text: E-text prepared by Jari Koivisto
  
  
  
  DEN FINSKA SAMPO-MYTEN
  
  närmare uttydd och förklarad af
  
  C. A. Gottlund
  
  Jemte anmärkningar om Myter i allmänhet,
  och angående de Finska i synnerhet.
  
  
  
  
  
  Helsingfors,
  Finska Litteratur-sällskapets tryckeri,
  1872.
  
  
  
  Förord.
  
  
  Då jag nyligen läs (läste) den af Doktor Donner sednast författade, och
  publicerade, afhandlingen -- kallad "_Der Mythus von Sampo_", intagen i
  10:de Bandet af Vetenskaps-societetens nu sednast utkomna akter; och
  hvaruti han, utom sina egna åsigter härom, omtalar, och uppräknar, de
  många och olikaslags förklaringar, hvilka en hop vetenskapsmän och
  fornforskare, såväl inrikes som utrikes, framställt angående den Finska
  _Sampo-myten_ -- kunde jag icke hålla mig med mindre jag då genast
  nedskref en liten till ämnet hörande uppsats; den jag införde i
  Skämttidningen i "Kurre" för den 8 Juli 1871, n:o 14, under rubrik:
  _Man måste skratta, om man vill eller icke_;[1] och hvaruti jag, som
  man säger -- "förde en munter stråke", med anledning af de många,
  och galna förklaringarne. Denna artikel slutade jag med följande
  rader: "_Mig synes att det vore bäst om de värda Sällskaperna_
  (neml. det begåfvade finska Litteratursällskapet, och den arma
  Fornminnesföreningen) _skulle, båda, slå sina kloka hufvuden
  tillsammans, och -- gemensamt, utfästa ett pris för den, som förmår
  tydligt och klart -- lösa, och förklara, Sampo. Men detta pris får icke
  nedsättas för lågt, utan måste tvärtom snarare uppskattas ganska högt
  -- åtminstone minst till 5,000 mark, om det skall leda till
  ändamålet_".
  
  Men om än jag då (försatt i en glad sinnesstämning) härvid skämtade,
  finner jag likväl nu efteråt att framdeles någon af vännerna i viken --
  med anledning af dessa mina ord, kunde falla på den idén att vilja
  stämpla, eller karakterisera mig, såsom en i högsta måtto penningegirig
  och egennyttig varelse -- något hvarom jag dock knappast kan göra mig
  ett begrepp, eller hafva en föreställning. Och änskönt jag, i detta
  fall, redan tror mig förut -- vid flere än ett tillfälle, hafva
  ådagalagt fulla motsatsen, (jemf. t.ex. Läsn. för Finnar, sid. 301)[2]
  är det likväl för att äfven undvika sjelfva skenet häraf, som jag
  numera beslutit att utan någon såbeskaffad stimulus, eller utan någon
  behörig uppmuntran, härmedelst offentligen aflemna en förklaring öfver
  _Sampo-myten_; sådan den ännu icke af någon blifvit meddelad. Dock
  ifrån en viss annan synpunkt betraktadt, handlar jag likväl härvid
  måhända orätt; ty jag hade rätteligen aldrig härom bordt meddela någon
  upplysning, emedan det är att raktaf förstöra sjelfva myten, och dess
  andemening, eller dess -- imaginära värde. Ty sålunda finnes det numera
  icke mera någon _myt_. Detta insågo troligtvis äfven de Finska sagornes
  ättefäder, derföre vredo och vrängde de det arma och (härunder
  förtäckta) ursprungliga Finska ordet -- på alla möjliga sätt, ja -- på
  fem och femton fasoner, tilldess de deraf fingo de mytiska
  benämningarne _sammas, sampsa, och sampo_, deder ingen menniska numera
  kunde begripa, eller förstå. Och att förhållandet redan varit sådant i
  urminnes tider, hos den ursprungligen i Skandinavien bosatta Finska
  folkstammen -- d.v.s. att de icke mera kände den genuina betydelsen af
  ordet "sammas" -- finner man deraf att _sammas_, enligt deras
  uppfattning, hade både _fötter_ (efter den hade _tår_) och _vingar_
  (efter den kunde flyga). Sagan, och dikten, hade sålunda skapat den
  till ettslags _djur_, eller till en _fågel_, liksom man hos oss velat
  förvandla _sampo_ till en _qvarn_, till en _trolltrumma_, och Gud vet
  icke -- till hvad allt man velat omskapa den; dock -- med fördöljande
  af dess rätta, och naturliga, bemärkelse. Och då nu _Sampo_, enligt
  Kalevala, skulle "bortröfvas" ifrån Pohjola, skulle _Sammas_ deremot,
  enligt den Skandinaviska legenden, derstädes endast tagas till "fånga"
  (_sieltä soatiin sammas kiini_).
  
  Nu kan det visserligen vara detsamma, hvilkendera läsarten man här vill
  följa; men hufvudsaken blir likväl den, att visa det äfven Finnarne --
  på sin tid, och på sitt sätt, -- sökt att, från en verldsfilosofisk
  åsigt -- uppfatta, och förklara, menniskans ståndpunkt i verlden. Dock
  sättet, att härvid gå till väga, är ganska olika; såtillvida nemligen,
  att på ett vis framstår det klart och enkelt, vackert och högtidligt;
  i ett annat fall deremot företer det sig mörkt och oredigt, --
  jämmerligen sammankluddadt och ihop-fuskadt, (såsom t.ex. fallet är i
  det ryktbara och mångtbeprisade Kalevala). Emellertid tro vi oss här,
  hvad sampo beträffar, icke blott hafva löst den gordiska knuten
  (frågan) utan äfven -- hvad mera är -- afgjordt en annan vigtig
  magisterfråga; den nemligen -- på hvad tid ungefär Wäinämöinen tros
  kunna hafva lefvat? En fråga, hvilken vi snart -- i ett annat arbete,
  angående _de finska slägtnamnen_ -- närmare skola diskutera.
  
  Angående den af mig sid. 5 meddelta öfversättningen af den finska myten
  om _svalan_, kunde framdeles någon kanske, om ej just lägga mig det
  till last, så likväl anmärka -- det jag, ifrån den finska texten i
  Pieniä Runoja, här uteslutit den 2:dra och 4:de versen, eller orden
  _Päivälintu, yölipakko_, och _Päivän syksyisen sujahti_. I anledning
  häraf får jag upplysa att dessa strofer, som icke i det ringaste
  beröra, eller inverka på sjelfva innehållet af sången (eller myten)
  voro tillagde af mig sjelf, såsom en vanlig såkallad vers- eller
  satsfyllnad; hvarföre det således äfven tillkommer mig att dem här
  utesluta.
  
         *       *       *       *       *
  
          Tardi ingenii est rivulos consectari,
          fontes rerum non videre.
  
                                       Cicero.
  
  Då det blir fråga om att riktigt uppfatta, och att nöjaktigt kunna
  förklara denna myt, är det -- för att reda begreppet -- först
  nödvändigt att förklara hvad egentligen med en _myt_ menas, och --
  förstås.
  
  Enligt vår uppfattning af saken, förstås dermed vanligen ett (om vi så
  få säga) mera barnsligt och jollrande sätt, att -- liksom lekande --
  under skämt och glam -- och uti en viss slags högre poetisk hållning,
  medelst symboler, sinnebilder och allegorier, eller förmedelst
  liknelser, i form af fabler och sagor, söka för folket förklara, och
  för den större allmänheten belysa vissa hemlighetsfulla naturhändelser,
  eller mera djupa natursanningar, som man annars har svårt att förstå,
  och således än svårare -- att utlägga och förklara; och hvilka
  sanningar således härigenom komma att framställas under en viss magisk
  skepnad, eller att framhållas under en slags mytisk och mystisk form.
  Dock bör man härvid icke antaga formen att utgöra sjelfva verkligheten,
  eller hufvudsaken (sanningen), hvilken den sålunda endast betecknar.
  Vanligen utgör således föremålet för en myt -- en viss storartad
  handling, eller (rättare kanske sagdt) -- sjelfva resultatet deraf; den
  må då vara antingen af menniskor gjord, eller tillkommen genom naturens
  medverkan. Ja den behöfver icke ens vara åvägabragdt; den kan nemligen
  äfven uppfattas endast med tankarne, d.v.s. den kan vara diktad; och
  hvarvid de härvid omtalte, eller handlande _personerna_, såväl som
  tiden -- _när_, och stället -- _hvar_ det skett, i det hela endast är
  en småsak, eller en bisak,[3] och ungefär detsamma som att vid
  bedömandet t.ex. af en skrift -- vilja fästa vigt vid beskaffenheten af
  pappret, pennan och bläcket, m.m. hvilket i det hela spelar en alltför
  underordnad roll, för att härvid ens komma i fråga, emedan de alls icke
  verka på sjelfva innehållet deraf.[4]
  
  Det är vidare ganska naturligt, att af såbeskaffade myter -- hvilka
  således ofta derjemte innehålla, å ena sidan, en viss djupsinnig tanke,
  och (å andra sidan) en icke mindre djupsinnig lärdom -- af hvilka några
  måhända gå och gälla, ibland folket, nära nog såsom trosartiklar -- äro
  en del, med afseende å sin natur, mer eller mindre storartade och
  betydelsefulla, d.v.s. omfatta, och behandla mer eller mindre vigtiga
  natursanningar, eller -- naturfenomener.[5] Ibland de vigtigaste af
  såbeskaffade motiver, måste man t.ex. räkna sådana som söka förklara
  jordens, eller verldens -- skapelse, och menniskans såväl som de andra
  varelsernas tillkomst i verlden, m.m.[6] äfvensom de traditioner,
  och folksagor, hvilka söka att på ett sinligt sätt för oss förklara
  såväl sjelfva gudomen, i och för sig, som ock menniskan, eller
  mennisko-naturen, jemte deras förhållanden till hvarandra. (D.v.s.
  frågor som än i dag utgöra föremål -- å ena sidan, för alla slags
  religioners andliga uppfattning -- å andra sidan, för allehanda slags
  filosofiska systemers vetenskapliga bemödanden). Man finner derföre hos
  de flesta folkslag skilda, och varianta, berättelser angående dessa
  ämnen, hvilka berättelser -- så olika de sig emellan än synas vara --
  likväl torde äga åtskilliga beröringspunkter, hvarigenom de med
  hvarandra korrespondera, ja -- stundom kongruera; nemligen i så måtto,
  att de vid en närmare, eller vetenskaplig, forskning -- befinnas om ej
  ursprungligen härflytande från samma källa, så likväl sträfvande åt
  samma mål, och med hvarandra, mer eller mindre, befryndade -- ungefär
  på samma sätt som det ena språket äger många anknytningspunkter med det
  andra, utan att derföre dermed sammanhänga; hvilket åtminstone, enligt
  vår tanke, bevisar att dessa sammanträffningar äro att anses såsom
  produkter af samma faktorer, och utgöra resultater af samma motiver.
  Den som ej vill antaga, eller godkänna, denna förklaring -- kan gerna
  få anse dem såsom tillfälligheter, tillkomna af slumpen. Men äfven
  dessa herrar kunna icke förneka att dessa mytiska berättelser med
  hvarandra röja ett visst slags syskontycke, eller -- en viss sympati,
  d.v.s. att dem emellan skönjes, och förspörjes, -- en slags
  parallelism; hvilken de sålunda sjelfve icke engång kunna förklara.
  
  Äfven finner man att i dessa mytiska meddelanden stundom ingå alldeles
  heterogena och främmande artade ämnen, d.v.s. att skilda, och olika
  slags myter stundom ingå, sammanblandade med hvarandra, omvexla, och
  med hvarandra införlifvas; och det ofta af en tillfällig omständighet
  (t.ex. af en namnlikhet) eller till följd af referentens tanklöshet,
  eller okunnighet.[7]
  
  Den äldsta folkmyten, åtminstone ibland det Israelitiska folket, och
  som derigenom numera kommit att ingå i den kristna religionen, eller
  trosläran, är den af Moses (som lefde omkring 1,500 år före Frälsaren)
  i Genesis 2 kap. 17 versen anförda, och troligen redan då forntida
  vordna folkberättelsen angående "verldens skapelse"; hvaruti det, bland
  annat, heter -- att Herren tillsade Adam: "af kunskapens träd, på godt
  och ondt, skall du icke äta! För ty på hvad dag du deraf äter, skall du
  döden dö". Det är naturligt att denna framställning i gamla
  Testamentets skrifter, derigenom fått en viss religiös anstrykning
  (pregel) hvilket den, såsom det mig synes, i sjelfva verket icke har;
  hvarigenom den numera icke betraktas såsom en myt, eller som en
  folktradition, utan såsom en religiös dogm, innehållande Guds egna, af
  honom sjelf uttalade och oss uppenbarade ord.
  
