text: Produced by Martin Agren, Tapio Riikonen and PG Distributed Proofreaders
  
  
  
  
  
  
  ALLVARSORD OM ALLTING OCH INGENTING
  
  AV
  WALDEMAR BÜLOW
  
  
  C. W. K. GLEERUPS FÖRLAG, LUND, 1917.
  
  
  
  INNEHÅLL:
  
  Företal
  Kyrkoherdebostället i Svalöv
  Thorild Wulff
  Karl XI:s staty i Lund
  Då Lagan invigdes
  Gå i oktober!
  Knutsgillets ordensdräkter
  Ellen Key
  Korken
  Stationshålet i Kristianstad
  Brev till påven
  Bön om regn
  Potatisbössa i stadsfullmäktige
  Många vackra brev
  Skånska konstnärslaget och konsten
  En enkel människa
  Den världsliga nåden
  Vis major
  Mormonerna och rävsaxen
  Persson och kvinnan
  En fridfull ort
  Världsutställningen i Oxlanda
  Skallig på en natt
  Pigan som värpte
  Glasmästare Jönsson
  Pantalonger och bondånger
  Teaterrecensioner:
    Theater och Oeconomie
    Den trötte Theodor
  Notiser
  Brevlåda
  Tankar av Flodqvist
  Från allmänheten
  
  
  
  
  FÖRETAL.
  
  
  Välaktade läsare!
  
  Understundom (ett gammalt bra ord) har det även för mig inträffat, att
  jag inte haft något annat att göra än att tänka. Vid dessa besynnerliga
  tillfällen har det kommit för mig, att det ändå finnes bra mycket, som
  aldrig blivit ordentligt utrett, många tilldragelser, som ej blivit rätt
  skildrade, och många den nästan fullt ärade allmänhetens frågor, som
  icke blivit nöjaktigt besvarade.
  
  Detta förhållande har synts mig olidligt, och jag har därför funnit det
  vara min plikt att söka bidraga till ett bättre i dessa avseenden. Jag
  har då tidtals låtit pännan raspa ned litet, som jag smugglat in i mitt
  blad. Och då jag nu gripits av den villomeningen, att dessa små
  allvarsord kunna vara fosterlandet till nytta, så har jag plockat ut en
  del av dem ur årgångarna för att nu sända ut dem i ett samlat olivoblad.
  
  De böra helst icke missförstås. Min avsikt med dem är i alla fall god,
  och då jag äger tillräckliga kroppskrafter, varnar jag för obehörig
  kritik, vilken i dessa kritiska tider för resten är alldeles onödig.
  
  Till slut anser jag mig böra meddela, att om det finnes någon, som icke
  är nöjd med boken, så bör han icke skicka den tillbaks utan inställa sig
  personligen. Ingenting är så lärorikt som människokännedom, och jag är
  tacksam för material till en eventuell ny upplaga. De, som utan vidare
  behålla boken, få skylla sig själva.
  
  Jag tvår mina händer.
  
  _Förf._
  
         *       *       *       *       *
  
  _Andra upplagan._
  
  Då allmänheten så missuppfattat mina Allvarsord att den utrotat dem från
  bokhandeln, anser jag mig skyldig att omedelbart utgiva en ny upplaga,
  vilken jag på det varmaste rekommenderar.
  
  Samtidigt begagnar jag tillfället att tacka dels den okände människovän,
  vilken efter inhämtande av bokens lärdomar sänt mig en skinka såsom
  hedersgåva, dels de ärade recensenterna, vilka samtliga äro välkomna så
  långt skinkan räcker.
  
  _Förf._
  
  
  
  
  KYRKOHERDEBOSTÄLLET I SVALÖV.
  
  (1908).
  
  
  Nu söker vår pastor Adrian det efter ABCD lediga kyrkoherdebostället i
  Svalöv, dit vi önska honom en lyckosam resa. Men aldrig finns det något,
  som man får ha i fred för sig själv. Och här komma nu komministern i
  Trälleborg och komministern i Ringamåla och vicepastorn i Stångby och
  vilja göra vår Adrian platsen stridig, vilket på det allvarligaste rört
  upp våra bekymmer.
  
  Varför vill t.ex. komministern i Trälleborg övergiva sin trogna stad?
  Var i Svalöv plaska storsjöböljor så lent som vid Trälleborgs strand och
  var i Svalöv framglida kontinentroutens ångande svanor så stolt som vid
  Trälleborg? Skådar icke hr komministerns öga från Trälleborg konturerna
  av Europa, men vad bidar hans inre blick från synranden av det fjärran
  Svalöv? Kantas icke där horisonten av medborgaren Bondesons besatta svin
  och doftar det icke från vångarna av blasten från utsädesföreningens
  välgödda rovor. Ärade hr komminister! Handen på hjärtat; svin och
  rovor--hav och liv. Var så innerligen beskedlig och gäck in i kammaren
  och välj.
  
  Och Ringamåla, Ringamåla! Vi önskar herr komministern där byte på luft
  och natur? Ser han icke genom sina flugfläckade rutor den fagra
  Asarumsdalen, som i vårens tid snöar i apelblom, och njuter han icke av
  en blekingsidyll, blidare och vackrare än den Svalöv någonsin kan bjuda.
  Och då det bolmande lokomotivet larmar förbi Svalöv och störer livsron,
  kan han då icke i Ringamåla stoppa sin pipa i frid och på den trebenta
  bänken under den stora granen på byns tysta griftegård stilla sin
  brinnande världssmärta och med stoiskt lugn meditera över den täcka
  gravskriften å det enkla träkorset:
  
      Här vilar en Familjegrav
      En Moder med Tre barnabarn
      Från Ringamåla voro de
      Ty Gud dem alla Hade kär.
  
  ... Hr Komminister! Ringamålas hjärta gråter: torka dess tårar och bliv!
  
  Men mest av allt gör det oss ont att vår vice pastor i Stångby, broder
  Nils Groos, vill övergiva den feta slättens bygder och draga upp till
  det ännu endast på försök uppodlade Svalöv. Groos, Groos, skådar du icke
  från arla morgon till serla afton de böljande fälten i milavägsfång, de
  fetmande Ayrshires beta på doftande klövervall, gässen, de älskvärda
  fåglarna, gräsa i tusental på Bellisklädda ängar och trinda nassar vagga
  julens sköna sågel kors och tvärs på trädorna! Groos, Groos, horra dig
  runt och titta på dômens båda vårdtorn, som lysa i morgonsolen långt
  bort över Stångby, och känn sen om du kan slita dig från dem. Jag tror
  det inte. Och jag tackar dig, ty jag ser redan på dina ögons ljuvhet att
  mitt tal är vordet hört.
  
  
  
  
  THORILD WULFF.
  
  
  Denne dagen är egentligen ganska besynerlig. Det är nämligen i dag som
  fil. d:r Thorild Wulff å studentaftonen kl. 9 håller föredrag om
  »Strandhugg i Japan», belyst med många och vackra bilder. Det blir fullt
  hus och applaus.
  
  Thorild Wulff är som bekant född på Island, där han tillsammans med den
  sedan likaledes till Sverige överflyttade psalmisten Albert Engström i
  yngre dar vaktade får. Här i landet studerade han diverse bättre
  vetenskaper, i vilka han tog doktorsexamen. Kort därefter utrustade han
  sin berömda expedition till Tibet för att befria Hedin, som hölls fången
  i en hönsbur därför, att han velat omvända Dalai L'hama till judendomen.
  Länge dröjde det härefter icke förrän vi funno Wulff i Kina, där han
  ingick morganatiskt äktenskap med änkekejsarinnan, därpå under
  boxareupproret flera gånger blev ihjälslagen, störtade kejsardömet och
  införde republicken, till tack varför han av Juanschikai upphöjdes till
  Mandarin med Höga Knappen och fick Spräckta Västens orden i äkta nickel.
  
  Sedan han civiliserat Kina, överflyttade Wulff till Japan. Vid
  landstigningen i Kumamoto mottogs han av 6,000 gudasköna geishor, vilka
  överhöljde honom med körsbärsblommor och förde honom i förgyld rickshaw
  till kejsaren, som lade bort titlarna med honom. I Japan verkade nu
  Thorild Wulff länge som missionär, införde toppspel, pomril och
  kubernetik, upprättade soppkokningsanstalt i Jamagata samt släckte
  Fujiyama, som länge sprutat eld i onödan.
  
  Höljd av ära återvände Wulff därpå till Sverige för att bli
  ecklesiastikminister, då herr Westman tröttnat. Och på genomresa till
  Danmark, där han ämnar återupprätta den europeiska freden, gästar han
  oss nu i kväll.
  
  Vi hälsa den frejdade medborgaren hjärtligt välkommen!
  
  
  
  
  KARL XI:s STATY I LUND.
  
  _Underdånigt förslag, godkänt av Karl XI själv._
  
  
       Kommittén för åstadkommande av en ryttarstaty i Landskrona över
       Konung Karl XI har i dagarna utsänt ett av 65 namn undertecknat
       upprop, i vilket läses bl.a.:
  
       »Allt för länge har den store konungens minne varit försummat av
       svenska folket. Andra konungar hava ihågkommits med vedermäle av
       vördnad och tacksamhet för allt vad stort de hava utfört för
       Sveriges folk och Sveriges rike, men Carl XI, en av våra största
       konungar, väntar alltjämt på svenska folkets kärleksfulla
       erkännande.
  
       Försummad av förmyndareregeringen i allt, vad tillhörde en
       konungslig uppfostran, emottog han vid sitt tillträde av regeringen
       ett rike, som i allo låg i lägervall, en uttömd skattkammare, ett
       försummat försvar och en fruktansvärd upprorsanda uti de av hans
       store fader återförvärvade provinserna, vilkas erövring återgivit
       Sverige dess naturliga gränser i söder och väster.
  
         *       *       *       *       *
  
       Stödd på sitt folks kärlek och uppoffrande tillgivenhet, på sin
       visserligen till antalet svaga, men till dess mod ojämnförliga här,
       utkämpade Carl XI den ena striden efter den andra, alltjämt
       segrande över den övermäktiga fienden och slutligen genom slaget
       vid Landskrona vinnande _en för krigets utgång avgörande seger_.»
  
         *       *       *       *       *
  
  _En öppen och redeligh skrifft till Waldemar Bülow.
  
  
  Stormechtigste_ Redacteur, _högtärade elskelige käre_ Waldemar.
  
  _Thet hafwer inför mine öghon kommit en_ akt, _hwaröfwer iagh blifwit
  så_ accablerad _at iagh thet als intet_ exprimera _kan. Ack att iagh_
  kapabel _wore at_ aucteuren _uthaf then smädelighe och_ insidieuse
  _skriften medh eghen handh kindpusta och thereffter hånom och hwar
  tijondhe mann af_ soubscribenterne _hängia, såsom iagh the_ rebelliske
  _snapphaner_ traiterade _uthi mijn kraffts daaghar, då iagh et hetsigt
  prompt och lefwandes gemöt hade.
  
  Hwaad er thet för lastelight taal at mit minne_ negligerat _warit uthaf
  Sweries folck? Jagh wil hafwa den_ presumption _om migh siälf at iagh
  hafwer_ miraculeuse actioner _bedrifwit, så at hwar och en af Sweries
  inbyggiare är skyldigh med_ veneration _och trogen_ devotion _sådant
  uthi hugh komma. Men hwar hafwa nu_ aucteuren _och the_ 65 soubscribenter
  _af_ pasquillen _thenna_ connaissance _förwerfwat at iagh af the Swenske
  försatt är uthi en otacksamh_ oubli? _Själf hafwer iagh intet sådant
  kunnat_ constaterat. _Twert therimot_ considererar _iagh at thet swenska
  folcket af skiljda_ conditioner _migh_ placerar _widh sijdan af the
  höghprijslighe_ maijesteter Gösta Wasen _och thes sons son_ Gustavus
  Adolphus.
  
  _Hwi hafwer_ aucteuren _thessuthom en slijk lögnacktigh_ infamie
  inventerat _at iagh intet blifwit ihughkommen medh wedermähle af würdtno
  och_ reconnaissance _såsom andre konunghar. Om the_ 65 soubscribenter
  _wilje nogra fåå skerfwar tillhoopa läggia åt_ aucteuren _til en
  förnöjeligh_ excourse _til stadhen_ Carlscrona, _så må han therstädhes
  en god_ occasion _finna at min bildstod_ admirera.
  
  _At iagh uthi min förste_ jeunesse _blifwit af rycksens råder_
  negligerad _til min_ education, _thet wil iagh intet_ negera, _men thet
  er mijn_ private affaire, _och theruppå lärer thet nu ingen tidh wara
  at_ ameliorera. _Thessuthom wil iagh intet_ cachera _at iagh nogon tijd
  widh_ academian _uthi_ Upsala _minna studerningar uthi acht tagit och
  gofwo widh min ankombst dijt tillochmed professorer samt Borgmester och
  rådh och borgerskappet i gewehr twå gånger salua så wäl medh stycker som
  med_ musqueter.
  
  _Men elskelighe_ redactuer, _at iagh nu uthi thenna affaire Digh_
  molesterar, _thet skier besynnerligen therföre, at iagh gönom Din_
  journal _wil med all_ force _och_ auctoritet protestera _mot then_
  ridicule imagination _at man genom en ryttarestodh uthi then_ modesta
  _stadhen_ Landscrona _migh_ remarquabelt glorifiera _kunde. Ther som nu
  thenna_ aucteuren _intet wet om min_ statue i Carlscrona, _som dockh
  uthi_ importance _thet beskiedeligha_ Landscrona _mycket_ supererar, _så
  monde_ posteriteten _så mycket thesmindre förmå at mig uptäcka i thenna_
  caderade _lille plett uthaf riket.
  
  Genom Digh, stormecktigste_ Waldemar, _wilje wi nu_ resolvera, at derest
  wij medh ytterlighare en ryttarestodh skole_ celebreras, _så skall
  thenna als intet annorstädhes_ posteras _än uthi stadhen_ Lund, _ther wi
  wår mest_ fameuse action _hafwe utfört. Och skall thenna_ statue
  _thessutom så_ placeras _at wij_ dirigere _spettsen af wår wärjo mot
  thet fenster therifrån Thu daghligen och_ continuerligen _framhärdar
  uthi wårt werck och inbyggiarne i stadhen_ Lund _medh good_ effect
  _tucktar. Ja, elskelighe_ cousin, _therest thet Digh intet_ incommoderer,
  _wil iagh_ proponera _at man Din billd och liknelse wid_ basen _af
  thenna_ statue arrangerar, _enkannerligen som iagh fuller wet at thu est
  »af et härlight utwertes anseende» såsom thet sades om_ de la Gardien
  kansleren.
  
