text: Produced by Tor Martin Kristiansen, Therese Wright and the
  Online Distributed Proofreading Team at http://www.pgdp.net
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  STUDENTFÖRENINGEN VERDANDIS SMÅSKRIFTER. 84.
  
    Renlighet och frisk luft
    af
    HJALMAR ÖHRVALL,
    professor.
  
    Andra genomsedda upplagan.
  
    (Fjärde tusendet.)
  
    STOCKHOLM.
    ALBERT BONNIERS FÖRLAG.
  
  
  
  
  Innehåll:
  
  
  Renlighet och frisk luft.
  
    1. Nyttan af frisk luft                                3.
  
    2. Hvad är orsaken till luftförskämningen              3.
  
    3. Förruttnelsegaser och antropotoxin                  5.
  
    4. Tillfälliga orsaker till luftförskämning            7.
  
    5. Hvad är frisk luft?                                 8.
  
    6. Huru skola vi erhålla frisk luft i våra bostäder?  10.
  
    7. Luftväxling                                        11.
  
    8. Kroppens och klädernas renhållning                 13.
  
    9. Bostadens renhållning                              16.
  
  
    STOCKHOLM.
    ALB. BONNIERS BOKTRYCKERI 1900.
  
  
  
  
  1. Nyttan af frisk luft.
  
  
  Hur angenämt och upplifvande det är att vid utträdandet ur ett kvaft
  rum insupa den friska luften i det fria, torde litet hvar erfarit,
  liksom å andra sidan äfven obehaget af att längre tid nödgas uppehålla
  sig i öfverfyllda lokaler eller boningsrum med dålig luft. Och i detta
  fall, liksom i så många andra, ger oss vår omedelbara känsla en ganska
  god fingervisning om hvad som för oss värkligen är nyttigt eller
  skadligt. Erfarenheten har till fullo visat, att längre tids vistelse
  i dålig luft medför en mängd olägenheter: allmän svaghet, bristande
  matlust, bleksot, ringa motståndskraft mot hvarjehanda sjukdomar
  o. s. v., medan å andra sidan den friska luften vid de s. k.
  luftkurorterna vid hafskusten, på fjällen, i skogarna visat sig vara
  ett bland de värksammaste medel att behandla och förekomma de mäst
  olikartade sjukdomar. Det är lätt att inse, att värkan i det senare
  fallet sker indirekt, således att organismens egen lifsvärksamhet och
  förmåga att motstå och befria sig från skadliga inflytelser i hög grad
  ökas och befordras. Den friska luftens nytta liksom den dåliga luftens
  skadlighet är icke längre omtvistad, om också icke ännu på långt när
  så allmänt insedd, som den borde vara.
  
  
  
  
  2. Hvad är orsaken till luftförskämningen?
  
  
  Frågar man åter hvad det är, som gör luften i våra boningsrum och
  samlingslokaler dålig, så måste man tillstå, att denna viktiga fråga
  ännu icke är på ett tillfredsställande sätt besvarad. Det är
  emellertid af stort inträsse att se huru åsikterna härvidlag ändrat
  sig. Som bekant utgöres luften hufvudsakligen af en blandning af
  omkring 21 viktdelar syrgas och 78 delar kväfgas; hvartill kommer små
  mängder af vattengas, kolsyra (2-5 delar på 10,000 delar luft) samt af
  flera, på de sista åren upptäckta gaser (argon, helium, krypton, neon
  m. fl.), hvilka emellertid icke synas hafva någon praktisk betydelse.
  Af dessa luftens beståndsdelar är syrgasen för lifvet fullkomligt
  oundgänglig. Lifsprocesserna i vår organism bestå till väsentlig del i
  en långsam förbränning; bränslet tillföres organismen genom den
  intagna födan; men liksom det i en vanlig eldstad kräfves icke blott
  bränsle utan äfven tillträde af luftens syre, så måste äfven inom
  organismen syrgas i tillräcklig mängd tillföras, hvilket som bekant
  äger rum genom andningen. Hindras luftens tillträde, inträffar
  kväfning i det ena fallet såväl som det andra. Förbränningen sker i
  kroppens särskilda väfnader, framför allt i musklerna, och härvid
  alstras, liksom vid vanlig förbränning i en eldstad, bl. a. kolsyra,
  som bortgår med den utandade luften.[1] Den inandade luften förlorar
  sålunda omkring 5 procent syrgas och den utandade innehåller i stället
  omkring 4 procent kolsyra jämte åtskilligt vatten i gasform.
  Kväfvemängden är ungefär densamma i den in- och utandade luften.
  Kväfgasen är indifferent; den kan icke underhålla förbränningen, men
  är trots namnet icke giftig eller kväfvande mer än andra indifferenta
  gaser, såsom t. ex. vätgas m. fl. Så snart syrgasens betydelse blifvit
  insedd, trodde man helt naturligt, att luften i slutna rum blir dålig,
  emedan syrgasen småningom förbrukas genom människors andning. Men
  noggranna undersökningar visade snart, att så icke kan vara fallet.
  Endast i mycket små, hermetiskt slutna rum kan sådant inträffa, t. ex.
  då människor kväfvas i en tillsluten kista o. d. Men våra boningsrum
  äro aldrig så täta, och äfven om alla springor tillslötes, går luften,
  såsom i det följande skall visas, så pass obehindrat tvärs igenom
  väggarna, att den förbrukade syrgasen hinner ersättas. Noggranna
  analyser ha visat, att till och med i starkt öfverbefolkade lokaler
  luftens syrhalt aldrig understiger 20 procent, således icke är
  nämvärdt mindre än i det fria.
  
