text: Produced by Martin Ågren, Torbjörn Alm and PG Distributed Proofreaders
  
  
  
  
  
  
  UTAN ANFÖRARE
  
  Fem svenskors fjellvandring i Norge
  
  
  SKILDRAD
  
  AF
  
  AVE
  
  
  PHILIP LINDSTEDTS FÖRLAG, LUND, 1885.
  
  
  
  INNEHÅLL:
  
     I. Förberedelser                          sid.  5
    II. Om bord på »Zéphyr»                          9
   III. Ejdsvold                                    15
    IV. På Mjösen                                   17
     V. Lillehammer                                 22
    VI. På vandring                                 25
   VII. Till fjells                                 32
  VIII. På sätrarne                                 36
    IX. På vidder och sätrar                        43
     X. Husvilla                                    61
    XI. På återtåg                                  70
   XII. I fiskarhyddan                              77
  XIII. På väg till Espedalsvattnet                 83
   XIV. Från Espedalsvattnet till Gudbrandsdalen    94
    XV. I Valders med Ambrosius  (bihang)          112
   XVI. Far väl Norge!                             147
  
  
  
  
  Inledning.
  
  
  I en tid, då skrifsjuka rasar värre än koleran i Spanien, svårare än
  pianomusik bland oss svenskar, och grymmare än den härjande europeiska
  kassaförsnillningen, är det för hvarje moralisk författare en pligt att
  gifva läsaren ett antagligt skäl för det han--förf. än vidare utsprider
  farsoten.
  
  Ett sådant skäl har jag, med mina fyra kamraters hjelp, efter ifrigt
  sökande funnit, och då vi besett det på alla sidor, vridit och vändt det,
  värre än våra finare krögare vända den nya kungliga förordningen om stängda
  värdshusdörrar, erhöll den funna förevändningen--nej _skälet_ var det
  ju--följande form.
  
  Vi skola utgifva en bok, som kan blifva ett bidrag till kännedom om norska
  folket; aflifvar den gamla sagan om, att det är _omenskligt dyrt att resa i
  Norge_, och slutligen ingifver »många landsmän af båda könen» lust och mod
  till att stärka kropp och själ med fjellvandringar i detta af svenskar så
  föga kända broderland.
  
  Då vi nu en gång voro komna i en höghvälfd folkvänlig tankegång, beslöts
  det tillika att vi skulle lemna vissa detaljerade upplysningar till
  praktisk nytta för vårt eget kön, hvilket vi kände oss stå närmast, efter
  som vi ej hade någon manlig person i vårt sällskap. Derför vill jag be alla
  manlige läsare, som möjligen råka få tag i boken, att _läsa inledningen_,
  och så hoppa öfver alla »förberedelser» ända tills han ser rubriken:
  _Mjösen_.
  
  Ett ytterligare stöd för denna min uppmaning har jag i det omdöme, som
  fälts af en aktad manlig kritiker, hvilken läst manuskriptet. Han sade mig
  nemligen, att män ej hysa något synnerligt intresse för damtoiletter och
  dess små hemligheter, d. v. s., han sade, att män ej bry sig om att _läsa_
  om sådant. Se, derför har jag på mina och kamraternas vägnar gifvit denna
  lilla vink i inledningen, för att låta alla våra läsare förstå, att ju
  längre de komma in i boken, ju roligare blir den. Man bör göra hvad man kan
  för att uppmuntra sin nästa till ihärdighet.
  
  Malmö, i skilsmessans stund, 21 augusti 1885.
  
  _Alla fem reskamraterna_
  
  genom
  
  AVE.
  
  
  
  
  Förberedelser.
  
  
  Aldrig har en jordisk verld, sägs det, varit värre splittrad än vår
  nuvarande, som är bräddfull af alla slags föreningar, utom möjligen de
  äktenskapliga, hvadan dessa senare så mycket oftare beskrifvas både på kors
  och tvärs af våra moderne diktare. Men mig vetterligt har ännu ingen hittat
  på att förklara, sönderdela och åter sinka i hop det sakförhållande, att
  vår tids qvinnor ha en stark fallenhet för, att, till trots för den gamla
  naturlagen om motsatta köns dragning, sammanklumpa sig inom sitt eget,
  eller ock rent af sammangadda sig liksom bi utanför den öfverfylda kupan
  under svärmningstiden. Naturligtvis kan ingen begära att jag skall
  dissekera detta nutidsfenomen, ty jag har i våra likställighetsdagar samma
  rättighet som många a£ våra skriftställare och föreläsare, att smita ut
  från en vetenskaplig svårighet, med förklaring att »här ej är rätta
  platsen» för dess anbringande, samt att jag endast velat påpeka den
  märkliga omständigheten, att 5 svenskor slöto sig tillsammans för att, utan
  annat beskydd än himlens (som ännu räknas till maskulinum) göra en fotresa
  i det märkliga land, hvars fjell ju skola öfverlefva verldens förstöring.
  
  Sedan fyra af oss på en profvandring i Danmark öfvertygat hvarandra om, att
  ingen af oss tagit ömmare intryck af skomakares spetsigheter, uppgjordes
  vilkoren för den blifvande fotresan i Norge. A: ett osvikligt godt lynne;
  b: hvardera en rensel, hvars innehåll ej fick öfverstiga en tyngd af 15
  skålp.; c: fritt val mellan ett paraply och en käpp, som _icke_ skyddar mot
  regn; d: hvardera 100 kr., antingen i fickan eller i en liten vaxdukspåse,
  buren som amulett på ett osynligt band kring halsen då vi lemna Kristiania;
  e: alla manliga individer uteslutes från vårt sällskap; ett undantag göres
  endast för _yrkesförare_, i fall sådana ej kunna undvikas. Till dessa
  vilkor lade jag ett för egen räkning: När bäckar, floder, strömmar och
  elfvar genomvadas, skall den minst vimmelkantiga delen af sällskapets
  ungdom hjelpa Ave öfver.
  
  Ingen af oss fem kamrater hade förr gjort någon fotresa i Norge; en sjette
  person, en qvinna naturligtvis, hade utstakat den hufvudsakliga resplanen
  på en specialkarta öfver Kristians amt.
  
  Enär ingen af oss hade hjerta att göra Tegnér till en opålitlig diktare,
  blefvo beslut och handling ett hos oss fem qvinnor, och vår förvandling
  till turister skedde något hastigare än vi sedan kunnat önska, i det
  drägten, som bestämdes för ett fyra veckors vandringslif, endast bestod af
  våra vanliga hvardagskostymer, kompletterade med trädgårdshattar och
  hemsydda vaxduksrenslar. Ett undantag i renselväg bildade dock vår femte
  reskamrat, en medicine kandidat, också en qvinna, något som ej får glömmas,
  då jag senare talar om allas vårt intima förhållande till kandidaten under
  alla faror och lefnadsbehof.
  
  Medan jag är i taget, kan jag lika så gerna med ens presentera hela
  sällskapet:
  
  _Kandidaten_ (som just håller på att skapa sig ett _namn_), 29 år, försedd
  med helsa, matlust, energi och en färdigköpt rensel, hvars innehåll
  lyckligtvis aldrig i sin helhet blef utforskadt, fast vi mer än anade, att
  diverse benbrottsliga föremål doldes under ett lager af hela, hvita
  linneplagg och flere par kulörta ullstrumpor. En fältflaska med en ständigt
  klingande bägarformig hufva hängde öfver kandidatens ena skuldra; en sjal
  och en svart gummikappa, resdrägtens reservtrupp, lågo hopvikna under
  renseln, och ett par i »Dagens Nyheter» invecklade kängor, fästa i ett
  snöre vid kandidatens lifrem, förde en något bakåtvänd sväfvande tillvaro
  under våra vandringar. Lägga vi nu till denna utstyrsel en hatt, som enligt
  en af reskamraternas påstående ibland drogs så långt ner för öronen, att
  kandidaten ej kunde se, samt ett paraply, så ha vi den kamraten i ordning.
  Så kommer:
  
  _Ellen_ (i högtidligare ögonblick anförtrodde hon oss, att man af någon
  henne oförklarlig orsak under hennes tidigaste barndom beröfvat henne de
  namn hon lagligen erhållit i dopet och påtvingat henne detta), hon är
  begåfvad med 24 år samt en präktig, fast hårfläta på nacken; ett ypperligt
  lokalsinne, hemsydd rensel, grå ressjal, artistiskt slängd öfver höft och
  skuldra, reskartan i ena handen, paraplyet i andra, sångstämma i bröstet,
  nickelbägare i fickan och något af tidens gångsport i fötterna. Hon är
  sällskapets vägvisare, troget understödd af:
  
  _Heggen_, 24 år gammal, stockholmska liksom Ellen och som hon utrustad med
  grå gummikappa, ortsinne och hemsydd rensel, men prydd med en randig
  ressjal öfver skuldran, kompass vid lifbältet, snabba fötter, torroligt
  lynne och ett dopnamn, som blott begagnades i svalare stunder. Vidare:
  
  _Hertha_, 27 år, representerande den nödvändiga elegansen; enligt allmänt
  påstående iklädd en drägt, som fullkomligt gick i färg med hennes ögon, för
  öfrigt hemsydd rensel, buren i plaidrem på sidan, handskar och stor
  uppsluppenhet jemte torra kjolkanter under alla väder och förhållanden samt
  under vandringarna hyllande valspråket: _Festina lente_.
  
  Och så kommer _undertecknad_, 53 år, om man ej vill räkna mig det till
  godo, att jag är född de sista dagarne i december i thet året 1832. God
  fotgängerska, utom när det gäller att gå öfver strömmar och deras gelikar,
  hatare af stor packning i allmänhet och af den hemgjorde renseln i
  synnerhet; för öfrigt prydd med fältflaska i grönt snöre öfver ena
  skuldran, röd ressjal öfver den andra samt innehafvare af en stång
  tvålplåster, som aldrig efterfrågades, och af den värdighet, som sällskapet
  möjligen kunde behöfva visa på de norska gästgifvaregårdarne.
  
  
  
  
  II.
  
  Om bord på »Zéphyr.»
  
  
  Detta hyggliga turistsällskap, för tillfället ifördt mindre anskrämliga
  drägter, gick den 18 juli 1885 om bord på ångaren Zéphyr i Helsingborgs
  hamn. Att tala vidlyftigare om denna resas första afdelning skulle endast
  bli en enstämmig lofsång öfver Zéphyr, denne gud bland alla svenska ångare,
  och att sjunga Zéphyrs lof kunde fresta till att sätta dess kapten i både
  första och sista versen, och det var ju öfverenskommet att vi under fyra
  veckors tid ej skulle låtsa om, att här finnes andra herrar på jorden än
  qvinnorna.
  
  Göteborg gret strida floder vid vår ankomst dit. Om det var glädje- eller
  sorgetårar öfver denna nya förening af qvinliga krafter, som ämnade gå sin
  egen väg öfver fjellen, veta vi ej, men vi förstodo, att den smålog genom
  tårarne, då vi, utan att akta stadens förnämt tråkiga söndagsutseende,
  witzade den rakt upp i ansigtet, och det med egna medel ändå.
  
  På eftermiddagen anförtrodde vi oss ånyo åt Zéphyrs vingar, det vill säga,
  åt dess förträfflige propeller, samt idkade sällskapslif med ätande och
  drickande, som sed är när man befinner sig i feststämning annorstädes än i
  kyrkan, tills natten föll på, icke tungt eller på något förkrossande sätt,
  utan helt omärkligt för andra än ett par okända kräkpulver, hvilka gåfvo
  ifrån sig en del af deras innehåll emellan skären. Alla passagerarne (utom
  en hurtig skånska, medlem af en norsk turistklubb, och som i Kristiania
  väntades af en varm middag på bestämdt klockslag samt af en ingalunda
  kallskuren qvinlig kamrat) tillbådo dock i tysthet kaptenen, som lät Zéphyr
  och oss hvila några nattliga timmar i en hamn någonstädes i de för mig och
  flere medresande okända nejderna kring Lysekil. Ty då bara den förargliga
  vaggningen upphörde, kom sällskapslifvets ande öfver oss med fördubblad
  styrka, liksom öfver Simson, då han tog taket ner öfver de festande
  filistéerna. Försatt i en filisterhatande stämning, upptäckte Ellen en
  kropp, som förr hade lyst bland fixstjernorna på Stockholms teaterhorizont.
  Upptäckten meddelades åt passande subjekter, af hvilka sångaren, ty
  teaterhimlakroppen var en sådan, pressades tills han gratis lät oss höra
  toner, som eljes kosta minst 1,50 kr. per timme, med pauser och
  musiknummer. En vaggvisa afslutade ironiskt den improviserade konserten,
  och uppfylda af glädje, musik samt en ypperlig aftonmåltid, gingo vi till
  kojs, nöjda in i själen med hela verlden, hvilken jag, sanningen att säga,
  tror att vi glömde så snart vi väl lemnat Göta-elf bakom oss.
  
  Det var ej himlens vilja, att vi följande dag skulle få se den berömda
  Kristianiafjorden i sin glans, fastän en norsk högerman ifrigt lade sig ut
  för oss hos Jupiter Pluvius, hvilken som bekant regerar i dimman. Men då
  det ej lyckades för vår konservativt hygglige norske reskamrat att inverka
  på de lägre luftlagerns »kompakte majoritet», hvilken bortskymde utsigten,
  gick han, då vi kommit i land, ifrån oss med löfte att följande dag komma
  igen med sin fru och dotter. Och med dem kom solen fram ur skyarne, efter
  det vi, nio i sällskap, först fått en grundlig skur öfver oss innan vi
  nådde St. Hanshaugen, från hvilken alla resande, liksom fotograferna, taga
  utsigten öfver Kristiania.
  
  Sedan gjorde vi vår flit för att beundra Carl Johansgade, Carl Johans
  staty, kungliga slottet, nationalmuséet m. m., hvilket temligen lyckades
  oss, ehuru vi voro bedröfligt blottade på den rätta slotts-, musé- och
  statystämningen, men deremot betänkligt upplagda för något som jag skulle
  kunna kalla pojkstreck, om det ej vore att ge pojkarnes odygd rang framför
  flickornas. Icke ens åsynen af det stora uppgräfda tusenåriga
  vikingaskeppet, med den deri begrafne vikingens ben, nu exponerade i
  glaslådor, kunde stämma våra känslor i någon högtidligare tonart, ändå vi
  tagit med oss två lefvande ångbåtskaptener, som ett slags jemförande
  åskådningsmateriel. Men hur fornhistorisk man än må vara anlagd, gifves det
  stunder, synnerligast efter en middag med champagne, då det ej det ringaste
  angår en hur tusenåriga vikingar blefvo begrafna, men man köper
  naturligtvis en fotografi af grafskeppet för att göra studier hemma.
  
  Bland de ting som skulle medföras i renslarne voro äfven en del småsaker,
  hvilka nu skulle köpas i Kristiania, och så trafvade vi alla fem först till
  en bokhandel. »Får jag be om åtta 10-öres frimärken!»--»Och jag om sex
  brefkort!» »Jag vill be om en tern brefpapper!»--»Jag vill ha tre brefkort
  och fyra frimärken»--Så der ljöd det från en efter en af sällskapet under
  nedkämpad skrattlust, då hvar och en betalte sin reqvisition med femmor och
  tior, som vi ville ha vexlade, och då vi så efter dessa storartade
  vexelaffärer skramlade i hop till reslektyr, visade det sig spår till, att
  svensk turistmunterhet _kan_ vara smittosam för norska bokhandlare.
  
  Samma upptåg förnyades i ett par tre bodar, der vi köpte för några öre och
  betalte med svenska tiokronosedlar. Slutligen bar det af till ett apotek:
  »Få vi be om insektpulver!»
  
  »Vi ha påsar à 10 öre, skall det vara en sådan?»
  
  »_En_?» utbrast Ellen indignerad, »Heggen och jag ha köpt för 50 öre.»
  
  Allmän skrattexplosion, ändå apotekarne kunde ha skäl att antaga oss för
  att vara några arma förföljda varelser utan nattro och sömn.
  
  Nu trodde vi oss vara rustade till vandringen och gingo om bord på Zéphyr,
  der vi hade vår bostad och kost under tiden, packade der våra renslar och
  fingo dem vägda. Då visade det sig, att vi alla långt öfverskridit den
  bestämda öfverenskommelsen, att renseln blott på sin höjd skulle väga 15
  skålp., ty ingen skulle ha lof till att pusta under sin börda.
  
  Hvad var nu att göra? Renslarne tömdes och dess innehåll underkastades en
  hänsynslös granskning, och till blifvande qvinliga turisters ledning och
  uppbyggelse låter jag alla persedlarne i min rensel defilera:
  
  Ett ombyte linne af lättaste slag, två par strumpor, ett par tunna skor, en
  nattröja, kam, borstar, tvål, skosmörja, en handduk, tre näsdukar, ett
  stearinljus, en tändsticksask, ett skålp. fin chokolad, ett skålp. engelsk
  kakes, ett skålp. maccaroni, 1/2 skålp. kaffe af Neiiendams i bleckdosa, en
  liten burk köttextrakt samt något fint salt. Vidare: en sked, en knif, ett
  par reservremmar för renseln, något segelgarn samt en flat bleckflaska,
  fyld med aseptin. Detta var, undantagande aseptinen, det ungefärliga
  innehållet, i alla renslarne, hvilket dock kandidaten för sin del tillökt
  med citronpulver, vasilin och diverse enkla medikamenter, till hvilka vi
  två äfven räknade konjaken på våra fältflaskor. Dessa saker jemte regnkappa
  och sjal vägde dock mycket öfver 15 skålp.
  
  Men kunde vi undvara en enda af de nu uppräknade sakerna, då vi ämnade oss
  på fjellvandring med bostad på sätrarne? Svaret blef ett enstämmigt nej,
  men lika ense voro vi deri, att renslarne voro för tunga för våra ovana
  skuldror, ryggar eller höfter, hur vi bäst kunde bära dem. Hvad var att
  göra? Sjelfva kaptenen såg rådvill ut, der han stod och vägde Heggens
  svarte rensel på sina händer. Om det nu var en snilleblixt, som slog igenom
  det konstrikt inlagda taket på Zéphyrs konversationssalong ned i våra
  brydda hjernor, eller det blott var åsynen af en af kandidatens inventiösa
  fickor, som alstrade den egendomliga tanken, vet visst ingen af oss, men i
  detta ögonblick var en bakväg funnen ur svårigheten.
  
  »Räddad! af Charlotte Edgren», ropade en i öfverdådig stämma.
  
  »Nej, af turnyrspektaklet,» förklarade en annan, glömsk af regeln, att »det
  passande» aldrig får vara frånvarande der en karl är närvarande.
  Lyckligtvis såg vår kapten så oskyldig ut, att vi ej tänkte oss möjligheten
  af att han sett vissa små, i rödt ornerade cirkusbyggnader i
  manufakturhandlarnes fönster, och vi hoppas, att han aldrig förr än
  följande morgon hyst några lösa baktankar, då han sett moderna
  qvinnofigurer på ryggen.
  
  Emellertid stod regeln, att delad börda är ljuf att bära, klar för oss alla
  fem, och då ingen af oss hade annat val, än att dela den med tillhjelp af
  ofvannämda mod, beslöto vi att på tre veckor anlägga det och under tiden
  adla det till resväska, något som antydde våra mordiska afsigter mot
  vidundret, ty i våra dagar måste det vara en mycket stark ställning, som
  skall förmå uppbära nytt adelskap. Nu bar det af i land för att köpa god,
  fast domestik, och var saken för allvarsam att någon ens skulle kunnat
  drömma om, att vi för en stund sedan raglat ut ur en bod, der fyra af oss
  vexlat svenska tior under förevändning att köpa tio fästnålar. Då voro vi
  fulla af skratt öfver ingenting, nu kastade redan skuggan af turnyren ett
  modernt pessimistiskt mörker öfver vår väg »hem» till Zéphyr.
  
  Här tändes nu ljusen i kronan, och den lilla fina däckssalongen
  förvandlades till ett mellanting af systuga och skomakareverkstad, ty
  kaptenens föreläsning om nyttan af oljeduksdamasker hade gjort sådant
  intryck på två af hans fem åhörare, att de beslöto följa hans råd. Jag vill
  ej påstå, att alla ångbåtskaptener borde bli föreläsare eller att alla
  föreläsare borde bli _kaptener_, men jag anser mig böra påpeka den ovanligt
  lysande frukten af en svensk föreläsning.
  
  Medan våra själar upp öfver öronen voro fördjupade i våra påsar, hvilka
  döptes till torn-uren, glömde vi att Zéphyr hyste ännu en nattgäst, en
  älskvärd stockholmare--jag vill samla glödande kol på hans hufvud!--som nu
  falskeligen låg vaken bakom sin damastgardin. Följande morgon mötte han oss
  skrattande, så tårarne perlade ned för hans näsa, och lofvade att han i ett
  resebref till en stockholmstidning skulle göra våra torn-ur riksbekanta. Vi
  hade tyvärr ej haft tid att taga patent på uppfinningen, derför kunna vi ej
  taga ut stämning mot mannen, fast han lär ha gjort allvar af sin hotelse,
  hvadan det blott återstår mig att bekräfta, att det är _oss_ han
  beskrifvit. Och dock sjöngo vi så muntert:
  
      »Når du vil på fjældesti
      og skal nisten snöre,
      læg så ikke mere i
      end du last kan före.
      Drag ej med dig dalens tvang
      i de grönne lider,
      skyl dem i en frejdig sang
      ned ad fjældets sider!»
  
  Men vi sjöngo ej om hur mycket vi lagt i påsarne.
  
  Efter resfrukosten stälde vår kapten det så, att vi alla fem _händelsvis_
  måste defilera förbi honom. Han njöt tyst vid åsynen af våra moderna
  figurer, men när den sista i raden gick förbi honom, hviskade han till
  henne: »Säg Ave, att hon alltid bör behålla denna moderna--hållning, hon
  ser rent af stolt ut på ryggen». Der var ock en annan kapten, en gammal
  bekant och nu vår tillfällige reskamrat, han bara teg och stirrade,
  synbarligen utan att begripa hur vi kunnat bli så omskapade på några få
  timmar.
  
  Tåget till Ejdsvold gick vid niotiden, derför blef der ej tid till långa
  naturhistoriska begrundanden innan vi sutto instufvade i en kupé och
  mottogo våra vänners faderliga förmaningar och far väl. Så stängdes--icke
  slängdes, som hos oss--kupédörren igen och vi uthvisslades från Kristiania.
  
  
  
  
  III.
  
  Ejdsvold.
  
  
  Denna plats borde ha kunnat uppväcka vårt slumrande historiska intresse
  under färden på jernbanan dit, om ej naturen gått öfver boklärdomen och
  drifvit oss till idel naturbetraktelser.
  
  Vi voro dock samvetsgranna nog att förhöra hvarandra smått i »Odhners
  stora» samt »i sjette delen», sid. 58, af Teoferon Säve, och förvissades
  om, att en af oss felfritt kunde läsa upp strofen: »Räckande hvarandra
  händerna, bildade de en stor brödrakedja, hvarpå de under ropet: Enige och
  trofaste intill dess Dovre faller! under djup rörelse åtskiljdes.» Detta
  var mer än nog, ty vi ville ej tänka på dagspolitiken, men vi önskade
  innerligt, att högern och venstern måtte lefva så pass enige, att Dovre
  kunde stå medan vi vandrade i Norge.
  
  Jag erinrade mig i tysthet att jag läst något om, att »på Ejdsvold stander
  en sagahal, som gemmer fredede minder», och jag hoppades ett ögonblick att
  vi kanske der kunde få se ofvannämda brödrakedja, men tiden var så knapp
  att jag glömde hela härligheten för att i kort galopp sätta efter mina
  reskamrater ned till ångfartyget »Skidbladner», som skulle föra oss och en
  framvällande turistström till turiststaden Lillehammer.
  
  
  
  
  IV.
  
  På Mjösen.
  
  
  Det är nu öfver tio år sedan jag talade med ett par personer, som i
  skolmötesangelägenheter rest från Helsingborg till Hönefors och Kroklefven,
  och då fick jag veta, att i den trakten fans fjell så höga, att åskådarne
  föllo på knä i skjutskärrorna, gråtande af stolthet öfver att vår herre
  kunnat skapat något så storartadt.
  
  Visserligen har jag aldrig hoppats få öfvervara ett nordiskt skolmöte och
  att rymma en sådan känsla som denna, äfven om det gälde att undervisa
  sjelfva hin onde i norsk geografi, men jag tog dock ett sådant intryck af
  denna beskrifning, att jag ända till den 21 juli 1885 hyste en orimligt hög
  föreställning om skapelsens bergsryggar kring Kristiania. Och af ett färskt
  bref från en vän i Jylland hade jag skapat mig en bild af Mjösen ungefär så
  här: En bottenlös djup vattenfyld afgrund emellan två oöfverskådliga
  fjellryggar, nakna som den dag de kommo till verlden, och emellan dem
  skulle Skidbladner fara i zig-zag, likt en dagslända, på det turisterna ej
  skulle ha besvär att vända på hufvudet under färden.
  
  Jag vet ej hvilka föreställningar mina fyra kamrater hyste, ty de ha alla
  läst en omensklig hop geografi i skolan, derför ha de ingen rättighet att
  visa någon slags naturförvåning, men jag misstänker, att _fjällen_ föllo
  från deras ögon der de i hvinande blåst sutto i rad på det höga däcket,
  tittande styft på dessa obeskrifligt välklädda berg, som å båda sidor
  innefatta Norges största insjö. Hvad mig sjelf beträffar, så höll jag stånd
  på däck en timmes tid, kämpande tappert med blåsten om rättighet till min
  hatt och kappa, nedtystade mina omilda känslor mot både svenska och danska
  superlativer, samt bjöd till att finna mig i denna leende skönhet i rik
  sommardrägt, som erbjöds mig i stället för den nakna, som jag sjelf, med
  tillhjelp af skånskt skolfolk, skapat mig.
  
  Skidbladner tycktes denna dag vara sammansatt af idel vind, hvar man än
  uppehöll sig för att få en anblick af landskapet. Däcket gaf en
  föreställning om första parkett i en skypump, matsalongen om fondlogen i
  ett skydrag och akterrummet der utanför om galleriet på en hvirfvelvind.
  Återstod nu att försöka den underjordiska damsalongen, men der såg jag inga
  andra ryggar, än de som tillhörde ett par engelskor, och de voro klädda i
  matrosblusar, medan partiet nedanför höjde sig till en bergskamp, beklädd
  med »amagerkjolar.»
  
  Glömmande min egen nya bakbyggnad, rusade jag bort från denna syn;
  aseptinflaskan, som skulle ge den tillbörlig form, stötte emot dörrposten
  till matsalen; eljes tror jag att jag blifvit af tvärdraget buren högt
  öfver tyska, franska, engelska, danska och norska turister, hvilka kantade
  salens väggar, i stället för att med »stolt hållning» nödgas skrida dem
  förbi.
  
  I denna stund fattade jag skogsnufvans fruktan för att bli sedd på ryggen,
  ty det kan väl knappast vara otäckare att ha ett baktråg under kjolen, än
  ett utbygge, som lifligt påminner om en bakugn på en gammal skånsk
  stuglänga. Jag sökte nu, lik en husvill eremitkräfta, skydd för min svaga
  sida hos mina fyra kamrater. Dessa buro »torn-uren» med godt samvete och
  öppen blick, men så hade heller ingen af dem skrifvit ovett mot detta
  mode-monster. Mitt förnuft sade mig högt och tydligt, att man måste vara en
  stor författarinna och bo i hufvudstaden, för att sjelf med godt samvete
  kunna deltaga i de galenskaper man skarpast gisslat.
  
  Skidbladner fortsatte obekymrad sin zig-zagsfärd, nu och då stoppande för
  att aflemna eller mottaga passagerare. Intresset för de vackra
  bergsryggarne började synbart slappas hos alla turisterna, utom hos en
  engelska, som tagit plats midt i akterns skarpaste tvärdrag, förstärkt
  medelst halft tilldragna linneskynken. Här satt hon med ett pligttroget
  leende på de blåfrusna läpparne, med en diger skrifbok på knäet,
  blyertspennan mellan skriffingrarne och det ena ögat på den venstra
  bergskedjan, det andra i boken, skrifvande värre än en bykorrespondent för
  en ny landsortstidning. Och jag kände ett sådant medlidande med qvinnan,
  att jag en gång önskade Skidbladner, likt sin gamle namne, Frejs skepp,
  kunnat vikas i hop och stoppas i kaptenens västficka, så den arma
  skriftställarinnan kunnat få åtnjuta ett ögonblicks lugn.
  
  Men i stället dukades middagsbordet, och då det ej lär brukas att bli
  sjösjuk för det blåsten sliter en i håret och kläderna, blefvo borden
  hastigt upptagna af hungriga »europeer», till hvilka vi också räknade oss.
  Och vi åto, icke som man äter i ungdomens vår, utan som man intager en god
  måltid à 2 kr., när man ej vet om der går en vecka eller två innan man
  nästa gång sitter vid ett dukadt middagsbord.
  
  Den åtta timmars långa färden från Ejdsvold till Lillehammer tycktes
  inverka särdeles upplyftande på turisternas ben; en oafbruten rad af
  knäbyxklädda fortkomstledamöter, med och utan kjolar, syntes nemligen under
  hela färden klifva upp och ned på däckets halsbrytande trappa. Än skulle en
  rad upp, för att se något som stod i resehandboken, men som vi redan
  passerat under det de läste beskrifningen derom; än skulle en annan rad upp
  och titta på de passagerare, som båtar och landgångar aflemnade till oss.
  Man kunde ju ej vara säker på, att der bland dem ej fans någon bekant.
  
  Jag vill sannerligen ej råda någon europeisk rymmare att afvika inåt Norge,
  ty der är numera allt för fullt af andra turister och »dyrskue» vid alla
  stationer.
  
  Vi fem voro dock fullkomligt öfvertygade om, att vårt inkognito skyddade
  oss från hvarje tilltal och förhör af medresande; men »man skall ej prisa
  dagen förrän solen gått ned.»
  
  »Nej, ä' ni här!» ljöd det plötsligt midt emellan oss och
  akterns--Skidbladners förstås--hvirfvelvindar. Och genast grepos två af
  våra kamrater samt underkastades en noggrann ransakning, hvilken slutades
  med ett korsförhör. Af detta senare framgick, att dessa nya turister reste
  med ett större sällskap hattaskar och koffertar, i hvilka senare slumrade
  utringade ballif, afsedda för helsans styrkande under ett mycket höghalsadt
  sanatorielif i vinterkappor, på en granklädd bergsluttning, hvilken de
  resande nu tänkte utbyta mot det ännu kallare Gausdals sanatorium, som
  ligger på ett högfjell i jemnhöjd med trädgränsen.
  
  Fortfar läkarevetenskapen att gå i denna höga rigtning, hoppas jag att en
  gång få återse både dessa tillfälliga reskamrater och mina fyra ordinarie,
  klädda i fiskblåsor, på ett sanatorium, anlagdt af vår egen kandidat på
  yttersta spetsen af nordpolen.
  
  Dessa modiga sanatorie-troende tyckte dock efter slutadt förhör, att vi fem
  vandrare voro ena värre dödsföraktande våghalsar, som, utan manligt
  beskydd, vågade oss upp på öde fjellstigar emellan fäbodar och sätrar.
  
  »Ni kunna ju råka ut för vilda djur!» menade de.
  
  Våra två kamrater läto höra ett diftongfritt Å! i tviflande tonart.
  
  »Vi ha ju insektpulver i renslarne», mumlade jag lugnande, men vågade ej
  högt trösta de bekymrade resenärerna, ty vi voro ej presenterade för
  hvarandra. Som man vet, kan endast en allvarsam dödsfara, eller i brist
  deraf sjösjuka, tandvärk eller häftig vrede ursäkta ett samtal emellan två
  svenskar, som ej ställt borgen for att de äro oskadliga för samhället.
  
  
  
  
  V.
  
  Lillehammer.
  
  
  Följande turistströmmen, som flöt från sjön Mjösen och Skidbladner, stodo
  vi fem undrande och spörjande på stranden, ty ingenstädes sågo vi någon
  stad, och vi skulle kanske betviflat dess tillvaro, om ej flere vagnar med
  ett förekommande sätt vittnat om, att värdshus med omtänksamma värdar måste
  finnas här i nejden. Vi stannade vid en vagn, bärande namnet »Victoria»,
  hvilket numera är en gemensam egendom för prinsessor, hotell,
  varietéteatrar och victoriaullgarn. Här fingo vi plats till våra två
  handkoffertar, hvilka vi beslutat skicka till Skjäggestad i Gudbrandsdalen,
  dit vi sjelfve i sinom tid tänkte komma för att hvila ut några dagar och
  afsluta första delen af våra vandringar.
  
  Till hotellet »Victoria» begåfvo vi oss sjelfve till fots, ty genom att
  följa efter vagnarne upptäckte vi snart staden. Men detta hotell var så
  proppfullt af kostymerade manliga turister samt af resande damer, hvars
  turnyrer till den grad öfverskuggade våra »torn-ur», att vi blygsamt gingo
  baklänges ut om dörren sedan vi fått veta att betjeningen ej visste om der
  voro flera rum lediga. Vi kände nemligen ej ännu, att »Eg veit ikke»
  betydde lika litet som vårt »ödmjuka tjenare».
  
