text: Produced by Gun-Britt Carlsson, Eva Eriksson and the Online
  Distributed Proofreading Team at http://www.pgdp.net
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  _OLOF HÖGBERG_
  
  FÅGELSKYTTEN
  
  
  
  
                                FÅGELSKYTTEN
                                     OCH
                              ANDRA BERÄTTELSER
  
                                     AF
                                OLOF HÖGBERG
  
                               [Illustration]
  
                                GÖTEBORG 1912
                          ÅHLÉN & ÅKERLUNDS FÖRLAG
  
                             Pappersleverantör:
                        GRANSHOLMS AKTIEBOLAG, GEMLA
  
                                GÖTEBORG 1912
                       ELANDERS BOKTRYCKERI AKTIEBOLAG
  
  
  
  
  FÅGELSKYTTEN
  
  TRE BESATTA ÄFVENTYRSHISTORIER
  
  
  
  
  FÖRSTA ÄFVENTYRET:
  
  _Larslund, profet och hämnare._
  
  
  
  
  I.
  
  Larslund presenteras.
  
  Andligen vacker, lekamligen den värsta fuling.
  
  
  Du vill veta hvad Larslund var för en? Jo, jag minns Larslund mycket väl.
  Han var en duktig fågelkarl och äfvenså en rejäl nykterhetskarl, bärgad
  och välaktad, till allt detta äfven troende, sålunda också andeligen
  vacker, fast Larslund, om jag skall vara uppriktig, lekamligen var den
  värste fuling du såg.
  
  På höst- och vårvintern höll han sig uppe i Lappmarken för att fågla
  ripor. På sommarn och kring jultiden ville han helst ha sin vistelse
  neremot gränsen till Hälsingland, just på skillnaden mot Medelpad. Si han
  ville bo så till, att han kunde ligga i håll med hälsingarne i och för
  sin fågelhandel. Och hälsingarne de’ var Larslunds rätta folk, för han
  hade alltid haft en märkvärdig tur med dem.
  
  Sedan frågte du huru Larslund såg ut? Ja, när som du detta får veta, så
  falla byxorna af dig med detsamma. Det minsta jag kan säga är, att den
  obekante, som var en smula skrockfull, lätteligen kunde förväxla honom
  med den jag inte vill nämna. Larslund var alldeles förskräckligt lång och
  tunn och smal och gänglig till den grad. Det hade visst från början varit
  ämnadt till två karlar, men så hade det på något vis bytt om sinnelag och
  klibbat ihop dessa två ämnen, så att det vardt bara denne förskräckligt
  långa drasuten Larslund, då det annars skulle ha blifvit både Larslund
  och en bror åt honom, fast bägge två något kortare.
  
  Lång och smal var Larslund i kroppen, lång och smal i ansiktet; ett
  helt hästhufvud i längd, utom hvad han kunde vara däröfver. Under den
  långa och smala pannan med den framstickande hårtappen satt Larslunds
  långa, smala och skarpa näsa, lagom till förskärare att stycka upp en
  fläskskinka med. Långt var det mellan näsan och munnen, alldeles för
  mycket långt, och likaså mellan munnen och hakspetsen. Larslund brukade
  raka sig så långt han nådde under hakan; sedan återstod skäggkransen
  hans, och lång var äfven den allt neröfver bröstet.
  
  Det var en gång som jag riktigt betraktade Larslund, då han stod och
  såg på världen allt bortöfver skogstopparne, oändligen vida mot södern.
  Solen sken rakt in i ögonen på honom och han stod där så erbarmligt lång
  och tunn och ödelig som en ann Jeremias med den kvarterslånga munplysen
  mellan dessa långa fåror ned till mungiporna. Då tyckte jag, att det
  brann som en outsäglig längtan i Larslunds ögon. Och när han i och med
  detsamma började kafva litet smått med händerna, så trodde jag att han
  rent ut skulle flyga i väg från denna världen, dit han rätteligen icke
  hörde. Hade han bara tagit i riktigt, så skulle det säkert ha burit i väg
  med honom, så tunn och smal som Larslund var.
  
  Det säger sig själft, att icke ens ett sådant skrälle som Larslund
  behöfde gå genom lifvet utan all kvinnotur, men i regeln bemötte det
  andra könet hans blygförskrämda åtrå med hjärtlöst begabberi. Larslund
  var sålunda i det stora hela taget tämligen väl frälst för kvinnan.
  För dansen hade han ingen fallenhet, kunde ha gått af på midten vid
  en starkare sväng, om händelsevis en mö velat anförtro sig åt honom.
  Brännvinet smakade bittert och vedervärdigt, supandet som en oförfalskad
  Gethsemane-ört. Ingen kunde heller säga, att Larslund någonsin syndat
  i ord eller gärningar på något i ögonen fallande vis. Det var nog
  egentligen så, att den gröfre verksynden ej hade någon riktig ankarbotten
  hos Larslund. Därför hörde han också lite’ smått till dessa rättfärdige,
  som svänga straffdomens ris. Han bar ett andeligt horn i sidan till
  vårt världsliga prästerskap, han hackade gärna lite’ smått på oss andra
  syndare gunås, i synnerhet då de dricka detta förskräckliga brännvinet.
  Larslund hade liksom en dragning åt något sektartadt, så att han, i sin
  tacknämlighet för hvad han själf var, dömde som en sträng domare öfver
  denna världen, som visserligen är en slem och dårlig värld. Och sådant
  skrälle Larslund än såg ut för, så var det ändå liksom att han gick här
  ibland oss och trodde att domen och förvaltningen öfver denna världens
  barn tillhörde honom och de andra enfaldige jämte makten, äran och
  härligheten i evighet, amen. Grymt rangsjuk och högfärdig var Larslund i
  sin ande.
  
  »På den yttersta dagen får en tocken där en stiga åt sig för meg,» sa’
  Larslund om kungen i landet på hans eriksgata, och sedan hade vi detta
  till ordstäf ibland oss.
  
  En gång trodde baptisterna alldeles för säkert, att Larslund var fullt
  omvänd till deras lära. Det var bara frågan om att döpa karln, och hela
  hopen annars skulle också döpas i kapellet den gången på deras vis. En
  hvar af de andra klädde af sig och kröp in i dopskjortan, Larslund stod
  bara och såg på. Prästen förde ned den ene efter den andre i dopkaret
  och slog omkull dem i vattnet, karlar och kvinnfolk, gamla och unga, så
  många de voro. Sist skulle han dit med Larslund, men si det var tusen
  slut. Rocken gick det någon väg att få af honom, men att ta af sig
  byxorna, det sade Larslund bums ifrån.
  
  »Si jag vill inte hafva munnen min, där hela hopen strax förut har haft
  alla andra delar,» sa’ Larslund, och därmed blef det, huru mycket än de
  snodde och vände med honom.
  
  Likväl, detta tilldrog sig först sedan baptisterna inkommit i landet
  med sin förkunnelse. Långt förut hade Larslund haft känning af ett ännu
  skarpare egendomsfolk och därom skall nu berättas.
  
  
  
  
  II.
  
  “Tjäderprästen“.
  
  Larslund predikar på torget.
  
  
  Hopviken som en lång fällknif satt fågelskytten Larslund på sin stora
  spjälkorg och sålde tjäder å det folkrika torget till en af de ogudaktiga
  städerna vid Bottenhafvets fjärdar.
  
  Och detta var på köpet en mycket ogudaktig stad. Borgmästarn, vrång
  och orättfärdig som han var, gaf alltid stadsbon hans oskäliga rätt
  emot främlingen. Fiskalen var jämnt en kitslig hund i hälarna på den
  beskedlige landsbon, när denne kom att rikta den usla stadsöknen med sina
  pengar och tillföra dess tärande munnar en välsignad näring ur Guds jord
  och marker. Stadens invånare i öfrigt, ja, hurudana de voro, kommer
  strax till synes!
  
  Nu var det första dagen i åttonde månaden af tredje året efter
  gudsbarnens nya tidsskifte. Detta var påbörjadt, invigdt, förkunnadt,
  inblåst och påbjudet af den väldige Hälsinge-profeten Erik Jansson just
  i den märkesstund, då han i de otaliga vännernas närvaro och under deras
  jubel, tack- och lofsånger brände upp »afgudarne i Babel», det vill säga
  lutherska katkesen, kyrkopsalmboken, bibliskan, postillan och annan
  läsning af Beelzebub. Nu skulle folket hålla sig till anden och Erik
  Jansson allena! Erik Jansson var, såsom man märker, en rätt amper profet,
  vännerna föga mindre, när andens raseri föll på dem.
  
  Och så är tillsägandes, att i denna stund var det ganska långt mellan
  Erik Jansson och Larslund, minst sina fyrtio mil, utom hvad det kunde
  vara därutöfver. Det oaktadt känner Larslund hastigt med sig på en gång,
  att Erik Janssons ande kom öfver honom alldeles oförhappandes, så att
  fågelkarlen i densamma stunden finner sig väckter och omvänder rakt som
  i ett enda andeskott. I blinken var andens raseri såsom en eld öfver
  Larslund, så att han kände hjärtat brinnande i sig, när han såg alla
  dessa hedningar och villfarande, som köpte och sålde på torget utan den
  aflägsnaste tanke på den tillkommande vreden. Hvarför han stiger upp och
  ropar åt dem att kasta ifrån sig allt världsligt lapperi och lyssna till
  anden allena. Och så slog Larslund ut armarne på torget, vred munnen på
  sned, stampade i marken, hoppade upp och begynte predika, så att det
  skrällde genom örhinnor, märg och ben:
  
  »Jag skall leda dig ut på en grön ängd och vattna dig och dig skall intet
  fattas, säger jag!»
  
  Mer hann Larslund inte säga, då alla dessa hedningar och villfarande
  brusto ut i allmänt skamskratt och begabberi. Rundt omkring blef så
  ett hårdt tillopp af gatpojkar, som bespottade Larslund, trampade hans
  fötter, slogo, knuffade och nöpo honom. Vid hvarje ofog sade dessa
  okynneshundar hångycklande, att han skulle gissa hvem det var, så att
  det, som läses i skrifterna, i allo fullbordades.
  
  Kom så jämväl fiskalen och kastade honom i tre dygns häktelse. Sist
  fördes Larslund inför den orättfärdige domarn, som efter långvarigt
  begabberi dömde honom att utgifva mycket pengar. För öfrigt säger det
  sig själft, att all den fågel, som Larslund fick lämna utan tillsyn på
  torget, blef bortstulen af dessa ogudaktiga stadstjufvar.
  
  
  
  
  III.
  
  Efterkast.
  
  Larslund förbannar och tillspillogifver staden.
  
  
  I dessa dagar hördes en röst utanför, bredvid och öfver Larslund. Det var
  anden, förmodligen Erik Janssons ande, som talade och sade:
  
  »Du skall stiga upp på ett ganska högt berg, det som närmast är, för att
  öfverskåda, förbanna och tillspillogifva denna staden, som trampar och
  bespottar profeterna!»
  
  »Huru skall detta ske, herre?» undrade Larslund, ty han förstod genast,
  hvem den talande var.
  
  »Det skall jag ingifva dig, när du kommer upp,» svarade anden. »Tag en
  dags matsäck på din rygg, ty det blifver dig ett göromål för hela dagen.»
  
  Såsom bjudet var, kom Larslund med sin matsäck i tidiga morgonstunden
  upp på högsta berget, det som närmast var, och steg än vidare upp öfver
  högklinten fram till stupet mot öster, där två martallar hängde öfver
  branten i starka rötter.
  
  Solen var redan uppe ett godt stycke, men ännu låg allting i markerna
  dränkt i lättaste mist. Bortanför otaliga, nedsjunkande topprader, i
  skiftande skogsgrönska kring blågråa bergskullar allt neröfver, varsnade
  Larslunds giriga ögon denna stad vid en flik af den blåa fjärden.
  
  Likt den skökan Sidon låg denna stad och vräkte sig ganska däjlig i
  soldiset mot sin blåa strand i brokig klädnad af hvitt, grönt och rödt.
  Bortanför syntes ett af skogsgrönt finväfdt täcke, som denna sköka i sin
  lättjas vårdslösa flärd vräkt från sig i böljande flikar för att än mer
  frossa i solens oförtjänta nåd. Än längre bort stego landtuddar, skär och
  holmar jämte hafvets blågråa mur upp mot den skarptecknade vattenlinjen,
  där himlen mötte. På denna linje sväfvade en knappt skönjbar insekt med
  en lång rök efter sig.
  
  Och den dagen låg nu Larslund mellan martallarne öfverst på klinten allt
  intill aftonen och förbannade och tillspillogaf denna stad åt ofärden
  med all eftertrycklig ifver och nitälskan. Han hade rent af lagt sig
  ned på hällen för att ha det rätta kastet och äfvenså icke utan en viss
  räddhåga, att de skulle varsna hans långa och slankiga skepnad under
  detta fruktansvärda göromål. Och där han nu låg vid branten, lång och
  smal och slankbuktig som en orm, stod fradga för hans mun och från hans
  ögon utgick en stickande gul eldslåga såsom på den sannskyldige, lurande
  ormen eller ulfven, när han ligger på huk efter sitt rof.
  
  Till sist hof Larslund upp sin blick på vattenlinjen och varsnade den
  lilla, röksläpande insekten. Larslund förbannade jämväl honom, ty han
  hörde säkerligen till samma kompani, han gick för öfrigt med hjul och
  eld, han var korteligen ett påfund af den onde världsfursten. Detta gick
  för ett ut, när som Larslund en gång var i farten med att förbanna och
  tillspillogifva. Han tänkte ju inte taga någonting särskildt för detta
  påök i dagens arbete.
  
  När allt sålunda var uträttadt, kraflade han sig upp på kännbart matta
  ben och raskade sig i väg västöfver klinten, slankbuktigt nerhukad, ty
  han var ännu rädd för deras ögon. På sina armt sviktande ben vacklade han
  ned som en orm i en liten skrefva, där han kände sig fullständigt betäckt
  för all spaning. Nu först erfor han riktigt huru dessa förbannelser tagit
  ut krafterna. Jojo, andens verk, om det bedrifves med rätta ifvern,
  medför alltid en stark påkänning. Larslund undrade, om han kunnat vara
  värre medtagen, ifall han förts upp på detta berg till att rent ut
  frestas af Djäfvulen -- och ho vet, huru det var med brodren Larslund
  denna gång?
  
  I alla fall var matsäcken god att lösa nu. Först sedan den utslappade
  arbetaren i andens vingård stoppat i sig en half tolft mjukkakor och ett
  skålpund spicket fläsk, fick han andrum att draga en lättnadens suck.
  
  
  
  
  IV.
  
  Från ord till handling.
  
  Larslund samlar tuktorisen i sin hand.
  
  
  Vidare gick Larslund bort genom de ändlösa markerna upp till Lapplands
  lågfjällsvidder, där han på hösten och förvintern låg på fångst efter den
  listiga, hånskrattande ripan. Och liksom Jona var nyfiken att erfara,
  huru det skulle gå med Nineve, sedan han förkunnat stadens undergång,
  så undrade äfven Larslund, hvad öde som kunde vänta denna stad nere vid
  hafsbandet efter ett så kraftigt tillspillogifvande. Dock, efter allt
  hvad han hörde af när- och långväga folk, fram genom åren, lät det icke
  annorlunda än allting väl, med framgång, lycka och stor förkofran i alla
  företag, så att invånarne endast yfdes öfver sin visdom i världsliga
  ting och blefvo än mer förhärdade.
  
  Då blef Larslunds hjärta slutligen starkt brinnande i honom. Och
  anden öfver hans hufvud sade, att han själf måste gå åstad och utföra
  straffdomens verk. Då grufvade sig Larslund, men anden sade åter:
  
  »Larslund, grufva dig intet! Gör dig allenast en ganska väldig och stark
  skruck med lock ofvan och lock nedan. Och begge locken skall du fästa med
  hänglås. Gå så med den skrucken upp på den närmaste stora bergklinten
  i söder. Och när du kommer dit, skall jag undervisa dig, hvad du skall
  beställa där med skrucken.» Larslund gjorde som bjudet var och kom upp på
  klinten med sin starka, väldiga skruck med dubbla lock och hänglås.
  
  »Här är jag nu, herre!» anmälde han och anden svarade:
  
  »Ja, du må allenast infånga den gamla, ondsinta och bistra jätteufven,
  som bygger i högsta martallen på detta berg.»
  
  »Huru skall detta tillgå?» undrade Larslund.
  
  »Gack åstad till stället och jag skall undervisa dig,» lät anden otålig
  vid det myckna frågandet.
  
  Och huru nu Larslund vidare gick till väga efter andens fortsatta
  undervisning, så var saken den, att han en dag kom stäfvande ned mot den
  ogudaktiga staden, dragande med vidjerep öfver axeln en lång skikälke. På
  flaken varsnades en korg med ripor och en stor igenlåst skruck, belamrad
  med fasthängande dun. Alla, som sågo skrucken, togo för gifvet att den
  innehöll fågel och naturligtvis tjufskjuten.
  
  »Här framme på storskogen får du fatt i en skara öfverträdare. Och så
  skall du tillspillogifva staden i deras händer till att sköflas af dem,»
  undervisade andens röst öfver hufvudet på Larslund.
  
  Mycket riktigt, då Larslund tågade genom skogen och skulle förbi en
  utmarkslada på sidan, kom en skara lustiga trasvargar ylande, flaxande
  och jumpande på stigen därifrån. Detta var deras sätt och sed att morska
  upp sig till de gärningar, som hörde hemma i yrket. Under haglande inpass
  af sitt skämtlynne slogo tjufvarne en ring om Larslund, som stannat på
  vägen i all förvåning, och nafsade utan vidare åt sig riporna ur korgen.
  Och så bar det åter till med deras jump och flax, alldeles som hela
  sällskapet varit en kull roffåglar.
  
  »Tack och heder, käre far!» ylade en af tjufvarne i hesa växeltoner. »Si
  dem här rosta vi och det kommer allt att smaka fågel i mun på en fattig
  stackare!»
  
  »Och så har possessionaten mer fågel i skrucken,» trodde en annan. »Vill
  possessionaten vara så full af fanken och öppna den bara, men raskt!»
  Larslund hade öppnat munnen på vid gafvel af förvåning.
  
  »I män och bröder!» började han långsamt och allvarligt. »Jag hör och ser
  på all ställning, att I ären sådana, som bedrifva tjufveri. Så förgripen
  eder ingalunda på Herrans profeter och hvad som hörer sådana till, ty
  detta båtar eder icke väl på ändalykten.»
  