  _Stockholm uti Riddareholmens kyrckia anno_ 1911.
  _Förblifwer din gamble_ cousin
  CAROLUS XI.
  
  _Effterskrifft.
  
  Förtälj migh_, cher ami, _hwadh_ qualitet _thesse personer ägha, som
  sine nampn hafwa under thetta actstycke prenta låtit. Jagh läser många
  adelighe_ signaturer _icke utan_ surprise. _Thet wil migh tyckias at the
  Swenske icke fyllest mit werck_ propagerat _och at mycket_ resterar
  _til en blifwande_ reduction. De la Gardien _kienner iagh, så och_
  Gyllenstiernen _och_ Wrangeln, Bonden _och_ Wachtmeistern, _men ingen
  hafwer migh noghot förtalt om then herren som skrifwer sigh_ J. P.
  Jesperson. _Om_ Professoren _uthi_ Historian, nomine Stille, _hafwer
  iagh erfarit gönom minna glorwürdigha kolleger_ Saxo _och_ Apsalon, at
  han i sin_ jeunesse _mycken snälhet hadhe uthi allsköns luftight_
  plaisanteri _och thesslikes_ pretenderar _min herr son, at_ Stillen
  _är flinck och rapper uthi_ interpretationen _af_ documenter _och_
  acter. _Hwi hafwer nu slijkt skickelight hufwud låtit sigh_ persuadera
  _at thenna als intet spetsfundiga skrifft signera?
  
  Idem.
  
  
  
  
  DÅ LAGAN INVIGDES.
  
  (1910).
  
  
  Vid genomseende av det av redaktören personligen lämnade referatet,
  vilket redaktionen av hänsyn till hans kroppskrafter icke ansett sig
  böra vägra införande, hava vi funnit, att han beklagligt nog råkat göra
  en del förbiseenden och överdrifter, vadan vi tillåtit oss supplera hans
  referat med följande riktiga skildring av färden:
  
  Hit kom extratåget med ett 50-tal Malmöbor, tyngda av allvar från livets
  handel och vandel, mest handel, och här steg ett nytt 40-tal på, rysligt
  allvarliga och högtidliga. Det såg till en början trist ut, tills vi
  upptäckte den ende humoristen i hela skaran, biskop Billing, vilken i
  själva verket är den roligaste biskop, som Sverige haft sedan
  smålänningarna underläto att skona Tegnér från kallelsen till Östrabo.
  Vi passerade Eslöv och Hässleholm och fäste föga avseende vid de
  hyllningar, som vederforos oss å båda dessa hållplatser, tills vi
  äntligen nådde smörgåsserveringen mellan Hässleholm och Bjärnum. Här
  utfördes ett vackert arbete i den mänskliga odlingens tjänst. För vår
  del hunno vi med 5 smörgåsar, överingenjör Montgomery tog 9, i anseende
  till hans större kraftstation.
  
  Vid Bjärnum stucko vi ut huvudet och tackade 66 kommunalordförander, som
  beredvilligt givit möte för att beundra oss alla.
  
  Så voro vi i Majenfors och lärde oss kraftstationen. Av den hade vi icke
  begripit mycket, om icke kyrkoherden Roslund från Landskrona förklarat
  det. Nere i ett underjordiskt hål sitter en mölla, som driver vattnet.
  Vattnet går upp i en elektricitetsmaskin och blir positivt. Härigenom
  verkar det på en hop trådar och bråte, som mest äro till för syns skull.
  För att bereda sysselsättning åt så många överingenjörer, ingenjörer,
  underingenjörer, övermaskinmästare, maskinmästare etc. som möjligt, äro
  en massa maskiner och konstruktioner uppförda. De se mycket bra ut. Rör
  man vid dem i vardagslag, så osar det katt. Detta kallas för elektrisk
  energi, vilken därpå föres ut på långa ledningar, genom vilka i
  framtiden en ny stiftsindelning blir möjlig.
  
  Detta gladde pastor Lysander från Malmö, enär han då hoppas bli biskop.
  Det kan han förresten gott passa, till, ty han vet allt sen han var nere
  i Amerika. Där jagade han bufflar, vilka äro 4-benta. Nu jagar han
  Värner Rydén, som går på 2 ben.
  
  Då vi gingo tillbaka till hållplatsen voro vi mycket hungriga.
  Redaktören Österdahl i Malmö stoppade fickorna fulla av en
  samhällsvådlig svamp. Hans tillstånd lärer i dag vara betänkligt.
  
  Så foro vi till Knäred, väl bekant sen en del år tillbaka. 88
  kommunalordförander voro oss här till mötes och sjöngo för oss. Vi
  sjöngo tillbaka. I ett väl format anförande erinrade en trälleborgare
  dem om traktens betydelse. Här, från höjden av deras berg, blickade
  århundraden ner på dem. 30-åriga krigets avslutande genom freden i
  Knäred mellan Karl XII och Napoleon vore för alla tider en lysande
  bragd, vars storhet de aldrig finge förglömma. Sedan vi tagit dem alla i
  hand och de högtidligen lovat att vara minnesgoda, fanns icke längre
  någon anledning att kvarhålla dem, varför vi reste på decauvillen till
  Bassalt.
  
  Detta såg betänkligt ut. Vagnarna höllo på att kapsejsa, vadan vi
  flyttade de mera vägande, såsom stadsnotarie Heyden från Lund, redaktör
  Hägge från Halmstad samt ingeniör N. Gust. Åberg från Malmö m. fl. över
  till högersidan. Så pep tåget och gick. Men rätt som det var
  tvärstannade det vid en stupande brant, med det lodräta berget på ena
  sidan och floden tvärbrant under oss på andra sidan. Det orkade icke
  längre, entan fram eller tillbaka.
  
  Det resonnerades icke länge. 17 av de närvarande släpptes i floden, där
  de med lekande lätthet simmade till Knäred. Vi fortsatte.
  
  Så stannade det bums. Det kunde icke mer. De mera ädelt tänkande hoppade
  av och drogo i lokomotivföraren, som höll i lokomotivet. Det lyckades
  alldeles förträffligt. På det viset släpade vi hela tåget till Bassalt,
  som vi icke tittade på. De övriga begagnade vår frånvaro till att
  inviga kraftanläggningarna. Vid vår återkomst luktade vi tydligt på
  kanonröken att något varit på färde.
  
  Så åto vi middag. Mitt emot oss satt d:r Ninian Wärnor. Han drack ut all
  champagnen och skylde på oss. Vi hade det riktigt trevligt.
  
  Vi hörde många bra tal. Statsministern tyckte vi om. Han talade som en
  karl. Men vi voro ängsliga, då han ideligen knyckte på huvudet. Om han
  hade tappat det! Låtom oss icke tänka oss följderna.
  
  Så foro vi hem. Det var rätt fridfullt i kupéerna. Lektor Edw. Lindahl
  och Arbetets redaktör debatterade en kommunal dagsfråga så livligt att
  vi måste gå emellan och bilda skiljenämnd. Det gick som det alltid går.
  Kontrahenterna blevo vänner men grälade på oss.
  
  Av förekommen anledning meddela vi härmed att vi frånbedja oss alla
  anbud till inträde i skiljenämnder.
  
  Vid återkomsten till Lund gingo de bättre av oss till hemmets härd.
  Somliga drogo till Grand. Om deras öden är oss ingenting vidare ont
  bekant.
  
  
  
  
  GÅ I OKTOBER!
  
  (1911).
  
  
  _Herr Lindman, Stockholm!_
  
  Nä, herr Lindman, vi tro honom inte. Skall han gå, så skall han skynda
  sig. December är alldeles omöjlig. Dröj för all del inte till dess, ty
  då ser det ut som om han fikade efter ett Nobelpris i belöning; och det
  vill vi inte föreslå honom till. Dessutom är det ju jul då. Alla
  tidningar fyllas av annonser och murvlarna få inte tid att skriva hans
  historia så vackert som sig bör. Ergo december komplett oduglig.
  
  November är åtminstone olämplig. Det är egentligen en simpel månad, full
  av dimmor, rusk och köld. Under och tecken äro visserligen då många:
  Saturnus sitter i Vädurens och Oxens bilder, vilket ju kunde tydas som
  en vink från ovan. Men så ha vi ju gamla Mårten, Luther, vet vi. Det var
  i alla fall en ärans människa, och åt honom är november helgad. Första
  10 dagarna föreberedelsen till gåsen, så 10 dagar gås och resten av
  månaden matsmältning, madaro. Var så innerligen vänlig och beskedlig och
  stör oss inte i november, för då äro åtminstone vi här i Skåne absolut
  upptagna.
  
  Men oktober, hr Lindman, _oktober!_ Sicken en härlig slaktmånad! Då
  ramlar frukten, då dala bladen till evinnerlig ro i de tysta skogarna,
  rovor, betor och pantofflor ryka upp ur den sköna skånska jorden såsom
  fordomtima manna regnade från himlavalvet, och allt vad fett och
  levnadstyngt är av kringvandrande fågel och fä undergår förvandlingens
  lag och varder till medvurst och skinka och revbensspjäll och sylta och
  blodkorv och palt och alltihop detta, vars höga uppgift är att breda ett
  försonande skimmer över jordelivets motigheter och vedermödor.
  
  Och så många dagar sen som där är att välja på! Först ha vi den 7, då
  det är jämnt 520 år sedan lilla rara Birgitta blev kanoniserad till
  helgon. Alltså alls ingen oäven dag. Men passar den ändå inte, så
  proponera vi t.ex. den 10, då det är jämnt 440 år sedan våra tappra
  förpappor vid Brunkeberg räddade det svenska fosterlandets
  självständighet samt 10 år sedan den proportionella valkommittéen
  tillsattes. Den senare dagen kunde väl åtminstone smaka, men anses den
  icke förty oduglig, så låtom oss ta den 12, då det är 419-års-jubileet
  av hr Columbi uppstigande, icke till himmelriket, utan till Guanahani,
  vilket lär vara en ö, som ligger långt inne i det svartaste Ryssland,
  enligt meddelande från Hedin någonstädes nere i Uralbergen.
  
  Men--bevara oss väl!--hur kan vi egentligen sitta och titta så galet
  och glömma den bästa av alla oktoberdagar, den tjugofjärde Michaeli, den
  sköne gamle brae flyttedagen, då alla ledigblivne eller på annat sätt
  uppsagda omgjorda sina länder, samla sina förråder och under glädje och
  suckan överge husbönder och andra bönder. _Då_, hr Lindman, _res då_,
  och hjärtligt välkommen! Tag hit ned och rekreera sig ett slag i
  ängderna. Här är månen absolut förmörkad och evangeliet för veckan
  handlar då om »den borttagne», vilket med litet god vilja bör kunna
  uttydas till det bästa. Här ligga då ännu ängarna i mjuk grönska, och i
  aftontid dansa där fagra älvor lika tilltalande såsom då han i ungdomens
  förlåtande vår en 14 juli på kvällen å Place de la Sorbonne dansade
  cancan med m:me Boulanger. Härnere är det landet Gosen, som flödar av
  mjölk och honung. Och skall det vara särskild diet, så ha vi vid den
  tiden, om naturen sköter sig, kanderad flugsvamp och griljerad liksopp i
  vacker välsignelse jämte god skånsk valsoppa med ingredienser
  proportionellt avvägda. Tja, herr Lindman, välkommen hit och res inte
  värdshus förbi till utlandet, utan gynna det gamla Sverige. Ty det är i
  alla fall av det vi leva, han som vi, och ju förr vi levat ut, dess
  bättre plats blir det för de rälige att leva.
  
  
  
  
  KNUTSGILLETS ORDENSDRÄKTER.
  
  
  Till
  
  Bröder och Systrar i S:t Knuts Gille!
  
  Undertecknad tillåter sig härmed avgiva ett förslag, som torde omfattas
  av en mycket allmän mening inom gillet.
  
  De tider äro ju nu lyckligtvis sedan länge förbi, då gillet var allenast
  ett likbärarelag eller ett sällskap, där man sköt till måls på papegojor
  och därjämte berusade sig av öl. Nu har gillet helt andra uppgifter, och
  till dem hörer ju alldeles särskilt att anordna den stora årshögtiden
  och vid denna utveckla så mycken--helst gammaldags--ståt som möjligt.
  
  Det synes mig då ligga makt uppå att man också i denna årshögtid
  inlägger så mycken sollennitet som möjligtvis kan åstadkommas. Dit hörer
  ju icke minst den rent yttre ramen, lokalen, musiquen, den ledande
  överheten samt systrar och bröder.
  
  I all särskildhet vill jag nu fästa uppmärksamheten därå att det alltid
  förefallit mig litet pauvert att se t.ex. ceremonimästaren leda det
  stora intåget, iförd en vanlig frackdräkt. Det kan icke gärna vara
  Knutsgillets mening att detta är alldeles i sin ordning. Man vill vid
  detta tillfälle se litet mera festivitas, och jag tror mig uttala mångas
  mening, då jag här framställer att Knutsgillet till bruk nu och
  framdeles borde anskaffa en särskild högtidsdräkt, som vid tillfället i
  fråga borde ceremonimästaren påföras.
  
  Om huru denna dräkt bör vara beskaffad, därom kunna förvisso meningarna
  vara mycket delade, och vore det nog gagneligt om i detta avseende olika
  förslag komme till synes. För min ringa del vågar jag föreslå en
  klotformig, röd huvudbonad, på vars höjd gillets symbol, papegojan,
  borde trona; (eller, om man så hellre vill, någon symbol på vishet och
  förstånd). Vidare borde mästaren iklädas en mantel eller lätt kappa av
  något tyg, som medgåve plastisk attitude. På denna kappa kunde lämpligen
  sinnebilder av papegojor eller andra liknande företeelser målas. Så
  borde till dräkten höra ett par mindre benkläder, likaledes av något
  sirligt tyg, varpå benen borde fortsättas nedåt med linor eller något
  slags längre strumpor samt avslutas med uppåt riktade tåhättor i gotisk
  stil.
  
  Härtill borde komma att ceremonimästaren vid sin högra hand förde, icke
  en stav eller sådant, utan något, som allegoriskt påminde om gillets
  äldre historia, då gillet var en sammanslutning för målskjutning. En
  bössa av gammal konstruktion vore nog det tjänligaste. I anseende till
  detta vapens våda vore det dock kanske lämpligast att ceremonimästaren
  bure en båge, dock utan pilar eller andra kastföremål.
  
  Det är min oförytterliga mening att en sådan omgestaltning av gillets
  yttre ceremoniel, som här föreslagits, skulle vara till dess fromma. Och
  tillåter jag mig vördsamt föreslå direktionen att taga detta förslag i
  beaktande och om möjligt genomföra det till nu stundande årshögtid.
  