    [1] Jämfr Verdandis småskrifter n:o 41, _Palmær_, _Elden_.
  
  Då man å andra sidan fann, att kolsyra icke är så indifferent som
  kväfgasen, utan inandad i större mängd medför döden, var det ej
  underligt, att man nu sökte orsaken till luftförskämningen i den vid
  förbränningen bildade _kolsyran_. Kolsyra utandas af alla människor,
  och det är ej svårt att uppvisa, att luftens kolsyremängd i
  öfverbefolkade lokaler är betydligt förökad. Den åsikten att det är
  kolsyran som fördärfvar luften, torde vara den förhärskande bland
  allmänheten; åtminstone ser man den ännu framställas i åtskilliga
  läroböcker, populära skrifter m. m. Men bland vetenskapsmännen är den
  för länge sedan öfvergifven. Luftens kolsyrehalt, som i det fria
  växlar mellan 2 och 5 delar på 10,000, stiger äfven i öfverbefolkade
  och illa ventilerade skollokaler, värkstäder, kaserner och teatrar
  sällan öfver 7 på 1,000, och denna kolsyrehalt är ej tillräcklig att
  förklara den dåliga luftens värkan. Man kan utan minsta olägenhet
  inandas luft med vida större kolsyremängd. I vissa grottor utomlands,
  som t. o. m. användas vid luftkurer, stiger luftens kolsyrehalt ända
  till 20 delar på 1,000; och erfarenheten från dessa grottor visar, att
  en sådan kolsyrehalt i alla händelser icke värkar skadligt. På dessa
  och andra grunder har man öfvergifvit hypotesen om kolsyran som
  orsaken till luftförskämningen. Men hvad kan det då vara? Ja, härpå
  kan man ej ännu svara med visshet. Så mycket tyckes emellertid redan
  nu vara tydligt, att luften liksom vattnet kan förorenas på många
  olika sätt, och ser man sig om efter källor till föroreningar, så
  saknas de ingalunda.
  
  
  
  
  3. Förruttnelsegaser och antropotoxin.
  
  
  Vid vissa jäsnings- och förruttnelseprocesser bildas ytterst giftiga
  ämnen, som man kallat ptomainer och toxiner, och hvaraf många lätt
  öfvergå i gasform; det är ganska säkert, att sådana spela en viktig
  roll vid luftskämningen, låt vara, att de icke ännu äro närmare
  kända. Sådana förruttnelseprocesser kunna äga rum på vår egen kropp.
  I dammet finnas talrika mikroskopiska organismer af olika slag, som i
  afsöndringarna från hudens svett- och talgkörtlar kunna inleda sådana
  processer; och det är klart, att detsamma kan äga rum i klädesplagg,
  som upptagit dylika afsöndringar. Hur lätt sådan förruttnelse kan
  inträda inser man, om man t. ex. erinrar sig, hur vidrig lukt somliga
  personer, som lida af stark fotsvett, kunna sprida omkring sig.
  Svetten luktar icke märkbart när den afsöndras utan först när den
  ruttnar; förhindras detta genom noggrann renlighet eller en smula i
  strumporna inströdd salicylsyra, förekommes den elaka lukten, utan att
  svettafsöndringen upphör. Men icke blott på hudytan och i kläderna kan
  sådant försiggå. I munnen på nästan alla människor frodas en hel flora
  af mikrober, som kunna föranleda sönderdelning af munslemmet och i
  munnen befintliga maträster, hvilket vid allt för bristfällig
  renhållning af munnen, hälst när ihåliga tänder försvåra densamma, ger
  sig tillkänna genom s. k. dålig andedräkt. Här finna vi således en
  annan källa till luftförskämning. Men äfven i näsan, svalget, öronen,
  luftrören och lungorna kunna vid åtskilliga sjukliga tillstånd
  förruttnelseprocesser försiggå (såsom vid vissa former af kronisk
  snufva o. s. v.), som på ett kännbart sätt fördärfva luften i
  omgifningen. Härtill komma tarmgaser m. m.
  
  Några forskare påstå nu på grund af anställda försök, att alldeles
  friska och så att säga in- och utvändigt fullkomligt rengjorda personer
  icke förgifta luften i tillslutna rum (frånsett kolsyrebildningen, som
  icke har någon praktisk betydelse); men andra hafva kommit till motsatt
  resultat och påstå, att den utandade luften innehåller ett gift, som ej
  härrör från orenlighet, utan hör till kroppens fysiologiska afsöndringar.
  Man har kallat detta förmodade gift för _antropotoxinet_ (af antropos
  människa och toxon gift). Detta är emellertid en ännu oafgjord fråga,
  hvars besvarande vore af mycket stor både teoretisk och praktisk
  betydelse.
  
  
  
  
  4. Tillfälliga orsaker till luftförskämning.
  
  
  Oafsett detta luftens ständiga, normala förorenande af människor (och
  djur) kan den naturligtvis äfven försämras och fördärfvas genom mera
  tillfälliga eller lokala orsaker, hvarpå några exempel här må anföras.
  I fråga om gasformiga föroreningar bör man sålunda lägga märke till,
  att jäsnings- och förruttnelseprocesser liknande de förut omnämda
  naturligtvis kunna förekomma i all möjlig smuts och orenlighet, hvar
  den än må finnas, och föranleda luftförskämning.
  
