text: Produced by Richard Tonsing, Tor Martin Kristiansen and
  the Online Distributed Proofreading Team at
  http://www.pgdp.net
  
  
  
  
  
  
               _STUDENTFÖRENINGEN VERDANDIS SMÅSKRIFTER. 33._
  
  
  
  
                             NORMALARBETSDAGEN
  
  
                                     AF
  
                             GUSTAF F. STEFFEN,
                                 ingeniör.
  
                            (_Tredje tusendet._)
  
  [Illustration]
  
                                 STOCKHOLM.
                          ALBERT BONNIERS FÖRLAG.
  
  
  
  
                                 Innehåll:
                             Normalarbetsdagen.
  
  
   1. Spörsmålets vikt och svårigheterna vid dess behandling            3.
  
   2. Arbete, arbetstid och normalarbetsdag                             4.
  
   3. Normalarbetsdagens betydelse för arbetarnes kroppsliga välfärd    6.
  
   4. Normalarbetsdagens betydelse för arbetarnes andliga välfärd       7.
  
   5. Normalarbetsdagen ur nationalekonomiska synpunkter               10.
  
   6. Normalarbetsdagsrörelsens historia                               21.
           I England                                                   22.
           I Nordamerika                                               25.
           I Österrike och Schweiz                                     27.
           I Tyskland, Frankrike, Holland och Belgien                  29.
           I Sverge                                                    29.
  
   7. Normalarbetsdagsrörelsen i närvarande ögonblick                  30.
  
   8. Allmänna slutsatser                                              35.
  
  
                                 STOCKHOLM.
                      ALB. BONNIERS BOKTRYCKERI 1891.
  
                             _Grundsats_:  Intet botemedel mot låga löner
                                          har den minsta utsikt att blifva
                                          värksamt, om det ej värkar på
                                          och genom folkets intelligens
                                          och lefnadsvanor.
  
                                                       J. S. MILL.
  
  
  
  
               1. Spörsmålets vikt och svårigheterna vid dess
                                behandling.
  
  
  De två eller tre sista åren hafva gifvit oss ett nytt sakligt bevis för,
  att vi värkligen uti ordets fulla bemärkelse lefva i den sociala
  frågans, i den industriella arbetarfrågans orosfylda tid. Med en
  hastighet, som är öfverraskande till och med för vårt snabblefvande
  skede, har nämligen spörsmålet om en normalarbetsdag för fullvuxna
  manliga arbetare (så väl som för kvinnor och unga arbetare) intagit en
  mycket framstående plats bland de dagspolitiska diskussionspunkterna—och
  det uti samtliga af världens högst civiliserade länder. Sverge icke
  undantaget!
  
  Då vi nu gå att—så vidt författarens förmåga och denna skrifts omfång
  tillstädja—bilda och reda våra begrepp om normalarbetsdagen och
  agitationen för densamma, är det af synnerlig vikt, att vi redan från
  början erinra oss en sak. Nationalekonomin hör till de minst färdiga af
  alla vetenskaper; man har icke ens ännu vunnit full stadga i sin
  uppfattning af det ekonomiska lifvets yttersta grundföreteelser. Det
  finns sålunda ingen lära (eller "teori") om de nationalekonomiska
  storheterna "arbetstid" och "arbetslön", hvilken kan anbefallas som
  forskningens mogna, allmänt erkända resultat. Hvad beträffar
  nationalekonomins praktiska sida, vetenskapen om det social-politiska
  ingripandet, behöfver det knappt framhållas, att den befinner sig i ett
  ännu mer ofullgånget skick.
  
  Härtill kommer, att våra dagars stora rörelse för en lagstadgad
  förkortning af arbetsdagen i hufvudsak är en intressefråga för de
  samhällsmedlemmar, kroppsarbetarne, hvilka af naturliga skäl äro mindre
  skolade i allmänna värf och mindre utvecklade i intellektuellt hänseende
  än de flesta andra.
  
  Äro vi på förhand ovilligt stämda mot normalarbetsdagsrörelsen, ha vi
  sålunda rätt många och betydelsefulla skäl att under diskussionen ej
  draga en oridderlig (och för öfrigt ovetenskaplig) fördel däraf, att de
  framstälda idealen ofta äro sväfvande och de anförda skälen stundom
  synbarligen motsäga hvarandra. Det är härvid—som städse i snarlika
  fall—alldeles oriktigt att fordra, att motståndaren skall kunna
  öfverbevisa en, utan att man underkastar sig mödan att på ett
  förnuftsenligt och opartiskt sätt _själf_ pröfva saken. Å andra sidan
  böra personer med förutfattad sympati för normalarbetsdagen af enahanda
  skäl afhålla sig från okritiskt tvärsäkra uttalanden, hvilka allt för
  lätt kunna leda till ett oafsiktligt öfverskattande af reformen.
  
  
  
  
                 2. Arbete, arbetstid och normalarbetsdag.
  
  
  Under ofta använda ord dölja sig ej sällan rätt betydande
  begreppsskiftningar. Låt oss därför anmärka, att vi här med arbete
  uteslutande förstå arbete i samhälls-hushållningslärans mening; sålunda:
  en mänsklig kraftansträngning, hvilkens ändamål är att frambringa en
  ekonomisk nyttighet (ett ekonomiskt "värde")—d. v. s. att frambringa
  något, som kan tjäna att tillfredsställa människors ekonomiska behof.
  Yttersta driffjädern till allt arbete är sålunda (det ekonomiska)
  behofvet — och på samma gång bestämmer behofvets storlek i viss mån den
  nödiga arbetsmängdens storlek. Ett exempel skall förtydliga detta.
  
  Ur ekonomisk synpunkt består den hufvudsakliga skillnaden mellan den
  civiliserade människan och vilden däri, att den förra äger en oändlig
  mångfald ekonomiska behof, hvilka för den senare äro fullkomligt
  okända—och hvilka alla ovillkorligen kräfva arbete för sitt
  tillfredsställande. Medan en vildes lif mycket väl kan tänkas vara i det
  allra närmaste arbetslöst, är det därför all civilisations grundlag att
  hvarje dag af civiliserat lif måste köpas med en viss mängd arbete, med
  en viss åt arbete egnad daglig tid, som ej får underskridas. Då
  produktionsmedlens natur och civilisationens samt samhällets
  beskaffenhet äro gifna, finns det blott ett sätt att minska denna minsta
  behöfliga arbetstid (minimalarbetstid)—och det är att öka arbetets
  intensitet (spänstighet och alstringsförmåga). Det är sålunda af stor
  vikt, att vi i det följande ej förgäta, att arbete ej blott mätes (till
  mängden) af sin långvarighet utan ock af sin intensitet.
  
  Under det arbetets uppgift att "frambringa något, som kan tjäna att
  tillfredsställa människors ekonomiska behof" gaf vid handen tillvaron af
  en viss minimalarbetstid, är å andra sidan arbetets egenskap att vara
  "en mänsklig kraftansträngning" grunden till, att det finns en
  maximalarbetstid, som icke får öfverskridas, så vida ej arbetarens
  kroppsliga, intellektuella och sedliga lif skall _lida_ därunder—så vida
  ej arbetet skall få den värkan, att det (alldeles tvärt emot sin
  yttersta uppgift) _dödar_ civiliserat lif i stället för att alstra och
  vidmakthålla detsamma. Det är tillvaron—i en förfärande utsträckning uti
  samtliga civiliserade länder—af en arbetstid, som dödar i stället för
  att vidmakthålla civiliserat lif, hvilken gifvit upphofvet till den
  stora rörelsen för en genom lag bestämd arbetsdag, d. v. s. för en
  _normalarbetsdag_, som ej får öfverskridas.
  
  Planen för vårt ämnes behandling är härmed gifven. Vi skola först
  granska normalarbetsdagen ur den _kroppsliga_ och _andliga hälsovårdens_
  synpunkter—därpå ur _nationalekonomins_. Sedan skola vi öfverblicka
  rörelsens _historiska utveckling_ i olika länder och slutligen göra ett
  öfverslag af dess _ståndpunkt_ och _utsikter i närvarande ögonblick_.
  
  
  
  
               3. Normalarbetsdagens betydelse för arbetarnes
                            kroppsliga välfärd.
  
  
  Frågan, huru många timmar om dagen en människa kan arbeta, är
  _ytterst_ hvarken en fråga för sedeläran eller för nationalekonomin,
  utan för fysiologin. "Den är en matsmältningsfråga", skrifver en tysk
  författare. D. v. s. allra först, innan det kan vara tal om, att
  människan skall förmå utföra något arbete med sina muskler eller med
  sin hjärna, måste dessa, det fysiska och intellektuella arbetets
  organ, hafva erhållit en lämplig mängd af lämpliga näringsämnen.
  Människan måste hafva inmundigat tillräckligt af hvar och en bland vår
  födas viktigaste hufvudbeståndsdelar (ägghvite-, fett-, stärkelse- och
  mineralämnen) samt måste hafva gifvit magen och andra inre organ
  tillfälle att omsätta dem i de kroppsvätskor och väfnader, hvilkas
  utnötande eller förstörande är lika oupplösligt förknippat med
  människans arbete som förbrännandet af stenkol är med lokomotivets
  rörelse på skenorna. "Det ligger ej i människans makt att ändra lagen
  för den naturliga matsmältningen. Hon kan öfverträda den och därigenom
  göra sig oförmögen till arbete—eller förstå den och underkasta sig
  den."
  
  Börjar man arbeta för tidigt efter en måltid (af sådan storlek som är
  nödig, då det t. ex. blott finns tre på dygnet), så blir matsmältningen
  störd eller alldeles hämmad—och den af måltiden kräfda krafttillförseln
  i större eller mindre grad förringad. Har emellertid måltiden ej fått
  fylla sin uppgift att ge mig de krafter, den kunnat, måste ett af två
  fall inträffa. Antingen arbetar jag efteråt mindre, än jag eljes skulle
  kunnat, eller söker jag tvinga ur mig den normala arbetsmängden och
  sliter därvid ut mig på ett sätt, som—om det härmed antydda
  lefnadssättet fortfar tillräckligt länge—nödvändigtvis måste leda till
  kroppsligt och andligt förfall samt till _för tidig död_.
  
  Läkare och fysiologer hafva på senare tiden mångfaldiga gånger uttalat
  sig i denna riktning. 1887 års Wienkongress för hygien och demografi
  uttalade i en af sina resolutioner, att "de vuxna männens hälsa ofta
  lider genom en öfvermåttan lång arbetstid likasom genom nattarbete.
  Bägge utöfva ett skadligt inflytande på arbetarens moralitet och
  intelligens." Såsom det maximum af arbetstid, som ur hälsovårdssynpunkt
  bör tillåtas, angaf kongressen 10 à 11 timmar pr. dag. På en nyligen
  hållen vetenskaplig kongress i Limoges _beklagade_, ur fysiologisk
  synpunkt, den framstående läkaren och hygienisten Napias från Paris, att
  det stode så många svårigheter i vägen för en lagstadgad åtta timmars
  arbetsdag; och på en hälsovårdskongress i Brighton sommaren 1890
  betonades nödvändigheten af, att den allmänna meningen kraftigt uttalade
  sig för kortare arbetstider. En åtta timmarsdag borde ej öfverskridas,
  då arbetet vore af hög intensitet.
  