  »Nej, hör på den!» sorlade hela bandet. »Hör ni, pojkar, så där ser en
  profet ut!» jubelskrattade en. »Stopp för håken, de’ ä’ ju tjäderprästen,
  som predikte på torget i sta’n!» upptäckte en annan, och detta funno
  bröderna öfvermåttan lustigt.
  
  »Ja, lägg nu beskedligen tillbaka riporna mina och hör på ett godt
  råd, som jag kan ge er till skänks,» manade Larslund. »Si staden är
  tillspillogifven i edra händer. Där mågen I plundra och stjäla allt hvad
  er lyster. Passa bara på, så snart jag sätter mig ner på torget med
  fågelhandeln, ty då löpa stadens alla syndare från sina bodar, hus och
  gärningar för att skamskratta och begabba mig.»
  
  Detta funno tjufvarne inte så oäfvet och den ene skrockade öfver den
  andre:
  
  »Kör i kylan, far! Det var ett bra påhitt, possessionaten! Och se’n så
  dela vi fångsten!»
  
  »Ingalunda så, I män och bröder!» afböjde Larslund. »Min hand kommer icke
  vid det, som orent är, men I ären liks tjufvar i eder syndasäkerhet och
  fördömelse, och i alla fall är staden tillspillogifven åt straffdomen
  genom edra händer.»
  
  Allt detta föll brödraskapet från ladan väl i smaken. Och som här kunde
  finnas godt rådrum för ett större band, så ville dessa bröder gärna unna
  flere att vara med om förtjänsten. För att träffa nödiga förberedelser
  aftalades, att Larslund skulle göra sitt intåg nästa torgdag något
  inpå lördagseftermiddagen mot mörkningen. Under tiden skulle dessa män
  från ladans närhet fäkta ihop och sammansluta omnejdens alla yrkesmän,
  luffertar och lösingar till gemensam kupp, likaså traktens alla körande
  skojare med hästar och skrindor i och för tjufgodsets raska bortförande,
  ty här skulle stjälas lasstals alldeles grymt. Dessa tjufvar fröjdades
  alldeles omåttligt i sin synd och Larslund fröjdades i anden, ty detta
  allt var ju bara straffdomen öfver den tillspillogifna staden. Till sist,
  när allting var kringspråkadt och planlagdt, lades riporna tillbaka i all
  rättsinnighet.
  
  
  
  
  V.
  
  Tjufbandets högkvarter.
  
  Larslund återser två gammalfästmör.
  
  
  På detta ville tjufvarne, att Larslund skulle följa dem inåt skogen och
  dricka kaffe.
  
  Nå, hvad hade sådana för kaffetraktering att bjuda främmande på? undrade
  Larslund.
  
  Åjo, man skulle inte förakta små sår och fattiga vänner, utan nu skulle
  han ta kälken och komma med bara. Larslund så gjorde.
  
  Till slut hade dessa varelser gjort sig en vid och mångrummig snökula
  djupt i skogen, en riktig våning, kunde man säga. Deras kvinnfolk, två
  brunögda och svarthåriga skojerskor, som bägge sågo bra ut, höllo just
  på att koka kaffe i hvar sin snöspisel. De sågo storögda på Larslund
  och han föga mindre på dem. Bägge voro rent ut gammalfästmör åt honom.
  Och egentligen var Larslund själf af skojarsläkt, fast han alltid sökt
  hålla sig uppe ur skojareländet. Victoria Albertina hette den ena efter
  drottningen och tronföljaren af England. Ferdinanda Alexandra Carolina
  Desideria Napoleana var den andra döpt till efter konungen af Spanien,
  kejsaren af Ryssland, konungen och drottningen af Sverige samt kejsaren
  af Frankrike.
  
  Och det förstås, att både Victoria Albertina och Desideria Napoleana nego
  bägge två, rakt som för en länsman. Ty Larslund var ganska patronaktig
  den tiden, med blanklädersmössa, blå halsduk under bruna sämskvästen, och
  åtsvängd om lifvet var han i en kommis-skörtrock med blanka knappar. Den
  hade han löst in på en auktion. Och se’n gick han ända upp öfver knäna
  i stora rysse-stöflar med hältrens på herremännens vis. Så att dessa
  vackra skojerskor rakt höllo på att bliga ögonen ur hufvudet på sig. Hur
  i alla syndens dagar hade Larslund blifvit en sådan patron?
  
  Rätt i rappet var Larslund som hemma hos sig, alla voro höfligt och
  trefligt folk, dessa gammalfästmör icke minst. Det kunde väl så vara, att
  gästen, så lång som han var, fann våningen väl låg under detta snötak,
  som var uppskottadt på afkvistade granstänger. Men så hade ju Larslund
  varit ute i vintermarkerna och själf pröfvat på, hvad snökulor ville
  säga. Likväl hade karln aldrig funnit dem så inbjudande som här. En
  hvar hade sitt eget krypin, och liggplatser voro redda med granris och
  hö ur ladan, som tillhörde allas gode vän och broder, skojaren Bryngel
  Gabrielsson.
  
  Den inbjudne gästen fick sätta sig ned på en bänk af granstänger framför
  lågande eld i den gemensamma köksstugan och bjöds kaffe å bricka af den
  nigande Victoria Albertina, medan den icke mindre nigande Desideria
  Napoleana bjöd doppbröd ur en rotkorg, som också var stulen likt hela
  bohaget. De ville också ha honom att göra sig en kask ur bjuden flaska,
  men då sade Larslund bestämdt ifrån:
  
  »Jag brukar aldrig den orätta varan, men ni andra ä’ ju liks öfverträdare
  i er syndasäkerhet och fördömelse. Så att huru ni gör för egen del, det
  öfverlämnar jag,» tyckte han.
  
  Detta funno tjufvarne bara roligt, men de måste förstås bliga åt
  Larslunds gammalfästmör att hålla snattran vid de allvarliga orden.
  Victoria Albertina och Desideria Napoleana bligade på Larslund, på
  hvarandra och hela sällskapet. Hvad i syndens alla dagar nu då? Det lät
  ju rakt som Larslund hade blifvit någonting prästerligt?
  
  Under fortsatt samspråk fick Larslund reda på, att två stycken i
  sällskapet voro ett par riktiga storkarlar, bland tjufvar räknadt. Den
  ene, en man med godt och vederhäftigt utseende, när han skickade sig som
  folk, var ingen mindre än mästertjufven Lilja. Den andre gick ej för
  någon sämre än kyrktjufven Nimrod, såsom han själf älskade att kalla
  sig. Han hade från början varit en duktig jägare, men äfven numera, då
  han var ute i stöld och tjufveri, kallade han detta för jakt, hvilket var
  en lustighet tjufvar emellan. Annars hade mannen pröfvat alla möjliga
  yrken bredvid det nuvarande och visat en märkvärdig fallenhet i allt.
  Äfven Nimrod kunde tas för en mycket hygglig karl, när han ville folka
  sig och lade bort den gastaktighet, som var öflig tjufvar emellan. Och
  hvad sedan beträffar Larslund, som satt och hörde på, hvad de voro för
  ena, så brydde han sig inte om att bestraffa vare sig den ene eller den
  andre, då så var, att hela sällskapet var öfverlämnadt. Den som en gång
  för alla är hemfallen åt fördömelsen, är sedan fritagen från allt hvad
  bannor heter.
  
  »Hvar ha ni riporna där, som vi skulle få till soppkoket?» sporde på en
  gång Victoria Albertina och Desideria Napoleana.
  
  Tjufvarne bligade på hvarandra både skojigt och skamset.
  
  »Ja ursäkta oss, Larslund,» vidtog mästertjufven Lilja efter någon
  tvekan. »Si vi hade nog reda på, att en fågelkarl skulle komma tågande
  öfver skogen, men att det var en sådan karlakarl som Larslund, det hade
  vi rakt ingen kunskap om. Och nu stå vi där, förstås, utan riporna där,
  som vi lofte hushållerskorna våra.»
  
  Håhå, Larslund förstod piken och var inte den, som lät sig förtryta. De
  skulle ta för sig ur ripkorgen så mycket som behöfdes för ett ordentligt
  helgdagskok, inbjöd han, eftersom nu en gång hände, att Larslund själf
  var hos dem på kaffedopp. Dessa skojarejäntor voro, förstås, inte sena af
  sig och alla, som voro hemma i snökulan, mente tro på, att nog skulle den
  gården få vänta länge på en karlakarl med jämförliga spendersbyxor.
  
  »Men så har väl den här karln något kvar i skrucken med?» antog
  kyrktjufven Nimrod med en räf i hvardera ögonvrån.
  
  »Ja, äfvenså där har jag nog en fågel, men ingalunda en sådan, som en får
  något helgdagskok på,» upplyste Larslund och såg riktigt inpiskad ut.
  
  »Bara en fågel i hela skrucken?» undrade mästertjufven Lilja med en
  nyfiken glimt i sina trygga brunögon. »Det måtte väl vara en svår häjare
  de’?»
  
  Och så fick Larslund anledning omtala, hvem som fanns i skrucken, huru
  han kom dit och hela uträkningen med den bistre klofulingen. Jo, det vore
  just ett både lustigt och välförtjänt kap åt dessa kitsliga hundar till
  stadsbrackor, tyckte hela karlsällskapet, och dessa skojerskor, som redde
  fågeln, tyckte alldeles likt.
  
  »Ja du ja, som alltid är framme och gör dig för,» fnyste Victoria
  Albertina mot den andra.
  
  »Och du som alltid går bakom och gör dig mör,» fnyste Desideria
  Napoleana. Och så blef det inte mer svartsjuka för den gången, men hon
  låg ända på djupet och grodde till sig.
  
  »Vänta lite’, go vänner, så ska’ ni få höra,» utbrast kyrktjufven Nimrod
  och sken som solen i Karlstad. »Si nog kunde vi hjälpa Larslund med att
  rusta ut den, som är i skrucken, så att stadsbrackorna skulle kunna ta’n
  för hornfulingen själf, när det bär till. Hälst då Larslund vill vara så
  hjälpsam mot oss, stackare!»
  
  »Ingen hjälpsamhet att nämna,» tillrättavisade Larslund. »Staden är
  tillspillogifven i edra händer till att tuktas, ty I ären tjufvar i eran
  syndasäkerhet och fördömelse. I ären tuktoriset, men kom äfvenså ihåg att
  förbannadt är allt ris, hvarmed Herren tuktar!»
  
  »Jaja, det förstås,» biföll kyrktjufven Nimrod sackande och så var det
  ny bligning åt kamraterna. »Jaja, jaja, Larslund är profet på sitt vis,
  han, och vi ä’ bara tjufstackare på vårt usla vis. Så att dessa två
  delar ska’ inte röras ihop och blandas samman liksom ärter och fårskinn,
  förstås. Men si nu har jag i min lifsdag också fuskat som fyrverkare. Och
  om vi sloge oss ihop allesammans, så skulle vi kunna rusta ut fulingen i
  skrucken med en hejdundrande rumpa, glödande röd och gnistersprakande,
  så fort han kommer upp ur skrucken.»
  
  Och detta vore bara en ringa sak, blott man finge hem vissa smågrejor
  från apoteket, kruthandlarn och färgboden. Man skulle öppna nedra
  locket på skrucken, åt den sida där ufvafulingen hade klorna, och kring
  hans bogar fästa upp en tio famnar lång stubinraket. Omkring raketen
  skulle vidare den illistige Nimrod foga en ännu längre, väl hoplaskad
  spiralskruf af näfver med starka skoningar och ledigt centrumhål för
  raketlinan. Näfverspiralen skulle fästas vid linan här och där på två
  famnars afstånd och målas eldröd i cinober.
  
  Raketen och spiralen skulle till slut läggas ihop på botten af skrucken.
  Så att när ufvafulingen komme ut, skulle hela rumpan komma efter i sin
  ändlösa längd, vidunderligt djuptaggig, gnistrande och rykande som ett
  eldglödande fanders.
  
  Kyrktjufven Nimrod sken som en fullmåne, där han satt med kaskblandningen
  i de grofva näfvarne. Hans åhörare syntes också belåtna, Larslund icke
  minst.
  
  »På sådant vis få dessa syndare skåda en liknelse af den de tjänat
  hafver,» tyckte han.
  
  »Och människan bör väl också ha någonting roligt här i världen,» mente
  stortjufven Lilja.
  
  »Jag far alldeles som Larslund, jag är också led på stadsbrackorna,»
  återkom kyrktjufven Nimrod. »Nå hvad tycker ni? Ska vi skicka efter
  grejorna? Ska’ vi ta’ på oss trygorna och fäkta ihop en tre, fyra bördor
  näfver på skogen? Gabrielssons lof ha vi på förhand.»
  
  Sagdt som gjordt. Här skulle bli ett torgdagskalas, som komme att stå i
  mannaminne.
  
  Larslund stannade som gäst hos bandet i dagarne tre. Vid första
  tillfälle, då han gick ut, ville skojerskorna veta, huru det var, att
  Larslund talte så prästerligt. Joho, svarade tjufvarne öfver hvarandra,
  Larslund var liksom vriden i det profetiska nu för tiden.
  
  »Men för död och pina, jäntor, håll snattran bara, annars är hela
  stadskalaset bortskämdt för oss. Larslund är nu andens högste profet, hör
  ni det!» inplantade Nimrod och Lilja om hvarandra.
  
  »Håja, inte går Larslund af för era hackor!» fnyste Victoria Albertina
  och vippade rodret.
  
  »Ja, inte för din hacka heller!» fnyste Desideria Napoleana och slängde
  än värre med stylet.
  
  »Och inte för din heller!» vippade och fnyste den andra tillbaks.
  
  Så skulle du bara ha sett, huru de möttes i hvassa ögonbett! Två trutar,
  två par ilskna ögon stodo rätt inpå hvarandra. Och Larslund, som just nu
  kom in igen, tyckte nästan, att håret steg upp som en borst på dem. Så
  följde en gäll skojarträta mellan dessa två, som alldeles hade glömt bort
  fågelredningen. En ljungande träta i ord och inga visor, så att Larslund
  själf fick sitta och höra af deras egna munnars motsatta vittnesbörd,
  hvilka ogudaktiga skamstycken de voro, dessa hans gammalfästmör i det
  framfarna och frånskilda. Larslund rent af knäppte händerna samman
  och tackade i all tysthet, för att han icke var lik dessa syndatroll,
  öfverträdare och utbölingar i deras stygga åthäfvelser.
  
  »Jojo, där skall en få se, att gammal kärlek rostar inte,» trodde en
  af karlarna, som bara hörde på och hade lustigt åt allt. Larslund sade
  ingenting utan behöll sina tankar inom sig. För öfrigt tänkte han mest på
  ett och samma: huru tillspillogifvelsen, så kraftig som möjligt, skulle
  gå hem öfver denna stad.
  
  
  
  
  VI.
  
  Tillspillogifvelsen.
  
  Dem enom till straff, dem androm till varnagel.
  
  
  Tillspillogifvelsen, denna minnesvärda händelse, inleddes därmed,
  att Larslund å aftalad tid, med skikälken i vidjerepet öfver axeln,
  kom tågande inåt torget helt beskedligt och sjönk ned på flaken med
  oskyldigaste min att sälja fågel, den månginbundna skalken!
  
  »Nej, se på tjäderprästen! Tjäderprästen! Tjäderprästen!»
  
  Det var genast ljud och genljud från alla håll. Lång stund gick ej om,
  innan så godt som alla människor öfvergåfvo sina gärningar för att
  beskåda och skamskratta tjäderprästen. De fröjdades åt tjäderprästen,
  så att mungiporna drogos upp åt öronen. De föreslogo under ändlös
  skrattfägnad, att man skulle taga af tjäderprästen på midten och göra
  två nödårspräster af honom. Och där satt Larslund som ett menlöst får,
  med någon förmaning till en eller annan, som var för grymt ogudaktig mot
  honom. Under tiden voro tjufvarne framme i första varpet, men här skulle
  varpen blifva flere.
  
  Borgmästarn och fiskalen med stadsvaktmästarna hade varsnat skockningen å
  torget och kommo undrande tillstädes.
  
  »Hå, är tjäderprofeten ute igen!» utbrast borgmästarn under rungande
  skrattsalfva och utfor strängt:
  
  »Du är en gammal poliskund! Sitta här och ställa till folkskockning...
  Det här ska’ du få böta för!»
  
  »Hvad har du i skrucken, som är så väl låst?» ansatte fiskalen.
  
  »Käre hjärtanes, beskedliga, goa herre, fråg’ mig inte, för jag törs int’
  svara,» skälfde Larslund till ny skrattfägnad.
  
  »Tjufskjuten fågel, förstås!» afbrände fiskalen.
  
  »Kluck, kluck, kluck!» kom nu en grof skrockning från klofulingen, som
  också ville ha ett ord i laget.
  
  »Han har lefvande fågel där!» sorlade massan enstämmigt.
  
  »Således ett oförsvarligt djurplågeri på köpet! Du öppnar skrucken
  genast, karl!» befallde borgmästarfar.
  
  »Har ingen nyckel, käre goa herre!» klagade Larslund.
  
  »Upp med skrucken, karl, annars låter jag bräcka upp låset!» hotade
  fiskalen.
  
  »Nej, käre hjärtanes, beskedliga goa herre, släpp inte ut densamme, som
  är där!» bad Larslund som för lifvet. »Käre hjärtanes, låt’n för Guds
  skull vara där han är!»
  
  »Du tar kälken, skrucken och hela konkarången och följer med bara till
  vaktkontoret!» befallde öfverheten under hela stadens bifallssorl.
  
  Här var ingen annan råd än lyda.
  
  En stund senare var den växande massan packad vid rådstugan med ögonen
  på vaktkontorets upplysta fönster. Och nu, medan tjufvarna hade fria
  händer för andra varpet, följde raskt på hvarandra en rad förskräckliga
  händelser, som bokstafligen inbrändes i ett helt mannaminne framåt.
  
  Inne på kontoret hördes oförmodadt vilda tjut och oläten, flaxande af
  tunga vingslag, ett våldsamt strul, en ohejdad uppstakelse, förskrämda
  rop. Lamporna släcktes men något eldrödt blossade hastigt upp öfver
  spjälgardinerna. En vidunderlig, flaxande fuling varsnades uppe mot taket
  i detta eldröda. Borgmästarn, fiskalen, vaktmästarna kommo som utkastade
  på gatan i all bestörtning, sönderklösta och blödande, och sist kom
  Larslund.
  
  »Jag har ju så innerligen bedt och förmanat dem att inte släppa ut’n,»
  skar Larslund igenom, erbarmligen jämmerylande. »Om jag inte bedt och
  förmanat dem så träget att ta’ sig till vara!»
  