  En reflekterande helsingborgare hade efter vår profvandring i Danmark
  yttrat, att när Ave anförde ett ressällskap i Danmark, undgick detta ej
  bekantskapen med de danska folkhögskolorna. Karlen hade till den grad rätt
  att han gerna kunnat tillagt: Akta er att hon ej i bakhand har en resplan,
  som för er alla fem i någon af de _norska_. Sagatun vid Hamar passerade vi
  dock, utan att jag förmådde mera, än att från Skidbladner sända en suck dit
  på blåstens vingar; men nu, då vi stodo husvilla utanför Victoria, ryckte
  jag försigtigt fram med min reservplan.
  
  »Om mina ärade kamrater tillåta, skall jag söka upp en här boende bekant,
  som säkert skall gifva oss anvisning på en hygglig bostad», föreslog jag
  listeligen.
  
  Förslaget antogs omisstänksamt och jag kilade af för att söka upp vännen
  Ole Skar, och af honom fick jag anvisning på Johannesens hotell;
  »folkhögskolefolk brukar bo der, så ni får det bra», sade han. Och bra
  fingo vi det i de af renlighet skinande rummen och i våra tre sängar, i
  hvilka det ej blef kandidatens lott att sofva allena. I Norge tycktes
  tvåmanssängen vara en högt värderad möbel.
  
  Det skall ju vara så orimligt dyrt att resa i Norge; jag skall samvetsgrant
  lemna uppgift på alla våra utgifter för kost och logi under hela resan, så
  kan den ärade läsarinnan sjelf döma.
  
  Te med ett väldigt fat smörgåsar med kött, ost och korf till aftonmåltid,
  och till kaffet följande morgon en lika stor portion jemte hvetebröd, samt
  dessutom minst ett dussin smörgåsar till vandringskost. För allt detta,
  logi inberäknadt, betalte vi per hufvud 1,30 kr., (säger en krona och
  trettio öre) samt frakt för kofferterna från Lillehammer till Skjäggestad
  50 öre.
  
  Man riskerar ej att gå vilse i stadens enda gata, och då vi sågo forsen
  rusa fram der, dömde vi af dess upprörda tillstånd, vigtiga brådska och
  skummande vältalighet, att den genomgått diverse fall från höjderna
  ofvanför det egentliga samhället. Vägledda af dånet, liksom en ärad
  allmänhet af en rasande rabulistisk »ledare», kommo vi på åtskilliga
  afvägar, innan vi i den ljusa sommarqvällen kunde med egna ögon se de i
  reshandboken omtalade vattenfallen. Att vi med en dylik ledning kom på
  galen sida om saken, var temligen naturligt, och att vi fingo både klättra
  och krypa innan vi kommo till den rätta synpunkten, låg äfven i sakens
  natur, d. v. s. i den natur, som omgifver fallen och som utgöres af skog
  och klippor. Men på alla våra slingrande stigar doftade Linnæa borealis;
  månen log ett nyglänsande leende öfver skånskornas första försök i högre
  bergsstigningskonst, stjernorna stötte hvarandra på armbågarne och skälfde
  af skrattlust öfver vår förtjusning, medan vår egen munterhet smittade
  fallen så de sprutade oss midt i ansigtet.
  
  Qvällen var så ljus, att vi på god tro tog den för norsk skymning samt
  blefvo något mera högtidliga då, kandidaten, som var den ene af de två,
  hvilka innehade ur på färden, förkunnade att klockan närmade sig 11 och
  erinrade oss, att vi följande dag skulle göra vår första marsch med full
  packning. Fröjdande oss i medvetandet, att hyggliga helsingborgare sedan
  kl. 9 haft qvällsskymning och nu lågo midt i deras höstsömn, medan vi gingo
  vakna på ljusa sommarhöjder, intågade vi åter i vårt trefliga logi.
  
  
  
  
  VI.
  
  På vandring.
  
  
  Efter morgonkaffet med de rundliga smörgåsarne besökte vi alla Ole Skar för
  att tacka honom och få närmare underrättelse om vägen inåt Vestra Gausdal,
  och efter att i hans trefliga hem ytterligare ha styrkt krafterna med söt
  mjölk och bakelser, satte vi oss i gång, ledsagade af honom ett stycke på
  vägen.
  
  Snart marscherade vi dock ensamma vi fem, med renslarne på ryggen; och vår
  första upptäckt var, att vi skulle liknat ett slags kringvandrande
  »konstnärssällskap», om vi bara haft en apa med oss. Denna brist hoppades
  vi dock i nödfall kunna afhjelpa genom att sjelfve »göra gubbar» åt de
  nyfiknaste bland de tvåfotingar som kunde möta oss. Vi gingo dock ett bra
  stycke på den solbestrålade landsvägen utan att möta andra tvåbenta
  varelser än kråkor, och de veko höfligt ur vägen för oss, samt ett par
  infödda qvinnor, som vi tilläto att titta trindt på oss i ersättning för de
  upplysningar vi begärde af dem. Först då vi kommo på bron, som öfver
  Gausa-elfven förhjelpte oss in i Vestra Gausdal, mötte vi en varelse, hvars
  ben hängde på hvar sin sida af en den tänkbart smalaste kappsläde, satt
  emellan två hjul, stora som qvarnhjul--något mindre. Vi fingo sedan veta,
  att denna sammansättning af släde och hjul kallas karriol, helt säkert en
  härledning från begreppet karrier, en sak som ju för mången går i sittande
  galopp på de mest besynnerliga säten. Den varelse, som här kom guppande mot
  oss, dragen af en liten gul häst, igenkändes redan på afstånd som ett
  karlfolk och betecknades snart närmare som en äldre officer. Hvilka grymt
  allvarsamma »gubbar» han skulle få; rigtiga turistsnobbsgubbar, med blå
  glasögon, i fall han understode sig att spänna knektblickar i våra
  tornistrar--nej torn-ur var det--eller mönstra vår öfriga packning.
  
  Ett tu, ett tu, raka ryggar, jemna steg, i två led och Hertha som befäl för
  eftertruppen, hvilken bestod af henne sjelf, och så--smålog karriolmannen
  så godt mot första ledet och gjorde honnör med handen för både detta och
  andra ledet samt eftertruppsbefälet, och hans blick sade så tydligt, som
  manliga blickar kunna tala till intelligenta qvinnor:
  
  »Rätt så, I jenter! Sådant ger frisk håg och nya krafter.»
  
  Och vi gömde våra stränga ansigten och skänkte honom fem strålande leenden
  midt i solhettan.
  
  En bandhund, som sluppit kedjan, en smörtjärnehäst, som vältrar sig med
  alla fyra i vädret på klöfverfältet, eller en fluga, som lefvande sluppit
  ur gräddskålen, kunna ej hysa en renare fröjd eller visa en uppsluppnare
  glädje än vi, der vi gingo tryckte under bördan af vår packning och den
  stekande hettan i dalen. Vi voro:
  
      Fria från modeskräp,
      fria från allt slags _släp_,
      stadssnack och bråk.
      Fjerran från sällskapstvång,
      nöjenas bing-li-bång,
      klander och tråk!
  
  Och vi jublade ut vår frihetslust, icke i rop på republiken,
  likställighetsföreningen, de »sanna systrarna» i Stockholm eller skräddaren
  Palm, utan i flerstämmiga skratt, som väckte bergens eko, der de togo sig
  en middagslur i granskogarne.
  
  En skogsbäck lockade oss sjelfve till hvila och till närmare bekantskap med
  det medförda matförrådet. Der slogs läger och der utvecklades lif--för att
  torka efter svettbadet--och der lefdes så, att hade någon hygglig menniska
  kommit der förbi, hade hon stannat och--deltagit i vår måltid och sköljt
  ned den med det friska källvattnet, blandadt i våra bägare med det antal
  droppar ur fältflaskan, som föreskrefs af medicine kandidaten.
  
  Efter ett par timmars rast, för att undgå den värsta solhettan, marscherade
  vi vidare; dagens mål var Vonheims folkhögskola, som ligger alldeles invid
  vår väg, och dit vi från Lillehammer hade två mil. Må nu ingen misstänka
  mig för att listeligen ha tummat resplanen till förmån för min och ett par
  af kamraternas folkhögskolekärlek; det var ju en ren händelse, att vi funno
  hotell Viktoria opassande för vår utrustning; att min ende bekante i den
  staden är bror till nämde skolas föreståndare, och att jag hade ett bref
  från den förre att aflemna till den senare.
  
  Under de sista kilometerna--i Norge räkna alla menniskor väglängden i
  kilometer, när de ej räkna den i timmar--sporde vi en ung bondkarl: »Vil de
  sige os, om vi ere på rette vejen til Vonheim?»
  
  »Ha-ua?--Ja så _vägen_, jo den går bent frem», svarade han sedan vi
  öfversatt vår danska på svenska.
  
  »Må vi så bede dem om lidt vand», envisades vi, som lefde i den oskyldiga
  barnatron, att hela norska folket förstår den danska dialekt, som landets
  universitet utgifver för norska och som städerna kalla modersmålet.
  
  »Ua?» ljöd det åter från de manlige läpparne. »Na da _vatten_! Är du
  norska, du?»
  
  För våra ofilologiska öron ljödo bygdemålen helt svenskt och långt
  kraftigare, klangfullare och uttrycksfullare än norskdanskan; men vi ha
  ingen talan i målbrytningarna.
  
  De språköfningar, vi under vägen hållit med flere personer af
  allmogeklassen, lärde oss dock inse nödvändigheten af den från högersidan
  förkättrade nya regeringsåtgärden att gifva statsanslag åt nämde
  folkhögskola, för att ett femtiotal seminariebildade folkskollärare der må
  kunna lära sig att grammatikaliskt behandla modersmålet, sådant det talas
  och förstås af allmogen. Detta kan man kalla att fylla en länge känd lucka
  i ett folks bildning.
  
  Med ett femfaldigt hurra! efter råd och lägenhet, helsade vi Norges rena
  flagga, som vajade öfver en vacker granskog till venster i dalgången, och
  snart helsades vi, som gamla vänner helsas, i den vackra folkhögskolan.
  
  Omsorgen att skaffa oss husrum öfver natten var för vår gästfrie värd ett
  icke ringa besvär, ty alla två- och enmanssängar på skolan och de närmaste
  gårdarne voro upptagna; i den förra af lärare och lärarinnor (skolans
  nuvarande elever), de senare af sommargäster från alla tre brödralanden
  samt af stänkdroppar från den stora nordiska skolmötesfloden i Kristiania,
  hvilken redan börjat rulla på jernväg och bölja per ångbåt mot Norges
  klippor. Ändtligen lyckades det dock vår värds personliga bemödanden att få
  oss inhysta på två skilda ställen; våra två vägvisande kamrater försvunna
  först i ett ångmejeri och vi tre andra lotsades af vår outtröttlige värd en
  half timmes väg längre bort till en gård, der vi instoppades i ett
  ofantligt rum, medelst linneväggar afdeladt i tre pauluner, med livar sin
  sparlakans-säng, så hvit, ren och till den grad anständig, att dess ben och
  fötter skyldes af breda garneringar. Våra samveten slogo oss då vi jemförde
  dem med våra korta kjolar. Vi sofvo här allt hvad vi förmådde till kl. 7,
  drucko sedan en försvarlig portion mjölk och fingo så en muntlig räkning,
  lydande på 1,50 kr., alltså 50 öre per hufvud.
  
  I skolan väntade oss sedan kaffe och frukost och derefter föredrag, som
  äfven bevistades af de kringboende och kringresande gästerna. Och hvem kan
  rå för sina böjelser eller hjelpa att man träffar nära bekanta till de
  vänner, man mest värderar? Följderna af dylika oförutsedda omständigheter
  äro oberäkneliga, här ledde de dock endast till en öfvergående skilsmessa
  emellan oss fem kamrater, i det Ellen och Heggen redan på eftermiddagen
  axlade sina renslar och omgjordade sina länder med de band som reglerade
  torn-uren, samt med kompass och karta drogo till säters »over til de höje
  fjelde», medan vi tre andra stannade qvar på Vonheim till följande dags
  eftermiddag.
  
  Ett litet stycke från Vonheim, på högra dalsluttningen, ligger Aulstad,
  Björnstjerne Björnsons vackra gård, och der ofvanför och på samma egor
  »Solbakken»; icke Synnöves, utan den norske diktaren Kristoffer Jansons
  gård. Denne senare är så öde och tom som den pessimistiska
  verldsåskådningen, rutten och fallfärdig som den, oaktadt båda höra till
  den nya tidens byggnadskonst. Egaren är med sin familj utvandrad till
  Amerika, möbler och bohag äro äfven utvandrade; ingen vill köpa det ännu
  till det yttre så vackra huset, då grunden ej kan gå med i köpet. Icke ens
  det härliga läget, icke solglans och skogsdoft kunde förjaga det sorgliga
  intryck, man fick af ett besök på den en gång så lifliga »Solbakken», som,
  Björnson till ära, uppkallats efter hans kanske mest poetiska berättelse.
  
  Aulstad, Björnsons gård, skötes af hans svåger, och rummen hålles i ungefär
  samma skick, som om husbondefolket vore hemma. Bland skaldens efterlemnade
  kuriosa och nippsaker såg jag det horn, som en del stridbara helsingborgare
  gifvit honom. Åsynen deraf gladde mig mycket, ty jag insåg, att ingen
  någorlunda stor norrbagge kunde falla på den tanken att stånga i hjel
  unionen med ett sådant litet leksakshorn.
  
  Genom vänners bemedling fingo vi tre nästa natt herberge i en mycket högt
  belägen gård på högra bergsåsen. Det blef temligen sent innan vi lemnade
  Vonheim--det _kan_ finnas en folkupplysning, som förmår en att glömma både
  tiden och dess mörker--; vår egentlige värd följde oss ett stycke uppåt »i
  stigningarne» och sade besked om gården. Men att hålla tankarne fästade vid
  en gård, då man för första gången såg detta tjusande landskap i
  aftonbelysning, voro vi för _högt uppe_ till att kunna, och så ryckte vi
  efter en temligen lång vandring in i en större bondgård. Förstugudörren
  stod öppen, dörrarne till rummen likaså. »Det är här man väntar oss», sade
  vi tvärsäkert och klefvo på. »God afton!»--intet svar. »Gå in i nästa rum,
  så stanna vi här i salen!» ordinerade kandidaten, puffande mig framåt i
  denna okända verld, der månen lyste på ett stumt vältaligt välstånd. Jag
  följde föreskriften och öppnade en dörr--»Är här någon?»--»Nej», svarade
  nattens tystnad.
  
  Upptäcktsfärden gick vidare tills jag slutligen klef öfver tröskeln till
  ett rum, der jag försöksvis helsade »god qväll!» på en tvåmanssäng, i
  hvilken två personer, antagligen ett kött, helt lugnt reste sig i sittande
  ställning och svarade: »God qväll!»
  
  »Är detta gården Berge?»--»Gåren Berge? Naj da, langt ifra!» Och så lade de
  åter ned sina hufvuden, utan att det minsta bry sina hjernor med att
  utforska hvad det var för folk, som gått in genom deras dörrar. Lycklige
  gausdalare, det var ej sista gången vi funno eder sofvande i edra boningar
  utan en tanke på, att mindre hyggliga menniskor än vi äro, annorstädes i
  verlden till och med frestas af stängda dörrar och dyrkfria kassaskåp!
  
  Berge låg _icke_ »langt ifra», men dock ett stycke väg, och här väntade man
  oss med den vanliga förfriskningen: mjölk och bakelser, för att ej tala om
  tre ypperliga sängar.
  
  Vi hade om aftonen ej sett någon utom husmodern och två danska
  sommargäster, bekanta till oss; men jag vill ej derför besvära någon med
  att döma om vår öfverraskning, när vi om morgonen öppnade dörren till
  matrummet för att beställa frukost och funno ett bordsällskap af sexton à
  aderton damer, skandinaviska sommargäster, af hvilka en del dagligen
  afhörde ett eller två föredrag i folkhögskolan. Detta var att hemta frisk,
  stärkande luft för både kropp och själ.
  
  Vid denna tidpunkt af vår resa togo vi alltid med uppsåt och öfverläggning
  så mycket kött och skinka till oss som vi kunde, ty det anade oss, att vi
  på sätrarne endast skulle få njuta af lefvande djurs närvaro. Men den
  grundliga frukosten jemte aftonvarden och logi kostade oss dock ej mera än
  1,33 kr. per qvinna. (Jag har ju lofvat att aflägga noggrann räkenskap.)
  
  Vid femtiden denna heta, soliga eftermiddag lemnade vi Vonheim, följda en
  bit på vägen af vår värd, och minnet af hans gästfrihet och hjertlighet mot
  oss följer oss ännu.
  
  Solen stod icke mycket högt öfver fjellryggarne när vi efter en temligen
  rask marsch, »på det jævne», stodo vid foten af det fjell, som vi skulle
  bestiga för att träffa våra kamrater.
  
  
  
  
  VII.
  
  Till fjells!
  
  
  »Ska ni till fjells, ni?» sporde oss mötande landtfolk i en ton, som om de
  ej förmådde tänka sig, att fria, förnuftiga varelser kunde stanna i dalarne
  under den norska sommartiden, då sjelfva nötkreaturen säges rymma upp till
  »vidderna», om der ej passas väl på dem. »Ha vi långt upp till sätrarne»,
  frågade vi en mötande qvinna, just som vi stodo vid foten af fjellet. »Nej
  da! Tre timmars väg; kunde ha lust följa er, jag», lydde hennes ord i
  öfversättning.
  
  För första gången blef det mig klart, att sjelfva klangen, rytmen och
  utropen i norska språket ljuder starkt _nekande_, ja rent af opponerande
  mot det man anför.--Kanske det bara är denna egenhet man har att tacka för
  de små missförstånden brödralanden emellan, ty, som bekant, lyder
  högsvenskan mest _jakande_, äfven i nekande satser.
  
  »Undrer os just hvad vi få at se över de höje fjelde!» tänkte vi och klefvo
  tappert uppåt på sätervägen, som här var bred och tydlig, men brant, så att
  vi snart flämtade, som efter den vildaste galoppad; dock kände vi oss
  betydligt höjda öfver dylika flacka ansträngningar, ty då vi sågo oss
  tillbaka, reste der sig en ny fjelldekoration öfver den som vi beundrat
  nere i dalen. Kandidaten förhörde sig om vår hjertverksamhet, fann den vara
  efter omständigheterna god, och så klefvo vi åter på en stund emellan gran
  och björk, doftande Linnæa, pyrolaarter och en hel mängd skogs- och
  ängsblommor, som redan före midsommar ha utblommat i Skåne. Detta var ju
  för oss en ny vår. Varma voro vi både för oss sjelfva och för fjellnaturen,
  men vi törstade blott efter att nå upp, ty i detta välsignade land dansa
  bäckar ned från fjellens remnor, skära gångstigar, störta ned vid
  landsvägen i rännor och hoar, breda sig som fina slöjor ut öfver stupande
  afsatser, så att om man i Norge dricker spritvaror är det ej vattnets
  skull, det veta vi af fyra veckors erfarenhet.
  
  Då vi arbetat oss uppåt en timmes tid och af rent psykologiska orsaker
  lifligt beklagat våra föregångne kamraters ansträngningar, i stället för
  att tala om våra egna, mötte vi två flickor. »Ha vi långt ännu upp till
  sätrarne?»
  
  »Nej da! Tre timmar. Ä' ni långt borta ifrån?»
  
  Kandidaten har tagit så pass många examina, att hon ej nu tyckte om
  närgångna frågor, och vi två andra ha ingen förkärlek för ett utbildadt
  examensväsen, så svaret blef först ett flämtande ja; men en blick in i de
  oskyldiga barnens vidöppna ögon bevekte ett par läppar till att utsläppa
  den upplysningen, att vi voro svenskor.
  
  »Nej da!» ropade den äldsta flickan i starkt nekande ton. »Då skall jag
  helsa, att två svenska jenter vänta er på Kärnlisätern och att ni ska ligga
  på Karlstadssätern midt emot.»
  
  Lofvad vare den skånska, som der spred en gnista svensk kunskap bland två
  norska barn och en tom »matnist», ty utan den kunskapen hade säkert de
  norska jenterne ej gifvit oss någon sådan i utbyte. Vi beslöto trestämmigt
  att aldrig förhålla landets infödda barn någon kunskapssmula och att aldrig
  bli dem svaret skyldig, äfven om de sporde efter vår ålder eller om vi voro
  förlofvade.
  
  Och så knekade vi ånyo uppåt, sågo grantoppar efter grantoppar dyka upp
  framför oss likt allvarliga uppgifter på lefnadsvägen; och sågo vi oss
  tillbaka, låg der nya, allt mer och mer aflägsna fjell likt gamla minnen,
  nu omgifna af en ny glans. Tre timmar hade vi nu sträfvat, och ännu hade
  skogen nästan samma utseende, alltså ännu långt, långt upp till
  fjellvidderna!
  
  Vi badade ej i svett, ty det är nog temligen sällsynt att man får dylika
  bad, men öfver den del af ryggen, der renseln hvilade, voro våra
  klädningslif i ett tillstånd, som väl får kallas genomvått, och våra
  respektive varelser stodo i ett förhållande till våra närmaste kläder,
  hvilket kan betecknas som efterhängsenhet från dessa senares sida, fast
  solen ej mera var synlig eller känbar i aftonstunden. Träden blefvo
  småningom glesare, vresigare och lägre. Vi hade under hela vårt
  uppåtsträfvande stannat vid hvarje ört, hvarje blomma, som föreföll oss
  obekant; här mötte oss för första gången en krypande seg buske, med små
  mörkgröna, blanka och skarptaggiga blad: »Dvergbjörk!» ljöd den stora
  upptäckten, och små qvistar deraf förvarades; vi anade icke då hur nära vi
  senare skulle göra bekantskap med hans vidt utgrenade syskonskara.
  
  Utom jenterne och en maklig turist, med förare och klöfsadlad häst, hade vi
  ej mött någon menniska på fjellstigen; nu hörde vi steg samt hjulrassel
  bakom oss, och snart sträfvade en liten gul häst och en blåklädd »gut»
  förbi oss med en packkärra, på hvilken senare vi fingo lägga våra renslar.
  Och nu kunde vi också taga lektioner i bergstigning. Vi hade hittills gått
  fort, så långt andedrägt och knä tilläto, och så stannat en stund; hästen
  var klokare. Han gick vid pass tio minuter eller snarare vissa steg,
  stannade så ett par minuter och flämtade; gutten följde efter kärran med
  långa steg, hvilade när hästen hvilade, gick när han satte sig i gång, och
  så gjorde nu äfven vi, till stor besparing af både tid och krafter. Men vi
  hade dock slösat så starkt med den förra, att när vi nu kommo upp på de
  oändliga vidderna med blommande ängar, myrmarker, med oöfverskådliga fält,
  bevuxna med den krypande enen, sälgen och dvergbjörken, låg allt insvept i
  en ljus sommarnatts blånande skymning, och de grå säterhusen sågo ut som
  klippblock.
  
  »Der till höger bo två svenska jenter, till venster ska ni bo», sade
  gutten, som hade hemma på en annan säter der uppe.
  
  Hvar hade vår trötthet tagit vägen? Den var som bortblåst här uppe i den
  lätta luften. Vi kunde ej tänka oss möjligheten af att söka nå vår bostad
  förrän vi helsat på våra två kamrater. De voro uppe och väntade oss,
  omtalade att de sträfvat hiskligt vid sin fjellstigning under solhettan,
  men de hade också stärkt sitt mod att beklaga oss, som skulle komma efter.
  Hvilken skön samklang i fem qvinnosjälar! Kom nu någon och säg, att här
  blott finnes den rena oblandade sjelfviskheten till på jordens runda klot!
  
  
  
  
  VIII.
  
  På sätrarne.
  
  
  Våra kamrater tycktes ha ställt det hemtrefligt för sig i säterstugan.
  Renslarne voro upphängda, kaffedosan skymtades i fönsterkarmen, drägterna
  sågo helt lediga ut i mörkret, och lynnena strålade af invärtes ljus. »Kom
  i håg, att der skall finnas en tältsäng gömd på er säter, kläm fram den
  bara!» ljöd deras sista förmaning, ledsagad af ett klingande skratt från
  »budejans» ungdomliga bröst, och så vadade vi genom en daggdrypande äng,
  klängde öfver två höga stafgärden och klefvo ändtligen in i vår säterstuga.
  
  »Vi få ju ligga här?»
  
  »Eg veit ikke eg!»
  
  Om vi ej redan kommit till den andliga mognad, då man känner att de mest
  allmänna talesätt äro lika tomma som de nötter en ekorre gnagat, så skulle
  vi ha trott, att våra två unga budejor samma qväll från skyarne dumpit ned
  i sätern, ty på alla våra frågor fingo vi samma svar: »Eg veit ikke eg.»
  Men oaktadt de sade sig ej veta, om de hade söt mjölk, smör och bröd, så
  kommo dessa ting ändå i sinom tid på bordet. Bålet tändes på spiseln,
  tvättvatten anvisades och sängen afstods åt oss; dock måste vi begagna en
  förskräcklig hop förbistradt tal innan den förrådde tältsängen drogs ur sin
  dolda tillvaro.
  
  Kandidaten hade fattat ett energiskt beslut att sofva allena denna natt,
  undersökte derför noga tältsängen, fann att den led af betänklig slapphet i
  hela stommen jemte stor svaghet i sjelfva fötterna, ordinerade trästockar
  till utvärtes stöd och gaf den dessutom en del massage på underredet, öfver
  hvilket hon sedan bredde en fårskinnsfäll, väl beströdd med insektpulver,
  samt lade derpå ett omslag af ressjalar. Den andre sängen, fyld med hö upp
  till brädden, erbjöd en lika fast och pålitlig hvilopunkt som ett
  klippblock. Medan vi sysslade med bäddarne tog bålet på spisen sig till att
  flamma allt mer och mer lustigt, så der blef en betydlig harmoni emellan
  dess knastrande och våra undertryckta skratt öfver budejornas rent
  handfallna förvåning. De hade nog aldrig förr emottagit besök af resande
  qvinnor. Och då vi började tvätta oss, flyttade de sig närmare och iakttogo
  oss så noga, som om deras själars eviga välfärd berott på en rätt kännedom
  om en sådan förrättning. Med en tyst vältalig kritik öfver allt fjesk,
  slängde de sig slutligen båda utan alla förberedelser på den hårde
  träbänken, men väcktes till ny förvåning af mig, som egnade dem några
  moderliga omsorger i form af en kappa och ett par kjolar, och så gingo vi
  alla till hvila, om icke just till ro, i sömnens mycket omskrifne armar.
  Snart drogo budejorna timmerstockar, så dessas fränder i väggen gapade af
  skräck och släppte långa månstrålar samt små vindpustar in i stugan, som
  dessutom klart upplystes af bålet på spiseln.
  
  Då jag endast skrifver för dem, som ej känna mera af det norska säterlifvet
  än »Säterjentens söndagsmorgen» för fiol eller piano, samt Björnsons
  enstämmigt berömde bondhistorier, vill jag närmare beskrifva en säter, ty
  jag antydde ju i inledningen, att detta verk gör anspråk på att räknas
  bland nyare tidens filantropiska skrifter.
  
  En säter består af två eller tre trähus, stuga och »fjös» (kostall) i form
  af en skånsk pigkista, på kistfot, med sluttande lock. Enda skilnaden är,
  att säterns hus äro en del större, att dess väggar äro fjellgrå, då kistans
  vanligen äro blå eller gröna, men locket eller taket är gräsgrönt samt
  stundom prydt med en eller två getter, som der beta naturliga blommor.
  Kistan och säterns stuga skilja sig äfven deri, att den senare har fönster
  och att man ej behöfver lyfta af taket för att komma i beröring med
  innehållet, ty der finnes två halfdörrar, som kunna öppnas; eljes är
  likheten så i ögonfallande som den kan vara emellan två sådana föremål, då
  man betänker den ofantliga sträcka af tilltagande kultur som ligger emellan
  en norsk fjellsäter och en skånsk blåmålad pigkista.
  
  Träder man från »tunet» (gårdsplanen) in i säterns förstuga, mötes ögat der
  af en del tomma mjölkkärl af trä; till venster är mjölkrummet inhöljdt i
  ett egyptiskt mörker, men med stillastående sjöar af mjölk och en grädde,
  hvartill inget land har maken, om man också jemförde den med grädden på de
  största samhällshöjder, och så berg af ost i alla former, och förträfflig
  är den, om man eljes kan lära sig att äta ost i denna dess lyckliga, unga
  och färska ålder.
  
  Till höger finnes stugan (och för tillfället vi), till höger i denna ett
  golffast bord och bänkar, som i en vanlig fornnordisk ryggåsstuga; längre
  uppe en säng och under gafvelfönstret en bänk. Vid andra långväggen har den
  store låge spishällen en framstående plats under skorstenspipan, i hvilken
  vinden blåser på lur, så att rök och gnistor dansa utåt golfvet. Vid
  hällens sidor äro rörliga stolpar med väldiga jernkrokar, på hvilka de
  stora ystkittlarne hänga, nu kalla och likgiltiga vända från elden, medan
  en jernkrok midt öfver bålet nyss befriades från en mindre gryta, det enda
  kokkärl med hushållsmin som kan upptäckas, om man undantager kaffekitteln
  på hyllan öfver dörren. Träskedar och fällknifvar sitta instuckna emellan
  väggarnes timmerstockar; några kaffekoppar och tallrikar sällskapa
  kaffeqvarnen på en sidohylla. I större sätrar finnes sängställen på båda
  sidor om spishällen, och på en af dessa sängars tak är det vanligen
  gjätergutens (vallgossens) ljufva lott att hvila. Här fans inga dylika
  pauluner och ingen gut heller.
  
  Vi hade ej legat länge förrän den säng i hvilken kandidaten tältade betedde
  sig som om han varit stupfull eller vådligt sällhetsdrucken.
  
  »Är Tjäderska pulvret magtlöst, kamrat?»--
  
  »Nej, det är hela sängen, som kraflar af med mig, oaktadt de usla benen
  hans».
  
  Och så blef der en lång brottning emellan den och kandidaten; brasan tillät
  nu oss andra två ej att se klart i saken, så det blef aldrig bevisadt, att
  kandidaten slogs i backen, men visst är, att sängen först fick sig en
  »rundhjuling» och sedan slängdes bort mot dörren medan kandidaten behöll
  hans fäll och innandöme som ett segerbyte, hvilket hon sedan rufvade öfver
  på bara golfvet tills dag blef ljus.
  
  Under allt detta sofvo budejorna som det mest förhärdade samvete, men
  mindre tyst än ett sådant; sofvo så, att väckarurets skrän kl. 6 icke
  framkallade den ringaste rörelse under det lager af veckadt ylletyg, som
  jag bredt ut öfver jenternes lätt draperade gestalter. Nu bjöd mig mitt
  vakna samvete att ruska lif i dem, ty korna råmade otåligt i fjöset och
  getterna instämde i frihetsropen med de sistnämde talarne.
  
  Vi sporde kandidaten, om hon af nattens erfarenhet, för egen räkning, kunde
  sluta till, att det är de mjuka sängarne som göra det nuvarande
  kulturslägtet, särdeles männen, så sömnlösa af sig, att många af dem hellre
  föredraga hårda krogbänkar och dito golf framför att ligga t. ex. i
  tältsängar, men fingo ej annat svar än ett sakta qvidande, hvilket vi
  uttydde som en nyvunnen ömhetskänsla för alla dem som söka hvila på hårda
  plankor.
  
  Våra budejor föraktade för egen del kaffe, men förvarade dock en
  kaffekittel, som ett minne af en tidigt öfvervunnen svaghet. Vi hängde
  kitteln öfver spiselelden, pressade budejorna så de förstodo att vi önskade
  frukost af hvad huset förmådde.
  
      Du »fladbröd», du sköra, du smakfria kost,
      du gråhvita, papperstunna kaka,
      på läppen du föll som på ros faller frost;
      vi tvingades att låta oss det smaka!
      Du tronar i husen från urminnes dar
      och ärad du är i hela landet,
      för norrmän, du är och förblifver hvad du var,
      men skåningen sig önskar »Noget andet.»
  
  Men annat bröd stod ej att få hvarken här eller på de andra sätrar vi
  besökte, ej heller i bondgårdarne, om vi undantager ett blåsurt oting af
  limpa, kallad ugnsbröd, samt en variation af fladbrödet, bakadt af ärtmjöl
  eller en blandning af korn och potatis. När vi så till detta bröd, så skört
  och tunnt, att jag ej kan beskrifva det utan att det faller i sönder, fingo
  smör skålpundsvis och fet grädde skålvis, tyckte vi att det var liksom ett
  mustigt hån mot tre varelser, hvilka aldrig ätit smörgås utan att
  åtminstone ha ett underlag af tunt svenskt knäckbröd, hvilket, i jemförelse
  med det norska fladbrödet, förhåller sig som en kontraktsprost till en
  ambulerande folkskolelärare. Jag bjöd ädelmodigt på kakes (uttalas _käx_,
  men bör ej förvexlas med moralkaka), ty jag önskade få min rensel något
  lättad; derför sträckte sig min gifmildhet äfven till de stumt blickande
  budejorna.
  