  Att civiliserade människolifs fördärfvande och förkortande genom
  öfverdrifvet lång arbetstid alls icke är något hjärnspöke utan ett
  allmänt, tallösa gånger ådagalagt sakförhållande skola vi se längre fram
  i vårt historiska kapitel.
  
  
  
  
               4. Normalarbetsdagens betydelse för arbetarnes
                              andliga välfärd.
  
  
  Hade den civiliserade människan blott kroppsliga behof att
  tillfredsställa, kunde kanske intet annat sägas om en tio timmars
  arbetsdag än, att (enligt den berömde tysken Pettenkofer och schweizaren
  Hägler) den människa, som arbetar tio timmar om dagen, i allmänhet
  ovillkorligen behöfver söndagshvila för den fulla fysiologiska
  jämviktens bibehållande. Ett civiliserat samhälle förutsätter emellertid
  tillvaron hos medborgarne af sedliga och intellektuella behof, som pocka
  på tillfredsställelse.
  
  Om en samhällsmedlem ej har tid eller krafter öfriga från
  _förvärfsarbetet_ att ägna åt sina barns uppfostran, åt sin egen
  tidsenliga intellektuella utveckling, åt ett personligt och
  själfständigt deltagande i det offentliga lifvet o. s. v., så är hans
  existens helt visst ej så civiliserad, som vi älska skryta med, att
  "_vår_" tillvaro nu för tiden är. Och vi ha ej rätt att slå oss till ro
  med den tanken, att ifrågavarande medborgares materiella lif ju dock i
  många viktiga hänseenden är mycket bättre än hans farfaders var. Vi
  måste fordra, att hans andliga tillvaro skall vara förbättrad lika väl
  som hans materiella. Men hans andliga tillvaro kan ej vara god, om den
  ej är byggd på andlig frihet. Och blott den besitter värklig andlig
  frihet, som icke blott har juridisk _rätt_ att utveckla och i allmänna
  lifvet öfva sina andliga förmögenheter, utan ock har den därtill
  erforderliga _ledigheten_.
  
  I slutet af förra århundradet talades stora ord om "oförytterliga
  människorättigheter", om "frihet, jämlikhet och broderskap"— i synnerhet
  om "frihet"! Man sökte tillförsäkra _alla_ medborgare den juridiska
  rätten till andlig frihet—men det är först i slutet af vårt århundrade,
  som man på allvar börjat sträfva efter att också tillförsäkra _alla_
  medborgare det mått af ledighet, utan hvilket den andliga friheten
  förblir en död bokstaf i lagboken.
  
  Vi hafva nu en utgångspunkt för bedömandet af normalarbetsdagens värde
  för arbetarnes andliga välfärd. Vi spörja: Hvad är frihet för en
  lönarbetare? Hur mycket har han kvar af sin juridiskt erkända frihet, om
  en absolut oreglerad konkurrens med kamraterna och de oberäkneliga
  konjunkturerna på världsmarknaden tvinga honom att sälja tolf eller
  fjorton timmar om dygnet åt en arbetsgifvare för ett ytterst knappt
  lifsuppehälle? Politiker och nationalekonomer, som studerat den modärna
  normalarbetsdagslagstiftningens och fackföreningsrörelsens inflytande på
  arbetarklassen (särskilt i England), hafva mångfaldiga gånger besvarat
  denna fråga på ett sätt, som kan sammanfattas i orden: lönarbetaren har
  så mycken frihet, som han hvarje arbetsdag har fri tid.
  
  Det finns personer, som medge önskvärdheten af, att arbetarne
  få mer tid till andlig frihet, än de nu ha, men som anse
  normalarbetsdagslagstiftningen för ett frihetsfientligt och därför
  ovärksamt sätt att eftersträfva detta mål. Låt oss se.
  
  Uti det förhållande, att arbetarne _måste_ inskränka den "frihet", som
  kortsyntheten påstår sig vilja finna i en _oreglerad konkurrens_ på
  arbetsmarknaden, för att ernå den värkliga frihet, som ligger i mer fri
  tid—däruti kan hvarken "själfhjälp" eller statsingripande ändra det
  allra minsta. Det är civilisationens lag, att människorna kunna betrygga
  det framåtskridande, hvars mål är frihet och lycka för alla, _blott_
  genom organisation, samvärkan, ömsesidig hjälp och alls ej genom ett
  barbariskt krig mellan individ och individ. På en arbetarmarknad med
  alldeles oreglerad konkurrens (med idel "fria" och "oberoende" arbetare,
  som frasen lyder) är det nämligen de arbetare, som ställa de _lägsta_
  anspråken på en civiliserad tillvaro och därför hålla tillgodo med låg
  lön och lång arbetstid, hvilka på längden ha bästa utsikt att få
  stadigvarande sysselsättning. De arbetare, som minst älska andlig frihet
  och därför ha lägsta behofvet efter fri tid, bestämma hur lång
  arbetsdagen skall vara i genomsnitt för _alla_ arbetare. En i denna
  mening "fri" arbetsmarknad leder till största mått af andlig ofrihet
  bland arbetarne.
  
  Emedan de begrepo detta, hafva arbetarne i alla högt civiliserade länder
  organiserat sig i fackföreningar. Tack vare dessa kunna arbetarne ernå
  bättre arbetsvillkor genom samfält tryck på arbetsgifvarne (ofta medelst
  sträjker) eller på lagstiftningen (medelst användande af arbetarklassens
  politiska inflytande).
  
  Det kan icke vara tvifvel underkastat, att sträjker för kortare
  arbetstid äro ett för sämjan mellan medborgarne menligt
  och för samhället oerhört dyrbart medel att ernå, hvad en
  normalarbetsdagslagstiftning kan genomföra på ett för samhällsmoralens
  framåtskridande utveckling gynnsamt sätt. För att lagstiftningens värkan
  härvid i intet skall stå "själfhjälpens" efter, fordras blott, att den
  förra inskränker sig till att lagstadga, hvad arbetarnes flertal inom de
  olika facken förklara sig önska.
  
  _Inom vissa gränser_ lofvar normalarbetsdagen högre intellektuell
  utveckling, ju kortare arbetaren fordrar, att arbetstiden skall vara.
  Öfverdrifvet arbete gör människan slö och dum. Om arbetaren släpar tolf
  timmar dagligen, kommer han med _nödvändighet_ att _sämre_ använda de få
  stunder, som ej behöfvas till mat, hvila och sömn, än om han arbetar
  åtta timmar och har ett öfverskott af intellektuella och kroppsliga
  krafter att spendera under tre eller fyra timmars frihet. Det är en
  tusenfaldigt upprepad erfarenhet, att de, som hänge sig åt fylleri och
  djuriskhet under friminuterna af en tretton timmars arbetsdag, bli
  nykterister och trägna besökare af föreläsningssalar och aftonskolor
  under fritimmarna af en nio timmars arbetsdag. Redan därför, att det är
  hälsosammare för själen att arbeta någorlunda intensivt och intresserat
  under kortare tid än slött och motvilligt under längre, befordrar en
  förkortning af de nu öfliga arbetstiderna högre intellektuell utveckling
  bland arbetarne.
  
  Normalarbetsdagen icke blott _lofvar_ högre intellektuell utveckling åt
  arbetaren, utan _kräfver_ ock densamma af honom. Detta är af synnerlig
  vikt att minnas, så länge normalarbetsdagen för fullvuxna manliga
  arbetare ännu blott är ett önskemål. En normalarbetsdagslagstiftning
  blir nödvändigtvis utan värkan, om det ej inom arbetarklassen finnes
  frivillig organisation och solidaritetskänsla samt behof efter bildning
  och själfständigt intellektuellt lif.
  
  Största möjliga uppdrifvande af arbetarnes fackliga och politiska
  organisationer samt vidast möjliga spridning af behofvet efter en bättre
  materiell och intellektuell existens äro oundgängliga villkor för, att
  en normalarbetsdag ej skall vara en död bokstaf. Blott i den mån som en
  viss förkortning af arbetstiden är ett _lefvande behof_ inom en betydlig
  del af arbetarklassen, kan den bestå såsom ekonomisk värklighet.
  
  Normalarbetsdagslagstiftning, facklig organisation, socialpolitisk
  arbetarrörelse, sträfvanden att bibringa arbetarne större bildning och
  högre behof öfver hufvud äro faktorer uti det sociala framåtskridandet,
  hvilka stå i innerligaste samband med hvarandra.
  
  På detta sätt föranledas vi att ur den kroppsliga och andliga
  hälsovårdens samfälda synpunkter uppställa som önskemål en
  normalarbetsdag på t. ex. nio, åtta eller sju timmar.
  
  
  
  
                 5. Normalarbetsdagen ur nationalekonomiska
                                synpunkter.
  
  
  I första hufvudafdelningen af detta kapitel skola vi, liksom i de två
  närmast föregående kapitlen, behandla _önskvärdheten_ för _arbetarne_ af
  en normalarbetsdag—men denna gång ur _nationalekonomiska_ synpunkter.
  Det skall framhållas, hurtillvida normalarbetsdagen synes kunna befordra
  arbetarnes _frihet_ och _trygghet_ som näringsidkare. Dessa betraktelser
  skola ge oss anledning att tillika besinna normalarbetsdagens
  önskvärdhet för _kapitalisten_ samt för vår tids _ekonomiska utveckling_
  öfver hufvud.
  
  I den andra hufvudafdelningen skola vi sysselsätta oss med det
  högviktiga spörsmålet: är en förkortning af arbetsdagen _möjlig_ utan en
  _förminskning_ af _dag_- eller _veckolönen_ samt utan _annan försämring_
  af arbetarnes lefnadsvillkor?
  
                                     ⁂
  
  Arbetskraften är en vara. Däraf följer visserligen, att arbetsmarknaden
  lyder den vanliga varumarknadens lagar—men ej att den _uteslutande_
  måste lyda desamma. Varan arbetskraft är icke ett själfständigt
  materiellt föremål, utan människan själf med hela hennes personlighet,
  hennes anspråk och intressen; den som köper eller rättare hyr denna vara
  (arbetet) erhåller därigenom en rättighet, ett herravälde öfver
  varuägarens (arbetarens) person. Ett herravälde, som öfvar inflytande på
  arbetarens hela kroppsliga och andliga lif, på hans sociala och
  politiska existens. Vidare utmärker sig arbetsvaran därigenom, att
  arbetet är varuägarens (arbetarens) nödvändiga och i regel enda
  förvärfskälla. I det ögonblick arbetaren ej kan sälja sin vara, har han
  intet mer att lefva af—kan sålunda ej lägga sin vara i magasin för att
  vänta på bättre efterfrågan. Arbetarne kunna ej med några upptänkliga
  försiktighetsmått mot för stark folkökning ändra tillbudet på
  arbetsvaran i öfverensstämmelse med det snabba växlandet i efterfrågan
  eller med det lika oberäkneliga införandet af nya, mer arbetsbesparande
  maskiner—allt förhållanden, som i hög grad utmärka vår tid. I nödfall
  måste arbetarne därför sälja sin vara till hvarje pris—eller svälta i
  hjäl.
  