  _Gammal Knutsbroder_.
  
         *       *       *       *       *
  
  Till Redaktionen av Folkets Tidning, Lund.
  
  Med anledning av »Gammal Knutsbroders» anförande i Folkets Tidning
  angående officiell ordensdräkt åt Knutsgillets ceremonimästare, ber jag
  att, i princip anslutande mig till förslaget om sådan dräkt, få
  framhålla att dräktens beskaffenhet visserligen kan i allmänna grunddrag
  en gång för alla fastställas men att dess detaljer alltid måste lämpas
  _efter varje individuellt fall_. Om t.ex. ceremonimästaren är en lång
  och ståtlig man, med högburen och reslig gestalt, som sätter stil på
  ämbetet, så krävas naturligtvis däremot svarande jämkningar i dräkten,
  såsom exempelvis längre benkläder--korta sådana skulle i det fallet
  verka riddare, vilket ju icke är meningen, eller rent av förlöjliga
  mannen. Skulle däremot ceremonimästaren vara en kort man, till huvud och
  kropp som till lemmar, måste andra modifikationer i dräkten inträda,
  anslutande sig till stommens arkitektur så att former och linjer så vitt
  möjligt harmoniskt sammansmälta. Att till en sådan dräkt komma med en
  kalottliknande hätta, vore naturligtvis orimligt. Här måste figuren
  höjas, icke genom ett postament utan genom åtgärder ovanom håret.
  Därtill tjänar exempelvis en mycket hög huvudbonad, t.ex. hälften
  mitra, hälften sockertopp, gärna med allegoriska bilder på sidorna och
  med en liten gul vippa i toppen. Vad så beträffar benkläderna böra
  dessa, för att icke störa ensemblen, naturligtvis vara _mycket_ korta.
  Ja, det kan väl t. o. m. vara fråga om huruvida icke byxor helt och
  hållet borde saknas och benen i stället överklädas med någon hudfärgad
  shirting eller madapolam eller eljest något textilt alster, som kunde
  giva en stämningsfull påminnelse om Gillets skyddshelgon, Knut den
  Helige, om vars benklädnad historien dock med berömvärd finkänslighet
  underlåter att lämna något närmare meddelande.
  
  Det ena som det andra bör likväl enligt min uppfattning överlåtas åt en
  sakkunnig kommission, som bör framlägga förslag. Och får jag tacka
  »Gammal Knutsbroder» för hans initiativ att ha framfört detta ämne till
  en diskussion, av vilken det viktiga ärendet endast har att vinna.
  
  _En ung Knutsbroder_.
  
  
  
  
  ELLEN KEY.
  
  
  Vi måste allvarligen förehålla vår kollega och konkurrent i Venedig,
  Gazetta di Venezia, att icke kränka det svenska fosterlandet med
  sanningslösa uppgifter. Så skriver bladet i sitt senast hitkomna nummer
  att »den framstående tyska skriftställarinnan Ellen Key» har meddelat
  att Nobelpriset i litteratur för detta år skall tillfalla Giosuè
  Carducci, som därtill redan är utsedd och som kommer till Stockholm till
  Nobelfesten.
  
  Det är en dålig ursäkt att kollegan låter telegrafera nyheten till sig
  från Florens. I ingen stad på jorden, näst Trälleborg, ljuger folk så
  mycket som i Florens. Vi för vår del hade ingenting där att göra. Men
  Gazetta di Venezia skall veta att Ellen Key är barnfödd på Sveriges
  jord, där vaccinerad, mantals- och skattskriven, och att vi, d.v.s. det
  svenska folket, icke tillåta att man berövar oss vår nationalegendom.
  
  För övrigt tro vi fullt och fast att Carducci skall ha Nobelpriset,
  eftersom nu Ellen Key har sagt det. Oss gör det för all del ingenting.
  Men om nu Svenska akademien ger den Nobelpriset, som började sin
  skaldiska bana med en hymn till den onde, vad ger akademien då oss? Vi
  började en gång vår poetiska dekadans med en dikt om Waldenström.
  
  
  
  
  KORKEN.
  
  
  För en tid sedan reste jag till Köpenhamn. Jag skulle dit och vända. På
  båten träffade jag en bekant. När vi gingo förbi danska flottan tittade
  vi på pansarfartygen.
  
  --Hör du, sa' han, jag begriper egentligen inte ... men, inte kan det
  vara järn till dom alltihop? Det är fysiskt omöjligt. Di skulle ju
  sjunka.
  
  --Kära du, inföll jag, det vet du väl, det är det inte heller. Det är
  järn ner till vattenlinjen, som ju också är skottlinje. Sen är hela
  fartyget undertill klätt med kork.
  
  --Kork!? Vad menar du med det? sa han och såg misstänksam ut. Varpå jag
  tydligt förklarade att det _måste_ vara det lättaste av allt för att
  bära upp järnkolosserna. Ergo var det verkligen kork.
  
  --Ja ... ja, det har du ju förresten rätt i, mumlade han efter en stunds
  funderare och tillade: Det är ju egentligen märkvärdigt. Men det har jag
  aldrig tänkt på förut.
  
  Så blev det landgång och vi skildes åt för den dagen.
  
         *       *       *       *       *
  
  Det gick så en månads tid tills häromdagen, då jag kom in i hallen på
  hotell Mollberg i Hälsingborg. Jag var inte väl kommen in förrän H.--han
  hette så--kom rusande mot mig, av uppsynen att döma något irriterad och
  hotfull.
  
  --Hör du, vad var det där för nåt nonsens du slog i mig på båten? Vad
  menade du med det? Var det din mening att driva med mig?
  
  --... båten?... nonsens...? Vad menar du med detta? inföll jag och såg
  mycket ovetande ut.
  
  --Du behöver inte göra dig till, fortsatte H. Du minns nog att du ville
  inbilla mig att där var kork i botten på pansarbåtarna. Men den lögnen
  lyckades inte ... nu så mycket så du vet det, svarade han i en något
  stolt ton som om han med ens hade besegrat den onde.
  
  --Lögn, sa jag med eftertryck och tog H. ner på ett par stolar. Hör du,
  vem har inbillat dig att det är lögn?
  
  --Jo, det skall jag säga dig, sa H. Jag träffade häromdagen vår
  gemensamme vän ingeniör Å. Och han sa jag skulle hälsa dig att det var
  en evig lögn.
  
  --En evig lögn, upprepade jag, tog en djupt allvarlig uppsyn och
  förmanade H.: Hör du, du känner synbarligen inte Å. riktigt, det hör
  jag. Han skojar med alla. Du kan väl begripa att när jag säger en sak,
  så är det sant. Tror du mig inte, så kan du gå över till marinen när du
  kommer till Köpenhamn och fråga. Förresten kan du väl själv begripa att
  där _måste_ vara kork i botten; annars skulle dom ju sjunka!
  
  --Ja ... ja ... det var det jag sa Å., replikerade H. Visst f--n skulle
  dom sjunka! Ja, du skall inte misstycka. Jag har aldrig trott att du
  inte talade sant. Det är ju förresten alldeles tydligt att där måste
  vara kork. Och när jag kommer till Köpenhamn i nästa vecka skall jag
  dessutom gå bort och höra.--
  
         *       *       *       *       *
  
  Så kramade vi hand och skildes åt. Nu har jag ingen lust att träffa
  honom mer. Nästa gång skjuter han.
  
  
  
  
  STATIONSHÅLET I KRISTIANSTAD.
  
  
  Nu ligger Skåne bländande vackert i nyfallen snö, slätterna blänka i
  solljuset och skogarna stå som frusna buketter i vitt. Men hur i all
  världen sköter hr översteprästen i Kristianstad sitt kall? Eller ligger
  järnvägsstationen där utanför hans fålla? Huru som helst, men kalla
  genast styrpinnarna i Blekingebanan in för kyrkorådet och ge dem en
  varning att för framtiden laga med så, att då passagerarna från Blekinge
  lastas ut på stationen i Kristianstad de slippa att fastna i djupan dy
  utan kunna taga sig ut i livet utan att medföra så lerbehängda
  galoscher, att var enda människa nödvändigt skall ha reda på att de
  varit i lilla Paris. Och skall det nu så vara att 1:sta klassens väntsal
  där allt fortfarande skall vara klippt i två bitar, av vilka den ena,
  som nu är III:e klass, får 1:a klassens sol och ljus och luft, och den
  andra, som skall vara 1:a klass, får 4:de klassens sol, 5:te klassens
  ljus och 9:de klassens luft, så slå i Herrans namn itu taket och släpp
  in den granne solen och vädra hålet.
  
  Detta säger jag icke i ond mening, käre Matheus Lundborg, ty du vet att
  mitt hjärta flödar av kärlek till såväl dig som människorna. Men rätt
  skall vara rätt. Och jag kräver bestämt, att dina undersåtar skola varda
  om icke precis luttrade och fejade i bedrövelsens ugn, så dock
  allvarligen tillhållne om vad deras frid gentemot farandes gentlemän
  tillhörer.
  
  
  
  
  BREV TILL PÅVEN.
  
  
  _Herr Giuseppe Sarto Pius X.
  Vatikanen.
  Rom._
  
  Helige Fader!
  
  Taxamt mottagit Eders Helighets ärade av 8 d:s och beklaga de
  portugisiska kalamiteterna.
  
  Sverige är--såsom E. H. högsinnat anmärker--ett mycket präktigt land.
  För munkar sakna vi dock användning, tack vare någon sorts paragraf i
  lagen. Icke ens nunnor äro tillåtna, vilket här i staden alltid väckt
  ett livligt beklagande. Vi nödgas därför be E. H. dirigera det
  portugisiska överskottet annorstädes hän, t.ex. till Norge, där hovet
  lärer känna sig litet ensamt och allmän rasförbättring icke skulle
  skada.
  
  Skulle däremot E. H. själv ha lust att slå sig ner här i landet nu sen
  Frankrike, Spanien och Portugal blivit kitsliga, så hjärtligt välkommen
  till Lund. Här ha vi en gammal bra domkyrka, en hygglig biskop och ett
  trevligt domkapitel, en teologisk fakultet, som varierar mällan svart
  och rött med stark skiftning i grönt, landets enda verkliga
  stiftstidning, i vilken E. H. kan få redigera predikoturerna, en mild
  ordningsmakt och ett kulturhistoriskt museum, där E. H. kan bli predikant
  i Bosebo kyrka om Han bara kan samsas med Karlin. Men en sak: skall det
  vara, så rappa Sig medan vårt nuvarande kyrkoråd ännu sitter vid makten!
  Det har nämligen alltid visat en berömlig omsorg om främmande
  potentater. Och vart det kan ta hus med det intresset längre fram i
  tiden kan man inte så noga veta.
  
  Alltid med nöje emotseende Edra värda ordres teckna vi
  
  Högaktningsfullt
  
  _F. T._
  
  
  
  
    BÖN OM REGN.
  
  
    _Såsom att_ gräsen uppå marken förtorka uti sine strån,
    fåglarna i himmelen tystna att blåsa,
    floderne stanna uti sine lopp,
    djur och människor lida utav torkans kval
    och tidningar på gott och ont bliva jämmerlige att skåda,
  
      alltså och emedan måne och förmane vi härmed alle
    trogne och otrogne överstepräster och skriftlärde, födde
    och ofödde, att sig vända och omvända i böner om att
    himmel ens alla fönster måge öppnade varda så att
  
      betor, panntofflor och allehanda jordens örter kunna
    svullna och bönderna fete vara vordne,
  
      djur och människor tillväxa till kommande släktens trivsel,
  
      krigsmakten till lands och vatten röras och formeras samt
  
      rikets övriga inbyggare frodas och glädjas tills de
    i livets tysta småtimmar viska ett stilla godnatt och
    tåga in uti Evighetens Säkra Hamn.
  
    _OLSSON_,
    djur- och människovän.
  
  
  
  
  POTATISBÖSSA I STADSFULLMÄKTIGE.
  
  
  Får man medföra potatisbössa till stadsfullmäktiges sammanträden och i
  nacken tussa de fullmäktige, vilka tala för länge, frågar oss en benägen
  insändare.
  
  Vi måste obetingat svara nej. Jakträtten å stadens mark tillhör staden
  själv. Och stadsfullmäktiges sessionsrum är stadens område så gott som
  något, så vida man icke rent av får likställa det med en »hägnad
  jaktplats» eller »djurgård». Emellertid hänvisa vi insändaren att söka
  överenskommelse med drätselkammaren. Den fick senast så illa på huden av
  åtskilliga fullmäktige, att den kanske icke är obenägen att arrendera ut
  jakträtten.
  
  Vidare frågar oss insändaren, om man åtminstone har rätt att kasta s.k.
  tollar på fullmäktige. Vi betvivla det svårligen; men påpeka dock, att
  det därvid delvis kommer an på storlek och tyngd. Och tyngdlagen har,
  som bekant, grundlags natur och upphäver jaktlagen.
  
  För resten fästa vi uppmärksamhet å Jaktstadgans § 10, däri det heter:
  »Träffar någon tillfälligtvis, evar det vara må, skadligt rovdjur, då må
  han det fälla och behålla». Det hela kan således bero på, om man
  träffar eller icke. Att skjuta över målet eller slå ett slag i luften är
  alltid olämpligt, i all synnerhet i stadsfullmäktige.
  
  
  
  
  MÅNGA VACKRA BREV
  
  
  få nog tidningsredaktörer i allmänhet mottaga under år och dag. Och vår
  redaktör är i det fallet icke sämre än andra. Då han t.ex. i dag på
  morgonen öppnade sin post, låg i den ett litet lokalbrev, som innehöll
  följande enkla, men läsvärda ord:
  
  »Din förbannade knöl».
  
  Detta; och icke ett ord mera. Förgäves spanade han efter namnet, såsom
  man ju eljest brukar finna under synonyma försäkringar sådana som »din
  tillgivne vän» N. N., »din skalliga moster» N. N., o.s.v. Men intet mera
  fanns, intet mer än »din f--de» o.s.v.
  
  De enkla orden angiva, att bakom dem döljer sig en olycklig, som pinats
  innan han fått säga ut vad han är för något. 1:o) framgår ju nämligen
  att brevskrivaren anser sig vara en »knöl»--läsaren ursäkte att vi
  begagna hans egna ord; 2:o) att han känner sig vara förbannad; och pro
  3:o) att han förmenar sig vara vår redaktörs »f--de knöl».
  
  Det är egentligen inte mycket att vara. Bättre ställning i livet kan
  man ha. Men när nu brevskrivaren inte har någon annan, så får man
  förlåta honom att han skämts för att sätta ut sitt namn och gömmer sig i
  obemärkt löndom. Liksom haren då han går i smyg och idisslar.
  