  »Hvad är det? Hvad i guds namn är det?» sorlade frågorna i den ryggande
  hopen.
  
  »Jag tror rakt, att karln hade själfvaste fan i skrucken!» utbrast
  borgmästarn ända öfver sig i all uppriktighet, och räddhågan minskades
  icke häraf.
  
  I detsamma varsnades detta eldröda i öfra våningens farstufönster och
  illvrålet hördes taga vägen uppåt vinden.
  
  Alla ögon riktades hemskt spörjande upp genom kvällsmörkret åt takåsen.
  Jo mycket riktigt, eldglödande, sprakande, stormtjutande, flaxade
  fulingen upp genom takluckan, som sotarslarfven lämnat öppen. Släpande
  efter sig en gnistrande röd, skiftaggig rent outsäglig svans i vågrät
  ställning styrde han nordvart öfver berget och dalade långsamt bakom
  skogskammen.
  
  Jojo, i denna stad hade nog lefvats ett alldeles för syndigt lif,
  framsorlade kvinnfolken under eftertänksam tystnad hos dessa gudsris till
  karlar, som skulle ha’et. Nånå, det var väl ändå någon vån, att en tocken
  där stygge flög i väg! Men huru i all världens tider var det belefvadt,
  då en sådan som tjäderprästen kunde komma med en dylik i skrucken? Och
  så en annan ingifvelse: Hvar höll tjäderprästen hus?
  
  »Tjäderprästen! Tjäderprästen!» ekade ropet genom massan.
  
  Nej, den skälmen hade visst passat tillfället och smitit i väg med kälken
  midt under djupaste andakten, men härom hann ej mycket grubblas.
  
  »Elden är lös på vinden!» ljöd åter ett rop, som inledde
  tillspillogifvelsens egentliga hufvudskede och det sista, afgörande
  varpet för tjufvarna.
  
  Jojo, man hade ej förgäfves haft påhälsning af elddjäfvulen! Alle man
  måste nu gripa till vapen mot röda hanen, en långvarig dust, som slöt
  omsider på sena natten med bärgning af den skamfilade rådstugan.
  
  Till sist, när en hvar återsåg husliga härden, sporde han med alltmer
  förlängdt ansikte, att körande bärgningsmanskap varit tillstädes
  öfverallt i husen och lasstals mottagit familjernas dyrbaraste
  tillhörigheter i den ena bortkörande karavanen efter den andra. De
  förskrämda kvinnorna hade i all trohjärtenhet öfverlämnat allt utan
  tvekan på enkel uppfordran af två vackra, genomärliga ansikten, som gått
  omkring och ordnat det hela med välbestälda förtroendemäns lugn och
  trygga värdighet.
  
  Körande bärgningsmanskap?
  
  Jo, det var just en härlig upptäckt!
  
  Här hade stulits, stulits utan återhåll, utan skam, utan hejd, utan hut,
  utan återvändo!
  
  Här fick man riktigt smaka på andens straffdom, ja åtminstone Erik
  Janssons andes.
  
  Hvar skulle man nu få tag i denna fördömda tjäderpräst, som kommit hela
  eländet åstad? De ovärdiga stadsbrackornas första tanke var gifvet att
  taga den skuldlöse landsbon för hufvudet! Men tjäderprästen var och
  förblef osynlig.
  
  Då kom frågan strax på rätta spåret.
  
  Hvar hade man dessa vettvillingar, som ställde sig i omak med
  tjäderprästen och löste hans skruck i onödan, ty man ville brygga deras
  påsköl!
  
  Här märker du, käre läsare, straffdomens fortgång i det förtärande
  kif, som blef de ogudaktiges sannskyldiga gissel, till dess himmelen
  förbarmade sig öfver detta samhälle och lät omvändelsen slå rot i den
  djupa skräck, som eldfulingen hade inbrännt.
  
  Larslund, Larslund, när hände, att illfundigare skalk än du trampade
  Bothniens land?
  
  Och nu på köpet trifdes anden ej längre hos dig för ditt högmod, men du,
  affälling, trifdes dess bättre med de vackra skojerskorna i snökulan,
  illflinade åt svartsjukan, njöt med välbehag deras kaskar, yfdes åt deras
  smicker!
  
  Larslund! Larslund!
  
  Icke brydde du dig om, att dessa bröder, som du förde mot staden, jagades
  som vilda djur, förströddes som agnar åt alla väderstreck.
  
  Nej, det var ju detta, som gjorde, att du fick dväljas ensam med de rara
  skojerskorna såsom deras uppburna hedersgäst i välförsedt hus...
  
  
  
  
  ANDRA ÄFVENTYRET:
  
  _Larslund smusslar med brännvin._
  
  
  
  
  I.
  
  Larslund samvetsöm.
  
  En välsignelserik brännvinsstöld.
  
  
  Nu är att berätta, huruledes Larslund vid ett gynsamt tillfälle
  skamsägandes stal en ankare julbrännvin med sådan lycka, att han icke
  blott hade största vinst och förkofran af sin stöld utan jämväl skördade
  gudsvälsignelsens innerliga tack och stora hedersgåfvor för sin bedrift.
  Gå någon annan åstad och stjäl brännvin med sådan framgång som Larslund!
  
         *       *       *       *       *
  
  På goda grunder påstods att en son efter Larslund ledde sitt upphof från
  snökulan, en son, som blef den yngre Larslund och for till sjöss. Men
  huru mycket fadern än fåglade och lade ihop förtjänsten, så kom han sig
  aldrig i något giftesbestyr utan förblef gammelpojke. Han skulle reda sig
  själf och hade förstås ovåligt stäldt med mat och annat, där han bodde
  som en annan bosshumla i farstukammarn.
  
  En tid tyckte nog folket synd om Larslund, så att både en och annan
  bjöd karln på mat och julgäste ibland. Sedan hade han länge hört dem
  skälla öfver att han legat inpå annat folk och gästat och ätit, utan
  att någon sett så mycket som en skatefjär i gengäld, huru mycken fågel
  den snålhunden än sålde. Ledast i truten voro pigorna, särskildt
  bolagspigorna hos arrendatorn, som skulle vara förmer än den öfriga
  pigstaten.
  
  När så denna försmädelse af världen aldrig tog slut, vardt Larslund
  liksom brinnande i sitt hjärta och tänkte väl en gång för alla stoppa
  igen smädemunnen på dessa öfverträdare. Så att han gick ut i byn
  gårdmellan och bad dem att få låna sig en tunnsäck. Och det var kort före
  jul.
  
  »Hvad skall Larslund ha den tunnsäcken till nu då?» ville pighåren veta.
  
  »Jag skulle försöka få ut bosset ur kammarn min nu till jul,» svarte
  Larslund och såg alldeles uppriktig ut.
  
  »Ja det blir väl träget göra till nästa jul, det, Larslund? Jaså,
  Larslund skall ut med bosset? Och vi, som trodde att Larslund skulle
  handla till jul och bjuda oss till något hejdundrande kalas så där i
  efterjulshälgen?»
  
  »Nej, d’är nog inte sådana tider nu!» tyckte Larslund och såg aldrig så
  uppriktig ut som då.
  
  Ja så där lät det nu i gårdarne, när han skulle låna tunnsäcken.
  Ändtligen fick han tag i en och gaf sig i väg öfver ån till handelsmannen
  på mon.
  
  Just som han lyfte foten för att stiga in på boden, ser han hela långa
  skaran Hälsingebönder komma körande med en hop smörbyttor, fårkroppar,
  hudar, fläsksidor och andra nyttiga sportler. De skulle in åt Sundsvall
  och handla till jul, för den sta’n låg närmast i hugget för dem på
  gränsen. Det vardt stagnation vid bodarne. Spiknyktert och regält folk
  syntes de vara.
  
  Nästan i samma stund kom nu från andra sidan en hel karavan
  Medelpadsbönder, som också stannade, Larslund såg att det var socknens
  eget folk till det meriga. Kyrkvärdarne kände han särskildt igen, bägge
  litet påstrukna, men inte så, att någon var ovettig på något vis. På de
  andras skryt och bragderingar hördes alltför väl, att de hade handlat hem
  julbrännvin i stan. Det var inte nog med att de smakat varan själfva,
  utan då det nu var så nära jul, så ville de äfven hålla sig framme och
  bjuda en hvar på supen ur matsäckskaggen sin.
  
  »Här finns varan!» skröto medelpadingarne. »Drick den som hågas och
  tag riktiga julsupar! Jul bara en gång om året! Vi ha ändå hela
  75-kanns-kaggen osprättad i skrindlådan. Och den, som inte detta tror,
  kan gå dit och titta på’n för all säkerhet, sedermera!»
  
  »Ja, just här i skrindlådan ligger han,» sade den, som körde kaggen, och
  gjorde sig besväret att äfven öppna locket.
  
  Larslund, där han stod och hörde på allt detta vid bron, tog nogsamt
  ögonfäste på den särskilde syndaren, som förde detta förskräckliga
  brännvinet. Sedan var det liksom att hans ögon aldrig ville släppa den
  skrindlådan. Och Larslund kände hjärtat brinnande uti sig...
  
  Emellertid söpo hälsingarne såsom bjudet var och sade tack, tack.
  
  »Vi ha nog ännu en bit till stan och vårt julbrännvin är ohandladt, så
  att detta var nog en tacknämlig sak,» tyckte de.
  
  Larslund blef också bjuden, men tackade för godt bud.
  
  »Si jag är nog inte af de drinkare,» tyckte Larslund med hjärtat
  brinnande uti sig.
  
  »Är du någon slags baptist eller läsare annars då?» ville de veta.
  
  »Han frågade så räfven ock, när som han hade ätit ut nådåret sitt,»
  svarade Larslund undvikande.
  
  Han ville ej inlåta sig i allvarligare ordation med dessa öfverträdare i
  den omständighet, hvari de nu foro och voro. Sedan var han fågelkarl och
  sådana prata aldrig mycket i onödan.
  
  Hela sällskapet stadsresande bönder, hälsingar såväl som medelpadingar,
  hade sig nu in till handelsmannens fru för att köpa kaffe och smaka på en
  kaskblandning, medan hästarne pustade ifrån sig. Och Larslund, som inte
  söp, kunde gärna stå där och se om kräken, tyckte de alle man.
  
  Och då nu Larslund stod där i ensamheten med sitt brinnande hjärta ute på
  backen, så betänkte han all den stora syndaonöda och medfart, som skulle
  drabba dessa bönder, sockenbor och medkristne, om de nu i hälgen skulle
  genomgå den svåra omständigheten att supa upp allt detta förskräckliga
  brännvinet. Icke nog med att de själfva fore illa till kropp och själ,
  skulle de äfven misshandla hästarne på kyrkvägen, handtera kvinnfolken
  sina som hedningar och förstöra all gudsfrid i hus och hem för sig
  och husfolket. Ja, det skulle blifva en förödelse, om de finge ha kvar
  detta förskräckliga brännvinet, tyckte Larslund i sitt brinnande hjärta.
  Hvarför han så kvickt som aldrig det slänger upp brännvinskaggen deras ur
  skrindlådan och ner i säcken sin, knyter för bandet fort och breder till
  höet i skrindlådan, så att allt skulle se gillt ut, och har sig sedan
  bakom knuten med detta förskräckliga brännvinet i säcken.
  
  Det var väl och vackert gjordt och Larslund stod återigen och såg efter
  hästarne så uppriktig som aldrig det. Hela sällskapet kom ut med kasken
  nerom kragen. Så bar det först i väg med sockenborna och då drog Larslund
  på mun en smula i sitt brinnande hjärta, tills sista skrindan var ett par
  hjärpflug borta.
  
  Då gick Larslund till hälsingarne, som just ämnade köra vidare, och ville
  veta hvad de hade för pris på smöret.
  
  »Det beror ju på, huru mycket du vill köpa,» tyckte de. »Tar du hela
  byttan, så är vi billig.»
  
  Nu sänker Larslund rösten och säger så här, medan en liten räf liksom
  glindrar och plirar bra nog djupt i ögonen på honom:
  
  »Jag hörde nyss helt knapphändigt, att ni skulle till stan efter en
  särskild del. Och det är en stor orätt att köpa och dricka sådant slag,
  men jag förstår nog, att jag inte förmår vika er. Ni ska ju liks den
  orätta varan ha? Jag har också en 75-kanns-kagge af den sortens dricka,
  som inte fryser. Då kunde ni så gärna göra en kristelig byteshandel med
  mig?»
  
  Mer behöfde Larslund inte säga. Hälsingarne öfverlade en stund enskildt
  och därpå sade alle man:
  
  »Det må vara händt! Hvar har du din drickeskagge?»
  
  »Kom bakom knuten, så kan vi profva’n där i det enskilda,» tyckte
  Larslund och de följde honom.
  
  Kaggen var full, varan befanns god och allting gillt.
  
  »Ja, hvad skall du ha för kaggen nu då?» undrade hälsingarne.
  
  »Jag får väl en af de större smörbyttorna?» tyckte Larslund.
  
  »Annat slag, andra doner! Du får gärna två, gosse! Vi äro inga skojare
  och tänkte inte skinna ut dig, fast du hörs bra oförståndig i handeln,»
  mente hälsingarne tro på, den ene öfver den andre.
  
  Här blef inget bråk om mått och vikt, utan rejält och trohjärtadt folk
  var det å ömse sidor. Kaggen togs om hand af hälsingarne och smörmåtten
  stufvades i säcken åt Larslund utan att den obehörige fick minsta nys om
  den ena eller andra varan.
  
  »Och så skall du ha din hederliga godvilja inpå handeln,» tyckte nu
  dessa, som köpt brännvinet.
  
  Ja, nu må man veta, att Larslund blef så storögd som aldrig förr i sin
  lefnadsdag. Det blef först ett stort knyte, som stoppades i säcken så
  stinnt som det var, innehållande hvarjehanda okändt. Sedan langades
  fram en fårkropp åt Larslund och det var ej nog med allt detta.
  Hälsinggubbarna hviskade något sinsemellan och kommo så fram med ännu
  ett bylte. Där fanns en stor fläskskinka, grann och fet som aldrig det.
  
  »Den här skall du också ta hem och på samma gång vi gästa ur kaggen,
  skall du steka af det här,» tyckte dessa tacknämlige brännvinsköpare.
  
  Larslund blef alldeles öfver sig gifven för så många sportler och sade så
  tacknämligt han kunde:
  
  »Si detta kan jag då kalla att råka ut för riktigt hedersfolk. Tack
  och tusen tack ska’ ni ha. Och jag vill inte förhålla er att d’är inte
  riktigt rätt att bruka den varan, men då jag nog förstår, att jag inte
  kan vika er... ja, som sagdt var: tack och tusen tack i alla fall!»
  
  »Ja, d’är väl rätteligen vi, som måste tacka,» tyckte hälsingarne på
  sitt vis. »Si du har gjort oss en alldeles ovärderlig tjänst, gosse! På
  det här viset slapp en fara fram åt stan och komma sig ut för fyllan
  och polisen och allt hvad illt är. Och skulle vi ha kört fram så mången
  man med alla våra hästar, så kunde en knappast ha tagit hem mindre än
  6o-kannsfatet. Nu går det lika bra med fjärndelen och bättre, till det
  meriga. En har hela hopen af sina nyttiga varor kvar.
  
  Med den här skvätten kan en lefva som folket i hälgen, då den delas på så
  mången man, och så mår en bättre efteråt. Du skall ha gudsvälsignelsen
  och mycken tack gosse!»
  
  Det var med ett ord en riktig fägnad för hälsingarne öfver att de sluppo
  ifrån stadsresan.
  
  Ett och annat nyttigt som de behöfde för hälgen såsom lutfisk, risgryn,
  peppar, kanel och julkusar, fanns gudinog hos handelsmannen där på mon.
  
  Så vände hälsingarne sina kampar och spände af till sitt land igen. Då
  Larslund det såg, drog han åter på mun i sitt brinnande hjärta.
  
  Och här varseblef han ju tydeligen, att hvad som är synd för den
  orättfärdige, det är en rättfärdighet för den rättfärdige, ty denne har
  sin tillåtna frihet i de saker, där syndaren är bunden af sin lag. Hade
  en syndare tagit och sålt denna kagge, så hade det visserligen varit
  stöld och syndig handel, men när som nu Larslund själf gjorde detta, så
  var det ju en tydlig välsignelse på alla möjliga vis!
  
  
  
  
  II.
  
  Fortsatt byteshandel.
  
  Än mer flödande välsignelse.
  
  
  Jaha, nu kunde Larslund först afyttra ena smörbyttan för alla de julvaror
  han behöfde. Och sedan var hufvudsaken den, att han kom öfver ån med två
  säckfyllor julgods jämte fårkroppen, alltsammans ett ordentligt draglass,
  så att han måst låna både kälken och en ny säck hos handelsmannen.
  
  Och detta var samme Larslund, som gett sig öfver ån med bara en stackars
  tomsäck och icke lagt ut ett kronans öre. När Larslund länge och väl
  betraktat detta undret, så insåg han granneligen, att han hela tiden
  vandrat på den rätta vägen, så att därom icke fanns det minsta tvifvel
  mer.
  
  Just ungefär midt på ån möter så Larslund en käring, som räknades för
  hans moster. Och hon ville förstås ha reda på hvad han drog.
  
  »Jag har varit öfver och handlat till hälgen,» svarade Larslund. »Si jag
  hade ändtligen tänkt stoppa igen munnen på dem, som gå här och försmäda
  mig.»
  
  »Det gör du riktigt rätt i, gosse!» tyckte mosterkäringen. »Jo, dom har
  nog skällt, så att det förslår. Tag nu och dräm igen smädetruten på dem
  riktigt en gång, så att det står i mantal!»
  
  Så kunde käringkroppen inte hålla sig, utan måste dit och lösa upp
  säckarne för att rannsaka allt hvad där kunde vara.
  
  »Förbarme sig, förbarme sig!» hojtade käringtrollet ända utöfver sig.
  »Joho, nog syns det på all din handel, att du har fåglat som en riktig
  karl i år. Jo, så här går det, när människan är rättskaffens.» Och nu
  hörde Larslund detta vittnesbörd äfven af den blinda världsmänniskan...
  
  Till slut löste hon upp knytet också. Där funnos två stora ostar, en
  hel binga julkakor och åtskilliga dussin ägg. Så fick käringspöket tag i
  skinkan...
  
  »Den där skall stekas nu på julkvällen,» tyckte Larslund.
  