  Det ligger sålunda i lönsystemets (och därmed i privatkapitalismens)
  natur, att arbetsköparen (kapitalisten) och arbetssäljaren (arbetaren)
  alls icke äro likstälda. Arbetarens förmåga att bestämma öfver sitt
  lefnadssätt och särskilt öfver sina arbetsförhållanden (arbetstidens
  längd m. m.) är uppenbarligen ytterst ringa, då han—af ekonomiska
  växlingar, kriser, införandet af nyuppfunna, arbetsbesparande maskiner,
  godtyckligt inskränkande af produktionen genom kapitalistringar o. s.
  v., öfver hvilka han alls ej är herre—kan tvingas att välja hvilka
  arbetsvillkor som hälst eller att svälta i hjäl. Ett sådant val är ej
  ett _fritt_ val; och det är en grym lek med ord att kalla ett sådant
  tillstånd frihet.
  
  Kommer man nu med invändningen, att normalarbetsdagen vore ett intrång
  på näringsfriheten (eller på _friheten_, som uttrycket vanligen
  lyder)—spörja vi: på _hvilken_ näringsfrihet, på hvilken frihet? Väl ej
  på någon, granskarens inbillning oklart föresväfvande, idealisk
  näringsfrihet, utan på den modärne lönarbetarens näringsfrihet, sådan
  den i själfva värket är. Det är ej svårt att se, att normalarbetsdagen
  är en _högst_ väsentlig _utvidgning_ af denna frihet. Ingen människa
  önskar neka en man rättigheten att arbeta så länge han behagar;
  samhället gör blott anspråk på rätten att hindra honom från att sälja
  sitt öfverskottsarbete på ett sådant sätt, att andra arbetare därigenom
  bli nödsakade att arbeta lika länge som han. Inseende detta har en af
  statssocialismens största fiender i England skrifvit: "Detta århundrade
  har bevittnat två stora upptäckter på regeringsvetenskapens område. Den
  ena är: den ofantliga fördelen af frihandel. Den andra: den fullkomliga
  nödvändigheten af att skydda arbetaren på lagstiftningens väg."
  
  Låt oss nu se, hur normalarbetsdagen skulle invärka på arbetarnes
  ekonomiska _trygghet_—d. v. s. på två svåra, för vår tid synnerligen
  utmärkande socialekonomiska missförhållanden: de periodiskt återkommande
  _ekonomiska kriserna_ och den beständiga, sig under kriserna på ett
  förfärande sätt förvärrande _arbetslösheten_.
  
  En normalarbetsdag betyder otvifvelaktigt ett höjande af arbetarnes
  lefnadsvillkor—ty den stäfjar den af låga löner beledsagade urartningen
  af arbetarståndet, hvilken följer med omåttligt lång arbetstid. Ju mer
  urartat arbetarståndet är, dess mindre konsumerar det—och desto
  våldsammare bli _kriserna_, hvilkas yttersta grund just är brist på
  konsumtionskraft (eller rättare köpkraft) i samhället. Kriserna sägas i
  dagligt tal bero på öfverproduktion—ett uttryck, som skenbart alldeles
  riktigt beskrifver en marknad, hvilken är öfverfylld af varor, som sakna
  köpkraftiga afnämare; det är dock blott ett bakvändt namn på
  underkonsumtion, ty arbetarne gå ju omkring svultna, illa klädda och
  illa hysta i den öfverfyllda marknaden. Förkortad arbetsdag måste därför
  i någon mån mildra krisernas häftighet. Om ett _förhindrande_ af
  kriserna kan dock ej vara tal—därtill är normalarbetsdagen ett allt för
  enastående och ovanligt steg i riktning af arbetarklassens höjande och
  de sociala missförhållandenas häfvande.
  
  Ej häller kan man antaga, att normalarbetsdagen skall i någon storartad
  utsträckning eller för någon längre tidrymd bortskaffa _arbetslösheten_.
  Skulle en normalarbetsdag, som innebure en någorlunda betydlig sänkning
  af arbetstiden, blifva genomförd, hafva arbetsgifvarne minst två
  utvägar, som äro mer lockande än den, att anställa flera arbetare. I
  många fall kunna arbetsgifvarne genom ökande af arbetsintensiteten få af
  sitt gamla arbetarantal en lika stor arbetsmängd under den kortare
  arbetstiden som förut under den längre. I talrika andra fall skola de
  taga sin tillflykt till bättre maskiner, hvilka med ens onödiggöra ett
  ökande af arbetsstyrkan. "Maskinen utrotar arbetaren". Nutidens förmåga
  att förbättra kraft- och arbetsmaskinerna samt att åt näringsidkaren
  tämja nya naturkrafter är så fabelaktig, att man gör bäst i att ej
  profetera om, hvad som _icke_ kan ske på detta område.
  
  Spörsmålet om normalarbetsdagens önskvärdhet för den samhällsklass, som
  äger jorden och de af människohand förfärdigade produktionsmedlen, kan
  uttryckas på följande sätt: Skulle den löneförhöjning, som en _förkortad
  arbetsdag med oförminskad lön_ innebär, vara möjlig utan en motsvarande
  minskning i kapitalisternas och jordägarnes inkomster?
  
  Då arbetsresultatet i väsentlig mån är beroende af arbetarens kraft och
  vilja, så är det möjligt, att arbetslusten och den genom en omåttligt
  lång arbetstid försvagade arbetskraften stegras och att arbetarne på
  kortare tid utföra detsamma som förut. Ja, det kan till och med
  inträffa, att arbetarne på kortare tid uträtta mer och bättre arbete.
  Saken är, att arbetets _intensitet_ står i omvändt förhållande till
  arbetsdagens längd. Om två alldeles lika kraftiga arbetare utföra samma
  slags arbete, men den ena arbetar 14 timmar dagligen och den andra 10
  timmar, är det mycket sannolikt, att den förra _på längden_ förmår
  uträtta _mindre_ än den senare. Vi skola i vårt historiska kapitel ge
  åtskilliga bevis härför.
  
  Annorlunda ställer sig kanske förhållandet, då arbetet är af ytterligt
  mekanisk natur (blott består i betjänandet af högt fulländade maskiner).
  Då kan det hända, att en förlängning af arbetstiden i betydlig mån
  sänker varornas produktionskostnader (så till vida som dessa bestå i
  hushyra, jordränta och amortisering af anläggningskapitalet) samt
  dessutom _nedtrycker_ arbetslönen. Detta senare därigenom, att den
  omåttligt långa arbetstiden sänker arbetarnes konsumtionsförmåga och
  allmänna lefnadsvillkor—två viktiga faktorer för bestämmandet af
  lönhöjden. I dylika fall hafva lagstiftningsåtgärder mot den långa
  arbetstiden räddat arbetarklassen från den förfärligaste urartning (t.
  ex. i England)—ehuru ej utan våldsamma protester, ja rent af olagligt
  motstånd af de kapitalister, som ansågo sina vinster minskade.
  
  Man har i England framhållit, att, då sålunda kortare arbetstid betyder
  lägre profiter, det dock ingalunda är sagt, att _kapitalsamlingen_
  sjunker. Iakttagelser ha visat, att hastigare omsättning af kapitalet
  (tack vare ett genom kortare arbetstid möjliggjort intensivare arbete!)
  uppväger denna befarade värkan och att äggelsen till kapitalbesparing ej
  sjunker med profitens sjunkande. En annan viktig, hithörande
  omständighet är, att _förkortad arbetstid befordrar storindustrins
  utveckling_, emedan den äggar fabrikanter och jordbrukare till
  användandet af nyare och mer fulländade maskiner. Dessa senare kunna
  mindre kapitalister ej skaffa sig; de bli därför undanträngda; och i
  stället uppstå jätteetablissement, som åtnjuta alla de ekonomiska
  fördelar, hvilka stordrift kan förläna. Äfven detta är ett bevisat,
  historiskt sakförhållande.
  
                                     ⁂
  
  Nu till en lika viktig som svår punkt i vårt betydelsefulla ämne: den
  nationalekonomiska _möjligheten_ af normalarbetsdagen utan förminskning
  af arbetarnes dag- eller veckolön eller annan försämring af deras
  lefnadsvillkor.
  
  Läran om folkökningen samt om jordens och det mänskliga arbetets
  alstringsförmåga, läran om arbetslönen och läran om utrikeshandeln skola
  förse oss med lika många olika grupper af skäl för och mot.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Somliga nationalekonomer anse, att de närvarande
  befolkningsförhållandena äro främsta orsaken till fattigdomen och
  sålunda också till de öfvermåttan långa arbetstiderna. De tro nämligen,
  att befolkningen i de civiliserade länderna redan hunnit bli så talrik,
  att man (i följd häraf och icke i följd af några andra omständigheter)
  nödgats odla jord, hvilken är så ofruktbar, att den nätt och jämt förmår
  afkasta, hvad arbetaren behöfver för ett nödtorftigt lifsuppehälle. De
  medborgare, som arbeta under dessa ogynnsamma naturförhållanden, kunna
  uppenbarligen icke förkorta sin arbetsdag utan att förkorta sin lön. Om
  vi nu antaga, att dessa jordarbetare konkurrera _fullkomligt_ fritt med
  alla andra arbetare i samhället, så är det klart, att _inga_ arbetare
  kunna afkorta arbetsdagen utan att förlora en del af den nu gängse
  årsinkomsten—så vida icke folkstocken minskas. I den frivilliga
  inskränkningen af befolkningssiffran skulle man då äga det enda dugliga
  medlet mot nästan alla de viktigaste sociala krämporna.
  
  Det är en egendomlighet för denna och många andra invändningar mot
  normalarbetsdagen, att de innebära ett förbiseende eller ett
  underskattande af den roll, som den mänskliga arbetskraftens
  alstringsförmåga spelar i produktionen.
  