  Väl känner jag icke närmare om, och huruvida, man allt intill vår eller
  intill den närvarande tiden -- behörigen reflekterat öfver
  beskaffenheten, och innehållet, af detta i sanning djupsinniga och
  tankedigra förbud; eller om man, såsom vanligt, härvid åtnöjt sig med
  att tanklöst, och ytligt, endast uppfatta det efter orden. Mig synes
  det åtminstone som det redan i sig sjelft skulle innehålla, och
  omfatta, en nog vigtig, eller hemlighetsfull, kabinettsfråga; hvilken,
  såsom sådan, icke är allom gifvet att lösa; och i hvilket fall den nog
  mycket liknar de forntida grekiska såbenämnde "orakelspråken"; hvilka
  kunde uttydas, och förklaras, på olika -- ofta hvarandra motsatta sätt.
  Redan denna dess tvetydiga, och mångsidiga karakter -- antyder, enligt
  min tanke, att denna af Moses oss först meddelade folkmyt, icke utgör,
  eller uttrycker, ett såkalladt "Guds ord", i den mening som vi nemligen
  vanligen uppfattat det; utan innefattar, och i sig innehåller en viss
  djupsinnig, och mångsidigt uttryckt, menniskotanke. I thy att det
  sålunda antydda förbudet, kan afse, eller såsom sådant tillämpas --
  antingen på trädet, såsom här utgörande meningens objekt, eller -- på
  menniskan, såsom utgörande dess subjekt; i hvilket fall resultatet,
  eller sjelfva andemeningen deraf blir ganska olika. I detta fall
  innebär redan ordet "äta", ensamt i sig -- en tvetydighet, såvida
  dermed kan hafvas afseende än på förfarandet, eller behandlingen af
  sjelfva objektet (d.v.s. på trädet neml. och dess frukter) än på
  inverkan och inflytandet häraf -- å subjektet, (d.v.s. på menniskan.)
  
  Våra prester förklara, enligt bibelns lära, att d.s.k. "syndafallet"
  egentligen inträffade derigenom att Adam och Eva, i detta fall, icke
  åtlydde Herran Guds bud och befallning; utan läto af ormen narra sig
  att smaka på den förbjudna frukten; hvarigenom d.s.k. "arfsynden"
  sålunda tillkom i verlden. Till hvars häfvande, och botande, d.v.s.
  till mennisko-slägtets rentvagning, och andliga pånytt-födelse, såväl
  den ena som den andra religionen blifvit instiftad och påfunnen. Och
  med denna tolkning, eller med denna förklaring af saken, hafva vi -- så
  framt jag icke misstager mig -- allt hitintills, d.v.s. nu redan i
  3,400 år, varit nöjde, och belåtne; utan att någon, mig veterligen,
  närmare förstått, eller förmått -- inse, och förklara, de djupa
  natursanningar, som derjemte, och under dessa få ord ligga liksom
  förborgade i sjelfva andemeningen af denna myt. Orsaken till denna
  hittillsvordne inskränkta åsigt i uppfattningen deraf, har troligen sin
  grund deri att den i sig sjelft fria, och till sin natur ljusa,
  menniskotanken -- som annars karakteriserar ett upplyst förstånd --
  hittills hållits liksom klafbunden, och fängslad, eller beherrskad af
  den ortodoxa religionens strängt stämplade pregel och insegel.
  
  Det torde derföre, och med anledning häraf, ej vara ur vägen att här,
  till en början, anmärka: att den (eller de) som först diktat, och
  ihopsatt, dessa slags mytiska meddelanden, ovilkorligen måste hafva
  varit ibland den tidens största snillen (tänkare, eller filosofer --
  allt huru man vill kalla dem)[8] och att sjelfva dikten, eller myten --
  hvilken, (såsom en parabel, eller symbol, d.v.s. såsom en allegori,
  under en förblommerad och ofta under en poetiserad form,) alltid
  baserar sig på en viss högre och teosofisk verlds-åsigt, och som
  sedermera fortlefvat under flere generationer, ja måhända under flere
  olika tidehvarf -- i likhet med såkallade folktraditioner i allmänhet
  -- blifvit, under förloppet af flere sekler, och århundraden --
  behörigen (såsom man säger) sofrad, d.v.s. luttrad och renad från
  dervid vidhängande obehöriga appertinentier; hvarigenom det deri
  förvarade stoffet, eller immateriela ämnet, såsom utgörande sjelfva det
  andliga mytiska elementet, bibehållit sig under tidernas längd --
  oförändradt till sitt inre värde -- allt ända intill vår tid. Å andra
  sidan deremot, och i motsatt fall, är det lika naturligt att dessa
  myter, under tidernas längd, kunnat likaså ofta, och troligen ännu
  oftare, blifva på diverse olika sätt travesterade, vanställda och
  interpolerade, ja stundom härvid kunnat gå helt och hållet förlorade.
  Vidare torde det äfven, och i sammanhang härmed, kanske böra erinras --
  att det i allmänhet är högst få som egentligen på djupet, och i en
  högre mening, förmå riktigt uppfatta den, i sig sjelft, ofta enkla, men
  likväl djupsinniga mytens inre, och andliga, betydelse; ty de flesta,
  af oss menniskor, äro i detta fall, liksom i många andra, endast
  verldens barn, och i allmänhet -- endast begåfvade med en flyktig blick
  i andliga, eller öfversinliga ämnen; i det de äga, -- på sin höjd --
  blott en dunkel, eller medvetslös aning härom.
  
  Hvad nu vidkommer den i Bibeln omtalta legenden angående _Adam_, så
  innebär den ej blott att menniskan ursprungligen, och till sin natur,
  blifvit af Gud skapad så säll, och lycklig -- som möjligt, eller (efter
  orden) insatt i "paradiset", som det heter, d.v.s. i en planterad
  lustgård uti Eden; utan, hvad mera är -- det hon verkligen sjelf
  sålunda (enligt sitt begrepp) var lycklig, och det i ordets fulla
  bemärkelse; eller redan innehade (d.v.s. ägde) denna stora förmån,
  eller såtillsägandes gudagåfva (förmåga) -- i sin hand. Men felet var
  det, att hon sedermera förlorade densamma (jemte sin oskuld) ej så
  mycket kanske tillföljd af sin olydnad emot vår Herre, som icke mera
  måhända af orsak att hon var (hvad man säger) "oförmögen att bära sin
  lycka". Det är härvid nemligen, som enhvar kan finna, en väsendtlig
  skilnad emellan begreppet, att vara "olydig", och att vara
  "oförståndig", d.v.s. att icke inse sitt eget bästa, sitt eget väl. I
  förra fallet bestraffas man af andra; i sednare fallet -- bär man sjelf
  straffet inom sig; och är således visserligen, i hvardera fallet, sjelf
  orsaken till sin olycka; men -- på skilda, och väsendtligt olika vis.
  Hvarföre det ock, på grund häraf (enligt det gamla svenska ordstäfvet)
  än i dag heter: att vi äro sjelfve, enhvar, vår "_lyckas smed_".[9]
  
  Förklaringen, af den ifrågavarande myten, är dock icke härmed gjord! Då
  vi närmare nemligen öfverväga hvaruti det omtalta såväl förbudet som
  brottet -- egentligen bestod, nemligen att icke äta af kunskapens träd
  på godt och ondt, så innebär detta redan, till en början, enligt vår
  tanke, med andra ord: att vi icke skola grubla, och onödigtvis
  öfveranstränga vår tankeförmåga, med att forska i allt -- både i likt
  och olikt, d.v.s. att icke (efter vår åsigt) afgöra, och bedöma, hvad
  som är godt, eller ondt -- rätt, eller orätt! Och hvilket vår Herres
  förbud (sålunda nedlagdt i menniskotanken) på den låga punkt af
  förstånd, och kultur, hvarpå menniskan då (d.v.s. i tidens början)
  naturligtvis stod, dessutom var för hennes eget bästa troligen --
  absolut nödvändigt. Ty denna slags kunskap skulle hon nog sjelf
  småningom, och under tidens längd, genom egen erfarenhet förvärfva sig;
  utan att behöfva predestinera hvad som henne gagnar eller skadar.[10]
  Derjemte antyder denna myt -- i en viss annan, och högre mening -- att
  det ej tillkommer sinligheten (de sinliga lustarne och begären) att
  beröfva, eller förstöra, frukterna af kunskapens träd.
  
  Hvad vill nu detta säga? Jo detta vill, med andra ord, säga så mycket
  -- att menniskan är född hvarken att känna och kunna, eller att veta
  och förstå allt; ty detta tillkommer endast Gud. Och ej nog dermed!
  Vidare: att detta begär efter en kunskap, som icke blifvit henne
  beskärd -- ofta mera måhända skadar än gagnar henne; och hvarigenom hon
  sjelf således dymedelst ej sällan tillskyndar sig sin egen ofärd, eller
  olycka. Detta förmenande, hvarigenom vi nemligen hindras att inhemta en
  djupare och mångsidig kunskap -- en åsigt hvaraf äfven inom den kristna
  religionen ännu röjes nog tydliga spår, isynnerhet i sjelfva Påveläran
  -- tyckes sålunda helt och hållet motsäga vår, och vår tids, nuvarande
  filosofi; deruti just fulla motsatsen, eller kunskap och vetenskap (i
  allt möjligt) utgör målet för allt vårt sträfvande och eftertraktande.
  Dock kan å andra sidan icke nekas att liksom "för tidig lärdom" föga
  gagnar, så har "onödig nyfikenhet", och vetgirighet, ofta redan varit,
  och blir ofta ännu orsaken till mångens olycka och förderf, och det i
  dubbelt afseende; nemligen af det naturliga skäl, att man dervid ej
  sällan af oförstånd och obetänksamhet, eller af oförsigtighet, vågar
  mera än vederbör; och sålunda, onödigtvis, härvid uppoffrar sig sjelf;
  eller ock försummar man härvid hvad som, i materielt afseende närmast
  afser lifvets nödvändigaste behof; och hvartill slutligen vidare ännu
  kommer det historien, och erfarenheten, lärt oss det mången som med
  sina kunskaper, och sitt förstånd, i högre mening sökt upplysa och
  gagna sin samtid, sjelf deremot härvid fallit ett offer för den råa
  okunnigheten hos massan af folket. Med ett ord, denna myt substituerar
  i så måtto här sjelfva okunnigheten, såsom ett nödvändigt vilkor för
  menniskans sanna välgång och sällhet. Men å andra sidan åter kan den
  förtäckta meningen härunder vara motsatt, och den nemligen att vi ej
  böra af sinliga njutningar och begär -- och således icke heller af
  snikenhet och vinningslystnad -- förstöra, uppoffra, och omintetgöra
  frukterna af kunskap och vetenskap, såsom oss nemligen egnade för ett
  vida högre, och andligare, ändamål. d.v.s. med andra ord: att vi skola
  tillbörligen värdera frugterna af kunskapens träd, hvilket vi i så
  måtto skola anse, och betrakta, såsom heligt. Tag nu reda på oraklets
  språk! och -- hvilken regel man här skall följa, eller -- hvilkendera
  meningen är den rätta? Emellertid måste vi anmärka, att denna princip
  -- att _icke äta (njuta) af kunskapens träd_ (som det heter) tyckes
  hafva utgjort den tidens filosofi, och -- så vidt oss historien, i
  detta fall, kan upplysa -- nu redan i flere tusen år hafva varit hela
  menniskoslägtets lefnadsprincip; hvilket bevisar att man (endast med
  högst få undantag) riktigt uppfattat, och troget följt, detta, i tidens
  början, gifna orakelspråk. Men hvilka undantag vi hufvudsakligen hafva
  att tacka för den vetenskapliga och sociala ståndpunkt, för den
  bildning, kultur och civilisation, vi nu innehafva. Hvarföre det synes
  oss som om detta omtalta förbud att odla vårt förstånd, ursprungligen
  icke hade utgått ifrån Gud, utan synes det mera hafva grundat sig på en
  af menniskorne sjelfva den tiden uppfattad teosofisk åsigt; och såsom
  sådan -- utgått om ej ifrån, så åtminstone -- enligt den allmänna
  folkopinionen;[11] och i hvilket fall äfven denna åsigt således
  baserade sig på en viss slags verldserfarenhet. I detta fall ser det
  sannerligen ut som förbudet att njuta af kunskapens frukter, verkligen
  skulle grunda sig på en lång praktisk erfarenhet; i hvilket fall dessa
  få rader innehålla ännu en ny, och stor sanning. Nemligen den, att ju
  mer menniskan, medelst kunskap, gjort _framsteg_ i bildning och kultur
  -- dess mer har hon derigenom (å andra sidan) vanligen gjort _baksteg_
  i moraliskt hänseende -- med afseende å sedernas förfall. Ty der
  kunskap, och vetenskap, endast ytligt sysselsätta förståndet, utan att
  derjemte djupare hafva inträngt i sjelfva hjertat, eller i
  menniskosjälen -- der är det verkligen ofta fallet att lasterna, och
  brotten, derigenom finna ett rikare fält för sin verksamhet; såvida
  nemligen kunskapen i detta fall oftast, och vanligen, (å ena sidan)
  begagnas -- att uppskörta, och pungrycka, okunnigheten (å den andra). I
  detta fall förutsätter detta förbud icke, såsom man hittills trott, ett
  moment af sjelfva menniskans skapelsehistoria, utan baserar det sig på
  en lång tids, ja på flere seklers verldserfarenhet. Hvilket tydligt
  utvisar att donna myt, lika litet som de två följande (den Grekiska,
  och den Finska) innehåller Guds oss uppenbarade ord, utan är ett
  resultat af den djupaste eftertanke, empiri, och -- menniskofilosofi.
  