  En annan giftig gas, känd sedan gammalt, är koloxiden, som gör
  _koloset_ så farligt. Själf är den utan lukt, men förekommer
  lyckligtvis vanligen blandad med andra gaser, som röja dess tillvaro;
  så icke blott i det vanliga oset, utan äfven i _lysgas_, som
  visserligen till största delen består af illaluktande kolväten, men
  som egentligen är farlig genom sin halt af koloxid. Vidare bör nämnas
  _tobaksrök_, som utom kolpartiklar innehåller gifter i gasform, icke
  blott nikotin utan äfven vissa vidbrända, ej så noga kända ämnen. Att
  tobaksrök värkar giftigt, därom kan enhvar, som icke genom långvarigt
  bruk af tobak gjort sig relativt okänslig för dess invärkan, öfvertyga
  sig, om han vistas en afton i någon af de otaliga, nästan oundvikliga
  tobaksatmosfärer, hvarmed rökare ännu i våra dagar obekymrat förgifta
  icke blott sig själfva utan äfven sina (icke tobaksbehöfvande)
  medmänniskor.[2] Vidare _os_ från rykande ljus och lampor, os af damm,
  som blir svedt på rödheta kaminer; samt dålig lukt från våta skodon,
  skämda matvaror, smutsigt linne, orena kläder o. s. v. Om man pröfvar
  med näsan luften i en förut en tid tillsluten garderob, kan man i
  allmänhet omedelbart konstatera, att kläder kunna spela en roll i
  fråga om luftförskämning.
  
    [2] Jmfr Verdandis småskrifter n:o 62 och 63, _Santesson_, _Om
        tobak_, s. 29.
  
  Huruvida _arsenikhaltiga tapeter_ (som numera sällan förekomma i
  handeln) förgifta luften genom fasta eller gasformiga artiklar, torde
  ännu vara oafgjort; men troligen är det senare fallet, ty öfverklistring
  synes öka deras skadliga värkan (genom klistrets omedelbara beröring med
  färgen, hvilket gynnar uppkomsten af arsenikhaltiga gaser). Ihågkommas
  bör äfven, att _många växters doft_ är giftig.
  
  Luftens _fasta_ föroreningar sammanfatta vi under namnet _damm_, och
  det är på förhand klart, att dettas beståndsdelar måste växla i högsta
  grad under olika omständigheter och att dammet på grund häraf är
  mycket olika farligt att inandas. Som exempel må här anföras en
  uppgift på, hvad man vid mikroskopisk undersökning fann i dammet
  mellan ett par dubbelfönster: utom en del saker, som ej så noga kunde
  bestämmas, funnos där kvarts- och kolsmulor, kalk-korn, ylle-,
  bomulls- och linnetrådar, stärkelsekorn, insektsdelar (flugvingar),
  fågelfjädrar, växthår, 12 olika slags svampsporer, frömjöl från olika
  slags växter, 2 arter infusionsdjur, en mängd alger och bakterier.
  Dessa sistnämda, nämligen _bakterierna_, utgöra en af de för
  närvarande mäst fruktade beståndsdelarna i dammet. Bakterierna finnas
  som bekant af ofantligt många slag, hvaraf vissa äro ytterst farliga,
  andra oskadliga; äfven deras lifskraftighet är mycket olika stor under
  olika omständigheter, och man inser då lätt, att någonting
  allmängiltigt ur denna synpunkt icke kan sägas om damm i allmänhet.
  
  Äfven andra fasta beståndsdelar i luften, t. ex. fin sand, slipstoft
  etc., kunna naturligtvis vara farliga att inandas genom att så att
  säga bana väg för bakterierna.
  
  
  
  
  5. Hvad är frisk luft?
  
  
  Om man nu uppställer den frågan, hur man i ett särskilt fall skall
  afgöra, om luften är frisk eller icke, så inses af det föregående, att
  den frågan icke är så lätt att besvara. Att bedöma luftens renhet
  efter kolsyremängden eller någon annan af de otaliga föroreningar, som
  kunna förekomma, duger naturligtvis ej.[3] Strängt taget borde luften
  pröfvas på dem alla, både de fasta och de gasformiga, kemiskt,
  mikroskopiskt, bakteriologiskt o. s. v.; och man skulle ändå icke vara
  säker på resultatet, särskilt emedan flere af de gasformiga, giftiga
  beståndsdelarna ännu äro i det närmaste okända. I praktiken måste man
  än så länge väsentligen sätta sin lit till ett annat, vida enklare,
  men också mycket lättare tillgängligt reagens, som emellertid
  ingalunda är att förakta, och som, rätt användt, kan skydda oss för
  många skadligheter, nämligen _lukten_.
  
    [3] Sedan man lärt sig inse, att kolsyran icke är orsaken till
        luftförskämningen, har man likväl fortfarande användt
        kolsyremängden som _mått_ på denna. Äfven om hypotesen om
        antropotoxinet vore riktig, skulle detta förfarande vara
        oberättigat, enär det alls icke är sagt, att kolsyran afsöndras
        i viss proportion till antropotoxinet. Men som vi sett, finnas
        många andra källor till luftförskämning, hvilka icke stå i
        minsta samband med kolsyreproduktionen. Kolsyrebestämningar
        kunna under vissa förutsättningar ge en föreställning om
        _ventilationens_ storlek; men däraf kan man icke utan
        vidare draga några slutsatser i fråga om luftens renhet, lika
        litet som man kan bedöma en persons affärsställning, ifall man
        endast får veta hans utgifter men ingenting känner om hans
        inkomster.
  