  Det var söndag, och kanske det var derföre de sutto så nära hvarandra
  orörliga på tvärbänken och åskådade mitt arbete. Behofvet af att bland oss
  utnämna en tvätterska hade nemligen redan gjort sig gällande, och då jag
  var den ifrigaste bland de fyra sökanden och dessutom hade kandidatens
  förord, hvilket föll tungt i valurnan, då hon sjelf var egarinna af en ask
  grön såpa, samt lofvade att biträda mig vid sköljningen borta vid bäcken.
  Om någon skulle taga anstöt af vårt sabbatsbrott, hänvisa vi till den gamla
  »långförklaringen», hvari der talas om nödfallsarbete, och så jemföra detta
  »stycke» med sätrarnes fårskinnsfällar och rök.
  
  Våra två kamrater strålade i kapp med söndagssolen och oss; de älskade
  fladbröd och mesost, hade en god säng; en ung vacker, älskvärd budeja, som
  läste Björnson och Wergeland, bakade gräddvofflor, rådde öfver en torkad
  fårbog samt ett tjog fjorgamla potatis. Vid dessa budskap samlade vi i hop
  renslar och tvättadt linne, sporde våra unga orörliga värdinnor, hvad vi
  voro skyldiga, och se, de uppläto båda sin mun, talade och sade:
  
  »Eg veit ikke eg».
  
  Dock efter att ha uttröttat både sig sjelfve och oss med detta svar, visste
  de, att en resande brukade betala 50 öre för slika fördelar som vi
  åtnjutit. Vi skramlade i hop summan i så många silfvermynt öresystemet
  tillåter, ty det var ju ett _klingande_ pris, och som ett sådant blef det
  äfven framburet. Och så flyttade vi alla tre bort till våra två kamrater;
  delade med dem potatisen och fårköttsstrimlorna samt afslutade middagen med
  heta gräddvofflor och eget kaffe. Vår älskvärda värdinna behandlade oss som
  kära gäster, log och rodnade då vi talade om liqviden; derför skall också
  denna bli en liten hemlighet emellan henne och oss.
  
  Då vi på eftermiddagen lemnade hennes säter, vexlade vi visitkort, och vi
  medförde sålunda ett synligt minne af en rigtigt älsklig säterjente.
  
  
  
  
  IX.
  
  På vidder och sätrar.
  
  
  Vår resplan föreskref vandring öfver vidder och fjell från säter till säter
  upp till Espedalsvattnet, som ligger 2,000 fot öfver hafvet; båtskjuts
  öfver detta till foten af Rutenfjell, hvilket bestiges, hvarefter
  vandringen går på andra sätervägar öfver till Ringebo eller rättare
  Sjäggestad i Gudbrandsdalen, dit vi skickat våra handkoffertar. Från denna
  hvilopunkt skulle senare delen af vandringsstråten utstakas. Men det är
  icke hvarje högtgående plan, som förverkligas så som man tänkt sig den.
  
  Nu bar det emellertid af på säterstigen öfver de omätliga vidderna, öfver
  oräkneliga mer och mindre uttorkade bäckar, öfver gungande myrmark,
  öfvergrodd med nu blommande hjortronsrankor, med ängdunstofsar och krypande
  sälg. Våra två vägvisande kamrater i ett starkt framskjutet led och med en
  fart, så att vattnet sqvatt kring foten.
  
  »Bär det?»
  
  »Spring bara till innan det brister!» ljöd rådet, som följdes till den
  grad, att mången tufva skälfde eller ock rent kröp ner i dyn. Komna åter på
  fast mark, spredo sig vägvisarne åt hvar sitt håll, för att söka upp
  säterstigen, hvilken derefter kontrollerades af karta och kompass mycket
  noggrannare än bränvinet i vissa svenska brännerier, samvetsgrannare än
  offentliga räkenskaper före en revisorsmiddag, och så klefvo vi tryggt på
  igenom en- och dvergbjörksfält, öfver hvilka skogsgeranier och en mängd
  andra sommarblommor prålade i liflig färgprakt.
  
  Det tjenar ej till något att förklara allas vår oförmåga att med enstaka
  eller förenade pennor söka beskrifva natursceneriet der ofvan trädgränsen,
  ty ingen menniska har bedt oss försöka något sådant. Men jag kan svara för
  oss alla fem, att om vi vågade hoppas att vi dermed kunde meddela vårt
  bleksotiga slägte en ringa, icke _försvinnande_, del af lifsluften här uppe,
  af de frigörande utsigterna och af vår egen jublande lifslust och
  sommarfröjd, så skulle vi till och med försökt, att blifva realistiska
  naturpoeter midt på en fäväg med färska spår efter kor. En högre grad af
  mensklig sjelfförsakelse kan väl ingen begära.
  
  Högre och högre emellan de nakna fjelltopparne gick vandringen, lätt som en
  dans, och vi voro alla ense derom, att om vi ej haft renslar och annan
  packning, som hållit oss fast vid jorden, hade vi säkert hoppat värre än
  månfolket (vi menade de varelser som bo på planeten månen och ej de som ha
  måne i planeten) innan de lärde försåg detta himlaklot med en nödig
  luftkrets. Ja, der funnos de bland oss, som, då blicken nu för första
  gången möttes med toppen af ett af Jotunheims snöfjell; hänrycktes ända
  till gränsen af den upphöjda tystnadens område. Och detta är visst ännu
  sällsynt bland qvinnor och otänkbart bland män.
  
  »Mera i nordvest; gångstigen har förlorat sig här i hvitmossan!» ropade
  förtruppen, och eftertruppen svarade med ropet:
  
  »Se snö, snö, der borta i de närmaste fjellryggarnes remnor!»
  
  Snö! och solen gassade från en skyfri himmel, fjärilar gycklade med
  blommor, och myggsvärmar visade oss en så närgången uppmärksamhet, att vi
  kände oss fasligt stuckna.
  
  Redan nu hade vi flere gånger skiftesvis beklagat oss öfver den förste
  dameskräddaren Adams förtviflade idé att sy kjortel åt sin hustru, och vi
  hade i djupet af myrmarkerna harmats öfver mannens efterhängsna förkärlek
  för detta plagg genom hela kulturhistorien. Och då vi kraflade uppåt någon
  hård, brant fjellsida, vädjade vi till den och likställighetsfrågan, om
  tiden ej nu vore inne för att befria åtminstone ensligt sinnade vandrerskor
  från ett plagg, som i så hög grad försvårade vårt framåtskridande. Då
  terrängen emellan en uttorkad ströms rullstenar och ett klippströdt
  dvergbjörksfält nu erbjöd tillfälle till en mera samlad marschordning med
  dito tankegång, uppgjorde vi förslag till en ny beklädnad för qvinliga
  turister.
  
  Qvinlig ylleskjorta. (Röster ur hopen: »Den gnager! Tänk på fårfällarne!»)
  
  Rått silke då, eller i brist deraf linne (»Hör, hör!»)
  
  Mörka, vida yllebenkläder, bundna vid knäet. (En äldre stämma: »Kanske
  något längre och snäfvare.»)
  
  Turkiska byxor då, knäppta vid fotleden, för de äldre. (»Nej, nej ingenting
  turkiskt!»)
  
  En lätt mörk underkjol med lifstycke. (En röst: »Med kråkspark eller taggar
  i kanten.»)
  
  En slät mjuk kjol, räckande till halfva vaden (Fyra röster: »Vackra ben»)
  samt kofta.
  
  Mörka strumpor och höga mjuka snörkängor med tjocka sulor (Fem röster: »Och
  plats för tår och liktornar.»)
  
  Kring hals och armar kulörta remsor. (Kandidaten: »I renseln en liten
  sidenhalsduk samt en maggördel af ylle.»)
  
  Stora hattar. (Enstämmigt: »Som sitta på hufvudet och äfven skydda den
  blottade nacken.»)
  
  Turistparaply med starkt skaft eller ock en stark käpp med ett godt
  handtag.
  
  Rensel, som faller väl till ryggen och sitter stadigt. (Allmänna opinionen:
  »Inga hemmasydda vaxduksväskor!» Kandidaten: »Med breda bärremmar.»)
  
  Gummikappa och oljeduksdamasker.
  
  En lång mjuk resplaid af mörk färg, hvilken äfven kan begagnas som täcke.
  (Enhälligare stämmor vid ett stridare vadställe: »Plaiden bör i ena kanten
  förses med dragskodd, så att den på befolkade orter äfven kan tjenstgöra
  som längre öfverkjol.»)
  
  Komna på andra sidan bäcken beslöts det, att förslaget, tillika med
  renslarnes innehåll, skulle framläggas till våra svenska medsystrars
  benägna påseende i det märkliga verk, som borde blifva frukten af våra
  gemensamma ansträngningar.
  
  Ytterligare lifvade genom hoppet att kunna göra en dylik insats i
  kulturarbetet, anlände vi i skymningen till Liumssätern och välkomnades der
  af en get, som vänligt nickade till oss från fjösets gräsbevuxna tak, medan
  fåren stampade tunets lera, och grisarne från både höger och venster sökte
  tränga sig fram genom grinden. En märklig tafla, full af lif med en viss
  politisk anstrykning.
  
  Budejan, en äldre fetlagd jente, hade nyss mjölkat, så vi kunde välja
  emellan spenvarm mjölk, dito kall söt med ett häpnadsväckande gräddlager,
  blåsur dito (som är en nationalförfriskning) samt getmjölk. Vidare valdes
  emellan mysort (mesost), färsk ost, upplagd med sked likt smör, kokt ost
  och getost; smör och fladbröd oföränderligt samma oförenliga födoämnen.
  
  Denna säterstuga hade två sängar, stående midtför hvarandra, lika hårdt
  packade med hö, som tvenne politiska motkandidater med goda föresatser och
  löften, och på en stilla fråga, om hvar vi fingo ligga, svarade budejan:
  »Gjätergutten och ni kunna ligga här! jag finner väl en annan plats».
  
  _Två_ sängar och _fem_ personer, sex med gutten! En vemodig stämning
  bemägtigade sig allas sinnen, och jag beslöt att ligga på golfvet, om
  budejan kunde uppdrifva en hötapp i det stråfria fjösets hemligaste gömma.
  Då ljöd en mycket ungdomlig uppsvensk stämma genom den tilltagande
  skymningen:
  
  »Det är väl ej orimligt begärdt, att Ave, som är äldst och visast bland
  oss, åtager sig gutten!»
  
  Och så följde en sinnesrörelse, som röjde sig i starka skakningar i våra
  egna stofthyddor samt i säterns gistna fönsterramar.
  
  Nu inträdde budejan med en bundt hö i ett lakan, och detta försatte oss i
  allvarlig stämning, ty om än en befjädrad skånk gås deri kunnat ha redt sig
  ett ensamt näste, så förslog det föga för mig, om jag ville skydda mig från
  golfvets hårdhet samt undgå närmare bekantskap med en fårfälls lifliga
  inbyggare.
  
  Kandidaten bedöfvade dock dessa med en dosis af Tjäders, och så redde jag
  mig en bädd vid spiseln. De fyra andra kamraterna intogo de två sängarne;
  budejan lade ett nytt bål på spiseln och gick; lågan slog upp klar och
  flammande, och vid dess sken sågo vi gutten inträda i stugan. Fem par
  qvinnoblickar hvilade undrande och spörjande på honom, brasans knastrande
  döfvade enstaka fnissningar och belyste med ett fladdrande osäkert sken
  hvita tänder, som beto vildt i mjuka ressjälar. Gutten satte sig på
  långbänken, spejade med flyktig blick bort öfver bäddarne; de upphängda
  klädningarna fångade hans uppmärksamhet, och han tycktes grubbla starkt
  öfver meningen med dess draperier, dock utan att kunna lösa gåtan. Flyttade
  han så blicken till våra öppet gapande renslar, och hans ställning liknade
  en kycklings, som djupsinnigt betraktar det äggskal, som varit hans vagga.
  Tänkte pojken möjligen tillreda sig ett hufvudgärd af dem? Våra tankar
  slöto ring kring chokoladen. Kanske fick han bud derom på tankeläsningens
  väg, ty han slängde hastigt af sig västen och ullstrumporna, kaflade upp
  benkläderna, som om han skulle vada, grep sin gule halmhatt och tryckte den
  fast på hufvudet, tog golfvet tvärs öfver stugan »i ett byx», och hoppade
  upp på sängkanten, der våra två vägvisande kamrater lågo. Vi sågo dem slå
  armarne kring hvarandra--flickorna förstås--vridande sig i tyst skratt,
  sågo gutten, vig som en apa, äntra upp för den ena sängstolpen och
  försvinna i en slags koj öfver våra kamraters säng. En femfaldig suck af
  lättnad, ännu några spridda fnissningar, och elden från den husliga härden
  och månstrålarne från fönstret gycklade ensamma i den tysta säterstugan.
  
  I daggryningen ljöd budejans röst genom dörren: »Tobias! Tobias!» och mina
  ögon, som allena voro vakna, var det förunnadt att se denne vår rumskamrat
  äntra ned från sitt upphöjda läger; hatten hade han på, benkläderna voro
  ännu uppkaflade. Kanske han alltid plägade att gjäte eller vada i drömmen.
  
  Sedan budejan mjölkat och släppt ut boskapen ur fjöset, kom hon in och
  sporde, om vi ville ha kaffe.--Jo, jag skulle lemna bönor. Nog tyckte jag
  mig taga till en bra portion, men hon såg på den med samma min som en stor
  konstnär betraktar fuskarens försök.
  
  »Skall det här bli kaffe?»
  
  »Ja-a.»
  
  »Sådant kaffe bruka vi ej i Norge.»
  
  Jag skämdes starkt på Sverges vägnar, men inte kunde jag tillstå ett större
  folks underlägsenhet gentemot ett mindre i fråga om något, som gick ut på
  styrka; fast vi sedan alla fem inför hvarandra erkände, att det norska
  kaffet är minst dubbelt så starkt som det svenska. Man kan naturligtvis
  kalla det förra skadligt, så bevaras ändå vår öfverlägsenhet.
  
  Efter frukosten och liqviden bar det åter af på säterstig mot Lidsätrarne,
  en hel dagsmarsch, sade kartan. Hvilken luft, hvilket sceneri på denna
  morgonvandring! Till venster ett brant fjell med glittrande små bäckar
  nedför stupet, till höger Dockvattnet och en slingrande, knappt märkbar
  stig genom björk- och grandungar, skuggande en rik blomsterverld, som
  tycktes le åt de spridda snöfläckarne i fjellskrefvorna. Vid middagstiden
  hunno vi till en liten gård, kallad Tjernverket; här hade vi beslutat att
  äta middag, ty der borde vi kunna få fisk och--sälla hopp!--potatis.
  
  Gården var för tillfället temligen befolkad; vi sågo stadsklädda
  manspersoner röra sig på tunet och vid sjöbrädden, då vi klefvo nedåt i en
  lång rad; eftertruppen knappast synlig, då förtruppen helsade på
  bondhustrun. Några långa ynglingar med skolklassmärken i pannan sysslade
  med fiskeredskap, men fingo vid vår åsyn ett anfall af vår ständiga
  skrattlust, hvilket jagade dem bort mot fjöset; men en äldre herre såg på
  oss med ärliga afsigter att stå emot smittan och visa sig som en bildad man
  med ett finare småleende. Här fingo vi för första gången göra bekantskap
  med den vackra norska forellen, fjellörret, men drömmen om potatis
  uppfyldes ej; det gamla förrådet var nu slut hos bönderna, och den nya
  skörden stod knappt i blomning. Hade icke fisken låtit sig fånga, så skulle
  vi äfven här fått den vanliga säterkosten. Nu slöts dock vår måltid och
  middagshvila med chokolad och norskt kaffe från Brasilien.
  
  Två af de mest mogne skolynglingarne bröto upp samtidigt med oss, och
  glömmande alla våra föresatser, upptogo vi både dem och deras engelska
  fiskestänger i vårt sällskap så--långt vägen räckte. Denna, en vanlig
  säterstig, delade sig dock snart i två, och vi skiljdes helt varma från
  ynglingarne, men hur vi gingo, kommo vi vid en böjning af stigen åter
  bredvid dem.
  
  »Ni gå nog vilse!» ropade vi, tvärsäkert antagande att sådant ligger
  ynglingar i blodet.
  
  _»Någon_ af oss gör det», svarades, och så märkvärdig var fjellnaturen, att
  vi nu stodo i en samlad grupp, spanande på karta och mark efter hvar sin
  väg, men funno blott jemnlöpande vandringsstigar.
  
  Det är ödets vilja, tänkte vi och följde våra manlige förare tills vi
  slutligen alla sju ej mera visste hvar vi befunno oss. Det bekymrade oss
  dock föga, ty vi stodo då midt ibland en flock menniskovänliga kor, och på
  en aflägsen höjd, på andra sidan om frodiga inhägnade ängar, låg en större
  säter, dit två af kamraterna gingo för att bespeja nejden.
  
  Efter en längre väntan hissade de framryckningssignal; vi klättrade öfver
  diverse gärden, vadade genom det höga, redan daggiga gräset och följde
  efter till sätern. Här lemnade våra ynglingar oss, sedan de först
  öfvertygat sig sjelfve och oss, att vi voro dragna ur vår rätta kosa genom
  att följa dem. Reflektionerna gjorde sig sjelfve och besparade sålunda oss
  ett obehagligt arbete inom det psykologiska området.
  
  Sätern hette Aulstad och sades tillhöra Björnson, fast han, som säterguten
  upplyste, aldrig hade besökt den under de år han, gutten, skött den. Här
  var nemligen ingen budeja, utan karlen skötte, med gjäterguttens hjelp,
  hela mjölkhushållningen. Ehuru vi nyss haft olägenhet af manligt sällskap,
  skulle vi dock gerna velat stanna här till följande dag, ty kartan visade,
  att vi hade långt till Lidsätrarne, men gutten tycktes vara mindre hågad
  för en sådan inqvartering och erbjöd oss en vägvisare. Hans vetgirighet
  förledde honom dock till att göra lika många frågor om oss, som vi gjorde
  om nejden, och då han hörde att vi voro svenskor--detta hör dock ej den
  norska allmogen på språket--bad han oss skrifva våra namn på
  förstuguväggens ljusa timmerstockar, »så att Björnson kunde se dem, om han
  kom dit».
  
  Vi ritade och han läste, och när han stafvat sig igenom titeln: med.
  kandidat, vände han sig om och sade: »Hvar är _han_ då?»
  
  »Här står _hon_», svarade jag presenterande. Och karlen slog samman sina
  mjuka mejerinäfvar så det sade klask! och med utropet: »Nej da!» tycktes
  han vilja på det häftigaste bestrida sanningen af min uppgift. Nu var han
  dock ej längre ovillig mot tanken att hysa oss; troligen tyckte han, att
  han funnit ett slags förkläde i kandidaten. Men han ville ej säga det
  första afgörande ordet; vi ej heller, och så skildes vi samt togo en annan
  följeslagare på vår stig.--Så går det ofta till i denna verlden, till föga
  nytta för färden.
  
  Värre mensklig varelse till att skala öfver alla hinder, än denne
  gjätergut, såg jag aldrig. Och efter honom rände, vadade, plumsade och
  kraflade vi i spridd ordning, uppför och nedför, utan rast, utan ro. Här
  utbreder sig en starkt sluttande kärraktig mark, bevuxen med fjellbjörk,
  ett tjockt lager mossa och krypväxter. En murken gren brister under foten,
  jag lägger mig med ofrivillig hast, stiger upp--ingen har sett missödet--,
  sätter af igen ned för branten, beröfvas åter fotfästet, åker nedför på
  egen sommarsläde, förmår ej styra rätt emellan trädrötterna, stjelper åt
  sidan och faller öfver mitt paraply, hvilket begagnades som styrpinne.
  Detta var slutet på den första af de fem paraplyer, som vi egde då vi
  lemnade Kristiania. Skymningen sänkte sig emellan fjellen, gutten försvann
  deri, och då vi hunno upp honom, sade han oss far väl, menande att nu kunde
  vi hjelpa oss lika bra utan honom. Till tecken på mitt erkännande af hans
  fullkomliga gagnlöshet som vägvisare, skänkte jag honom båda styckena af
  mitt förolyckade paraply, sedan han emottagit den egenliga betalningen för
  sina ärliga bemödanden, att ömsom få vårt skodon väl fyldt af dy och ömsom
  af klart rinnande vatten.
  
  Förrädiskt lemnade i ödemarken af detta falska ynglings-ämne, gälde det att
  hålla oss i fäspåren, om vi skulle hoppas att här, på en stig, som ej var
  upptagen på kartan, finna Lidsätrarne. Kompassen visade oss, hvilken
  rigtning vi skulle gå, och under tillrop: »Säterväg!--Otydligt spår! God
  säterväg!» delgåfvo vi hvarandra våra upptäckter och kommo ändtligen efter
  mycket letande samt under tilltagande regn fram till målet.
  
  Det var sent på aftonen, den närmaste sätern var stängd, och icke ens en
  gris, dessa eljes så förekommande varelser, mötte oss här vid grinden.
  Under rop: »Budeja! budeja!» gjorde vi anstalter till att storma stugan.
  Vår energi väckte lif der inne, dörren gled upp, en lång karl visade sitt
  hufvud och tillkännagaf, att här ej var någon budeja; _han_ förestod sjelf
  sin säter.--Det var alltså om _honom_ en gumma talat, då vi på förmiddagen
  rastade i hennes säter och drucko mjölk. Han stälde sig nemligen till att
  granska hvar och en af oss, pekade så på Heggen och sade: »Du skall ha
  sätergutten du, för du är den minsta». Denna dag var det vårt öde att råka
  ut för medlemmar af ett kön, som vi beslutat att undvika så länge vi voro
  på vandring. Det fans dock ej nu något val, utom från han sida, ty han
  kunde för tillfället ej hysa mer än två af oss, då han hade två »småjenter»
  till hjelp. Vi tre fösade in vår förtrupp och gingo till nästa säter.
  
  Äfven här var stängdt, och en fähund skälde rent radikalt på oss, utan taga
  skäl och reson. Hertha och kandidaten skyggade; de voro ovana de, men den
  förra sade till mig: »Du bryr dig ju aldrig om fähundsgläfs, gå före och
  väck folket!» Jag var så höflig mot hunden att han skämdes och viftade med
  svansen, så som jag alltid sett hans gelikar göra när hyggligt folk ser dem
  in i ögonen, och så hjelpte kreaturet mig på sitt sätt att »väcka folket.»
  
  Hvem som öppnade för oss kunde vi ej se i mörkret, men i stugan lågo alla
  till sängs, då vi kommo in. Vi friskade upp elden på härden och sågo oss
  omkring. I en säng vid ena sidan om spiseln skymtade en ny upplaga af
  Tobias; utanför honom låg en gråskäggig gubbe, af ärevördigt utseende, och
  i den andra sängen hvilade budejan hos en liten flicka. Ingen tycktes ha
  lust att stiga upp.
  
  »Få vi stanna här i natt?»
  
  »Stanna!» kom det i nekande ton. »Ja da.»
  
  »Hvar få vi ligga?»
  
  »Eg veit ikke eg», tröstade oss budejan gäspande.
  
  Nu grepo vi till det vanliga medlet för att upptina obekant värdfolk: Vi
  redogjorde för våra personer, vår vandring och vårt mål. Och när jag så på
  försök närmade mig gubbens säng, reste han sig och sade välvilligt:
  
  »Du kan få ligga hos guten här, du; han har hvarken lopper eller laus.»
  
  Jag besvarade dock anbudet med det förslag, att budejan borde flytta sig
  med sitt barn bort till Tobias n:r 2, så kunde vi tre kamrater ligga i
  hennes säng, ett förslag som af alla godkändes och antogos. Derefter satte
  budejan fram den vanliga sätermåltiden, vi hängde upp våra våta kläder samt
  drogo på oss torra strumpor, och jag tog fram mina reservskor, der jag satt
  på sängkanten.
  
  Hittills hade budejan med tyst undran tittat på våra toilettsbestyr, men
  skorna gjorde henne ängslig: »Skall du ligga med skorna, du?» utbrast hon,
  och jag hade kunnat haft lust att dansa »hallingen» med henne, så rolig såg
  hon ut i sin häpna ställning.
  
  Gubben tände sin pipa och vardt språksam, medan tekitteln kokade öfver
  elden; i det sömndruckna grinande barnets hand stack Hertha ett stycke
  kakes, något som tvärt gjorde lillan stum af fasa; men grensle på en stol
  vid spiseln, med armarne på stolkarmen och ryggen vänd mot elden, satt
  Tobias den andre med orörlig trygghet och iakttog alla våra förehafvanden.
  Då vi alla druckit te, gick budejan med sin flicka till sängs, gubben lade
  sig på en fäll på långbänken och vi väntade endast på att gutten skulle
  skänka oss någon mindre uppmärksamhet, så ville vi tre ställa oss på kant i
  budejans säng, men först då elden slocknade försvann han för våra blickar.
  Då vi en stund förestält packad sill, och Hertha höll på att glida in i
  ljufva drömmar och jag ut öfver den skarpa sängkanten, återfördes vi till
  den hårda verklighet af kandidaten, som nu låg på knä midt emellan oss,
  rörande i sin rensel.
  
  »Tyst bara!» hviskade hon, som om hon velat varna oss för att väcka
  sofvande fiender, »insektpulvret behöfs.» Och så pudrade hon in både oss
  och sängen, som om hon varit i färd att nedlägga kryddsill, innan hon åter
  stälde sig sjelf på kant emellan oss.
  
  Våra nysningar med åtföljande fnissningar väckte den på bänken snarkande
  gråhårsmannen; han reste sig, skakade på sig, tände sin pipa och lade sig
  ner igen för att med filosofiskt lugn röka in oss och den gryende dagen.
  
  Så snart gubben, budejan och gutten lemnat deras bäddar samt stugan, ansåg
  jag mig ej längre ha någon moralisk skyldighet att hålla mig fast på
  sängens träkant, utan förflyttade jag mig ned på golfvet, lyckligtvis med
  fötterna före, så att sängkamraterna ej gåfvo annat tecken till att de
  märkte sveket, än en djup suck af lättnad och välbehag, samt trillade så
  ett halft hvarf omkring på höets »kompakte majoritet» och kastade mig rakt
  i sömnens armar.
  
  Morgonen var våt och grå och liknade vårt skodon, som i nedslagen ställning
  tiggde värme vid brasan; kandidaten var, liksom jag, försedd med
  reservskor, men vår tredje sängkamrat hade blott en ask fin skosmörja med
  sig. När hon nu slog upp sitt öga mot den ångande kaffekitteln, hörde hon
  kandidatens stränga föreskrift: »Du blir liggande hela dagen!»
  
  »Det är _hårdt_!» suckade den dömda, ruskande i hufvudgärdens hårdvallshö.
  »Jag känner mig så frisk, att jag ej gerna kan vara sjuk».
  
  »Dina känger äro dyvåta och du understår dig ej till att gå på i
  ullsockorna!»
  
  »Jag har ju endast _bomullsstrumpor_,» invände den treskande, men tystades
  ögonblickligen med en kopp kaffe, två kakes samt med hotelse om en
  fladbrödssmörgås med mesost. Detta gjorde henne undergifven.
  
  Men då jag, efter att en stund ha varit ute för att studera väderleken samt
  sätergrisarnes sällskapsvana, hvilken ej tillät dem att låta en gäst och
  främling gå allena, återvände till stugan, hade kandidaten redan, med
  tillhjelp af en yllemaggördel och två »Stockholms Dagblad» förvandlat
  Herthas ena fot till ett oformligt bylte, och en grof handduk jemte ett
  par, mig tillhörande nummer af en Helsingborgstidning, tillgrepos för att
  vanskapa den andra foten medan offrets ögon uttryckte en nästan vild
  triumf.
  
  »Jag tyckte det var synd om henne; dessutom måste hon ut ur röken här»,
  ursäktade sig kandidaten. Och så gick Hertha ut för att taga sig en
  förmiddagspromenad, åtföljd af sin läkare, som dels höll vaksamt öga med
  byltena på hennes fötter, dels med grisarne, hvilka hon dessutom
  »konverserade» med tillhjelp af en större käpp. Dessa dagars brist på
  köttmat hade hos oss alla väckt vissa sväfvande anslag mot sätergrisar i
  allmänhet, och det fans mer än en bland oss som undrade, om der
  aldrig--skedde någon »olyckshändelse med dödlig utgång», bland dem, och nu
  angreps Hertha af en rent oemotståndlig lust att sparka i hjel ett af dessa
  sällskapsdjur; hon påstod, att denna köttsliga lust härrörde sig från
  hennes märkliga fotbeklädnad.
  
  För att ej gripas af samma lust, bad jag budejan om lof att få besigtiga
  hennes kött, det insaltade naturligtvis, och då kom hon in med en stor
  träbunke, innehållande några stycken »blegfedt» fläsk, en afgnagad stor,
  torr oxskank och en bit af en mörk knagglig käpp, som uppgafs vara
  »fårpölse». All lust till nästans kött försvann ögonblickligen vid den
  synen; det beslöts att säterkosten skulle upphjelpas med maccaroni och
  chokolad. Emellertid beträdde vi säterfolket ätande något ur en stekpanna,
  och detta hade en betänklig likhet med färskt, uppstekt kalfkött. Herthas
  forskningsifver ledde till det resultat, att hon efter en stunds
  hemlighetsfullt sysslande vid spiseln öfverraskade oss med att framsätta en
  tallrik stek, hvilkens åsyn jagade blodet från kandidatens friska kinder,
  och det var omöjligt att få henne till att förtära något af den väl
  anrättade köttmaten. Hon hade nemligen--kanske med latinets
  tillhjelp--förstått en för oss obegriplig antydan, att två genom benbrott
  förolyckade elgkalfvar blifvit funna, slagtade och delade emellan de
  närmast belägne sätrarne. Vi började frukta att få återse vår andel af
  elgkalfven som »Gjengangere».
  
  Regnet föll fint och tät hela dagen; våra kamrater kommo på besök, klädda i
  sin värds snörskor, hvilka, tillika med deras berättelser, tydligt visade
  oss att de lefde på stor fot i hans säter samt att han var en äkta
  gentleman bland sätergutter. Han hade nemligen icke allenast afstått sin
  säng åt dem, utan han hade äfven försett dem med rena lakan--vi hade hjelpt
  oss med våra handdukar och sjalar--samt äfven lemnat kamraterna med
  småjenterne i ostörd besittning af hela stugan, tills de förra om morgonen
  voro klädda, då han uppvaktade dem med frukost och sedan med en middag, som
  föreföll oss alla rent af öfverdådig. Vi misstänkte, att karlen egde
  bildning, och då vi hörde att han var innehafvare af en kaffebricka, en
  bordduk, gafflar samt ett bordställ, innehållande bland annat peppar, stego
  misstankarne till full visshet.
  
  Hertha, som nu gick nästan fritt och obehindrad omkring i stugan på sina
  fotbylten, så långt ett utbredt ylletäcke räckte, fick löfte om
  småjenternes säng hos denne underbare gut, och dervid blef hon sjelf så
  menniskovänligt stämd, att hon genast körde en bit chokolad i budejebarnets
  tyst gapande mun, utan att den stumma flickungen hvarken bjöd till att
  försvara sig eller svälja detta munförråd. Den lilla undgick dock några
  svårare följder af Herthas gifmildhet, så denna med godt samvete drog på
  sig kängerna, tog sin rensel och följde med de två kamraterna bort till den
  gästvänlige säterguttens hem.
  
  Under denna regniga dag hade vi i tillfälle att studera säterlifvet på
  högfjellen, fjerran från bygderna, kanske flera mil från egarnes gårdar och
  med inga andra samfärdsmedel än »apostlahästar» och klöfsadlade
  »norrbaggar»
  
  Gubben och gjätergutten kommo tidigt hem, den förre från något slags
  skogsarbete i fjellbjörksregionen nedanföre oss, den senare med boskapen,
  och i skymningen voro vi alla sex rumkamrater samlade vid den flammande
  brasen, som dock stundom rökte i kapp med gubben. Tobias den andre satt i
  sin betydligt trasiga drägt på sin förra plats och i sin gamla ställning
  vid elden, ångande fuktighet under en stum glödande nyfikenhet. Kandidaten
  »stod för» medan jag förflyttade mig från sängkanten längre upp i höbädden;
  hennes beslut var, att antingen invänta brasans slocknade eller guttens
  hädanfärd från stolen bort till budejan och barnet i den andra sängen. Vi
  hade alla fem högtidligt lofvat hvarandra, att om vi funno menniskor, hos
  hvilka icke sederna voro utkörda af »anständigheten», der skulle vi ej
  öppna dörren för denna skenheliga slarfva.
  
  Men den arma kandidaten hade ingenting att ställa emellan sig och guttens
  vidöppna ögon, ty mitt förslag, att vi skulle skiftas till denna gerning,
  förkastades utan pröfning. Gubben låg redan på bänken, insvept i fårfäll
  och tobaksrök, och då nu denna senare i väldiga skyar drog bort öfver vårt
  läger samt bildade en molnstod emellan oss och gutten, tog kandidaten ett
  raskt steg, klef upp i sängen och beredde sig till att försvinna.
  