  Vi tänka här på den mänskliga arbetskraftens genom civilisationen
  stegrade alstringsförmåga till skillnad från jordens naturliga
  alstringsförmåga. Ett exempel skall förtydliga meningen. Antag, att en
  jordegendom består af tusen lika stora, men icke lika fruktbara
  jordlappar, samt att det finns tusen lika starka och skickliga arbetare,
  som den ena efter den andra, samt alldeles oberoende af hvarandra, börja
  odla hvar sin jordlapp. Antag vidare, att den först anlände arbetaren
  får det fruktbaraste jordstycket samt så undan för undan, tills den sist
  anlände (d. v. s. den tusende i ordningen) får nöja sig med det allra
  ofruktbaraste af allesamman. Om nu alla anstränga sig lika mycket (det
  vill i detta fall säga, arbeta lika mycket), blir naturligtvis
  resultatet, att den förste skördar mest för sitt arbete och de andra
  mindre och mindre, ända till den tusende, som skördar minst (säg: just
  nätt och jämt att lifnära honom). Antag, att under dessa förhållanden
  afkastningen från hela egendomen är 5,000 ton lifsförnödenheter, samt
  att afkastningen ej skulle stiga högre än till 8,000 ton, om hvar odlare
  arbetade med samma styrka precis _dubbelt_ så många timmar om dagen som
  förut. Det är uppenbart att de ekonomiska förhållandena på denna
  jordegendom helt och hållet behärskas af lagen för sjunkandet af jordens
  naturliga alstringsförmåga. Ju _fler_ arbetare, som anställas, desto
  _mindre_ genomsnittsafkastning pr man. Ju _mer_ hvarje särskild odlare
  arbetar (utöfver en viss gräns), desto _mindre_ är hans belöning pr
  timme af ansträngning. Inträffar det däremot en sådan förändring i de
  ekonomiska förhållandena på godset, att afkastningen stiger från 5,000
  ton till 8,000 ton eller mer, utan att någon af de 1,000 arbetarne ökar
  antalet af dagliga arbetstimmar eller stegrar ansträngningen under hvar
  arbetstimme—då kunna vi med rätta säga att _arbetets_ alstringsförmåga
  _stiger_, ehuru _jordens_ naturliga alstringsförmåga _sjunker_.
  
  Hvilken förändring på egendomen skulle kunna medföra en sådan stegring
  af arbetets alstringsförmåga? En blick på den ekonomiska utvecklingens
  gång i alla civiliserade länder ger oss svaret. Det är det ensamma
  arbetets ersättande med samarbete och arbetsdelning.[1]
  
  Organisation och samarbete i stor skala stegra människans arbetsförmåga
  genom att förbättra hennes kroppsliga, intellektuella och sedliga natur,
  möjliggöra att hon uppfinner och använder arbetsbesparande maskiner samt
  tillstädja henne att med underbart ringa arbetsmöda tämja allehanda
  naturkrafter att utföra den tyngsta och för hennes utveckling minst
  fördelaktiga delen af det nödvändiga arbetet. Om det på egendomen i vårt
  exempel produceras tillsammans 5,000 ton, då 1,000 enskilda arbetare
  odla den, skall det kanske produceras 9,000 ton, då dessa samarbeta och
  organisera sig—och det ehuru de enskildas arbetsmöda förblir, hvad
  daglig arbetstid och ansträngning beträffar, alldeles densamma som den
  var förut.
  
  Det är mycket lätt att med statistik påvisa, att det mänskliga arbetets
  alstringsförmåga stiger utomordentligt hastigt i alla civiliserade
  länder.[2] Ja, många nationalekonomer anse, att folkstockens ökning i
  ett gifvet land för närvarande förorsakar en tillökning i arbetets
  alstringsförmåga, hvilken är ansenligt större än den minskning i den
  brukade jordens naturliga alstringsförmåga, hvilken blir en följd af att
  tillökningen i folksiffran tilläfventyrs tvingar till nyodling af
  ofruktbarare trakter.
  
  Frågan är nu: Hvad inflytande har normalarbetsdagen på det mänskliga
  arbetets alstringsförmåga?
  
  Om man tar många års genomsnitt, som man ju måste göra, då det är fråga
  om en folkhushållningsfråga af detta slag, skall man finna, att det inom
  ett visst yrke dagligen produceras mindre pr man i de värkstäder, uti
  hvilka arbetarne äro sysselsatta 11 timmar om dagen, än uti de
  värkstäder, som ha blott 9 timmars daglig arbetstid för sina arbetare.
  Ja, det har iakttagits inom samma värkstad, att arbetsprodukten pr
  arbetare stigit, då arbetsdagen förkortats från 11 till 8 eller 9
  timmar.[3] Denna företeelse beror därpå, att arbetaren behöfver icke
  blott _lifs_- utan ock _skicklighets_-uppehälle. Arbetar han 13 timmar
  dagligen, slites hans lifskraft i förtid; arbetar han 11 timmar
  dagligen, så är hans duglighet och arbetsraskhet nödvändigtvis mindre än
  då han arbetar blott 8.
  
  Förkortning af en mycket lång arbetsdag har äfven sina värkningar på
  produktionsmetoderna. Allra först tenderar den att öka arbetsmaskinernas
  hastighet och inom kort äfven att ersätta äldre maskiner och metoder med
  snabbare och mer arbetsbesparande dylika. Denna utveckling drifves dock
  stundom så långt att den ofvan skildrade fördelen af arbetsdagens
  förkortning går förlorad. Englands bomullsarbetare klaga öfver, att de
  nu under en 9½ timmars arbetsdag måste anstränga sig mer än förr under
  13 timmar.
  
  En del nationalekonomer hafva framhållit, att en
  normalarbetsdagslagstiftning, som _förbjöde_ att någon fabrik eller
  affär arbetade mer än 8 eller 9 timmar dagligen, skulle hämma
  utvecklingen inom vissa näringar, emedan det under sådana förhållanden
  icke kunde bli lönande att anskaffa dyrbara maskiner, hvilka måste
  förbli oproduktiva under 16 eller 15 timmar af dygnets 24. Däremot
  skulle en normalarbetsdag, som tillstadde användandet af _två
  arbetarskift_, hvartdera arbetande 8 eller 9 timmar, ha alldeles motsatt
  värkan—d. v. s. skulle möjliggöra anskaffandet af maskiner, hvilka äro
  för dyrbara att använda under den nuvarande, 11 eller 12 timmar långa
  arbetsdagen.
  
  Det kvarstår sålunda som en öfvervägande och ytterst betydelsefull
  fördel, att förkortning af arbetsdagen i allmänhet otvifvelaktigt
  _befordrar storindustrins utveckling_ och därigenom _ökar
  nationalförmögenheten_.[4]
  
  Vi ha behandlat denna sida af saken så utförligt, emedan det är af
  alldeles afgörande vikt för uppfattningen af normalarbetsdagens
  nationalekonomiska betydelse, hvilken föreställning vi ha om
  förhållandet mellan jordens alstringsförmåga, det mänskliga arbetets
  alstringsförmåga och nationalvälståndet. Innan vi sökt afgöra, huruvida
  normalarbetsdagen öfver hufvud är egnad att göra produktionen dyrare
  eller billigare, kunna vi nämligen ej bilda oss en föreställning om
  arten af dess invärkan på lönarbetarnes lefnadsförhållanden.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Frågan blir nu, hvad inflytande en förkortning af arbetsdagen kan ha på
  nationalförmögenhetens fördelning, d. v. s. på _arbetslönens storlek_.
  
  En af vetenskapen visserligen för länge sedan allmänt öfvergifven, men i
  riksdagsdebatter och tidningsartiklar ännu spökande lära säger, att det
  finnes i samhället en för kortare tider oföränderlig mängd af
  nyttigheter, ur hvilken samtliga arbetslöner betalas (liksom ur en
  gifven fond eller "lönfond"). Vore denna lära riktig, att i ett gifvet
  skede finns en oföränderlig kapitalmängd, ur hvilken arbetslönerna
  betalas, skulle sysselsättandet af nu arbetslösa medborgare (hvilket man
  motser skola bli den omedelbara följden af normalarbetsdagens införande)
  uppenbarligen ansenligt nedtrycka lönerna.
  
  Sanningen är emellertid, att samhällets _förmåga_ att betala arbetslöner
  icke beror på storleken af en viss del af kapitalisternas
  rörelsekapital, utan på storleken af _samtliga_ medborgares _inkomster_.
  En social förändring, hvilken (som normalarbetsdagen) sannolikt medför
  ett förökande af nationalförmögenheten, kan sålunda näppeligen förkastas
  på grund af någon "lönfondteori".
  
  Många anhängare af normalarbetsdagen påstå, att den skulle höja lönerna
  genom att _minska anbudet_ på arbetare. Detta påstående stöder sig
  stundom på förutsättningen, att åtgärdens omedelbara och beständiga
  följder skulle vara desamma. En allmän förkortning af arbetsdagen skulle
  visserligen tvinga många arbetsgifvare att anställa flera arbetare. De
  arbetslösas antal skulle minskas och arbetarne ha större lätthet än
  förut att tilltvinga sig högre lön. Som vi redan sett, skulle dock
  produktionsmetodernas förbättring i sinom tid tämligen allmänt upphäfva
  denna värkan. Blott i det fall, att dubbla arbetarskift kunna användas,
  torde påståendet vara riktigt för längre perioder. Ett annat försvar för
  normalarbetsdagens förmåga att höja lönen grundar sig på antagandet att
  normalarbetsdagen skulle varaktigt minska arbetarens ekonomiska
  produktivitet och därigenom göra _fler_ arbetare nödvändiga. Äfven om
  denna förutsättning vore grundad, skulle lönerna sannolikt snart sjunka
  igen. Man invänder nämligen, att lika litet som det finns någon
  "lönfond", finns det någon "arbetsfond", det vill säga någon bestämd
  mängd arbete, som måste göras; nationalproduktionen skulle tendera att
  minskas, och ehuru kapitalet sannolikt skulle nödgas varaktigt bära en
  del af förlusten, skulle dock arbetarne få vidkännas en inskränkning i
  sin konsumtion (särskilt genom sänkning af lönens köpkraft).
  
  Statistiken synes bevisa, att förkortad arbetsdag _till en början_ höjer
  lönen och minskar arbetslösheten, men att lönen (tack vare den
  förkortade arbetsdagens benägenhet att befordra den storindustriella
  utvecklingen) börjar sjunka och arbetslösheten tilltaga igen efter en
  längre eller kortare tid. Vi få dock ej glömma, att förkortad arbetsdag
  tenderar att höja arbetarens anspråk på lifvet och att _därigenom_
  stärka hans förmåga att tilltvinga sig och kvarhålla en högre lön än
  tillförene. Blott i denna indirekta mening torde normalarbetsdagen kunna
  sägas befordra bättre lönevillkor.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Det återstår ännu många nationalekonomiska synpunkter, ur hvilka
  normalarbetsdagen kan diskuteras—men utrymmet bjuder oss att afbryta
  här. Särskilt är det af stort intresse att undersöka, hvilket inflytande
  _handel_ mellan två länder, af hvilka det ena har normalarbetsdag, det
  andra icke, utöfvar på det förra. Om normalarbetsdagen för tillfället
  eller varaktigt höjde produktionskostnaderna inom någon näringsgren,
  skulle kapitalet naturligtvis hafva en viss tendens att utvandra till
  länder, som ej infört normalarbetsdag. Ehuru kapitalet ingalunda är _så_
  lätt flyttbart, som många kapitalister påstå, då de ha tvister med sina
  arbetare, så är denna fara dock tillräckligt stor att göra en
  _internationell_ normalarbetsdagsrörelse i hög grad betydelsefull.
  