  Denna metod är visserligen icke absolut tillförlitlig; ty många
  skadliga föroreningar hafva ingen lukt, t. ex. koloxid. Men, såsom
  redan påpekats, röjas de ofta af andra, samtidigt förekommande
  inblandningar, som lukta illa. Å andra sidan är det ju möjligt, att
  somliga ämnen kunna lukta illa utan att vara så synnerligen skadliga;
  men så länge saken är outredd, gäller i dylika fall (i motsats mot i
  rättsfall), att man bör hällre fälla än fria. Ett par omständigheter
  förtjäna påpekas, som äro af vikt vid näsans "rätta bruk". Först och
  främst bör naturligtvis luktorganet vara friskt och icke fördärfvat
  (genom kronisk snufva, snus o. s. v.). Vidare bör man veta, att
  luktsinnet mycket fort uttröttas för en viss lukt och sedan icke
  längre reagerar förr än efter tillräcklig hvila. Har man således
  vistats en stund på ett ställe med dålig luft, känner man den vanligen
  icke längre. Vill man därför med näsan bedöma luften t. ex. i ett
  sofrum på morgonen, bör man först vistas en stund i det fria och sedan
  inträda i sofrummet. Slutligen gäller här som äljes, att öfning ger
  färdighet. Vid bedömandet af luften har man blott att tillämpa samma
  regel, som äfven gäller om människor: "den luktar bäst, som icke
  luktar någonting alls".
  
  
  
  
  6. Huru skola vi erhålla frisk luft i våra bostäder?
  
  
  I det föregående ha vi sett, huru åsikterna om, hvad som är orsaken
  till luftens förskämning i slutna bonings- och samlingsrum, i senare
  tid undergått en ganska stor förändring. Under det man nämligen förr
  trodde, att det var den vid andningen afsöndrade kolsyran, som
  fördärfvade luften, är man numera af den åsikten, att kolsyran i detta
  fall är ganska oskyldig i jämförelse med åtskilliga andra giftiga, ännu
  ej närmare kända ämnen, som afsöndras från kroppen. Huruvida dessa
  återigen liksom kolsyran höra till kroppens naturliga (fysiologiska)
  afsöndringar eller uteslutande bildas vid de förruttnelseprocesser af
  olika slag, som försiggå i smuts och orenlighet, som finnas på kroppens
  yta eller i flere hålor, som mynna ut på kroppsytan, framför allt
  munhålan, och som nästan aldrig kan fullständigt aflägsnas, eller
  förekommas, denna viktiga fråga är ännu oafgjord. Och likväl vore dess
  besvarande af den största praktiska betydelse. Ty det är klart, att om
  kroppen afger giftiga ämnen äfven under fullt fysiologiska
  förhållanden, så kan man aldrig förebygga, att luften i ett rum, där
  människor vistas, bemänges med sådana; och man vore då, lika väl som
  när man trodde, att kolsyran var källan till luftförskämningen,
  uteslutande hänvisad till att söka så fort som möjligt bortskaffa dessa
  gifter genom luftombyte, således genom _ventilation_, ty deras bildande
  kunde ju icke förekommas. Härröra de åter uteslutande från smuts och
  orenlighet, bör man ju kunna _förebygga_ luftförskämningen genom
  fullständig _renlighet_. Ehuru nu, som sagt, denna viktiga fråga ej
  ännu är afgjord, har man i utlandet på senare åren, icke minst på grund
  af praktiska erfarenheter, börjat fästa allt större afseende vid den
  senare synpunkten. _Pettenkofer_, den berömde hygienikern, har gifvit
  detta nyare uppfattningssätt ett kanske något drastiskt, men onekligen
  slående uttryck genom följande yttrande, som torde förtjäna läggas på
  minnet: "_Om man har en gödselhög i ett rum, där man vill skaffa frisk
  luft, så är det bäst att först taga bort gödselhögen och vädra sedan_".
  Erfarenheterna från många skolor äro i detta afseende lärorika. Så
  länge man endast genom luftväxlingsapparater sökte åstadkomma frisk
  luft i skolrummen, fick man mycket otillfredsställande resultat, trots
  det man mångenstädes uppdref ventilationshastigheten ända därhän, att
  luftdraget blef störande; men när man införde obligatoriska _skolbad_,
  blef luften såsom genom ett trollslag väsentligt förbättrad.
  
  _Renlighet_ och _luftväxling_ äro hufvudmedlen för erhållande af frisk
  luft. Af dessa är renlighet det viktigaste; hvaraf emellertid
  naturligtvis icke följer, att ventilation bör på minsta sätt försummas.
  I lokaler, där många människor vistas, t. ex. skolor, fabriker,
  kaserner o. s. v., äro särskilda luftväxlingsapparater nödvändiga; och
  i privata bostäder måste man fortfarande draga försorg om flitig
  vädring, hälst som det torde dröja länge, innan den grad af renlighet,
  hvarom här är fråga, hinner varda i afsevärd mån förvärkligad. Men man
  bör alltid ha i minnet, att _där renlighetens fordringar för mycket
  åsidosättas, där är äfven den kraftigaste ventilering vanmäktig_.
  