  Vidare lära vi af denna myt, att det egentligen var _gvinnan_, som --
  till följd af sin obetänksamma, svaga och lättrogna karakter -- först
  lyssnande med begärlighet till såkalladt oförståndigt prat (i det
  sqvallrandet, och slabbrandet, tyckes än i dag utgöra hennes svaga
  sida) hvarigenom hon slutligen lät öfvertala sig till hvad orätt var,
  och blef sålunda förförd af ormens list; utan att det dessutom äfven
  var hon, som sedermera, medelst denna sin öfvertalande förmåga,
  förledde sin man till affall. Månne vi icke härutinnan, ännu i denna
  dag, igenkänna qvinnans skaplynne och natur?[12] Och slutligen -- hvad
  blef väl följden af den förtärda frukten? Jo, att menniskan nu, bättre
  än förr, lärde känna sig sjelf, d.v.s. insåg sin egen skröplighet
  (nakenhet) svaghet och oförmåga; eller, som det i bibeln står: "då
  öppnades deras ögon, och de vordo varse -- att de voro nakne". Ja --
  hvilken djup filosofi finnes icke, såsom en skatt oss förbehållen,
  nedlagd och förborgad under dessa få ord -- i fabeln om "Kunskapens
  träd", och menniskans såkallade "fall" ehuru vi allt hitintills, d.v.s.
  på några tusen år -- icke måhända så noga härpå reflekterat, eller
  fullständigt, och såsom sig bör, förmått uppfatta dessa ord, d.v.s.
  icke lyckats att från sitt mörka schakt uppgräfva, och i dagern bringa,
  denna för oss förborgade skatt. Men det märkvärdigase likväl af allt,
  är att denna Judiska folkmyt -- ehuru under annan form, likväl under
  samma och nästan enahanda kategori, eller under analoga förhållanden --
  förekommer ej blott, och afspeglar sig i den äldsta Grekiska folksaga,
  utan framspirar äfven i fornfinnarnes mytika sagoberättelser; ehuru
  naturligtvis äfven der omklädd, och utsmyckad, under en annan
  drägt.[13] Och hvilket, liksom mycket annat (enligt vår tanke) bör
  bevisa, och häfda, den af oss mångengång redan förut framhållna
  sanningen angående d.s.k. Finska folkstammens forntida höga verldsålder
  (jemf. _Otava_ 1 D.s. 13 o. följ, samt Förklaringen öfver Tacitus, p.
  XX o. följ.)[14]
  
  Enligt bibelns lära var det således Eva, som -- lockad af ormens list
  -- lät förleda sig att, till följd af den qvinliga svagheten, bryta
  emot Herrans bud, i det hon ej blott sjelf smakade på den förbjudna
  frukten, utan dertill äfven lockade och öfvertalte sin man.[15] På
  samma sätt hade nu Zeus (Deus) eller Jupiter, enligt den grekiska
  myten, förbjudit Pandora att öppna den i hennes vård, och förvar,
  anförtrodda asken (eller dosan) hvaruti -- till lycka för
  menniskoslägtet -- alla otyg, och olyckor, voro stängda, inneslutna och
  förborgade. Men äfven hon -- nyfiken, som hon gunås var, att erfara
  hvad dosan måntros i sig innehöll -- kunde icke hålla sig, med mindre
  hon icke deruti skulle kantänka endast som man säger -- litet titta.
  Och äfven om hon icke sjelf, i egen person, öppnade den, så tillät hon
  likväl icke blott, utan formligen dertill öfvertalte sin man,
  Epimetheus; och hvarvid alla dessa, der inneslutna, olyckor -- sålunda
  lössläppte -- flögo verlden rundtomkring, oss arma menniskor till evig
  sorg och skada. Endast genom lockets hastiga, och skyndsamma,
  tillskjutande -- lyckades det henne att på bottnet af dosan dock
  qvarhålla "hoppet", som sålunda ensamt deri qvarstannade; oss fattiga
  menniskobarn till en slags tröst, under alla våra sorger och
  bekymmer.[16] Det var således, äfven enligt denna myt, icke blott
  brottsligheten att "handla" emot Jupiters förbud, icke heller endast
  den "qvinliga svagheten", och ostadigheten, som här sålunda skulle
  bestraffas, och ådagaläggas; utan det var hufvudsakligen, och snarare
  begäret att "forska", d.v.s. att erfara och vilja veta allt, som -- i
  hvardera fallet -- var orsaken om ej till menniskans närvarande olycka
  (olyckliga belägenhet) så åtminstone till medvetandet deraf. Och Gud
  vet om icke häruti, ännu i denna stund, ligger -- på djupet förborgad
  -- en stor sanning (d.v.s. en -- hemliget).[17] Mig synes det
  åtminstone såsom den, i sin stora okunnighet ännu stadda, råa och
  oupplysta menniskan, i detta afseende, på sätt och vis kan anses
  vara lyckligare[18] i så måtto att hon "icke känner" ens igen sig
  sjelf, eller sin egen belägenhet, och bestämmelse, d.v.s. är -- okunnig
  (i högre mening) om sin subjektiva ståndpunkt i verlden; i hvilket fall
  hon således t.ex., likt djuret, är omedveten om allt hvad som händer
  och sker i verlden, eller af hvad som händt, med mindre det icke
  tilldrager sig inför hennes ögon.
  
  Men innan vi nu gå längre, d.v.s. innan vi gå att närmare framhålla,
  och förklara, den finska folkmyten (i allmänhet) och den om Sampo
  (isynnerhet) så måste vi ännu en gång anmärka -- att det gäller om
  myter, hvad som i allmänhet gäller om folksägner, m.m. det vill säga
  att, ehuru de omfatta, eller behandla, samma ämne, de dock derföre icke
  alltid äro stöpte precis i samma form, utan förekomma de ofta hos samma
  folk, och på samma språk -- mer eller mindre travesterade i olika
  variationer. Vidare måste vi anmärka att de egentliga skalderna, liksom
  de genuina sagoförtäljarne, hålla sig alltid (åtminstone någotsånär)
  troget till sjelva ämnet, utan att deri inblanda främmande och
  heterogena saker; hvilket dock derföre icke hindrar dem, enhvar, att
  vid framställningen deraf -- stundom, om det så passar sig,
  improvisera, d.v.s. mer eller mindre troget, och fullständigt,
  återgifva detsamma; i thy att man äger, att åtminstone hvad formen
  eller hvad språket angår -- att förbättra, och försköna det, enligt
  hvad man tycker att saken fordrar. Hvaremot man ofta ibland de
  såkallade slarfsångarne, och sagoförkunnarne, finner en hop rabulister,
  eller jorfvare, skräflare, prällare och pratmakare, hvilka -- i detta
  fall, mindre grannlaga -- föga fästa sig vid innehållet, som icke mera
  vid omfånget af hvad de hafva att förtälja; och hvilka härvid gjort sig
  qvantiteten, och ej qvaliteten, till en hufvudsak; eller som, för att
  härutinnan kunna täfla med andra, söka att förlänga, eller att uttöja,
  såväl af hvad de hafva att sjunga, som af hvad de hafva att berätta --
  i det de deri ej blott inblanda allt möjligt, utan omblanda och
  tillskarfva det ena med det andra, och den ena sången ofta med den
  andra, antingen den passar i stycket eller icke; troende att
  förtjensten härvid ligger i förmågan att kunna fortfarande utmärka sig
  och excellera, eller att härmed kunna hålla ut längre än någon annan.
  Och för dessa slags virtuoser skall man vara på sin vakt, för att icke
  af dem blifva lurad, eller missledd på villovägar. D.v.s. man skall --
  vid afhörandet, och upptecknandet, af dessa slags fornqväden, och
  sagominnen, från folkets mun -- med urskiljning, och förstånd afhöra,
  och uppfatta, ämnet; hvarvid erfordras ej blott ett fint väderkorn,
  d.v.s. en fin smak, och ett fint gehör, eller såtillsägandes -- en djup
  blick, för att i detta afseende kunna uppfatta det sanna och det rätta,
  eller det verkliga förhållandet, d.v.s. för att kunna skilja det från
  den ofta dervid vidhängande slaggen. För att så mycket lättare kunna
  detta, tillkommer det Runosamlaren att, vid olika tillfälldn, låta
  skalden repetera samma sång, då det obehörigen tilllagda ordkramet
  vanligen omvexlar, och derigenom röjer sig sjelf. Och är det häruti som
  Lönnrot, till en början (enligt vår tanke) kanske felat. Dock kan detta
  fel icke tillräknas honom, så framt hans mening nemligen verkligen var
  att återgifva oss det, sådant han sjelf från folkets mun hade
  upptecknat det. Men han har, som oss synes, sjelf förgått sig derigenom
  att han -- i likhet med många af de nyssnämnda sånghanarne -- än
  ytterligare med hvarandra sökt amalgamera, och koncentrera, heterogena
  och olikartade ämnen; hvarigenom hans så mycket berömda och utskrikna
  "Kalevala", oaktadt dess många och verkligen vackra egenskaper, och
  stora förtjenster -- i det hela är förfelad, och icke kan undgå att af
  mig, såväl som af hvarje sakkännare, betraktas såsom ett i många
  afseenden misslyckadt fuskverk.[19] Hans högsta sträfvan, och
  hufvudändamål, var -- att, (enligt hvad han sjelf medger) uti en enda
  såkallad sångcykel förena, och innesluta, alla möjliga både af honom
  sjelf, och af andra, ihopsamlade och upptecknade gamla finska
  folksånger,[20] -- antingen det nu passade sig i stycket, eller icke.
  Afsigten var ögonskenligen den, att han ville af den forntida finska
  folkpoesin sålunda ihopbringa någonting, som ej blott i inre afseende
  (eller i poetiskt värde och hänseende) utan som äfven i yttre måtto
  (d.v.s. i vidd och storlek) kunde ej blott jemföras, eller mäta sig med
  _Iliaden_ eller _Odysséen_ (kanske med båda) utan -- om det gällde --
  äfven, i detta fall, uppväga sjelfva gubben Homerus. Ej nog dermed att
  han, för att vinna målet, ofta -- utan urskiljning -- intog i sin
  Kalevala dessa slags af våra folksångare, och skalder, redan förut nog
  mycket omtuggade och idislade, eller med hvarandra sammanvalkade
  qväden; han nödgades nu äfven sjelf -- för att få dem något så när att
  bättre hänga ihop -- än ytterligare ihopknåda och sammankafla dem; och
  hvilket Lönnrot numera (sedan jag anmärkt det)[21] äfven sjelf medger
  och offentligen erkänner; och hvarigenom det gamla godset ofta nog blir
  svårt att skilja från detta sitt omstöp. Derigenom har nu äfven händt
  -- för att här ej tala om den villervalla, som i anledning häraf
  uppstått i mångt och mycket annat, och som gör att de flesta icke veta
  hvad som deraf hör till den finska folkpoesin, och hvad som icke hör
  dit -- att äfven framställningen af Sampo, i hans Kalevala, blifvit
  tecknad på ett sätt som ingen menniska begriper, och spelar der en
  vigtig roll, som ingen förstår sig uppå -- icke engång Lönnrot sjelf;
  (till ett bevis på naturen, och karakteren, af detta slags sångarspel),
  och som gifvit anledning till de galnaste, och befängdaste olika slags
  begrepp, och förklaringar; hvilka vi i korthet framställt i N:o 14 af
  skämttidningen "Kurre" för 1871, uti en uppsats under rubrik: "_Man
  måste skratta, om man vill eller icke_."[22]
  