  »Är du alldeles tokig, gosse?» hojtade mosterkäringen. »Detta här kan
  vara fläsk nog för hela året, om stycket kommer i den hand, som förstår
  att hushållera. Nå, hocken har du tänkt ska’ reda julkalaset åt dig nu
  då?»
  
  »Ja si d’är nog så, att jag har ingen om mig...» Längre hann ej Larslund,
  då mosterkäringen skar in och tyckte som så:
  
  »Jag skall ta hand om dig och julköpet och alltihop. Och så flyttar
  du till mig, om det så vore denna dag. Jag har ju hus och hem och ved
  och värme. Ingen är du utför och inte far du i fyllan. Gå nu efter
  flyttsakerna dina, hvad du kan ha, så att vi få allt i ordning till jul.
  Och om du så vill, så skall jag laga i ordning tre rediga kalas för att
  stoppa i dem, så att de’ ska’ stå under i mantal!»
  
  Och allting skedde nu efterhand såsom mosterkäringen hade funderat.
  Pigorna, som hade skällt värst, fingo första julgästningen, och den blef
  så häftig, att de hade en efterkänning, som stod under i tre månader.
  Andra gästningen vederfors byns käringar, som hade grasserat något
  mindre, och detta så att den stod under i två månader. Sist inbjöds
  karlstaten, som hade varit minst svår i skällningen. Denna gästning stod
  under en hel månad.
  
  Maken till dessa kalas hade ingen sport i mannaminne, för det vardt ett
  sådant springande öfver gårdarne, ett kattrackande och löpande fram och
  åter för dem i hela byn. På sådant sätt fingo de alla sina gärningars
  lön. Larslund, som hade bespisat så många hedningar af intet, insåg nu
  ännu fastare, att han var på den rättfärdiges väg.
  
  
  
  
  III.
  
  Bäst af allt.
  
  Larslund får gratifikationer för brännvinsstölden.
  
  
  Så hände sig att denna rediga mosterkäring åt Larslund hade varit öfver
  till handelsmannen på mon en dag och kom hem till Larslund med en
  besynnerlig rallsaga.
  
  Kort före jul hade någon beställsam person kommit till prästgårn och
  inbillat den stränge kyrkherren, som var en svår nykterhetspräst, att en
  del sockenbor, däribland bägge kyrkvärdarne, hade tänkt ta hem hela 80
  kannor brännvin på salning sinsemellan. Hvarför prästen mycket riktigt
  hade ställt sig i håll för dem i vägkroken när hela bröten kom hem från
  sta’n. Alle man nekte i sten för brännvinsköpet, men så tog prästen sig
  för att rannsaka skrindorna deras i vittnens närvaro. Kyrkvärdarne hade
  bägge två sett ut som räfven, när han just har ätit ut nådåret sitt,
  bönderna hade också synts mycket slagna, men summan var att prästen
  ingenting fann. Och han tyckte nog så innerligen väl om, att folket var
  oskyldigt till detta rykte, helst då han nu kunde frisäga kyrkvärdarne,
  som annars hade måst afskedas på grått papper. Så hade kyrkherren hållit
  ett strafftal öfver lögnen, som så bedrabbat de oskyldiga, och bedt dem
  ej illa upptaga att han som själasörjare träffat nödig anstalt att bevisa
  deras redliga oskuld. Att en del smakat brännvin nu på stadsresan, finge
  väl vara opåtaldt för denna gång, tyckte han till slut.
  
  Dessa bönder hade emellertid synts som fallne ur skyarne och bligat så
  erbarmligen stinnt på hvarandra. Det var väl därför, att de i sin oskuld
  inte kunde begripa, hvilken som kunnat skambeljuga dem så inför prästen,
  trodde mosterkäringen.
  
  »Det där tör väl vara nå’n lögnsaga ändå!» sade Larslund och såg så
  uppriktig ut som aldrig det.
  
  En dag längre fram under hälgen gick han på en stor nykterhetsfäst,
  där prästen var med och äfvenså bägge kyrkvärdarne, men nu som riktiga
  nykterhetsprofeter utan allt svek. De gingo omkring och talade om den
  stora oliklighet, som följer med brännvinslifvet, och skulle nu ha alla
  människor på sin lista. Till slut kom den ene till Larslund och skulle ha
  honom med.
  
  Då var det liksom att en liten räf började flina djupt inne i ögonen på
  Larslund.
  
  »Nåmen, var inte kyrkvärden själf en med bland dessa öfverträdare, som
  hade tagit hem en brännvinsankare till helgen?» undrade han så varligen.
  
  Den här andre såg förbi honom rakt ut i vädret såsom de ljugande skalkar
  bruka, och sade så högt och morskt han kunde:
  
  »Nej, hör du, gosse, detta är då bara folkprat och lögner. Och si det
  kan ju intygas af själfvaste kyrkherren, som undersökte slädarne våra i
  vittnens närvaro.»
  
  »Detta äger fullkomligt sin riktighet,» intygade också prästen, som hörde
  hvarom fråga var. »Människorna voro dess bättre alldeles oskyldiga till
  detta förtal.»
  
  »Ja när som då kyrkvärden var oskyldig, så var det ju alldeles bra då,»
  tyckte Larslund så uppriktigt.
  
  Men så steg han litet närmare och sade helt sakta åt den ende, som skulle
  höra hvad han nu yttrade:
  
  »Si nog kan jag tala om för kyrkvärden huru det egentligen bars till,
  att inte prästen fick tag i 75-kanns-kaggen eran i skrindlådan, där ni
  hade’n.»
  
  Den andre stod och klippte med ögonen och visste rakt inte, hvad han nu
  skulle dra till med.
  
  »Si om kyrkvärden så vill, så står här densamme, som kan tala om, huru ni
  kom undan denna bedröfvelse med prästen,» tyckte Larslund ännu en gång.
  
  Den andre såg sig om försiktigt, besinnade sig och sade omsider helt lågt:
  
  »Kom och följ mig bort till vrån, så får jag tala med dig i det enskilda!»
  
  Och när som de nu stodo mot hvarandra i vrån, så var det också två
  räfvar, som grinade rätt besynnerligt mot hvarandra. Det var kyrkvärdens
  groft världsliga bonderäf, som bekymrad och nyfiken tittade in i ögonvrån
  på Larslund efter dennes lilla andliga räf, där den låg hopkrupen, så att
  inte ens hvitfläcken på rumpan syntes fullt ut.
  
  »Jaha, huru var det nu då?» undrade kyrkvärden lågt.
  
  »Jo si jag visste nog, att prästen var till hands vid vägkroken för att
  rannsaka era skrindor, men si jag ville inte unna prästen så godt, att
  han skulle få tag i ankarn eran. Hvarför jag var till hands vid bodarne,
  där jag förstod, att ni skulle stanna, och lyfte kaggen ur lådan och
  vräkte’n hastigt på sidan om vägen, medan ni var inne och drack kasken.
  Så förstås, att jag sparkade öfver kaggen lite’ snö, där han låg.
  Förmodligen ligger han kvar på samma ställe, men huru därmed är, så har
  jag visserligen inte sett efter. Sak samma om också kaggen skulle vara
  borta, för det är nog som en stor synd och oliklighet med brännvinet, det
  kyrkvärden sade så sannt till desse drinkare nyss på stund. Så att här
  står nu densamme, som hjälpte er ifrån denna bedröfvelse med prästen,»
  sade Larslund.
  
  Kyrkvärden stod och besinnade sig en stund.
  
  »Jaså, det var ändtligen du, som hjälpte oss på sidan med kaggen?»
  sade han till slut och tog Larslund tacknämligt i handen med en varm
  tryckning. »Ja, om du visste, karl, hvad vi ha grubliserat och funderat
  öfver denna oförborgerliga händelse! Vi ha grubliserat så, att en
  tid trodde vi att det skulle bära till dårhuset med både mig och
  ämbetsbrodern. En gång begynnte jag tro, att det kanske var en Herrans
  ängel, som hjälpte oss. Jaså, det var du? Ja, någon ovärderligare tjänst
  kunde du aldrig ha gjort oss, för den harmen hade jag och ämbetsbrodern
  inte velat ha för tusen riksdaler. Du är väl så beskedlig att du tiger?»
  
  »Behöfver inte nämnas!» tyckte Larslund, ty han såg, att den andre kom
  upp ur byxsäcken med två hopvikta 10-riksdalrar.
  
  Larslund tyckte förstås, att detta var väl mycket hedersamt. Till slut
  tog han emot hackan ändå, ty den var ju ett tydligt bevis på, att Herran
  handlar redliga med den rättfärdige, tänkte Larslund i sitt brinnande
  hjärta.
  
  Längre fram kom äfven den andre kyrkvärden stickande med sin godvilja.
  Och för all säkerhet ville gemene bönderna icke heller sämre vara, utan
  kommo, äfven de, med en vacker kollekt, som Larslund tacknämligt höll
  till godo för det han stal ifrån dem julbrännvinet, efter världsligt
  språk taladt.
  
  Dock begriper ju världen ej hvad som hör anden till. När Larslund rätt
  betänkte det märkliga under, som nu vederfarits honom på allt vis,
  började ett allt mäktigare styng i hjärtat säga honom, huru orätt det
  var, att han kvarstod i de otroendes samfund. Han tillhörde tydligen det
  folk, åt hvilket domen och förvaltningen öfver de orättfärdige blifvit
  öfverlåten. Flitiga öfverläggningar hade han en tid med de troende och
  tidigt på våren, så fort isen bröt upp vid sjöstranden, döpte de Larslund
  under åkallan, bön och sång och tack och lof.
  
  
  
  
  TREDJE ÄFVENTYRET:
  
  _Larslund som fåratjuf._
  
  
  
  
  I.
  
  Ovälkommet besök.
  
  Larslund störes i sin julefrid.
  
  
  »Guds fred, Larslund!»
  
  »Och god jul, Larslund!»
  
  Den ensamme gamlingen i stugan såg upp från Skriften, som han satt och
  läste vid linoljelampan och en klick månljus genom rutan. Såg upp med ett
  par plirande glasögon på de två inträdande främlingarna, som hade hälsat
  vid dörren och stodo där i skumrasket. Den store smulgråten Larslund blef
  ängslig för någon gästmottagning nu på julaftonen och såg bekymrad bort
  till den lågande spiseln, där lutfisken hans stod i kokande.
  
  »Hocken är sådan kännare med mig, utan att jag känner honom?» smågnällde
  karln i huset halfsnäft.
  
  »Åjo, d’är nog ingen fler än Larslund som håller den längden, och han är
  nog för den skull vida bekant,» svarade den ene främlingen, en reslig och
  väl muskelsatt karl. Han sade strax hvilka de voro.
  
  Han själf var björnskytten Walther och kamraten, en trindlagd, brunögd
  och jovialisk person, var baptisten Strandman. Bägge två voro ute för
  att se till, att folk efterlefde lag och rätt i allmänhet och särskildt
  ställde sig konungens befallningshafvandes höga order till åtlydnad. De
  tjänstgjorde med andra ord som länsdetektiver, men detta namn var ännu
  ej uppfunnet nu på höstvintern mot olycksåret 1867. För öfrigt kommo
  dessa förtroendemän nordvart från Hälsingland och hade under dagens lopp
  i storstigande sträcktåg lagt tillrygga närmaste landsvägssträckan inåt
  Medelpad, en stelfrusen, snölös och kruttorr landsväg, som all mark var
  denna höstvinter.
  
  »Och nu är det bara på det viset, att Larslund, som bor närmast till,
  får ta’ vara på en herrekarl, som ligger här utanför i dikeskanten,
  alldeles redlöst öfverlastad?» angaf jägaren som ärende.
  
  »En herrkarl... nu på julafton?» kom det långsamt ur Larslund, med fasa
  för en sådan syndare och fasa för besväret.
  
  »Ja, en liten tapp till karl i bäfverpäls. Kanske Larslund har nå’n
  känning om hocken det kan vara här i socknen?»
  
  Larslund förstod genast, att det var länsmannen, men vågade icke
  genera en sådan öfverhetsperson med namngifning för konungens höga
  befallningshafvandes utskickade, så att han endast skakade på hufvudet.
  För öfrigt sade han nej och nionde nej till det ovälkomna bestyret nu
  på julaftonen. Till sist, när jägaren hotade att anmäla honom för höga
  öfverheten, blef Larslund het om öronen och äfvenså ganska kvick i
  vändningarna.
  
  Därute i månskenet öfver den rimfrostiga marken synades den redlöst
  druckne. »Hå, det var ju bara handlarn västpå moa,» flinade nu den
  skalken Larslund och ansåg för den skull bäst att dra hem honom på
  vinkkärran med några fårskinn öfver.
  
  En stund senare stod han inom skalmarna till kärran, med den druckne
  pålassad och täckt af fårskinn, som böljade uppåt med hårsidan så att
  det i tvärhasten nästan såg ut som fårkroppar vid månljuset, anmärkte de
  andra två. Då nu allt var i ordning som sig borde, sträckte jägaren och
  baptisten vidare efter landsvägen. Larslund kom sakta knegande efter med
  sin kärra.
  
  
  
  
  II.
  
  Ett litet knep.
  
  Larslund förkortar sitt besvär.
  
  
  Nu hade gamle lurifaxen Larslund ingalunda tänkt underkasta sig ett
  sådant besvär som att draga länsmannen all väg hem till dennes gård nu
  på julaftonen. Först och främst ville han icke, att lutfisken skulle stå
  där och förkokas i grytan. För det andra var Larslund nästan rädd, att
  länsmannen skulle blifva en ännu kitsligare hund i hälarna på honom,
  ifall en sådan storkarl finge veta, att Larslund skaffat hem honom på
  vinkkärran i slik belägenhet. Åh nej, Larslund var gammal och bekant med
  den onda, margfaldiga världen, hade för resten varit ute en dags morgon
  förut!
  
  Kärran knekade fram öfver den stelfrusna vägen; månens sken silade
  fläckvis ned öfver den omgifvande, rimfrostiga mon mellan resliga,
  glesa furustammar. Redan då Larslund hunnit fram till vägkroken, där
  skogslåttern och utmarksladan syntes till vänster i månens fulla sken,
  stannade han kärran och släppte ner skalmarna i en fläck halfskugga från
  skogskanten. Själf lade han skyndsamt i väg inåt slåttern för att se,
  om ladan var öppen, ty där tänkte lufvern hans instufva länsmannen för
  natten.
  
  Två bönder, Gullik Persson och Hindrik Andreasson, hade emellertid kommit
  hart efter, tämligen plägade med julbrännvin och lastade med julköp för
  hemmen. De hade sett den långe, slankbuktige Larslund springa i väg från
  kärran, med en lång skefvande skugga öfver den rimfrostklädda skogslägdan.
  
  »Det var då en förskräcklig brådska den där fick från kärran på eviga
  rappet!» tyckte Gullik Persson, en liten torr och grinig karl med tunn
  röst.
  
  »Vänta lite’, vi ska’ se hvad skorfven där har i kärran! Fördömme mig, är
  det inte fårkroppar! Se så där, ja! Nu vet en då, hocken har varit framme
  som fårtjuf hos’n Stor-Elias i natt,» mullrade Hindrik Andreasson, en
  fyllig, stor och dum karl.
  
  Nog af, saken var så pass uppenbar, att de skulle sticka in till
  länsmannen i förbigående och ange sig som vittnen mot fårtjufven. Hvarpå
  Gullik och Hindrik togo sig en sup och stäfvade vidare på hemvägen, glada
  i hågen att ha fått ett tag på den skorfven Larslund, som aldrig varit
  riktigt utaf den rena evangeliska läran utan farit med alla möjliga
  lärdomsväder och tokheter hit och dit. Då de gått en sträcka, så föll dem
  likväl in att stanna litet och se efter, hvad karlen vidare toge sig för.
  
  Emellertid hade Larslund funnit ladan öppen, redt till en rejäl höbädd
  för länsmannens räkning och återvände till kärran utan aning om ondt. Han
  vickade på flaken, så att den medvetslöse skyddslingen sakta gled ned på
  marken, tog så den lilla karltappen mödosamt på sin gängliga rygg och
  stapplade i väg med bördan bort till laddörren. Då länsmannen ändtligen
  var nedbäddad i höet med all kristlig omsorg, återvände Larslund med en
  suck af lättnad. Och ej synnerligen lång stund senare satt han vid sin
  goda lutfisk, lagade sig en julgröt, tände sedan det tregrenade ljuset på
  sitt bord, satte i sig gröten och njöt sedan under hela kvällens lopp det
  härliga gudsordet uti Skriften, allt under tack och lof för att han själf
  ingalunda var som länsman och andra syndare.
  
  Här må läsaren icke glömma, att detta tilldrog sig nära nog en mansålder
  tillbaka, med helt andra folk- och tjänstemannatyper samt mycket
  skiljaktiga fordringar på lefvernet mot nu. Minst af allt afser denna
  historia att chikanera dem, som i våra dagar bära ordningsmaktens tunga
  och betydelsefulla ansvar!
  
  
  
  
  III.
  
  Fårtjufven angifves.
  
  Ett fasans bryderi för åklagaren.
  
  
  När Gullik och Hindrik stego in hos länsmans, mötte i farstun den tunga
  och rödrultiga hushållerskan, som fåfängt sporde, om de hade sett eller
  hört något skapande spår efter kommissarien. Han hade, som läsaren vet,
  sitt laga förfall och kunde ju ej vara hemma. Ja, där hade hon i timtal
  gått och hållit middagen i väntan, visste inte, om hon skulle duka af
  eller hvad!
  
  »Ja, ja säger väl, en sådan ställning!» åjade hon och slog sig med den
  feta handen neröfver förklädet. »Är detta en julafton, sedan en har
  armats och släpat allt omkring med ett som hvarje! Och nu så kanske
  ligger han där i något hål alldeles stupfull igen!»
  
  Bönderna måste hålla tillgodo med hennes vidare utgjutelser i väntan
  på tillfälle att sticka in något ord om det märkvärdiga ärende, som
  de själfva voro ute i. Och så fingo de ändtligen öppna sina hjärtans
  slussar. Hon såg stort på dem med trinda ögon och utbrast:
  
  »Nej, hvad säger ni? Har Larslund...? Nej, en skulle väl inte höra på
  en sådan snålhund! Och så ge sig att skamsäjande gå och stjäla får! En
  skulle väl inte värre ha hört! Gamla karln, som hets vara så omvänd på
  alla vis!»
  
  Bönderna gingo, efter anmodan att komma igen en annan gång.
  