  Men, o ve! Tobias den andre sträckte ut sin hand mot härdens slocknande
  eldbränder, dessa sprutto till af skräck och sände ett flammande sken ut i
  stugan, och der stod nu kandidaten i blå--låt mig säga, gymnastikdrägt,
  omgifven af en gul strålglans, en obemantlad Svea, mindre hög, betydligt
  mindre allvarsam, och i stället för ett argt, gapande lejon låg jag
  storskrattande vid statyens fötter.
  
  Hvem har väl tid till öfverflödig sömn under en dylik feriefärd? Icke jag
  åtminstone, derför fann jag det fullkomligt i stil med hela omgifningen,
  att gubben vaknade klockan 3 och började röka samt fortfor dermed tills han
  fann det vara tid att tända på brasan i spiseln. Det var en präktig gubbe,
  oaktadt han säkert var lika genompyrd af dålig, usel tobak, som vår svenska
  bokmarknad af öfversättningsliteratur, och jag förvarar med tacksamhet den
  vandringsstaf han skar mig af god fjellbjörk.
  
  Det regnade på morgonen och var betydligt vått på gångstigarne, men vädret
  blef bättre uppåt dagen. Vi beslöto att fortsätta vandringen sedan vi alla
  ätit middag hos den stillsamme, men klokt blickande sätergutten, som
  otvifvelaktigt var känd som ett godt parti i bygden. Det är temligen
  troligt, att den förr omtalade gumman, som skänkte honom åt den minsta
  jenten bland oss, trodde att vi, lockade af hans stora rykte, dragit från
  Sverge endast för att fria till honom. Han sjelf gaf dock inga
  »anledningar», utan skötte sitt hushåll med sådan stilla ärbarhet, att vi
  fingo liksom en profetisk inblick i framtidssamhället, då männen bli
  hushållare, och den synen var rigtigt vacker.
  
  Vi qvinnor gingo emellertid ut att söka rätta vägstråten medan mannen
  kokade middagen, och då vi funno, »att jorden var torr», faststäldes
  uppbrottet till klockan 2 eftermiddagen och att dagsmarschen endast skulle
  sträcka sig till Räfsjöarne, en knapp fjellmil, hvarest der skulle finnas
  en bebodd fiskarhydda.
  
  
  
  
  X.
  
  Husvilla.
  
  
  Glada och tacksamma skildes vi från vårt snälla värdfolk på Lidsätrarne och
  fortsatte vår muntra vandring i klart solsken, vägledda af kompass och
  karta, alltjemt med blänkande snöfjell i förgrunden och på nära håll smärre
  snöfläckar i fjellskrefvorna. Vi gingo sakta, ty sceneriet fängslade oss;
  lommen skrek i sjöarne, forellen hoppade högt öfver vattenytan, och ripor,
  troligen smittade af vår muntra sinnesstämning, flögo upp ur buskarne och
  instämde i vårt skratt; intet hus, ingen menniska, ingenting af
  verldslifvets äflan syntes här uppe på de omätliga fjellvidderna.
  
  Räfsjöarne lågo i solglans för våra blickar, men vi spejade förgäfves efter
  fiskarhyddan. Vi oroades ej deröfver, ty vi sågo hövolmar på ett näs
  emellan sjöarne, trodde att huset låg bakom en bergsknalle och märkte att
  vi under sökandet efter säterstigen, som förlorat sig i ett kärr, kommit
  för mycket till höger från sjöarne samt visste att man endast på nära håll
  kan skilja en grå norsk fjellstuga från en bergshäll.
  
  Denna dag lade kamraterna en ny pligt på mitt samvete; nemligen att
  offentliggöra vår tanklöshet, att ej ha medtagit en _kikare_, och jag
  tillsades att varmt uppmana andra turister att ej glömma en dylik
  nödvändighetsartikel.
  
  Vi stannade och höllo råd, ty det var en antagen lag, att alla skulle dela
  lika ansvar för kommande äfventyr. Ärftlighets- och ansvarighetssystemet
  hade vi lemnat i behörig vård hos dess respektive pappor och mammor, med
  hvilka vi ej räknade närmare frändskap. Klockan var nu 5, vädret härligt;
  skulle vi söka upp fiskarhyddan eller gå till den å kartan utmärkta
  Nordboden, dit, vi ej kunde ha längre än en fjellmil? Vi beslöto oss
  enstämmigt för det senare. Och så gingo vi på, endast vägledda af karta och
  kompass, ty säterstigar voro der nog af, men de förlorade sig beständigt i
  myrmarker, hvilka vi klefvo igenom med en kraft, så det hördes som då ett
  ringförlofvadt par sitter i ett soffhörn vid skymningsbrasan och ger de
  närmare slägtingarne ett tydligt begrepp om hur det låter, när man drar
  foten ur våt dy. Ja, likheten var så förvillande att jag flere gånger vände
  mig om, för att se om kamraterna kysstes. Kartan sade oss, att vi skulle
  öfver en elf, gälde nu att finna den i sitt stilla halftorra lopp.
  
  Upp på en klippa för att speja! Nej, ännu syntes den ej i den angifna
  rigtningen, men till venster om oss lågo ett par bodar, hvilka vi, enligt
  kartans utsago, kunde antaga för fäbodar, och dit kände vi ännu ingen
  dragning; alltså bara vidare, för att söka den utstakade säterstigen!
  
  Vi formerade nu en spridd jägarkedja, och genom tillrop af: »Spår! Spår!
  Tydlig säterväg! Otydlig väg! Ingen väg!» meddelade vi hvarandra våra
  upptäckter och gingo framåt i värre kroklinier, än den värste vinkeladvokat
  kan utfundera, för att nå målet: Nordboden.
  
  Redan vid denna tidpunkt och medan solen ännu syntes öfver fjelltopparne,
  hade kandidaten en profetisk syn och uttalade mystiska ord om snöfjell,
  sedda i den dubbla belysningen från månens skifva och ett nattligt bål. Men
  vi trodde, att synen endast var ett foster af hennes nyfödda äfventyrslust,
  närd af minnet af den blågula strålgloria, i hvilken hon föregående afton
  visat sig på sätern.
  
  Vår zigzagsvandring, för att söka väg genom kärr, en- och dvergbjörksfält,
  genom hvilka senare vi marscherade bums på, ty buskarne gingo ej högre än
  till knäet, och urfjell pläga bära vanlig menniskotyngd, förde oss till den
  vackraste lilla fjellsjö. Förtjusningen öfver denna syn lade sig dock
  snart, när vi på vägvisarnes miner sågo, att sjön ej stod upptagen på vår
  resplan, och nu måste vi uttala den, en längre stund tillbakahållna frågan:
  »Hvar befinna vi oss egentligen?»
  
  I rätt rigtning på vår utstakade väg till Espedalsvattnet; derom
  öfvertygade vi oss alla, men _hvar_ fans då Nordboden? Hade vi gått förbi
  den, eller kunde vi ej se den förrän vi kommit öfver den elf, som _måste_
  finnas här i närheten?
  
  När jag _nu_ nedskrifver detta, känner jag en ängslan, som _då_ var fjerran
  från mitt sinne och äfven från kamraternas; vi kunde ju i värsta fall vända
  om till Räfsjöarne, vägledda af fjellryggarne, himlen var klar och luften
  der uppe--ja, den innehåller ett ämne, som jag tror skulle kunna omskapa en
  ligghöna till en fjellripa; starkare bild vill jag ej begagna när jag talar
  om ett land, med hvilket vi ej böra slåss.
  
  Vi bestego en med fjellbjörk sparsamt bevuxen höjd för att speja; vi sågo
  elfven och valde från vår höga ståndpunkt en öfvergång, men vi voro nu så
  erfarna att vi visste, att de föremål, som i den klara fjelluften syntes
  helt nära, kräfde timmars marsch för att uppnå. Men »ingen rädder här!»
  Bara nedför sluttningen, genom ny myrmark och fram till elfven!
  
  Denna var bred, men vattnet var lågt, fast det flöt med strid ström nedför
  stora stenblock; här och der hvirflande omkring dem på ett öfverdådigt
  sätt. Nu. är det så fatt med mina fötter, att de i närmare beröring med
  rinnande vatten alltid vilja gå till botten med saken. Detta hade jag i all
  tysthet, då ingen af kamraterna bevakade mina öfvergångsperioder, redan
  gjort ett par gånger, och nu såg jag att vi alla måste gå till bottnen af
  denna elffåra.
  
  Solen var nu nere, det blåste kallt i rigtning från snöfjellen, så icke ens
  kandidaten, som eljes svärmade för bad vid hvarje vattendrag, kände något
  större behof af fotvatten. Men ändå stodo vi snart vid elfvens brädd, med
  strumpor och skor fastbundna vid renslame, samt ytterst beslutna att hjelpa
  våra kjolar hyggligt öfver vadet. Det finnes tillstånd här i lifvet, då man
  nödgas taga äfven en slapp mensklig beklädnad under armarne, om man vill ha
  sitt på det torra.
  
  Hade man nu bara kunnat vada på vanligt skånskt sätt, skulle det aldrig
  bekymrat mig, men här gälde det att klättra från det ena öfverspolade
  stenblocket till det andra, försigtigt pejlande djupen emellan dem med
  käppar och paraplyer. Det skulle visserligen tagit för lång tid att dränka
  sig här, men i en handvändning kunde vi fastnat eller brutit armar och ben
  af oss, och det önskade icke ens kandidaten, fast hon hade bindlar i sin
  rensel. Vägvisarne gingo som vanligt först; med kraft och energi
  balanserande på de block, halare än ålskinn och falskare än kärleksvisans
  menniskotungor.
  
  Jag såg den tappra Ellen göra ett felsteg, slinta på en slemmig kullersten
  (icke kullerstol), fäkta vildt med ena armen, taga fart och
  ligga--valbehållen på hinsidan elfven. Jag flyttade min ängsliga blick åt
  höger, såg Heggen upprepa kamratens rörelser, såg henne nära vid målet, såg
  strandbrinken brista i pålitlighet, och hennes ena fot plumsa ned i
  vattnet.
  
  Vi bedja läsaren påminna sig, att detta skedde minst sex veckor före
  svanjagten på Ekolsund, der prinsen af Wales gjorde ett liknande hopp och,
  enligt alla tidningars enstämmiga utsago, blef våt om ena foten. Så att
  _om_ någon efterhärmning af fakta föreligger, är det ej från _vår_ sida.
  
  En stund stod kandidaten i djupa tankar bredvid mig och vår mest eleganta
  kamrat, nu betänkligt barfotad, och så stred äfven kandidaten med händer
  och fötter emot alla mötande hinder och var öfver. Och nu manades vi två
  starkt till efterföljd, mindre af våra samvetens, än kamraternas stämmor,
  och jag begaf mig ut, kom öfver _en_ sten, raglade fram öfver två, spände
  tårna i den tredje, den vickade till, det hala kräket, och jag satte mig på
  dess granne med fötterna redlöst hängande på ena sidan och en lång rad
  kappfransar i halfkrets flytande omkring stenblocket. Synen måste ha varit
  af tvetydig art, ty tre personer på ena stranden skakades af skratt, jag af
  köld och kamraten på andra stranden af häftig förskräckelse, som gaf sig
  luft i bevekande böner, att jag skulle vända om till henne.
  
      Vid denna röst, den välbekanta,
      jag vände om bland klippblock branta
      och gick tillbaka tum för tum.--
      Ja, kärlek, du gör menskan dum!
  
  Återförenade sprungo nu Hertha och jag barfotade fram och åter bland sälg
  och dvergbjörk, sökande ett bättre vadställe och föreställande ett parti af
  den bekanta naturtaflan: »Höns med ankungar», tills modlöshetens vinglöse
  ande fick sådan magt med oss, att vi började tala om att stanna der vi
  voro, medan de andra drogo till Nordboden för att hemta brobyggare.
  
  »Ave!» ropade då kandidaten, »du vet ju att der gifves _ett_ sätt att komma
  öfver om det gäller.»
  
  Ja, jag _visste_ detta, jag hade nyss haft en aning om det kalla i detta
  sätt att färdas, och jag gjorde en antydan om, att jag ej, i likhet med
  henne, var simmagister. Då, i en blink, stod hon, lindrigast sagdt, oklädd'
  ute i elfven. »Möt mig! Så, nu på nästa sten! Stöd dig på käppen! Hit med
  din packning!» ordinerade hon och stod på två fötter och en hand i den
  hvirflande strömfåran, tills jag med ett dugtigt grepp kring hennes nacke
  kraflat mig så långt fram att jag, med tillhjelp af Heggens paraply, kunde
  af henne sjelf dragas upp på det torra.
  
  Medan kandidaten sålunda arbetade med mig, fäktade Ellen med Hertha: »Kom
  strax!» kommenderade den förra, likt en annan Lorelei vridande vattnet ur
  sitt långa nedfallna hår. »Du vill väl ej att kandidaten skall ta döden af
  köld för din skull? Ut med dig bara, så skall jag ta emot dig här! Nå!»
  
  Och midt i elfven och min egen okufliga skrattlust hörde jag Hertha
  ömkeligen bedja: »Kära Ellen, tala bara ej så hårdt till mig! Jag skall
  komma, men narra mig ej till att skratta!»
  
  I nästa ögonblick var äfven hon öfver utan att ens hafva vätt fållen på
  något af de plagg, som för oss andra råkat för nära vattenytan. Och nu kom
  Ellen med handduk och Heggen med konjaksflaskan; der blef en frottering och
  ett skålande, ett skrattande och ett skämtande, så vi kände oss så varma
  som nybakade studenter.
  
  Nu måste väl sätervägen finnas! Ännu var det ljust nog till att urskilja
  spåren, och så ljödo åter ropen: »Väg! Skodd häst! Många hästar!» emellan
  oss; men åsynen af manliga fotspår satte oss i en hänryckning, som
  framkallade ett slags bildadt indiantjut: »Mansklack!» öfver hela linien.
  Ett par gånger tyckte vi oss, i den tilltagande skymningen, se rörliga
  föremål på aflägsna bergssluttningar, och vi inbillade oss att det var
  boskap, som gick till Nordboden, hvilken vi trodde vara en säter, och vi
  styrktes i denna tro, dels af de trampade stigar, vi funno här och der,
  dels af ljudet från pinglande skällor. Men ingen menniskoboning syntes,
  ehuru vi på en sank mark funno afhuggna björkar jemte en stor slipsten med
  sin svängstång.
  
  Plötsligt upphörde hvarje spår till säterstig, men ljuden af skällor kommo
  närmare. Ellen före, vi andra efter upp på en höjd; vi trodde oss se
  sätern, då en flock hästar galopperade förbi, skrämda af våra rop. Det var
  de, som buro skällorna, och den förmenta sätern var ett väldigt
  klippstycke. Vi letade oss tillbaka till den senast funne säterstigen och
  beslöto nu att hålla oss i dess närhet tills det blef dager, ty nu var
  klockan 11 och vi fruktade att gå ned oss i någon kärrmark, då månljuset ej
  tillät oss att skilja sälgens grå buskar från ängsullens hvita vippor.
  
  »Sade jag inte, att vi kommo att stanna på fjellen i natt!» utbrast
  kandidaten i en ton, som förrådde att hon för tillfället ej önskade sig
  något bättre. »Nu gå vi fram och åter på sätervägen--»
  
  »Och filosofera», föreslog en annan stämma.
  
  Vi studerade ljusbrytningarne på snöfjellen, skuggorna i dälderna, skyarne
  på himlen, funno allt ganska godt, men tänkte att en bit mat skulle varit
  ännu bättre; dock derom talade ingen. Ett stort fält, bevuxet med enris,
  låg i vår väg, och här kröpo vi ned, för att hvila en stund i enrum med
  paraplyerna, som skydd mot den iskalla blåsten.
  
  »Billigt berberge, härliga utsigter!» anmärkte Hertha, öppnade så renseln
  och dök upp, prydd i en handduk på hufvudet under hatten. Heggen tyckte att
  det klädde och förekom snart sjelf med en handdukssnibb på hvardera
  skuldran. Kandidaten ordinerade för mitt oskyldiga hufvud samma maggördel,
  som på sätern tjent Hertha till fotbeklädnad, men hon upplyste mig om, att
  den sedan var tvättad. Kandidatens yttre undergick ingen förändring, men
  det inre af hennes rensel vittnade dock om åtskilliga omstörtningar till
  förmån för hennes beklädnad. Ellen sysslade länge bakom en större enruska,
  men då hon åter visade sig, imponerade hon starkt på oss andre genom en
  större hvit halsduk, hvars knut hade en omisskännelig likhet med de allra
  som näpnaste spetskantade lintygsärmar. Glädjen öfver vår beundran gjorde
  henne så varm, att hon åt mig afstod sin gummikappa.
  
  Nattoaletten var slutad, men sofva vågade vi ej i en sådan kyla, derför
  upp, upp alle man innan Jon Blund kommer!
  
  »Nej, nu tända vi upp ett bål!» det var naturligtvis den profetiska
  kandidaten, som nödvändigt ville bli sannspådd, och förslaget antogs af
  brist på något bättre. Fastän det var omöjligt att vålla skogseld, der inga
  träd funnos så långt ögat nådde, släpade vi först tillhopa en del stenar,
  byggde så en rigtig huslig härd, och då vi äfven ryckt upp en del en, sälg
  och dvergbjörk, tände Ellen en bit stearinljus och satte det midt på
  härden; snart flammade ett präktigt bål högt mot den ljusrandiga
  sommarhimlen. Detta väckte åter våra domnande lifsandar och det till den
  grad, att jag förledde Ellen till att åtfölja mig på ett nattligt ströftåg,
  för att på andra sidan om en bäck söka en säterväg, som förlorat sig deri.
  Vi funno den ej, men Ellen föll vid sitt ifriga sökande derefter på näsan
  öfver en af bäckens tusende, sinom tusende rullstenar och bröt sitt
  paraply; det var det andra, som gick förloradt.
  
  Då vi återkommo till kamraterna dukade de upp aftonmåltiden: torr chokolad
  och kakes; jag föreslog allmän tebjudning, då jag ville bestå kokkärl.
  Detta framtogs och befans vara samma flata blanka bleckflaska, som hittills
  tjenat till att gifva hållning åt min turnyr. Aseptinen tömdes på en nu
  utdrucken fältflaska, vatten hade vi i bäcken, te i kandidatens rensel och
  glöder på bålet. Min tennbägare tjente som tekopp och Ellens nickelbägare,
  som blott behöfde en lindrig påtryckning för att blifva otät, uppböjdes
  till tesil. Hon hade äfven ett bra stycke socker i renseln, men allmänna
  meningen försmådde slik förfining. I stället dök--jag misstänker ur
  Heggens gömmor--en liten flaska ren sprit, ämnad, som det uppgafs, åt ömma
  fötter, men som nu blandades med det kokheta teet, för att utan vidare
  först--på försök--köras i Hertha, som ifrigt bestred rättigheten af en
  sådan behandling, då hon ej gjort någon menniska för när. De tre andra
  drucko blandningen tyst och med från elden bortvända anleten; jag fritogs
  på grund af min ålder och bestämda protester, men lofvade att i stället
  dricka oblandadt te ur bägare, som den värste ryss, hela natten, om det
  kunde bidraga till sällskapstrefnaden. Jag höll ord, drack en bägare ur
  hvarje »kok», försötmade drycken med pepparmyntepastiller--en gåfva af
  Zéphyrs kapten--bjöd desslikes mina kamrater, och de åto deraf. Så
  tillbringade vi under muntert glam nattens timmar, gående och stående kring
  bålet, hvilket jemt kräfde näring och vård. Månen, som ej var alldeles
  full, satte upp ett godlynt ansigte, höll oss sällskap till långt fram på
  morgonen och tyckte visst att vi voro ena glada nattsvärmare.
  
  
  
  
  XI
  
  På återtåg.
  
  
  Klockan 4 släckte vi omsorgsfullt elden genom att öfver bålet uppstapla en
  stor hög våt grästorf och mull. Denna hög jemte Ellens paraply, utkastad i
  två delar, samt några bitar stanniolpapper skola kanske i en aflägsen
  framtid för en fornforskare vittna om en högt uppdrifven kultur hos ett då
  spårlöst försvunnet fjellfolk.
  
  Klockan 5 började vi åter vårt sökande efter vägen till Nordboden, nu genom
  att gå något tillbaka; vi funno spår, som ledde öfver en ängsmark till en
  bäck, sågo bred säterväg, hårdt tilltrampad, på en fjellsluttning på andra
  sidan om vadet, och gingo raskt på. Kölden var ganska skarp, våra kläder
  fuktiga af dagg, men hoppet om att nu snart komma till en menniskoboning
  värmde allas sinnen, och solen steg strålande öfver fjellkammarne. Muntert
  trafvade vi öfver vadet och uppför den breda säterstigen på
  fjellsluttningen, och nu flögo ropen: »Mansklack!» med öfverdådigt gäckande
  tonfall emellan oss. Högre och högre stego vi, blåsten hven kring oss,
  hvass, med helsning från isbergen; vi sträfvade upp till en fjellplatå,
  sågo en af kreatur tillstampad plats, en oslagen äng och en liten
  hydda----.
  
  Ellen, främst i spetsen, ref upp dörren, försvann der inne, Heggen efter.
  Men intet jubelrop, ingen glädtig viftning i dörren märktes; eftertruppen
  tystnade tvärt och ilade efter med blandade känslor. Hyddan, synbarligen
  endast en fäbod, var till största delen uppförd af samma slags rå
  bergsskiffer, som vi så ofta sett använd till tak och fötter eller pelare
  till de kistlika uthusen, samt af några timmerstockar. En spishäll till
  höger om dörren, ett par stensäten till venster, i bakgrunden ett slags
  sängställe, fyldt med gammal sönderskuren säf; det var allt. Hvad skulle vi
  icke nu känt för en fröjd, om en Tobias n:r 3 suttit här och stirrat på
  oss! En flygtig granskning visade oss, att man för flere dagar sedan
  drifvit boskapen från denna trakt, men vi kände för litet till säterlifvet,
  att vi deraf vågade draga några vidare slutsatser.
  
  Tysta nedsjönko vi alla på stensätena i den mörka boden, genom hvars väggar
  blåsten for med ett argt pipande ljud. På en gång stod det för mig, att jag
  under hela vår resa kastat bort min del af ansvaret genom att tanklöst
  instämma i ungdomens alla förslag; att jag med ett barns hela glada
  tanklöshet lefvat i stundens fröjder utan en tanke på det som låg bakom
  eller framom det glada närvarande. Hade vi alla varit öfverdådiga? Skulle
  vi nu plikta för detta? Skulle kanske i fem hem--Nej, jag vågade ej följa
  denna tanke till slut----
  
  »Ave är uttröttad, hon har ej förtärt en bit sedan i går middag; vi ha ätit
  chokolad och kakes, hon måste hvila», hörde jag hviskas der jag i en slags
  bedöfning satt i mörkret med en hjerteångest, som förbjöd mig att tala
  eller svara. Villigt lydde jag uppmaningen att lägga mig på gjäterguttens
  forna läger, gjorde ej något motstånd då Hertha öste öfver mig den smutsiga
  säfven, med energisk förklaring att det gjorde detsamma hvad för slags
  varelser den för öfrigt innehöll; kände hur renslarne lades bakom min rygg,
  för att i någon mån utestänga blåsten; märkte att någon låg på mina fötter
  och att en eller två kamrater kröpo upp i andra ändan af båset. Sedan
  försvann allt i en oredig, qvalfull dröm, i hvilken jag jemt vadade bland
  glidande stenar i strida elfvar, medan rök och eld från brinnande enris
  ville qväfva mig. Jag väcktes ur sömnen genom Hertha, som tog bort sjalen
  från mitt ansigte och uttalade sitt hopp om, att jag väl ej låg och blef
  ihjelrökad. Kandidaten, hade nemligen med sin vådliga förkärlek för
  bål--utan pluralis--tändt upp eld på spiseln, och röken slog rakt mot
  väggen i stället för att vackert hvirfla upp genom skorstenen.
  
  Åter bröt sig humorn fram då kandidaten med tårade ögon måste kasta ut sina
  kära bränder genom dörren; men hvad som sedan försiggick i våra sinnen, der
  vi tre sutto i mörkret väntande på våra outtröttliga vägvisare, egnar sig
  ej för skämt. Ingen af oss sade ett ord, ingen fälde en tår, men nog sökte
  vi annan hjelp än den, karta och kompass kunde lemna.
  
  Efter en stund återkommo våra kamrater, och redan deras fasta tag i dörren
  medförde hopp om goda underrättelser. De hade varit uppe på det höga, kala
  fjellet vid sidan af hyddan--Ellen ända uppe på toppen--hade derifrån
  öfverskådat nejden och sett den väg från hvilken vi kommit.
  
  »Jag kan med säkerhet hitta tillbaka till Räfsjöarne och derifrån till
  Lidsätrarne, om vi ej finna fiskarhyddan», sade hon. »Jag _tror_ mig också
  kunna finna, väg till Espedalsvattnet, men vill ej ikläda mig ansvaret för
  en sådan vandring, om ni ej alla vilja det.»--
  
  Vi öfverlade och funno, att det var ett för stort vågspel att, utan mat och
  utan bestämd säkerhet om att den punkt, på hvilken vi befunno oss, var den
  som på kartan utvisades, företaga en vandring, som förde oss närmare
  snöfjellen vid Jotunheim. Alltså tillbaka mot söder, mot Räfsjöarne och
  till menniskor! Vi hvilade en stund i fäboden, och kamraterna stärkte sig
  med den vanliga kosten, som jag under hela vandringen ej förmådde smaka; så
  togo vi åter vår packning och trädde ut i klara solskenet. Först här delgaf
  oss Ellen det budskap, att vi måste börja vår vandring med att vada öfver
  »en temligt strid bäck.»
  
  »Ah, jag känner nog igen dig, fast du är förklädd, sa' norrmannen om
  spickesillen!» och det samma tänkte vi om vår gamla bekanta elf, fast Ellen
  förklädt honom till en bäck. Han var dock ganska hygglig här, så att det
  hela aflopp med ett temligen högstämdt fotbad i den kalla morgonstunden. Då
  detta var öfverståndet, öfverfölls jag af alla kamraterna, tvangs att
  förtära en kakes, som förevändning för det konjaksblandade elfvatten, som
  de samtidigt dermed hade mig att nedsvälja. De tycktes ha fått för sig, att
  det ej stod rätt till med mig, då jag, utan att begära hjelp, tyst och
  vackert vadade öfver elfven.
  
  För att undvika kärrmarkerna drogo vi oss åt höger upp åt en ås. Här sågo
  vi stenar uppstaplade, betecknande en osynlig väg i rigtning åt Jotunheim;
  vi stannade, sågo längtande mot snöfjellens glänsande toppar, men vände dem
  med en suck ryggen och gingo tillbaka mot söder.
  
  Åsen var på stora sträckor beklädd med hvit mossa, så djup, att foten
  nedsjönk deri lika djupt som romanskrifvare säga, att den sjunker i mycket
  fina damers golfmattor. De skulle, desse diktare, bara varit med här, och
  de skulle fått erfara hur det kännes att klifva halfva mil så der mjukt;
  jag är säker på, att när de sedan skulle dra till med något rigtigt skönt
  kammarväglag, skulle de taga till tuktad sten.
  
  Ungdomen hade en synnerlig lust att hvarje halftimme hvila på denna
  mossmatta, »för att sola oss», uppgaf kandidaten; »för att göra ett
  öfverslag af kostnaderna för nattherberget», försäkrade Hertha, och skref
  till yttermera visso i anteckningsboken:
  
  »Nattlogi vid lägerelden på vidderna 0,00 kr.»
  
  »Vi skulle så gerna vilja sofva en stund», tillstodo våra ärliga vägvisare.
  
  Men jag hade gjort ett tyst löfte att ej hålla rast förrän vi återsågo den
  vackra fjellsjön, der vi först förlorat spåret, ty då visste jag, att vi
  alla skulle känna igen vägen. Med de fjellen voro vi så bekanta, att vi
  nästan voro _du_ med dem. Ungdomen tog dock fortfarande min tystnad för
  plötslig påkommen ålderdomssvaghet. Ellen grep min rensel; under ett par
  timmars tid skiftades kamraterna till att bära den, och först när jag
  gjorde dem uppmärksamma på, att vi alla efter en så lång fasta behöfde
  något som höll oss fast vid marken i denna lätta luft, återfick jag min
  börda.
  
  Fjellsjön blinkade mot oss, och vid åsynen af den återkom allt vårt mod;
  oförvägna, som tre dagar gamla torndyflar, började vi på stående fot
  utstaka en ny vandringsplan för att komma till Espedalsvattnet, en plan,
  som skulle sättas i verket så snart vi »fått mat och en natts hvila.»
  
  Det blåste fortfarande dugtigt, men himlen var klar och solig, så vi ej
  behöfde frukta fjellvandrares farligaste fiende, dimman. Någon gång flög
  väl en och annan tanke till--»nallar»; men ingen af oss trodde rigtigt på,
  att norska björnar skulle förfölja _skuldlösa_ svenska qvinnor. Klockan 1
  nådde vi öfre delen af Räfsjöarne, och nu började vi undra, om der fans mat
  i fiskarhyddan. Vi visste, att mannen fick sin mjölk från Lidsätern och att
  han var nog god norrman att föredraga den i blåsurt tillstånd samt att hans
  kaffegrädde äfven torde vara mindre söt, men vi tröstade oss vid tanken på
  vår köttextrakt, vår maccaroni och goda Neiiendamskaffe.
  
  Ändtligen skymtade vi det smala näset, emellan sjöarne, med sitt slagna hö.
  Denna syn var till den grad stärkande, att våra vägvisare råkade rakt af i
  skenande galopp, ropande till oss att vi kunde hvila på en backe tills de
  genom flaggning på hel paraplystång tillkännagåfvo, att de funnit en bebodd
  stuga. Men en sådan väntan skulle blifvit »det unga blod till slut för
  lång», ty »der var långt fram, sa' käringen, såg tillbaka», fastän den
  klara luften sökte inbilla oss, att vi om några ögonblick måste vara vid
  målet. Vi kände nu den norska himlens genomskinliga skalkaktighet, hvadan
  vi tre trafvade efter våra kamrater så godt vi kunde. Men vägvisarne
  försvunno, döko upp, blefvo åter borta bakom någon backe innan, vi på en
  aflägsen höjd sågo ett par andra varelser röra sig.
  
  »Kor!» ropade mina två kamrater blygsamt.
  
  »Karlar!» skrek undertecknad oförbehållsamt, och alla tre uppförde vi en
  vild segerdans bland ljung och kråkris.
  
  Aldrig tyckte vi tre oss ha sett fagrare syn, än dessa menniskor, som
  aftecknade sig mot de kala bergen, och aldrig ha qvinnohjertan klappat
  lifligare vid åsynen af manliga varelser, än våra. Det förstås, att vi
  kanske kunnat bli gladare, om de mötande varit qvinnor, men vi voro ej
  orimliga i våra fordringar.
  
  En fiskebod låg på näset utmed vår väg, vi kröpo in der för att söka en
  stunds skydd mot blåsten, men då jag såg spiseln der och elden i
  kandidatens ögon, fruktade jag ett nytt bål och flydde ut i det fria, der
  Hertha stod och så godt hon kunde, spelade förkläde för våra två yngre
  kamrater, hvilka just nu hade ett möte med de två karlarne ungefär en
  kilometers väg ifrån oss.
  
  »Signal till framryckning!» rapporterade hon, fast det sedan visade sig,
  att hon blott sett männens höjda liar och att vägvisarne vid det gripande
  mötet glömde att hissa flagg. Vi tumlade vidare, framdrifna af vinden,
  mötte de rare, välsignade karlarne, hvilka smålogo mot oss och, utan att
  stanna, sade: »Vägen bent fram, fiskaren hemma. Natten på fjellen, ni?»,
  »benade» så af på sitt håll och vi på vårt, nådde fiskarhyddan och funno
  båda våra kamrater ligga flämtande af förtjusning i en säng med två lakan.
  
  
  
  
  XII.
  
  I fiskarhyddan.
  
  
  Hyddan bestod af två rum och två sängar; i det inre hade kamraterna blifvit
  inhysta, och i det yttre, som naturligtvis hade en stor spis, träffade vi
  vår förre värd, gutten från Lidsätern, i samtal med fiskaren, vår gamle
  präktige, oförgätlige Svend Opsal. Gutten hade haft ett ärende hit, hade så
  sport efter de fem svenskorna, hvilka ämnade taga nattlogi här förra
  natten, och båda männen hade fruktat det värsta, då de antogo att vi
  saknade alla slags födoämnen. Fiskaren visste nemligen, att Nordbodens
  fiske- och fäbod voro obebodda för tillfället, så att vi troligen irrade
  husvilla omkring i ödemarken. Han hade förra dagen på långt afstånd sett
  oss gå förbi, »men så muntra, att de ingenting ændsede»; nu sågo de båda
  karlarne helt lyckliga ut vid vår åsyn. Men Svend Opsal sade, att djerfvare
  qvinnor hade han aldrig sett och ej heller upplefvat, att några sådana
  varelser gifvit sig så högt upp mot norr utan manlig förare.
  