  -----
  
  Fotnot 1:
  
    Se Verdandis småskrifter N:o 4.
  
  Fotnot 2:
  
    Se Verdandis småskrifter N:o 11.
  
  Fotnot 3:
  
    Denna erfarenhet är gjord af flera stora engelska arbetsgifvare,
    hvilka nyligen infört åttatimmarsdagen i sina värkstäder.
  
  Fotnot 4:
  
    Det vore mycket lätt att, om utrymmet medgåfve, här anföra statistik,
    som bevisar att hög civilisation, höga arbetslöner, stor och snabbt
    växande nationalförmögenhet samt korta arbetstider gå hand i hand,
    under det att låg civilisation, låga löner, nationell fattigdom och
    oerhört långa arbetstider förekomma tillsammans. Det är genom att
    förbättra sin ekonomiska organisation och sina produktionsmetoder samt
    genom att _höja produktiviteten af sina medborgares arbetskraft_, som
    en nation blir rik; men icke genom dagsvärken af kropps- och
    själsmördande längd. Följande ur ett engelskt arbete hämtade tabell är
    upplysande, då man erinrar sig, att _Ryssland_ har de _längsta_
    arbetstiderna och att den ryske arbetaren är den _minst_ produktive i
    Europa, under det att _England_ har de _kortaste_ arbetstiderna och
    den engelske arbetaren är den _mest_ produktive i Europa.
  
       ┌──────────────┬──────────────┬──────────────┬──────────────┐
       │              │              │              │              │
       │  _Länder._   │   Använda    │  hvilken pr  │Genomsnittliga│
       │              │   procent    │1,000 fot-ton │veckolöner kr.│
       │              │  ångkraft,   │  kostar kr.  │              │
       ├──────────────┼──────────────┼──────────────┼──────────────┤
       │Ryssland      │            10│          0,95│         13,50│
       │Österrike     │            29│          1,21│         14,40│
       │Italien       │            34│          1,34│         13,50│
       │Portugal      │            34│          1,59│         13,50│
       │Skandinavien  │            34│          0,77│         14,18│
       │Spanien       │            41│          1,04│         14,40│
       │Holland       │            45│          1,10│         18,00│
       │Frankrike     │            58│          1,07│         18,90│
       │Tyskland      │            60│          0,87│         14,40│
       │Schweiz       │            71│          0,84│         18,00│
       │Belgien       │            73│          0,75│         18,00│
       │Storbritannien│            78│          0,63│         27,90│
       └──────────────┴──────────────┴──────────────┴──────────────┘
  
  
  
  
                   6. Normalarbetsdagsrörelsens historia.
  
  
  Den modärna civilisationens sociala historia är ännu oskrifven, och
  därför finns det blott få, som hafva en riktig föreställning om _kampen
  om arbetstiden_, dess ofantliga omfång, dess fruktansvärda bitterhet och
  dess utomordentliga kulturhistoriska betydelse. En på ofullständig
  sakkännedom och förutfattade ideer grundad lära om, att de ekonomiska
  krafterna skulle hafva en naturlig tendens att leda allt till det bästa
  i den bestående samhällsordningen, om man blott gåfve dem frihet från
  all annan lagstiftning än polisreglementet, har i det förflutna gjort
  lärda och olärda så blinda för den värkliga betydelsen af det vilda
  tumultet rundt omkring i arbetets värld, att vi numera knappast kunna
  fatta möjligheten af en dylik fördomsfullhet. Vår ytterligt praktiska
  tid har slutligen tämligen allmänt lyckats att göra oss till "realister"
  äfven i vår syn på de sociala tingen. Själfbevarelsedriften har tvungit
  äfven vår tids mäktigaste att vräka de vackra och lugnande teorierna
  öfver bord och att söka begripa värkligheten—den må nu innebära hvad den
  vill.
  
  Enligt den modärna vetenskapen är kampen om arbetstiden ett ödesdigert
  och sorgligt, historiskt sakförhållande—samt alls ej ett sakförhållande
  från i går. Detta är af stor vikt att fatta för dem, hvilka hafva
  benägenhet att tro, att ropet efter förkortad arbetstid, efter
  normalarbetsdag, efter åttatimmarsdag är ett löst, godtyckligt påfund,
  som har sitt ursprung i det yngsta arbetaragitatoriska tumultet.
  
  
                                 I England.
  
  England är storindustriens moderland—en ära, som dess arbetarklass fått
  betala med en förfärande mängd oförskylda lidanden. I närmaste
  sammanhang härmed står den omständigheten, att England gått i spetsen
  och hunnit längst, då det gällt att stifta lagar, som skola skydda
  lönarbetarnas lif och människovärde mot produktionssystemets tendens att
  fördärfva bäggedera. Englands politiska utveckling allt sedan medeltiden
  har i hög grad bidragit att förvandla den allra största delen af
  befolkningen i ett för jorden skilt, uti städerna allt mer sammanträngt,
  egendomslöst proletariat. Härtill kommer, att de maktägande, då
  lönarbetarne blifvit sällsynta i följd af härjande farsoter under
  trettonhundratalet, hade börjat lagstifta för att _förlänga_ arbetsdagen
  och hade fortsatt därmed ända till början af sjuttonhundratalet. Då de
  underbara, värklig stordrift tillstädjande uppfinningarna af kraft- och
  arbetsmaskiner gjordes i slutet af förra århundradet, fanns det därför i
  England redo en ofantlig klass af medborgare, som ingen annan
  existenskälla hade än säljandet af sin arbetskraft och som redan vants
  vid långa, regelmässiga dagsvärken.
  
  Tack vare Englands många politiska och naturliga fördelar blef den nya,
  storindustriella utvecklingen oerhört snabb och storartad—under det dess
  frånsida, arbetareländet, snart började erbjuda en otroligt hemsk
  anblick. Kvinnor, halfvuxna individer och barn släpade i fabrikerna än
  hela dagen, än hela natten, än både natt och dag utan åtskillnad. Det
  var regel, att barn under tretton år arbetade tolf timmar och mer. Ty
  värr saknas utrymme att närmare dröja vid hithörande företeelser. Det
  med den ohyggligaste kroppsliga och andliga urartning hotade engelska
  arbetarståndet sökte visserligen göra motstånd, men utan framgång.
  Kapitalisterna hade öfverhand—och England vann sitt ännu ej förvärkade
  rykte att vara "ett paradis för den rike, en skärseld för den vise och
  ett helvete för den fattige".
  
  Från 1802 till 1833 grep parlamentet in med fem olika lagar mot
  omåttligt långt barnarbete i fabrikerna. Dessa blefvo dock fullständigt
  värkningslösa, eftersom man ej anslagit ett enda öre för öfvervakandet
  af deras efterlefnad. Först med fabrikslagen af 1833 för
  väfnadsfabrikationen får den modärna industrin en normalarbetsdag.
  Individer mellan 18 och 13 år få enligt densamma ej arbeta längre än 12
  timmar dagligen, barn mellan 13 och 9 ej mer än 8 timmar och barn under
  9 alls icke. För alla dessa blef nattarbete förbjudet. Samtliga
  bestämmelser tillstadde dock vissa undantag. Mot denna lag och dess
  utvidgning af 1844 gjorde fabrikanterna det mest energiska motstånd—så
  väl på agitationens väg som på lagöfverträdelsens och lagvrängningens.
  Arbetarne hade emellertid efter 1838 gjort en tio timmars
  normalarbetsdag till mål för en storartad rörelse—och hela den
  storindustriella utvecklingen dref oemotståndligt hän mot en allt
  strängare ordning för fabriksarbetet. "Dessa ytterligt noggranna
  bestämmelser"—säger socialisten Karl Marx i sitt berömda arbete om
  "Kapitalet"—"hvilka så militäriskt likformigt reglera arbetets perioder
  och gränser samt hvilostunderna efter klockslaget, voro ingalunda ett
  alster af parlamentariska hårklyfverier. De utvecklade sig så småningom
  ur förhållandena; de visade sig vara naturlagar för det modärna
  produktionssättet. Deras formulerande, officiella erkännande och
  fastslående af staten voro resultat af långvariga klassfäjder."
  
  1846-47 infördes efter en oerhört hetsig agitation frihandeln uti
  England; samtidigt nådde arbetarnes rörelse för tiotimmarslagen sin
  största styrka—delvis underblåst af de hämdlystna skyddstullsvännerna.
  1847 genomdrefs ytterligare en utvidgning af arbetarskyddslagarna—trots
  nytt och ytterligt häftigt motstånd å fabrikanternas sida. Det vore
  svårt att öfverskatta den andel, som Englands _fabriksinspektörer_ hade
  i dessa kulturintressets segrar öfver det kortsynt själfviska
  fabrikantintresset. Många af dessa tjänstemän framstodo som värkliga
  folktribuner af oklanderligt mod och hög moral. Det förekom till och
  med, att fabriksinspektörerna med äkta engelsk själfständighet vägrade
  att lyda vinkar från regeringen om mildare tillvägagående mot
  fabrikanterna, då dessa senare efter 1848 med förnyad kraft fortsatte
  sin kamp mot fabrikslagstiftningen samt med sina petitioner lyckades
  bringa en inrikesminister till vacklande hållning i frågan. 1850 och
  1853 blef 1848 års lag om kvinno- och barnarbetets dagliga längd i
  väfnadsindustrierna fullständigad, så att fabrikanternas länge
  framgångsrika försök att på hvarjehanda sätt kringgå lagen nu ändtligen
  blefvo fruktlösa.
  
  _Ehuru lagen alls ej omnämde de manliga arbetarne, blef dock äfven deras
  arbetsdag med nödvändighet förkortad_, eftersom männens värksamhet i
  väfnadsfabrikerna var beroende af kvinnornas och barnens. Resultatet
  var, att under det stora ekonomiska uppsvinget i England 1853-60 visade
  den af normalarbetsdagen skyddade delen af arbetarklassen en så i ögon
  fallande kroppslig och sedlig förbättring, att densamma kan
  karaktäriseras som en pånyttfödelse.
  
  Den engelska "fabriks- och värkstadslagen" af 27 maj 1878 (med tillägg
  af 25 aug. 1883) bildar afslutningen på den lagstiftning, hvilkens
  historia ofvan blifvit flyktigt antydd. Den innehåller 107
  hufvudstycken. Se här några hufvudpunkter angående arbetstiden. Arbetets
  begynnelse- och sluttimme måste finnas offentligt tillkännagifna i
  anläggningen. Detsamma gäller måltidstimmarna, hvilka för alla skyddade
  personer måste infalla samtidigt. Det får alls ej arbetas under måltids-
  och hvilostunderna, ej häller från 9 på aftonen till 6 på morgonen, ej
  häller på lördagseftermiddagarna (efter kl. 2-4), ej häller på
  söndagarna och på kyrkliga och borgerliga helgdagar. Nästan alla öfriga
  bestämmelser gälla barn, ynglingar och kvinnor; och lagstiftningen till
  dessas skydd måste förbigås så väl här som i det följande, ty denna
  lilla skrift har ju till uppgift att behandla normalarbetsdagen för
  _vuxna män_.
  