  Efter dessa föregående anmärkningar, upprepa vi ännu en gång -- att
  samma tanke, eller idé, som karakteriserar såväl den Grekiska som
  Israelitiska folkberättelsen -- föresväfvar oss äfven här i den Finska
  folkmyten angående _Sampo_; ett namn, eller ett ord, hvars betydelse
  för oss, tills vidare, i det hela är likgiltigt, och numera åtminstone
  lika hemlighetsfullt som beskaffenheten, d.v.s. konstruktionen af
  "Pandoras ask", och inredningen af "Noachs ark", eller determinationen,
  och det vetenskapliga eller botaniska namnet på "kunskapens träd".[23]
  Emellertid voro vi de förste, som allraförst hörde, allraförst
  upptecknade, och först äfven omtalte myten om _Sammas_, d.v.s. om
  _Sampo_, sådan den förekom, förvarad af den Finska folkstammen i ett
  främmande land.[24]. Den lyder, ord för ord, i Svensk öfversättning,
  som följer:
  
  _Väinämöinen den gamle, och Jompainen den unga...[25] begåfvo sig
  fordom till Pohjalandet (Österbotten? Norrbotten?) för att förskaffa
  sig Sammas. Der fingo de tag i Sammas.... Man begaf sig till sjöss.
  Sade Jompainen, den unge -- till Väinämöinen, den gamle: "stäm nu redan
  upp din sång!"... "Det är förtidigt ännu att sjunga (sade Väinämöinen)
  ännu synas Pohjolas portar, stugu-ugnarne skymta"...[26] Flög så Sammas
  upp till skyn. Den unge Jompainen afhögg (härvid) med sitt svärd tvenne
  tår af Sammas. Den ena damp i hafvet, den andra föll (fick man tag i)
  på marken. Hvilken damp i hafvet, deraf uppstod saltet i hafvet;
  hvilken föll på marken, deraf uppkom gräset på marken. Om man hade
  bekommit flere, så skulle säden hafva vuxit, utan att behöfva
  sås_.[27]. Det var således äfven här _olydnaden_,[28] och den menskliga
  _dårskapen_, som behöfde tillrättavisas och bestraffas; hvilka laster
  (enligt den Finska myten) beröfvade menniskan himmelens välsignelse,
  och beredde om ej hennes egen ofärd, så åtminstone minskade den sällhet
  hon möjligen kunnat vinna. Men det var denna gång icke qvinnans fel;
  hvilken hos Finnarne, i allmänhet, och i synnerhet den tiden -- spelte
  en alltför obetydlig och underordnad roll;[29] det var ungdomens, den
  hetlefrade och uppbrusande ynglingens. Det är i detta afseende denna
  myt innebär, bland annat, en ny och ganska vacker lärdom -- hvilken,
  såsom sådan, knappt står att finnas i hela Kalevala, nemligen huruledes
  ungdomens olydnad, emot ålderdomen, bestraffar sig sjelf. Icke heller
  var det nu forskningslusten, nyfikenheten, och vetenskapsbegäret som
  skulle näpsas -- nej det skall Gud veta! Detta utgör icke Finnarnes
  svaga sida; hvarföre ock denna egenskap, eller denna böjelse, icke
  heller behöfde här framhållas och förevitas. Hvad deremot utmärker den
  Finska myten, så gäller förebråelsen denna gång -- en viss annan
  mensklig svaghet, och taktlöshet; nemligen den att man, i allmänhet --
  icke skall _skryta_, och _brösta sig_, eller "rosa, och prisa,
  marknaden", som man säger. Med anledning deraf att Jompainen nu sjelf
  uppstämde en segersång öfver det vunna bytet, heter det ej utan skäl --
  _ante victoriam noli cantare triumphum_, äfvensom _propria laus
  sordet_. En lärdom, hvilken vi än i dag måste inplanta hos våra yngre
  litteratörer och tidningsskribenter; nemligen den, att -- icke yfvas
  och förhäfva sig, hvilket endast bevisar oförstånd och egen okunnighet;
  ty ju mindre man begriper, desto mera tror man sig förstå (jag
  tager härpå sjelfva Universitetets Konsistorium, ej mindre än
  Litteratursällskapet, och Fornminnesföreningen, till vittne). Det
  förtjenar derföre kanske, med anledning häraf, att nämnas -- att det
  ännu i dag ingår i den genuint finska nationalkarakteren (hvad äfven
  Sampomyten här, medelst Väinämöinens varning, påpekar) nemligen en
  afgjord motvilja för allt hvad _smicker_ och _skryt_ heter, eller ett
  ogillande af allt slags beröm, angående såväl egna som andras
  förhållanden.[30]. Ja Finnarne gå så långt i sin förbehållsamhet, och
  tystlåtenhet, att de anse den som en _narr_, och förklara offentligen
  den för en dåre, som omtalar och berättar allt hvad han vet.[31]
  
  Alla dessa mytiska fabler -- hvilket är märkvärdigt nog -- gå således
  ut på att ådagalägga det menniskan sjelf ursprungligen varit (liksom
  hon ännu är) -- skulden till sin egen olycka; och föga torde någon
  hafva lust att vilja bestrida sanningen häraf. Ty liksom, enligt den
  bibliska legenden, _Adam och Eva_ ej blott sjelfve varit sälla och
  lyckliga, utan (genom dem) äfven hela menniskoslägtet, om de ej vidrört
  det i deras lustgård stående _Kunskapensträdet_, och liksom (enligt den
  Grekiska myten) _Pandora och Epimetheus_ voro orsaken till vår olycka,
  derigenom att de ej troget förvarade den i deras vård lemnade asken,
  hvaruti alla olyckor voro inneslutna, så blefvo nu äfven (enligt den
  Finska myten) _Väinämöinen och Jompainen_ skulden till menniskans
  ofärd, derigenom att de ej bättre förstodo att i sitt förvar bibehålla
  den, medelst Sampo, dem anförtrodda lyckan och sällheten. Eller, med
  andra ord, i ingen enda af dessa gamla folktraditioner lägges det
  skaparen till last, att hafva danat menniskan mindre lycklig, d.v.s.
  att hafva varit orsaken till menniskans olycka (qvod est observandum!)
  hvarföre skola vi då klaga på försynen?[32] Sedermera följer en viss
  annan serie, eller cykel, af myter -- som på sätt och vis går ut på att
  bevisa sjelfva motsatsen af de förra; eller enligt hvilka menniskan ej
  blott söker, utan verkligen och slutligen, till en del äfven lyckas att
  godtgöra denna sin förlust, d.v.s. att uppsöka, och på sätt och vis
  öfvervinna den sålunda förlorade sällheten och lyckan. Hvarigenom då?
  frågar läsaren. Jo -- genom kultur och bildning, d.v.s. genom hjertats
  förädling, medelst tankens odling, och förståndets utveckling. Således
  -- genom samma "kunskapens träd", hvarigenom hon förra gången förlorade
  sin lycka. Men äfven här måste förhållandet framställas genom
  liknelser, och sinnebilder, (sinliga symboler) eller medelst mytiska
  fabler och sagor; hvilka i det hela äro en refräng, eller en omkastning
  af de förra. Eller då de förra myterna uttryckte, och innefattade --
  ett tänkespråk, som det tillhörde forntiden att bevittna, och besanna,
  så innehålla de sednare myterna deremot -- en sanning, som det tillhör
  oss, och vår tid, att lösa och effektuera.
  
  För att nu åter härvid följa med vår Bibel, som förvarar de Judiska och
  Israelitiska traditionerna, så omtalas (i 7:de Kap. af Genesis) huru
  det lyckades Noach (n.b. genom Guds tillstädjelse) att ifrån
  menniskoslägtets undergång, vid d.s.k. "syndafloden" (förut taltes det
  om "syndafallet", nu -- om "syndafloden"; detta är Rabbinernas, eller
  presternas språk) rädda sig, och sin familj (och derigenom äfven
  sjelfva den nuvarande stammen till menniskoslägtet) -- i en båt, eller
  medelst ett fartyg, d.v.s. i d.s.k. "arken".[33] I den Grekiska
  fabelläran omtalas likaledes, och i öfverensstämmelse härmed, att då
  Jupiter beslöt att förgöra menniskoslägtet, medelst en allmän
  öfversvämning, -- huruledes _Deukalion_, varnad härvid af sin fader,
  Prometheus, räddade sig, ensam, i ett skepp, jemte sin hustru,
  _Pyrrha_. Och likaså reproduceras samma idé, angående sättet att
  åvägabringa sin egen och andras lycka, då det omtalas -- ehuru scenen
  är förändrad, och föreställes i en vida sednare tid (ty myten känner ej
  till någon tid, eller tidsbestämmelse; den är i detta fall evig) --
  huruledes det lyckades den Thessaliska prinsen Jason -- i likhet med
  Aeneas, som bortförde Trojas "Palladium" -- att, med fartyget Argo, och
  sina såkallade "Argonauter", förmedelst en båtfärd -- från Jolcos i
  Grekeland, till Mingrelien i Asien, och der -- från templet i Colchis,
  bortröfva det derstädes förvarade "gyllene vädursskinnet"; hvarigenom
  han beredde sin, och sitt lands lycka. Och hvilket skinn dessutom der
  bevakades, uti Martis heliga lund, ej blott af en drake, utan jemväl af
  åtskilliga oxar. Något sådant (härmed analogt) föresväfvar eller
  förespeglas oss äfven vid beskrifningen om _Väinämöinens och
  Jompainens_ äfventyrliga sjöresa till Pohjola, för att derifrån
  bortföra _Sammas_.[34] Hvilket, om det hade lyckats, och hvilken om de,
  oskadad, hade fått behålla -- här tyckes motsvara hvad vi i allmänhet
  förstå med begreppet "lyckan." Ett begrepp, hvilket -- såsom sådant
  (enär det uppfattas olika af hvarje enskild menniska) annars svårligen
  -- genom någon sinnebild, attribut, symbol, eller på något annat
  sinligt och åskådligt sätt -- låter sig tänkas, och föreställas. Och
  hvilket ord, till sin andliga betydelse, sålunda uppfattadt, sedermera
  naturligtvis kan, i skilda och olika fall, snart sagdt vid otaliga
  tillfällen -- förklaras, begagnas, och användas. Hvad särskildt ordet
  _Sammas_ vidkommer, synes oss detta (men ingalunda ordet _Sampo_)
  troligen vara det ursprungliga namnet, eller den genuint rätta
  benämningen; hvilket vi straxt litet längre fram skola närmare
  ådagalägga. Till denna slutsats skulle man kunna komma äfven derigenom
  att vi, i så måtto, härmedelst troligen räddat den sista spillran af
  ett dyrbart fornminne; som annars, och numera måhända -- vore totalt
  förgånget; nemligen sjelfva den rätta, och genuina, betydelsen af ordet
  _Sampo_; som annars, och med ledning af Kalevalarunorne -- omöjligen
  kan förstås. Det är troligen, och med anledning häraf, som Ganander, på
  grund af sin urkund, och enligt sin uppfattning af saken, (sid. 83)
  säger med stöd af en annan mytisk sång: "_Sämsä_ (eller _Samsa_) _en
  skogsplanterare, sådde alla backar, sandmoar och kärr, med träd-frön,
  som vennon härkä_ (således är här nu också fråga om en oxe) _upplöide.
  Han var Pellervoises son, och tänkte redan i sin tid på skogs och vilda
  träns plantering_."[35]
  