  
  
  
  7. Luftväxling.
  
  
  Vi skola nu i det följande gifva några praktiska anvisningar rörande
  ventilering och renlighet och göra början med den förra. Vi kunna
  härvid förbigå de olika slagen af särskilda ventileringsapparater,
  detta så mycket hällre, som dylika inrättningar, så nödvändiga de än
  äro i lokaler, där många människor samlas, torde vara öfverflödiga i
  vanliga boningsrum. Om man nämligen där blott iakttager noggrann
  renlighet (hvarom mera längre ned), är den s. k. "naturliga
  ventileringen", d. v. s. den luftväxling som äger rum tvärs igenom
  väggar, golf och tak, i förening med den dagliga vädringen genom
  öppnandet af fönster och dörrar, fullt tillräcklig. Man må nämligen
  icke föreställa sig, att väggar, golf och tak i våra boningsrum äro
  ogenomträngliga för luft. Icke blott genom hål och öppningar, som
  alltid finnas, utan tvärs igenom bräder och murar går luften tämligen
  obehindrat. Om man sätter en glastratt med den vida öppningen mot ena
  flatsidan af en vanlig tegelsten, och en annan likadan glastratt på
  samma sätt midt emot på andra sidan, tätar fogarna och öfverdrar hela
  tegelstenen för öfrigt med vax, så kan man, såsom Pettenkofer visat,
  leda in syrgas genom den ena trattpipen och tända den, där den går ut
  genom den andra. Gasen går sålunda ganska obehindrat tvärs igenom
  tegelstenen. Ja, man kan till och med släcka ett brinnande ljus, som
  hålles framför den ena trattpipen, genom att blåsa i den andra. Men
  betydligt lättare går luften igenom det murbruk, som förenar stenarna
  med hvarandra. Äfven trä genomsläpper luften ehuru icke så lätt som
  tegelsten; men äfven här går luften vanligen ganska lätt genom
  fogarna. Allt detta gäller emellertid i vida mindre grad om fuktigt
  material. Om man vid det ofvan anförda försöket först dränker
  tegelstenen i vatten, så lyckas det icke alls eller i alla händelser
  dåligt. Däraf inses lätt, att den naturliga ventilationen i ett
  nybyggt hus med våta murar måste vara betydligt sämre än i ett hus med
  torra väggar, och detta är en af de förnämsta farorna med bostäder i
  nya stenhus. Äfven cementputs, oljefärg och fernissa förminska eller
  upphäfva genomträngligheten.
  
  Faran af våta murar kan väsentligen förminskas genom ständig eldning
  för öppna spjäll dag och natt; och _eldning_ är äfven äljes i privata
  bostäder ett af de viktigaste medlen att åstadkomma luftväxling. Allra
  mäst värksamma äro naturligtvis härvidlag sådana kaminer, som brinna
  dygnet om, förutsatt att de skötas ordentligt, så att de icke sprida
  os, hvilket allt för ofta är fallet i följd af okunnighet eller
  vårdslöshet vid deras skötsel. Eldning befordrar äfven indirekt
  luftväxlingen genom bostadens uppvärmning; ty den naturliga
  ventilationen påvärkas i så hög grad af temperaturskillnaden mellan
  inne och ute, att, såsom Pettenkofer visat, luftväxlingen i samma rum
  kan vara större om vintern, när fönster och dörrar äro tillslutna, än
  om sommaren, då fönstren stå öppna. Och han anmärker i sammanhang
  härmed, att om man ger de fattiga ved om vintern, så ger man dem icke
  blott värme, utan förbättrar äfven luften i deras bostäder.
  
  Man bör emellertid icke underlåta att vid den dagliga rengöringen af
  boningsrummen såväl som äljes vid förefallande behof grundligt
  utlufta rummen genom att öppna fönstren, hvilka böra vara försedda med
  s. k. lättrutor, för att vädring må kunna ske äfven om vintern, sedan
  innanfönstren äro insatta. Vida bättre äro emellertid sådana
  dubbelfönster, där det inre fönstret är fäst på det yttre, så att hela
  fönstret kan öppnas på en gång, hvarvid ytter- och innerfönstret
  följas åt.
  
  Man bör vid dylik vädring om vintern komma ihåg, att det är mycket
  mera praktiskt att öppna fönstret en kort stund på vid gafvel än att
  låta det stå länge på glänt; ännu bättre är att en stund åstadkomma
  korsdrag, om man vill grundligt utvädra rummet, då luften ombytes så
  hastigt, att väggar och möbler m. m. föga hinna afkylas. Den nya
  luften uppvärmes i så fall mycket fort, under det, ifall fönstret står
  länge på glänt, rummet småningom utkyles. Genom att öppna ventilen
  upptill på kakelugnen, där en sådan ventil finnes, kan man i händelse
  af behof åstadkomma en tämligen god ventilation.
  
