i strid mot innehållet i
    sålunda gjord anteckning i arbetet använda minderårig, intill dess
    annorlunda kan varda af Konungens Befallningshafvande förordnat,
    — — — Besiktning, hvarom nu förmäles, förrättas af legitimerad
    läkare, som därtill förordnas af Konungens Befallningshafvande.
    — — —
  
    12 §. Det åligger yrkesidkare att för hvarje kalenderår föra
    särskild registerbok öfver de af honom under året till arbete i
    industriellt yrke använda minderåriga. Denna registerbok, — — —
    skall upptaga, bland annat, den minderåriges fullständiga namn,
    födelseår och födelsedag, faders eller målsmans namn och hemvist,
    dag för anställning i arbetet, den tid af dygnet, hvarunder den
    minderårige varit i arbetet sysselsatt, det slag af arbete, hvari
    den minderårige varit använd, dag för afgång ur arbetet äfvensom
    anteckning därom att de i 2 § omförmälta intyg aflämnats. — — —
  
    13 §. Hälsovårdsnämd eller, där sådan ej finnes, kommunalnämd
    äfvensom skolråd och skolstyrelse äga att genom person, som nämden,
    skolrådet eller skolstyrelsen inom eller utom sig utser, granska
    registerbok samt de uti 2 § omförmälta intyg. Sådan rätt tillkommer
    jämväl vederbörande provinsial-, extra provinsial-, stads- och
    stadsdistriktsläkare.
  
  -----
  
  Fotnot 20:
  
    N:o 75 af _Svensk författningssamling_ för år 1900. Erhålles i
    bokhandeln för 15 öre.
  
  
  
  
                                 _Bil. II._
                Utdrag af Lag angående skydd mot yrkesfara;
  
               _gifven Stockholms slott den 10 maj 1889_.[21]
  
  
    1 §. Med industriellt yrke förstås i denna lag idkande såsom näring
    af sågvärks- och därmed förenad brädgårdsrörelse; grufvedrift, eller
    annat därmed jämförligt arbete, som icke är att hänföra till
    bärgsbruk; masugn eller hytta, stångjärnsbruk, manufakturvärk eller
    annan inrättning, som afser tillgodogörande eller förädling af
    mineralrikets alster och ej är att som handtvärk anse; fabrik;
    skeppsbyggeri-, stenhuggeri-, mäjeri-, bryggeri-, mjöl- och
    sågkvarns- samt handtvärkerirörelse, som drifves i så stor
    omfattning eller under sådana förhållanden i öfrigt, att den
    skäligen må anses som fabriksrörelse; boktryckeri; bränneri och
    annan med fabriksdrift jämförlig handtering.
  
    (Genom tillägg af den 13 dec. 1895 skall hvad i denna lag stadgas
    ock gälla om sådan i 1 § omnämd industriell rörelse, som af staten
    eller kommunen idkas, ändå att rörelsen icke idkas såsom näring.)
  
    2 §. _1 mom._ Idkare af yrke, som i denna lag afses, är pliktig att
    vidtaga alla de anordningar, som i afseende å arbetslokaler,
    maskiner och redskap eller äljes med hänsyn till arbetets
    beskaffenhet äro nödiga för att skydda hos honom anställda arbetares
    lif och hälsa.
  
    _2 mom._ Härvid skall särskildt iakttagas:
  
    _a_) å ställen, där arbetarna äro utsatta för fara att skadas genom
    fall eller genom nedstörtande föremål, skola, i den mån arbetets
    natur sådant medgifver, nödiga skyddsinrättningar anbringas, såsom
    att golföppningar, ställningar, gallerier, hissar och dylikt förses
    med betryggande hägnad, samt ledstänger anbringas i trappor;
  
    _b_) å hissar, kranar eller andra därmed jämförliga hjälpmaskiner
    skall tydligt angifvas deras bärighet i vikt samt, då de äro afsedda
    för persontrafik, jämväl det antal personer, som kan utan fara på en
    gång begagna dem;
  
    _c_) kar, bassiner och andra öppna kärl, hvilka på grund af läge och
    innehåll eller djup medföra fara, skola, därest så lämpligen kan
    ske, vara behörigen kringgärdade;
  