  Efter denna förklaring, som tillika derjemte (enligt hvad vi längre
  fram skola visa) innefattar den troligen rätta betydelsen af ordet
  _Sampo_ -- skola vi närmare öfvergå till diverse ställen der detta ord,
  eller der detta namn, förekommer omtalt i de finska Runosångerna. Den
  första som efter mig omtalar det, är Topelius, i sitt 6 år sednare
  d.v.s. i sitt 1823 utgifna 2:dra Häfte af "Vanhoja Runoja"; deri det
  uti en från Arkangelska guvernementet erhållen Runa, under rubrik:
  "Väinämöisen kaikenlaisia Toimmituksia" (sid. 15-18) förmäles huruledes
  smeden Ilmarinen -- enär Väinämöinen beklagade sig öfver Pohjola gumman
  Louhis till honom framställda begäran -- fabricerade, d.v.s. skaffade
  åt honom (med anledning af hans löfte till henne) en _Sampo_.[36] Men
  han hade knappt fullbordat den, eller fått den färdig, innan redan
  "Pohjan akka" hade anammat den i sitt förvar,[37] och inläst den bak
  lås och bom (bak 9 lås) i Pohjolas stenbacke; hvarifrån det dock
  slutligen lyckades Väinämöinen att utbekomma den, derigenom att han med
  sin sång insöfde allt hvad folk hette i Pohjola -- hvarefter han
  hemligen bortförde skatten (Sampo). Men på hemresan, öfver hafvet
  (sjön) -- åtföljd af sin dräng, "_Iki Liera Tieranpoika_" -- upphunnen,
  förföljd och antastad af Pohjan akka, hvilken -- sedan hon vaknat till
  följd af Tranans rop, och skrik, deröfver att myran stungit den i foten
  -- nu satte efter honom med alla krafter; och då nu Väinämöinen härvid,
  förmedelst sin trollförmåga, gjorde att hennes fartyg förliste,
  förfärdigade hon sig i hast vingar af badqvastar, fullsatte med
  hundradetals beväpnade män, hvarmed hon förföljde honom. Men hvarvid
  Väinämöinen drog upp sitt svärd ifrån sjön, från relingen sin huggare,
  hvarmed han bankade henne på vingarne. Denna fantastlika framställning
  upplyser således ingenting närmare om Sampo, än att ordet der
  händelsevis endast omnämnes.[38]
  
  En variant af denna sång förekommer i Kalevala, fördelad först i 10 R.
  v. 419-428, och sedan i 42 och 43 R. der det i den första Runan omtalas
  huruledes, -- sedan Ilmarinen engång åstadkommit, eller fått Sampo i
  gång, -- den fabricerades, eller malade:
  
      Jauhoi purnun puhtehessa,
      yhön purnun syötäviä,
      Toisen jauhoi myötäviä,
      kolmannen kotipitoja (v. 419-422)
  
  eller hvarom det på ett annant ställe heter
  
      Takoi sammon taitavasti,
      laitahan on jauhomylly,
      Toisehen on suolamylly,
      rahamylly kolmantehen (v. 413-416).
  
  Man ser häraf att sedan den rätta, och ursprungliga, bemärkelsen af
  ordet Sampo, undgått skaldernas uppmärksamhet, och liksom försvunnit
  från folkets medvetande -- förblandade de här begreppet om det som
  skulle malas, med det som skulle mala; (något hvarpå man i folkdikten
  påträffar mångfaldiga slags exempel) och som gaf dem anledning att
  besjunga huruledes, och af hvem Sampo (qvarnen?) var fabricerad; men
  hvarvid sjelfva hufvudämnet (nemligen det som skulle malas) blef i
  brådskan bortglömdt; i det myten måhända röjt en viss inverkan af den
  skandinaviska dikten om Frodes qvarn; eller tvärtom måhända -- härleder
  sig denna, från den finska, helst namnet Frode tyckes vara lika nära
  beslägtadt med ordet _frö_, som _Sammas_ med ordet _siemen_.
  
  Väinämöinen, Ilmarinen och Lemminkäinen[39] begåfvo sig (enligt denna
  sednare tradition) sjövägen till Pohjola, för att sedan Louhi icke i
  godo med Väinämöinen ville dela Sampo[40] -- med våld derifrån
  bortförde densamma. Till hvilket ändamål han icke blott med sina sånger
  insöfde befolkningen i Pohjola, utan öppnade han genom sångens
  trollmakt äfven portarne, eller dörrarne, till den stenbacke (eller det
  kopparberg) uti hvilket Sampo på 9 famnars djup, var inläst inom 9 lås
  och en hemlig rigel.[41] På Väinämöinens vink -- var Lemminkäinen
  genast till reds att bära bort Sampo; men för att upplöja, eller med
  plogen upprifva dess, på 9 famnars djup, i jorden ingrodda rötter,[42]
  nödgades han dertill begagna den stora Pohjola oxen (återigen gäller
  här fråga om en oxe!). Sedan de nu sålunda lyckats föra Sampo ombord,
  och begifvit sig till sjöss, var det denna gång den ostyriga
  Lemminkäinen som ej blott väckte fråga om att man borde uppstämma en
  segersång, utan formligen derpå påyrkade. Väinämöinen anmärkte väl att
  det var för tidigt, innan de fingo sina egna hemknutar i sigte;. men
  icke dess mindre började nu Lemminkäinen att sjunga, och det --
  högljudt; hvaraf tranan, skrämd, upphäfde ett förfärligt skri, dermed
  den uppväckte folket i Pohjola. Hvarvid Louhi, saknande sin Sampo,
  först sökte att medelst töcken och dimma, och sedan att med häftiga
  stormar och stark sjögång -- uppehålla, och förhindra, Väinämöinens
  hemresa. Förföljd af hafstrollet, och utsatt för starka orkaner och
  stormvindar, fällde Väinämöinen, i brådskan, sin kantele i sjön; som
  sålunda gick förlorad -- till en framtida fröjd, och förtjusning, för
  alla hafvets Tritoner och Najader. Emellertid ansatt af Louhi och dess
  följe, hvilken, med sitt välbemannade fartyg, sökte upphinna honom --
  framtrollade Väinämöinen, för att kunna undgå henne, ett grund midt i
  farleden, hvarpå Pohjola-fartyget strandade och -- förliste. Louhi lät
  dock häraf icke bekomma sig; utan hiskeligen fort bildade hon sig klor
  af lior och hackor, vid det hon gaf sig att flyga med halfva
  fartygsskrofvet, väl armeradt och bemannadt, för att förfölja
  Wäinämöinen; hvarvid icke allenas Lemminkäinen -- under det Ilmarinen,
  med sina böner, vände sig till Gud -- med sitt blottade svärd --
  klippte till sina förföljare, utan dervid äfven Wäinämöinen, med sin
  styråra[43] klappade örnen på tassarne; hvarvid alla dess klor
  krossades, så att endast lillfingret blef öfrigt. Och då nu Louhi, med
  det omtalta fingret skulle gripa efter Sampo, häfde hon den i sjön, och
  det midt på fjärden, hvarvid den gick i bitar, och föll i många
  stycken; af hvilka de större sjönko ned till hafsbottnet, tillföljd
  hvaraf skatter alltjemt, ännu fortfarande, stå att anträffas i hafvets
  djup. De mindre bitarne deremot drefvos af vågorne till stranden;[44]
  hvaröfver Wäinämöinen högeligen fägnade sig, i det han ytttrade:
  "derifrån förskrifver sig nu fröets (sädens) härkomst, och början till
  en beständig lycka, deraf härflyter plöjning, sådd och skörd, deraf
  månen att skina, och solen att lysa -- med ett ord, deraf komma lyckans
  dagar att sålunda randas för Suomis folk och landamären."[45] Det är
  således hoppet om årliga och lyckliga skördar, som (enligt den Finska
  myten) kommer fortfarande att fröjda och upplifva oss.
  
  Man ser således häraf att _Sampo_ ursprungligen är samma myt, som
  den vi redan, par decennier förut, framställt -- under namn af
  _Sammas_; endast med den skilnad att man, i förra fallet, mera
  sysselsätter sig med draperierna, eller ornamenterna, och
  förberedelserna till den ifrågavarande handlingen, vid det man litet
  närmare beskrifver Sampo -- hvem som nemligen åvägabragt den, huruledes
  och hvarest den tillskyndades, och åstadskoms, m.m. hvilket, i stället
  att upplysa saken, gör den tvärtom mera mörk och obegriplig; ty när
  skalderna riktigt klippa till med sina poesier, och fantasier, så blir
  tillslut af alltsammans stort ingenting annat qvar, än några granna
  fraser, deras rimmerier och ett uppkok af deras ordkram; hvarföre Sampo
  måste förefalla obegriplig för alla dem som ej ha förmåga att djupare
  blicka in i det hemlighetsfulla, som i allmänhet karakteriserar, och
  utmärker, det mytiska elementet.[46]
  
  För att bevisa det sednare, eller oförmågan såväl hos den närvarande
  tiden, som hos den närvarande generationen, att riktigt kunna inse och
  uppfatta situationen (lika litet som vi troligen hittills kunnat
  fullständigt uppfatta den bibliska legenden om "kunskapens träd") vilja
  vi här, i kronologisk ordning, genomgå de skilda förklaringarne
  häröfver, och det i största korthet; hvarvid vi skola följa Doktor
  Donuer troget i spåren. Hvilken sedan han anmärkt att Lönnrot redan
  1827, i sin disputation _de Wäinämöinen_, förklarat att Wäinämöinen i
  historiskt afseende varit den som lärt Finnarne att idka sjöfart, och
  åkerbruk; en förklaring, som äfven Gabr. Rein (i Morgonbladet 1832 N:o
  15, 16) godkänt; men hvilken förklaring vi deremot icke kunna gilla och
  acceptera -- omtalar han att i anledning häraf redan 1835, ibland våra
  Tidningsblad utvecklat sig en häftig polemik om hvilkendera
  uppfattningen vore den riktiga angående kampen emellan Pohjala och
  Kalevala[47] -- antingen den mytiska eller den historiska? För vår del
  tro vi att grundidén dertill visserligen ursprungligen hvilar på en
  mytisk bas, men att framställningen, eller teckningen deraf (d.v.s. att
  sjelfva koloriten) är måhända i sina detaljer -- historisk; i så måtto
  nemligen att den inför och upptager namnen på historiska personer, och
  placerar sjelfva tilldragelse-schenen i vår nord. Föröfrigt kunna vi
  icke inse att här gäller någon kamp, och strid, emellan mörkrets makter
  och ljusets, emellan den goda och onda principen. Icke heller inse vi
  det Wäinämöinen och Ilmarinen, näst Ukko, voro Finnarnes högsta Gudar
  (såsom några deribland Collan, Donner, m.fl. påstå). _Ukko_ är dessutom
  ej heller namnet på någon Gud, det är endast ett epitet som tillägges
  honom, och hvilket ord blifvit begagnadt stundom såsom ett pronominum,
  stundom såsom en apposition, i stället för begreppet Jumala.[48] Den af
  Förf, så högeligen berömda Collanska Tidningsartikeln (införd i
  Morgonbladet 1838, N:o 56-62) kunna vi deremot, för vår del, ingalunda
  gilla, och godkänna, och detta äfven -- i flere andra afseenden.
  
  Den första offentligen uttalta förklaringen öfver betydelsen af Sampo,
  är emellertid meddelad af en _anonym författare_ redan 1836 (således
  för 36 år sedan) uti en uppsats under rubrik: "Några ord om Kalevala"
  (intagen i Helsingfors Morgonblad 1836, N:o 95-96) deri det förklaras
  att med Sampo förstås ett _Musikaliskt Instrument_; men -- hurudant?
  nämnes der icke. Kuriöst nog nämner äfven Topelius -- i en not under
  företalet af den 1831 af honom utgifna 5:te Delen till sina "Vanhoja
  Runoja:" -- "Sampo kuuluu olevan rauvasta Kanteleen mukaan taottu
  _Soittokeino_." Men hvarifrån han fått denna uppenbarelse, säger han
  icke.
  
  Sedermera fantiserade _Fabian Collan_ -- i en vidlyftig uppsats under
  rubrik: "Wäinämöinen och Ilmarinen, näst Ukko, de högsta gudar hos de
  fordna Finnarne" (införd i Morgonbladet 1838, N:o 56-62) -- angående
  den förmenta striden emellan Pohjola och Kalevala, emellan ljusets makt
  och mörkrets. Vi finna icke det ringaste spår till en såbeskaffad
  strid. Ty såsom vänner, och bekanta, begåfvo sig Wäinämöinen, med
  konsorter, till Pohjola... och såsom sådane emottogos de äfven af
  Louhi; men då de om natten, under det de andra sofde, hemligen
  bortförde Sampo, blefvo de eftersatte, och på vägen upphunne; hvarvid
  -- enär man med våld ville återtaga Sampo -- ett slagsmål, eller ett
  nappatag, visserligen uppstod, hvarvid bytet halades öfver bord,
  hvilket både var, och blef, resultatet af striden.
  