  
  
  
  8. Kroppens och klädernas renhållning.
  
  
  Ännu viktigare än ventilationen är, såsom redan är antydt, renlighet.
  På grund af hvad förut är nämt utgöra vanligen människorna själfva den
  viktigaste källan till luftförskämningen. Vilja vi hålla rent, böra vi
  därför göra början med oss själfva. _Huden_ bör hållas ren genom
  grundliga och ofta upprepade bad, låt oss säga till en början minst en
  gång i veckan; hvarjämte ombyte af underkläder bör tillräckligt ofta
  äga rum. Det är otroligt, i huru hög grad äfven s. k. bildadt folk i
  vårt land syndar mot dessa regler. Det är ej ovanligt att en person,
  som kan vara ganska snygg till det yttre, men som ej badat på mycket
  länge, genom sin blotta närvaro på en kort stund kan på ett kännbart
  sätt fördärfva luften i ett helt rum. Med någon öfning kan man i
  allmänhet med lukten afgöra, hur pass "obadad" en person varit, som en
  stund befunnit sig i ett litet, tillslutet rum med förut frisk luft,
  och man finner snart, att obadade personer äro vanligare än man kan
  ana. Bad försummas på ett oförsvarligt sätt i vårt land. Vår
  bondeklass t. ex. står i detta afseende betydligt efter den finska
  allmogen, som i stor utsträckning begagnar de billiga och värksamma
  badstubaden. De mera upplysta bland arbetsklassen torde i detta
  afseende stå framför våra bönder, och det är icke osannolikt, att
  luften i andra kammaren, som nu trots betydlig ventilering är så
  dålig, äfven i bokstaflig bemärkelse skulle bli bättre, om -- rösträtten
  utsträcktes. Badning är så viktig i sanitärt hänseende, icke minst med
  afseende på förebyggandet af luftförskämning, att tillgång till
  billiga bad sommar och vinter borde ombesörjas på allmän bekostnad
  både på landet och i städerna. I utlandet har man gått före i detta
  afseende: i Berlin t. ex. kan man få en ljum dusch (jämte tvål och
  handduk) för ett pris af omkring 10 öre. Redan _Liebig_ yttrade på sin
  tid, att ett folks kulturståndpunkt kan mätas efter den mängd tvål och
  såpa det förbrukar per individ, och det ligger en god del sanning i
  detta yttrande. Måttstocken må vara något ensidig; men den är minst
  lika god, som den i detta syfte ofta använda procenten af skrif- och
  läskunnige; ty bildningen visar sig ej så mycket däri, _att_ man kan
  läsa och skrifva, som i _hvad_ man värkligen läser och skrifver. Detta
  åter, kan t. ex. lika väl befordra vidskepelse som upplysning, under
  det tvål och såpa nästan uteslutande användas till nyttigt ändamål och
  i hyfsningens inträsse.
  
  En annan källa till luftförskämning är, såsom vi förut påpekat, vissa
  personers _dåliga andedräkt_. Den kan bero på sjukdomar i näsan,
  munnen, svalget och luftvägarna, och i så fall bör naturligtvis
  läkaren rådfrågas. Men i de flästa fall beror den helt enkelt på
  bristande renhållning af munnen med däraf följande jäsnings- och
  förruttnelseprocesser därstädes. Det är en allmän föreställning, att
  dålig andedräkt beror på dålig mage; men förhållandet torde vida
  oftare vara på sätt och vis omvändt, i det att de förruttnelseprocesser
  i munnen, som ge upphof till den dåliga andedräkten, äfven kunna
  föranleda sjukdomar i magen. Äfven för tändernas vård är munnens
  vederbörliga renhållning af vikt. _Stanley_ berättar i sitt arbete
  "Genom de svartes världsdel", huru han på ett ställe i Afrika stötte på
  en negerstam, som frapperade genom sina bländhvita tänder. Men han fann
  snart förklaringen: efter hvarje måltid framtogo dessa negrer --
  tandborstar och rengjorde omsorgsfullt sina tänder. Hos oss har det ännu
  icke, så som sig borde, ingått i de vanliga fordringarna på hyfsning,
  att man bör hålla sig ren äfven i munnen, något som bör kunna
  åstadkommas genom flitigt bruk af tandborstar, tandpulver och något af
  de många goda antiseptiska munvatten, som konkurrensen framkallat. En
  person med dålig andedräkt kan stundom fördärfva luften i hela sin
  omgifning; och mer eller mindre dålig andedräkt är mycket vanligare än
  man tror. Det förtjänar påpekas, att emedan luktsinnet snart tröttas af
  en viss lukt, som sedan ej kan uppfattas, sällan någon kan känna, om
  hans egen andedräkt luktar illa.
  
  I händelse af smittosamma sjukdomar böra den sjukes afsöndringar
  omsorgsfullt desinficeras. Särskilt gäller detta om lungsiktigas
  upphostningar. Men detta är ett kapitel för sig, som vi här ej kunna
  inlåta oss på. Endast så mycket må i detta sammanhang framhållas, att
  man borde med alla till buds stående medel söka fullständigt utrota
  somliga personers ovana att _spotta på golfvet_, en osed som är
  fullkomligt oförenlig icke blott med vanlig hyfsning utan äfven med
  hälsolärans enklaste fordringar.
  
  Så mycket om våra egna kroppar. Det är för öfrigt klart att äfven våra
  kläder, framför allt underplaggen, måste, om de äro smutsiga, vara
  härdar för luftförskämning. Genom flitig badning, som naturligtvis
  förminskar underklädernas orenande, och genom tillräckligt ofta
  skeende ombyte, måste man bemöda sig att äfven i detta afseende icke
  blott _synas_ utan värkligen _vara_ ren.
  