  Hvad den värkligen förekommande arbetstiden beträffar, är den inom de
  _skyddade_ industrigrenarna i genomsnitt 54-56 timmar i veckan (för
  _bägge_ könen). Tack vare Englands beundransvärda fackföreningsväsen
  finns det åtskilliga grupper af manliga arbetare (af det
  "yrkesskickliga" slaget), som arbeta blott 48-54 timmar i veckan.
  Däremot äro bland Englands järnvägstjänstemän 15 timmars och ännu
  längre _oafbruten_ arbetstid ty värr intet ovanligt. Bland
  "utsvettnings"-systemets offer är 14-16 timmars arbetsdag mycket
  vanlig. De manliga och kvinliga bodbetjänterna arbeta ofta 16 till 17
  timmar dagligen.
  
  
                               I Nordamerika.
  
  Speciallagstiftningen till skydd för arbetarnes berättigade intressen
  mot de missförhållanden, som kunna bli en följd af den fria konkurrensen
  i det bestående samhället, är i Nordamerika icke unionsregeringens utan
  de enskilda statsregeringarnas sak.
  
  Ett lands arbetarskyddslagstiftning är i regel en följd af en
  _arbetar_rörelse och framträder vanligen som en kompromiss af staten med
  den arbetande klassens fordringar, säger en amerikansk författare på
  detta område, d:r W. Cave Tait, och tillägger: "Äfven nu för tiden, då
  lagstiftningen på detta område fortfarande är i full gång, äro arbetarne
  den egentliga drifvande kraften i densamma; de anvisa den beständigt nya
  uppgifter. Karaktäristiskt och i viss mån särskilt utmärkande för
  Amerika är, att från början intill närvarande stund hafva arbetarnes
  hufvudfordran och hufvudsträfvan riktats på _förkortandet_ af
  arbetsdagen och införandet af en laglig _normalarbetsdag_." På alla
  arbetarkongresser, i alla arbetarföreningar och uti all arbetaragitation
  har denna fordran spelat en hufvudroll _sedan mer än 50 år tillbaka_.
  Ursprungligen fordrade arbetarne en tio timmars arbetsdag. Sedan det
  lyckats dem att nästan öfverallt genomdrifva densamma, går deras fordran
  ut på en åtta timmars normalarbetsdag. Agitationen för arbetstidens
  sänkande till tio timmar började i Massachusetts på 1820-talet. Då var
  det vanligt, att de amerikanska fabriksarbetarne släpade från 9-12
  timmar om vintern och 12-16 timmar om sommaren. Arbetarne klagade
  framför allt öfver att _denna långa arbetstid var förenad med
  outhärdligt låga löner_.
  
  Från 1830 till 1850 voro Förenta staterna skådeplatsen för en
  storartad arbetarrörelse—facklig och kooperativ. I somliga stater
  visade sig regeringarna fientliga mot tiotimmarsrörelsen; talrika
  sträjker slutade med arbetarnes nederlag; och intill 1850 hade denna
  normalarbetsdagsrörelse haft blott en viktig framgång: den att
  unionsregeringen 1840 förordnade om tiotimmarsdagens införande i alla
  dess värkstäder. På 1850-talet hade rörelsen större framgång. Flera
  stater gjorde tio timmar till en laglig arbetsdag—_för det fall, att
  intet annat aftal träffats_. Allmänna meningen började mer och mer
  uttala sig för arbetarnes fordran, och dessa fortsatte med en ytterst
  energisk agitation. Följden var, att i början på 1860-talet var
  tiotimmarsdagen allmänt öflig i samtliga industrigrenar med undantag
  af nordstaternas väfnadsindustrier. (Numera gäller tiotimmarssystemet
  äfven för väfnadsindustrierna.)
  
  Omkring 1865 börjar en ännu mäktigare arbetarrörelse. Det var de
  amerikanska fackföreningarnas blomstringstid. I augusti 1866
  sammanträdde uti Baltimore en församling af _Trades unions_ och _Trades
  assemblies_ (fackliga föreningar och sällskap) för att rådgöra om
  arbetarfrågan och grundade _The National Labour Union_ (den nationella
  arbetarföreningen). Denna förening uppställde _åttatimmarsdagen_ som det
  närmaste målet för arbetarklassens sträfvan; och sedan denna tid agitera
  de amerikanska arbetarne med stor energi och hårdnackenhet för denna
  fordran. Den första stora framgång, som denna agitation ernådde var
  unionsregeringens lag af maj 1868, som införde åttatimmarsdagen i alla
  unionsregeringens värkstäder. Detta exempel invärkade på
  statsregeringarna, och Illinois, Wisconsin och Pennsylvanien hafva gjort
  åtta timmar till laglig arbetsdag—visserligen åter med förbehållet, "så
  vida ej annan öfverenskommelse träffats." I staten New York är
  åttatimmarsdagen öfver hufvud införd för alla fabriksarbetare. Dessutom
  har åtta timmars daglig arbetstid redan blifvit regel i flera af Förenta
  staternas industrier. Arbetarne hoppas därför[5] med säkerhet, att denna
  arbetstid med tiden skall blifva allmän, såsom förut fallet var med
  tiotimmarsdagen.
  
  Som nämts, är arbetarlagstiftningen staternas enskilda sak—hvarför stora
  afvikelser och ojämnheter springa i ögonen, då man granskar hela
  Unionens hithörande lagar. Öfver hufvud måste den nordamerikanska
  arbetarlagstiftningen karaktäriseras som i _hög grad bristfällig och
  outvecklad_. Hvad de fullvuxna _männen_ angår, finns _valfri_ tio
  timmars normalarbetsdag i fem stater och _obligatorisk_ tio timmars
  normalarbetsdag i tre stater. Sex stater ha _valfri_ åtta timmars
  normalarbetsdag. I två stater äro åtta timmar laglig arbetsdag vid
  _offentliga_ arbeten.
  
  Den värkliga dagliga arbetstiden är för närvarande i de flesta
  amerikanska hufvudindustrier 10 timmar; 11 timmar förekomma i flera; 12
  timmar i jämförelsevis få. Antalet årliga arbetsdagar synes i det stora
  flertalet fall vara genomsnittligt 300. Åtskilliga näringar med 270,
  250, ja 220 dagar och mindre förekomma dock. Eftersom statistiken är
  mycket osäker, kunna dessa siffror blott gälla som antydningar.
  
  
                          I Österrike och Schweiz.
  
  I Österrikes fabriksmässigt bedrifna anläggningar får _arbetstiden_
  (minus hvilostunderna) _ej öfverstiga 11 timmar om dygnet_, i bärgvärken
  får den ej _öfverstiga 10 timmar för någon arbetare_. De dagliga
  hvilostunderna måste uppgå till minst 1½ timme. Söndagsarbete är
  förbjudet, då det ej är en oafvislig nödvändighet. _Öfver hufvud
  tillstädja dessa lagar mycket talrika undantag._
  
  Vetenskapliga iakttagare hafva fällt följande yttranden om dessa
  arbetarskyddslagar. I det stora hela måste resultaten af denna nya
  österrikiska arbetarskyddslagstiftning betecknas som gynnsamma—så långt
  erfarenheten hittills räcker. Lagbestämmelserna beträffande arbetstiden
  blifva på det stora hela efterlefda; genomförandet af desamma har icke i
  någon väsentlig mån värkat störande; och fabriksinspektören för
  Reichenbergdistriktet anmärker, att _arbetarnes förtjänst i allmänhet
  förblifvit oförändrad, äfven då arbetstiden förkortats_. I allmänhet
  synes den lagliga elfvatimmarsdagen i Österrike allt mer och mer blifva
  bruk; däremot lämnas, synnerligen inom de mindre industrierna, den
  lagligen påbjudna söndagshvilan ännu ofta utan hänsyn.
  
  I Schweiz har arbetarskyddslagstiftningen anor ända från
  sextonhundratalet—då det gällde att skydda de med hemindustri
  sysselsatta arbetarne mot skriande missförhållanden. Intill 1874 var
  hithörande lagstiftning kantonernas ensak; sedan dess faller den under
  det Schweiziska förbundets gemensamma lagstiftning. Genom förbundslagen
  af 23 mars 1877 underkastades alla grenar af fabriksindustri likartade
  bestämmelser, från hvilka blott under vissa förutsättningar kunna
  tillstädjas undantag. _För inga fabriksarbetare får arbetstiden vara
  längre än 11 timmar_, och den måste falla mellan 6 (eller 5) på morgonen
  och 8 på aftonen. Regelmässigt natt- och söndagsarbete fordrar
  förbundsrådets särskilda tillstånd—och böra därvid 11 timmar på dygnet
  ej öfverskridas samt hvarje arbetare ha hvarannan söndag fri.
  
  Lagen säges under sin tillvaro allt mer och mer hafva öfvergått i bruk.
  En orsak till att myndigheterna ännu allt för ofta tillstädja undantag
  från lagen är, att de schweiziska exportindustrierna råkat i ett svårt
  läge genom grannländernas skyddstullspolitik. Ett högst betydelsefullt
  sakförhållande är dock, att de schweiziska fabriksinspektörerna uti sina
  årsberättelser fälla allt _gynnsammare_ utlåtanden om den lagstadgade
  normalarbetsdagen, och att _undantagen_ från lagstadgandet allt mer och
  mer kunna _inskränkas_.[6]
  
  
                I Tyskland, Frankrike, Holland och Belgien.
  
  I Tyskland finns _blott_ normalarbetsdag för unga personer. Den tyska
  lagstiftningen synes dock vilja utsträcka hithörande bestämmelser;
  särskilt arbetar den på att indraga kvinnorna under densamma.
  
  I Tyskland förekomma ännu arbetstider (minus hvilostunderna) på 14-16
  timmar, de på 11-12 timmar äro talrika—också bland kvinnliga arbetare.
  
  Frankrikes första normalarbetsdag daterar från 1841; den inskränker sig
  till att reglera barnarbetet. 1848 utfärdades en lag om en 12 timmars
  normalarbetsdag för alla fabriksarbetare; denna lag har dock ej varit af
  synnerligt inflytande—ehuru den gäller ännu i dag. Den vanliga
  arbetstiden är i genomsnitt mycket hög i Frankrike. I många industrier
  höra 13, 14 och 15 timmar till det vanliga.
  
  Ehuru arbetstiden i de belgiska industrierna är ännu längre än i
  Frankrike och arbetareländet i Belgien öfver hufvud är hårresande[7],
  har staten ännu ej kommit sig för med något värksamt ingripande. Följden
  är, att Belgien på senare tider varit skådeplats för fruktansvärda
  arbetarrevolter—och en otroligt snabbt uppblomstrande socialistisk
  rörelse.
  