    _d_) där yrkesdrift är förenad med eldfara, skola anordningar
    träffas för arbetarnas räddning vid utbrytande eldsvåda, såsom genom
    anbringande af eldfasta trappor, tillräckligt antal lätt öppnade
    utgångar och fönster, säkerhetsstegar och dylikt; dock att hvad
    sålunda är stadgat i afseende å anbringande af eldfasta trappor ej
    må vinna tillämpning å redan befintlig fabrik eller värkstad i
    vidsträcktare mån än så vidt utan större olägenhet eller kostnad kan
    ske;
  
    _e_) gångar i arbetslokaler skola vara så breda och höga, att
    arbetarna, där de iakttaga vanlig försiktighet, icke kunna skadas af
    i gång varande maskiner;
  
    _f_) motor skall, där den ej uppställes i särskilt rum, utan har sin
    plats i arbetslokalen, inhägnas eller anbringas så, att de arbetare,
    åt hvilka dess skötsel icke är anförtrodd, ej utsättas för att komma
    i beröring med dess rörliga delar;
  
    _g_) maskiner och transmissioner, som medföra fara för arbetarna,
    böra kringgärdas eller äljes så anordnas, att, så vidt möjligt, den
    med dem förbundna fara undanröjes, hvarjämte dessa inrättningar
    skola å ställen, där arbetarna kunna med dem komma i beröring, vara
    så tillräckligt belysta, att de tydligt kunna urskiljas, då de äro i
    gång;
  
    _h_) innan transmissioner genom motorn sättas i gång, skall detta på
    förut bekantgjort sätt i arbetsrummen tillkännagifvas; om från en
    motor kraft ledes till flera våningar eller rum, skall så anordnas,
    att antingen hufvudtransmissionen kan i hvarje arbetsrum stannas
    oberoende af motorn, eller ock signal från hvarje arbetsrum gifvas
    att stanna denna;
  
    _i_) arbetsmaskiner med hastig rörelse skola, där så lämpligen kan
    ske, vara försedda med inrättningar, som tillåta att hastigt och
    oberoende af motorn stanna dem; för till- och frånslagning af
    transmissionsrem eller -lina, där sådant är förenat med fara, skall
    särskild inrättning finnas;
  
    _k_) därest maskiner eller transmissioner måste rengöras eller
    smörjas medan de äro i gång, skola, i den mån sådant är möjligt,
    åtgärder vara vidtagna till förekommande af skada.
  
    _3 mom._ Om arbetet bedrifves i slutet rum, eller arbetets natur så
    påfordrar, skall särskilt tillses:
  
    _att_ för hvarje där sysselsatt arbetare finnes luftrum, ej
    understigande sju kubikmeter, jämte erforderlig luftväxling; dock
    att i redan befintlig fabrik eller värkstad mindre luftutrymme
    tillstädjes, där synnerligen värksam anordning för luftväxling
    vidtages;
  
    _att_ arbetet äger rum vid tillräcklig och tjänlig belysning samt så
    lämplig värmegrad, som förhållandena medgifva;
  
    _att_ sådana anordningar, hvilka den tekniska erfarenheten anvisat
    såsom värksamma och arbetets natur medgifver, vidtagas för att
    hindra damm, gaser eller ångor att spridas i arbetslokalen i en för
    arbetarnas hälsa skadlig mängd; samt
  
    _att_ renlighet iakttages med hänsyn så väl till arbetslokaler som
    till maskiner och redskap.
  
    _4 mom._ I arbetslokal skola, där så finnes nödigt, anslås
    föreskrifter om hvad arbetarna böra iakttaga för att undvika
    olycksfall och ohälsa i arbetet — — —
  
    Å särdeles farliga ställen skola anslag anbringas, som uppmana till
    synnerlig försiktighet.
  
  -----
  
  Fotnot 21:
  
    N:o 19 af _Svensk författningssamling_ för år 1889. Erhålles i
    bokhandeln för 10 öre.--Obs. tillägget af den 13 december 1895.
  
  
  
  
                            TRANSCRIBER'S NOTES
  
  
   1. Silently corrected simple spelling, grammar, and typographical
      errors.
   2. Retained anachronistic and non-standard spellings as printed.
   3. Enclosed italics font in _underscores_.
  
  
  
  
  
  End of the Project Gutenberg EBook of Den svenska
  Arbetaresky, by Georg Stjernstedt