  Under juldagens högmässa blef kommissarien åter synlig på hemvägen,
  otroligt ruggig, nerbossad, kulen och olustig, därtill också grubblande
  och skygg. Utan att säga ett ord mottog han genast en skål varm buljong,
  tillsatte konjak och svepte i sig det hela med strykande begärlighet.
  Sade därpå till om sex helor öl och stängde in sig med dem i grubbel å
  kontoret.
  
  Om en människovarelse så visst kunde begripa, huru detta gick till, att
  han hamnat i höladan, omstoppad med hö och allt? Skulle han möjligen
  själf ha sökt detta nattkvarter i fyllan och villan? Otänkbart, ty den,
  som varit så pass nykter, skulle väl också ha behållit ett spår till
  minne af inkvarteringen! Var det kanske någon spelorre bland gårdagens
  Bacchi-bröder? Hå, han kunde inte minnas annat, än att de varit lika
  galna allihop och den ene inte ett spår mera förmögen än den andre. Till
  slut stannade grubblaren, sanningen tämligen nära, vid den slutsatsen,
  att någon illmarig bondkanalje bestyrt om denna härbärgering. Och då
  skulle det alltid spörjas tyvärr! Skälmstycke eller välvilja blefve det
  alltid för tungt att tiga med, när själfvaste länsman varit ute.
  
  Annandag jul på hemvägen från kyrkan kommo de två vittnena in på kontoret
  och anmälde fallet.
  
  »Håhå, jag hade ju redan misstänkt skorfven där!» utbrast åklagarn och
  satte sig vid ämbetsbordet för att upptaga vittnesangifvelsen till
  memorialet.
  
  »Alltså lade ni märke till, att han hade fårkroppar i vinkkärran?»
  
  »Jaa då, nog var det fårkroppar så riktigt alltid!»
  
  »Kunde ni märka, om något lamm fanns där? Si Stor-Elias miste två lamm
  och tre större får.»
  
  »Neej, inte precis det,» drog Gullik så tunt.
  
  »Jag tyckte mest, att det skulle vara storfår allihop och det, som låg
  i midten, var då nästan för ohofligt stort,» tillade Hindrik i sin
  bullerton.
  
  »Jaja, och sedan lade vi märke till, att han smet ifrån alltihop åt ladan
  till?»
  
  »Jaa för all del! Nog igenkände vi Larslund alltid.»
  
  »Hvarför tro ni, att han smet då?»
  
  »Han hörde väl, att vi kom på vägen och var rädd att nå’n skulle få
  si’en.»
  
  »Mycket troligt! Nå, ni stannade väl och såg efter, hvad han sedan tog
  sig för?»
  
  »Jaa, och si det var nog detta, att karln kom tillbaka och bar bort
  nå’nting på ryggen åt ladan, nå’nting som var långt och hängde
  neröfver’n.»
  
  »Kunde ni anse, att detta var ett får?»
  
  »Ja, förmodligen!»
  
  Här föll kommissarien i grubbel, hastigt slagen för pannan af sväfvande
  aningar. Således hade denna Larslund också haft något bestyr i ladan
  samma julaftonkväll. Måntro icke detta stod i något sammanhang med den
  mystiska inkvarteringen? Och i så fall hvilket?
  
  »Ni ha kanske tid att följa mig bort till ladan, så ska’ vi visitera
  den?» föreslog han.
  
  »Åja, det borde väl snart stå på,» tyckte Gullik och Hindrik med någon
  tvekan.
  
  Framkomna till ort och ställe, anmärkte bönderna genast det djupt
  nergräfda rede, där kommissarien själf hade tillbringat sin ödesdigra
  julnatt.
  
  »Här har nog skorfven där haft fårkropparna ändå!» kom det på en gång ur
  dem med all tvärsäkerhet.
  
  Kommissarien hade sin gifna tanke för sig men förteg den visligen.
  
  Här syntes tydeligen, att någonting kullrigt hade legat; det kunde alltså
  ej vara något tvifvel, ansågo bönderna. Men hvart hade nu den skorfven
  flyttat bort dem? Ladan undersöktes noga, men där fanns märkbarligen ej
  något annat gömställe för tjufgodset, ty höet låg alldeles orördt. Dock,
  när synemännen voro på väg att lämna ladan, hittade Gullik ett blänkande
  föremål i julnattsbädden.
  
  »Hä, hvad är det här för slag?» Det var ett finpressadt cigarrfodral af
  läder. »Och här står kommissarien själf namnskrifven, inte annat jag kan
  si?»
  
  »Jaha, d’är jämnt skägg, det!» biföll Hindrik efter en titt.
  
  »Hå, mitt cigarretui! Hur f--n kom detta hit?» utbrast kommissarien
  skamsen. De andra två skelade på honom förundrade med misstänksamma ögon.
  
  På hemvägen och allt framgent förföljdes åklagaren af en seglifvad,
  olöslig gåta. Om Larslund hade kommit med fårkropparna, sedan
  kommissarien var nedbäddad i höet på julnatten, så skulle han
  ovillkorligen ha trampat i kommissarien och väckt honom, ty redet låg
  alldeles framför dörren. Hade åter kommissarien ditförts af sitt öde
  efter Larslunds besök, så skulle han själf i sin ordning ha kommit bums
  upp i fårkropparna. Ingendera delen syntes trolig. Hade nu grubblaren
  varit en man med vana att omutligt draga slutsatser, så skulle med ens
  ett ljus ha gått upp i Österland: att han själf och Larslund kommit till
  ladan samtidigt. Men »det praktiska lifvets män», såsom de kalla sig, äro
  sällan snörda i logiska stöflar. Och som en ursäkt för kommissarien får
  väl tjäna, att han i alla händelser ej kunde finna en rimlig plats för
  dessa inbillade fårkroppar, som tillkrånglade historien.
  
  För öfrigt tillstötte en ännu konstigare sak. Tiden gick men mot all
  förmodan spordes aldrig ett knyst till skvaller om den mystiska
  inkvarteringen. Dessa gåtor togo den arma tankekraften i anspråk till den
  grad, att hufvudet värkte, och allt emellanåt trodde grubblaren sig nära
  däran att blifva svag uppi allt grubbel.
  
  Emellertid tillkom nu, att rike Stor-Elias anmälde sig som målsägare och
  uttog egen stämning å Larslund för fårastöld. Så att här tycktes ej annat
  återstå för allmänna åklagaren än hålla fullt på inslagen stråt.
  
  
  
  
  IV.
  
  Oförmodad vändning.
  
  Hvem som upptäcktes vara fåret.
  
  
  Då Larslund kom sviktande inför tingsbordet under ett sorl af spänning
  i den packade åhöraremassan, så tyckte nog folket mest, att den
  långgänglige gamle stackarn var färdig att gå af på midten för bara
  ångest och bedröfvelse.
  
  Karln var tydligen röjd af samvetet, innan domarn ännu sagt ett ord, så
  att här skulle man få se på själfvaste storeländet, som ganska hjärtligen
  välunnades smulgråten och religionsvinglaren Larslund. Så mycket säkrare
  syntes den lille åklagaren och den reslige Stor-Elias. Det var en i det
  offentliga lifvet mycket högviktig karl med en stor, snörflande snusnäsa
  och ett kostligt, högtrafvande språk, som emellanåt högg i sten på både
  svenska och utländska konstord, och brukade härmas och utskrattas af de
  skollärde.
  
  Efter inhämtande af kärandenas berättelser, sporde domarn med en skarp
  blick på olycksfågeln: »Nå, karl, är det sannt, att du har stulit fåren,
  karl?»
  
  »Neej då, gubevare mig!» huttrade Larslund i sin jämmerton. Sorl i
  massan: »Jojo, si den skorfven tänkte neka ändå!»
  
  »Men åberopade vittnen ha ju sett dig på julafton, när som du kom
  dragande en kärra med fårkroppar till närheten af ladan där!»
  
  »Ja, nog drog jag kärran, men si fårkroppar var där inte.»
  
  »Hvad hade du i kärran då?»
  
  »Några fårskinn, kära goa herre!»
  
  »Hvarför skulle du vara ute och dra’ dem på julafton?»
  
  »Käre goa herre, det törs jag inte tala om!» Sorl i massan: »Jo si där
  gick skorfven hans och dabbade sig med tvetalan!»
  
  »Törs du inte?» skar domarn igenom med skärpt röst. »Detta bevisar, att
  du ej var stadd i rättskaffens ärende, karl. Och vidare, när som vittnena
  närmade sig, så sprang du i väg från kärran bort mot ladan till. Hvarför
  gjorde du så?»
  
  »Käre, goa herre, det törs jag inte heller säga, då allihop stå här och
  hör på.» Löjesorl bland åhörarna.
  
  »Nenej, det är lätt begripligt,» insköt domarn med obarmhärtigt
  eftertryck. »Och slutligen ha dessa vittnen sett dig släpa någonting
  långt och hängande på ryggen från kärran till ladan. Hvad var det för
  slag?»
  
  »Käre, innerligen goa herre, det törs jag rakt inte tala om för alle man,
  som hör på.» -- Här måste nämndemännen instämma i menighetens åtlöje. En
  hvar hade väl trott denne Larslund mer slipad än så!
  
  »Det var en fårkropp, naturligtvis!» dundrade rättens ordförande.
  
  »Ja det var själfklart en fårkropp!» försäkrade med all ifver äfven
  åklagaren så lent.
  
  »Nej, ingen fårkropp, så sannt jag står här!» jämrade Larslund.
  
  »Må se, må se!» snörflade Stor-Elias. »Jaha, det må visserligen ha varit
  species fårkropp, jaha en fårkropp, jaha.» Hvarpå Stor-Elias snöt sig
  i all ljudlighet med en stor röd duk och snörflade i sig en ny pris ur
  silfverdosan.
  
  »Han nekar emellertid,» insköt domaren. »Äro åklagarens vittnen
  tillstädes?»
  
  Gullik Persson och Hindrik Andreasson lomade fram till bordet, men på
  samma gång framträdde ur tingsmenigheten två karlar, i hvilka Larslund
  med häpen fägnad igenkände björnskytten Walther och baptisten Strandman.
  De förklarade sig ha reda på, huru det var fatt med dessa fårkroppar,
  visade länsstyrelsens pass, styrkte sig vara vittnesgilda och åberopades
  af svaranden som vittnen.
  
  »Finnes jäf eller anmärkning mot vittnena?» Och Larslund skälfde till
  svar:
  
  »Ja, då har jag nog bara den anmärkningen, förstås, att Gud bevara er,
  karlar, om ni svär på, att det var fårkroppar. Käre gulla er, gör inte
  eden på det! Käre gulla er, låt bli, för då svär ni bort edra odödliga
  själar för tid och evighet!»
  
  »Detta är ett försök att tubba vittnena inför rätta, men intet jäf,»
  afhögg domarn.
  
  »Ja men, käre gulla er...»
  
  »Tig, karl! -- vittnena lägga två fingrar på Bibeln!»
  
  Gullik och Hindrik vidhöllo sin uppfattning. Nog var det fårkroppar i
  kärran, fast en af dem var ett ganska stort får. Hvad Larslund kånkade
  på ryggen fram till ladan syntes inte heller så olikt en fårkropp. Och
  på tal om synen af ladan ville de för all fullständighet omtala, att
  kommissariens cigarrfodral anträffades just där fårkropparna troligtvis
  hade legat gömda.
  
  Ordföranden fäste en misstänksamt forskande blick på åklagaren och sporde:
  
  »Nå, hvad skulle så’nt betyda för det här målet?» Vittnena kunde ej ge
  något bestämdt svar. Och så blef svaranden åter ansatt:
  
  »Du har hört hvad vittnena intyga! Det var alltså fårkroppar i din kärra
  ändå!»
  
  »Jajamen, men jag har ju så innerligen bedt och förmanadt dem att inte
  svära bort sina odödliga själar på detta!» undskyllde Larslund.
  
  »Jo, du har stått här och sökt tubba vittnena, du! Nu skall du göra reda
  för, hvar du fick tag i fårkropparna och hvar du gjorde af dem!»
  
  »Då är väl ingen annan råd, än tala om huru det var!» kved Larslund under
  förväntansfullt sorl bland rätten och åhörarna.
  
  »Det skulle du ha gjort genast!» påbredde domarn. »Nå, fram med sanningen
  nu då!» Och så framhuttrade Larslund i all jämmerlighet:
  
  »Ja, det var nog skamsägandes ingen annan än länsman, som jag drog i
  kärran under fårskinnen. Och densamme var det nog, som jag bar till
  ladan, för att härbärgera’n där under julnatten.» Dämpadt sorl och
  förlängda uppsyner i hela tingssalen.
  
  Se så där, nu var gåtan löst för åklagaren, men uppbygglig kändes
  lösningen ej. Det blef ett surr för hans öron och som en drucken
  höll han på vingla till framöfver bordet. Den tappade fattningen
  framkallade isande tystnad, full af slående aningar. Det var kändt, att
  befallningsmannen var försvunnen under julnatten och kom hem på juldagen,
  fullbelamrad med höboss öfver pälsen. Ja, kanske till slut så...
  
  Larslund fick emellertid jämra fram sin julaftonshistoria under
  betänksamma miner hos rätten och dess ordförande. Därpå inhämtades
  jägarns och baptistens vittnesmål, som i allt väsentligt understödde
  svarandens sak. Det var den nu igenkände länsmannen, som de själfva lagt
  upp i kärran åt Larslund och öfverbredt med fårskinn. Båda hade alldeles
  riktigt tyckt, att det syntes snarlikt fårkroppar i månskenet. Men
  Larslund hade missledt dem om personen och sagt, att den öfverlastade var
  »handlarn västpå mon».
  
  »Hvarför gaf du dig att säga så, om det nu var länsman?» ansatte domarn
  åter. »Hvarför kunde du ej först som sist säga, hvad du hade i kärran?»
  
  »Herre hjälpanes, käre goa herre,» kved Larslund. »Huru kunde jag ge
  mig att skinnera en så hög herre och ställa mig i omak med själfvaste
  länsman!»
  
  Gullik och Hindrik framkallades på nytt, hördes åter om fårkropparna, men
  sväfvade på målet och sackade allt hvad tygen höllo.
  
  »Ja, om jag inte hade bedt och förmanat dem så innerligen att inte svära
  bort sina odödliga själar!» ylade Larslund till allmän skrattfägnad.
  När det slutligen kom till cigarrfodralet voro vittnena fullkomligt
  sadelfasta och veko ej en tum.
  
  »Hvad säger nu åklagarn själf om denna historia?» lät domarn snäft. »Två
  vittnen ha yttermera återfunnit ett åklagarn tillhörigt cigarr-etui i
  ladan!»
  
  Nu begrep en hvar till fullo, att länsman kunde hälsa hem, men här var
  ej annan råd än se morsk ut. Det käcka svaret kom, mött af allmänt
  löjessorl:
  
  »Jag yrkar högsta ansvar enligt lag på denna karl för hans missfirmelse
  inför rätta. Här har ju två vittnen sett karlen kånka något liknande ett
  får...»
  
  »Och det fåret var tydligen allmänna åklagaren själf!» afbrände domarn.
  »Att komma och traggla med dylikt elände till åtlöje för ordningsmakten!
  Karln har tydligen velat hålla tyst med allt... i någon slags
  grannlagenhet eller rädsla för åklagaren, hvars lefverne för öfrigt är en
  känd visa i orten. -- Ha parterna några slutpåståenden?»
  
  »Joho,» svarade Larslund så kvickt, »si jag hade nog tänkt hasa efter
  den här rika karln, som tjyfstämde mig. Jaha, si, får jag inte ut min
  förlikning, så...»
  
  Stor-Elias blef vid denna vändning märkbarligen riktigt het om öronen.
  Saken kunde möjligen gå lös på fästningsarbete och i all hjärtängslan
  började han framsnörfla:
  
  »Må se, må se! Jag vill allernådigast och gunstbenäget insinuera hos
  den underdåniga och vällofliga häradsrätten, att, eftersom jag tydligen
  hafver hoppat i galen tunna, mig må förunnas tillfälle att här å
  tingsstället med Larslund konferera om en skälig förliknings ingående och
  sedermera under dagen instrumentet häröfver ingifva. Må se, må se, jaha,
  si detta är mitt gunstbenägna yrkande.»
  
  Detta bifölls och parterna afträdde, åklagaren och Stor-Elias med minen
  hos dem, som ätit upp nådeåret för räfven, Larslund med en from suck,
  ett litet plirande illflin. Och vid de fryntliga minerna hos de många
  omstämda fienderna framhuttrade han:
  
  »Joho, go’ vänner, si så där går det för dem ogudaktigom. Om jag ändå
  inte hade bedt och förmanat dem så innerligen att ta sig till vara!
  Till det öfriga ska’ ni mest få se, att jag nog får mig ut en liten bra
  förtjänst på det här!»
  
  
  
  
  V.
  
  Slutet.
  
  Larslund dyr vid förlikningen.
  
  
  Sist återstår, huru den store smulgråten Larslund, med den gladt skinande
  Strandman vid protokollet, satt i vittnenas rum bland en skara åhörare
  och tog ut sin förlikning af Stor-Elias. Detta blef en minnesvärd
  historia.
  
  »Si, det har nog skridit efter för mig så bedröfligt i dessa tider,»
  började Larslund med sitt långsäfliga gnäll under aningsfullt skratt i
  laget. »Så att först vill jag nu ha mig ut en tusen riksdaler nu då,
  förstås.»
  
  »Det var mig en fördärfvad tomhund!» utbrast Stor-Elias ända öfver sig på
  rent landsmål.
  
  »Och se’n så vill jag nog, förstås, ha ut bakre hälften af storgrisen
  eran nu till jul. Jag har nog hört, att ni ha en bra storgris. Så att jag
  vill nog ha ut bakre hälften af grisen, förstås, jaha... och så alla fyra
  föttren, förstås!»
  
  »Ska’ inte Larslund ha ut rumpskrufven också?» undrade en åhörare under
  allmän skrattsalfva. Larslund låtsade ej höra de ogudaktiges begabberi
  utan gnällde vidare helt oberörd:
  
  »Så vill jag nog ha mig ut en riktigt rejäl skrufnafvare, förstås. Och
  se’n så behöfver jag nog få mig ut en ny gråvadmalsrust.»
  
  »Jaja, den som köper korfven af hunn, får nog ge’en smöret för bara
  korfstickan,» fick Stor-Elias fram, redan svettig af ångest.
  
  »Och sedan vill jag nog ha mig ut tolf mark korf och ett pund smör!»
  kvitterade Larslund något illflinande och nästan dränkt af skrattet. »Och
  så vill jag nog ha mig ut ett par stora och rejäla knästöflar och så fem
  skålpund ister att smörja dem med; äfvenså en branog rejäl oxhud ska’
  jag förstås ha ut.»
  