  Det holländska arbetareländet ger sannolikt det belgiska
  föga efter. Holland kan blott uppvisa några ansatser till
  normalarbetsdagslagstiftning för barn och kvinnor.
  
  
                                 I Sverge.
  
  I vårt fädernesland finns normalarbetsdag _blott_ för minderåriga, men
  stadgandena härom efterlefvas icke. Lagen angående skydd mot yrkesfara
  (af 10 maj 1889) innehåller inga bestämmelser om arbetstiden.
  
  Enligt den svenska arbetarförsäkringskomiténs betänkande befanns i 1,627
  rörelser med sammanlagt 81,881 arbetare hvarje arbetare arbeta i
  medeltal 11,1 timmar om dygnet. Samma undersökningsmaterial gaf vid
  handen, att 27,7 procent af arbetarne arbeta mellan 10 och 11 timmar,
  33,6 procent mellan 11 och 12 timmar samt 28,5 procent tolf timmar. Af
  630 brännerier sysselsatte 203 sina arbetare öfver 12 timmar i dygnet
  samt 225 12 timmar. Vid 65 mjölkvarnar var medelarbetstiden 12 timmar.
  "Bagerierna hafva jämväl i allmänhet mycket lång arbetstid." Vid 42
  procent af de 1,627 rörelserna hafva 46 procent af de 81,881 arbetarne
  _nattarbete_. I nära nog tredjedelen af alla dessa fall arbetades hela
  natten igenom (10 timmar). Bland 652 rörelser arbetades i 163 sex nätter
  i veckan året rundt, i 172 sex (någon gång fem) nätter i veckan med
  nattarbete hvarannan vecka samt i 131 rörelser tre nätter i veckan året
  rundt.
  
  -----
  
  Fotnot 5:
  
    De _grunder_, som de amerikanska arbetarne anföra för en
    åttatimmarsdag äro (enligt den arbetarstatistiska byrån i Ohio) i
    sammandrag följande. (_1_) Maskinernas ofantligt stegrade
    produktionskraft har ledt till ett aftagande af de nödiga arbetarnes
    antal, så att talrika arbetare ständigt äro arbetslösa. (_2_)
    Arbetarne ha icke fått någon rättvis andel af denna utvecklings
    fördelar—hvarken i form af högre löner, större köpkraft hos lönerna
    eller kortare arbetsdag. (_3_) En förkortning af arbetsdagen skulle
    leda till ett stegrande af de nödiga dagsvärkenas antal och därför
    till sysselsättandet af flera arbetare—sålunda till mindre tvungen
    lättja, men mer ledighet; den skulle dessutom framtvinga större
    produktion genom att öka konsumenternas antal. (_4_) Åtta timmars
    arbete, åtta timmars hvila, vederkvickelse och studier samt åtta
    timmars sömn utgöra en naturlig uppdelning af de tjugofyra timmarna.
    (_5_) Arbetaren kunde i följd af stegrad kraft och spänstighet
    producera lika mycket på åtta timmar som nu på tio.
  
  Fotnot 6:
  
    Af den anledningen, att den schweiziska normalarbetsdagen är _alldeles
    för lång_ (11 timmar) att hafva några starkt i ögon fallande
    värkningar på arbetarnes lefnadsförhållanden eller på produktionen i
    allmänhet, skulle en kritisk redogörelse för den schweiziska
    normalarbetsdagens gynnsamma utveckling kräfva större utförlighet än
    omfånget för denna skrift medgifver. Vi behöfva dock ej därför undvara
    färska experimentella bevis för inflytandet af _arbetstidens
    förkortning_ i ett stort, afskilt industriellt område. Den brittiska
    kolonien _Victoria_ (i Australien) har icke lagstadgad
    normalarbetsdag, men har _sedan ett fjärdedels århundrade_ en på den
    fackliga organisationens väg vunnen och skyddad _åttatimmarsdag_ inom
    talrika näringsgrenar (inom industrier med och utan stort fast
    kapital, med och utan yrkesskickliga arbetare, med och utan
    fabriksdrift). En engelsk nationalekonom har gjort åttatimmarsdagen i
    Victoria till föremål för särskilda studier, och han kommer till
    följande slutsatser. Den har _hvarken ökat_ eller _minskat_ lönerna.
    Den har _icke_ märkbart _minskat_ antalet af arbetslösa, utan snarare
    inom vissa yrken minskat antalet nödvändiga arbetare. Den har
    _befordrat_ produktionens tillväxt, ehuru den för någon tid minskat
    antalet anläggningar och affärsföretag. D. v. s. den har befordrat
    stordriften. Den har slutligen också på ett i högsta grad
    anmärkningsvärdt sätt _förbättrat_ arbetarnes familjelif, _motarbetat_
    dryckenskapen bland dem, samt _stegrat_ deras bildning, kunskapstörst
    och intelligenta deltagande för det allmännas väl.
  
  Fotnot 7:
  
    Såsom, bland annat, undersökningen af den 1886 insatta
    _arbetskommissionen_ nogsamt bevisade.
  
  
  
  
                  7. Normalarbetsdagsrörelsen i närvarande
                                 ögonblick.
  
  
  Vi hafva i föregående kapitel ögnat öfver en viktig afdelning af vår
  civilisations sociala historia, och det drag, som framför allt springer
  oss i ögonen, är den uti det nutida produktionssättets egen natur
  grundade _nödvändigheten_ att stifta lagar, som skola skydda
  lönarbetarne mot för långa arbetstider. Denna nödvändighet utvecklas och
  vinner erkännande steg för steg—såsom allt annat i världshistorien.
  Först tvingar sig nödvändigheten att lagstifta mot barnens, de
  minderårigas och kvinnornas långa arbetstider fram bland dagspolitikens
  brännande spörsmål. Senare—men alldeles utan något språng i
  utvecklingen, ja helt och hållet utan urskiljbar gräns eller
  öfvergång—vidgar sig denna normalarbetsdagsfråga, tills vi befinna oss i
  en tid, då krafvet på en normalarbetsdag äfven för vuxna manliga
  arbetare redan blifvit delvis tillfredsställt i somliga länder samt mer
  eller mindre energiskt pockar på tillfredsställelse i andra. Det är i
  detta skede af den sociala frågans historiska utveckling, vi just nu
  lefva.
  
  "Insikten i de fördärfbringande värkningarna af en lång arbetstid",
  skrifver ingeniör J. H. G. Fredholm i sitt nyligen utkomna arbete om
  Arbetarelagstiftningen och fabriksinspektionen i utlandet, "gör sig
  äfven inom arbetsklassen allt mer gällande, och ingen fråga tager
  arbetarens uppmärksamhet mera i anspråk än den om förkortad arbetstid.
  Den ena sträjken efter den andra företages i sådant syfte, och hvarje
  arbetarförening har denna fråga på sitt program. Den utgör ock den
  förnämsta uppgiften för de mellanfolkliga arbetarkongressernas sträfvan.
  Den enda resolution, som den internationella fackföreningskongressen i
  London 1888 fattade, var denna: 'Kongressen är af den mening, att
  kapitalets koncentrering och fackföreningarnas relativa svaghet i
  förhållande till hela antalet arbetare göra det omöjligt att reducera
  arbetstidens längd utan statens medvärkan'. Äfven den internationella
  arbetarkongressen (possibilisternas) i Paris 1889 uttalade sig i samma
  riktning och yrkade på införandet af en 8 timmars arbetsdag. Denna
  kongress räknade 600 medlemmar såsom representanter för 700,000
  arbetare, tillhörande 370 olika föreningar i 13 länder. Den äfven i
  Paris samtidigt hållna marxistiska kongressen fattade det beslutet, att
  framdeles skulle på den 1 maj hvarje år öfver allt demonstreras för en 8
  timmars arbetsdag."
  
  Agitationen för en åtta timmars arbetsdag för alla arbetare är den
  nyaste tidens form för normalarbetsdagssträfvandena. Ingenstädes i
  Europa har åttatimmarsrörelsen haft en så öfverraskande snabb och
  storartad framgång som i England. Spörsmålet diskuterades första gången
  af fackföreningskongressen (Englands "arbetarparlament") 1887. På
  kongressen 1888 upplästes resultatet af en förfrågan bland
  fackföreningarna beträffande stämningen gentemot en åttatimmarsrörelse.
  Det framgick, att af de fackföreningsmedlemmar som röstat, 22,720
  önskade en åttatimmarsdag, under det 4,097 ogillade densamma.
  
  Hvad beträffar spörsmålet, huruvida åttatimmarsdagen borde bestämmas
  genom lag eller förvärkligas genom arbetarnes fria sammanslutning och
  fackföreningsrörelse, voro svaren så motsägande, att en ny undersökning
  måste anordnas. Resultaten af denna framlades för 1889 års kongress.
  39,629 fackföreningsmedlemmar hade röstat för och 62,883 mot
  åttatimmarsdagen. Kongressen förkastade med 88 röster mot 63 en
  resolution om lagstadgad maximalarbetsdag på åtta timmar. Minoriteten
  sökte dock påvisa, att hela undersökningen utförts på ett missledande
  och partiskt sätt af några inflytelserika, mot normalarbetsdagen afvogt
  sinnade fackföreningsledare. Denna misstanke tycktes besanna sig på 1890
  års kongress, hvilken—"den största och mest representativa i de engelska
  fackföreningarnas historia", talande på uppdrag af 1,500,000
  "yrkesskickliga" och "icke yrkesskickliga" arbetare—med 181 röster mot
  173 _förkastade_ en resolution om, att åttatimmarsdagen skulle vinnas på
  fackföreningsrörelsens, ej på lagstiftningens väg, samt med 193 röster
  mot 155 _antog_ en resolution om, att åtta timmars arbetsdag skulle
  fastställas på lagstiftningens väg.
  
  I oktober 1888 var det en stor demonstration uti Birmingham för
  åttatimmarsdagen; i början af 1889 diskuterades spörsmålet med
  utomordentlig ifver af prässen i Nordengland, hvarest grufarbetarne i
  stor myckenhet sällade sig till rörelsen; den 4 maj 1890 gjorde den
  engelska åttatimmarsrörelsen London till skådeplats för den kolossalaste
  demonstration man skådat; i juni detta år bildade i London ett stort
  antal fackföreningar samt radikala och liberala klubbar en _Legal eight
  hours' league_ (förening för ernåendet af en lagstadgad åtta timmars
  arbetsdag), hvilken slutit sig samman med en motsvarande fransk
  förening.
  