  Kort derpå förklarade Lönnrot sjelf (i Tidskriften Mehiläinen 1839, p.
  14, 18, och i Borgå Tidning 1839, N:o 96, samt i Helsingfors Morgonblad
  1839, N:o 54) det ordet Sampo vore en sammansättning, eller en version
  af de ryska orden _sam bog_ (sjelfva guden) och med anledning hvaraf
  han påstod att härmed betecknades den Finska _Jumalabilden_, som skulle
  skänka Finnarne all möjlig sällhet och lycka. En förklaring som Collan
  deremot, på af honom anfördt skäl, lifligt bekämpade i en uppsats,
  benämnd "Biarmaland och Pohjola" (i Morgonbladet 1839, N:o 53, 54) vid
  det han förmodade att dermed afsågs en _möbel_, en grant utstyrd
  _klädkista_ för Pohjolajungfruns räkning, sålunda benämnd med afseende
  å det "granna locket".
  
  _Robert Tengström_, som (i "Fosterländskt album" 1845, 1. p. 123, 189)
  vidt och bredt omtalar de hjeltesånger, eller det historiska epos, som,
  enligt hans tanke, framställes i Kalevala -- inlåter sig icke angående
  denna af honom såkallade _rika Talisman_, i någon närmare förklaring af
  Sampomyten.
  
  Af utlänningar har _Jakob Grimm_, uti en afhandling: "Über das
  finnische Epos" -- föredragen under en föreläsning, hållen vid
  Vetenskapsakademin i Berlin d. 13 Mars 1845, och aftryckt
  dersammastädes i Hoefersch Tidskrift 1. p. 38 o. ff. -- förklarat det
  han anser att Sampo icke kunde vara någon fantom, eller något
  inbillningskraftens foster, utan måste vara något allmänt kändt, och
  verkligt naturting, efter Louhi så bestämdt kunde göra anspråk derpå,
  och då Wäinämöinen utan svårighet gick in på att anskaffa det; hvarvid
  han gör oss uppmärksamme på den öfverensstämmelse som förefinnes
  emellan Sampo och _Frodes qvarn_, helst föreställningen om en
  såbeskaffad qvarn redan af gammalt förefinnes bland alla Tyska
  folkslag; utan att han dock närmare anger ursprunget dertill. Och i det
  han antyder att "kirjokansi" (det brokiga, sirliga, eller randiga
  locket) kunde ju beteckna en öfver Sampo utbredd _duk_, är han sjelf
  osäker om man ej med Sampo skall förstå den på horisonten uppgående
  gyllene _morgonrodnaden_, På ett annat ställe deremot (i sin
  "mythologie", p. 1229) erinrar han att i den Mongoliska sagan om trädet
  _Asambubararcha_, hvars i vattnet fallande frukter gifva ifrån sig
  ljudet _Sambu_, -- tyckes detta ord stå i något sammanhang med det
  Tibetanska ordet _Sangpa_ ("klingande helig") liksom sjelfva trädets
  namn är lånadt från det Sanskritiska ordet _Jambu_, och sjelfva
  fruktträdet heter _Eugenia Jambolana_.[49]
  
  Dessa Grimms yttranden hafva föranledt Norrmännen _Asbjörnsen_ och
  _Moe_ att, i deras 1852 utgifna "Norske Folkeeventyr" p. 488, anse
  berättelsen om Sampo vara beslägtad med den i Ringerige upptecknade
  Norrska sagan om _qvarnen_, som stod och malade _på hafsbottnet_.
  
  _Castrén_ underkastade de hittills gjorda försöken att uttyda Sampo en
  genomgående undersökning i sina "Föreläsningar öfver den Finska
  mytologin" (Helsingfors 1853) och uppställde en ny hypotes. Vid det han
  -- med afseende å innehållet af Kalevalasångerna -- fann likadana
  hjeltedikter bland Ostiaker, Samojeder, Tartarer och andra närmare,
  eller fjermare, med Finnarne beslägtade folkstammar, vidblef han den
  åsigten att brudfärden till Pohjola till större delen baserade sig på
  en historisk grund.[50] Sampo var enligt Castréns åsigt, intet annat än
  en _Talisman_, för hvarje sorts jordisk lycka, sådan den än i denna dag
  här och der kan åvägabringas af Schamaner. Dock kan detta ju ej hindra
  att föreställningen om Sampo var kanske ett verkligen existerande
  föremål. Uti den 2:dra Delen af sina Resor och Forskningar (Helsingfors
  1855, p. 398) omtalar han sin stora öfverraskning, då han vid gränsen
  af China hörde af en Mongol -- att Buddhaisterna benämnde den äldsta
  kyrka till "Sampo", hvilket ord skulle betyda _en hemlig källa_; och
  enligt en annan förklaring i hans Finska mytologi (p. 272) betydde det
  _källan till allt godt_; en benämning, hvilken enligt hans tanke --
  förträffligt passade in på Finnarnes Sampo. Enligt denna hypotes är det
  nära till hands (säger han) att den Finska Sampo ursprungligen var
  en "kyrka", nemligen det enligt Isländska sagan så berömda
  _Jumalatemplet_; i hvilket fall den så ofta förekommande uppgiften
  angående dess "brokiga lock" kunde beteckna, eller afse, kyrkans
  "takbeteckning". Dock den omständigheten att Sampo var innesluten i ett
  kopparberg, och att den blott af tre karlar från Pohjola blef buren i
  båten, syntes Castrén (med afseende å denna hypotes) så i hög grad
  motbjudande, att han helt och hållet uppgaf, och förkastade, denna sin
  förra förklaring.
  
  Med afseende å den uppgiften att Ilmarinen, vid ena sidan af Sampo --
  smidde en "sädesqvarn", och vid den andra -- en "saltqvarn", samt vid
  den tredje -- en "penningqvarn", och vid betraktandet af det
  likljudande Svenska ordet stamp, ("stampqvarn", "hand-qvarn") så
  framdrager Castrén (i sin mytologi p. 272) den beröringspunkt som
  erbjuder sig med den förut redan omtalta sagan angående Konung Frodes
  _qvarngrotta_, hvilken kunde frambringa allt hvad den malande sjelf
  önskade. Också lät Konung Frode den mala åt sig guld, lycka och fred.
  Likväl blef han sjelf slutligen, allt detta oaktadt, öfverfallen,
  dödad, och Grottan, under mörkret en natt, bortröfvad af en hafskonung.
  Då denna nu lät mala salt, malade qvarnen så länge till dess skeppet
  blef fullt, och Grottan sjelf, liksom Sampo, nedsjönk i hafvet.[51] Vid
  det Castrén öfverlemnar lösningen af denna fråga till en framtida
  forskning, säger han: "skulle sagorna om grottan och Sampo verkligen
  behandla samma ämne, så har man en grund till den förmodan att Finnarne
  hafva lånat grunddragen till deras saga från sina Skandinaviska
  grannar, helst sagan om Sampo icke förekommer hos några andra Finska
  folkstammar;[52] hvaremot sagan om grottan skall vara ganska vidt
  kringspridd i Sverige, Norrige, Danmark och Tyskland."[53]
  
  _A. Schiefner_, i en uppsats om "Sampo-myten i det Finska Epos" (införd
  i S:t Peterburgska "Vetensk. Akademins Hist. Filos. Bulletiner" 1851,
  p. 71) citerar allt hvad Castrén härom skrifvit. I en sednare uppsats
  af honom -- "angående ordet Sampo, i det Finska Epos" (intagen i samma
  "Bulletiner" 1861, p. 497) frångår han sin förra åsigt, och det så
  mycket mer som man verkligen återfinner detta ord i Finskan och
  Estniskan under formen _tampu_. Ordet synes honom dessutom verkligen
  fattigt, och nog magert, att såsom underlag tjena för en poetisk
  uppfattning af naturen och d.s.k. undertinget. Dertill kommer ännu att
  då Sampo malar af sig sjelf (hvar står det skrifvet?) Så förliknar
  Schiefner den med den ryska sagan, deri en mängd saker förekomma,
  hvilka "af sig sjelfve" åt sin ägare förskaffa allt hvad han önskar.
  Han anför en saga från trakten af Ishafvet, eller Hvitahafvet, uti
  hvilken en bonde, som uppklättrade långsmed en genom himmelen växande
  kålstam -- såg en _handqvarn_ som malade färdigbakade kakor. En annan
  saga, från stora Ryssland, omtalar en tupp, som ihopkrattade på jorden
  en handqvarn o.s.v.; på grund hvaraf han antog, att första stafvelsen i
  ordet Sampo är det Ryska _sam_ (af sig sjelf). Likväl antager Schiefner
  med rätta det förklaringen af hela Sampomyten är att sökas i en
  uppenbarelse af den yttre naturen. Hufvudrollerna i Kalevala (säger
  han) äro ursprungligen elementargudar (?) hvilka förlora allt sitt
  värde, om de degraderas till blotta Hjeltar, (nånå! nånå!). Af den
  omständigheten att himmelen i Kalevala blifvit kallad "luftens lock"
  (siså! siså!) -- i det deri ofta blifvit taladt om det "brokiga taket"
  (åhå! åhå!) drager han den slutsats -- att man med det "brokiga
  locket", som qvarblef i Pohjola, betecknade den granna stjernhimmeln,
  som fortbestår här hela vintern, under det den glänsande stjernan på
  Pohjola firmamentet (d.v.s. solen) är periodiskt förborgad. Detta är nu
  hufvudkarakteren i Sampo-myten; hvari allraförst nemligen ingår
  betydelsen af ordet Sampo, i sig sjelft, och hvartill sedermera
  tillkommer föreställningen om en _qvarn_. Man finner hufvudsakligen
  samma uppfattning i en sednare afhandling af Schiefner "öfver det
  mytiska innehållet af de _Finska Fablerna_" (Bullet. de l'Acad. de S:t
  Petersb. 1855, p. 569) och "ang. den Estniska sagan om _Kalevipoeg_"
  (Bullet. 1860, p. 273). Hvarefter han resonerar om såväl solens som om
  månens fångenskap i Pohjola, hvarmed han liksom påminner om Sampo.
  
  Efter Schiefner uttala sig flere af Tysklands framstående sagoforskare,
  angående betydelsen af Sampo, i en mer eller mindre inskränkt
  anslutning till dessa hans åsigter. Så t.ex. _Mannhardt_, som i sina
  "Germanische Mythen" (Berlin 1858, p. 400) häruti tror sig igenfinna
  _molnet_; hvaremot A. _Kuhn_, fasthåller sig vid Schiefners
  uppfattning, det man härmed afsåg _solen_ (se "Die Herabkunft des
  Feuers und des Göttertranks". Berlin 1859, p. 114). _F.L. Schwartz_
  sökte åter i sin skrift "Der Ursprung der Mythologie" (Berlin 1860, p.
  117) att förlikna Sampo vid en gördel, d.v.s. vid en _regnbåge_;
  hvilken uppfattning han äfven i en sednare uppsats vidhåller, angående
  solen, månen och stjernorna, ett bidrag till mytologin och forntidens
  kulturhistorie (Berlin 1864, p. 104). Samma naturuppfattning delar
  äfven Professor _Jul. Caesar_, i Marburg, uti ett föredrag angående
  "Das finnische Volks-Epos Kalevala" (Stuttgart 1862) hvaruti han
  försäkrar det Kalevalas hjeltar vida tydligare än Hellenernas, eller
  sjelfva den Tyska folkdikten, bär stämpeln af ett gudaväsende, (?) som
  har sitt ursprung i naturen, -- en omständighet, (säger han) som hundra
  gånger faller oss i ögonen, lika klart som om de vore Hjeltar,
  underordnade de egentliga gudarne (p. 20-21), (?) K. _Simrock_ antager
  att erinringen om _Frodes qvarn_ är ihop-trängd i det finska Epos, och
  ligger till grund för Samposagan (se hans "Handbuch der Deutschen
  Mythologie". Bonn 1869, p. 317).
  