  »Det var mig den värsta tomhund!» våndades Stor-Elias. »Låt’et nu vara
  slut en gång, människa!»
  
  »Ni lär ju ha bra utaf lin,» ylade Larslund, döf och blind. »Så att jag
  vill nog ha mig ut en fem pund lin. Och ull ha ni; så att jag vill nog ha
  mig ut en tolf mark ull; si strumporna mina ä’ mest slut och den ull, som
  blir öfver, kan jag nog afyttra, förstås.»
  
  »Börja nu på och ge sig, Larslund!» sorlade åhörarne mangrant.
  
  »Nej, tiggarn som kommer på häst, han rider nog helst i sträck,»
  framslängde offerbocken med stora svettdroppar i pannan.
  
  »Och så kom jag just i håg, att jag vill nog ha mig ut en bra fotsack och
  två selapinnar.»
  
  »Tag en hel tunna på en gång, Larslund!» manade ett kvickhufvud under
  fördränkande åtlöje.
  
  »Och så vill jag nog ha mig ut en tunna strömming nu till jul, och en
  mark hundister för min sjuka mage; jag har hört, att ni ha rejält
  hundister. Hundra knäckebröd, få ni bära hem åt mig, förstås, och en lax
  ska’ jag nog ha ut till nästa midsommar, förstås. Ett grenljus få ni ge
  mig nu till jul och en tolft tjockkakor. Lutfisken ska’ jag också ha: ett
  halft pund lutfisk, så att det räcker nå’n tid. Sedan så behöfver jag nog
  en tolf famnar ved; ett par nya trygor få ni nog ge mig. Och så, ja ge
  mig nu si...»
  
  Stor-Elias gaf de obehöriga en vink att tiga, ty allt deras gäckeri ledde
  endast tomhunden till nya ingifvelser.
  
  »Joho, si jag skulle nog ha mig ut en tre hundskinn för att laga
  hundskinnspälsen min,» ihågkom Larslund. »Och så skulle jag nog ha mig ut
  en tunna strömming...»
  
  »Men Larslund har ju redan tagit ut en tunna!» påminde alle man.
  
  »Jaha, si då säg’ jag väl två tunnor nu då, så att jag vill nog ha ut
  två tunnor strömming på det viset,» långgnällde Larslund och Stor-Elias
  utbröt förbittrad:
  
  »Här stå ni bara och hjälper snålhunden här ideligen på trafven!»
  
  »Och så ge mig nu vidare si,» sa’ Larslund, oberörd af skämt och allvar,
  pressade långsamt sin tröga eftertanke och framgnällde slutligen:
  
  »Joho, si det var så rätt! Si Herren lofte mig alldeles nyss, då jag stod
  i min begrundan, att jag äfvenså skulle ha mig en tolft mjukkakor. Jaha,
  och så en riktigt bra’en fäll...»
  
  Jag vet icke rätt, om Larslund hunnit uppräkna sina fordringar ännu i den
  stund, då detta skrifves.
  
  [Illustration]
  
  
  
  
  INFÖR DE TRE EXCELLENSERNAS DOMSTOL
  
  MINNE FRÅN TROLLDOMSRÄFSTERNAS DAGAR
  
  
  
  
  I.
  
  Järker-Mäldare.
  
  
  Det är nu åtskilligt mer än tvåhundra år sedan en formlig skräck uppstod
  öfver vida Norrland för det yttersta mörkrets gränslösa tyranni, som
  i sällsamma klagomål till öfverheten erkändes hafva öfverskridit alla
  tillbörliga gränser.
  
  Till andra vittnesbörd därom hörde äfven följande sak.
  
  Någonstädes på den ångermanska nordanälfssidan lefde Järker-Mäldare med
  sin barnlösa hustru i backstugan.
  
  Nere i skogsdäldens djup, vid vattenfallet, hade han en kvarn, som en tid
  skickat sig likt andra kvarnar och malt säd åt både ond och god.
  
  Men denna jämlikhet upphörde, när hjul och stenar en vacker dag ej rördes
  för säd åt ockraren Peder Bröm, som i sådan måtto syntes träffad af
  gudshanden.
  
  Nu skulle man kanske frestas tro, att den rättsinniga kvarnen blef i
  tillbörlig ära hållen och öfverlupen af mäld. Men det blef icke händelsen.
  
  Skrämda kunder förde icke mera dit en påse. De lade säkert hand vid egen
  barm och mindes nog, att icke _en_ rättfärdig finnes.
  
  När så den arme Järker såg sin näring all tillspillogifven, då hörde han
  en stämma ropa så ur kvarnen:
  
  »Tre raska piltar skall du få att draga hop din ålders födoråd!»
  
  Ett år vid lag gick om och dödfödd kom till världen Järkers första son.
  
  Fadren fann ej skäl att söka prästens läsning, som till döden skulle viga
  hvad som ännu icke smakat lifvet. När han då på skogen jordade med sonen
  det besvikna fadershoppet, sade han i bitter ton:
  
  »När du hvilat dig i åren sju, så kan du stiga upp och tigga mat åt far
  din!»
  
  Tre år förgingo.
  
  Andra sonen föddes också död till världen.
  
  Då fadern jordat honom vid den förstes sida, sade han med sorg i tonen:
  
  »Då du kommer dig i tiggaråren, så kan du stiga upp och hjälpa brodern
  dra hem hans börda.»
  
  Fem års tid vid pass gick ännu om. Då föddes tredje sonen, men ej med
  mera lif än de första två. Vid hans graf i brödrens rad föllo fadrens ord
  som så:
  
  »Den hjälp jag skulle få af dina bröder blef nog snöd. Tag rätt på dem,
  så vidt du kan, och hjälps åt alla tre att skaffa mat till gårds!»
  
  Tiden gick, men inga söner föddes mer i torpet.
  
  
  
  
  II.
  
  Rike-Järker.
  
  
  Hvad åren ledo, spordes allmänt tal, att Järker, arme mäldarn, gick ej
  längre med tiggarpåsen ned åt bygden, snörd i svältrem.
  
  Nej, alla visste nu berätta, att han tog sitt matbehof från farstusvalen
  ur ett tretal aldrig tömda strytor, som stodo bakom dörren där och aldrig
  fylldes på af honom själf[1].
  
  Rättnu blef han karl att återgälda hjälp och hjälpa andra, blef
  välburgen, rik och snart en mäktig man i orten.
  
  Men det fanns folk, som länge skådat ned i egna strytor för att där
  förklara Järkers välstånd.
  
  Och hvad de sågo, det var idel minskning!
  
  De gingo så till länsman, men denne vän åt Rike-Järker brydde sig ej om
  den saken.
  
  Så hade någon skarpsynt gumma märkt, att Järkers svale hade trenne
  gluggar, en vid hvarje stryta.
  
  Saken blef anmäld för länsman, men han, den Rike-Järkers vän, lät saken
  vara.
  
  Då lade sig två grannar en natt på spaning i skogsbrynet strax vid
  Järkers stuga. Mycket riktigt sågo de med långa mellanrum tre nissar, som
  i röda lufvor kommo utför stigen, tömde sina påsar hastigt genom hvar
  sitt sprund och styrde färden sedan genom torpet bort mot andra sidan,
  den minste först, den medelvuxne därnäst och den störste sist i raden,
  såsom skäligt var med skilda åldrars flinkhet.
  
  När den saken blef anmäld för länsman, då kunde han, så vän han var med
  Rike-Järker, icke längre låta saken vara.
  
  I dryckeslag på tu man hand förde han på tal den frågan, huru Järker
  blifvit riker karl.
  
  »Ja, om du detta finge veta, skulle byxen falla af dig med detsamma,»
  lydde svaret.
  
  »Nå, men huru då?» ville länsman veta.
  
  »Ja, du skall tro, att lathundarna deras kommo alla tre en natt, den ena
  före och den andra efter, ville hafva ledigt på skärtorsdagskväll, kröpo
  såsom maskarne, du vet, och bådo...»
  
  »Nå hvad sade du?»
  
  »Jag sade som så, att om de måste dra till gårds, så var det bara deras
  skyldighet, förstås, och därmed jämt!»
  
  Dagen därpå, efter kort samråd med själaherden, måste länsman gå däran
  och häkta Rike-Järker.
  
  Så kom han in för kyrkorådet, men de hade ingen råd med honom där.
  
  Han inställdes sedan för lagläsarn och tingsrätten men de hade ingen råd
  med honom där.
  
  Omsider fick han stå till svars för själfve doktorn och kapitlet, men det
  synes tydligt att de icke heller funno någon råd med honom där.
  
  Och Järker måste då, när allt kom vida, få sin frihet åter, blef med
  dagarna allt mera fruktad, rik och oåtkomlig.
  
  Men hans öde hängde öfver honom och hvad tiden led kom dag och stund för
  råd med honom äfven.
  
  [1] _Stryta_, laggadt kärl, stående på tre förlängda laggstafvar.
  
  
  
  
  III.
  
  Båtsman Getings onda körfärd.
  
  
  Kronobåtsman Geting, som också var rättardräng hos prosten, vällärde herr
  Peder, var ute på en körfärd, som blef honom ond att minnas så länge han
  lefde.
  
  Olyckan ville, att han skulle hinna upp en vägfarande yngling, som
  helt förnöjd och tarflig satt på sitt kramlass efter skaplig häst med
  uppknuten svans. Karlen var, efter alla tecken, en »vägaskojare», ty för
  gårdfarihandlaren hade samtiden blott detta namn, som redan då stod på
  gränsen till skällsord.
  
  »Hvad har du egentligen för brådska?» sporde skojarn från sitt lass och
  tillade: »Kronskjutsen är i väg, om du vill veta!»
  
  »Kronskjutsen?» upprepade Getingen förvånad. »Han for för länge sedan och
  bör väl rättnu vara långt söder genom världen?»
  
  »Hånej! Då skulle jag inte ge mig så god tid för att hinna honom.»
  
  »Skall _du_ med kronoskjutsen då?»
  
  »Måtte väl det! Går alltid rappare med handeln vid slika tillfällen.»
  
  »Huruledes då?»
  
  »Huruledes? Du begriper väl, att en hop af kronogodset förfares genom
  hål på säckar och sådant mer. Och hvilken är då mer äreboren att ta vara
  på smulan än bondestackarn som skjutsar? -- Nenej men du! Snigeln flyger
  inte fort på tjärad sticka, vest du, och vid färjan drar det nog om.»
  
  »Jaså, är det på sådant vis!» utbrast Getingen förtretad.
  
  Han såg skojaren ganska omildt an, liksom denne varit skulden.
  
  »Nå, hvad olycka dref dig ut i världen att skinna ärlig mans svett?»
  utbrast han.
  
  »Litet hof tycks du ha,» svarade skojarn, »men med den smula som är kan
  du höra på och döma själf. Sju år gammal var jag, då jag drefs ut att
  tigga mat åt far min, hade dittills legat och vräkt i mullen. Två veckor
  blef jag borta och redde mig godt, det drog ut fyra, men hälsan och
  brödfödan hängde efter, år efter år förgick, men vägen bets inte för det.
  Visst är jag tvungen ha hem någon påse då och då som hastigast åt gubben
  i svalen, men fjorton år ha nu gått, sedan jag gaf mig ut och nu åker jag
  efter egen häst på det lilla jag har kraflat ihop. Jag lämnade min olycka
  hemma, men din sitter bakunder hjulåsen och grinar som en fuling.»
  
  »Hvad är det du säger för slag?» frågade Getingen förfärad.
  
  »Hvad jag säger? Om du hade något vett, så skulle du väl se, att hästen
  din har varit ute för ondskan.»
  
  Getingen häjdade kampen, steg af och ville veta råd af den skarpsynte
  skojaren. Denne var icke sen att gå tillhanda med sina förvetna funder
  i läsning och annat, men då han slutligen förklarade mödan undanredd,
  kom en hjärtlig språksamhet i gång och ledde till handel, mycken handel,
  långvarig handel, så att köparen, med all sin beslutsamhet uppkallad,
  hade sig skyndsamt i kärrstolen och satte hästen i fart.
  
  »Du skall väl åtminstone veta, hvem du har handlat med, ifall vi skulle
  råkas en annan gång?» ropade skojaren bakefter.
  
  »Ja, det bits väl inte att höra,» svarade Getingen med oförminskad fart
  utan att vända sig ens. Den andre ropade efter honom:
  
  »Jag heter Järker Järkersson och är son åt Järker-Mäldare här nordanälfs,
  ifall du hade någon påse att mala hos honom.»
  
  »Gud bevare mig för det och allt ondt som i världen finns!» hviskade
  Getingen bäfsamt för sig och dref på hästen allt hvad denne förmådde,
  till dess skojaren var alldeles ur sikte.
  
  Under grubbeltankar på detta möte ledo vägens stunder om. Den åkande hann
  så upp en gosse, som bar sin lilla kramsäck och hade mäkta brådt.
  
  »Hvad är du för en och hvad brådska regerar dig?» sporde Getingen myndigt.
  
  »Har brådska nog,» lydde svaret. »Tänkte hinna kronskjutsen vid
  färjstället och följa söderut.»
  
  »Hvad har du med kronoskjutsen att göra?»
  
  »Handla med bönderna förstås! Och alltid finns där plats för min påse, om
  jag talar beskedligt med dem.»
  
  »Huru bar det till, då du vardt utkastad på vägen då?»
  
  »Jo, då jag var sju år gammal, gick jag ut med tiggarpåsen för att ta
  rätt på äldre brodern. Jag var ännu på långt när inte född då han gaf sig
  ut, men huru jag nu har farit mina vägar fram, såg jag aldrig en skymt
  af honom. I alla fall var jag tvungen ha hem någon påse som oftast till
  gårds och inte föder en sig heller med att söka land och rike igenom.
  Och stackars den tiggare, som ingenting har på säckbotten när ålderdomen
  nalkas. Knåpigt är det nog att ta sig upp, men jag bär hvad jag äger. Då
  förstår du också, att jag äger hvad jag bär. Det kan icke hvar man säga
  och allraminst du.»
  
  »Hvad är det inte jag kan säga?» sporde Getingen förvånad.
  
  »Du kan inte säga att du rår om spännhöskorna på dina skor.»
  
  »Skall du säga mig det, killing?»
  
  »Ja, det veta ju hela sju kyrksocknar, att du lånar dem af drängkamraten,
  som ogärna ser att du sliter ut dem. Då kan du gärna passa tillfället och
  köpa dig två par, ett för dig själf och ett för de gamla, som du nötte ut
  för fjolårsdrängen.»
  
  Getingen hade aldrig kunnat tro, att hans svaghet blifvit så vidtkunnig,
  köpte skamsen de bjudna höskoparen och sade:
  
  »En munvig sälle är du efter åren, men hvad är du egentligen kommen af?»
  
  »Jo, jag är andre son åt Järker-Mäldare nordanälfs, ifall du vill komma
  ihåg honom med en påse mäld nångång.»
  
  Vid detta besked fick Getingen fart på hästen, så att det bar af i halft
  sken en sträcka bortåt, men saktade farten med inträdande sinneslugn.
  
  I aftonskymningen syntes en tiggarpojke helt arm och späd halfspringande
  med bara fötter vid vägens kant. När nu den körande kom jämsides, tog
  äfven trasvargen ut sitt lopp och sprang vid sidan.
  
  »Hvad har du för brådska?» sporde Getingen omisstänksamt. »Är du kanske
  rädd att inte hinna hem till kvälls?»
  
  »Jag skulle följa med kronskjutsen, förstås. För där är alltid en hop
  godt, som kryper ut då nån säck går sönder,» sade pojken.
  
  Getingen kände ond aning och fortfor:
  
  »Hvad är du för en? Hocken rår om dig?»
  
  »Jag är yngste pojken åt Järker-Mäldare. Skulle ut och ta rätt på de
  äldre för att hjälpa dem till gårds med maten.»
  
  Ännu en gång tog båtsman Geting ut den fart som hästen gaf, men Järkers
  yngste son höll jämt vid sidan, blef alltmer fördunklad, märktes snart ej
  mer än genom föttrens hvita strimma och försvann som prassel i de fallna
  löfven, liksom rörda af en häftig väderil bortgenom dalen.
  
  Efter en stund slängde Getingen sista kopparslanten ned på vägen.
  
  »Skall ha sin tull den där också, ty annars går det aldrig väl,» sade han
  och tillade:
  
  »Tokigt var _den_ ute, som mötte någon af Järkers pojkar; tokigare var
  att möta alla tre, men det tokigaste af allt var, att den som lette gick
  förut.»
  
  Flere gastar voro ej i väg den kvällen, men dagens otur var för stor att
  icke afla en olycka vida större, såsom båtsman Geting nog fick sanna.
  
  
  
  
  IV.
  
  Rannsakning och dom.
  
  
  År 1675 på vårsidan hade den norrländska stiftsstaden besök af »tre
  stormäktige och högförnäme riksherrar».
  
  Det var riksrådet gref Johan Gyllenstierna, riksrådet gref Gösta Posse,
  riksrådet och generalguvernören gref Göran Sperling.
  
  De ha kommit som kunglig kommission att rannsaka landets beskaffenhet i
  gemen och särskildt hvad som rörde det yttersta mörkrets svåra öfvervälde.
  
  När nu de tre grefliga excellenserna med nödiga bisittare af prästerskap
  och ståndsöfverhet sutto till doms inför menige män i lärdomsverkets
  stora högtidssal, på de tre grefvarnes minnesvärda dag, instäldes bland
  andra fängslade i tur och ordning äfven Rike-Järker.
  
  Som hans procurator framträdde då den latinkunnige fältskären Olof Wolff,
  »som den dagen var nykter», säger protokollet elakt nog om honom.
  
  Då nu gref Johan Gyllenstierna sporde hvad ondt den mannen gjort, dröjde
  landsfiskalen tveksam, ty deras excellenser hade varit gudlöst klentrogna
  mot hans argumenter dittills.
  
  »Hvad hafven I att förebära mot den mannen?» lydde frågan åter.
  
  Då kunde menigheten icke tiga utan bröt ut i skilda stämmor så:
  
  »Han förgör vår bergning! Han drager vreden öfver landet! Han har trollat
  sina barns själar till bäratomtar!»
  
  Hans grefliga excellens ville nu veta hvad en bäratomte var.
  
  Där satt i laget som ett skinande lärdomsljus magister Haqvinius Bohlin,
  stiftets andre rangpräst, af kunglig ynnest benådad med två kronohemman
  såsom prebendeförstärkning. Han reste sig nu och svarade:
  
  »Här i landet existerar, att de gudlöse inbesvärja orena andars lif i
  döda ting och såmedelst skapa sig tjänare att skinna sin nästas äring.»
  