  Det är omöjligt att på ett par rader gifva en klar föreställning om den
  framstående roll åttatimmarsfrågan spelat i Englands intellektuella och
  politiska lif under de sista två åren. Tidningarna och månadsskrifterna
  hafva varit fulla af utredningar och meningsbyten rörande spörsmålet.
  Välbekanta politiker hafva funnit det nödvändigt att afge
  principutlåtanden. Frågan har under olika former redan varit före i
  parlamentet, och flera inflytelserika liberala och konservativa
  ledamöter af underhuset hafva uppträdt som reformens förkämpar.
  Arbetarnes politiska ledare hafva lyckats göra reformen till en
  pröfvosten vid ett stort antal parlamentsval. Tydligt är, att näppeligen
  någon liberal eller konservativ parlamentskandidat _hädanefter_ kan
  påräkna de i många valkretsar högst viktiga arbetarrösterna utan att
  förklara sig vilja värka för en åtta timmars normalarbetsdag. En eljes
  ytterst populär demokrat (den nu aflidne parlamentsledamoten Ch.
  Bradlaugh) blef nedhyssjad på ett jättemöte i London, därför att han
  uppträdde mot reformen.
  
  Den broschyrlitteratur, som den engelska åttatimmarsrörelsen framkallat,
  är mycket rikhaltig; intelligenta arbetare, lärda nationalekonomer och
  erfarna politiker höra till författarne. Särskilt intressanta äro flera,
  sorgfälligt utarbetade lagförslag[8]. Slutligen förtjänar framhållas,
  att man i England ägnat särskild uppmärksamhet åt en massa svårare,
  praktiska detaljfrågor—såsom t. ex. normalarbetsdag för bodbiträden och
  andra fall, då flera arbetarskift om dygnet kunna bli af nöden. Tyvärr
  tillstäder oss ej utrymmet att dröja vid dessa enskildheter.
  
  Det är af oberäknelig vikt för den europeiska arbetarrörelsen, att den
  tid nu är förbi, då det lät säga sig, att Englands arbetare "aktade" sig
  för att begära förkortning af sin arbetsdag genom statens hjälp. De
  politiker, som vidhålla, att "statshjälp" är farlig för
  själfhjälpsprincipen, få numera från många af detta lands
  nationalekonomer och arbetare till svar, att erfarenheten slutligen lärt
  äfven i det rika och mäktiga England, att själfhjälpen på arbetarfrågans
  område i de modärna industrisamhällena _måste fullständigas_ och
  _skyddas_ genom lagstiftningens ingripande.
  
  Äfven i Australien, Amerika och på det europeiska fastlandet har
  agitationen för åtta timmars normalarbetsdag under de sista två åren
  utomordentligt tilltagit i styrka. I Tyskland, Frankrike, Spanien,
  Italien, Schweiz, Österrike, Holland, Belgien, Sverge, Norge och Danmark
  hafva talrika arbetarorganisationer uppställt "åtta timmars arbete, åtta
  timmars fritid, åtta timmars softid" som den främsta fordran på sitt
  dagspolitiska program. Man behöfver blott läsa redogörelserna för de
  arbetarkongresser, som i olika länder hållits 1890 för att få en liflig
  föreställning om, hur allvarligt och allmänt arbetarne i alla länder
  eftersträfva förkortning af arbetstiden.
  
  Hvad särskilt Sverge beträffar, äro våra jordbruksarbetares sträjker
  1890 samt den omständigheten, att de liberala upptagit normalarbetsdagen
  på sitt program vid det sista Stockholmsvalet, rätt tydliga bevis för,
  hur starkt vårt aflägsna samhälle redan berörts af denna mäktiga,
  universella strömning.
  
  Normalarbetsdagsrörelsen har för öfrigt varit upphof till
  en internationell arbetartaktik och till _internationella
  arbetardemonstrationer_—de första af sitt slag i världshistorien. Den 1
  maj 1890 försöktes för första gången en demonstration på samma dag af
  alla arbetare i alla länder. "Åtta timmars normalarbetsdag" var dagens
  lösen, och framgången var tillräckligt storartad att mana till
  demonstrationens upprepande 1891. Denna rörelse synes vilja utveckla sig
  till en årligen återkommande generalrepetition uti solidariskt
  tillvägagående bland Europas och Amerikas lönarbetare. Det har från
  skilda håll framhållits, att det väsentliga i denna demonstration icke
  ligger i paraderandet på gatorna utan i värktygens nedläggande af alla
  arbetare i alla länder uti ett gifvet ögonblick samt för bestämd tid—det
  må nu gälla en, två eller flera dagar.
  
  Dylika kraftprof på _internationell arbetarsolidaritet_—skulle de ock
  aldrig lyckas fullkomligt—skola otvifvelaktigt hafva ett viktigt
  inflytande på _framtidens_ normalarbetsdagsfråga. Ju allvarligare de
  enskilda staterna gå spörsmålet om arbetsdagens afkortande uti samtliga
  hufvudnäringar inpå lifvet, desto tydligare visar det sig nämligen, att
  frågan har en betydelsefull internationell sida. Skulle väsentligt
  kortare arbetstid vara införd i somliga länder, men ej i andra, kan det
  hända, att arbetarne från dessa senare utvandra till de förra och tack
  vare sina lägre kraf på tillvaron framgångsrikt underbjuda arbetarne
  därstädes. Inom näringsgrenar, för hvilka uppfinningar och
  arbetsskicklighet spela en jämförelsevis oviktig roll, kan det ock
  hända, att kapitalen i länder med kortare arbetstid utvandra till mindre
  framåtskridna stater för att skörda större profiter på bekostnad af
  dessas större arbetarelände. Ett någorlunda likformigt framåtskridande i
  alla länder på normalarbetsdagslagstiftningens väg är ett i
  civilisationens intresse synnerligen önskligt medel mot dylika
  missförhållanden.
  
  -----
  
  Fotnot 8:
  
    _An Eight hours' bill in the form of an amendment of the Factory acts;
    published by the Fabian Society_ (Ett förslag om en åttatimmarsdag i
    form af ett tillägg till fabrikslagarna; utgifvet af _Fabian Society_)
    är det utförligaste och populäraste. Det innehåller icke en universell
    åttatimmarslag, utan vill blott på ett praktiskt sätt bana vägen för
    densamma—det vill säga: på lagstiftningens väg _stöda_ arbetarne i
    deras sträfvan efter densamma. Åtta timmar skola vara den normala
    arbetsdagen, då det ej existerar öfverenskommelse om annat. Arbetare,
    som sysselsättas af staten, af kommunala eller andra offentliga
    myndigheter, skola icke (utom i oförutsedda nödfall) arbeta mer än 8
    timmar om dagen och ej mer än 48 timmar i veckan. Lokomotivförare samt
    eldare, konduktörer och signalmän vid järnvägarne få ej arbeta mer än
    8 timmar i sträck och ej mer än 48 timmar i veckan. För grufarbetare
    skall åttatimmarsdagen vara obligatorisk (med undantag för olycksfall
    o. dyl.). "Då en statssekreterare blifvit öfvertygad (genom petitioner
    eller undersökningar) om, att flertalet af de personer, som i hela
    riket arbeta uti ett visst yrke, önskar, att arbetstiden per vecka
    bestämmes genom lag (eller, om den redan är lagstadgad, ändras genom
    lag), kan han på grund af föreliggande lag fastställa en längsta
    tillåtlig arbetstid per dag eller vecka för nämda yrke." I intet
    sådant fall få 54 arbetstimmar per vecka öfverskridas. _Denna
    bestämmelse skulle möjliggöra en laglig begränsning af arbetstimmarna
    uti hvilket yrke som hälst, så snart en majoritet af arbetarne önskade
    det—och det utan sträjker._ Dessutom innehåller lagförslaget
    bestämmelser om, att de parlamentariska myndigheterna skulle hafva
    särskild makt att inskränka arbetstiden till högst 54 timmar i veckan
    uti alla monopol samt till högst 48 timmar uti alla företag, som
    kräfva särskilt tillstånd af parlamentet.
  
  
  
  
                          8. Allmänna slutsatser.
  
  
  De allmänna slutsatser, till hvilka en undersökning af
  normalarbetsdagsspörsmålet leder, synas kunna sammanfattas på följande
  sätt.
  
  De, som förutsäga _skadliga_ följder af kortare arbetstid, misstaga sig
  nästan alldeles. Arbetarne bli mer (ej mindre) moraliska och
  intelligenta, då de få mer fritid. Lönerna tendera _snarare_ att stiga
  än att sjunka, då arbetstiden afkortas. Produktionen har äggats i
  stället för att nedtryckas af arbetsdagens förkortning. Hvad själfva
  lagstadgandet om kortare arbetsdag angår, är det meningslöst att påstå,
  att detsamma inskränker arbetarnes frihet och att det förstör deras
  känsla af själfberoende—tvärtom lär arbetsdagens förkortning näppeligen
  bli någon juridisk och säkerligen icke någon social värklighet utan
  arbetarnes eget ingripande.
  
  De, som framhålla normalarbetsdagens _fördelaktiga_ värkningar, misstaga
  sig sannolikt, då de antaga, att de _tillfälliga_ gynnsamma
  invärkningarna på arbetslön och arbetslöshet skola bli beständiga. Det
  är alls icke osannolikt, att normalarbetsdagen är ett palliativ[9] i
  _alla_ andra hänseenden än det, att den ger lönarbetarne mer frihet och
  därmed bereder dem ett oundgängligt villkor för högre sedlig och
  intellektuell utveckling. Detta är dock nog för att anbefalla den i den
  sunda samhällsutvecklingens, i kulturens intresse.
  
  Den reform, vi sysselsatt oss med i denna skrift, lofvar icke att
  förlänga lifvet på ett enda socialt missförhållande—snarare tvärt om.
  Och hvad den alldeles säkert lofvar, det är, att den _oundvikliga_
  utveckling, som leder till mildrande eller afskaffande af de många
  djupliggande sociala missförhållanden, hvarpå vår nuvarande
  samhällsbyggnad hvilar, skall bli af sundare och fredligare natur. Detta
  löfte kan normalarbetsdagen gifva, därför att den är en reform, hvilken
  befordrar bildandet af sundare, intelligentare, själfständigare, andligt
  och ekonomiskt _friare_ medborgare.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Denna skrift innehåller _talrika citat_ ur Schönbergs _Handbuch der
  politischen Oekonomie_, ur _Handwörterbuch der Staatswissenschaften_
  samt ur ett par andra nationalekonomiska värk. Citationstecken och
  hänvisningar ha dock på de flesta håll utelämnats, emedan de skulle
  gjort texten allt för tungläst.
  
  -----
  
  Fotnot 9:
  
    D. v. s. ett botemedel, som häfver tillfälliga yttringar af en
    sjukdom, men icke angriper denna i roten.
  
  
  
  
                            TRANSCRIBER'S NOTES
  
  
   1. Silently corrected simple spelling, grammar, and typographical
      errors.
   2. Retained anachronistic and non-standard spellings as printed.
   3. Enclosed italics font in _underscores_.
   4. Enclosed spaced out font in _tildes_.
  
  
  
  
  
  End of the Project Gutenberg EBook of Normalarbetsdagen, by Gustaf F. Steffen