  
  
  
  SKÅNSKA KONSTNÄRSLAGET OCH KONSTEN.
  
  
  Till Konstnärsartesten Albert Larsson.
  Stockholm.
  Di Skånske målarna.
  
  Högädle Larsson!
  
  Som att jag bor i Skillinge men hafwer målat En Tafla som att jag ser
  att Herrn är putträtterat i Tidningarna och som är ett Fartyg en
  slättopadt Skonare i full Storm så dett hoppar oppet och ner ute i
  hafvet och gungar så så ingen Menniska dett kan förstå så frågas om jag
  får utställa dett i Stockholm där som att jag aldri varit men längtat
  ditet och länktat om igen. Jag spelar på giutarr samt sjunger och är
  artist till Lif och Blod samt Snickare och Taflan har blifvit berömd af
  många framstående Personligheter. Gästgifvaren i Borrby har bjutt ända
  till 12 kr. men då kan hon hänga där hon hänger. Om jag får skjicka
  henne det är full storm och ett räligt väder och hon står fint emot
  sjöarna. Var så beskedlig och svara jag bor i Skillinge.
  
  Anders Johansson, artest.
  adrs Borrby,
  
  detta är hemligt.
  
         *       *       *       *       *
  
  Till Den ärade Redaktören för Folkets tidning i Lund.
  
  Anhålles att ärade Redaktören måste skrifva ett stycke i sin tidning om
  ett missförhållande i Skillinge som har uppstått genom di Skånske
  konstnärerna i Stockholm. Undertecknat har ända sedan sin barnatid
  föröfvat Målarekonsten samt spelar på giutarr och sjunger och är artest
  till lif och blod och snickare; så hafver jag målat en Tafla som är ett
  fartyg en slättoppat Skonare i full storm och hon står fint emot sjöarne
  och går opp och ner; och hafver skrifvit till Konstnärsartisten Herr
  Albert Larsson ved di Skånske Målarne i Stockholm som är så hög att han
  intet hafver svarat, om nu detta kan anses för riktigt! När en person är
  i den ställningen som han är i och icke svarar en person som är i
  Skillinge hvad skall man kalla sådant för--Är det örkesafund eller är
  det ett vanligt offer på fåfängans altare; jag har gjort rätt för mig i
  all min tid och slitit som en hund men att få utställa en Tafla ibland
  di andre Målarne det får man icke lof när man bor i Skillinge.
  
  Nu vill jag intet krusa längre utan säga ett ord till alla Målarne i
  Sveriges rike och den ärade allmänheten! Kommen hit ner till sommaren
  till Skillinge så ska vi göra en målareutställning i Skillinge, den
  store skolesalen är utmärkt; när den gamle skoleläraren blef död så
  klädde vi väggarne med grane och hadde basar där och kulörta lyktor och
  transpirang och kaffe med föredrag om hedningarna som var alla belåtna.
  Där är rent utmärkt och spik och allt sådant fås gratis och vår
  skolelärare är ordförande i en sångförening som kan sjunga och är det så
  det inte generar så tar vi en bit på giutarr.
  
  Här är mycket utmärkt och en utmärkt strand med utmärkta bad och mycket
  ungdom med många flickor och rätt som det tar dom så går alla Målarna
  ner och badar i hafvet och Borrby sångförening kommer hit och sjunger,
  och kommer Herr Albert Larsson hit så kan han också bli tvättat men hans
  Taflor ska också bli dedömta därefter.
  
  P. S. Var så god och skrif litet om detta; det är hemligt.
  
  Högaktningsfullt
  
  _Anders Johansson_
  artest i Skillinge
  adrs Borrby.
  
  
  
  
  EN ENKEL MÄNNISKA.
  
  (Från Hälsingborg).
  
  
  Herr Redaktör!
  
  Jag ber om ursäkt, att jag är litet påträngande, men jag rår inte för
  det. Jag är i litet trångmål och skulle vilja be Herr Redaktören säga
  mig hur jag skall bära mig åt.
  
  Saken är den att jag såsom varande mycket frisinnad tillhör Frisinnade
  valmansföreningen härstädes. I min egenskap av lägre tjänsteman i en
  inrättning, som idkar handel med och avslutar köp om pänningar, har
  jag ansett mig böra tillhöra även stadens handelsklubb och dess
  köpmannaförening. Såsom tjänsteman anser jag det tyvärr vara min plikt
  att i dag ingå även i den tjänstemannaförening, som nu skall bildas. Och
  såsom bekant med flera av stadens fabriks- och hantverksidkare är jag
  jämväl medlem av Fabriks- och hantverksföreningen, varjämte jag sedan
  flera år tillhör Djurskyddsföreningen samt Stadens Pastoratskomité av
  Malmöhus Läns Kongl. Hushållningssällskap.
  
  Nu har i samhället uppstått ett slags kommunal angelägenhet, som kallas
  för stadsfullmäktigeval, och till min ganska förvåning haver jag bemärkt
  att flera av här nämnde föreningar utlyst stämmor för att dryfta bemälde
  fråga eller s.k. »kommunalval». Nu ville jag fråga Herr Redaktören, som
  ju ligger i den allmänna lagen, om jag, såsom varande betald medlem i
  samtliga här ovan uppräknade föreningar, jämväl är skyldig infinna mig
  på allas deras möten och rätta mig efter allas deras beslut. Jag är en
  enkel människa och lever enkelt. Därför ville jag ock be att få veta
  huruledes jag såsom en hederlig person bör handla, därest nu alla dessa
  föreningar stanna i olika beslut, som bliva mot varandra stridande.
  
  Jag ber Herr Redaktören om ursäkt, men det hjälper väl inte. Om Herr
  Redaktören i stället vill förlåta mig, vore det bättre; ty jag vet
  varken vad jag gör eller skall göra.
  
  _Ynglingen Jönsson_.
  
  
  
  
  DEN VÄRLDSLIGA NÅDEN.
  
  
  _Lillemor Jönsson!_
  
  Ärade Fröken! Ni har alldeles rätt i alltihop men har fått den
  världsliga nåden galen.
  
  Detta slag av nåd är nämligen av många slag.
  
  _1:o_ ha vi den kungliga nåden. Denna sönderfaller i tvenne
  underavdelningar:
  
  a) sådan, som tilldelas hyggliga människor, vilka icke behöva bättra
  sig. Denna nåd består stundom i ordnar, vilka vid festmiddagar och andra
  livets högtider hängas utanpå hjärtat. Ju flera ordnar en varelse har,
  desto bättre människa är han. Detta är nämligen alldeles sant;
  
  b) sådan, som tilldelas ohyggliga människor, vilka bättrat sig. Nåden
  består då av ett papper, som dock saknar bankvärde.
  
  _2:o_ ha vi »hennes nåd», ett tilltalsord, som kom till en gång, då
  gamle kung Gösta klappade en ung hovdam under hakan. Hittills har det
  använts uteslutande i fråga om mognare damer av blått blod. Nutilldags
  mottages det med nöje även av damer ur hästhandlareadeln. Däremot säger
  man aldrig »hans nåd», icke ens till adelsmän eller verkliga ädlingar.
  Deras nåd är nämligen uteslutande hennes nåd, vilket beror därpå att det
  svenska ridderskapet--på fem undantag när--ända sen Gustav III:s tid
  stått under toffeln.
  
  _3:o_ förekommer även min nåd och din nåd, vilka i regel icke äro mycket
  värda. De äro i alla fall icke brukbara på en gång, enär de aldrig
  trivas ihop.
  
  Till slut finns det en hel del nåd, som det är en ren nåd att slippa.
  Ett undantag härifrån utgör vår nåd, som Ni får gratis. Fröken lilla,
  behåll den gärna som ett minne för livet!
  
  
  
  
  VIS MAJOR.
  
  
  F.d. sergeant G. E. skriver till oss följande:
  
  Med anledning därutav att det i Folkets Tidning för den 3:e dennes
  lästes en så lydande artikel:
  
  »Starkt snöyrväder rådde här i orten i går----(Red:s förkortning). Så
  där omotiverade yrväder mitt i vårbrytningen anse vi vara oberättigade,
  så vida det ej kan styrkas, att de bero på en vis major, som makt haver
  i vädret»
  
  Så tillåter jag mig fråga om Tidningen verkligen menat någon viss major
  eller av frucktan för tryckfrihetsåtal ej vågat utsätta namnet eller att
  det kanske skall vara en av tidningens vanliga s.k. »kveckheter» varmed
  den vill nedsätta armén uti allmänhetens ögon! Men simpelt är det i alla
  fall.
  
  _G. E., f.d. sergeant_.
  
  Vi nödgas vänligen erinra hr schersanten om 1) att uttrycket »vis
  major», som är litet vårlatin, icke har med någon krigsman att skaffa;
  2) att vi så mycket mindre velat nedsätta den svenska armén som vi för
  denna hysa en särdeles vördnad; samt 3) att vi, till vårt eget fredande,
  eventuellt nödgas draga hr schersanten inför Krigsrätt att där inför
  Lagens Majestät stånda till ansvar för att han i sin skrift falskeligen
  beskyllt oss för att hava begått ett brott, till vilket vi äro relativt
  oskyldiga, samt dessutom kastat okvädingsord på oss och kallat oss för
  »simpel».
  
  Vill hr schersanten ta tillbaks och sluta fred och få nåd, så kom genast
  hit. Men kom i parad.
  
  
  
  
  MORMONERNA OCH RÄVSAXEN.
  
  
  Vi äro ledsna att i dag nödgas meddela Folkets Tidnings läsare, att vi
  råkat i konflikt med här varande mormoner, vilka tillsänt oss en protest
  med anledning av en notis i tidningen rörande i vår brevlåda nedstoppade
  omvändelseskrifter. Författarna betyga oss sitt djupa förakt och
  meddela, att vi ha att emotse både andliga och lekamliga straff, därest
  vi dels upprepa tilltaget, dels underlåta att göra offentlig avbön för
  detsamma.
  
  I anledning härutav få vi, som i Council Bluffs personligen skakat hand
  med hans högvördighet ärkebiskopen Brigham Young, meddela att vi i
  ägande hand innehava ett ex. av Förbundets Bok, den vi snott åt oss på
  ett ärligt sätt och den vi allvarligen begrundat i de nattens stunder,
  då Lund sovit de mer eller mindre rättfärdiges sömn. Vi ha därunder med
  ett särdeles nöje iakttagit bokens goda vinkar för såväl det praktiska
  som opraktiska livet och jämväl granneligen ventilerat villkoren för den
  befordran, som ligger i den i boken utlovade eviga upphöjelsen. Men då
  det förnämsta, i kap. 132 för upphöjelsen stipulerade villkoret,
  nämligen månggiftet, synes oss vara snuskigt, önska vi de siste dagarnas
  helige en lyckosam resa dit till det Sion, där pepparen växer, vilket
  skall vara beläget någonstädes i Saltsjödalen. Och vi kunna icke
  underlåta att kraftigt missunna dem det ressällskap, de här söka värva i
  våra jungfrur, vilka i sina hjärtan böra begrunda, att fosterlandet av
  dem kräver, att de här hemma fylla sin bestämmelse, till landets ära,
  till krigsmaktens förmerande och trivsel samt till förgörande av de
  fiender, vilka tilläventyrs vilja hota landets gränser.
  
  Till dessa varma önskningar foga vi meddelandet, att vi, tack vare
  kemisk hjälp från Karolinska universitetet, lyckats med vår brevlåda
  kombinera en synnerligen sinnrik rävsax, som fungerar ordentligt, men
  endast så snart något osande nedstoppas i lådan. För denna praktiska och
  hemtrevliga inrättning ämna vi söka patet hos något mindre lärt än
  snedigt ämbete, vars välvilja vi godhetsfullt tillförse oss.
  
  
  
  
  PERSSON OCH KVINNAN.
  
  
  Ärade Persson!
  
  Vi äro i besittning av H. Hr Perssons ärade av gårdagen och tacka hr
  Persson för Perssons däri gjorda uttalanden. Då han emellertid söker
  klargöra att vi skulle ha visat ovilja eller illasinthet mot den nutida
  kvinnan, så har Persson fått den saken alldeles om bakfötterna och måste
  tåla en liten revision.
  
  Se, Persson,--var så god och sitt ner--som han nog bör kunna begripa så
  äro vi, liksom alla andra, entusiastiska beundrare av kvinnan, vilken
  för samhällets fortbestånd och angenäma trivsel egentligen är nästan
  lika nödvändig som mannen. Även Persson bör lära sig denna beundringens
  vackra konst. Han skall tänka på att när han var ett litet, mycket litet
  barn, såsom han tvivelsutan varit, så hade det antagligen nu icke varit
  mycket med honom om han saknat modersmjölken eller om icke tilläventyrs
  en ömsint kvinna räckt honom den lilla flasknapp, tack vare vilken icke
  så få människor nått en nästan mogen ålder. Han skall vidare besinna att
  när han då var en liten gris så var det inte något ont i det, eftersom
  han levde i oskyldighetens tillstånd. Men om han då saknat den renande
  handen, som aldrig tröttnade--om dagen och den långa natten igenom, då
  hans mors nog ofta av bekymmer, omsorger, möda och vakor trötta kropp
  behövde sömnens vila--så skulle Persson kanske ännu i dag sett mycket
  rälig ut och varit sig och alla till en fruktansvärd vämjelse. Och så
  skall han tänka på mycket, mycket annat, som han själv kan tänka ut, och
  han skall då komma till precis samma tanke, som vi ha, nämligen att av
  allt, som finns på jorden, är kvinnan ändå det allra, allra bästa. Och
  varhelst han än vänder sig--i Skåne eller i Hottentottiens land--så
  skall han finna att både han och vi andra män nog i somt kunna vara rätt
  bra men att de renaste själarna och de trognaste hjärtanen bo icke i oss
  utan i kvinnan.
  
  Detta var nu egentligen bara en liten inledning, som Persson kan lära
  sig utantill om han så vill. Vad vi ville komma till var H. Hr Perssons
  uppfattning om kvinnan och försvaret och hans förmenta mening att
  kvinnan icke bör syssla med något som helst, som har med vårt lands
  försvar att skaffa, och att det ity är orätt även om kvinnan ägnar t.ex.
  sjukvården i ett ev. försvarskrig sitt arbete.
  
  Det är här som Persson råkat alldeles på avvägar, och vi be vänligen att
  någon välsinnad kvinna måtte taga P. om hand och bättra honom. Vi tro
  tvärtom att även kvinnan kan rycka någon stund från hemmets arbete och
  offra litet för fosterlandet, eftersom det ju även är hennes
  tillhörighet. Och när vi se exempelvis så många (mer och understundom
  något mindre) vackra studentskor valla av och an på Boulevarden, så
  undra vi mycket starkt varför de aldrig komma på den idén att bilda ett
  litet amazongarde, gå vi in vid Södra Skånska Infanteriregementet, där
  det är oroväckande gott om ogifta löjtnanter, få en vacker uniform och
  öva sig i vapnens bruk. Det skulle vara något splitter nytt och få ett
  skallande bifall över hela landet. Och det skulle kunna hända att de i
  farans stund bleve dubbelt farliga för den välaktade fienden.
  