  »Nå, hvad tror I om den saken, herr magister? Existera dessa bäratomtar?»
  
  »Jag måste tro, hvad jag har sett!»
  
  »Har I då sett någon bäratomte?»
  
  »Visserligen har jag så!»
  
  »Huru såg han ut?»
  
  »Som ett blodrödt nystan.»
  
  »Vid hvad tillfälle såg I honom?»
  
  »Han kom hvinande ut ur härbergets glugg öfver ryggen på min häst. Denne
  blef också grufligen skrämd, istadig och förstörd efter den betan.»
  
  De tre excellenserna hade, som man nogsamt märkte, intet begrepp om
  en bäratomte och då kunde det icke heller förundra någon, att de föga
  trodde på en sådan. Det var just rätte karlar öfverheten skickat till
  landsrannsakning! Allt hvad nu kom fram om sprunden, nissarne och
  minskningen i grannarnes strytor blef nog till protokollet fördt, men
  blott som »ren vidskeplighet förutan fundamenter».
  
  »Hvad förehade du när du nedgräfde dina barns lik i skogen? Är det sannt,
  som dessa säga, att du var sinnad städja deras själar som bäratomtar?»
  
  Så lydde frågan nu till Järker och han berättade de harmsna ord han
  fällde, när han såg sig sviken i sin tro på kvarnens rå, hvilket nu på
  sådant vis fick rum i protokollet.
  
  »Nå, hvad skulle då ett kvarnrå vara?» sporde nu hans excellens.
  
  Det var just en dråplig fråga af en så hög riksherre, men svaras måste
  och hvad hvarje fem års pojke visste, detta fingo äfven deras excellenser
  veta.
  
  »Summan är att denne man bekänner sig hafva trott på ett s. k. kvarnrå
  och jordat sin hustrus dödfödda barn på skogen under ord af gudlöst
  gäckeri med religionen,» sammanfattade gref Johan Gyllenstierna.
  
  Men mot en sådan hufvudsumma framkommo nu från prästerskap,
  ståndspersoner, tjänstestat och allmoge hvarjehanda ifrande gensagor.
  
  När då landsfiskalen hörde sådant medhåll, tog han ord i munnen och
  begärde vittnesförhör med kronobåtsman Geting.
  
  »Hvarom skall han vittna?» lydde frågan.
  
  »Att dessa tomtarne äro verkelige och stryka landet omkring att skinna
  hvar och en som kommer i deras väg.»
  
  Allmänt bifall hördes nu i salen och gref Johan Gyllenstierna synes hafva
  blifvit rätt villrådig i sin otro.
  
  »Medgifver svarandeparten detta vittnesmål?» frågade han och latinlärde
  fältskären Olof Wolff, som hittills tegat, svarade:
  
  »Eders höggrefliga excellens! Vi _insinuera_ oss gunstbenäget uti
  eders höga nådes _amplissimam protectionem_, att detta _testimomum_ må
  _statueras_, hvilket endast lärer _promovera causam nostram_, i ty att
  dessa tomtar, som ovedersägligen tillhöra min _principali_, icke lära
  bedrifva annat handtverk, än en ärlig köpenskaps slöjder och ingen
  skinna, såsom vittnet lärer kunna _relatera_.»
  
  »Förstår du ock hvad denne man säger?» lät frågan till Järker och han
  frånsade:
  
  »Nej, jag är, förstås, inte lärd i latinskan.»
  
  »Han säger att dessa tomtar, som de tala om, verkligen tillhöra dig.
  Säger också du detsamma?»
  
  »Ja, nog ser jag, att maten finns i strytorna alltid,» bekände Järker och
  hela salen fylldes af starkaste sorl.
  
  »Tror du också, att dessa bäratomtar ha dragit maten i dina strytor?» lät
  frågan vidare.
  
  »Ja, inte har han kommit af sig själf heller,» medgaf den fängslade åter
  och sorlet uppsteg på nytt. Nu såg han sig om på de talrika anklagarne
  och fortgick:
  
  »Jaha, men si bäratomtar är det, så visst Gud bevare mig, inte, utan bara
  lyckotomtar. Det kan vederfaras hocken som helst att få sådana i gården,
  för det är nånting som kommer af sig själf, utan att en förtappar sig med
  det som ogudeligt är.»
  
  »Eders höggrefliga excellens!» krystade landsfiskalen. »Det är med dessa
  undflykter som karlen har slingrat sig undan vid rannsakningen för
  kyrkorådet, tingsrätten och högvördiga domkapitlet. Dock har han hittills
  aldrig fuller erkänt sig hafva lyckotomtar. Värdes nu gunstbenäget
  tillfråga honom, huru han så noga kan pretendera, att det icke fastmera
  lär vara bäratomtar, som han har.»
  
  »Ja du hör frågan! Huru kan du så noga veta att det inte är bäratomtar,
  som du har i gården?»
  
  »Jag har aldrig lagat till någon sådan, höge herre!» svarade Järker
  enkelt och därmed var landsfiskalens tillämnade snara sönderhuggen, ty på
  fråga erkändes allmänt, att en bäratomte måste tillagas af sin ägare med
  tillhjälp af nattvardsbrödet, hvaremot ingen kunde säga att en lyckotomte
  stode på minsta vis under mänsklig makt.
  
  Emellertid tycktes nu hans höggrefliga excellens hafva skattat
  tillräckligt åt skämtlynnets fordringar eller fått nog såsom lärogosse i
  de fördolda tingen.
  
  »Kronobåtsman Geting träder fram!» befallde han.
  
  Den framkallade hade i näfven en skrift, som prosten herr Peder hade
  satt upp åt honom af åberopadt skäl, att mannen visat sig hafva klen
  husförhörsfattning och lätteligen kunde förvilla sig inför så höga herrar.
  
  Denna skrift om Getings onda körfärd genomgicks i all dess vidlyftighet
  och bejakades trovärdeligen. Blott en sak, som prosten herr Peder
  utelämnat, fick Getingen lof att för samvetseden lägga till. Det var att
  han utkastat slanten såsom offertull till beskärm mot det onda.
  
  Detta skulle Getingen icke hafva gjort, ty landsfiskalen tog genast
  tillfället i akt och yrkade ansvar på Getingen för signeri.
  
  »Vittnesmålet är ju för den upplyste af null och intet värde utom hvad
  vittnets egen bekännelse angår!» utlät sig gref Johan Gyllenstierna och
  hugnades med bifallsnickar af de två andra »upplyste» vid bordet.
  
  Parter och vittne voro hörda, öfverläggning företogs och dom afkunnades.
  
  Båtsman Geting, hvilken utkastat sin offerslant såsom beskärm mot det
  onda och ej hållit sig till lefvande Gud, såsom hans åliggande varit,
  skulle slita fyrtio par spö och stå uppenbara skrift.
  
  Järker-Mäldare, som i förakt för den kristna församlingens heliga bruk
  nedgräft sin hustrus dödfödda barn under hädeligt gäckeri, dömdes att
  mista sin vänstra arm.
  
         *       *       *       *       *
  
  Den blodrostiga källskriften säger intet mer än det anförda. Och för
  att där läsa hvad som läsas kan mellan raderna, har man emellanåt fått
  tillgripa föreställningens belysning.
  
  En viktig sak återstår ännu att tillägga såsom slutord.
  
  Granskar man landsbödelns och landsprofossens räkningar från denna
  tid, så rik på förtjänst för dem, så finner man ingenstädes namnen på
  Järker-Mäldare och båtsman Geting såsom föremål för deras handräckning åt
  domarmakten.
  
  Dessa domar kommo, med andra ord, icke till verkställighet.
  
  Det är då genomskinligt att de dömde, såsom ej ovanligt var, undflydde
  straffet och, hvad ännu vanligare förekom, sällade sig till rymlingarne
  mot Västanfjällen.
  
  Rymlingarne var ett folk, som byggde och bodde i obygderna där, under
  fiske, jakt och begynnande odling, efter egna samhällslagar och
  oberoende af den öfverhet, hvars utstötta men oåtkomliga olycksbarn de
  oåterkalleligen voro.
  
  
  
  
  FRÅN GRÄNSLANDET I NORDVÄST
  
  MINNESRELIKER FRÅN ETT STRÖFTÅG
  
  
  Under sommaren 1906 företog författaren häraf i sällskap med en ung
  journalist inom Västernorrlands län ett längre ströftåg efter västgränsen
  till de tre nordligaste länen. Därunder fördes till boks en hel riklig
  skörd af anteckningar om gammalt och fornt. Af dessa kulturella ortminnen
  skall man här nedan meddela åtskilligt, som rör Jämtlands nordligaste
  fjällhörn jämte ett och annat, som står i närmaste sammanhang därmed
  äfven inom det öfriga gränslandet.
  
         *       *       *       *       *
  
  I Frostviken, Jämtlands nordligaste fjällhörn, omtalades åtskilliga
  sammanstötningar, som i gammal tid förekommit mellan de äldsta
  nybyggarne i detta gränsland och de här sommarvistande lapparne, hvilka
  tilltrodde sig den uråldriga rätten till landet.
  
  Den förste nybyggaren, som trängde upp ofvanför Gäddedet, Frostvikens
  nuvarande kyrkoby, fick taga till flykten för lapparne. De jagade honom
  en dryg sträcka intill Lermon vid Frostvikssjön, såsom vattnet då
  kallades. Nu heter det Kvarnbergsvattnet. Det är Faxälfvens närmaste
  källsjö ofvanför Strömsvattnet och sträcker sig från Gäddede ett stycke
  in öfver gränsen till Norge.
  
  När den flyende nådde Lermon, såg han sjön helt svagt tillfrusen, ty det
  var något lidet inpå höstsidan. I oträngd sak skulle ingen ha gett sig
  ut på den isen, men nu var ju »lifvet till låns». Den förföljde frestade
  isen och kom undan, lapparne vågade sig inte efter honom.
  
  I början af 1800-talet bodde en ensam nybyggare i den afsides belägna
  trakten vid Inviken under Sjougdnäs kapell, hörande till Frostviken.
  En gång, då han skulle gå ut och fodra sin häst om kvällen, blef han
  dödskjuten af två lurande lappar, som äfven senare mördade hans hustru.
  Barnen, minderåriga och öfvergifna som de voro midt i en vildmark, svulto
  ihjäl. De två lappar, som skulle ha föröfvat denna missgärning, fingo
  sona den med 40 par spö och halshuggning. Emellertid uppger en bland
  nomaderna fortlefvande sägen, att de ledo oskyldigt. Morden skulle enligt
  denna tolkning ha begåtts af två bofvar, som undgingo rättvisans hand.
  
  Inom Frostviken upprinner åt norska sidan ett märkvärdigt vattendrag, som
  kallas Rendselån, med början norr om fjället Orklumpen. På norska sidan
  störtar detta vatten ned bland vilda stenhålor i marken och försvinner på
  en underjordisk sträcka för att slutligen helt oförmodadt skumma fram ur
  berget som ett källsprång nedanför branten till en väg, som löper efter
  en bergsida. För öfrigt utfaller ån ej i Norge, utan gör en krok tillbaka
  öfver gränsen hem till Sverige och tömmer sig i Kvarnbergsvattnet.
  
  Efter denna å ligger på norska sidan Hudingsvattnet. Förste nybyggaren
  där hette Per Andersson. Då han just var sysselsatt med att hugga timmer
  till den gård han tänkte bygga, blef han störd af en skara besökare, som
  ej hade något godt i sinnet. Det var lappar, och deras ärende var helt
  enkelt att taga lifvet af honom. Nu var Per Andersson en foglig, men
  ovanligt stark karl. För att visa lapparne hvad han förmådde i den vägen,
  tog han helt lugnt en ordentlig stock som tillhygge och ville veta, om
  det var frågan om slåss. Detta satte en sådan skräck i lapparne, att de
  genast togo till flykten.
  
  Ett annat prof på Per Anderssons styrka var, att han två hela fjällmil
  bar en börda om 2 »våg», säger 72 kilogram, och det oaktadt sköt ripan på
  hand med denna börda på ryggen.
  
  Det kan ha varit en hundra år, sedan Per Andersson började bygga och bo
  vid Hudingsvattnet. Svensk var han till börden. Äfven norskar sökte
  drifva honom från stället, men lika förgäfves. Där var han, och där blef
  han.
  
  En nybyggare inom Frostvikens öfre trakter och hans hustru höllo på att
  skörda en af de många naturliga skogsängarne. En lapp tänkte då skrämma
  bort dem. I denna afsikt hade han själf och hans hustru spökat ut sig så
  fasansfullt de kunde i björnhudar och annat och kommo så framkrypande
  på alla fyra som ett par vidunderliga trolldjur vid sidan om ängen.
  Nybyggarns hustru blef nästan vettskrämd, men karln lät inte narra sig af
  dessa spöken. Han sökte sig genast en risrake och spöade på lappen, tills
  han bad om förskoning för Guds skull och lofvade att aldrig mer spöka ut
  sig till skrömt. Sedan lefde lappen och nybyggarn som de bästa vänner.
  
  Nu för tiden råder godt förhållande allmänt mellan lappar och bofaste
  i denna omnejd. De gamla stridigheterna höra numera endast till
  folkminnet, och de båda raserna lefva endräktigt vid hvarandras sida,
  förvissade om, att redbarhet och tillmötesgående å ömse sidor är den
  bästa politiken.
  
         *       *       *       *       *
  
  Vid vårt besök i Jormliden, hörande till Frostvikens socken, omtalade
  gästgifvaren Per Bengtsson en tilldragelse, som på bästa sätt ger nyckeln
  till de många lappsagorna om förlorade silfverskatter.
  
  Berättarens fader, Bengt Jodal, till börden norsk, var på sin tid en af
  byns hemmansägare och tillika lappskollärare. Det var inte så kinkigt
  med sådana den tiden. Då Jodal aflade sin examen -- och det var för
  kyrkoherden Ångman i Oviken -- fick han först innanläsa en bibelvers
  och så utanläsa ett katkesstycke. -- »Det där duger nog åt lapparne!»
  förklarade examinatorn, och förhöret var färdigt. Detta i förbigående.
  
  Jodal var en gång i själaherdens ställe på besök hos en åldrig lapp, som
  låg på sitt yttersta i kåtan. Och ensam låg den stackarn, öfvergifven
  af sina närmaste. De hade efter gammal lappsed gett sig i väg från den
  döende, ovisst hvarför. Kanske af fasa för döden, som både kristna och
  hedningar utspökat i skräckgestalt, eller för att lämna den döende ensam
  i sin grannlaga uppgörelse med döden eller af andra eller inga orsaker.
  I allt hvad rör den gamla tron sägas lapparna anse som en samvetsplikt
  att tiga inför utomstående. Eller också är det snarare, som en förståndig
  nomadyngling förklarade: De gamles skrock var till den grad förgrumladt,
  att de omöjligen kunde reda ut det i sina egna tankar, än mindre då på
  ett främmande språk för resande professorer. Detta slår kanske hufvudet
  på spiken. Det skulle endast innebära, att nomaderna saknat en skald
  eller tänkare, som kunnat ge folktron form och gestalt genom att samla
  den kring någon dogmatisk benstomme. Föga värde tycks det också ligga
  i den motsägelsefulla mörja, som de ha samlat under namn af lappsk
  mytologi.
  
  Då nu Jodal satt där i all ensamhet med den öfvergifne, som sades vara
  mycket rik på blanka silfverpengar, föreställde han honom nödvändigheten
  att i tid uppge det ställe, där han hade sin skatt förborgad i jorden, så
  att barnen kunde fara väl af pengarne. Lappen svarade, att han nog skulle
  återfå sin skatt på uppståndelsens dag och höll segt vid detta. Besökarn
  bearbetade honom med all flit för att bringa honom på andra tankar, och
  slutligen blef den sjuke villrådig. Han reste sig på svaga ben och sökte
  vackla i väg ur kåtan, men sjönk strax ihop och måste för alltid intaga
  sin dödsbädd. Han dog efter att ha försökt beskrifva stället. Det var en
  höjd med ett stort träd o. s. v. De efterlefvande sökte nog, men funno
  ingen skatt. Beskrifningen angaf ej stället med behöflig noggrannhet.
  
         *       *       *       *       *
  
  Hans Bengtsson i Gäddede berättade följande öde, som händt en lappflicka,
  hvilken på gamla dagar hade sitt hem hos hans föräldrar i Jådaberg.
  
  Som ung hade hon vaktat renar norr om sjön Grubbeln uppefter en gräsrik
  björklid. Det var på våren, renkalfvarna voro helt späda, och svårt var
  det att sköta dem i det kalla regnväder, som var rådande. Renvakterskan
  själf, frusen och genomblöt som hon var, sökte sig in i en bergshåla för
  att torka sig vid en eld, som tändes vid ingången. Till slut varsnade hon
  i hålans halfdunkel en mycket fin spann, d. v. s. en ask af träspjälor,
  och lyfte på den, men fann snart, att hon ej skulle orka bära den långt.
  Asken var sorgfälligt låst, och genomjublad af tanken, att hon funnit en
  skatt, skyndade hon sig att gömma undan fyndet. Hon ämnade hämta det vid
  senare tillfälle, men den, som aldrig återfann stället, var herdinnan.
  
         *       *       *       *       *
  
  Bland källorna till den norska Namsenelv har man att räkna den väldiga
  Tunsjön på norska sidan af högfjällsregionen. Vid sjöns östra spets
  ligger helt nära gränsen en fjällby, som också kallas Tunsjön. I
  grannskapet finnes ett berg, som kallas _Tunsjö-guen_. Detta vill
  egentligen säga »Tunsjöguden». Möjligt är, att berget, såsom ofta händer,
  visar någon fantastiskt utformad bild af människa eller djur, hvilken
  bild skulle kunna vara Tunsjö-guden, men summan är i alla fall, att
  nomaderna brukat offra där sent ner genom tiderna. Huru offret kunde
  tillgå, därom får man en aning af följande berättelse.
  
  En lapp köpte en stor och redig oxe af nybyggaren Lars i Tunsjön.
  Säljaren misstänkte, att lappen ämnade offra stuten och smög efter honom
  när det bar i väg. Lappen ledde oxen mycket riktigt till Tunsjö-guen,
  förde in djuret i en håla, tog så fram en spåtrumma för att skåda in i
  framtiden efter offrets verkningar och pratade för sig själf och åbäkades
  på allt vis efter konstens regler. Slutligen syntes han fullt belåten med
  spåtrummans tecken och murade in stuten för att låta honom stå där och
  svälta ihjäl i berget. Då lappen gått, tog Lars i Tunsjö ut sin sålda
  oxe från det tillämnade eländet, återstälde den rubbade stenmuren och
  förde hem djuret. Då han nästa gång träffade lappen, frågade han, huru
  det var fatt med stuten. Och lappen, som hade återbesökt stället och sett
  offerdjuret försvunnet, svarade med största belåtenhet:
  
  »Ah, ser du far, han var gudi så behaglig, att jag ser inte en gång benen
  efter’n!»
  