  Redan före de sistnämnde uttydningsförsöken, hade _Lönnrot_, i en
  uppsats, kallad "Tre ord om, och ur, Finska fornsånger" (intagen i
  "Litteraturblad för medborgerlig bildning" 1858) sammanställt de äldre
  åsigterna angående Sampo. Enligt dessa betecknade Sampo ett
  _musikaliskt instrument_, en _handqvarn_, Biarmernas _Jumalabild_, (i
  hvilket fall namnet är lånadt af det ryska _sam bog_, Gud sjelf), ett
  _handelsfartyg_, ett berömdt _Gudatempel_, så benämndt efter den äldsta
  kyrka hos Buddhaisterna, kallad _Sampo_ (_sang phu_ -- hemlig källa);
  och slutligen hade en gammal Runosångare ansett Sampo beteckna _hela
  landet_, hvilket blef eröfradt af Finnarnes stamfäder, och som tillika
  antog att det "brokiga locket" bemärkte den _stjernbeströdda himmelen_.
  Lönnrot förkastar nu de samteliga uttydningarne, och förklarar myten
  såsom en allegorisk framställning af _bildning och kultur_, hvartill
  menniskoslägtet funnit vägen genom uppfinningen af sjelfva sången.
  Ifrån denna tid kan det sägas -- att man sår och plöjer, erhåller
  näring, och har till föremål en beständig framgång. Med undantag häraf,
  svarar det emot en tid, på hvilken Kalevala-folket stod i jemnbredd med
  Pohjola. Vid beskrifningen af grundämnet, hvaraf Sampo var förfärdigad,
  så utmärker det allegoriskt de lägre lefnadsstadier, hvilka ett folk
  härvid har att genomgå, såsom t.ex. jagt, fiskafänge, boskapsskötsel,
  och slutligen åkerbruk och industri; hvilket blifvit framställdt
  förmedelst ett svanfjäder, fjället af en gös, en flinga ull, ett
  sädeskorn och biten af en skottspole.[54]
  
  Doktor _O. Donner_ anmärker härvid -- i en Akademisk Afhandling,
  angående "Indernas föreställningar om verldsskapelsen, jemförda med
  Finnarnes" (Helsingfors 1863) -- och det ej utan skäl, att så sinnrik
  denna kombination än synes vara (?) så är likväl begreppet om bildning
  och kultur, redan i sig sjelft, alltför abstrakt, för att -- utgången
  från folkmedvetandet, såsom medelpunkt -- kunna, omedelbart, frambringa
  någon verldsskapelse. Hvarefter följer ett långt referat af alla de
  ställen i Kalevala, der det, om än aldrig så litet, talas om detta
  "Wunderdinge", som Hr Donner här benämner Sampo; men hvilket allt vi
  här förbigå, såvida det icke närmare upplyser saken.
  
  Norrmannen Professor _J.A. Friis_ framträder sedan i ordningen, såsom
  en ny Profet, och tecknatydare, den der uttyder och förklarar
  betydelsen af ordet Sampo, i en Artikel under rubrik: "Lappalaisten
  noitarummusta ja Kalevalan Sammosta" (intagen i Kirjallinen
  Kuukauslehti 1868, N:o 1). Enligt hans mening skulle härmed afses en
  såkallad Lappsk _Trolltrumma_, hvilken af Lapparne åtminstone anses
  högst vigtig och dyrbar. Men Herr Professorn glömmer måhända, i sin
  ifver, att vi här icke hafva att göra med Lappar, utan med Finnar.[55]
  I det hela är denna såkallade "Trolltrumma" (säger han) hvilken såväl
  som behandlingen deraf, han närmare beskrifver -- ingenting annat än
  med diverse hieroglyfiska figurer utspökad, och af vidskepelsen helgad,
  och invigd, _Tamour de basque_, hvars värde blott uppskattas af
  Lapparne. Emellertid söker Friis -- med samma fyndighet, och
  vältalighet, som trots någon annan -- bevisa sitt påstående; och
  hvartill han, till en början, föreger det Sampo allsicke är något
  finskt ord, utan är lånadt ifrån främmande språk, hvarvid man
  förvandlat _t_ till _s_. Sålunda är det beslägtadt (säger han) med
  Persiska ordet _tambûr, tambûrák, tambûk, tamber_, med Armeniska ordet
  _thembug_, Kurdiska _tâmbur_, och Tscheremissiska _tümür_, samt på
  Ungerska _dob_. Är icke detta bevis nog! menar han. Eller -- hvad menar
  läsaren? Och ej nog härmed! Prof. Friis har ytterligare i sin 1870
  utgifna _Lappisk Mythologi, Eventyr og Folkesagn_, i en afhandlig
  kallad "Gobdas og Sampo", p. 47-52 vidblifvit denna sin förklaring,
  illustrerad med diverse plancher, föreställande den Lappska
  trolltrumman.
  
  Och såsom enslags ytterligare bekräftelse härpå, läser man af _D.E.D.
  Europaeus_, i hans "Nya betraktelser af Professor Friis' förklaring af
  Sampo" (införde i Finl. Allm. Tidning 1869, N:o 15) häröfver --
  särdeles beprisade loford. Det är om dessa bekräftelser, som Kurre
  säger -- "_Tappurainen Tuppuraisen takausmies_."
  
  Efter att hafva genomgått alla dessa filologiska, naturfilosofiska,
  etnografiska (och etnologiska) mytologiska och arkeologiska
  förklaringsgrunder, uppträder Doktor Donner slutligen sjelf här, ännu
  för andra eller tredje gången, och -- i en vidlyftig afhandling, kallad
  "der Mythus von Sampo", dedicerad till Professor Roth i Thüringer, och
  intagen i Vetensk. Societetens Akter -- meddelar en kort, men
  fullständig uppfattning af de skilda författarnes och Sampouttydarnes
  anförda skäl och grunder, jemte derpä byggda åsigter och förklaringar;
  hvilka alla han nu, i sin tur, bemöter och vederlägger. Och sävida nu
  de flesta författare hyllat sig till den åsigten att härmed betecknades
  antingen en handqvarn eller en trolltrumma, så söker förf, innan han
  framkommer med sina egna tankar, först vederlägga andras. Så t.ex.
  sedan han citerat allt hvad Friis anfört, anmärker han såsom någonting
  otänkbart, och således osannolikt, att några bitar af en trolltrumma,
  uppfiskade ifrån vattnet, eller förde af vågorne till stranden, och
  utplanterade af Wäinämöinen, kunde tillskynda skördar, glädje och
  lycka, åt hela landet; hvaremot Pohjola, som erhöll den granna
  botäckningen (locket) nödgades, med sorg och bekymmer, föra ett
  brödlöst lif.[56] Och dessutom, om frågan gäller en trolltrumma, hvaraf
  nästan hvarje Lappsk familj är försedd, så -- hvad hindrade väl
  Ilmarinen att förfärdiga sig en annan dylik, och likaså kostbar, som
  den han gjorde i Pohjola? Äfven förvarade Louhi icke den, enligt den
  allmänna plägseden i landet, uti ett visst afsides hörn uti kåtan, utan
  inläste hon den uti en stenbacke, eller i ett kopparberg. Också kan man
  icke inse, hvarföre ej Finnarne sågerna betecknade den med dess
  inhemska namn _govadas_, (på finska "Kuvakas") d.v.s. "den med bilder
  beprydda", eller med det finska namnet _rumpu_ (trumma); ty
  härledningen från de Persika orden tambur, m.fl. tyckes vara nog _longe
  petitum_. Hvad slutligen beträffar den af Maxenius meddelta uppgiften,
  det man fordomdags äfven i Savolaxs kulle, vid besvärjningar, hafva
  begagnat sig af en såbeskaffad trolltrumma, så verkar detta här icke på
  saken, eller hvarken förändrar, eller förklarar förhållandet;[57] ty är
  härigenom allsicke identiteten med Sampo ådagalagd. Slutligen anmärker
  Donner, och det ganska riktigt, att det väl vore möjligt att någon
  folkskald, i sednare tider, då den rätta betydelsen af Sampo försvunnit
  från folkets medvetande, i tankarne härvid kommit att fästa sig vid den
  Lappska trolltrumman, och sålunda låtit undfalla sig orden "det brokiga
  (randiga) locket". Vidare anmärker han det man icke har något exempel
  på att ett visst objekt, det må vara aldrig så dyrbart, kan blifva
  föremål för en folkdikt (ty prisar man icke, och besjunger, ett dödt
  ting) -- endast lefvande, och storartade, handlingar. Vi hafva i
  korthet genomgått författarens argumentationer, för att visa huru
  mycken möda och besvär Hr Donner gjort sig, icke blott för att uppsöka,
  och kunskapa, om allt hvad som blifvit skrifvit om Sampo, utan för att
  vederlägga en uppgift, som -- annars vederlägger sig sjelf.
  
  Hvad åter angår förklaringen att Sampo skulle beteckna en _hand_- eller
  _stampqvarn_, åberopas härvid Castréns omdöme (bör observeras att Dr
  Donner är en stor beundrare af Castrén) att nemligen vid öfvergången
  från en historisk betraktelse till en symbolisk -- skildringen af Sampo
  är så fantastisk, att äfven om den ursprungligen haft en historisk
  betydelse, finnes dock mycket deri, som måste uppfattas från en
  allegorisk sida, såframt nemligen dikten icke låter bokstafligen
  tillämpa sig på något i verlden existerande allmänt kändt ämne. Äfven
  Castrén anmärker att samtliga folkqväden, i flera afseenden, äro mer
  eller mindre grundade på bortglömda myter; men det symboliskt
  framställda föremålet hafva de dock, i sin föreställning, uppfattat
  sådant det ursprungligen förekommer i verlden. Så äfven här! Sagan om
  _Grottan_ hänger -- enligt en allmän hos alla Germaner (observeras att
  Finnarne äro -- inga Germaner) förekommande uppfattning -- tillsammans
  med den om _Solen_, tänkt nemligen under bilden, eller föreställningen
  af en qvarn (ett qvarnhjul) hvilken af sig sjelf malar och producerar,
  hela dagen; och hvars produkter blifva dessa gyllene skördar, ej olikt
  solens gyllene strålar. På detta sätt blir det förklarligt huruledes
  denna qvarn kunde mala (åstadkomma) lycka, fred, och allt hvad man
  önskade sig. Att den blifvit bortröfvad, och försänkt i hafvet, är
  blott en poetisk fras, som våra skalder äfven använda på solens
  nedgång. Redan Grimm yttrar tvifvelsmål huruvida Sampo, den der hvarje
  morgon malar silfver och guld, skall föreställa en bild af den på
  horisonten uppgående gyllene _morgonrodnaden_. De få rader i Kalevala,
  som behandla bilden af en malande qvarn, visa klart att denna
  föreställning icke ligger till grund för Sampodikten, utan är det
  möjligt ett lån från andra folkslags sagor, hvilka, till följd af deras
  gemensamma och ursprungliga betydelse -- blifvit sammanställda med
  Sampo, och derpå använda. Att den skulle mala af sig sjelft, spelar i
  Finska sagan ingen hufvudroll; och sjelfva dikten vinner genom
  åsidosättandet af denna bild.
  
  Hvad beträffar härledningen från det svenska ordet _stamp_, så anmärker
  Hr Donner att det redan förut blifvit antydt, att detta ord -- enligt
  de finska ljud- och språklagarne, öfvergående till finsk form -- skulle
  heta _samp_ (och icke _tamp_). Huruvida Finnarne sjelfve gjort sig
  någon föreställning om en af sig sjelf malande qvarn, eller lånat detta
  af sina grannar, är svårt att afgöra.[58] Man anträffar en sådan
  uppfattning ej blott hos Skandinaver och de Tyska folkslagen, utan
  äfven hos Ryssar, tillochmed var den hos Romarne känd. Äfven i den
  Mongoliska sagan om Gesar Chan, talas om ett gyllene berg, på hvilket
  stod en qvarn, som malade af sig sjelft (se Schmidt "die Thaten Bogda
  Gesser Chans", p. 97). Äfven i en Estnisk fabel ("Vaeselapsi käsikivi")
  förekommer berättelse om en handqvarn, som malade af sig sjelft;
  hvilken förborgad i en kista, gömd under jorden, derifrån blef af ett
  fader- och moderlöst barn bortförd, förmedelst en hvit häst (se
  Kreutzwald "Esti rahva jutud" p. 43). _Löwe_, vid sin öfversättning af
  denna fabel, tycker sig häruti finna en svag erinran om Sampo (Estn.
  Mährchen, s. 80).
  