  Anförare skulle de med all sannolikhet icke sakna. Det finns kanske
  folk, som skulle slåss om platsen. Och Persson--rätta på sig,
  yngling--vad säger han, om han skulle gå med dem och med tiden kanske
  stiga till GENERAL? Men han finge inte springa när det gällde, såsom
  ofta de för sed hava, vilka äro mycket stora i orden men ogrändalöst små
  på jorden.--
  
  Så tacka vi nu Persson för hans välvilja att höra på oss, önska hr
  Persson en glad jul och emotse med nöje H. Hr Perssons vidare brev, dem
  vi icke hava tid att läsa.
  
  Ärade Perssons in i döden trogne vän
  
  _F. T._
  
  
  
  
  EN FRIDFULL ORT.
  
  
  _H. änkefru Johansson!_
  
  En fridfull ort! Jo, för all del, av den sorten ha vi flera st. på
  lager. För exempel Värnamo.
  
  Där är så skönt och så lugnt och så fridfullt så att det aldrig i livet
  kan vara bättre. 1,046 människor samt två hotellägare bodde där
  häromsistens och fördelade sig lekamligen på 1 liten kyrka, 1 stort
  missionshus, 1 lokal för svenska frälsningsarmén, 1 för amerikanska
  dito, 1 stort baptistkapell, 1 metodistkapell samt 3 st.
  goodtemplarehus. Varjämte desslikes funnos KFUM, KFUK, en vegetarisk
  förening, en teosofisk dito, en »förening för det godas befrämjande», en
  avdelning av svenska föreningen »bort med tobaken» samt en filial av
  andeskådare, vilka när sommarsolen skiner och junken faller på tidtals
  lära samlas på en holme i Lagan, vilken syndaflod är hygglig nog att
  tvätta samhället utvärtes.
  
  Modern kultur står alltid där i härligaste blomning, och dess främsta
  språkrör är Värnamo-Ropet, som till på köpet är frisinnat; och det så
  att det ryker om det. På ena spalten bevisar det hurusom den otäcka
  högern förstör fäderneslandet, och på den andra klargör granneliga en
  rättsinnad yngling huruledes vi skola älska vår nästa såsom oss själva
  och icke hysa agg i vårt hjärta mot någon, eho det vara månde, vid
  äventyr av påföljd. På tidningens kontor får Ni köpa gravkransar,
  guitarrer, bastubor, ljusstakar, m.m. till upplysningens och
  framåtskridandets tjänst. Och i fönstret hänger ett jätteplakat om
  amerikanska frälsningsarméns »Filadelfiamöte». »Kommen mangrant!»
  »Samlens alla!» skriker Ropet.
  
  --Så att där uppe, snälla Fru Johansson, är det visst och sant
  fridfullt. Nedanför de dödas gamla gård glider Lagan, förtjusande
  vacker, så som den runnit i tusen år, och inne i kyrkans vapenhus möter
  Er en gammal gravplatta av järn, på vilken Edra ögon skåda följande
  skrift:
  
            Här hvilar den
      som dygds och flitens egen Wän
      ej nånsin kände smickrets färg
      med namnet utaf HAMMARBERG.
  
  Så enkelt och fridfullt har nämligen folket där varit att ingen blivit
  högfärdig och kaxig ens för det att han burit ett genom tidevarven så
  lysande namn som Hammarberg. Däremot berättas det om en stådare
  däruppe, som hette Hammarspik. Han förlorade de sista hopsamlade
  resterna av sitt förnuft när han varit där i 8 dagar.
  
  På grund av vad vi sålunda anfört rekommendera vi alltså på det
  hjärtligaste Värnamo såsom en vederkvickande station på vägen till
  evigheten.
  
  Obs.! Torrlagd. Medtag lilla nubben!
  
  
  
  
  VÄRLDSUTSTÄLLNINGEN I OXLANDA.
  
  
      Protokoll, hållet vid sammanträde med
      verkställande utskottet den 3 april.
  
         *       *       *       *       *
  
  § 9.
  
  _Kommissarien_ föreslog att utställningsstyrelsen måtte besluta, att
  låta uppföra en toalettbyggnad i omedelbar närhet av A.-B. Dominicas
  blivande utställning i det fria. Ritning och kostnadsförslag (Bil. 6)
  förelades, och skulle kostnaden för byggnaden uppgå till 220 kr.
  
  Ledamoten _Andréehn_ instämde.
  
  Ledamoten _August Johansson_ fann det högst besynnerligt, att
  kommissarien ens ville komma med sådana förslag. Vad utställningen
  behövde, vore besökande och icke toaletthus. Kunde kommissarien skaffa
  utställningen så många besökande att en särskild toalettbyggnad vore
  ofrånkomligen behövlig, så skulle tal. med all sannolikhet icke gärna
  motsätta sig uppförandet av en enkel sådan. Men till dess så inträffat,
  ansåg han frågan vara för tidigt väckt. Yrkade avslag.
  
  Ledamoten _Andréehn_ instämde.
  
  _Kommissarien_ framhöll ytterligare nödvändigheten av uppförandet av en
  toalettbyggnad å utställningen----
  
  Ledamoten _Thornérbergh_ hade aldrig kunnat förstå detta märkvärdiga
  skrikande på toletthus, som på senare tiden gjort sig hört i samhället.
  Tal. vore principiell motståndare mot dylika moderna hönsburar och hade
  i stadsfullmäktige i detta avseende med kraft och framgång värnat om de
  mindre skattdragarnas medel. Genom ett skrivet anslag vid ingången till
  utställningen kunde allmänheten i tide upplysas och dylika påhitt
  undvikas.
  
  Hr _ordföranden_ meddelade, att han på grund av tvingande skäl vore
  förhindrad att längre närvara. Och då v. ordf. icke kunnat med kallelse
  anträffas, utsågs ledamoten Persson att leda de återstående
  förhandlingarna.
  
  Ledamoten _Linnér_ erinrade om den moderna hygienens betydelse för
  individen och samhället och om de krav, som i sanitärt hänseende kunna
  ställas på det sistnämnda. Han fann för sin del kommissariens förslag
  vara ganska välbetänkt men ansåg dock, att kostnaden för den föreslagna
  institutionen vore alldeles för hög. Å andra sidan ville tal. likväl
  icke påtaga sig ansvaret för att utställningsstyrelsen helt och hållet
  avvisade denna angelägenhet. Tal. hade under besök i Paris å
  boulevarderna därstädes sett dylika inrättningar av en enkel men
  tilltalande konstruktion. Ytterväggarna behövde knappt vara en meter
  höga och ingalunda räcka ända ned till marken, varigenom en avsevärd
  besparing kunde ske. I det inre behövdes också endast _en_ apparat, då
  kommissarien säkerligen ändå icke menade att en besökande skulle använda
  mera än en sådan åt gången. Yrkade att utskottet måtte anslå 30 kr. för
  uppförande av en enkel byggnad enligt tal:s förslag.
  
  _Kommissarien_ utvecklade ytterligare skälen för det av honom väckta
  förslaget--och yrkade bifall till detsamma.
  
  Ledamoten _Gunnarsson_ ville på fullt allvar fråga om kommissarien
  ämnade ruinera utställningen innan denna ännu öppnats. I tal:s gård hade
  under de 40 år, han innehaft den, icke funnits någon särskild
  toalettbyggnad och det hade gått ändå. Kommissarien kunde tala om sin
  erfarenhet från så många utställningar han ville. Om det vore han, som
  skulle råda här, och icke utställnigsstyrelsen, så bleve kanske hela
  utställningen ett toaletthus. Tal. ämnade åtminstone freda _sitt_
  samvete.
  
  Ledamoten _Andréehn_ instämde.
  
  Ledamoten _Jöns Johansson_ bad hr kommissarien icke fästa sig vid vad
  Gunnarsson anfört, då Gunnarsson nämligen vore en känd tasse, som av
  misstag kommit in i utställningsstyrelsen.
  
  Ledamoten _Andréehn_ skulle häri instämt men avstod från ordet.
  
  Hr _ordf._ anmärkte att han väl, i likhet med kommissarien, fann det
  nödigt att en toalettanordning gjordes å utställningen men däremot icke
  kunde finna det lämpligt att därmed belasta utgiftssidan. Under den
  estrad, som skulle uppföras för Herr Landshövdingens tal vid
  utställningens öppnande, bleve ett tomrum, som mycket väl kunde till
  toalettinrättning anordnas. Då emellertid ordinarie ordföranden, Herr
  Direktören och Riddaren Svenhanius, lämnat sammanträdet just under detta
  ärendes handläggning och Herr Direktörens avgång säkerligen icke skett
  utan sin givna anledning, så ansåg hr Persson att det skulle vara en
  förolämpning mot Direktör Svenhanius, om ärendet avgjordes i dennes
  frånvaro. Ordf. ansåg sig därför förhindrad att framställa proposition i
  ärendet men yrkade detsammas bordläggning.
  
  Ledamoten _Andréehn_ instämde.
  
  Utskottet beslöt att bordlägga ärendet, varvid dock ledamoten Gunnarsson
  ville till protokollet ha antecknat att Jöns Johansson icke skulle tala
  om rep i hängd mans hus. Den mystiska eldsvådan i Johanssons ladugård
  vore därtill i allt för färskt minne.
  
         *       *       *       *       *
  
  Som ovan
  Sekreteraren.
  
  
  
  
  SKALLIG PÅ EN NATT.
  
  Yddingeodjuret.
  
  
  En ganska ledsam historia inträffade i förrgår å säteriet Gullnäs vid
  Yddingesjön i det att porslinsblåsaren Efraim Jönsson då blev illa
  skrämd med en högst beklaglig påföljd.
  
  Då hr Jönsson vid 5-tiden på morgonen nere vid den lummiga stranden var
  sysselsatt med att sylta ollon, såg han plötsligt ute på den av stormen
  upprörda sjön att ett föremål av okänd natur rörde sig sakta upp och
  ned. Med anledning härav skyndade han hem och intog lunch, varpå han
  tillkallade lägenhetsinnehavaren Johannes Hansson, som var bortrest.
  Jönsson, som är född i Kivik men i all sin tid åtnjutit en god och
  hederlig vandel i Stora Svedala, gick därpå ned till sjön och seglade
  med revad fock ut på det skummande vattnet. Kommen ungefär mitt för
  Lillö stannade båten häftigt, varvid hr Jönsson med ögonen iakttog att
  rakt förut ett gredelint föremål av enormt omfång reste sig ur vattnet
  och fräste som ett lokomotiv. Hr Jönsson blev härav så skrämd att han
  rodde hem, intog sängen och blev skallig.
  
  Händelsen har i orten väckt så mycket djupare medlidande som samma dag
  en ung gosse i Holmeja på ett mindre tilltalande sätt djupt förolämpat
  en äldre kvinna, mot vilken man hittills aldrig någonsin haft någonting
  egentligen allvarligt att invända...
  
  
  
  
  PIGAN SOM VÄRPTE.
  
  
  En nästan knappt trolig, men rätt rolig historia meddelas oss från vår
  bygd, där gammaldags heder och dygd guskelov ännu är bunden vid torvan,
  som hänger fast vid bonden.
  
  Det hela gäller en skomakare, som har ett hus, i vilket bor en bakare,
  som är frälst, men tuggar snus. Hans piga låg i vintras på lasarettet i
  Lund och led som en hund, ty hon hade skavigt sig på benet, så att hon
  fick ältan och blodet gick avigt. Nu var hon kommen hem, litet mager,
  men svajig och fager, och skojade inte så lite här hite och där dite i
  hagar och ängar, där hon dansade med byns drängar.
  
  Så en kväll innan hon ordet visste miste hon sansen och slog i en vägg.
  Folk kom till och fick tag i'na och märkte då--död och pina!--att
  människan värpt ett ägg. Och sedan dess var kväll, då solen står i
  väster, samlas byns folk och präster och bevittna med andakt och skärpa,
  att pigan kan värpa.
  
  Hur underbar är inte livets mystik? Billige läsare, lyft dess flik och
  se hur det är tillagat! Allt går till en tid. Sen blir det uppdagat.
  
  
  
  
  GLASMÄSTARE JÖNSSON.
  
  
  Det är oss smärtsamt att i dag nödgas meddela den ärade allmänheten att
  i går var glasmästare Jönsson så i tag och ånyo förveten på denaturerad
  sprit att han fördes till lasarettet och kom dit som ett lik, för vilket
  ögon, öron och förnuft och alla andra lemmar voro som luft.
  
  Egentligen är Jönsson ett beskedligt skrå, som tar sig en sup då och då
  och för resten knogar med ramar och rutor och kitt och låter var och en
  vara i fred med sitt. Men så plötsligt blixtrar det i klotet: »Skall
  jag, en friboren man, stå här som en slav? Nej, så anamma» och med
  detsamma vräker han ramarna och skrotet och det bär av till apoteket,
  där han hampar sin liter, gudaboret obekymrad om dess sviter.
  
  Nu ligger Jönsson och begrundar sin levnad. Hans enda trevnad består
  däri att hans bakre parti är hyddat med plåster och dukar och klutar.
  Det hände sig nämligen i går då han ingenting visste att han tog miste
  och satte sig relativt lugn på en glödhet ugn så att dess ringar och
  det namn, som gett ugnarne rykte, sig vackert tryckte av uppå Jönsson
  där Jönsson slutar.
  
  Sens moralen av denna händelse är en kall maning till drinkare och
  gaminer att omedelbart skrida till omvändelse och akta sig för
  denaturerad sprit och varma kaminer.
  
  
  
  
  PANTALONGER OCH BONDÅNGER.
  
  
  Det var en gång en människa, som inte betalte sin skräddare.
  
  Till slut blev skräddaren ond och drog sin tredskande kund till
  rådhusrätten i Lund. Men innan målet kom före, hade människan betalt
  vartenda öre--det var hela 40 lock för pantalonger och rock. På samma
  gång svor han och sa', att hur det än ville bära åsta, så skulle ingen
  kunna avtvinga honom så mycket som ett ruttet lingen för stämning och
  resolution och annan tocken där don, varmed man pungen får lätta, då man
  blir stämd inför rätta.
  