  Att äfven gångkläderna emellanåt borde rengöras, är tämligen klart; vore
  de ej i allmänhet af mörk färg, som döljer smutsen, skulle det ofta nog
  vara alldeles påtagligt. Men dylik rengöring försummas allmänt, utan
  tvifvel mäst därför att man icke tror att den är möjlig. Tekniken har
  emellertid äfven på detta område gjort stora framsteg på senare tiden;
  och äfven i vårt land finnas redan på åtskilliga ställen kemiska
  tvättanstalter, där gångkläder o. d. utan att söndertagas för ganska
  billigt pris grundligt rengöras (genom tvättning med benzin o. d.) och
  eventuelt desinfekteras (med ånga). Dessa nyttiga anstalter förtjänade
  användas i vida större utsträckning än som nu är fallet. Utom många
  andra fördelar skulle härigenom vinnas äfven den, att en viktig källa
  till luftförskämning i väsentlig grad inskränktes.
  
  
  
  
  9. Bostadens renhållning.
  
  
  Öfvergå vi nu till renhållningen i våra boningsrum, så är det kapitlet
  så vidlyftigt, att vi här måste inskränka oss till att framhålla några
  få synpunkter. Om redan den yttre luften och grundluften (luften i
  marken) i bostadens närhet orenas genom afskrädeshögar, närbelägna
  afträden, illaluktande rännstenar o. s. v., så är det naturligtvis
  omöjligt att erhålla frisk luft i rummen. I själfva rummen äro ofta
  golfspringorna och fyllningen i trossbottnarna (i hvilken flytande
  ämnen kunna nedrinna genom golfspringorna) en outtömlig källa till
  luftförskämning, ja ofta värkliga smittohärdar, såsom erfarenheten
  visat. Oljemålade eller bonade golf med _fullkomligt täta fogar_ äro
  ett önskningsmål, som man borde eftersträfva, till en början åtminstone
  i barnkamrarna.[4] Målade golf kunna lätt rengöras genom tvättning, och
  man slipper ifrån den förhatliga skurningen med vatten i golfspringor
  och trossbottnar med åtföljande "skurlukt".
  
    [4] Billigare än att oljemåla golfven, men likväl mycket
        fördelaktigt är att olja dem, hvilket man kan göra själf. Till
        ett rum med 5 meters sida (25 kvadratmeter) åtgår 1½ liter
        kokad linolja, som finnes i handeln. Oljan uppvärmes _lindrigt_
        (obs. att den ej är eldfarlig men brinner, om den antändes, och
        i så fall bäst släckes med ett passande lock) och ingnides med
        en yllesudd, fäst på ett skaft. Sedan oljan torkat, upprepas
        ingnidningen 2 gånger, hvarvid ¼ kilogram ockra blandas med
        oljan. Ingnidningen bör hälst förnyas hvarje år.
  
  Gamla möbler såsom kommoder, soffor med oren stoppning o. s. v. kunna
  stundom sprida dålig lukt och böra i så fall aflägsnas och
  oskadliggöras. Öppna tvättkärl äro vida att föredraga framför de
  gamla, skåpformiga, sällan eller aldrig luktfria kommoderna.
  
  Smuts, har en författare sagt, är blott "en sak på orätt ställe". Det,
  som är vidrig smuts på ett ställe, är kanske t. ex. förträfflig
  gödning på ett annat. Smutsen bör bortskaffas så fort som möjligt, så
  mycket mer, som dess skadliga värkan vanligen ökas, ju längre den får
  ligga. Därför böra klosetter, skulhinkar, soplådor o. s. v. tömmas
  _ofta_, och kärlen sedan _väl rengöras_ och hälst desinficeras.
  Smutsigt linne och orena kläder i allmänhet böra icke behållas inom
  boningsrummen och ej få ligga länge "på lager". Det är bättre att ha
  _små_ linneförråd och tvätta ofta, än tvärtom. Sängkläder böra ej
  förvaras i slutna fållbänkar och soffor utan fritt och luftigt samt
  ofta piskas och vädras. Skafferiet bör hållas rent och noga
  ventileras.
  
  Doftande blommor borde man ej ha i rum, i alla händelser ej i sofrummet.
  Somliga växters doft är direkt skadlig; andra kunna värka skadligt genom
  att _dölja_ dålig luft. Man tyckes nu för tiden mera allmänt inse, att
  dålig luft bör aflägsnas, icke döljas, hvilket förklarar, att det förr
  så vanliga bruket af rökpulver, rökpapper o. s. v. med rätta kommit
  alldeles ur modet. Alldeles detsamma gäller om bruket af parfymer,
  hvilka förr användes mycket mera än nu (i synnerhet af fruntimren) och i
  samma syfte. Numera torde flertalet föredra att hålla sig rena, och man
  tillämpar den redan anförda regeln, att "den luktar bäst, som icke
  luktar någonting alls". En parfymerad person utsätter sig för misstanken
  att han inte är riktigt snygg. Man bör dessutom betänka, att hvad som är
  vällukt för en person kan vara vidrigt för en annan, samt att den
  parfymerade af redan anförda skäl ej själf kan känna hur starkt han
  luktar. Vällukt kan vara angenäm och uppfriskande för en stund, men icke
  i längden.
  