  »Det skall vara svenskor, som våga slikt», menade han, och vi hoppas att
  genom detta mod ha ingifvit detta vårt broderfolk en helsosam aktning för
  Sverges--män, ty »när detta kan ske på det färska trädet», o.s.v.--Ja,
  hvem kan veta, om ej vår fjellvandring får ett stort inflytande på
  norrmännens politiska tänkesätt.
  
  Kandidaten och Hertha försvunno genast i det inre rummet, hvars fönster de
  förmörkade medelst regnkappor, för att i en nattlig skymning drömma om en
  mjuk bädd på det hårda golfvet.
  
  Svend Opsal tillbjöd mig vänligt sin egen snygga säng i det yttre rummet,
  men mitt sinne var så upptaget af kökstankar, att jag ej kunde hvila, fast
  det nu var 24 timmar sedan vi begåfvo oss från Lidsätrarne.
  
  »Är väl för hungrig till att sofva», menade Svend och satte fram en stor
  träskål med kokt kall »fjeldörret». »Det dröjer ju en stund innan jag fått
  koka ny fisk», tillade han då han såg att jag ej anföll skålen.
  
  Vi kommo nu öfverens om, att han först skulle koka kaffe, och då det blef
  färdigt, fröjdade han mitt hjerta med åsynen af skäligt söt grädde, så att
  jag med stolthet kunde bjuda mina kamrater »en god kopp på sängen». När så
  måltiden, kokta foreller, smör, fladbröd och, för första gången, godt mjukt
  bröd samt ckokolad, var färdig, sutto vi åter alla vid odukadt bord och åto
  med tälg-fällknifvar och skedskaft, glada och lyckliga som--ja, som räddade
  menniskor.
  
  Då Svend Opsal förmodade, att vi nu hade krafter nog till att emottaga ett
  varnande exempel, förtäljde han oss, att--jag hoppas det var på
  1600-talet--två norska studenter kommit hit till Räfsjöarne för att fiska.
  De hade rott öfver till andra stranden, stormen hade ryckt båten från dem;
  simma kunde de ej, och så voro de prisgifna åt en nästan säker undergång i
  denna vildmark, dit då sällan någon menniska kom. Studenterna hade också
  insett detta samt inrättat sig derefter, ty då man _tretton_ dagar senare
  sökte dem här, funnos de liggande i hvar sin graf, bygd af stenar, men
  lifvet hade de ännu i behåll.--Hela räddningshistorien stod för öfrigt
  beskrifven i tryck på ena väggen till Opsals inre kammare, men ingen af oss
  kände någon lust att läsa den.
  
  När det led emot aftonen rustade Svend Opsal sig att med sin fiskargut ro
  ut på fiske. »Du och en af jenterne kunna ligga i min säng i natt, gutten
  och jag komma sent hem, och då lägga vi oss på golfvet, förstår du», sade
  den präktige gubben samt lemnade oss nu i besittning af hela huset, och det
  var ej långt lidet på qvällen förrän vi alla gingo till hvila i de två
  sängarne samt i en bädd på kammargolfvet. Heggen låg på denna och Hertha
  och jag försökte sofva i stugusängen. För oss två blef det dock föga sömn,
  ty förra nattens tilldragelser jemte Opsals starka kaffe hade en underlig
  verkan att bortjaga den. Vid midnattstid hörde vi hofslag och lifligt prat
  utanför vår ostängda dörr; det bekymrade oss ej, ty den norska allmogens
  hela väsen ingifver främlingen en sådan trygghet, att der är verklig
  själsbot deri, när man kommer från de ängsligt stängda dörrarne i våra
  städer och byar.
  
  Efter en stunds förlopp inträdde fiskargutten, gjorde upp eld och hängde
  kaffekitteln deröfver, så kom vännen Opsal och derefter tre för mig okända
  karlar, af hvilka den ene bar ett slags herredrägt. Denne man visade sig
  genast vara fullt hemmastadd i stugan, hoppade upp på bänken, tog ned från
  hyllan all den mat som fans; lät bära in sin packning, ref omslaget af ett
  skålpund stearinljus, tände ett och satte det på bordet samt betedde sig i
  det hela som husbonde på stället. Med äkta qvinlig uppmärksamhet
  öfvervakade jag tyst den hängande kaffekitteln, rädd att den skulle koka
  öfver, och jag kände mig befriad från en stor omsorg, när en af karlarne
  satte sig emellan sängen och elden, så nära mitt hufvudgärd han kunde komma
  på den korta bänken. Jag har aldrig till den grad förstått att uppskatta
  värdet af ståtliga eldskärmar som nu, och det var med en suck jag hörde
  honom kallas bort från mig och jag åter fick det starka eldskenet och
  hettan rakt i ansigtet.
  
  Som dessa fem karlar kunde äta fladbröd! Det hördes under en timmes tid som
  om tio man galopperat på ett tre alnars djupt lager af tomma ägg, och man
  skall ej tro att de spilde tiden med onödigt snack.
  
  »Du har främmande, Svend Opsal», sade den som vi sedan lärde känna som
  innehafvare af fiskerättigheten i Räfsjöarne och som husbonde i hyddan.
  
  »Fyra svenska jenter och en käring. Gått vilse i fjellen, varit ute förra
  natten i den starka kölden», svarade Opsal stilla. Männen svarade ej med
  något utrop, utan sände blott en flygtig blick bort till oss, nämde något
  om, att det kunde ha blifvit farligt samt krasade åter på sitt fladbröd.
  Det var oändligt välgörande för känslan att slippa vara föremål för det
  slags uppmärksamhet, som männen kalla käringsladder, märk väl, när ej de
  sjelfve göra deras nästa till föremål för detsamma.
  
  Hittills hade jag med fullkomligt lugn betraktat det nattliga laget, men i
  det ögonblick värden tog upp en lång svart butelj, blef jag hetare om
  öronen, än elden förmått göra mig. Med stort besvär drog han upp korken,
  fattade en kopp och slog i--tjock hvit grädde. Jag nöp mig sjelf i armen
  till straff för det jag bringat vissa svenska föreställningar med hit upp,
  och hade jag varit bättre klädd, skulle jag stält mig på knä i sängen och
  gjort afbön för en så skamlig misstanke mot de hederlige männen.
  
  Följande morgon fann jag en butelj bränvin på Svend Opsals hylla, då jag
  der sökte efter tändstickor, ett ytterligare skäl till blygsel för mig, när
  jag såg att hvarken den kalla natten eller den blifvande bädden på golfvet
  ansågos vara anledningar nog för att »styrka sig»----
  
  Med tillhjelp af klöfsadeln redde husets egare sig ett läger på golfvet; de
  andre männen lade sig helt enkelt i sina kläder; elden slocknade så
  småningom, och det sista jag hörde var Svend Opsals röst: »Jag får upp
  tidigt och bränna bönor!» Hertha hade under hela föregående scen med stor
  framgång spelat rolen af »den sofvande sköna hos röfvarena», men jag såg
  nogsamt, att det blott var höjden af dramatisk föreställning.
  
  Svend Opsal sof ej öfver sig, ty redan vid fyratiden ersattes den nu
  bortdragna röken från männens tobakspipor med oset af brända kaffebönor,
  och så snart kaffet var färdigt, blef det åter lif i de andre männen. De
  reste på sig, sökte reda på hvar sitt par ben i den orediga hop af dylika,
  som upptog golfvet; sträckte på armarne och anmärkte något om kalla nätter;
  derpå följde allmän kaffedrickning med fladbrödskrasande, och så lemnade
  tre af dem stugan.
  
  Opsal och gutten sysslade ännu en stund der inne; den förre kokte en ny
  portion kaffe, och då han märkte att jag ej längre blundade, sade han: »Du
  har nog ej sofvit godt, jag såg du var orolig; nu har jag kokt kaffe åt er,
  ni må dricka när ni ha lust, ty nu fara vi alla på fiske.»
  
  Men då jag ett par timmar senare steg upp och tittade genom fönstret, lågo
  alla fem karlarne på backen utanför; de hade ej haft god vind till fiske,
  men ville ej mera störa sina objudna gäster inne i stugan. Vi två
  sängkamrater klädde oss så fort vi kunde, för att kunna komma ut och skaka
  hand med desse hedersmän.
  
  Vi tillbringade hela förmiddagen hos Svend Opsal, som stannade hemma, när
  de andre drogo ut, jag vet ej hvart, och nu granskade han vår karta,
  bekräftade att fjellsjön var en af Risas källor, något som vi trott, och
  att vi från den punkt, der vi tändt vårt nattliga bål, hade endast ungefär
  en mil till Espedalsvattnet. Orsaken till vår förirring, förklarade han,
  låg i ett par tryckfel på (den icke nya) kartan, så att vi gått förbi
  Nordboden--de två fiskhyddorna; den fäbod vi legat i på morgonen var
  Nordbodens fäbod. Med den erfarne gubbens tillhjelp lades nu en ny
  vandringsplan för att komma till Espedalsvattnet, men denna väg gick nedåt
  bygden, då ingen af oss för tredje gången ville söka säterstig på andra
  sidan Risas källor. Vi tyckte oss ha gjort nog, för att förtjena
  efterverldens aktning, då vi på vårt återtåg staplat nya stenar ofvanpå de,
  som vi här och der funno upplagda för att beteckna rigtningen af vägen.
  
  Vår värd sade sig vara afgjord högerman, talade med sakkännedom om
  hermetiskt tillslutna köttdosor (om detta var en följd af hans politiska
  ståndpunkt kan jag ej afgöra) samt läste tidningar och, som jag tror,
  hyllade åsigten om männens herravälde öfver djuren, qvinnan deri
  inberäknad.
  
  Men detta oaktadt smålog han med välbehag mot de näfvertofflor, jag
  förfärdigat åt Hertha och med hvilka hon nu stoltserade. Då Ellen omtalade,
  att hennes sjelfgjorda näfverskor (läs hoar!) gått förlorade i det första,
  kärr vi plumsat igenom, skar han henne och Hedvig hvar sitt par näpna
  näfversulor till att lägga i skorna, i stället för bindsulorna, hvilka
  blifvit rent af vridna under nattens äfventyr ute på fjellen. Han gaf
  dessutom Ellen en stödjestaf för egen enskild räkning, men gutten fingo vi
  låna till gemensam ledning öfver fjellryggarne, dock med vilkor, att vi
  drogo vidare strax efter middag, ty gutten skulle följa med gubben ut på
  fiske.
  
  Gamle präktige Svend Opsal, vi sända dig alla ännu mången tacksam tanke!
  
  
  
  
  XIII.
  
  På väg till Espedalsvattnet.
  
  
  Med Torvald, fiskargutten, i spetsen, frivilligt bärande en del af vår
  packning, klefvo vi nu uppföre en stenig, säterstig, hvilken, trogen sitt
  slägtes natur, jemt och ständigt gömde sig i kärrmark. Men Torvald visste
  att återfinna den, utan allt sökande, så vi hade ej annat att göra än bara
  blindt klifva på, såsom det höfves ett parti, hvilket funnit sin förare.
  
  Vi kommo nu till skogsregionerna, och tanken på att vi under vårt återtåg
  sett några spår efter ett större rofdjur, föranlät mig att spörja Torvald,
  om här någon gång märktes till björnar.
  
  »Björn!» tog han i, som om jag frågat efter noshörningar. »Naj, inte här,
  men uppe i fjellen», och han pekade med tummen öfver skuldran i rigtning
  mot våra gamla bekanta fjelltoppar.
  
  »Nå, ormar då?»
  
  »Orm!» svarade han så föraktligt att jag skämdes.
  
  »Ingen större än stocken din.»
  
  »Jag fattade mod vid detta tillägg, ty min käpp är en meter lång, tjock som
  en vanlig hederlig vandringsstaf, så att jag helst vill undvika närmare
  bekantskap med ormar af samma kaliber.»
  
  Då vi hunnit upp till sjelfva bergsåsen och sågo tydlig säterväg nedför
  sluttningen, sade vi ett ömt far väl, med handtryckning, till ung Torvald,
  satte oss ned vid en bäck, för att hålla måltid samt närmare beskåda en för
  oss nu ovanlig syn: En man till häst. Det var en bonde som varit till
  fjells och hemtat en oskodd fåle, troligen en af dem, som lockat oss,
  förvillade qvinnor, ännu längre upp i ödemarken. Om det nu var i glädjen
  öfver att lyckligt ha stökat undan alla karlar, eller det var under
  inflytande af andra rena känslor, som kandidaten åter fick ett anfall af
  »bad-dille», skall vara osagdt, men säkert är, att hon begärde orimligheter
  af den arma bäcken, så att ett par af våra kamrater stälde sig på dess sida
  och öfveröste den plaskande menniskan med allt det vatten, de kunde göpna
  upp ur den smala vattenfåran. Jag förhöll mig neutral, ty vid Dockvattnet
  stod jag på denna vattenmenniskas högra sida, då hon dök ned i sjön för att
  öfverbevisa sig om sanningen af min uppgift, att der var dy på bottnen.
  
  Det var en härlig väg sedan, genom granskog till bygden, men ansträngande
  nog nedför de branta backarne, der vi dock stundom råkade i starkare traf,
  än benen egentligen tyckte om. Men der vägen erbjöd tillfälle till
  allvarliga samtal, rörde sig dessa om bästa sättet att steka biff och koka
  råskalad potatis. Vid vägen växte kummin i mängd, och då kandidaten pröfvat
  växten och funnit den god att äta, lyckades jag intressera alla kamraterna
  för min idé att laga grönkål af dess späda örtblad, en vanlig skånsk
  maträtt, för hvars godhet Hertha gick i borgen. Och så beslöts det, att om
  vi äfven på skjutsstationen, Kvistberg, blefvo bjudna mjölk och fladbröd,
  skulle vi göra myteri, bemäktiga oss spisen samt tillgripa vårt
  köttextrakt.
  
  I ofrivillig språngmarsch kommo vi ned på landsvägen i dalbottnen, och
  ingen må förtänka oss att vi talade mindre berömmande ord om norrmännens
  påfund att lägga en gästgifvaregård högt uppe på berget vid andra sidan, så
  att vi måste klättra uppför en väg, brantare än vi då, när vi aldrig
  pröfvat norsk skjuts, skulle haft lust att åka utföre. Vägvisarne synade på
  afstånd gården, trodde ej att den kom nedåkande, för att hemta oss, sågo ej
  heller till någon elevator, det är uttydt hiss, stötte stafvarne i
  fjellsidan och sträfvade uppåt. Vi andra efter, i vårt anletes svett
  tänkande på ett dagligt bröd i limpform, men lusten att plocka kumminkål
  brändes bort i solhettan.
  
  I ett stort rum, som i sig förenade kök och stuga samt representerade
  forntid och nutid genom den öppna spishällen, som gjorde skäl för sin
  plats, och den roterande jernspiseln, som stod der för syns skull, hade
  gästgifvarmor, redan då vi tre anlände, blifvit af vägvisarne förhörd i
  köksvetenskapen, utan att lemna stort annat svar än: »Eg veit ikke eg.» Nu
  anstälde vi samfäldt ett skarpt korsförhör med henne och pigan, hvaraf
  framgick, att der i huset fans ägg, fläsk, potatis, af fjolårets skörd
  naturligtvis, någonting som kallades »köttkakor», men befans vara hårdt
  stekta kotletter af oxkött. Der fans äfven »hermetik», och deraf slutade
  vi, att gästgifvaren var högerman, liksom Svend Opsal, som också svärmade
  för sådana väl konserverade köttbitar.
  
  Vi begärde att få af allt, utom konserverna, och då begreppet soppa här
  tycktes vara nästan väl svagt, bestälde vi äfven »multebär» (hjortron) med
  grädde. Vi hade satt oss i sinnet att undvika mjölken, men det lyckades
  dock ej, ty der kom genast in en bunke, stor som en ankdam--detta skall ej
  tagas som en tidningsanka--och der fans flere än kandidaten, som med
  skedens tillhjelp rodde upp sina medtagna krafter i dess blida våg.
  
  Derefter trodde vi oss ha förtjent, att i hvilande ställning invänta
  måltiden. Men samma märkliga rum, som inneslöt de två ofantliga spisarne,
  matbordet, bänkarne, hunden, och ibland fick ett flygtigt besök af en
  utomordentligt humoristisk gris, var äfven barnkammare. Är det sant, att
  det är menniskans omgifning, som präglar hennes karaktär och utbildar
  hennes slumrande anlag, så var det väl barnskriket, som i så stor hast
  förvandlade Ellen till en sjungande barnsköterska, och då var det väl den
  omgifvande rå potatisen, som i lika stor hast väckte Herthas slumrande
  kökssnille, så att hon erbjöd sig att skala en del deraf, »bara det gick
  fort.» Kandidaten, som läst filosofi, påstod, att alla dessa husliga dygder
  frampressades af hungern; men som hon alltid hade en välsignad frisk
  matlust, kan hon förklaras jäfvig i detta ännu oanrättade _mål_.
  
  Tillbakavisad vid potatisskalningen hade äfven Hertha sökt ett ögonblicks
  hvila, då Ellen störtar in till oss med nedfallen hårfläta, med fasa i
  anletsdragen och en smutsig barnunge på armen. »Hjelp, menniskor, Ave,
  Hertha, Heggen! Gästgifvarmor vill värma upp köttkakorna i hett vatten,
  rädda dem, eljes äro de förlorade!» Ut störtade hon och efter henne Hertha;
  några ögonblick af tyst, hemsk väntan, och så klingade åter Ellens barnvisa
  genom köksdepartementet, för oss tre ett tecken på, att Hertha öfvertagit
  köttkaksafdelningen.
  
  Har man endast ett bra stort förråd af tid och tålamod, så blir en norsk
  gästgifvaremiddag alltid färdig till slut; här hade vi för litet af den
  senare varan, derför fingo vi de efterlängtade potatisen halfrå in på
  bordet, men vi funno dem ändå förträffliga, och de tunna, saftlösa, två
  gånger stekta, ur vattennöd räddade köttkakorna voro försvunna innan
  kritiken hann undersöka dess värde. Emellan första och andra rätten var ett
  längre uppehåll, så att Ellen åter igen fann sig föranlåten att spela rolen
  af barnsköterska. Och åter igen kom hon med ungen i största hugg och
  rapporterade, att »menniskan» kräfde tillsyn, ty nu ville hon vispa upp
  alla de tio ägg, som vi skulle ha »förlorade.» Hertha sade hastigt något,
  som ej hördes ut i köket, satte af i Ellens spår och kom tillbaka med en
  blandning af hälft äggröra och hälft förlorade ägg, i vacker förening på
  ett fat. Pigan kom med stekt fläsk och Ellen efter, nu utan barnet på
  armen. Tredje rätten, multebären, fjorårets gröda, jagade oss från bordet
  genom sitt äckliga utseende och ännu äckligare smak.
  
  Oaktadt husets folk tycktes vara mest belåtna med de gäster som foro der
  förbi, beslöto vi att stanna der öfver hela följande dag för att laga våra
  kläder samt tillställa stortvätt, och vi afskräcktes ej derifrån genom den
  stora dosis kanel, som kryddade teet vid vår aftonvard.
  
  Andra aftonen kom en trupp norska och svenska studenter tumlande ned från
  Jotunheim och nu ned för berget, ofvanför gården, hamnade på förstugubron,
  stötte med alpstafvarne i marken och ropade så innerligt svenskt matfriskt:
  »Mat, mat!» samt tillade sedan med svensk omtänksamhet frågan: »Är detta
  Kvistberg?» Vi hade ej mod att senare spörja dem om köttkakornas tillstånd,
  men af en norsk lärare, som med sin son ämnade sig till Espedalsvattnet,
  hörde vi, att kanelen ej tagit slut med det kryddade vatten, som vi blifvit
  bjudna.
  
  Vi inackorderade oss nu hos den, lindrigast sagdt, tystlåtna och
  mörkblickande husmodern för ett pris af 2 kr. per dygn, och sofvo så i tre
  sängar, öfverfulla af halm- och fjäderbolstrar.
  
  Nästa morgon skulle jag ner och underhandla med qvinfolken om vår tvätt,
  men då jag trodde mig ha pratat länge nog, för att kunna vänta ett svar,
  kom först det vanliga: »Eg veit» o. s. v., och efter ytterligare en
  pressning: »Naj du, alla menniskor äro i höet, må du veta.»
  
  »Kan jag då sjelf få tvätta här mot ersättning för ert besvär att koka
  lut?»
  
  »Skall _du_ tvätta, _du_?» Det lät otäckt ringaktande, men jag vek ej för
  det, utan förmådde dem till att hänga en kittel öfver elden och förse mig
  med nödigt tillbehör till en stortvätt. Och när jag så, iklädd
  gästgifvarmors kjortel och tröja, samt en stund omgifven af allt husets
  folk, utöfvade min tvätterskegerning, ingaf jag så stor aktning, att jag,
  sedan kläderna blifvit vederbörligen kokta, fick det korta besked: »Vi ska
  skölja tvätten för dig, du.» Detta skedde också, och skördade jag stor
  heder och beröm af alla kamraterna för detta hvitglänsande arbete.
  
  Denna middag bortblandades mina gröna kålfunderingar af en rödgrå
  vattensoppa med ett stackars söndrigt sviskon per mun. Här fans vid gården
  ett försök till trädgårdsanläggning, men inga andra grönsaker än rofvor,
  och för min del hade jag ännu i allt för friskt minne den rofva jag satte i
  elfven, för att längta efter dessa späda stackare.
  
  Tredje dagens morgon bröto vi upp, lemnande största delen af vår packning
  qvar hos gästgifvarmor, ty nu, då den första planen gått om intet, måste
  vi, för att sedan komma till Skjäggestad i Gudbrandsdalen, gå samma väg
  tillbaka. I det skönaste sommarväder och med den norske läraren och hans
  gosse till sällskap gingo vi nu på banad väg, men under stark stigning
  genom den härligaste natur till Dalbacken, der vi legde båtskjuts för att
  ro oss öfver det vackra, 2,388 fot öfver hafvet belägna, Espedalsvattnet.
  På norrmännens begäran förskönades färden genom svenska sånger, afsjungna
  af två våra kamrater, och roddaren tyckte, att vi var »et fornöjeligt
  selskab». Båtfärden varade ett par tre timmar, och afgiften derför utgjorde
  70 öre för hvarje person.
  
  Vi landsattes vid Megrunden, nedanför foten af Rutenfjellet, och ryckte
  fram i sluten trupp mot de närmaste af de två bondgårdar, som lågo här vid
  stranden.
  
  En yngre qvinna stod i dörren, och hon svek ej vår väntan: Hon sade nej och
  »eg veit ikke» till alla våra böner om mat och herberge, men hon gaf oss
  båda delarne när vi ville »tage til Takke med hvad huset förmådde». Här
  fans för öfrigt allt hvad den mest granntyckta menniska kunde begära:
  duktyg, bordställ, gafflar, allt utom köttmat. Men minst ett halft tjog ägg
  myste mot oss från den hvita bordduken. Dock, ingen bordsglädje skulle vara
  fullkomlig för oss; äggen föreföllo mig hafva en antiqvarisk smak, och då
  kandidaten modigt anföll sin andel af dem, hade det till följd, att hon,
  med en hotfull blick på den salta forellen, flydde från bordet och hade i
  någon stilla vrå bland bergen en obevittnad uppgörelse, der utgiften lär ha
  betydligt öfverstigit den senaste inkomsten. Vi sofvo sedan här i sängar
  med resortmadrasser och hade framför våra fönster ett fjell, i hvars
  skrefvor små snöfläckar glänste emellan de låga björkarne.
  
  Följande morgon bestego vi det 4,866 fot höga Rutenfjell. En välvillig
  munter gris af en fots längd, som hade sin lilla bädd och tråg vid spiseln,
  envisades att vilja vara vår förare, men husmodern tog honom ömt i famn och
  gaf oss i stället en man, vår unge hygglige värd, till ledsagare, ty himlen
  var full af skyar och vi fruktade råka ut för dimma. Dimma och grisar stå,
  som bekant, i ett visst förhållande till hvarandra, och vi voro glada att
  denne lille fyrfoting lät regera sig af en af våra medsystrar. Vägen var
  under de två första timmarnes vandring af samma natur, som de oss så
  välbekanta säterstigarne, genom buskar, kärr och hvitmossa, förbi småsjöar
  och fjellknaggar. Men så kom »uren», dessa fält af idel skarpa fjellflisor,
  jettestenar, hopade öfver hvarandra, slängda och vräkta omkring hela
  fjelltoppen, så man ovilkorligen kom på den tanken, att då de
  grekisk-romerska titanerne reste sig upp mot unionskungen Zevs-Jupiters
  absoluta veto, utkämpades deras sista strid här på de norska fjellryggarne.
  Det vore önskligt, att någon unionsvänlig fornforskare närmare undersökte
  denna »ur» och så genom urtidens händelser belyste nyare tiders urtima
  riksdagar.
  
  Då vi sträfvat oss upp till fjellets topp, var Jotunheims snöfjell till
  största delen höljda i skyar. Troligen spelade de gamle jettarne oss detta
  spratt till straff för det vi på annan väg, än genom mäns bemedling, sökt
  närma oss dem; jettar och deras gelikar ha aldrig haft rykte för att främja
  frihet och framåtskridande. Men härligt var det ändå här uppe, och med nöje
  lade vi våra visitkort till dem, som vi funno på en af föraren känd plats,
  och satte oss så för att se upp och ned på verlden omkring oss. Vi bådo vår
  förare förtälja något.
  
  »Här är en sägen om detta fjell, den är stygg att höra,» svarade han, men
  oaktadt varningen ville vi höra den. Mannen tvekade, men berättade så om en
  förare, som dräpt en resande och plundrat liket. Jag vill ej återgifva
  sägnen, som gjorde ett hemskt intryck på oss alla, ett intryck, som Ellen
  dock bortjagade med ett par käcka visor.
  
  Och så kraflade vi oss ned genom uren och vidare genom hvitmossa och ljung.
  På något afstånd syntes en snöfläck; Ellen satte af i rigtning mot den, vi
  efter, för att möta henne och få del af den snö, vi sågo henne upphemta ur
  fjellskåran.
  
  »Jag vill slicka!» ropade en anspråkslös röst.
  
  »Jag vill suga!» flämtade en annan.
  
  »Jag vill bita!» pustade en tredje medan kandidaten, matt efter gårdagens
  strid med de antiqvariska hönsäggen, endast kastade längtande blickar mot
  snön, som allt mer och mer sammansmälte för våra brinnande blickar.
  Ändtligen mötte vi Ellen, och stående midt i en grupp gula ranunkler och
  röda geranier, slickade, sögo och beto vi, hvar efter sin lust, i den arme
  snöbollen, hvars sista lemningar nedpackades i Ellens nickelbägare för att
  dermed förfriska vår bleke kandidat.
  
  Längre ned hade vi mer än nog af friskt porlande vatten i fjellbäckarne.
  
  Då vi nu hade en legd förare, skulle han naturligtvis göra fullt gagn,
  d. v. s. gå före i den rigtning, som vi nu alla kände. Ellen stannade
  derför hos vår eftertrupp; Heggen fick uppdrag att springa nedåt så fort
  hon kunde, och hennes lopp var icke ringa, för att rädda forellerna från
  kokning samt bringa dem på stekpannan.
  
  Jag, som bildade centern, såg henne och föraren inträda genom stugans dörr
  då jag ännu hade en half timmes vandring ned; jag såg henne komma ut igen,
  sätta sig på trappan i en vemodig ställning, och jag anade, att hon kommit
  försent för att utföra sitt uppdrag i köket. Eftertruppen hvarken hördes
  eller syntes, husen och sjön nedanför fjellet fortskymdes nu och då af
  framskjutande klippor, och jag genomilades af ensamhetens upphöjda känsla,
  ljuft blandad med tanken på rosenröd laxöring och ett glas af förarens
  bärvin, som vi blifvit lofvade.
  
  »Redan kokt!» var Heggens första ord, då vi alla voro samlade på
  gårdsplanen; kandidaten bleknade vid minnet af förra qvällens orgier, men
  middagsmåltiden aflopp dock lyckligt för oss alla, fast »skeemaden» bestod
  af kall mjölk med färska ostsmulor. Men allt var så prydligt anrättadt, och
  den halfbutelj bränvin, som prydde bordet, fröjdade allas hjertan. I
  skymningen tillbjöd oss vår vänliga värdinna att ro öfver till deras säter
  och äta »rommegröd» (gröt kokad af tjock grädde och fint mjöl), men vi hade
  på sätrarne till den grad left bland tjocka gräddan, ett vi bäfvade för att
  få den i ett så grötmyndigt tillstånd.
  
  Min första tanke, då jag följande morgon slog upp ögonen i min goda säng,
  var att någon kokte rommegröd på fjellet midt för, ty en fin hvit ånga steg
  upp ur en af dess remnor. Men det lilla mjuka molnet bredde sig, förenade
  sig med andra dylika, som bolmade fram än här, än der, och snart vältrade
  sig i hvit-grå, ulliga massor nedåt fjellsidorna, medan fjellkammen ännu
  upplystes af solstrålarne. Detta var vår första bekantskap med den norska
  dimman; intressant, ja ofta mer än vacker att skåda i alla de
  ljusbrytningar och färgspel, den kan framtrolla på fjellen, men dock bäst
  att betrakta på afstånd från en banad väg nere i dalen. Uppåt dagen
  upplöste sig de böljande massorna i ett fint regn, och vi mindes nu att det
  äfven regnat sjusofvaredagen. Visserligen kände norrmännen ej till
  sjusofvarnes väderleksförhållanden, ej heller fäste de någon vigt dervid,
  och då har saken naturligtvis ingen betydelse för norrmän; dock, hvem kunde
  veta, om ej vi svenskar kunde, för vår tros skull, blifva förföljda af
  sjusofvareregn på återstoden af vår vandring? Vi lagade oss derför snart
  till uppbrott, betalte vår räkning som lemnades muntligen och lydde som
  följer: Logi och mat för två dagar, 3 kr. per man, vinet gratis. Förarelön
  2 kr. (att delas emellan oss fem) båtskjuts tillbaka till Dalbacken eller
  rättare till Vassänden 70 öre pr man.--Hvem vågar nu säga, att man ej _kan_
  resa billigt i Norge?
  
  
  
  
  XIV.
  
  Från Espedalsvattnet till Gudbrandsdalen.
  
  
  Vår förare hissade ett af husets lakan till segel på sin båt, och så gledo
  vi åter fram på Espedalsvattnet med tillhjelp af roddarens åror, ty seglet
  visade sig snart vara blott en prydnad för oss alla. Regnet fortfor, det
  var kyligt i båten, och då kandidaten ej kunde ha hopp om att få ett bål,
  grep hon ett par åror för att värma sig vid dem. I Vassänden, en gård
  förstås, träffade vi ett turistsällskap, som ämnade i största hast besöka
  Jotunfjellen och så jaga tillbaka till Danmark. Damerna sågo nedtyngda ut i
  deras våta drägter och slokande hattar; under en af dessa igenkände jag en
  gammal bekant och fick i en hast en kyss, hjertlig, men våt af det norska
  regnet. Det våta sällskapet steg dock snart i en båt och rodde vidare under
  himlens strida tårar, men vi stannade qvar ännu en stund, ty Hertha hade
  ånyo tillträdt sin kokerskebefattning och tillredde mjölvälling vid den
  flammande elden på spiselhällen. Denna middag på Vassänden, med smör och
  fladbröd, står i hennes anteckningsbok debiterad med 25 öre personen. Men
  då jag sedan skulle anteckna något om detta ställes värdinna, som
  naturligtvis hade sitt namn efter gården, liksom andra norska bönder, skref
  jag henne för Säfänden. Kamraterna påstodo, att detta, i betraktande af
  gummans figur, skedde af ädel qvinlig blygsamhet i förening med min tro,
  att hennes och gårdens namn stafvades med hv.
  
  Under ett fint ihållande regn gingo vi, glada öfver att vi ej voro skapade
  af socker, den härliga vägen tillbaka ned till Kvistberg, der gästgifvarmor
  stirrade på oss som om hon hoppats att aldrig återse våra glada anleten.
  Himlen vete hvad som så förmörkade den unga hustruns blick och nedtyngde
  hennes sinne! Vi, som trodde att vi lyckats upptöa henne, kände oss
  betydligt afkylda genom hennes sätt att bemöta oss som fullkomliga
  främlingar, och drogo oss tillbaka till den stora ödsliga sal, hvilken
  tjenade oss till arbetsrum, och företogo nya lagningsbestyr på våra kläder,
  medan vi lyckades uppdrifva en i huset boende skomakare, som åtog sig att
  bota våra skor.
  
  I solsken hade vi förra gången gästat Kvistberg, åskådat höbergningen på
  slädar, dragna af de älskvärdaste bland alla ök, den lille gule norrbaggen;
  vi hade beundrat hundens och grisens lifliga intresse för arbetet, hvilket
  de bevisade genom att hvarje gång möta hästen i den brante backen och genom
  glada skall och grymtningar följa honom till ladans bro, och kandidaten och
  jag kände oss så smittade af denna höbergningspoesi, att vi satte efter
  hunden och grisen in i ladan för att hjelpa gästgifvarfar att tömma
  hösläden.
  