  Följden blev, att målet ropades om igen och om, och kostnaderna hopades,
  då människan aldrig kom. Där satt rätten och väntade--vaktmästare
  Larsson ropade och gläntade,--men människan var beständigt väck, och det
  såg ut, som om han ville driva gäck med käranden och hans advokat och
  vår vällovliga magistrat. Kan väl någon förtänka, att rätten började
  betänka den kitsliga situationen och dömde personen att böta gång på
  gång, tills hans böteslista blev så lång, att den sprang upp till hundra
  riksdaler.
  
  Då tar karlen reson och betaler 70 kronor--det täcker hålet för
  kostnaderna i målet. Men böterns hänga ännu och vänta och växa med ränta
  på ränta.
  
  Sens moralen, min vän, den är den: kritar du pantalonger, så får du
  bondånger, ty den, som icke betalar för stycket, får satsa fem gånger så
  mycket.
  
  
  
  
  TEATERRECENSIONER.
  
  THEATER OCH OECONOMIE
  
  
  På den academiske theatern i Lund spelades i går comoedie af en
  skådespelaretrupp, som uppgafs wara från Stockholm.
  
  Det stycke, som derwid framstäldes, war benämndt Jeppe på Berget eller
  Den förvandlade Bonden, en pièce, som skall wara diktad af en dansk
  norrman wid namn Holberg. Denne herr Holberg, som lärer hafwa fört ett
  widlyftigt och kringswäfwande lefwerne, skall slutligen hafwa stannat i
  Köpenhamn, der han utfört ett ordnadt arbete men sedermera aflidit. Hans
  nu uppförda skådespel innehade många lustigheter och amuserade mycket
  publiquen. Det framstälde huruledes det är galet att den, som icke är
  född adlig, kommer till werldslig ära och magt, hwilket altid slutar med
  att denne upkomling dricker sig full, faller på en gödselhög och blifwer
  tyrannisk.
  
  Herr Oscar Bæckström, som uppgifwes wara anstäld wid ett theaterhus i
  Stockholm, är en ung man, hwilken derstädes hafver wäckt gode
  framtidsförhoppningar. Nu framstälde han wår Jeppe så fullständigt att
  man, utan att förgripa sig på sanningen, måste säga att herr Bæckström
  äger mycket naturlige anlag. Dock brukade han månge swordomar samt
  jemtväl fule ord. Wi undra mycket om detta kunde vara aldeles
  nödwändigt. Konsten är wäl dock det ädla, som skall försköna lifvet, men
  intet är det wackert att höra en skådespelare tala om smuts och sådant
  då han i stället kunde nämna solens up- och nedgång, fåglarnes sång samt
  den förunderliga alwisheten i naturen.
  
  Utom herr Bæckström framträdde äfwen åtskillige andre comoedianter,
  deribland twenne mamseller. Om äfwen alle desse woro af mosaisk börd är
  oss icke weterligt; men det såg så ut.
  
  Publiquen hade kommit tillstädes i rikt antal, och syntes bland densamme
  flere af stadens fruar, en academisk lärare och åtskillige studiosi. Det
  förnams jämwäl att wid hwarje paus flere af desse studiosi reste sig upp
  och gingo ut samt återkommo om en liten stund. Nu uppgifwes det att de
  gingo ned i en källare och drucko starka drycker, hwilket oskick för sed
  blifwit. Dock syntes det icke att någon af dem somnade eller på annat
  sätt sig oskickligt uppförde. Men det bör allwarligen frågas om icke
  procancelleren borde wid ett sådant tillfälle wara tillstädes och
  förmana de unge att icke lämna sina windsrum efter det mörkret fallit
  på. Nu applauderade de flitigt jemte den andra menigheten, hwilket wisar
  att de till och med ega wana att bewista publique förlustelser.
  
  Jemväl i dag framträder skådespelaretruppen med ett lustigt spel,
  benämt Första fiolen. Det begynner kl. 8 på aftonen och densamme herr
  Bæckström kommer dervid att änno agera, hwilket är glädjande att erfara
  då man befinnar att han i går uppe på teaterscenen drack så mycket att
  han flera gånger der ramlade aldeles omkull.
  
         *       *       *       *       *
  
  _Den trötte Theodor_.
  
  Med anledning av uppförandet av det bekanta Shakspearska sorgedramat
  »Den trötte Theodor» på vår akademiske teater i går i aftonstunden hade
  så många människor infunnit sig att ingen tom plats kunde upptäckas och
  att somliga medborgare sutto ovanpå varandra.
  
  Sedan ridån gått upp började diverse människor inne på scenen att tosas
  och galna sig på ett högst besynnerligt sätt. Särskilt utmärkte sig
  härvid en hit nerkommen person vid namn Sjöström, kallad Victor. Vi
  skola icke inlåta oss på någon beskrivning, då denne lille pennen
  därtill är för ringa. Men så mycket vilja vi likväl ha sagt att så som
  Sjöströmmen skapade sig ha vi hittills aldrig sett maken till. I sus och
  dus skuttade han omkring, bedrog sin hustru och misshandlade även på
  annat sätt sin lekamen, vilket vållade en naturlig trötthet. Till följd
  därav snarkade han så förskräckligt att han väckte hela publiken.
  
  Sedan detta var gjort, var spelet förlorat. Den ene tittade på den
  andre, och rätt som det var började dom skratta, och skratta, och
  skratta ... så vidunderligt att många blevo alldeles fördärvade. Till
  slut jämrade sig hela allmänheten som 6,093 kattor i mars. Och när
  skynket för sista gången föll voro flerfaldiga personligheter alldeles
  upplösta.
  
  Det kunde dock icke förmärkas att någon hade något ont i sinnet mot herr
  Sjöström. Tvärtom funnos flera som tillkännagåvo ett försonligt sinnelag
  och tillönskade honom lycka och framgång i det kommande livet.
  
  
  
  
  NOTISER.
  
  
  _Vi äro glada_ att i dag kunna meddela våra läsare att _nu_ har
  domkapitlet på 1:sta förslagsrummet till kyrkoherdeskapet i Kristianstad
  och Vä uppfört vår docent i exegetisk teologi Matheus Lundborg. Vi äro,
  dess bättre, icke av den sortens folk, att vi vilja skräppa över vår
  andel häri, men så mycket anse vi oss dock i förtroende kunna nämna, att
  kyrkoherden Thulin i Skepparslöv och lille komminister Lundblad i
  Fleninge kommo å andra och tredje förslagsrummen, vartill vi önska dem
  lycka och glädje.
  
  Exegetisk är den teologi, som förklarar. Huru oändligt mycket behöver nu
  icke Kristianstad ha förklarat? För att icke tala om Vä! Begagnen nu
  därför tillfället, infödingar i Kristianstad och Vä, och förvissen er om
  Lundborg.
  
  Eljes kommer han kanske tillbaka till Lund igen.
  
         *       *       *       *       *
  
  _Av en huggorm_ blev i går morse i Holmeja en medelsålders, ogift man
  biten i det nedersta bakbenet. Som mannen hade träben, vilket ormen
  antagligen ej observerade, generade missödet honom icke utan intog han
  omedelbart middag hos en person, vilken varit gift med en kusin till
  hans faster.
  
         *       *       *       *       *
  
  _En sannfärdig berättelse_ berättas till rättelse av en notis om en
  gris, som i en obevakad stund kommit ner i kryptan i Lund. Svinet--så
  berättade malisen--hade rymt från sin vaktare när det skulle till sin
  slaktare och då förföljts av polisen, en äldre jungfru och en skomakare
  samt en organiserad bakare. I kryptan hade blivit kalabalik med språng
  och hopp och skrik tills bagaren huggit grisen i svansen och gjort slut
  på dansen...
  
  Det är gruvligt vad folk kan prata när dom gå omkring och ä lata och
  göra ingenting. Det hela är nonsens från början till slut men tar sig
  för resten inte sämre ut än det telegram, som i dag förtälja lät, att hr
  Lindqvist, Hans Grönaste Majestät, haft den övergående nesan att bli
  hängd och få »frikort på resan.»
  
         *       *       *       *       *
  
  _Munskänken, kandidaten och glasrutan_. Ett förargligt missöde
  inträffade i natt i Lilla Fiskaregatan, där en större, till 500 kr.
  värderad butiksruta hoppade ut på en överstemunskänk med påföljd att
  rutan gick i bitar men munskänken höll jämförelsevis väl ihop.
  
  Saken var egentligen den att munskänken A. under nattens timmar
  förvärvat en evig vän i kandidaten B., varunder de tittat litet djupt i
  kristallglasen. När spöktimman kom, skulle de ut och beundra månen och
  råkade därvid in i Lilla Fiskaregatan, vilken förargligt nog inte ville
  ligga stilla utan rörde sig i bukter med påföljd att munskänken rätt som
  det var stöp på näsan.
  
  B. skulle nu hjälpa upp A., vilket icke precis var så lätt då gatan
  alltjämt var i svår gungning. Så kom händelsevis en chaufför C. och
  skyndade till hjälp. Med förenade krafter fingo nu B. och C. upp A. på
  det torra igen. Till tack för hjälpen slog munskänken genast chauffören
  på kraniet och även kandidaten gav chauffören en liten kroppslig
  påminnelse om hans dödlighet. Man torde inte förtänka chauffören att han
  blev något förbluffad över dessa uttryck av människovänlighet, och som
  han inte begrep sig på skoj, så tog han munskänken i ena vingbenet och
  hyvade honom mot butiksrutan så att det small.
  
  Epilogen avspelades på poliskontoret, och bland åsyna vittnen inställde
  sig även månen. Nu är det blott _en_ fråga, som är avgjord, nämligen vem
  som skall betala rutan. Som emellertid både A. och B. och C. äro
  millionärer, så är det spörsmålet av en relativt underordnad natur.
  
  
  
  
  BREVLÅDA.
  
  
  _Kandidat Olsson!_ Vad menas! Vet ni inte, att det är prof. Rydberg och
  inte vi, som uppfunnit elektronerna? För övrigt är er teori om dem nog
  oriktig. Enligt vår uppfattning äro elektronerna små astronomiska djur,
  som leva, ovanpå luften. De livnära sig av atomer samt sakna ben. Vid
  inträdande svårare köld gnugga de sig häftigt mot varandra, varigenom
  utvecklas värme, som framkallar norrsken. Påståendet att de skulle
  orsaka magnetiska stormar måste däremot vara oriktigt, enär intet väder
  råder där de leva.
  
  Det kan väl hända, att denna uppfattning i någon liten obetydlig detalj
  kan justeras. Men i regel är det rätt, som vi tro.
  
         *       *       *       *       *
  
  _D. J.!_ Kära Jönsson, är Jönsson galen? Inte kan Jönsson väcka
  tryckfrihetsåtal mot oss bara genom att skriva till oss. Utan Jönsson
  skall slå sig ner vid sin pulpet och skriva på ett papper att Jönsson
  yrkar oss respektive halshuggning eller livstids fågelbur. Jönsson går
  härefter till en kardmakare och blir hyvlad i hår och skägg, sen ikläder
  sig Jönsson Jönssons söndagsbyxor, varpå Jönsson talgar håret väl. Nu är
  Jönsson färdig, och Jönsson tager papperet under armen och går mitt över
  Stortorget upp till borgmästaren, där Jönsson knackar så nätt. Då
  Jönsson kommer in bockar Jönsson vackert, lämnar aktstycket och bockar.
  Det kostar omtrent två kronor, varpå Jönsson bockar och betalar. (Har
  Jönsson ingen kova, får Jönsson låna här mot första inteckning i
  fastighet). Jönsson bockar sen och går baklänges ut, bockar igen och
  försvinner.
  
  Jönsson kan nästan vara lugn tills han skall sitta av böterna. Det
  dröjer alltid ett stycke, och ju bättre de bli, dess större rabatt
  lämnas å burtiden.
  
         *       *       *       *       *
  
  _Narkissos_. Vårpoem! ... sällan! Skall det vara, så må det vara hänt
  mot erläggande av dubbel annonsavgift, medlens överlämnande till något
  hem för sedligt försummade eller vanartade barn samt rättighet för oss
  att skriva inledning och marginalanteckningar, allt efter som nöden
  kräver. Endast under dessa villkor införa vi poemen. Skalderna själva
  utföras genast, utan dom och rannsakning.
  
         *       *       *       *       *
  
  _E. L._ Poemet »Mitt hem» kan införas under vissa villkor: 1) att det
  betalas som annons; 2) att författarens porträtt bifogas och klicheras i
  tidningen; 3) intyg av trovärdiga personer att författaren verkligen
  författat poemet; 5) under edlig förpliktelse avgiven förklaring över
  varför förf. begått denna gärning; samt 5) bindande garanti för att
  förf. omedelbart emigrerar.
  
  I övrigt möter införandet intet väsentligt hinder.
  
         *       *       *       *       *
  
  _U--n_. Tack för det anonyma brevet. Det går till samlingen, som med
  tiden blivit rätt nätt. Att redaktören är en »ovanligt stor idiot»
  gläder honom bra; han har alltid tyckt sig vara så liten. Att han till
  på köpet har ett »sanning att säga mycket dåligt huvud» erkännes
  välvilligt. Men han tar det som det är; han har icke något annat.
  
         *       *       *       *       *
  
  _Skaldiske författaren C. O. O._
  
  Aktade Olzonh!
  
  Du missförstår mig, vilket gör mig ont. Jag är verkligen ansvarig för
  vad som står i denna tidning, men icke för vad som ej står där. Dina
  verser ha icke fått plats i tidningen. De komma aldrig dit. Vi ställer
  du mig då till svars för dem som säger mig i prosaisk stil, jag är
  vorden en åsna.
  
  Olzonh lille! Hon är nu 4 på morgonen. Natten har varit möda och slit.
  Men se! För dig och mig och oss alla tindra stjärnor uppå himlafältet,
  och i rappet glimtar dagen ur österled. Genom rutan ser jag en
  nattsudd, som mitt på torget skrålar naturens lov, medan en ensam
  poliskonstapel trår sina tysta fjät mot hans nacke.
  
  Olzonh, hör och se nattens sublima skönhet! Vänd då åter till naturen,
  kyss moder jorden och snyfta ut vid hennes hjärta, dikta och skalda, men
  vad du än gör så för Guds skull publicera det aldrig.
  
  Olzonh! Nu går jag och lägger mig, men dessförinnan ... ett ord! Tillåt
  mig säga du!
  
         *       *       *       *       *
  
  _Lic. Lx._ Till svar å ärade förfrågan få vi meddela att ni fått denna
  saken alldeles galet för er.
  
  Obadja var ingalunda något fruntimmer eller eljest något obestämt utan
  en liten profet, som levde under h.m. Jorams tid. Han är särskilt arg på
  Nebukadnezar för det denne förstörde Jerusalem. F.ö. är det mycket litet
  man vet om Obadja. Han skall till det yttre ha varit litet ruggig men
  eljest en korrekt gentleman.
  