  Hvad särskilt angår _dammet_, så kan mycket göras för att förekomma,
  att dylikt hopas. Våra rum äro ofta öfverlastade med en del krimkrams
  och grannlåter af alla slag, hvilka redan ur skönhetssynpunkt äro af
  mer än tvifvelaktigt värde och som mera göra skäl för namnet
  "dammgömmor", än prydnadsföremål.[5] En förenkling af lefnadsvanorna
  skulle härvidlag äfven ur hälsosynpunkt vara i hög grad önskvärd.
  Detsamma gäller om alla slags _tyg-_ och _trasmattor_; de äro ur
  hygiensk synpunkt alltid misstänkta och borde hälst alldeles
  afskaffas. Där det är dragigt och golfkallt är det vida bättre att göra
  golfven täta än att täcka dem med mattor. Kunna dylika ej umbäras, böra
  de först och främst aldrig fastspikas utan fästes med ringar, så att de
  lätt kunna borttagas. De böra vidare ofta piskas (hvilket naturligtvis
  äfven gäller om förhängen, draperier o. s. v.), men piskas på sådana
  tider och ställen, att dammet ej anställer ännu mera förtret och skada,
  än om det fått vara i fred. Vida förmånligare från hälsosynpunkt, ehuru
  dyrare, äro linoleummattor, som kunna aftvättas.
  
    [5] Jmfr Verdandis småskrifter n:o 77, _Ellen Key_, _Skönhet för
        alla_, s. 10.
  
  Emellanåt borde man också låta grundligt rengöra och desinfektera
  tygmattor på de kemiska tvättanstalterna; hvilket i lika mån gäller
  äfven om filtar, täcken, dukar o. s. v.
  
  Ett medel att förekomma damm i boningsrum, som ej bör förbises, består
  däri, att man lagar att folk, som kommer utifrån, har utväg att
  ordentligt torka sig om fötterna, när så behöfves. Mot en sak är man
  tillsvidare maktlös, nämligen mot fruntimrens långa klädningar, medels
  hvilka de upprifva dammet inom och utom hus och insläpa det i hemmen.
  Detta oförnuftiga mod ådagalägger klart, huru föga utvecklad känslan
  för renlighet och snygghet är äfven inom de högre samhällslagren och
  huru mycken okunnighet, som finnes att utrota.
  
  Slutligen ett par ord om dammets aflägsnande. Detta sker ingalunda
  genom den förhatliga "torrsopning" med kvastar och dammborstar, som
  ännu här och där användes och som är lika förkastlig inom som utom hus.
  Dammet rifves upp, sväfvar en tid i luften och lägger sig ned igen på
  samma ställen som förut och andra dessutom, som förut kanske voro
  relativt dammfria. Med tillhjälp af en lindrigt fuktad handduk eller
  dammtrasa eller en borste omlindad med en fuktad handduk kan man, om
  man går försiktigt tillväga, taga bort dammet, utan att rifva upp det.
  Dammet bör icke tillåtas ha några privilegierade asyler, där det alltid
  får vara i fred, emedan det där ej faller så mycket i ögonen, såsom
  t. ex. under sängar och byråar, bakom och ofvanpå kakelugnar o. s. v.,
  utan äfven sådana ställen böra emellanåt på samma sätt befrias från
  damm.
  
                 *               *
                         *
  
  Hufvudvillkoret för att få frisk luft är som vi sett _renlighet_. Och
  att genomföra renlighet är i själfva värket (äfven frånsett dess
  betydelse för den friska luften) det yppersta budet i hela
  hälsovårdsläran. Den största svårigheten härvid ligger i den mänskliga
  naturen, för hvilken _vanan_ spelar en så stor roll. Människorna måste
  uppfostras till renlighet, _vänjas_ vid densamma; därigenom blir den
  för dem ett oafvisligt behof. Att söka förmå äldre personer att antaga
  nya vanor är så godt som hopplöst. Det är i ungdomen, som vanan vid
  renlighet skall grundläggas; en gång förvärfvad, förloras den sedan
  icke så lätt. Icke minst ur denna synpunkt är det som de _obligatoriska
  skolbaden_ ha en så ofantlig, social betydelse, att de i sanning borde
  införas öfverallt både på landet och i städerna. De därtill
  erforderliga medlen skulle knappast kunna användas på ett nyttigare
  sätt.
  
         *       *       *       *       *
  
  
  
  
  ERRATA/TRYCKFEL:
  
  
  Ett fåtal errata/tryckfel i den ursprungliga texten har rättats som
  följer:
  
    Sidan  3: "e,s" ändrat till "se"
              (af stort inträsse att se).
  
    Sidan  4: "hinnar" ändrat till "hinner"
              (syrgasen hinner ersättas)
  
    Sidan  5: "förhärskade" ändrat till "förhärskande"
              (den förhärskande bland allmänheten)
  
    Sidan  6: "talgköttlar" ändrat till "talgkörtlar"
              (hudens svett- och talgkörtlar)
  
    Sidan 12: "åtadkomma" ändrat till "åstadkomma"
              (viktigaste medlen att åstadkomma luftväxling)
  
    Sidan 13: "mycker" ändrat till "mycket"
              (i så fall mycket fort)
  
    Sidan 14: "pr" ändrat till "per"
              (såpa det förbrukar per individ)
  
    Sidan 14: "sjukdommar" ändrat till "sjukdomar"
              (kan bero på sjukdommar i näsan)
  
  Ett mindre antal avstavnings- och interpunktionsfel har också ändrats,
  medan alla andra variationer i stavning har bibehållits så som de
  förekommer i originaltexten.
  
  
  
  
  
  End of Project Gutenberg's Renlighet och frisk luft, by Hjalmar Öhrvall