  Och nu regnade det, all poesi var försvunnen och blott en otreflig
  gästgifvaregård återstod. Stämningen förbättrades ej vid tanken på en
  förnyad bekantskap med den gamla upplagan af köttkakor och mjölk; mina
  kummintankar, som under vägen från Vassånden, med kamraternas hjelp, tagit
  gestalt af den finaste grönkål med förlorade ägg och brynt potatis, gick i
  vatten, ty man hindrade mig från att stanna i regnet och plocka den
  grönskande örten. Och nu visste jag ej bättre råd att förströ tankarne, än
  att sköta mitt kall som sällskapets tvätterska, hvilket nu åter igen var
  nödvändigt sedan vi först hade svettats på vandringarne uppför och sedan
  blifvit genomregnade på »resan utföre» till Kvistberg. Men vid mitt första
  ord derom förklarade vägvisarne åter deras missnöje, och det med en kraft,
  som förrådde deras ömhet om mitt skinn, och Ellen gjorde den förståndiga
  anmärkningen, att de infödda qvinnorna väl ej kunde berga hö i regnväder
  och derför nog kunde bevekas till att tvätta åt oss. Hon sammanvek sitt
  broderi och begaf sig nedför en trappa, hvilken både genom sin lodrätta
  ställning och trappstegens stora afstånd från hvarandra, lifligt erinrade
  om »uren» på toppen af Rutenfjell, och återkom efter ett ögonblick med
  segersäll min.
  
  »Qvinnorna här tvätta åt oss och torka våra kläder i köket, så att allt är
  färdigt till i morgon. Naturligtvis betala vi dem bra för detta arbete»,
  sade hon.
  
  Vi helsade budskapet med jubel, och vi fyra gingo i en högtidlig rad ned
  för den omenskliga trappan och öfverlemnade hvar sitt klädbylte till pigan,
  som mottog dem med en djup tystnad och med en min, som förrådde en viss
  förvåning, och så återvände vi alla till höganloftsburen, der kandidaten
  satt och stoppade strumpor, ett arbete som märkvärdigt nog aldrig tröt för
  denna vår vällärda kamrat.
  
  Några timmar förflöto innan mina tysta tvifvel på gästgifvarmors raskhet
  klädde sig i ord, och vi hade för länge sedan druckit vårt
  eftermiddagskaffe, då jag beslöt mig för att göra fjellstigning ner i
  köket, för att se hur långt det lidit med tvätten. Jag rigtade mina blickar
  mot taket och såg en tafla af obeskriflig realism. På torkstängerna under
  takbjelkarne bredde sig alla våra plagg--otvättade med sorgset nedhängande
  spetsar. Synen var så öfverdådigt lustig, att jag hufvudstupa for ut ur
  köket och sedan raglade uppför fjelltrappan.
  
  »Ellen, du!--Ner och se på dina tvätterskors gerning!» Jag såg en blixt i
  hennes öga, skymtade hennes nackfläta i dörren och nedsjönk så redlös i
  salens händelsevis tomma gungstol. Ellen nedref obarmhertigt de egendomliga
  draperierna i kökstaket och gjorde ett löfte, som hon sedan troget höll,
  att aldrig sätta sin lit till en infödd norsk själ förr, än hon hört honom
  högtidligen efterstafva de löften, hon af honom begärde. Qvinnorna hade ej
  förstått henne, och för tröga och liknöjda att bråka med frågor, uppfylde
  de den önskan de förstodo, nemligen att kläderna skulle hängas till
  torkning i taket.
  
  »Skall jag sitta här inregnad hos dessa idioter, så kan jag lika gerna
  återvända till hospitalet», tyckte kandidaten, körande sin knutna hand in i
  en strumpa för att undersöka dess skador, och en grå regnstämning lade sig
  öfver oss alla vid denna hennes hospitalsjemförelse.
  
  Den väg vi nu ämnade gå till Ringebo eller Skjäggestad bestod af
  säterstigar uppför ett brant fjell, och sedan vidare från säter till säter
  in i Gudbrandsdalen. Detta var det billigaste och intressantaste sättet att
  komma dit. Men regnet gjorde dessa stigar dubbelt svåra, bäckarne svälde
  och dansade redan ned från fjellstupen, dimman vältrade sig tung ned i
  dalen; här kunde vi få sitta flere dagar.
  
  Skjutsboken hemtades, kartan utbreddes och en allmän rådplägning följde,
  hvars utgång blef, att vi följande dag, om det då ej var vackert väder,
  skulle taga skjuts först till Moe, sedan derifrån till Engeland och så
  fortsätta den återstående delen af landsvägen till Skjäggestad till fots,
  så sparade vi in en dag, då vandringen öfver sätrarne hade tagit minst tre
  dagar. Detta beslut tände solar i hvarje öga innan vi tillslöto dem för
  aftonen.
  
  Hej! hvad det följande morgon bar af med två kärror och en skjutspojke,
  flere bestås aldrig för »halfannan skjuts.» Uppåt backe, nedåt backe,
  kandidaten, var min körsven; muntrare hästar än våra små norrbaggar och
  gladare folk skulle man få leta efter. Solen bröt fram genom molnen,
  fjellen antogo de mest underliga former under de böljande dimmorna,
  hästarne drucko vid vägen när de hade lust. Det var en härlig, en
  upplifvande färd efter vistelsen på det ödsliga Kvistberg!
  
  Skjutshållet från Moe till Engeland gick lika lustigt, och framför den
  främsta kärran hade vi en så gladlynt häst, att han stundom stannade midt i
  backarne och »med munnen fångade flugor på sina framben», som gutten
  upplyste oss, då vi sporde hvad dessa rörelser skulle betyda. Men för
  öfrigt trafvade han hurtigt i väg, eldade betande kor och kalfvar till
  djerfva sidosprång nedför bergens sidor, för att derefter med svansarne,
  höjda som vimplar, galoppera backe upp, backe ned som förelöpare för vårt
  festtåg. Större nöt, än dessa, göra ofta tjenst vid festliga triumftåg. (Se
  korrespondenters beskrifningar för kringresande konstnärer!)
  
  Och skjutsafgiften? Ja så! Jo, den uppgick för hvarje person till 1,58 kr.
  för första skjutshållet och 1,83 kr. för det andra. Och nu voro vi inne i
  Östra Gausdal.
  
  I Engeland togo vi åter vår packning och gingo i stark hetta en vacker
  genväg, öfver ängar och genom en skog, full af de mest förföriska blåbär
  och smultron, men vi hade ej tid att stanna, ty vi måste vara vid Lågen
  innan det blef allt för sent på aftonen, och från Engeland och dit hade vi
  ett par mil att vandra.
  
  På nästa gifvaregård, Sönstevold, höllo vi middag.
  
  Nu behöfde vi ej längre svärma om kumminkål, ty nu voro vi på allmän
  turiststråt och åto godt, soppa var dock ej brukligt, men ersattes af
  outtömliga smultronsskålar med kantals grädde. I Herthas anteckningsbok
  läses: »Präktig middag på Sönstevold, O,80 kr, och jag kan ej antaga att vi
  andra fått betala mera än hon, ty der var ingen större skilnad i vår friska
  matlust.»
  
  Det enda som kan kallas dyrt var ölet, 40 öre per helbutelj; men jag har
  ingen sådan post på min räkning; der står i stället: »En kanna utmärkt
  kaffe, 0,10 kr.!!»
  
  Vi togo oss här flere timmars hvila, ty vi hade nu blott tretton kilometer
  (omkring 1-1/4 mil) till Lågen och Holmens gästgifvaregård i
  Gudbrandsdalen; denna sträcka hoppades vi kunna gå på tre timmar. Klockan
  var öfver 7, då vi gingo från Sönstevold, och vägen bar ständigt uppför de
  sex första kilometern, men hvilken väg och hvilken natur! Skogar, fjell och
  dansande bäckar nedför fjellens sidor, och öfver det en härlig himmel med
  en luft, uppfriskande som--ja, som Megrundens bärvin efter fjellvandringen.
  Men nu började vägen stupa nedåt och det tvärbrantare än vi någonsin trott
  att en mensklig körväg hade lof att göra, och för att ej »råka i drift»,
  måste vi styra kursen i zigzag; dock sprungo vi värre än de störste
  förfalskare, som veta att ingen förföljer deras slingrande spår öfver vårt
  hiskligt ojemna jordklot.
  
  Klockan 10 1/2 stodo vi vid sjön Lågen, som var öde och tom, och mörkret
  var på djupet, så vi ej kunde skymta båtkarlens hydda.
  
  Men erfarenheten hade, innan vi kommo till Norge, lärt oss, att personer,
  stadda i ett svagt upplysningstillstånd, kunna _skrika_ sig till en snabb
  befordran; derför satte vi oss i en enda tät klunga, föreställande den
  allmanna meningen, och gåfvo upp de aldra fasligaste skrän, börjande som
  späda ungtuppar och öfvergingo till de mera imponerande toner, som i
  nödfall kunna gälla för manliga väckarerop:
  
  »Båt öfver! Ro hit med båten!»
  
  Efter en stunds gastande kom der en Karon roende, för att bringa oss öfver
  till andra sidan stranden. Detta nöje kostade oss hvardera hela 7 öre, men
  då vi öfvertygat oss om, att karlen tagit oss för sina gelikar, erlade vi
  10 öre i frivilliga böter för ett allt för naturtroget nattskrål.
  
  Holmens gästgifvaregård ligger invid Lågen; dörrarne stodo äfven i denna
  hederliga nejd vidöppna, så att vi klefvo utan vidare in i en stor stuga,
  der husets tjensteandar hörbart slumrade. Det heter ju, att en sak ej kan
  göras både fort och väl; derför måste vi, som voro allt för trötta att
  fördrifva tiden med ätande, finna oss i att vänta en timmes tid innan alla
  våra sängar blefvo bäddade. Vägvisarne fingo dock genast ett färdigt
  sofrum, men vi andra drefvos ut i skilda byggnader, ty pigan upplyste, att
  hon lagt en norsk turist i ett rum med två sängar.
  
  Räkningen på Holmen hade för hvar och en af oss följande utseende: Nattlogi
  0,80 kr., frukost O,50 kr.
  
  Och det var en frukost med ägg, kallt kött, ansjovis, fin ost, kaffe och
  mjölk.
  
  Våra tappra vägvisare mötte oss denna morgon med nedslagna miner; deras
  skor och fötter voro i lika bedröfligt skick, och då vi försäkrat dess
  egarinnor, att det ingalunda vore hvarken feghet eller annan ogudaktighet
  att ej vilja gå på kantrade skovrak med sårade fötter, tryckte de rörda
  våra händer, togo skjuts och foro i två skjutshåll de återstående 30
  kilometerna till Skjäggestad.
  
  Vi andra fortsatte vandringen i sakta mak, ty snart kunde Hertha ej längre
  dölja, att äfven hon hade en akilleshäl. Men vi hade ju vår egen med.
  kandidat, och hon hade sin rensel, i hvars outgrundliga djup der fans
  lindring för smärtorna.
  
  Nästa »station» (norskt namn på gästgifvaregård) heter Kirkestuen, här åto
  vi en middag med två kötträtter, smultron med grädde samt ett utmärkt
  kaffe, pris 1,10 kr.
  
  Både på matpris, elegans och komplimenter märkte vi, liksom mannen när han
  såg galgen, att vi kommit inom civilisationens bredare strömfåra. Svend
  Opsal tog en af kamraterna vid pannluggen och sade: »Du likner ju en
  julebuk, du!» Men vid Lågens strand, der mina kamrater voro inne i ett hus
  för att köpa mjölk, sade mannen. »Naj se da! de ha ju pene frökner i
  Sverge.» Kamraterna påstodo, att der låg en gapande förvåning i tonfallet,
  men då der lär varit mörkt i stugan, blir det hela något tvifvelaktigt.
  
  En norsk turist hade klifvit förbi oss på vägen till Kirkestuen; der satt
  han sedan bredvid mig vid bordet, och att döma efter hans längd, antog jag
  att det var han, som legat i de två sängarne på Holmen. Han påstod sig
  visserligen blott ha legat i en, men då måste han, haft sina ben inrättade
  på samma sätt, som engelsmännen sina metspön, så de kunde förkortas efter
  behag, ty till och med i skjutsböckerna få de norska sängarne hålla till
  godo med den anmärkningen, att de äro för korta.
  
  Vi afbidade på nämde station de svalare eftermiddagstimmarne innan vi
  fortsatte vår väg, eller som kandidaten anmärkte på »ren» norska: »gingo 30
  kilometer benväg för att kvile lidt på Skjäggestad.»
  
  Hur vacker naturen i Gudbrandsdalen än är, blef det nemligen snart klart
  för oss tre, som ej kunde få nog af den mera storslagna fjellnaturen, att
  här blott finnes välklädda berg, leende bygder, gröna sädesfält på
  bergsluttningar samt en blågrön flod eller smal sjö och en utmärkt landsväg
  i dalbottnen hela vägen fram till våra koffertar. Våra två vägvisande
  kamrater hade af bekanta blifvit anbefalda Skjäggestad, som ett lämpligt
  ställe för sommargäster, hvilka ej gingo ut för att idka sällskapslif bland
  nervsvaga personer, alpstafvar från Kristiania och klädkistor från
  Stockholm samt hela Norden för resten.
  
  Då vi närmade oss vårt utsedda hviloställe, sågo vi våra två kamrater,
  åtföljda af en hvit mössa, under hvilken vi anade ett studenthufvud, och
  vår harm gaf sig luft i knotande beskyllningar för svaghet och brist på
  trohet mot gjorda öfverenskommelser, samt i det enhälliga beslutet, att de
  skulle få ha karlen för deras egen räkning. Man torde härvid hafva godheten
  lägga märke till den stora olikheten emellan vårt högt uttalade beslut och
  de tysta föresatser, som före likställighetstiden plägade fattas af
  qvinnor, när de sågo sina likar i ungkarlssällskap. Kandidaten satte
  fötterna i marken, så fast och säkert som en liten norrbagge, Hertha
  styrkte sin hållning genom att slå upp sitt halft förolyckade paraply, och
  jag började just bli liksom rädd för den okände manlige gestaltens öde, när
  han sprang fram och utan vidare slöt mig i famnen, med fältflaska och min
  höjda björkkäpp, och utropet: »Kære, söde, gamle Ave!» röjde på en gång sin
  danska börd, sina känslor och på hvems syndaregister hans närvaro här
  skulle skrifvas.
  
  Vi kände honom alla, men trodde honom vara med sin familj på besök i
  Stockholm, och nu stod han här i aftonsolens glans vid Skjäggestad.
  
  På denna gästgifvaregård hade han i två dagar hållit flugorna, myggen och
  våra koffertar sällskap; dessa senare hade han egnat en så öm
  uppmärksamhet, att gästgifvarefolket, honom oåtspord, trolofvat ynglingen
  med en af dess egarinnor och nu voro ifrigt på spår för att bland oss fem
  finna den rätta. Ett fint nationaldrag och dertill ett så äkta menskligt,
  att vi till och med kunna spåra det i den svenska folkkarakteren.
  Forskningarne på egen hand gingo dock så klent för vårt välvilliga
  värdfolk--frun åtog sig att blifva vår värdinna mot en ersättning af 2 kr.
  per man dagligen--att det syntes vara nödvändigt att vi sjelfve förhördes.
  Men icke våra gemensamma bestämda förnekanden af alla giftasgriller, eller
  den arme studentens gröna tjuguåriga ungdom kunde rubba det erotiska parets
  en gång fattade, öfvertygelse.
  
  Ynglingen--vi kunna ju kalla honom Ambrosius--hade begifvit sig från
  Stockholm till denna något aflägsna mötesplats, klädd i lätt sommarkostym,
  hvilken han gjort ännu lättare genom att lemna sin öfverrock qvar i
  Kristiania. Hans öfriga utrustning bestod af en liten rensel, en bror
  till kandidatens, men mycket mindre innehållsrik, en tobakspung med
  tillhörande pipa, en liten resväska, ett par grå linneskor och en
  fruntimmersregnkappa--en svart gummisyster till kandidatens--en burk
  vasilin och en alpstaf.
  
  »Nu måste jag naturligtvis till fjells?» sporde Ambrosius sedan
  återseendets fröjd blifvit afkyld af qvällsdaggen. »Men jag vill ej gå
  allena, som Adam i paradiset», tillade han med något bönfallande i stämman.
  
  Han var nästan naken nog i sin åtsittande drägt för att kunna göra det, men
  fast vi ej hade någon Eva att skänka honom, beslöt jag att förse honom med
  ens hjelp på färden. Ute på verandan satt samme långe norske turist, som
  omöjligt kunde ha legat rak i någon norsk stationssäng, och för honom
  förestälde jag vår Ambrosius till benäget medtagande upp till sätrarne, och
  så ombonade vi studenten med en röd sjal, som jag för femton år sedan fått
  af en svensk republikanska, för att ge mig mera färg, 1/2 kaka chokolad och
  5 kubiktum konjak samt hans lånta fruntimmerskappa, lätt och tunn som de
  såpbubblor, hvilka lyckan påstås roa sig med att blåsa åt folk, men kappan
  var dock enfärgad svart.
  
  Ynglingarne gingo i den tidiga morgonstunden den 7 augusti »bent» till
  fjells och säters, och om denna, vår Ambrosii vandring skall blott
  förtäljas, att han och norrmannen en morgon i soluppgången lågo på fjellet,
  troligen för att iakttaga detta skådespel under ett fint duggregn.
  Gummikappan låg utbredd under dem, och den tunna republikanska sjalen
  höljde vår ungersvens breda axlar.
  
  »Her er forbandet koldt!» sade dansken huttrande.
  
  »Vi er över trægrændsen», upplyste norrmannen i en ton af innerligt
  välbefinnande.
  
  Denne härdade ungdom gick sedan till Jotunfjellen, lemnande Ambrosius att
  söka sig ned i samma vägrigtning, han kommit uppför fjellen. Detta lyckades
  honom också förträffligt, när man ej räknar hans irrvandringar och många
  bekymmer innan han lyckades få en båt för att komma öfver Lågen till den
  strand der vi väntade honom utan all oro.
  
  »Jag lemnar er _aldrig_ mera!» försäkrade han innerligt, då han åter befann
  sig bland oss vid matbordet i Sjäggestad.
  
  Under hans frånvaro hade vi användt tiden på bästa sätt. Hertha hade fått
  sträng befallning att vara läkt på hälen till måndagen den 10, då vi tre
  kamrater, med bihang af Ambrosius, ämnade bryta upp till ny vandring;
  hvarthän hade vi ännu ej klart för oss Våra två kamrater hade slagit sig i
  ro med virkning och broderi. Kandidaten stoppade strumpor, med sinnet
  uppfyldt af nit mot husflugor och åtskilliga myggarter med intressant
  benbyggnad och utmärkta sugapparater. Hon hade med äkta qvinligt tålamod
  funnit sig i, att de på viddernes kärrmarker, deras fädernesland
  kringsvärmat oss värre än friare kring en rik arftagerska och varit
  efterhängsna som handelsexpediter, näsvisa som pensionsflickor och
  snarstickna som unga literatörer, men att de--myggorna--här fortsatte samma
  lefnadssätt och idkade samma födkrok, det bringade kandidatens blod i
  kokning. Och när så husflugorna klefvo ner sig i gräddskålen, trampade
  sockret under sina fötter, gjorde en konst i bordduken då de anstälde
  flygöfningar kring steken och hade simmuppvisning i soppterrinen, då sprang
  kandidaten upp från sitt säte och anstälde, med servetens tillhjelp, en
  jagt så det hven om öronen på både flugor och menniskor. Häraf kom det sig
  att hon ej i skjutsboken ville, i likhet med oss andra, skrifva ett par
  erkännande ord om gästers behandling på Skjäggestad.
  
  Vår första upptäcktsfärd från nämde ställe gälde en skomakare, och redan
  samma qväll, som vi anlände dit, gingo vi fyra kamrater 3 kilometers
  landsväg för att träffa en sådan karl, men fingo så höra, att han gått till
  fjells för att skörda hö. Folk samlades kring oss, och vi pressade hvarje
  vuxen mansperson för att söka väcka möjligen slumrande becksömsanlag, men
  förgäfves. Ja, det vill säga, att vi funno flere, som vidkändes dylika
  anlag, men de voro ännu så outvecklade att de bäfvade tillbaka för svenska
  fruntimmersskor af så bedröfligt utseende som våra. Vi hade jagat en dylik
  slumrande skomakaresjäl in i en loge, men han räddade sig genom att ropa:
  »Der kommer ju skomakaren!» Der blef nu en jagt, fången före, två af oss
  efter, och så kringrändes den andre karlen, drefs in i en närbelägen
  handelsbod och befans vara »en galen gut», det vill säga en, som aldrig i
  sitt lif tänkt på att bli skomakare.
  
  »Åh!» ropade nu vår för detta fånge. »Skomakaren är ju uppe hos Jon Höjen
  och syr, det minnes jag nu. Gån bara dit upp, så låter nog Jon honom laga
  edra skor.» Och så pekade minst fem personer, ifriga att blifva oss qvitt,
  upp på en bondgård, som låg högt uppflugen på bergsryggen, der dess
  byggnader svagt skymtades i qvällens skymning.
  
  »Skola vi först krafla oss dit upp och så tillbaka hit, för att slutligen
  gå 3 kilometer landsväg till gästgifvaregården?» sporde jag, som började
  tycka att det hela artade sig till en liten vandring på 8 á 10 kilometer på
  aftonqvisten.
  
  »Naj da! Der går en ben väg från Jons gård ned till stationen», ljöd det
  enstämmiga svaret.
  
  »Sätt i väg då!»
  
  Till all lycka hade vi våra käppar med oss, ty nu bar det af, som om vi
  gått på takstegar uppföre genom hal slagen ängsmark, genom frodiga
  kornåkrar och så öfver steniga boskapsvägar upp till Jon Höjen. Hur han
  bodde och såg ut, skall jag ej kunna säga, ty der var nermörkt i den stora
  stugan, men en vänlig man var han och tillät villigt den eftersökte och
  medgörlige skomakaren att utöfva ett förbättringsverk på våra fem par
  vandringsskor.
  
  Derpå bjöd en qvinna oss söt mjölk, och jag pröfvade på att sätta mig in i
  norska landtbruksförhållanden, ett försök som ökade min lilla kunskapsskatt
  med den upplysningen, att de norske bönderna måste lägga sina gårdar--»hvar
  de kunde bäst.»
  
  Det var så mörkt det kunde blifva vid den ljusa årstiden, när vi till far
  väl skakade hand med Jon Hojen och hans husfolk samt sporde efter den bena
  vägen.
  
  »_Den_ gån I icke i qväll!» sade husbonden med en ton, som ej tillät
  qvinnor någon invändning. »Den är så brant att knappt _vi_ kunna stå på
  den, vet ja.»
  
  Vi hade ej annat att göra, än gå tillbaka samma väg vi kommit.--Det var
  nära midnatt då vi uppträdde på gästgifvaregårdens trappa; värden, som
  tycktes antaga att vi hade uteliggarevanor, höll just på att stänga
  dörrarne--man gifve akt på dessa drag af stigande civilisation!--och
  förklarade, att han antagit att vi ej ämnade komma hem under natten.
  
  Då det redan följande förmiddag visade sig, att kandidaten ej kunde lefva i
  fred med Skjäggestads flygande insekter, drogo hon och jag ut på en
  vetenskaplig expedition för att uppsöka en klyfta, som tycktes vara vår
  värdinnas enskilta egendom, och som hon, enligt sin egen uppgift, gjort
  till en pligt att visa för alla »bättre resande». Hon gaf oss så många
  anvisningar, att de trillade ur vårt minne vid åsynen af en trädgård, full
  med röda vinbär.
  
  Gårdens piga svarade på vår fråga, om vi fingo köpa några bär. »Eg veit
  ikke eg.» Hvar husbondfolket fans? »Eg veit ikke eg.» Om hon _kunde_ skynda
  sig? »Eg veit ikke eg»; detta sista okunnighetsprof illustrerade hon genom
  att lägga armarne i kors öfver bröstet medan hon gled hän öfver tunet, för
  att någonstädes i ett fjös anmäla vår ankomst. Enahanda svar erhöllo vi af
  husets omyndiga dotter, både när hon i stor välmening plockade de största,
  mest--gröna bär hon kunde finna och när hon tillfrågades om priset för dem.
  Handeln afslöts dock till hennes fullkomliga belåtenhet, och hon lofvade
  oss en lika stor portion mogna bär till samma pris, då vi kommo tillbaka.
  
  De mest meddelsamma varelser vi mötte på denna vandring voro grisarne, ty
  de följde oss långa stycken under lifligt samspråk. Men som vi ej förstodo
  hvad de pratade, och ingen menniska i de nejderna kände gummans klyfta, så
  kraflade vi förgäfves i bergen för att finna den. Jag tröttnade först vid
  expeditionen, men kandidatens vetenskapliga ifver stäfjades hvarken af
  trädrötter eller stenblock. Icke ens då en gran strök hatten af mitt hufvud
  och förpassade den ned i en mindre klyfta, och hon måste ned för att hemta
  den kunde förmå henne lemna gummans naturskönheter att sköta sig sjelfve.
  Först när kandidaten föll på näsan på en säterväg, som hon en minut förut
  förklarat för att vara både god och--hård, biföll hon till återtåget, utan
  att medföra annan vinst af expeditionen, än en murkla, som hon på stående
  fot sjelf förtärde. Vår enda tröst var, att vi gjort färden på egen
  bekostnad, utan att hvarken ha anlitat statens eller mecenaters
  offervillighet.
  
  Följande dag var en söndag, och då vi efter åtskilliga: »Eg veit ikke eg»
  lyckades få veta, att der var gudstjenst i Ringebo urgamla kyrka, något som
  blott derstädes egde rum hvarannan söndag, gingo vi dit alla fem. Vi trodde
  länge, att vi skulle bli de enda åhörarne, och voro i så fall villiga att
  bespara både prest och klockare allt besvär med vår uppbyggelse, hvadan vi
  gingo ut och solade oss. Men så kom vår skomakare, som tillika var
  orgelnist, klockare och esskornettblåsare, det senare i Ringebo musikkår,
  och han sökte nu att fördrifva tiden för sig sjelf och oss, genom att spela
  orgel. Ändtligen kom der dock så många åhörare, deribland tre odöpta
  spenabarn, att de kyrkliga ceremonierna kunde börja. Men då presten, sedan
  han beträdt predikstolen, med en långsamhet och slapphet, som skarpt
  afstack mot energien hos Titus, sysslade med Jerusalems jemmerliga
  förstöring, lemnade tre af oss i all tysthet templet, men våra tappra
  vägvisare höllo ut till slut, utan att en enda gång ha dukat under för
  sömnens lömska angrepp.
  
  På eftermiddagen, då vi återfått vår Ambrosius, företogo kandidaten och jag
  en ny klättringsfärd, denna gång till ortens rikaste bonde, som bodde
  öfverst på bergsåsen i rigtning åt kyrkan. Med tillhjelp af händer och
  fötter kommo vi »benvägen», som kandidaten vanligtvis uttryckte sig, upp
  till den stora hvitmålade gården. Vi mottogos vänligt af den unga
  husmodern, bjödos på söt mjölk och bakelser och fingo tillåtelse att bese
  »staburen» med dess ofantliga staplar af fladbröd och stora lårar med
  torkadt och rökadt fläsk, inpackadt i groft, torrt salt. Näst de stora
  bylten af osmält ister, hvilket här blott begagnades till seldonssmörja och
  dylikt, väckte korfvarne vårt medlidande, ty likt arma förbrytare hängde de
  i taket, ett rof för sol och vind, och så förtorkade, att ingen korp ens
  skulle vågat sitt näbb för att bita i dem. I staburens andra afdelning fans
  sängkläder, snöhvita fårfällar inberäknade, nog för att fröjda själen på en
  mor med tio giftasvuxna döttrar, och här fans icke ens _en_ sådan ännu.
  
  Under vår synförrättning i staburen kom husbonden hem, och vi fingo af
  honom en del upplysningar om landtbruksförhållandena här uppe. Vi hade
  under våra vandringar flerestädes sett stora stenblock, på hvilka ordet
  _Flom_ jemte ett par årtal och en hand voro inhuggna. Nu lärde vi dock
  fullt förstå hvad skada en dylik vårflod kan anställa; mannen pekade på den
  blågröna Lågen nere i dalbottnen och sade: »Der lägger flommen våra
  åkertegar.» Det vill säga, den rifver med sig matjorden från den branta
  bergshällen.
  
  Bonden hade sin säter en mil från gården, hustrun visade oss den sadel, hon
  begagnade, när hon red dit upp, och vi tänkte båda, att det måtte vara en
  vacker syn att se henne på detta sätt färdas på den ensliga sätervägen.
  
  Skjäggestad besöktes under dessa dagar ofta af resande, alla åkande, och
  bland dessa var en sportman på »bicycle», en yngling, som körde rent för
  lifvet i hopp att vinna en--medalj. Han kom störtande in, »som en fem år
  gammel hanmyre og drak lemonade værre end den gløende enden af den
  bådshage», som vår Ambrosius uttryckte sig, störtade ut och körde--bicycl'n
  i sönder, men räddade kanske derigenom sitt unga lif.
  
  Vid denna tidpunkt voro vi fyra ännu utan någon bestämd resplan för den
  återstående ferietiden. Men så satt der en middag till bords med oss en ung
  man, som tagit sig en liten promenad uppe i Jotunfjellens snöfält, och han
  utstakade åt oss en väg, på en gång vacker och beqväm att vandra, då vi
  hade en manlig varelse att taga vara på. Innan denne menniskovänlige
  norrman kuskade af i en karriol, hade vi tre vågsamma qvinnor ingått aftal
  med honom om, att en dag emellan den 18 och 20 augusti kl. 2 1/4 efterm.
  mötas på ett hörn af Karl Johansgade i Kristiania, för att säga honom hur
  denna vandring genom Valders behagat oss.
  
  Våra två kamrater, som trodde sig kunna fritt förfoga öfver hela september,
  funderade på att taga hemvägen genom Romsdalen öfver Trondhjem o.s.v. Vi
  togo nu d. 10 augusti far väl af våra tappra, rådiga vägvisare, hvilka dock
  följde oss ett stycke på vägen, Heggen med kompassen fäst i hatten, till
  tecken att hon ej var i officiel tjenstgöring. Afskedet lättades genom
  himlens sinnesnärvaro, hvilken visade sig i ett fint regn, som gjorde våra
  tårar öfverflödiga. Men i denna stund tror jag att vi fem liksom samlade
  minnena af all den tillitsfullhet, ärlighet och vänlighet, som mött oss på
  våra vandringar på fjell och i dal i det gamla präktiga Norge.
  
  
  
  
  XV.
  
  I Valders med Ambrosius (_bihang_).
  
  
  Under fortfarande regn marscherade vi till Kirkestuen, så att vi nu för
  första gången fingo se Ambrosius klädd i kandidatens systerkappa och släckt
  tobakspipa. Detta senare redskap var det enda, som nu i synlig måtto skilde
  hans kostym från kandidatens, ty hans hvita studentmössa hade en lika
  slokig form samt lika obestämd färg som hennes hatt, och hans linneskor
  skilde sig obetydligt från hennes för detta gula oljeduksdamasker. Vårt
  förråd af paraplyer, var nu förminskadt till ett oskadadt samt ett,
  tillhörande Hertha, hvilket skyddsmedel var så uttröttadt af att stå i
  spändt förhållande till henne, att det vid hvarje vindflägt med en vänligt
  smekande åtbörd föll ned för hennes ansigte. Alla försök af Ambrosius att
  vänja paraplyet af med sådana erotiska känsloutbrott, visade sig vara
  fruktlösa; men hur än nämda unga qvinna behandlade det veka skydd, hon valt
  sig, tvangs det att fortfarande hjelpa henne med att representera
  elegansen.
  
  »Nå det er godt at paraply-eselet ikke er et mandfolk!» tyckte Ambrosius,
  när han såg hur ömt, men tillika handfast hon behandlade detsamma.
  
  I Kirkestuen åto vi åter en förträfflig middag, och våra samveten buro oss
  det glada vittnesbördet, att vi tagit in näring för mer än en kronas värde,
  så att vi med fröjd och icke med suckan betalte detta belopp. Regnet gick
  nu på, som om det arbetade på beting, hvadan vi togo skjuts till Holmen, i
  hopp att nästa dag kunna gå de återstående 22 kilometerna till Lillehammer.
  
  Jag har aldrig förr trott det vara möjligt att, utan dagspenning för
  arbetet, kunna skratta från morgon till afton, utan att ens hvila under
  måltiderna, men Ambrosius lärde oss, att sådant kan låta sig göra. Det må
  dock tilläggas, att arbetet betydligt lättades derigenom, att alla, som
  sågo och hörde oss, instämde i skrattqvartetten. Så till exempel hände det
  oss vid en gästgifvaregård, dit vi under det fortfarande regnet kommo med
  skjuts, men nu fortsatte vägen till fots, att vi bokstafligen blefvo
  _utskrattade_, fast vi aldrig varit under stationens tak. Det var Ambrosii
  galna utstyrsel, nu ytterligare karrikerad genom en af resväskan bildad
  turnyr samt hvarjehanda annat fyllnadsgods, som han bar under den qvinliga
  regnkappan. Kandidaten anade ej oråd, utan gick före, så kom han, men då
  hejdades vår gåsrad utanför gårdsgrinden af ett hvinande tjut. Vi skådade
  tillbaka och sågo genom en öppen dörr en flock rent vikna menniskokroppar,
  och från dem utgingo rigtiga ångestrop, illustrerande satsen: »Den största
  fröjd, som menniskor känna, är blott en salig smärta». Och vi, vi stodo i
  en liknande ställning utanför grinden.
  