  Vi hänvisa er i övrigt till en man i Uppsala, som heter Kolmodin och som
  skall vara styv på mindre profeter. Räcker inte hans visdom så kom
  tillbaks. Ju mindre vi veta, dess mera skola vi med nöje meddela.
  
         *       *       *       *       *
  
  _Fru Helga O.!_ Om man kan odla champinjoner i kök? Jo, alldeles
  förträffligt.
  
  Man tager en korg jord, en köksjungfru samt ett stycke champinjonyngel.
  Blandar dem försiktigt med varandra och begjuter dem rikligt med
  diskvatten och matolja. Placerar det hela med hästspillning varvtals i
  vasken samt lyfter varje fredagsmorgon varligt på locket och skjuter
  alla flugor.
  
  Om sex veckor böra champinjonerna vara uppe. Äro de icke det, avskedar
  man jungfrun och tager en ny. Experimentet är alldeles lönlöst under den
  årstid, då jungfrurna aldrig kunna hålla sig stilla.
  
         *       *       *       *       *
  
  _Herr Patron B.!_ Vad i all världens frid är meningen? Vi ha bett Er
  skaffa oss en _kopia_ av omskrivna aktstycke, vilken vi omedelbart
  skulle använda. Kopia betyder avskrift och har icke det ringaste med
  _kopiga_ att skaffa, vadan det är oss absolut ofattligt huru Ni i vår
  begäran kunnat finna någon ärekränkning mot er arbetspersonal.
  
  Men ... bevars, tar Ni det på det viset, så kom. Ett äretjyvamål mer
  eller mindre spelar ingen teater.
  
         *       *       *       *       *
  
  _Poetissan Disa_. »Livets intigaste ve»--förlåt, va ä' dä' för slag?
  
  Tag några glas punsch jämte kaffe med saltgurkor och snus i samt härtill
  några längder kavring med stekflott på. Förtär detta dagligen på
  fastande mage, varpå veets intighet dör bort av sig självt inom 8
  månader.
  
  Lyckas det inte så är ni obotlig.
  
         *       *       *       *       *
  
  _Tacitus_. Ädle yngling! Kom hit, så skola vi känna dig på huvudet och
  se, om du äger förutsättningar för att plöja den vida slättens feta
  jord, som tigger starka armar, eller gräva de diken, som skola famna
  vårens häftiga flöden och omsider prydas av Veronica beccabunga, vars
  grönska dock är intet mot den, som färgar dina jamber, vilka ljuda såsom
  återklang från grodkväket i den lugna pölen eller från kobenstrampet i
  det stilla alträsket.
  
  Bemanna dig, yngling, och kom, och det kanhända du gör din lycka för
  evigheten!
  
         *       *       *       *       *
  
  _Herr Patron Johannes Andersson_, Flinkaby!--Nej, för all del.
  Fläsktullens borttagande blir även så tillvida till en välsignelse för
  vårt land som vi måste öka vår inhemska svinproduktion och framför allt
  göra billigare svin.
  
  Såsom herr Andersson vet, ha vi ju gott om svin i Sverige, stora och
  feta. Men de kosta oss för mycket och bli därigenom för dyra för
  konsumenterna. Genom en radikal omläggning av vår svinodling skulle vi
  genast förbättra situationen. Herr Andersson är mannen att göra't. Hör
  ett råd: importera vårtsvinet! Renodla det. Var 6:e vecka lägger dess
  hona 22--24 ägg. Det blir i lyckligaste fall bortåt 200 grisar om året.
  Gör om det, hr Andersson, eller tro oss på vårt ord.
  
  Vårtsvinet är för övrigt ett både fint och trevligt svin. Den
  omständigheten att det lever mest om natten möjliggör för badgästerna en
  relativ dagsro. Det trivs helst i gamla termithögar, vilka äro rätt
  billiga att uppföra, samt har en trevlig hårkvast på svansen. Det låter
  lätt dressera sig till salongsvanor, blåser utmärkt occarina och går i
  Afrika upp till 2,000 meters höjd. Som detta är 884 meter mera än
  Sveriges högsta fjäll, Kebnekaise, så bör alltså vårtsvinet ha de
  vackraste utsikter att för Sverige bli vad man i ordets bästa mening
  skulle vilja kalla: ett nationellt svin.
  
         *       *       *       *       *
  
  _Fru A_... Att bemälde unge man utan att ha betalt hyran avflyttat,
  kvarlämnande endast 28 tömda punschbuteljer, en söndrig
  sodavattensbutelj, en av honom såsom slaskspann använd glasskål,
  ursprungligen avsedd för aquarium, samt en halv byxhängsla anse vi vara
  mycket orätt gjort. Och det bästa råd vi kunna ge är följande: hyr ett
  centralt beläget, stort butiksfönster. Anordna där en utställning av
  föremålen och sätt ut ägarens namn. Hyran blir tvivelsutan betald.
  
         *       *       *       *       *
  
  _Herr Reservunderlöjtnant S. i X._ I besittning av Herr
  Reservunderlöjtnantens ärade av den 9 d:s rörande vår uppfattning av det
  krigspolitiska läget be vi vördsamt att vördsamt få tacka Herr
  Reservunderlöjtnanten för att Herr Reservunderlöjtnanten behagat
  uppmärksamma bemälda vår uppfattning på samma gång vi bemärka att Herr
  Reservunderlöjtnantens uppfattning om vår uppfattning är att denna är
  »rent åt h----te» samt att vi »borde skämmas» m.m., såsom Herr
  Reservunderlöjtnanten har godheten att meddela oss.
  
  Vi tillåta oss samtidigt göra en vördsam förfrågan om huruledes Herr
  Reservunderlöjtnanten mår. Skulle Herr Reservunderlöjtnanten möjligen
  eventuellt besväras av illamående eller kväljningar eller nervös
  oro i Herr Reservunderlöjtnantens mage eller eljest i Herr
  Reservunderlöjtnantens ädlare delar, så tillåta vi oss föreslå att Herr
  Reservunderlöjtnanten låter bädda ned sig under 7 täcken och 6 filtar
  med våtvärmande omslag omkring Herr Reservunderlöjtnantens förnuft samt
  varma flaskor under Herr Reservunderlöjtnantens personlighet. Desslikes
  behagade Herr Reservunderlöjtnanten vördsamt intaga ricinolja,
  acetylsalicylsyra, vismuthpulver, aspirin, Thielemanns droppar,
  Frangulapiller, saltgurkor, levertran och ansjovis, varpå Herr
  Reservunderlöjtnanten är välkommen upp till våren, då solen skiner.
  Skulle Herr Reservunderlöjtnanten därtill vilja öka sin godhet med att
  sända oss Herr Reservunderlöjtnantens fotografi från dels nu, dels efter
  det att Herr Reservunderlöjtnanten genomlevat nämnda kur, så att vi få
  känna och jämföra Herr Reservunderlöjtnantens särskilda drag, så skulle
  vi vara Herr Reservunderlöjtnanten ytterligare tacksamma.
  
  Vi tillåta oss teckna oss såsom Herr Reservunderlöjtnantens synnerligen
  bevågne
  
  _F. T._
  
         *       *       *       *       *
  
  _Fröken kandidat!_ Vi dela hjärtligt edra bekymmer och anse det vara
  rysligt styggt av studenterna att spela Uarda utan hjälp av
  studentskorna. Så till exempel skulle det gjort sig över hövan väl om
  åtminstone en av mumierna varit kvinna; på den tiden torkade de som
  bekant även damer, vilka som sådana nästan togo sig bättre ut än männen,
  höllo sig längre och krävde mindre utrymme. Och vidare skulle det
  onekligen icke skadat om Uarda själv spelats av en kvinna. Han var ju
  visserligen mycket söt; men på scenen kunna även studentskor bli söta.
  Och det skulle nästan gjort sig bättre om _ni_ stultat omkring med en
  liten Moses än att se kandidat X. i den mänskligt att döma omöjliga
  situationen.
  
  Men, en liten tröst! Gadda er ihop med kamratskorna, skriv ett spex och
  tag revanche. Låt även de manliga rollerna spelas av studentskor. Och
  skall där nödvändigt vara ett hittebarn med, så låt det för en gångs
  skull vara kristet. Judebarn kunna ju nog vara mycket rara. Men se,
  kristna glyttar! Det är ändå toppen.
  
         *       *       *       *       *
  
  _Hr Johansson_, Växjö. Nä, hr Johansson, det är fel.
  
  Man kan inte skilja giftiga svampar från ätliga genom att lägga en
  silversked i anrättningen. Lika gärna kan man ditlägga en galoscha. Och
  ett säkert medel vore visserligen att låta sin svärmor prova
  anrättningen, vilket dock icke kan rekommenderas såsom i vissa givna
  fall stridande mot lagen och dessutom rätt oridderligt.
  
  Det finns inte mera än en väg för att lära skilja giftiga svampar från
  ätliga. Det är att lära sig de olika svamparnas kännetecken. Köp en
  svampbok, lås sig inne i ett rum, rulla ner gardinerna, tänd pipan och
  läs så att ögonen stå på skaft. När hr Johansson kan boken utantill,
  framifrån och bakifrån, så res till Evedal, gå in i djup och öde skog,
  löp runt där i en vecka--om nätterna med acetylenlykta--och lär sig alla
  där växande svampar. Kom så fram en söndagsmorgon, då solen skiner, så
  få vi se, hur han ser ut. Kan hr Johansson då skilja Rödlätta Fasta
  Vitsporiga Kremlan från Jättestora Klotrunda Röksvampen, så har han
  förutsättningar för god fortsättning. Varom icke, så vilja vi icke i
  detta sammanhang tillkännagiva vår oförytterliga mening.
  
         *       *       *       *       *
  
  _Seminarieeleven Kalson!_
  
  De schmalkaldiska artiklarna--vad menar ni med det? De ha ju icke ens
  varit utställda och följaktligen varken kunnat få medalj eller
  hedersomnämnande.
  
  För övrigt hava vi annat att göra än att besvara all världens frågor
  från öster till höger. Vi måste fastmer aktgiva på tidens gång och tänka
  de tankar, som, öde på livets mo, ensamt berättiga individens existens.
  
         *       *       *       *       *
  
  _Johanna Olsson, Tostarp!_ Odling av foderbetor för fönsterdekoration är
  synnerligen berömvärd. Man tager en beta och puttar ner den i en kruka
  samt tillsätter litet jord, krukskärvor och vatten. Till Michaeli står
  den förtjusande blomman i full skrud. Klipper man så ut litet
  pappersblommor och målar dem röda och gula samt placerar dem jämte litet
  karameller här och där på stjälken, så får man till julafton en mycket
  prydlig bordsdekoration.
  
  Obs.! Betan trives bäst om den då och då gödslas med litet ålsoppa och
  vismuthpulver, vilket rekommenderas av våra mest framstående
  specialister.
  
  _F. T._
  
         *       *       *       *       *
  
  »_En kaffetörstig ungmö!_» Vi tacka för ärade hälsningen och det vackra
  poemet, som vi tillåta oss bevara för oss själva.
  
  Ni har 1,000 utvägar att klara er i nöden. En av dem är att använda ett
  slags nytt surrogat, som vi rekommendera på det livligaste. Tag hälften
  torkad och mald bark av brakveden, en fjärdedel snus (Dahls gamla
  välkända) och en fjärdedel torkade och malda tvestjärtar. Tillsätt
  härtill en tesked kaffe, och Ni har den härligaste Mocka, Ni kan önska.
  
  Om Ni då fortfarande »har humor kvar i knoppen», så lyckönska vi. Skulle
  den flytta sig längre ner, så meddela benäget. Det finns bot även för
  så'nt.
  
  _F. T._
  
  
  
  
  TANKAR AV FLODQVIST.
  
  
  (Under storstrejken 1909).
  
  Bedes få infört denne artikel jag betaler ve mikeli, som att nu det
  blivit förbjudet swenska medborgare att ingen får lov till att köpa en
  syp i Sweriges land undantagandes för sckiuka och ormbittna så will jag
  härmed meddela att jag hawer en Huggorm til almenhetens betiänande i
  mariagatan 68 till höger på gården venster om porten.
  
  ps. om att ormen är abbonnerat till den 28 i d:s.
  
  Högaktningsfullt
  
  _G. H. Flodqvist_.
  
  will Redaktören köpa stikelisar så skall jag fånga till hösten när wi ha
  kardeborra.
  
         *       *       *       *       *
  
  _Herr redacktör Bulo av Folckes Tidning_.
  
  Såsom att det måste tillåtas undertecknat att säga några ord i det
  Almena i anledning utav att de nya skattehistorijerna som folcket intet
  jillar utan beror på tidens Hökfärd och flärd;!
  
  I min barndom feck folcket lära sig att arbeta samt togga sirap och
  grovt bröd i sitt anletes sfett men i våra dagar går arbetets söner på
  dans och deras döttrar blir studentskor,--så krumstomerar dom med håret
  så dett står i 7 väderstreck samt hava glasögon på näsan jämte en kårt
  Kjortel samt blå jacka. Jag har ofta tänkt över vadför de äro så räliga
  när de komma i Grönegatan? I min ungdom hade fleckorna krenelin och dett
  var intet något varkligt noje att möta en fyllefem St. i kattasträtet
  vid elli Lungrens. Men tjangs var där i tösorna, oppspelta var dom och
  huven hade di på skaft;--nu för tiden är dom så lärda så di går med
  klackarna och man får med smärtsamhet fråga sig själft att om dessa
  studentskor eller andra Luftandar äro Skapelsens mästervärk, så vad är
  då undertecknat?
  
  Om en ny professor har di pesjonerat vid Universitetet? därom ämnar jag
  intet yttra mig! Men när poliser och professorer föröka sig och uppfylla
  jorden fast en ärlig skomakare intet kan försörja sig på grund av de
  amerikanska maskinerna så vill jag säga som professor Linngren sa på en
  kyrkostämma för 30 år sen nej, hej, gubbar, stopp litta och låt oss
  först se vad det kostar.--!
  
  jag kan häller inte vara med om att desse ångsosalisterna eller s.
  kallade folkförbundet vil sätta sig emot att vi få en ny Flotta in i
  landet! Då Carl den tolfte belägrade Kristijania sjöng han böj svea knä
  vid Skriften och det så att norrbaggarna di sprang. För att intaga
  Norje behöva vi en ny flåtta som att nog statsmenester Linneman sätter
  ijenom. Men det är intet någon konst att bliva en Upphögd Man uti ett
  land när man lyftes opp på samhellets högsta bärgstoppar men sätt han ve
  en hövelbänk med 3 skilling om dagen och till att gå efter bir till hans
  gesäller så får vi se vat han duger till
  
  högaktningsfullt
  _G. H. Flodqvist_.
  