  På det lokala språket lydde detta så: »Ah sjer tu mæ farum, han var ku’
  så behageligt, att i sjer int’ bena heller.»
  
  Annars hade det varit vanligt, att man åtminstone återsåg benranglen
  efter de till offer inmurade och ihjälsvultna renarne. Stuten var
  tydligen ett redigare offerdjur, ty han försvann med hull och hår och ben.
  
         *       *       *       *       *
  
  80-årige Johan Lundmark i Adolfström af Arjeploug i Norrbottens län
  hade på väggen till sin tids äldsta prästgård inom socknen läst
  ett egendomligt tingsprotokoll, uppklistradt till tapet jämte andra
  aktstycken.
  
  Det handlade om en nomad, som af stamförvanter angifvits för ett hedniskt
  offer, hvarmed de beträdt honom på bar gärning i en fjälltrakt väster om
  Silbojokk. Den anklagade förnekade ej, hvad som lades honom till last,
  men ville urskulda sig därmed, att han hela två års tid fåfängt bönfallit
  de kristnes gud om hjälp mot stora olyckor vid renarnes kalfning. Då,
  när ingen annan råd var, hade han slutligen vändt sig till sin egen gud,
  och detta hade slagit bättre ut. Prästen lade också till sina besvärande
  omständigheter i protokollet: »Han hade användt all flit för att lära
  lappen inse sin själavåda och få honom att öfvergifva sin hedna tro, men
  allt hade varit bortkastadt på detta hälleberget.» I stil med gammal
  renlärig obarmhärtighet dömde rätten denna halfhedning till döden, men
  ovisst är och blir om hofrätten stadfäste domen. Något årtal fanns ej på
  det afrifna aktstycket. För något lätt pris kom nog den stackars lappen
  ej undan.
  
         *       *       *       *       *
  
  Bolagsarrendatorn Edfors i Ankarvattnet af Frostviken, vår ledsagare
  till Frostviks-nomadernas sommarläger å fjällheden Buona-gaska söder om
  Jehta-jaure, visade oss under vägen ett ställe, som han trodde vara en
  lappgraf för minderårig.
  
  Det var en jordfylld stenkista, bildad i rektangelform af snedt nedsatta
  skifferhällar midt i ett stenröse. Kistan mätte en meter i längd och
  en half i bredd upptill, men längre ned, sedan vi krafsat upp jord och
  stenar, blott en tredjedels meter i bottnen. Vi anträffade en del sköra
  kol i den påtagligen förut rubbade jorden och nådde en orörd botten af
  mergel utan att finna ben. Vägvisaren hade förut sett ben där, men medgaf
  som möjligt, att det kunde vara renben.
  
  En likadan stensättning och närmast af samma storlek anträffades längre
  norrut på vår vandring efter gränslandet å en fjällhed ej långt från
  öfvergången till Norrbottens län. Kistan var dock här fylld af orörd
  jord af samma utseende som den öfriga fjällheden, så att det var länge
  sedan den anordnades. Ett starkt åskregn och bristen på passande verktyg
  hindrade undersökning.
  
  Ett tredje likartadt ställe hade anträffats af förenämnde Johan Lundmark
  i Adolfström å en utmark ett stycke söder om Laisa-älfven. Det var en
  rektangulär jordhög med insjunken topp. Då högen uppgräfdes fanns där
  brända refben och eldkol på en yta af omkring en meters längd och 2/3
  meters bredd. Han ansåg det hela vittna om eldoffer.
  
         *       *       *       *       *
  
  Här och där i vildmarkerna ligga de ensliga nomadgrafvarne utströdda,
  och gamla sägner bruka vakta deras minnen. De höra till en tid, då ännu
  inga kyrkogårdar funnos och väl äfven till en senare tid, då sådana voro
  upptagna, men på omänskliga afstånd inom de furstligt tillmätta socknarne.
  
  Förut nämnde Per Bengtsson i Jormliden omtalade, att han för en 24 år
  sedan var med som åsyna vittne, när de gräfde upp ett ställe, där gammal
  sägen utpekade en lappkvinnas graf. Ett benrangel fanns där mycket
  riktigt. Skallen var ända under hakan inhöljd i en mössa. Tänderna voro
  ännu hvita och blanka. Bredvid den dödas öfverlefvor anträffades ej blott
  knif med siradt benskaft, utan ock eldstål med flinta, alltsammans en
  utrustning på färden till de dödas rike. Hvad den döda hade hos sig, fick
  hon behålla, när grafven igenskottades. Detta var vid Hudingsvattnet i
  Norge, efter den förut omnämnda, underjordiska Rendsel-älfven.
  
  I mellersta Abelvattnet, som är en af Ume-älfvens källor, finnes ett
  litet sund och där bredvid, på en sank äng, höjer sig en sned häll,
  som under många hundra vintrar gifvit lä åt tre starkt vittrade
  människoskallar. Under vårt ströftåg genom omnejden hörde vi denna
  sak länge och väl omtalas utan någon därtill ansluten förklaring eller
  sägen. Detta fäste vår första uppmärksamhet på en märklig egenskap hos
  nomaderna. De ha någon slags obenägenhet att ge sig ut på gissningar. Att
  med aningen slå en brygga mellan skilda företeelser, tycks icke häller
  höra till deras benägenhet eller fallenhet. Denna sakliga fantasilöshet
  gör lappen till ett utmärkt vittne lika säkert som till en klen domare.
  En följd häraf tyckes också vara, att nomadernas fornsägner utmärkas
  af en nykter, dokumentär fasthet utan växlingar och smyckningar. I ett
  sådant fall som detta skulle en skandinavisk befolkning ej ha nöjt sig
  med mindre än en hel hop förklarande sägner.
  
  Till slut hade likväl folkskolläraren Pettersson i Tärna, Skytteanska
  skolans föreståndare, erfarit af en åldrig nomad, att de tre skallarne
  skulle ha tillhört en fiskarlapp och hans två hustrur, som alla tre
  omkommit i Abelvattnet i långt före detta gångna tider.
  
  Berättelsen ger en antydan om, att månggifte varit i bruk bland de
  äldre lapparne liksom oftast hos gamla nomadfolk, Israels barn ej att
  förglömma.
  
  
  
  
  INNEHÅLL:
  
  
      _Fågelskytten._
  
      Tre besatta äfventyrshistorier                           5
  
      Första Äfventyret.
  
        _Larslund, profet och hämnare._
  
        I. Larslund presenteras. -- Andligen vacker,
           lekamligen den värsta fuling                        7
  
       II. »Tjäderprästen». -- Larslund predikar
           på torget                                          13
  
      III. Efterkast. -- Larslund förbannar och
           tillspillogifver staden                            17
  
       IV. Från ord till handling. -- Larslund
           samlar tuktorisen i sin hand                       22
  
        V. Tjufbandets högkvarter. -- Larslund
           återser två gammalfästmör                          28
  
       VI. Tillspillogifvelsen. -- Dem enom till
           straff, dem androm till varnagel                   40
  
      Andra Äfventyret.
  
        _Larslund smusslar med brännvin._
  
        I. Larslund samvetsöm. -- En välsignelserik
           brännvinsstöld                                     49
  
       II. Fortsatt byteshandel. -- Än mer flödande
           välsignelse                                        61
  
      III. Bäst af allt. -- Larslund får gratifikationer
           för brännvinsstölden                               65
  
      Tredje Äfventyret.
  
        _Larslund som fåratjuf._
  
        I. Ovälkommet besök. -- Larslund störes
           i sin julefrid                                     73
  
       II. Ett litet knep. -- Larslund förkortar
           sitt besvär                                        77
  
      III. Fårtjufven angifves. -- Ett fasans bryderi
           för åklagaren                                      81
  
       IV. Oförmodad vändning. -- Hvem som
           upptäcktes vara fåret                              89
  
        V. Slutet. -- Larslund dyr vid förlikningen           99
  
      _Inför de tre excellensernas domstol._
  
        Minne från trolldomsräfsternas dagar                 105
  
        I. Järker-Mäldare                                    107
  
       II. Rike-Järker                                       110
  
      III. Båtsman Getings onda körfärd                      114
  
       IV. Rannsakning och dom                               122
  
      _Från gränslandet i nordväst._
  
        Minnesreliker från ett ströftåg                      133
  
  
  
  
  _Åhlén & Åkerlunds 25-öresböcker._
  
  Originalromaner af svenska författare för 25 öre.
  
  Öfver en och en half million volymer äro hittills utkomna.
  
  
  _Hvad pressen säger om dessa böcker_:
  
  Åhlén & Åkerlunds förlag i Göteborg, hvilket inom parentes sagdt, var
  det första svenska förlag, som började med enkronasböcker af svenska
  författare, har, som bekant, i dagarne startat ett 25-öres bibliotek af
  svenska författare.
  
  De böcker som utgifvas, äro nästan uteslutande af svenska författare.
  _Härigenom ha både författare och allmänhet fått en fördel, som ej kan
  skattas nog högt._ Det blir intet dödvatten, författarne behöfva ej
  längre frukta att ej få sina manuskript sålda till anständiga priser,
  och hvad som är det bästa af allt, _det svenska folket och de svenska
  författarne lära känna hvarandra_. Äfven en debutant kan, om hans arbete
  anses förtjänt häraf -- och häröfver kommer naturligtvis en sträng
  kontroll att utöfvas -- med ens gå ut bland de bredare lagren.
  
                                                   _Nya Dagligt Allehanda._
  
  Utstyrseln är synnerligen vårdad och tilltalande.
  
                                                           _Skara Tidning._
  
  Ett steg som är afsedt att råda bot på det missförhållandet att
  inga _svenska_ författares arbeten konkurrera med de utländska inom
  25-öreslitteraturen.
  
                                                           _Örebrokuriren._
  
  På den yttre dräkten har ju detta förlag alltid nedlagt stor omsorg. Så
  ock beträffande dessa förvånansvärdt billiga böcker. Det konstnärliga
  omslaget i flerfärgstryck, det goda papperet och det utmärkta trycket
  bidrager allt att ge det nya 25-öresbiblioteket en _förstklassig_ prägel.
  
                                                   _Norrköpings Tidningar._
  
  Hvad den yttre dräkten angår, få vi erkänna, att vi häpnat öfver, att en
  så _gedigen_ och i allo _förstklassig_ utstyrsel kunnat åstadkommas för
  så prisbilliga böcker.
  
                                                        _Västra Dagbladet._
  
  25-öresbibliotek ha vi godt om i våra dagar, men detta sistnämnda är i
  mer än ett hänseende förtjänt af allmänhetens särskilda uppmärksamhet,
  och det torde utan öfverdrift kunna betecknas som en _vändpunkt, en epok
  i billighetslitteraturens historia i vårt land_.
  
                                                          _Norra Bohuslän._
  
  Åhlén & Åkerlunds förlag var det första som införde den _svenska_
  billighetslitteraturen i vårt land, och när därför firman åtog sig det än
  svårare uppdraget att föra den mångomtvistade 25-öreslitteraturen in på
  rätt bog, var redan namnet tillräcklig garanti för en lycklig lösning.
  
  Ur alla synpunkter ha såväl allmänhet som författare anledning att med
  sann tillfredsställelse hälsa Åhlén & Åkerlunds 25-öresböcker.
  
                                                       _Blekinge Folkblad._
  
  
  Under den senaste månaden ha utkommit följande intressanta nyheter.
  
  Samtliga original af Svenska författare.
  
  _Gurli Hertzman-Ericson: Högsommar._ Roman. Pris 25 öre.
  
  Gurli Hertzman-Ericson, har, fastän en af de yngsta, redan sin trogna
  publik, som tycks bli större för hvarje bok. Upplagornas storlek och
  antal har växt för hvarje nytt arbete, och det är väl intet tvifvel om,
  att, när hon nu skickat ut en ny roman till ett så billigt pris, den
  första upplagan af denna icke blir gammal på förlagets hyllor. Orsaken
  till förf:s popularitet är icke heller svår att förstå. Hon har alltid
  något på hjärtat, något som måste sägas, och hon säger det trovärdigt,
  flärdfritt och just därför gripande. Det gamla problemet om konflikterna
  mellan man och kvinna ställes i ny belysning och hon låter ljuset falla
  skarpt öfver lifvets mångskiftande scenerier. Kärleken är tyngdpunkten
  och kärnan i problemet. Där den ej finnes, finnes ej häller lyckan.
  
  Det vore önskligt om denna präktiga bok kunde finna vägen till många hem.
  
  _Maria Rieck-Müller: Stor-Sigrid._ Pris 25 öre.
  
  Maria Rieck-Müller står utan gensägelse bland de främsta i den stora
  falangen af våra skrifvande kvinnor, hennes berättelser torde väl
  tillhöra det bästa modärn svensk novellistik åstadkommit, och om man
  härtill lägger, att »Stor-Sigrid» måste räknas till den berömda förf:s
  mest utmärkta alster är väl berömmet i det närmaste uttömdt. Fru
  Rieck-Müller använder ofta ett lifligt tempo i sin berättelse. Stilen
  skälfver af blod och nerv, det är lefvande lif från början till slut,
  taflorna rullas fram färgstarka och omväxlande och man tjusas med eller
  mot sin vilja. Det vore önskligt att hvar och en i sin stad ville taga
  detta tillfälle i akt att förvärfva sig en bok, som från första sidan
  till den sista är stor och äkta konst.
  
  _Hans Jost: Fyra Spaderess._ Roman. Pris 25 öre.
  
  »Fyra Spaderess» är säkerligen en bok, som kommer att väcka uppseende.
  Visserligen är det dystra drama, från hvilket förf. hämtat sitt stoff
  icke längre aktuellt, men alla minnas vi dock ännu den snillrike
  uppfinnaren-affärsmannen, som lät sin lidelse och ärelystnad leda sig
  in på brottets bana. Romanen är emellertid ingalunda anlagd som någon
  skandalbok. Den är fastmera en lugnt och säkert gjord psykologisk
  analys öfver brottet, med alla dess motiv och konsekvenser. Vi få följa
  sorgespelet från början till slut och se, hur hjälten slungas som en
  lekboll för ödet och sin egen natur, och man kan knappast undgå att
  känna medlidande. Vi hoppas, och säkerligen icke förgäfves, att den
  intressanta boken skall bli spridd vida omkring.
  
  _Bertha Theorin: Det återfunna järnskrinet._ Roman. Pris 25 öre.
  
  Den omtyckta författarinnan, som med sin redan populär vordna roman »Ett
  samvetsäktenskap», skaffade sig en stor läsekrets, framträder med denna
  utomordentligt spännande och fängslande bok delvis från en ny sida men
  alltjämt lika intressant och underhållande som förut.
  
  »Det återfunna järnskrinet» kommer utan tvifvel att hälsas med
  förtjusning af en hvar, som älskar en rolig och spännande, men på samma
  gång verkligt god bok.
  
                     _Nya volymer utkomma hvarje vecka_
  
  
  
  
  [Illustration]
  
  ÅHLÉN & ÅKERLUNDS 25-ÖRESBÖCKER
  
  _Originalarbeten af _Svenska_ författare_
  
  
  _25 öre pr volym_
  
  1, 2, 3. Vilhelmina Gravallius. _Högadals Prostgård._ Roman. Nya upplagor.
  
  4. Wilma Lindhé. _Genom bränningar._ Roman. Ny upplaga.
  
  5. Elisabeth Kuylenstierna-Wenster. _Ändtligen vunnen._
  
  6. Malvina Bråkenhielm. _Sonja._ Roman. Ny upplaga.
  
  7. Otto Witt. _Guldgrufvan._ Detektivroman.
  
  8. Hugo Falk. _Flickorna på Kåreholm._ Roman.
  
  9. Vilhelmina Gravallius. _Spanjorskan._ Roman.
  
  10. Daniel Fallström. _Tärnö Maria._
  
  11. Viva Réenstierna. _Vid målet._ Roman.
  
  12. Ulla Linder. _På Brovik._ Roman.
  
  13. John Bratt. _Slafvinnor._ En roman om mormoner.
  
  14. E. Walter Hülphers. _Mannens verk._
  
  15. Nanna Wallensteen. _Vildfågeln._ Roman.
  
  16. Sigge Strömberg. _Rosie._ Äfventyrs och kärleksroman.
  
  17. W. A:son Grebst. _På hafvet._
  
  18. Malvina Bråkenhielm. _Rike Kjellsons arfvinge._ Roman. Ny upplaga.
  
  19. Stein Riverton. (Sven Elvestad.) _Grefven af Oslo._ Detektivroman.
  
  20. Märta Magnus. _Kärlekens vägar._ Kärleksroman. Ny uppl.
  
  21. Ernst Westerberg. _Fröken Lydia._
  
  22. Viva Réenstierna. _Kaféflickan._ Roman.
  
  23. Elisabeth Kuylenstierna-Wenster. _I kvinnohänder._
  
  24. Nanna Wallensteen. _Majken Linde._ Roman. Ny upplaga.
  
  25. E. Walter Hülphers. _Guldvaskare._
  
  26. Wilma Lindhé. _Skattepenningen._ Roman. Ny upplaga.
  
  27. Ernst Didring. _Bruddansen._
  
  28. Daniel Fallström. _Grefvinnan._
  
  29. Reinhold Winter. _Högt spel._ Kärleksroman.
  
  30. Malvina Bråkenhielm. _Zigenarblod._ Roman.
  
  31. Gurli Hertzman-Ericson. _Högsommar._ Roman.
  
  32. Hans Jost. _Fyra Spaderess._ Roman.
  
  33. Maria Rieck-Müller. _Stor-Sigrid._
  
  34. Olof Högberg. _Fågelskytten._
  
  35. Bertha Theorin. _Det återfunna järnskrinet._ Utk. 27 Aug.
  
  36. Harald Johnsson. _Studentlif._ Utk. 3 sept.
  
  _Hos alla bokförsäljare samt i parti från_
  
                          Åhlén & Åkerlunds Förlag
                                  GÖTEBORG
  
                      BONNIERS TRYCKERIER GÖTEBORG 1912
  
  
  
  
  
  End of Project Gutenberg's Fågelskytten och andra berättelser, by Olof Högberg