  Den sista milen till Lillehammer marscherade vi, fast Herthas häl och
  Ambrosii, en gång i förflutna tider, vrickade fot kräfde med lika rätt
  kandidatens läkarevård. Båda patienterna fördrogo ock sina smärtor med lika
  hjeltemod.
  
  Det är dock möjligt att det var dessa, som en dag gjorde Hertha så vek, att
  hon fordrade det jag skulle midt på landsvägen predika omvändelse och
  förnuft för ett af de största norska nöt vi påträffat under våra
  vandringar. Jag förestälde henne, att man, om man sjelf ville komma framåt
  på lifvets bana, ej kunde hålla moraliska föredrag för alla de fä, man
  träffar på allfarsväg, men hennes hjerta slog allt högre och högre för den
  påträngande varelsen ju längre den följde oss.
  
  »Men kan du då inte allvarsamt föreställa kräket, att vi ej förmå göra
  något för dess framtid?» frågade hon, ängsligt blickande tillbaka öfver sin
  skuldra.
  
  »Framtiden rör mig ej en smula så länge vi äro i Norge. Den nye kamraten
  är, som du ser, prydd med sådana tecken, hvilka utvisa vissa farliga
  egenskaper, men som på samma gång antyder en högre förtroendepost hos sina
  likar. Du bör titta närmare på kamraten och vara vänlig!» förmanade jag så
  moderligt som det anstår en äldre fru, när en flicka tror sig vara i fara.
  
  »Så kan nötet hålla sig till sina likar och värdigheter och ej trafva
  _efter oss!_» utbrast hon, slående upp sitt paraply med en energi, som
  skaffade detta ett af sina anfall, då det alltid regelbundet föll slappt
  ned öfver hennes rodnande anlete.
  
  »_Efter oss!_ Vet du då ej att vi lefva i en tid, då alla mera framstående
  nöt sträfva efter att komma in i de kretsar, som de mest otidigt förfölja?
  Det här kräket har inga allvarliga afsigter i afseende på dig eller
  kandidaten, men vill sannolikt vid lämpligt tillfälle för sin krets omtala,
  att det har framstående svenska bekantskaper.--Jag har sett svenska nöt,
  som handlat så i afseende på framstående norrmän», förklarade jag lugnande.
  
  »Du är oefterrättlig!» påstod Hertha, men det är ovisst, om detta påstående
  gälde mig eller paraplyet, som hon sökte stålsätta med tillhjelp af en
  hårnål. »Kandidat, kan inte du bota kräket för efterhängsenhet?»
  
  »Jag har ej närmare studerat den åkomman», log kandidaten och satte sina
  gulklädda fötter, vanligen af Ambrosius benämda »de små gule», i raskare
  takt och gjorde sig blind för alla de blåbär, smultron och hallon, som
  lockade vid vägkanterna.
  
  Då nedkämpade Hertha sin qvinliga stolthet och vände sig vädjande till den
  manlige kamraten, Ambrosius, bedjande med blickar, åthäfvor och ord:
  
  »Käre, snälle Ambrosius, kan icke du, som är en man, skilja oss af med
  odjuret! Vi ha gått en kilometer, vi ha gått två i detta sällskap, och ännu
  tåla vi det! Tänk bara hvilken oro det skall väcka i nötets hem, när en så
  framstående medlem i afton saknas! Om du nu ej inskrider, skall du få se
  att vi i detta sällskap komma intågande i Lillehammer, och der kan till
  yttermera spektakel hända oss, att vi bli beskylda för att ha lockat besten
  med oss.»
  
  Ambrosius stannade, såg sig förstulet tillbaka, fann att den objudne
  reskamraten, som en stund stått tvekande, nu åter satte sig i gång och
  började lunka efter oss, nu och då utstötande höga rop. Han stoppade
  hastigt sin pipa, bad kandidaten »stå för», medan han tände den, drog så
  några kraftiga drag, vände sig om mot den objudne kamraten och ropade med
  en stark manlig välljudande stämma:
  
  »Hold kjæft, _ko_, du kjeder mig!» svängde sig så på klacken, räckte sin
  gummiklädda arm inbjudande åt den i systerkappan klädda kandidaten och
  skred framåt med lugna steg.
  
  Detta manliga uppträdande hade en märkvärdig verkan på nötet, en ko med
  messingsknappar på hornen, till tecken att karakteren var »tvivlsom», och
  med en klingande bjellra kring halsen, en symbol af hennes rang, heder och
  värdighet som fäledare i den krets hon tillhörde. Kanske var det just denna
  hennes ställning i samhället, som gjorde henne otillgänglig för en annan
  behandling, än den som Ambrosius bestod henne; kanske var det blott
  språket, kort, kraftfullt som från en man, hvilken en gång möjligen kan
  komma att utfärda provisoriska lagar för menskliga varelser, som fått
  knappar på de hotande hornen; kanske var det också vårt skratt, som i
  förening med Ambrosii djupa allvar talade så starkt till kossans sinnen, ty
  hon gjorde helt om och viftade med svansen.
  
  Sedan sågo vi henne stanna hos en flock af sina likar, och på deras häftiga
  råmande och i det hela naturalistiska beteende kunde vi sluta, att der
  hölls ett slags politiskt möte med tal om allt det öfvermod, öfverförfining
  och öfverflöd, som öfversvämmar den öfverklass som kallas menniskor.
  
  Händelsen anföres i detta filantropiska verk till vägledning för andra
  vandrare, hvilka på sin stig bli utsatta för efterhängsenhet af mindre
  utvecklade individer, hvilka hafva den fixa idé, att ett intelligent
  sällskap kan låna dem en smula glans, för hvilken senare de så ofta glömma
  sina pligter som bjellernöt.
  
  Prisande vår manlige kamrats stora politiska förstånd och hans mod, då det
  gälde att i kapp med kandidaten klänga öfver höga stafgärden, för att komma
  åt det öfverflöd af hallon, som jag upptäckt, intågade vi i Lillehammer.
  
  Här styrde vi genast våra steg till Johannesens hotell, fingo vårt förra
  trefliga rum, nästan en sal, sedan »den unge fyr»--norskornas vanliga
  benämning på Ambrosius--fått sig ett qvarter anvisadt i ett trefligt rum
  intill matsalen.
  
  »Ave, du, vi må ha noget at skrue i os!» voro hans första ord då han såg
  det dukade bordet. Om det var af missnöje med benämningen »den unge fyr»,
  hvilken han fann något opassande för sin svarta skäggbotten, eller det
  blott var en välsignad god matlust, som allestädes kom honom att anställa
  fruktansvärda förödelser »på norsk föde», kan ej nu afgöras; men säkert är,
  att äfven Johannesen borde få ett godt begrepp om hvad dödliga turister
  kunna förtära efter en cirka sexton kilometers vandring. Ty det är till att
  märka, att Ambrosius alltid ansåg sig ha grundade skäl att misstänka oss
  för att äta ännu mera än han; synnerhet höll han skarpt öga med kandidaten
  vid de dukade borden.
  
  Det blef temligen sent på aftonen innan kandidaten, Ambrosius och jag
  begåfvo oss af, för att besöka de vackra vattenfallen, hvilka nu efter
  regnet borde te sig ännu ståtligare. Hertha stannade qvar på hotellet, ty
  dels hade uppträdet med det efterhängsna nötet--hon är mindre van vid
  sådant--tagit hårdt på hennes krafter, dels hade kandidaten ett par gånger
  under dagens vandring fått förbinda hennes strejkande häl. Nu beslöt hon
  att egna aftonen åt literära sysselsättningar, ty det var henne förbehållet
  att föra de anteckningar, hvilka skulle utgöra källskriften till detta
  stora verk. Med den anmärkningen, att när en menniska lider af någon
  skavank, griper hon till författarskapet, tog hon nu fatt på sitt arbete.
  
  Efter åtskilliga fåfänga försök att nu komma på rätt sida om de dånande
  vattenfallen, nådde vi dem slutligen, och Ambrosius, som nu för första
  gången såg en sådan företeelse i den oskyldiga naturen, menade att fallen
  voro »henrivende» om man kom i deras omedelbara närhet.
  
  Tiggerier mötte vi ingenstädes i Norge, hvarken i en eller annan form; men
  här vid vattenfallen omsvärmades vi af ett par små flickor, som på det
  grymmaste koketterade för oss med en gammal gräddkanna, ur hvilken de
  drucko det skummande elfvattnet. Vi voro förfärligt törstiga, men ingen af
  oss egde småmynt, och att _bedja_ de små norskorna om att gratis få låna
  kannan, der till voro vi två qvinnor allt för _svenska_ och Ambrosius allt
  för praktisk dansk. Han höll sin för detta hvita studentmössa under en
  närbelägen qvarnränna, och drack sig så otörstig. Kandidaten talade något
  om gagnet af måttliga försakelser, men öfverröstades af elfvens och fallens
  dån, och jag gick till en stillsammare bäck och drack der, likt den hjelten
  Gideons utvalde kämpar, ur handen.
  
  Dessa vattenhaltiga omsorger förde Ambrosius in i tvättersketankar, och han
  sporde mig afsides, om det vore för sent att lemna fram till tvätt på
  hotellet, när han icke hade mer än _ett_ plagg att räkna till tvätterskan.
  
  »Är du vild! Klockan är ju öfver tio på qvällen, och vi resa vid sjutiden.»
  
  »Så må jeg vadske den i vandfadet da.»
  
  »Men _den_ kan ju ej hinna torka öfver natten, kamrat.»
  
  »_Den_ kan vel ej blive vådere end mine strömper; som jeg hver aften pent
  vadsker i vandfadet; jeg kan vel også törre _den_ på mig.»
  
  Kandidaten vände sig om, och då vi ej ville att hon skulle höra, att
  Ambrosius på detta sätt frestades att offra sitt unga lif, för att synas
  ren i våra ögon, talade vi ej mera om saken den aftonen. I stället sjöng
  han ett par af _Ambrosius Stubbs_ sånger ur den bekanta komedien af samma
  namn, och för att sätta kandidaten in i den rätta stämningen, spelade han
  och jag hufvudrollerna och de flesta birollerna med allt det allvar som en
  upphöjd dramatisk konst kräfver. Sådana småsaker lär man lätt på
  landsortsteatrar.
  
  Detta tog naturligtvis tid, så att vi ej kommo i säng före midnatt, och då
  vi följande morgon voro klädda och färdiga att dricka kaffe, sof Ambrosius
  ännu den oskyldiges sömn, och hans ullstrumpor hängde med klara tårar i
  tåspetsarne då jag häftigt slog larm på hans dörr.
  
  När han hörde att det var fråga om mat, kom han snart i kläderna, och då vi
  möttes vid bordet, sade han på förebrående danska: »Ave, du har skrämt mig
  förskräckligt; jag trodde du blifvit _åndssvag_, då du kallade mig
  _menniska_. Och så berättade han, att näst intill honom bott ett svenskt
  äkta par.
  
  »Hur vet du att det var ett _svenskt_ par?» frågade kandidaten.
  
  »Jo, jag hörde dem ju först gräla, och sedan sade frun: God natt, _älskade
  man_», förklarade sig Ambrosius.
  
  Försedda med ett väldigt paket smörgåsar, hvilket förtroendefullt lemnades
  åt Ambrosius, blefvo vi af vår hygglige värd skjutsade till ångbåten, och
  vår koffert, som vi mot en afgift af 50 öre fått afsänd från Skäggestad
  till Lillehammer, skickades nu af herr Johannesen direkte till Kristiania
  och Zéphyr mot en mycket ringa afgift, och så gingo vi om bord på vår gamle
  bekante Skidbladner för att medfölja till Gjövik.
  
  Under de sista kilometerna till Lillehammer sågo vi ofta en skymt af de
  många sommargäster, som flockvis inackordera sig i dessa vackra nejder.
  Befolkningen i Gausdalarne och i Gudbrandsdalen prisade hvar på sin
  dialekt, men med samma värme, _deras_ luft framför den angränsande dalens,
  och vår åsigt är, att all den luft, som i Norge finnes under bar himmel,
  måste vara i stånd till att helbregda en menniska till både kropp och själ,
  om hon ej lider allt för illa af sjelfviskhet, bosättningsqval, kassafeber
  och andra svåra synder och laster. De svärmar af kaffedrickande damer och
  konverserande herrar, hvilka vi här och der skymtade på husens verandor,
  bekräftade genom deras munterhet helt omedvetet denna vår åsigt.
  
  I närheten af Lillehammer hade vi till och med mött en ung svensk, som nu
  såg betydligt yngre ut än för tre veckor sedan. Det var en nära bekant till
  våra i Gudbrandsdalen hvilande kamrater; hans min sade, att han igenkände
  oss, och vårt förnuft inbillade oss, att han måste förundra sig öfver att
  de två unga damerna blifvit antingen förbytta eller förvandlade till en
  dansk student. Men om vi nu också burit våra kamrater i plaidremmar, kunde
  han ju omöjligt ha stannat och sport efter deras befinnande, ty han var
  icke presenterad för oss, och vi göra anspråk på att behandlas som bildade
  medlemmar af det hyfsade svenska folket.
  
  Mjösen med omgifningar var sig lik, Skidbladner likaså och blåsten äfven,
  så att vi höllo oss stilla i matsalongen och blefvo föremål för en med
  visitkort, högre titel och dito ålder begåfvad ungherres, i den mest
  smickrande uppmärksamhet förklädda, nyfikenhet. Genom en stilla
  öfverenskommelse. öfverlemnades han åt kandidaten till lämplig behandling,
  och han fick all den underrättelse, som hennes och mitt visitkort förmådde
  gifva honom, under det Hertha och Ambrosius ingingo ett högtidligt förbund,
  att aldrig spela unga snobbroller när de blefvo gamla ungkarlar.
  
  Kandidaten och jag blixtrade af harm, när vi af denne betitlade norrman
  beklagades, att vi ej föregående afton varit vid ett visst sanatorium och
  sett »folket, dansa hallingen för herrskapet mot betalning.» Vi samlade i
  tankarne de medlemmar af norska folket, som vi lärt känna, och tyckte det
  skulle vara _omöjligt_ att i detta allvarliga land finna slika
  hallingdansare, men nu sågo vi ju med egna ögon och hörde med egna öron att
  äfven i Norge finnes en pöbel, som förnedrar och låter sig
  förnedra.--Alldeles som hos oss!
  
  Från Gjövik, hvarest der tyckes vara daglig »dyrskue» då Skidbladners
  passagerare der gå i land, trafvade vi nu raskt i rigtning mot det härliga
  Valders med dess brant stupande fjellsidor och vildt brusande forsar.
  
  Smörgåsarne befunno sig ännu i ograveradt tillstånd i plaidremmen, men nu
  blef vår första omsorg att finna något lämpligt ställe med bänkar, en ko,
  och en menniska som sålde oskummad mjölk, ty vi voro ännu så pass långt
  från vårt hemland, att vi ej blygdes för en nödvändig sparsamhet med
  kassan. Här är nemligen en lifligt trafikerad stråkväg för utländska
  turister, så vi anade att priset på gästgifvarmat och dito husrum måste
  vara högre än till exempel i Vestra Gausdal.
  
  En oss tillmötesgående okänd qvinna förrådde åt oss sin grannhustrus hus
  och ko, och så ryckte vi in i en stuga, hvarest vi höllo en grundlig
  matsäcksmiddag under allvarliga ansträngningar att få se bottnen på ett
  ofantligt mjölkfat. Kamraterna dröjde så länge vid denna lofliga
  förrättning, att jag hann vid vägens stenrös plocka mig en efterrätt af
  smultron innan vi begåfvo oss vidare.
  
  De första ögonblicken efter en styf måltid var Ambrosius vanligen stämd för
  allvarliga betraktelser vid sin evinnerliga tobakspipa; nu slöt han sig
  till min sida och sade med en viss hemlighetsfull ton:
  
  »Hör, Ave, jeg ved at du er et förnuftigt menneske, hvor gal du end ser ud!
  Jeg vil spörge dig, om nogen af jer vil låne mig--? Du ved jeg glemde at få
  vadsket. Det gjör ej noget om ærmerne er lidt korte, eller om den er
  udskåren ved halsen--gjör det vel, hva, Ave? Le nu ikke som en åndssvag,
  ugift skade, når jeg taler som et alvorligt menneske!--Jeg tror ej jeg er
  bredere över skuldrene end--»
  
  Resten af hans funderingar nådde ej mina öron, ty då låg jag med ansigtet
  nere bland vägkantens prålande blommor och bär.
  
  Kamraterna hade så pass ofta besökt teatrar, att de kände de medspelandes
  skyldighet att vara sten döfva för hviskningar, som höras öfver ett helt
  »hus;» men hvarken kandidaten eller Hertha kunde hindra ett starkt anfall
  af svaghet i fötterna, hvilket försatte dem båda i ett tillstånd af tyst
  hemlighetsfullt raglande.
  
  »Kuppelsköre hjernedyr!» mumlade Ambrosius, klifvande öfver en
  starrbligande padda, och med sublimt förakt för kamrater, som borde vara
  besjälade af nordens ande, hvilken ej tager hänsyn till klädesplagg och
  kön, uppstämde han en italiensk aria, så fjellens eko kommo fram från alla
  sidor och sökte täfla med sångaren.
  
  »Käre Ambrosius, skona din stämma i detta kalla, fuktiga väder, så skall
  jag låna dig ett----!»
  
  »Käre, söde, grimme, kloge, kuppelsköre kandidat, _hvad_ vil du låne mig?»
  afbröt han henne häftigt.
  
  »Ett--insektpulver.»
  
  Han afslog detta surrogat med förakt, men emottog lydigt ett par nystoppade
  ullstrumpor, som uppdök ur kandidatens rensel, då jag trolöst förrådde hans
  »daglige aftenvadsk i vandfadet». Hans för detta ljusgrå eleganta linneskor
  (hvilka, endast då han skulle »ge grefvens roll», utbyttes mot ett par
  skinnpjexor) hade, enligt hans egen försäkran, »en umådelig lyst til at
  drikke myrvand», och det är antagligt, att strumporna fingo deras andel af
  denna förfriskning.
  
  Det ihållande strida regnet tvingade oss flere gånger att taga skjuts, och
  då Ambrosius och Hertha ej kunde draga jemt i den främsta kärran, emedan
  hon vägrade att hålla hans tobakspipa hvarje gång han skulle smacka på
  hästen, och dessutom ej orkade skratta oupphörligt, men ändå grymt
  tvingades dertill, beslöts det, att han nästa skjutshåll skulle köra för
  kandidaten, och gutten för oss två andra.
  
  Detta gick bra ett skjutshåll, det gick bra två, men vid det tredje drog
  Ambrosius mig afsides och bad att få köra för mig, ty kandidaten skötte
  sjelf tömmarne, och detta fann ynglingen vara ett betänkligt tidens tecken,
  synnerligast för en ung dam, som har fått en körsven vid sin sida i kärran.
  
  Det obehagliga i vår manlige kamrats belägenhet afhjelptes derigenom, att
  vi vid nästa gästgifvaregård, väl mätta och goda, instoppades alla fyra i
  en trång, väl tilltäppt--lärftsbur. Här sjöng han sådana strids- och
  segersånger in i Herthas högra öra, att hon föreslog det vi tre qvinnor
  skulle lägga en kafle i munnen på honom och så hålla hans unga hufvud ute i
  det stridaste hällregnet, då han hvarken hade barmhertighet med sin egen
  strupe eller våra hörselorganer, för hvilka det jemt »slog lock.» Hon kan
  ännu i dag ej rätt förlåta mig och kandidaten, att vi bara skrattade åt
  hennes tankar på öfverfall mot sidokamraten.
  
  Vid denna tidpunkt visste vi redan alla tre genom daglig erfarenhet, att
  hvarken köld eller väta, hunger, törst eller sömnlöshet hade magt öfver vår
  manlige kamrats »sprudlende lune;» det enda sätt vi kände att få honom att
  en stund unna våra skrattmuskler en knapphändig hvila var, att försätta
  honom i ett tillstånd af öfvermättnad, då han vanligen hotade oss med, att
  han aldrig, aldrig ville »æde mere».
  
  Men dagsmarscherna voro nu långa, och det var ej alltid möjligt att lugna
  honom tills vi kommo till nästa gästgifvaregård, ty vi hade vanligtvis ej
  gått långt efter frukosten eller middagen förrän han regelbundet återförde
  i mitt minne en nu afliden svensk man, som jag i forna dagar hade äran att
  kalla vår husvärd. När denne herre kom mosig hem, tog hans hemmavarande
  halfva anstöt af detta tillstånd och förklarade mannen för _full_.
  
  »Full! _Jag_? Nej det är _du_ som är full!» förklarade då den manlige
  hälften af detta kött, som ju var _ett_, äfven om det ej kunde blifva ense
  om hvilken del deraf som fått ruset.
  
  Så snart Ambrosius kände de första tecken till matlust, började han: »Ave,
  nu er du sulten igen, skrækkelige menneske! Ja, det nytter ej af du negter,
  for jeg _ser_ det; du er åndssvag af sult.--Bare ti stille, du er sulten
  som en ond räv og törstig som den gloende enden af en rådden syl--_jo du
  er_, Ave!» Hvad var under sådana omständigheter att göra annat än äta?
  
  En dag hade vi beslutat att hålla »mellanmål» i någon hygglig bondstuga,
  och efter något sökande beslöto vi oss för att intåga i en större gård med
  snyggt utseende. På tröskeln stod en halfvuxen jente, som skyndsamt införde
  oss i husets bästa rum, en stor sal, under förklarande att »kjærringen er
  ikke hjemme.» Hennes förtroende rörde oss djupt, ty det hade händt oss ett
  par gånger i Valders, att små omyndiga barn ryckt till sig de allra minsta
  i flocken och med dem skyndat hals öfver hufvud in i husen och tillbommat
  dörrarne vid vår åsyn, och då dylikt aldrig hände så länge vi ej hade någon
  herre med oss, tro vi, att de togo Ambrosius för en anförare af något slags
  modernare röfvareband. Nu åtog jag mig att utspörja denna oskyldiga lilla
  om tillståndet i kjærringens visthus.
  
  »Ha ni någon mat här?»
  
  »Naj da!» utropade hon med en häpnad, som om jag frågat henne om jag fick
  köpa ett af de smutsiga barn, hon vårdade.
  
  »Potäter?»
  
  »Naj du, ej vid denna tid!»
  
  »Sill?»
  
  »Naj da!»
  
  »Ägg?»
  
  »Naj da!»
  
  »Ugnsbröd?»
  
  »Langt ifra!»
  
  »Pölse?»
  
  »Ja da!»
  
  Nu visste jag, att här i huset ej fans annat att få än mjölk, smör, mesost
  och fladbröd, och sedan vi lemnat våra två kamrater i Skjäggestad, fans der
  i vårt sällskap ingen som tog parti för sistnämde del af den norska
  egendomligheten. Ambrosius förklarade, att det var »en dårlig föde». Hertha
  åtog sig dock att upphjelpa den tunna kosten med en försvarlig tjock
  chokolad, och försvann så i stugan, der naturligtvis hvarken den stora
  spiseln eller den lilla jerngrytan, hängande på sin krok öfver elden,
  saknades.
  
  Hade nu bara nämde unga qvinna pligttroget utfört alla de till kokningen
  hörande förberedelserna, skulle jag känt mig trygg, men hon visade sig vara
  behäftad med en nästan vidskeplig tro på, att barnflickan skulle hålla sitt
  löfte att skura jerngrytan innan hon slog mjölk deri. Följden af denna tro
  blef en mulattfärgad anrättning, framburen i en soppskål, med tillsägelse
  af Hertha, att den _genast_ skulle förtäras, ty der hade varit kokt
  blåbärssoppa i grytan.
  
  Kandidaten och Ambrosius insågo också genast nödvändigheten af, att utan
  all öfverläggning gripa verket an innan reflektionen fick tid att utfärda
  upproriska proklamationer till de invärtes magterna, och då Hertha med
  sublimt dödsförakt först sjelf tömde en kopp, följde de andra exemplet
  under hemsk tystnad. Jag flydde från kalaset med bortvända blickar och
  nöjde mig med andlig spis ur en bordlagd missionstidning tills den lilla
  norska jenten högtidligt kom med »pölsen», hvilken undersöktes och befans
  vara en till gulnad ålder kommen fårtalg, omklädd med tarmskinn.
  
  »Skrækkelig föde!» mumlade Ambrosius, med ena ögat fäst på den gula pölsen,
  det andra på den svartmuskiga chokoladen.
  
  Jag återvände resignerad till min andliga spis, men afbröts åter i min
  läsning af jenten, som nu, strålande af stolthet, bjöd mig en spilkum rent
  kokhett--vatten.
  
  Men nu sprungo både kandidaten och Hertha fram för att skydda mig; de hade
  ämnat att öfverraska mig med en kopp buljong, men upptagna som de voro af
  deras egen måltids besvärligheter, hade de glömt att slå köttextrakt i det
  kokande vattnet. Jenten visste troligen, att man i Sverge kände konsten att
  koka soppa på spik eller korfstickor, och vi hade just nyss fått en
  »pölsepinne» af henne tillika med pölsen.
  
  »Hvad äro vi nu skyldige dig, lille jente?»
  
  »Eg veit ikke eg. Kjærringen er ikke hjemme.»
  
  Lyckligtvis visste hon att se strålande glad ut öfver såväl betalningen
  till husmodern, som öfver drickspenningarne till henne sjelf, så att det ej
  var samvetsqval öfver måltiden som gjorde mina tre kamrater så bleka då de
  tänkte på densamma. För öfrigt kom kjærringen, en ung qvinna, hem och
  betygade oss sin belåtenhet med den svenska våldgästningen.
  
  På nästa gästgifvaregård togo vi alla vår skada igen vid ett godt
  middagsbord och ett präktigt kaffe.
  
  I denna förfinade del af landet fans der vanligen ett godt piano på hvarje
  gästgifvaregård, och för att för sig sjelf och oss förkorta den _långa_
  väntans qval före måltiderna, grep Ambrosius till musiken, något som
  allestädes förvärfvade oss ett stort anseende. Men att sedan _bevara_ detta
  anseende var ingen lätt sak, ty Ambrosius kom snart underfund med, att jag
  var den egentliga innehafvarinnan af sällskapets värdighet samt att denna
  hufvudsakligen satt i min röde ressjal, hvilken vid bordet fick dölja en
  del af de skador, som vandringslifvet förorsakat den öfriga drägten. Det
  gälde derför, att hvarken se upp på honom, när han med en obeskriflig grace
  och det allvarsammaste ansigte hjelpte till att drapera mig i min
  »Værdigheds mantel,» eller titta på kandidaten och Hertha, hvilka då
  vanligen skyndsamt togo plats vid hvar sitt fönster, ifrigt studerande
  utsigten, medan vissa ryckningar i skuldrorna voro förfärligt smittosamma.
  Hamnade vi så lyckligt vid bordet, och jag, biträdd af Hertha, började »en
  åndrig konversation» med de öfrige bordsgästerna, skedde detta under den
  kittlande förnimmelsen, att vi ute på landsvägen skulle få se hela vårt
  uppträdande återgifvet med mycket dramatiskt lif.
  
  I dessa mera dyrbara regioner funnos alltid godt mjukt bröd, så att vi nu
  hade helt och hållet uppgjort vår räkning med fladbrödet, ty varnade af vår
  måltid i bondgården, intogo vi hädanefter våra mellanmål i bagarebodar,
  hvilka här funnos i hvarje by. Öfverallt bemöttes vi med den största
  vänlighet, fast folket i allmänhet är ett ordknappt slägte; men vi fyra
  voro fullkomligt ense derom, att vackra handlingar mätta mera än granna
  ord. Denna upptäckt tror jag förskref sig egentligen från en dag, då
  kandidaten ifrigt begärde hveteskorpor, men man försäkrade, att der endast
  fans »kafring», och då hon så undergifvet bad att få »en bit» deraf, fann
  att norsk kafring är detsamma som svenska runda »sockerskorpor». Vårt språk
  är onekligen mycket _finare_ i klangen än det norska.
  
  En kall eftermiddag kommo vi, hungriga som vanligt, till Sveens
  gästgifvaregård, för hvilken en resande norrman vid förra skjutsstationen
  varnat oss, utan att dock vilja gifva skäl för sin vink. Snö hade
  föregående dag fallit på aflägsna fjelltoppar, en syn, som sedd från ett
  fönster i gästgifvaregårdens matsal, kanske bidrog något till att göra
  detta rum ännu kallare än det egentligen var. Här fans ej något piano,
  Ambrosius rökte, kandidaten gjorde förberedelser till att stoppa strumpor,
  och Hertha sysselsatte sig med spetsigheter i sällskap med en virknål, för
  att fördrifva ett par timmar medan maten lagades, och jag sökte värma mig
  genom att i sällskap med en för mig fullkomligt obekant ko, plocka blåbär
  på en närbelägen bergssluttning samt att hemföra skörden i ett par större
  örtblad af en växt, som i Norge bär det målande namnet »Lausehatt».
  Ändtligen kom maten och efter den ett kaffe, som möjligen innehöll skälet
  till norrmannens varning, ty icke tror jag att dess svarta beståndsdelar
  utgjordes af kaffebönor.
  
  Här blefvo vi dessutom, liksom kung Erik i fängelset, »plågade med våta
  lakan;» dessutom fattades en fönsterruta just vid hufvudgärden af en af
  våra sängar.
  
  »Den rutan har länge varit i sönder, men det har ingen resande brytt sig
  om», upplyste städerskan. Men hon hade dock den stora godheten att sticka
  två gamla jerngafflar igenom ett nytt hvitt sängtäcke och spetsa detta upp
  framför fönstret. Denna gerning kom mig att under natten drömma om
  oskyldigt fosterländska skånska snapphanar, som spetsades uppe i Östra
  Göinge samtidigt med en stenbocksfest i Helsingborg, der skåningar under
  strömmande tårar från en rättvis himmel insamlade slantar till en ärestod
  öfver Magnus Stenbock.
  
  Då jag vaknade ur denna hemska dröm, satt kandidaten upprätt i sängen och
  stoppade strumpor; hon hade ej fått nattro för de tunna väggarnes skull,
  upplyste hon, ty innanför en af dessa rent af »baggbölade» Ambrosius, eller
  »snorkede morderiskt», som han sjelf skulle ha uttryckt sig om han hört
  någon af oss draga sådana timmerstockar. Sedan kandidaten styrkt sig med
  några på ett tefat hvilande blåbär, togo vi Hertha till hjelp och utkastade
  en plan till skyndsam flygt från Sveen och morgonkaffet, sedan vi först
  betalt för de lidanden, vi här utstått. Ambrosius väcktes, och då han fick
  del af beslutet, tände han sin pipa och förklarade sig villig att genast
  lemna »både Sveen og sveden (svedd) kaffe».
  
  Det var en klar frostkall morgon, vattenpussarne på vägen voro isbelagda då
  vi gingo den 3 kilometer långa vägen till Thonsåsens sanatorium för att
  dricka morgonkaffe. Vi hade hittills sorgfälligt undvikit närmare beröring
  med sanatorier och pensionater; nu måste vi in i denna bisvärm, till hvars
  ära jag färgade mina vandringshandskar skinande svarta i blåbärssaft samt
  förledde Hertha att göra det samma med sina. Så rustade, uppträdde vi
  utvärtes modiga inför dessa sommargäster i björnskinnspelsar, stråhattar
  och alpstafvar, klefvo in i den proppfulla matsalen, skredo fram till
  disken och sporde om vi kunde få en kaffefrukost.
  
  »Eg veit ikke eg,»
  
  Då upplät jag min mun på ren skånsk svenska, talade och sade ur djupet af
  fyra skandinaviska hjertan. _»Hvem_ vet det då?»
  
  Detta manliga uppträdande gjorde en märkvärdig verkan; vi erhöllo ett halft
  löfte om mat och väntade på sin höjd två timmar på kaffe och bredda
  smörgåsar sedan en välvillig svensk dam, en bekant till kandidaten
  ytterligare lagt sig ut för oss. Man hade här hemma varnat oss för de höga
  matprisen på sanatorierna; här tycktes de dock vara så billiga, man
  rimligtvis kunde begära.
  
  Hur skönt der än är i Valders, en skönhet som ej lär glömmas af oss fyra,
  som skämtande, sjungande och bärplockande drogo förbi dessa väldiga
  lodrätta fjell, dessa skummande och dansande elfvar och forsar, dessa
  spegelblanka sjöar och idylliska dalar, så längtade vi dock alla att få
  återse de majestätiska snöfjellen. För att få njuta af en sådan syn,
  behöfde vi blott gå 5 kilometer till sanatoriets »utsigtsberg» och så samma
  bit tillbaka till sanatoriet, för att derifrån fortsätta vandringen till
  den berömda Bagnsdalen. Det var ju blott en liten afstickare på en svensk
  mil, en småsak för oss och ännu mer för alla de af våra medmenniskor,
  hvilka gå hela deras lif och speja efter glänsande utsigter på
  samhällshöjderna.
  