  Bedes infört i tidningen.
  
         *       *       *       *       *
  
  Till allmänheten!
  
  Då det nu blivit utspritt att det skulle hava varit undertecknad, som
  givit meddelandet om att fyra (5) st. vargar i tisdags kväll varit
  synliga vid hospitalet, men att de icke skule ha varit några vargar utan
  4 (fyra) krodiler, så får jag härmed kungöra att så icke är
  förhållandet. Jag har genom ett mångårigt vistande bland vilda djur lärt
  mig så noga känna krokodillens, d. v. s. alligatorns liv och leverne att
  jag mycket väl vet att skilja på en krokodill och en varg. Det anser jag
  vara en så änkel sak att jag därom icke vill skriva i tidningsspalterna,
  isynnerhet då man vet att krokodillerna föder ägg men varghonan haver
  levande ungar.
  
  Beskyllningen om att det icke skulle hava varit vargar utan åsnor anser
  jag så simpelt att jag icke mer vill sysselsätta mig med detta pinsamma
  ämne.
  
  Högaktningsfullt
  _G. H. Flodqvist_.
  
  För undvikande av laga obehag behagade de tidningar, som intagit saken,
  att även införa ovanstående.
  
         *       *       *       *       *
  
  Till Folkets Tidning, Lund,
  
  Undertecknat får härmed fråga om att jag icke äger ricktighet att få lov
  och gå i fred på Lunds gator.
  
  Nämligen då jag häromdagen promonerade vid den solåguska instusionen så
  kom den där boende Apan springandes ut igenom fönstret utan att jag
  anade det såsom ett rytande Villjur och grep mig uti den ene rocken som
  om den ville äta upp mig levandes;--jag frågte vad som stod på och vad
  meningen var samt förklarade min person varpå att den satte sig på
  Skärten på trottoaren samt goppade som en Gummibåll samt skallrade med
  tänderna och rullade med ögonen och skrek som ett fruntimmer och hoppade
  mitt opp uppå min ena byxa där det bet mig uti benet så att jag måtte gå
  till doktorn och bevisa mina omständigheter.
  
  Nu frågas vänligen vem äger denne Apa eller Rovdjur! Är det Academien
  eller Lunds stad eller är det möjligtvis en kandidat som har glasögon
  och bor i en port. Jag frågar icke efter vilcket men vill gärna säga
  ifrån att det är simpelt handlat. Om det hade varit ett fruntimmer
  eller en studentska som kommit gående, vilken Olycka skulle då ej haft
  hänt. Om redaktören känner professoren där eller någon av di andra
  kandidaterna så kan di gärna få veta vad för slags underordnade som di
  har.
  
  Mitt namn är hemligt.
  
         *       *       *       *       *
  
  såsom som att Undertecknat i Lund bliwit förnekat att köpa spirituosa
  genom en del fröknor eller kvinspersoner som icke bliwit presänterat för
  mig och altså är okända Personligheter? Jag har ernärt mig hederlitt i
  sextati år och ligger nu på min Sottsäng igenom et Maglidande som intet
  är friskt ännu.--Men i gamla tidor hade jag många goda Ideor samt gick i
  Kyrkan alltid då riktiga präster predikade och icke Svärdslukare och
  babbianor Och en ära och en Hedor var det när som Flodqvist inför
  sittanes Forsamling blev föresladd till lunds stads Kyrckowärd men
  pastorn slog Klubban i bordet så di hoppa, men til sommaren blir det nyt
  liv
  
  då sjonger foglarna när Flodqvist går ut i sin skogh och fångar en
  Huggorm varpå at Fröknorna är wälkomna i mariagatan--fatti men Stolt är
  mit walspråk och lyder intet kommando av Ordförander eller andra negrer
  med högaktning.
  
  _G. H. Flodqvist_
  mariagatan 68 b.
  
  bedes få infört i tiningen.
  
         *       *       *       *       *
  
  bedes få infört denne artikel.
  
  Såsom att det politiska vender uppochner på hela Samhelet så beder jag
  få meddela vad som är meningen med at Swerige skal skjydda sina
  Neringar;--som jag häromdagen kom till Anatomien i Lund för at till och
  säljja min Personlighet såsom död för Kandidaterna efter en Hederlig
  begravning samt Christelig Predikan warpå at jag vid Själwa porten blev
  avvisat av en Herre somm jag icket kjänner eller vill tala med mera? där
  köpptes inga lewande Lik sade han änskjönt jag Personligen wet at där på
  en Gång var resanes 6 St. fina Fleckor ifrån malmö och sålde sig
  allihopa helt och hålet efter Döden samt en bokhållare somm där intet
  var mycket met warpå at jag måtte gå fast jag sitter trångt i det och
  behöwer peningar--
  
  nu frågas är detta ett sätt att behandla en Person, och är det att
  oppmuntra Fosterlandskärlek, i amerika där vet di wad monyn är och där
  kan jag gå in och sälja mig til vicken anatomi somm jag vill och får
  pengar kåntant? det kallar jag för att oppmuntra neringar och alla som
  arbetar i det tonga, men di som har Anatomien i Lund di oppmuntrar
  Emegrasjonen fast det gör detsamma för jag krusar dom intet mera
  
  Högaktningsfult
  _G. H. Flodqvist_.
  
  
  
  
  FRÅN ALLMÄNHETEN.
  
  
  Undertecknad, som är född i Uppåkra, anhåller vördsamt, att Redaktören
  måtte skriva litet om Elefanter.
  
  Då det nu, med vad sannolikhetsskäl skall jag inte tala om, berättats
  från Norrköping att en elefant vistats uti Skogen därstädes och blivit
  infångat så som ett vilt djur. Så frågas om detta är i överensstämning
  med Lagen? Eller har icke elefanten rätt att gå i fred i Nordens
  högskogar? Det synes mig som om att Kongl. Majestäts Jaktstadgar
  härutinnan är otydlige enär att elefanten som föder levande ungar och
  livnärer sig genom Snabeln icke får såsom ett skadedjur betraktas utan
  bör hälsas med glädje varhälst detta stora och gamla djur som
  fortplantar sig i det fria mötes eller träffas uti Naturen.
  
  Skulle därför Redaktören som väl ymmar för de arma djuren vilja ställa
  om att någon riksdagsman ville Mottjonera, uti Riksdagen om att en
  ändring angående elefanterna? Känner Redaktören Herr Jakob Larsson så
  skriv till han och säg han att han får göra något så skall alla di som
  äro djurens vener rösta på han.
  
  Om förlåtelse att jag har skrivit: Men jag har gått igenom Alnarp och
  där hade de tidningen då jag var ledig vilket var sällan.
  
  Med utmärkt högaktning.
  Högaktningsfullt
  _Lars Sjögren_,
  Agronom.
  
  Om Redaktören skriver så lägg ett gott ord om där kunde ble Pension till
  oss som gått igenom Alnarp? En ann kan va så god som en ann sa
  länsmannen och la sig i klaveret.
  
         *       *       *       *       *
  
  Undertecknad är endast 22 år, vilket egentligen icke hörer hit.
  Emellertid har på senare tiden mitt skägg börjat växa i alldeles orimlig
  proportion, vilket pr vecka vållar mig en högst kännbar utgift till
  barberaren. Så mycket mera kännbart blir det som far min skriver att det
  är dåliga tider och att jag skall draga in på staten.
  
  Nu har jag verkligen efter en rätt rundlig tids funderande fått en idé.
  Jag ämnar låta skägget växa, bitvis, d. v. s. tills det varje gång når
  en längd av 3 cm. Därpå, menar jag, borde stubben kunna lämpligen
  avyttras till t.ex. madrasstagel, en förmån, varigenom våra
  militärförråd skulle kunna vinna en god och billig inhemsk tillökning i
  stället för att främja utländskt otyg.
  
  Nu ber jag vänligen att någon sakkunnig måtte upplysa om följande: vem
  uppköper varan och hur mycket betalas den?
  
  Redaktören behagade vänligen ursäkta frågan. Men jag anser den vara ett
  nationalekonomiskt spörsmål. Om vårt lands män under blott en enda månad
  sålde sina skägg, så skulle ett enormt kapital kunna utvinnas. Och så
  rena och fina de skulle bli se'n! Låtom oss var för sig se oss om i
  vänhögen och tänka oss litet exempel!
  
  Jag är tacksam för svar till p.r., Lund, och tecknar i aktning och frid
  
  _Geo Jackson_,
  lib. stud.
  
         *       *       *       *       *
  
  Herr Redaktör!
  The Editor of Folkets Tidning.
  Lund (Sweden).
  
  Jag vill säga ifrån i Eder tidning om litet intryck från min resa. Jag
  gläder mig att Lund blivit högt utvecklat, men det går långsamt i
  Sweden. Jag likar Sweden dock mycket väl. Men det är mycket i »old
  Sweden» som icke är mycket bra.
  
  För exempel läkarne. Jag var sjuk i Denver (Colorado), jag går till en
  doctor. Han ser på mig. Well. Han skriver inga papper. Han har själv
  apotek. Jag får medikamenter, jag går--jag är frisk i morgon, i Denver
  (Colorado).
  
  Doktorerna i Sweden skulle vara pharmacister. Det behöves inga
  apotekare. De göda sig på folkets dålighet. Det är intet väll.
  
  Ett annat: Jag vill gå till Chicago. Jag kommer till stationen (i
  Denver). Jag köper ingen ticket (på engelska biljett). Jag går ner i
  tåget. Jag reser. Konduktören säljer själv biljett. Jag kommer i Chicago
  utan att stå vid biljettluckor och trängas. Amerika är bra.
  
  Sweden behöver reformeras; demokratiskt. Old boys är där för många.
  Tullförvaltare, poliskonstaplar och andra ämbetsmän böra avsättas vid 50
  års ålder. Ungt folk fram, så blir landet kraftigt och rikt.
  
  Hustrun skall icke vara mannens träl. Jag är gift (i Denver, Colorado).
  Men i Sweden är det mannen som bankar sin hustru. Gör det i Denver. Upp
  på lyktstolpen--adjö! Livets svarta saga går i moln (dödens skugga).
  
  Jag tackar för ordet; ärade editor. Jag vill skriva en bok till swedens
  folk.
  
  Eder aktningsfulle
  _James Gooseberry_,
  född Jöns Swensson.
  Lilla Råby (1864).
  
         *       *       *       *       *
  
  Folkets Tidnings kontor,
  Lund.
  
  Då Ola Andersson på Kea och en del framstående personligheter samt
  kantor Andersson vid många tillfällen upprepade gånger sagt att jag
  borde varit riksdagsman för längesedan samt detta således skulle betyda
  att jag borde bliva vald i år för Färs härad, så får jag härmed avsäga
  mig det. Jag har visserligen gått i skola och fått mycket upplysning men
  så simpel är jag icke att jag vill uttränga vår gamle vördade
  riksdagsman som jag icke är hemma på politiken. Dock anser jag att
  fruntimmer icke behöva komma i riksdagen. Vem skall mjölka! Vem skall
  sköta barnen! Jag bara frågar. Och i det fall att där kan komma nya
  barn, vart skola de uppfödas! Nej låt oss älska vårt fosterland men icke
  göra riksdagen till en barnkammare, det är åtminstone min mening, herr
  redaktör. Sen får di regera som di vill.
  
  Var nu så snäll och sätt detta i tidningen eller smit in en strof. Vill
  redaktören ha litet granna skärbönor, då jag kommer till staden så
  generar det intet.
  
  Vänligen
  
  _Anders Andersson_,
  på Veingetorp n:r 7,
  adressen på Stationen.
  
         *       *       *       *       *
  
  Till Folkets Tidnings redaktion.
  
  Då i min gata ryktet utkommit att undertecknad skulle hava dödat eller
  eljest på ett grymt och mot etiketten stridande bruk hava avlivat en
  därstädes tillhörig katt, får jag härmed offentligen tillkännagiva att
  detta gemena rykte är fullkomligt oriktigt. Jag haver aldrig någonsin
  dödat någon katt, så mycket mindre som jag dagen efter detta ryktes
  utsläppande på aftonen mötte den ifrågavarande katten, vilken nu för
  ovanlighetens skull gick mitt på gatan.
  
  Huruvida en studentska eller möjligen någon annan mindre väl klädd
  person utsläppt detta rykte vet jag icke, men jag håller det dock ej för
  otroligt. Det vore bra om redaktionen ville namngiva dessa, för
  exemplets skull och varnagel.
  
  Lund den 6 april 1898.
  
  _J. Johansson_,
  f. lantbrukare.
  
  Snälle hr Johansson!
  
  Var vänlig kom hit, medförande ryktet, katten och studentskan eller den
  andra personen, så skola vi se om vi kunna göra något av'et.
  
  _Red._
  
         *       *       *       *       *
  
  _Kungörelse_.
  
  Härmed måste det tillkännagivas att det rykte och osanning som blivit
  spritt ut att undertecknat är gift som fyller 30 år den 17 nästlidna
  Nov:br är icke med sanningsenligheten korrekt! att min syster har en
  svåger som kallas för lärd och doktor det är sin sak, men att han skall
  hava rättikhet att ogenera hederligt folk och taga heder och äran utav
  dem det tror jag intet. För ville de lärde sköta sin sak så fanns här
  inte så mycket elände till som jag intet vill taga uti med en lång tång
  om di så slänger han efter mig på en lansväg. heller att jag vill säga
  ett andans ord om en sådan person därtill håller undertecknad sig för
  god.
  
  ps om att namnet icke bliver utsatt högaktningsfullt
  
  _Er. Is. Johansson_,
  Färlöv.
  
         *       *       *       *       *
  
  Under de snart 63 år, under vilka undertecknad varit stationerad
  härstädes, har det mångfaldiga gånger inträffat att jag nattetid blivit
  på olika sätt hyllad av allmänheten. Så ha vid upprepade tillfällen
  studentmössor placerats på mitt huvud. Däremot har jag över huvud taget
  icke mycket att invända, förutsatt att mössorna äro något så när rena.
  Likaledes har jag rätt ofta uppvaktats med blommor och även några gånger
  med hela granar. Det må också vara hänt. Mindre smickrad har jag däremot
  känt mig då man häromåret iförde mig en underkjol. Och absolut
  protesterar jag emot att man--såsom härom natten hände--placerar en tom
  kruka ovanpå mitt huvud.
  
  Inför detta ofog anhåller jag vördsamt om skydd för min person och
  kommer i vidrigaste fall att gå min väg.
  
  Lund den 19 maj 1916.
  
  _Esaias Tegnér_,
  staty.
  
  
  
  
  
  
  
  
  End of the Project Gutenberg EBook of Allvarsord om allting och ingenting
  by Waldemar Bülow