  Under vägen till utsigtsberget mötte vi vår ena reskamrat under färden till
  Kristiania, den förr flygtigt omnämda skånskan. Nu kom hon åkande i
  sällskap med en norska, båda på hemfärd från Jotunfjellen. De tillhörda
  båda en norsk turistklubb, som vi sedermera upptäckte då vi fingo den
  glädjen att närmare lära känna de präktiga flickorna. Nu i förbifarten
  endast nickade vi till hvarandra, och ett outsägligt leende spred sig öfver
  deras friska drag när de sågo den för dem okände Ambrosius, iklädd min
  värdighets högröda mantel, skrida fram med sin älskade tobakspipa i munnen.
  
  Solen, som ej synts på flere dagar, lyste nu från en molnfri himmel,
  snöfjellen strålade i en bländande snöglans, och till förhöjande af det
  praktfulla skådespelet, utbjöd en trasig och smutsig pojke smultron i en
  mörklagd träskål. Men om bären också blifvit serverade i en sprucken
  träsko, skulle ungdomen satt sig öfver en sådan småsak i detta storslagna
  ögonblick, ty ingen af oss hade förr sett sommarens och vinterns skönhet i
  så innerlig förening. Det är troligen i dylika stunder, hvilka i det mera
  förfinade sällskapslifvet representeras af utringade balklädningar och
  smultronglace, som så mången ungdom ej kan känna skilnaden på ett ädelt
  käril och en utnött träsko. Lyckligtvis var ingen af oss förfallen till
  erotik, fast det enskilda förtroliga samtal, som fördes emellan mig och
  Ambrosius, rörde hans och mina penningeangelägenheter, hvilka befunne sig i
  ett förträffligt skick.
  
  Det kändes svårt för oss alla fyra att ändtligen nödgas vända ryggen mot
  våra älskade snöfjell, och vi gingo också baklänges nedför så ofta vi
  kunde; men ännu värre fångenskap väntade oss dock på återvägen till
  sanatoriet. Hittills hade vi under vandringen endast betat smultron,
  hallon, hjortron och blåbär i förbigående, men här möttes vi af ett
  blåbärsfält, som fängslade oss med en svartblå demonisk magt, så att vi
  bokstafligen sjönko ned deri och blefvo liggande.
  
  Turister af alla fasoner och nationer drogo oss förbi, tittade och logo,
  och vi besvarade leendena med våra svarta läppar, så munterheten gick som
  en smitta öfver på alla, som der sågo oss. Middagssolen log från en glad
  himmel, och ännu lågo vi der emellan klipporna vid vägen, plockande och
  ätande, men då började jag frukta för att kandidaten åter i tysthet umgicks
  med tankar på ett nattligt bål under bar himmel, och så slog jag larm. Men
  ungdomen hörde det ej. Då grep jag till hotelser om dyr skjutslega från
  sanatoriet till Bagnsdalen, om vi ännu längre förhalade tiden, ty vi hade,
  om jag minnes rätt, minst ett par mil dit. Vid denna hotelse upplyfte
  Ambrosius sitt hufvud och sade otåligt:
  
  »Ave, du må gjerne snakke alt hvad du vil og har lyst til, bare du tier
  stille og läder mig sidde roligt i solen», och då de två andra kamraterna
  genom en envis tystnad samtyckte till hans tal, lade jag mitt hufvud ned på
  en sten och öfvade resignationens qvinliga dygd.
  
  Men jag skulle bli hämnad, ty då Ambrosius ändtligen steg upp, visade det
  sig, att den sol han så »roligt» suttit uti, hade fläckar, som färgade från
  sig; han hade fått en stor svartblå »plet», som omöjligt kunde skylas af
  hans korta moderna rockskjört. Efter den stunden förekom han ännu oftare
  draperad i min värdighetsmantal, och inom hus gick han vanligen baklänges;
  men hände det på någon gästgifvaregård, att en mindre, förtroligare krets
  bad honom sätta sig till pianot, skedde detta ej förr än han artigt bedt
  »selskabet undskylde blåbärene.»
  
  Nu i första häpnaden blef han dock med ens mycket ifrig för att vi skulle
  taga skjuts från sanatoriet, ty han kunde ej »lide bagtal af fremmede
  kuppelsköre mennesker», förklarade han. Och så fick han den lysande sjalen
  öfver skuldrorna och satte af i förväg till en vagnman, der han bestälde en
  vagn, så att vi med ofläckadt rykte åkte bort från det proppfulla
  sanatoriet.
  
  Den norske turist, som i Skjäggestad lade denna vår resplan, hade ej sagt
  för mycket, då han lofvade att vägen från Thonsåsen till Fjeldheim och Bagn
  skulle öfverraska oss. Man skall ju aldrig säga _aldrig_, derför vill jag
  blott skrifva, att jag troligen sent glömmer denna väg, en formlig
  rutschbana, slingrande sig i sådana böjningar, att vi stundom uppe i höjden
  sågo nedanför, men ändå _bredvid_ oss antingen det vägstycke, vi nyss
  färdats, eller ock ett, som vi skulle befara. Och hvilken natur sedan!
  Skog, fjell, klippor och så plötsligt nedanför oss en bördig dal med vackra
  husgrupper, ett par kyrkor och en elf, som vid Fjeldheim bildade ett fall,
  så att vattnet stod som en fin hvit dimma öfver den skummande och dånande
  forsen.
  
  »Hit vill jag nästa sommar, medan far är på resor, föra hit min mor och
  syster!» sade Ambrosius med strålande blickar, och vi alla tyckte, att en
  feriehvila i denna tjusande nejd skulle vara ett universalmedel mot
  öfveransträngning, när man ej förmår att, i likhet med oss, hvila sig genom
  att gå 25 à 30 mil, något som är det säkraste sättet att bli förfriskad
  till både kropp och själ.
  
  Denna förtjusande »kjöretur» var vår sista på denna resa, och detta
  blandade en droppe vemod i glädjebägaren.
  
  På Fjeldheim intogo vi en sen middag, efter hvilken Ambrosius ute vid
  forsen gaf rollen af »en ældre forædt fin herre», med en sådan framgång,
  att dolda åskådare på gästgifvaregården tillkännagåfvo sitt ljudliga bifall
  till lustspelet.
  
  De allt högre och högre prisen å gästgifvaregårdarne jemte böndernas
  omsorgsfullt tillbommade dörrar visade oss, att vi nu befunno oss i en af
  »trafikens pulsådror»; men på det läsaren ej må tro att prisen voro
  orimliga, må här nämnas, att ännu hade ingen middag med kaffe kostat mera
  än 1,50 kr. per hufvud.
  
  Vi fortsatte samma eftermiddag vår vandring, ty »våra dagar voro räknade»,
  fast ungdomen sällan vårdade sig om att tälja dess timmar i denna underbara
  natur. Derför hände det oss mer än en gång, att vi långt från nästa
  gästgifvaregård öfverraskades af mörkret, så vi ej kunde skilja klippor
  från hus och ej sågo annan ljusning vid vår väg, än de hvita strimmor af
  forsar och bäckar, som i vildt öfverdåd dansade från den ena klippan till
  den andra emellan de mörka skogbevuxna fjellen. En sådan afton slogo vi det
  vildaste larm på ett hus vid vägen, utan att någon menniska rörde sig der
  inne. Kanske var huset tomt, kanske också att dess invånare blefvo rädda
  för så mycken energi i en viljeslapp tid, ty icke nog med att vi _en_ gång
  hemsökte fönster och dörrar, utan vi återvände »noch ein mal», sedan vi
  gått ett stycke utan att se ett spår af menniskoboningar. Men då alla våra
  ansträngningar att här få någon upplysning om vägen till gästgifvaregården
  misslyckades, trafvade vi vidare i nattens mörker, uppehållande vårt mod
  genom Ambrosii förträffliga sätt att brumma som en björn samt genom att
  lysa med tändstiskor på hvarje hvit stolpe invid vägen, der vi fröjdades af
  en och samma inskrift: »Rode», och så ett par siffror. I början af vår
  vandring trodde jag, att detta hade något hemlighetsfullt samband med
  landets lifliga grisafvel, men nu visste vi alla, att inskriften endast
  utvisade, hvilken »rote», som hade skyldighet att underhålla vägstycket.
  Ambrosius bestod nu dessa stolpar en hel del märkliga namn, för det de ej
  bättre skilde sig från de rätta vägvisarne. Efter att ytterligare ha rifvit
  upp folk och dörrar i två större gårdar och fått veta, att de icke gjorde
  anspråk på att vara gästgifvaregårdar, kommo vi sent på natten fram till en
  sådan. Men här beslöt jag att utöfva en handling af rättvisa mot den
  skyldige Ambrosius: aftonmåltiden skulle nu blott bestå af mjölk och
  kafring.
  
  »En god föde, söde Ave, men du ser ju at bordet står dækked----.»
  
  »Rör oss ej, _vi_ äro ej hungriga!»
  
  »Na, så skruer jeg i mig kafring da!» lofvade han, och jag hörde sedan att
  han gjort en större förödelse på sockerskorporna, fast han påstod att det
  var kandidaten, som varit »sulten som et myg fra Skjäggestad.»
  
  För öfrigt voro vi vid denna tidpunkt så förderfvade af vällefnad, att vi
  hyste ett stilla hat till »örret» mesosten med dess broderade maggördel och
  ansjovis-kuttingen, hvilka föremål voro stående prydnader på hvarje
  frukost- och aftonvardsbord: derför var vår första fråga på hvarje ställe
  efter vår nästas kött och bröd. Och så hände det sig en dag, att kandidaten
  på en dylik köttslig fråga fick ett svar, hvilket kom henne att som vårt
  fältrop och lösen gifva orden: »Stekta ripor och smultron.»
  
  »God föde! Jeg skal skrue i mig ti ryper og tre potter jordbær!» lofvade
  Ambrosius, som i samma andedrag påstod att _jag_ var »åndssvag af bare
  sult.»
  
  »Hör kandidat», inföll jag något fiendtligt i detta ungdomens drömda land,
  »jungfrun sade väl icke händelsevis stekta _refbenspjell_?»
  
  »Nej, _det_ sade hon visst icke.»
  
  »Nej, men kanske _ribben_, som är samma sak».
  
  »For pokker, der flöj _riporna_ til Sverrig!» hånade Ambrosius; men
  kandidaten menade, att här möjligen bjöds på både ryper och ribben.
  
  »Det er lige fedt», menade han och skred till bordet, noga aktande sig för
  att vända sin rygg med tillhörande solfläck åt de närvarande engelske och
  danske turisterna.
  
  Det blef, som jag trodde, refbenspjell till hufvudrätt, och den hade en
  betydlig fornnordisk smak, hvilken föranledde en misstanke om, att refbenen
  förskrefvo sig från det sista slagtet af framlidne galten Särimner. Den
  gamle grisen till ära, eller rättare för att skaffa honom en stilla hvila,
  måste vi alla fyra anlita min fältflaska. Men det öfriga bordsällskapet
  tycktes dock ej befinna sig illa af denna kämpekost, hvilken dock
  efterföljdes af köttbullar från en nyare tid.
  
  Vi hade hittills i Valders sparat starkt på innehållet i våra fältflaskor,
  ty redan i Kvistberg lärde vi, att man i Norge endast genom ett kringgående
  af lagen kunde erhålla spirituosa. Då hade fjellvandringarne medtagit vårt
  lilla förråd, och när jag bad mor Kvistberg att få köpa mera, såg hon på
  mig som om jag vore en förrädare mot land och rike. En norsk student lärde
  mig då sättet att i detta afseende sköta flaskan, men jag frestades ej förr
  än långt efteråt att begagna mig af denna kunskap, och då sedan jag först
  i ett par handelsbodar fått mördande ögonkast på min fråga, om här såldes
  vin eller konjak. Slutligen en regnig dag träffade vi en man, som vi
  beslöto tvinga.
  
  »Ni har väl konjak i ert hus?»
  
  »Ja da, men ingen till salu.»
  
  »Hvem begär väl det! Men vi _måste_, för vår helsas skull, ha denna
  fältflaska fyld, och vi göra er ansvarig för hvad som händer oss på resan
  om ni vägrar oss denna tjenst.»
  
  »Det är strängt», menade mannen med ett bekymradt utseende, »men jag måste
  väl hjelpa er». Och när han och jag uttalat hade, vardt fältflaskan fyld,
  och jag betalte honom konjakens uppgifna värde i _drickspengar_.
  
  Men vi återvända till vår ribbensstation! Här sammanträffade vi nemligen
  med de två förr nämda qvinliga turisterna, skånskan och norskan. De hade
  varit uppe i Jotunheim, bestigit det ryktbara fjellet Galtepiggen, dit
  ingen qvinna före dem lär ha vågat sig; de hade med strumpor och skor vadat
  öfver bäckar, plumsat i snö, klättrat i »ur» och stått i tidningarne, och
  ändå syntes dessa vedermödor ej det ringaste på de två präktiga flickorna,
  ehuru de till annat elände varit med starka tåg fastbundna vid manlige
  reskamrater. De tyckte dock, att vi tre qvinnor voro långt starkare än de,
  då vi i tio dagar vandrat med Ambrosius och ändå ej skrattat oss rent
  förderfvade; de hade då endast hört på honom ett par timmar, och funno
  redan det vara lifsfarligt. Men sådan tjusning utöfvade hvarje fara på
  dessa två turister, att de öfverenskommo med oss om ressällskap den
  återstående vägen till Kristiania.
  
  Det blef nu omöjligt för Ambrosius att längre resa som blott »den unge
  fyr», ty många mötande danskar kände hans namn, hörde vi dem hviska, och
  det är antagligt, att mången tog oss för ett »gastande» konstnärssällskap,
  ty der hviskades också om »dejlige sangstemmer», fast ingen sjöng utom han.
  Men det är dock mera troligt, att flere dermed menade, att äfven hans far
  hade »en dejlig stemme».
  
  Vi gingo nu sex i följe till nästa gästgifvaregård, och här tvungo vi fem
  qvinnor vår vän Ambrosius till en hel halftimmes värdig tystnad utan
  tobaksrökning. Vi behöfde nemligen en stunds rast för våra skrattmuskler,
  och så inbillade vi honom, att den person, till hvilken der nu dukades med
  sådan långsam högtidlighet, var en berömd norsk lärd, som uppehöll sig här
  för att göra vigtiga forskningar. Ambrosius betraktade oss en efter en med
  pröfvande blick, och då han fann oss alla »værdigt kuppelsköre», stoppade
  han pipan i fickan och satte sig ned för att »skjule blåbæren for denne
  norske störrelse». Det hela slutades dock ej bättre, än att Ambrosius på
  sitt öppet älskvärda sätt började räkna penningar för att, som han uppgaf,
  se om han hade nog till att köpa sig en cigarr, efter som han var förbjuden
  att röka pipa. Den ätande norrmannen kämpade en stund mot de mindre
  allvarliga magterna i sin natur, men plötsligt segrade dessa, och han
  utbrast:
  
  »Jeg synes jeg, at de kun med hele deres selskab må optræde på Heens
  station, så får de nok flere penge, thi det förekommer mig at de alle
  spille komedie». Der gick nu ett ljus upp för Ambrosius, att den store
  mannen måste vara en vanlig dödlig och att det nu varit _vi_, som spelat
  komedi med vår unge fyr. Utan ord, men med de mest vältaliga åtbörder
  förklarade han då norrmannen, att vi voro en flock »åndssvage, kuppelsköre
  feminine blöde hjernedyr», som han fått att »trækkes med ned til
  Kristiania.»
  
  Efter den betan ansträngde jag både mig och den röde sjalen till det
  yttersta för att upprätthålla vår värdighet, eller snarare för att hindra
  den bland oss sex rasande skrattlusten att epidemiskt utbreda sig bland de
  turister, som kommo i den minsta beröring med oss.
  
  Den angrep eljes vanligen folk af alla nationer; till och med allvarsamma
  engelsmän dukade under för denna farsot. Vid en skjutsstation, der vi för
  tredje gången sammanträffade med tre engelska turister, blef tillståndet så
  betänkligt bland dessa, att en af dem tog Ambrosius afsides och med
  glänsande blickar tillstod, att han i en högre grad tilltalades af tanken
  att (jag tror det var på obestämd tid) få vandra tillsammans med så muntra
  qvinnor, synnerligast då en af dem var läkare; hans enda sorg var nu, att
  han ej förstod hvad vi sade.
  
  Himlen signe hans klara ögon och rödblommiga ansigte! Han tog för gifvet,
  att _vi_ blott voro så der glada för att roa vår manlige reskamrat. Han
  hade troligen ingen aning om, hur man här i Norden sträfvar för att befria
  qvinnan från alla egenskaper, som hittills förmått framkalla ett harmlöst
  leende på mannens underordnade läppar.
  
  Vår sista dagsmarsch, från Sörum till Næs, slutades så, att våra två
  nyvunna kamrater sprungo från oss i skymningen, för att söka bereda rum åt
  oss alla i herberget; men när vi fyra ändtligen kommo dit, stodo vi utan
  tak öfver hufvudet. Värdinnan kom oss nemligen till mötes ute på tunet och
  förklarade, att hon hade öfverfullt hus och att vi borde söka att få logi i
  någon af de närbelägna bondgårdarne. Kandidaten och Ambrosius begåfvo sig
  genast ut, likt två israeliter med lådor på ryggen, för att bespeja landet,
  men återkommo utan att medföra så mycket som ett krusbär, än mindre en
  drufklase på sina spejarestafvar; sängställe var det ej att tänka på, ty
  turistströmmen gick här i starka vågor. Lyckligtvis fans här ännu mat att
  få på Næs, och vi brukade på vår vandring aldrig sörja hvarken för natten
  eller morgondagen.
  
  Följande morgon skulle vi gå om bord på en liten ångbåt, för att öfver
  Spirelen komma till Heens jernvägsstation, och då ångbåtens kapten hörde
  att vi fyra voro husvilla, stälde han hela båten, jemte ett stearinljus, en
  kort skinntröja och en något längre öfverrock till vårt förfogande. Detta
  var en stor artighet, men af det mera kyliga slaget, ty det hviskades man
  och man emellan, att det nog blef frost under natten.
  
  Försedda med ett par af värdinnans sjalar, stego vi fyra ut på förstugubron
  och kastade vemodiga blickar på de iskallt blickande stjernorna, och tänkte
  på hur många stora rum med oupptagna enmanssängar, som funnos der uppe,
  medan vi ej hade annat än en liten tom ångbåt att luta våra hufvud till.
  
  »Sjung sjung!» hviskade då vår älskvärda norska turist till Ambrosius, som
  om hon hoppats att hans toner skulle kunna utvidga herberget. Kanske hyste
  han sjelf samma föreställning; ty han hof upp sin röst och sjöng ett par
  sånger, hvilka visserligen utvidgade värdinnans hjerta, så att tårar
  perlade i hennes ögon, men huset blef ej större för det. Då satte han, som
  ett sista försök, till med »Sæterjentens söndagsmorgen», så alla gästerna
  värmdes dervid, men ingen kände sig dock ha lust att byta sängställe med
  oss, hvadan vi nu ej hade annat att göra, än larfva af mot stranden,
  hackande tänderna af köld.
  
  Ångbåten tycktes vara fullkomligt folktom, och efter en del besvär hittade
  vi salongen och stearinljuset, som tändes och visade oss en ödslighet, som
  kom Ambrosius att hålla ett allegoriskt föredrag om »grædende kvæg», som ej
  lemnade sina bås för resande sångfåglar, utan drefvo dem ut i natten att
  frysa värre än en gammal orang-utang.
  
  Den hårda verkligheten visade sig också nu i form af smala stoppade bänkar,
  på hvilka vi försökte ligga; men då salongen hade form af en större, midt
  öfver afhuggen karott, blef vår ställning snarlik en krumgäddas, och då man
  ännu har lifvet i behåll, finner man ingen hvila i en dylik ställning. Vi
  tre qvinnor flyttade derför de smala stenhårda madrasserna ner på golfvet
  och insvepte oss så godt vi kunde i våra reskläder, och jag stack
  vanvördigt en fot i hvar ärm af den erbjudna öfverrocken. Ambrosius fick
  skinntröjan och den ene lånte själen. Och så envisades han att fortfarande
  vilja ge rollen af en större krumgädda på bänken, men icke stum, som en
  sådan roll kräfver, utan under en oafbruten »enetale», innehållande
  hvarjehanda onda önskningar öfver den arma lilla ångbåten.
  
  »Tyst nu, så släcka vi ljuset och försöka sofva!»
  
  »Tyst! Vil du bare tie stille, Ave, så vi andre kan nyde ro for din
  skräkkelige snakken! Du går på værre end en otte år gammel hanmyre.--Hva
  siger du, kandidat? Kan heller ikke du holde snackemöllen, så et skikkeligt
  ungt menneske kan få sove på sin bænk--Begynder du også, Hertha! A, gjör
  mig den förnöjelsen at smukt holde din lille velsignade mund! Hva, fryser
  du, Hertha? Hör du ikke der nede ved dören!»
  
  »Nej, jag fryser ej så farligt, tig nu bara!»
  
  »Hva, fryser du ikke? Vil du bare skamme dig at være varm, når vi andre
  fryse som forladte hunræve og min blåbærsplet får koldfeber, det er jeg vis
  på. Sig alt hvad du vil og har lyst til, Hertha, men ti helst stille eller
  tilstå at du fryser!»
  
  »Nå väl då, jag fryser dugtigt.»
  
  »Fryser _du_! Skammer du dig ikke, du som er så godt i stand, eller rent ud
  sagt fed? Tror du at et menneske, som du, har lof at fryse?--Ja, bare ti
  stille, kandidat! Jeg fryser når jag vil og har lyst, og det gjör jeg og
  Ambrosius, og de to er i grunden enige.--Ave! Hör du ikke, Ave! Jeg tror
  jeg får kalde dig _menniska_, for du sover ju. Lad være at sove, Ave, du
  bare vækker mig med din snusen! Du behöfver slet ikke hjelpe dampmaskinen
  at puste, for den hviler sig og er--varm, det gamle ækle dampdyr.»
  
  Klockan 2 tände vi ljus, för att en stund röra och rota i hvar sin usle
  bädd och känna efter om vi ej voro rent förfrusna. Detta upptog en timme;
  sedan släckte vi åter ljuset, och Ambrosius fortsatte oafbrutet sin
  »enetale», hvilken hade en märklig förmåga att skydda oss från att frysa
  fast vid madrasserna.
  
  Då vi legat och skrattat till klockan 5, tände kandidaten åter ljuset och
  föreslog ett par timmars gymnastik, och när städerskan vid sjutiden kom in
  till oss, voro vi alla salongsmessiga, och ej ett spår syntes till att vi
  legat på golfvet. Denna vänliga tjensteande kokade nu en väldig mängd godt
  kaffe, dukade fram smör, mjukt bröd, ost, korf och ägg, samt befriade oss
  sålunda från att gå tillbaka till Næs; och för denna frukost begärde hon
  blott 60 öre per man.
  
  Vi regerade ännu en stund enväldigt på båten, och då gaf Ambrosius mig det
  vitnesbördet, att han aldrig sett någon gammal »abekat» kunna till den grad
  »holde ud» med ungdomen. Och han försäkrade mig, att hade han varit med på
  våra fjellvandringar, så skulle jag aldrig ha blifvit våt om fötterna, ty
  han skulle ha burit mig högt öfver alla elfvar och vattendrag. För att visa
  att detta ej var löst prat, tog han mig hastigt och lustigt på sina
  muskulösa armar och bar mig omkring i salongen, under det hon hviskade:
  
  »Hvad tror du far og mor vilde sige om de hörde at jeg kalder dig med så
  grimme navne».
  
  Präktige pojke, du visste nog att vi alla förstodo att rätt uppskatta detta
  öfvermått af sund lifskraft och ungdomslust, som en stund bryter
  sällskapslifvets stela tvång och ser i hvarje ålder blott en like samt
  gläder sig dubbelt när den kan locka en äldre menniska att drömma sig
  trettio år tillbaka i tiden. Tack, Ambrosius, tack för denna tio dagars
  långa dröm i det sköna Valders!
  
  Snart voro våra två nya kamrater och med dem en stor skara andra turister
  om bord; vädret var kallt och ruskigt, så att den sex timmars långa färden
  på Spirelen ej skänkte oss större njutning.
  
  Vid framkomsten till Heen blef der allmän rusning till »kaptenens hotell»,
  der man lär äta en fin middag för 1,80 kr, men då turistströmmen vrok sig
  dit in med en väldig fart och »vek» stolarne kring de ännu icke dukade
  borden, togo vi åter våra renslar för att gå till det andra närbelägna
  hotellet. De förr nämde engelsmännen, bekanta till våra nya kamrater,
  följde exemplet och då vi alla väntat öfver en timme, engelsmännen vid
  schackspelet, vi vid gamla tidskrifter, fingo vi en finare middag till ett
  pris af 2 kr.; detta var den dyraste måltid vi under hela resan ätit på
  landbacken. Kom nu någon och säg, att man ej _kan_ resa billigt, »som
  bättre folk», i Norge!
  
  Det var öfverenskommet emellan oss och våra två nya kamrater, att vi skulle
  göra jernvägsturen i samma kupé, och då Ambrosius höll på att rita våra
  porträtt i sin anteckningsbok, ville vi helst vara i fred för främlingar.
  På inrådan af Ambrosius gingo vi alla sex in i en rökkupé, men då han ej
  ändå ansåg oss rigtigt säkra för intrång, gaf han rollen af ett skrikande
  lindebarn, och det med en naturtrohet, som kom hvarje passagerare att fly
  långt från vårt grannskap.
  
  Jag önskar att jag kunnat pryda detta verk med de åtta dråpliga bilder, som
  Ambrosius ritade, de skulle i hög grad höjt förtjensten för--förläggaren.
  Ty porträtten stötte mycket på karrikatur och något på skandal, och som
  bekant är det endast böcker i sådan anda, som för närvarande kunna göra
  någon större lycka i vår läsverld. Men Ambrosius kunde ej skilja sig från
  sina konstverk; de skulle, sade han, ute bland Vesterhafvets »klitter»
  frammana minnet »om den mest morsamma rejse» han någonsin gjort.
  
  I Drammen skildes vi från vår präktiga norska och på bangården i Kristiania
  tills vidare från vår skånska turist, som dock skulle följa med Zéphyr till
  Malmö. Jag föreslog, understödd af Hertha, att vi skulle gå med värdighet
  igenom den norska hufvudstadens gator, och Ambrosius instämde i förslaget
  genom att halfhögt uppstämma en studentmarsch, hvilken tvang oss alla in i
  en så rask takt, att ingen menniska kunde misstaga sig om vår egenskap som
  glada turister, hvilka ej läto nedslå sig af det ihållande regnet.
  
  Det var nermörkt när vi klefvo om bord på Zéphyr, der vi helsades välkomna
  af kaptenen och våra två i Skjäggestad qvarlemnade kamrater, så att nu voro
  vi fem, utan anförare, åter församlade med Ambrosius som bihang. De två
  kamraterna hade genom en oväntad, men glädjande underrättelse blifvit
  manade till skyndsamt uppbrott från Gudbrandsdalen och hade skyndat att,
  medelst skjuts och jernbana, uppnå Kristiania samtidigt med oss.
  
  De följande två dagarne använde vi till att i sällskap med Ambrosius
  beskåda en del af Kristianias sevärdigheter samt till en färd till
  Ladegårdsön. Här besökte vi samvetsgrant Oskarshal, bondstugan och
  Stafkirken, alldeles som prinsen af Wales sedermera gjorde; dock må ingen
  deraf draga den slutsatsen, att vi ha några anspråk på att i något fall
  dela smak med samme höge resande.
  
  Och så tror jag mig samvetsgrant ha berättat allt, som kan tjena till
  upplysning och uppmuntran för kommande slägten af qvinliga turister.
  
  Än mötet med norrmannen på Karl Johansgade då, min nådiga!--
  
  Ni har rätt, ärade läsarinna, det glömde vi--icke. Vi gingo vid den
  aftalade timmen till en bod vid det aftalade hörnet för att köpa ett par
  stoppnålar till kandidaten, ja det vill säga, hon handlade och vi förhalade
  tiden. Men just som uret i ett närbeläget kyrktorn slog den utsatte
  stunden, for den qvinliga trolöshetens ande in i Herthas nya promenadskor,
  och hon flydde med bortvändt anlete nedåt Skippergade, men vi två andra
  höllo tappert stånd ännu en minut, bevakade af vännen Ambrosius. Och så kom
  norrmannen. Hertha återfördes genast fången af Ambrosius, och så fingo vi
  alla fyra tillfälle att säga norrmannen ett hjertligt tack för den präktiga
  resplan, han åt oss utstakat.
  
  »Jag tyckte jag såg edra två kamrater här redan i går, jag helsade, men då
  de ej besvarade helsningen, måste jag ha misstagit mig», sade han.
  
  Vi bekände då, att våra två kamrater med djup bedröfvelse beklagat sig
  öfver att två gånger ha mött honom på samma gata, och då de voro
  fullkomligt oskyldiga till alla mötesaftal, utom med Zéphyr, så ansågo de
  sig ej ha skyldighet att dela våra äfventyr inne på stadsgatorna.
  
  Om han var gift? Ja, ärade läsarinnor, det glömde vi alla fyra att taga
  reda på. Men han såg så innerligt glad och förnöjd ut, skrattade så
  hjertligt, att vi antogo att han hade alla giftastankar bakom sig, såvida
  han möjligen ej var förlofvad, men det försummade vi också att fråga efter.
  Vi hade så mycket annat att tala om medan han följde oss ned till ångbåten.
  
  Här träffade vi åter vår norska kamrat; hon följde ned sin skånska väninna,
  och nu när Zéphyr började rusta sig till affärd, och afskedet kastade
  vemodiga skuggor öfver våra anleten, gåfvo somliga af oss hvarandra, enligt
  äkta fornnordisk vikingased, goda gåfvor. Hertha fick af norskan det
  paraply, som stödt henne under vandringen uppåt Galtepiggen och som nu
  behöfde hemta nya krafter och ett nytt öfverdrag i ett blidare klimat, men
  blef i stället bortröfvadt under resan till Malmö; kandidaten erhöll af
  Ambrosius en elegant och berest nagelborste, och han fick i utbyte ett par
  alldeles nystoppade strumpor.
  
  Nu komma nyförvärfvade norska vänner, för att
  
      med himlens gråt, som nedåt kinden glider
      han står och helsar folk på alla tider,
      har än han helsas sjelf i Norges land.
  
      I aftondimman sjunker kungastaden
      och tysta stå vi alla fem på däck,
      ty skämtets slussar torkat, hela raden,
      och tårefaten ville springa läck,
      när minnet nu ses staf och rensel fatta
      och kila af mot Mjösens fagra strand,
      för att, likt fjäril'n, hvarje ros beskatta
      --ja, tröste oss, om så vi sökt att snatta!--
      _Vi_ kysste endast nickelbägarns rand.
  
      Och landet gömmes för vårt sorgsna öga
      --vi ha dock tio, två för hvar och en--
      men minnet går att sig i »Gausa» löga,
      drar se'n till fjells på viljestarka ben.
      Det jublar högt på granbevuxna branter,
      det svänger mössan åt hvar fjellbjörks topp,
      det gnor omkring likt Norges bruna »fanter», [ziguenare]
      och famnar bergen rundt kring alla kanter;
      ty minnet har ju ingen mensklig kropp.
  
      Än står det rosenrödt vid Kærnlis sæter
      och helsar _Anna_ med ett tyst Guds fred!
      och så med henne »rommevafler» äter
      samt tar in grädde med en väldig sked;
      än far det bort till de aflägsna fjellen
      och rullar sig på dvergbjörk, ljung och en,
      der snön än ligger hvit på många ställen,
      så minnet snart far under fårskinnsfällen
      på säterbädden, hård som klippans sten.
  
      Der ligger det en stund i ljufva drömmar
      vid spisens eld och kaffepannans doft;
      så vadar det i strida, klara strömmar
      vid stjerneljus på himlens blåa loft;
      ser då på afstånd Jotunfjellen blänka
      i silfverglans på »viddens» kala stråt,
      ser husvill flock små bägare iskänka,
      för att till mat ej frestas tanken sänka,
      men gråa sälgen står i nattlig gråt--
  
      Håll minne! håll nu rast i fagra bygder
      bland frodigt korn och enkel lefnadssed,
      och se dig glad på Nordens gamla dygder
      och sola dig i fromma hjertans fred!
      Och se hur andelifvet kraftigt spirar,
      der kunskapssäden utströs tung och ren,
      hur vaknadt folk i stillhet kransen virar,
      tredubbel krans, som en gång Norden sirar,
      då _trenne stammar_ känna sig som _en_.
  
      Du stolte, styfve, gode broder Nore,
      i allt du talar Nordens språk ändå;
      för syskon tre helt visst det bättre vore,
      om vi hvarandra bättre lärt förstå.--
      Tag mot vår helsning med ett manligt löje,
      så hjertefriskt, som stundom du kan le!
      Tack för ett godt, ett härligt sommarnöje!
      I detta _tack_ du all den kärlek röje,
      som du kan få, när du vill kärlek ge!
  
  
  
  
  
  
  
  
  End of the Project Gutenberg EBook of Utan anförare, by Ave