  Härefter resonerar Förf, vidt och bredt om den kamp och strid, som
  enligt hans tanke (rättare -- enligt hans fantasi) blifvit förd emellan
  Pohjola och Kalevalafolket, angående solens och månens inneslutande i
  berget; men hvilket allt, såsom här icke hörande till saken, vi i
  tysthet förbigå -- såmycketmer som de finska fornsångerna ingenstädes
  tala om krig och strider -- åtminstone icke i den mening, som man i
  allmänhet uppfattar saken; och hvarvid han omtalar en af honom förmodad
  parallelism -- emellan den finska dikten om Sampo, och Indernas om
  _solen_, hvilka hvardera blefvo inneslutna i ett kopparberg, (som det
  heter); och hvarefter han kommer till det resultat, att Sampo och solen
  äro med hvarandra synonyma, och hvardera dikterna om dem således
  variationer af samma tema.[59] Och för att liksom bestyrka denna
  hypotes, omtalar han att äfven folkdikten om månförmörkelsen, d.v.s. om
  månens olika skiften och skepnader (faser) hos Finnarne, Mongolerne,
  Chinesarne, Inderna och Skandinaverna hafva med hvarandra någon slags
  öfverensstämmelse. (Naturligtvis! Efter saken här är densamma, måste
  äfven teckningen deraf i något afseende kongruera, och sammanstämma;
  och hvilket således äfven torde gälla om solen).
  
  Sedan Förf, sålunda omtalat allt hvad som blifvit sagdt och skrifvit om
  Sampo, hvarmed han förstår solen, kan han icke undgå att -- liksom mot
  sin vilja, och såsom för att komplettera samlingen -- omtala det en
  viss Lektor Gottlund anfört en tradition om Sampo, som (olyckligtvis!)
  afviker från alla de andras; och hvilken tradition han, såsom sådan,
  väl omnämner; men hvars af mig antydda förklaring hau icke ens anser
  värd att (liksom de andras) förtjena med ett ord omtalas.[60] Och för
  att nu så mycket mer nedsätta värdet, och betydelsen deraf, påstår
  Förf., att finnskogarnes befolkning förskrifver sig från 17:de seklet;
  ehuru jag solklart bevisat det Finnarne icke blott voro talrikt här å
  orterna kända redan 1520, utan äfven att det derjemte förefunnits der
  en qvarlefva af en forntida äldre finsk folkstam, som till större delen
  utdog vid digerdöden 1350 (se "Läsning för Finnar" sid. 113).
  Hvarefter, och ehuru Hr Donner medger det jag varit den första, som
  omtalat myten om Sampo,[61] han likväl placerat mig till den sista, af
  dem som derom haft något att förtälja. Derpå går förf. att förklara --
  det stammen, eller roten, till ordet Sampo, enär den icke står att
  finnas i främmande språk -- måste nödvändigt uppsökas i finskan;
  hvarföre ock han företager sig att uppsöka den, och tror sig äfven
  slutligen hafva funnit den i ordet sepal, sepel, seppele (som betyder
  "hals, halsring"); och nu bär det af till fjälls -- uppför berg och
  backor, förbi stockar och stenar. Men vi deremot stanna här, och lemna
  förf. fritt spelrum, till att fortsätta sina efterspaningar med
  afseende å stamordet till Sampo.[62]
  
  Man tycker väl att denna slags sampo-litteratur nu redan borde förslå.
  Men nej -- långt derifrån! Nu sednast uppträder Doktor J.W. Calamnius,
  och i en artikel, kallad: "Kalevalan sammosta" (införd i Kirjallinen
  Kuukauslehti 1872, n:o 4 och 5) uppträder äfven han nu sin tur, och i
  det han söker vederlägga Dr Donners argumenter, har han sjelf inga
  bättre att framställa än den af Friis antydda _trolltrumman_. Liksom
  Castrén och Donner, så önskar och hoppas nu äfven Calamnius, att
  framtida språk- och fornforskare måtte, bättre än han, lyckas att
  slutligen upplysa, och utreda, äfven denna mytiska gåta. Men hvarföre
  skola vi här just vänta allt af framtiden, då vi redan i vår tid hafva
  dem som härom kunna upplysa oss, blott vi förstå att lyssna till deras
  ord?
  
  Hvad blir nu således resultatet af allt detta?
  
  Jo, vi finna att de lärde, snart sagdt i alla länder, och det såväl
  inomlands som utomlands, sysselsatt sig med att taga reda på
  sampomyten; men hvarvid det gått, som det vanligtvis går -- när man ej
  tar gammalt och förståndigt folk till råds -- man har härvid endast
  gjort sig löjlig. Hvarvid (märkvärdigt nog,) ingen af dessa Herrar
  mytologer uppfattat, nej icke ens kunnat ana till denna sampomytens
  vackra andemening, angående orsaken till menniskans mindre lyckliga
  ställning; hvilket här dock tyckes utmärka sjelfva hufvudsaken, vid det
  de -- förirrat sig vid att förklara betydelsen af sampo. Det är mindre
  underligt om Ryssar, Tyskar, Svenskar och Norrmän, hvilka icke känna
  vårt språk, eller naturen af vår folkpoesi, mycket mindre således
  sjelfva vårt folks naturanlag och karaktersdrag -- härvid misslyckats,
  d.v.s. misstagit sig. Mera förvånande är det deremot att Finnarne
  sjelfva icke kunnat taga reda på en sak, som synes oss (i våra ögon) så
  enkel och klar som denna, d.v.s. -- som andemeningen, och betydelsen af
  sampomyten. I hvilket afseende ej blott universitets konsistorium,
  eller hela dess lärare-personal (d.v.s. de der Herrarne, som jemt
  och ständigt åberopat sina "lärda grader" -- se "Näsperlan",
  sid. 40) och d.s.k. Vetenskaps Societeten, utan äfven hela Finska
  Litteratur-sällskapet, med alla sina talrika rundtikring landet spridda
  medlemmar och korrespondenter, jemte Fornminnesföreningen, ja som --
  skam tillsägandes -- de båda stora snillena Lönnrot och Castrén (för
  att ej här tala om allt hvad "Fennomaner" heter) -- fåfängt i detta
  fall ansträngt alla sina krafter -- alla sina sträfvanden och
  bemödanden, för att lösa gåtan; och hvarvid de ifrigt stretat, och
  arbetat -- redan ett halft sekel, eller från och med 1818. Ja man
  skulle tro det vår Herre slagit sina barn med blindhet, enär de icke
  kunnat hvarken läsa, eller fatta, hvad jag redan längesedan, tid efter
  annan, vid tre olika tillfällen, på tre olika ställen, och på tre olika
  språk -- för dem tydligt framställt och förklarat.[63] Säg, hvad kan
  väl vara orsaken härtill?
  
  Jo, orsaken är -- 1:o för det jag icke hör tili "skrikarnes" klass,
  eller till Kalevaliternas läger; utan, tvärtom, mången gång kanske
  (liksom nu äfven här) litet öfverraskat, eller öfverflyglat, detsamma;
  och -- 2:o emedan man hittills allmänt trott, att myten här bestod i
  konsten, att taga reda på betydelsen, eller bemärkelsen, af ordet
  Sampo. Något som egentligen här alls icke kommer i fråga, lika litet
  som att examinera, eller att i vetenskapligt, d.v.s. -- i botaniskt
  afseende vilja determinera, och klassificera, _Kunskapens träd_ på godt
  och ondt, eller att söka utreda huruledes _Noachs ark_ var
  konstituerad, och Pandoras ask konstruerad, eller det gyllene
  vädursskinnet prepareradt, m.m. Hvarochen klok menniska måste väl veta,
  och inse, att allt det der icke här hör till saken, lika litet som
  namnen på de härvid agerande, eller figurerande, personerna; hvilka
  närsomhelst, och vid nästa scen, kunna ombytas, och -- hvilket
  erfarenheten äfven här visat -- af andra föreställas. Myten ligger här
  i sjelfva handlingen, och dess för hela menniskoslägtet djupa
  betydelse; således -- icke ensamt i sjelfva parabolen, i och för sig,
  eller i allegorin, utan i den derunder förvarade, och den derigenom
  påpekade -- sanningen.
  
  Vidare har felet legat deruti, att ingen af de der Herrarne mytologer
  varit hvad man kallar "skald", eller "poet". De hafva, tvärtom, alla
  varit idel prosaister, d.v.s. de hafva väl kanske någongång varit roade
  att höra sång, och musik, eller läsa verser och poesi; men de hafva
  derföre icke derpå förstått eller begripit sig. I stället att låta
  tanken ledigt sväfva, eller vagga sig fram (svaja) emellan de skilda,
  ofta (enligt det finska skaldemaneret) hvarandra olika bilderna, eller
  de sig emellan motsatta meningarne -- har man på hvarje ord tagit
  fasta, -- och ropat -- "banko"; hvaraf man ofta gjort sig de
  löjligaste, de mest befängda -- ja, jag må säga -- de galnaste begrepp
  och föreställningar. Å andra sidan åter, har man mångengång, i motsats
  häremot, i de skilda orden, (eller meningarne), sökt inlägga en viss
  högre, och djupare (andligare) betydelse, än hvad i dem förefinnes;
  hvarigenom man likaså förirrat och misstagit sig, i det man sålunda
  blifvit en -- andeskådare.[64] Alla myter äro, i det hela taget, mycket
  enkla till sitt innehåll, och korta (ehuru sinnrika, och mångtydiga) --
  till sitt omfång, liksom den i dem innefattade tanken, sanningen, eller
  lärdomen; och de behöfva derföre icke -- deduceras, och demonstreras.
  Åtminstone uppfattade jag genast -- då jag hörde sammas-myten --
  meningen, sådan jag äfven då framställde den; utan att jag sedermera,
  liksom alla de andra mytologisterna, på dessa nu förlidna 55 år -- sett
  mig befogad att, i något afseende, förändra mina åsigter, eller att med
  ett enda ord rätta hvad jag då sade. Hvems ögon härvid varit de
  klaraste, och hvems tankar de redigaste -- må läsaren afgöra, och --
  efterverlden bedöma. Häraf ser man likväl, till en början, hvad mycket
  bråk och besvär, och hvilket onödigt väsende och buller -- de der lärda
  Herrarne ofta göra sig, eller ställa till, och det om en ringa sak, som
  de icke ens begripa, eller förstå sig uppå; men den de dock upphöja
  till skyarne.[65]
  
  Nå ser man icke någonting mera? (frågar Läsarn). Ja, man ser här ett
  exempel, bland många andra, på hvad jag redan ofta förklarat, nemligen
  att så kallade lärda och vetenskapliga sällskaper ofta kunna förliknas
  vid vissa såkallade "_lyktgubbar_", som visserligen i mörkret prunka
  för mängdens ögon, med ett slags lånadt sken, som -- i det hela -- föga
  gagnar till något; eller utgöra de ettslags kotterier, och lärda skrån,
  som (att sluta efter ett visst universitets beteende) -- i många fall,
  i det hela, mera skada, än gagna, vetenskaperna. Hvaremot uti den
  individuela, enskildta, förmågan och intelligensen -- ofta ligger
  nedlagd, och förborgad, en skatt, som mångengång vida öfverväger alla
  mängdens pund och förtjenster. -- Om man såvisst blott skulle förstå
  sig -- att, såsom sig bör, deraf begagna sig![66]
  
  Nå lär man sig då häraf icke -- någonting mera?
  
  Jo man finner att liksom alla de der Herrarne, med sina många "lärda
  grader", nu en tid bortåt, d.v.s. i mera än 50 år, nära nog farit fram
  som narrar, eller -- alla, efter hvarandra -- ridit ranka på ordet
  _sampo_, utan att se och höra hvad förståndigt folk haft dem att
  förkunna, likaså hafva de, likt Arons prester -- (nästan i lika lång
  tid) -- uti _Kalevala_ tillbett, och dyrkat, -- den "gyllene kalfven".
  
  Och då man äfven i detta fall sökt upplysa dem om sitt stora misstag,
  har man i stället att omfatta oss med tacksamhet och kärlek -- endast
  visat oss tänderna. Nå må då så vara! Mycket af hvad vi, i så måtto,
  kunnat meddela det finska samhället, och vårt fädernesland -- skall
  härefter troligen ingen annan förmå. Finnarne hafva således att i detta
  fall -- liksom i så många andra -- endast att skylla sig sjelfva för
  följderna; en lärdom, som de nu dessutom här fått inhemta, genom den af
  oss dem meddelta förklaringen öfver sampo-myten. Också sluta vi derföre
  här, med samma strof som vi börjat:
  
      ridiculum est rivulos consectari,
      fontes verum -- non videre.
  
  
  
  
  Hänvisningar:
  
  
  [1] Oberäknadt de många tryckfel, som härvid måste läggas antingen den
  värda Tidningsredaktionen, eller sjelfva boktryckeriet -- till last,
  vet jag icke till hvems förtjenst jag skall räkna (såvida jag neml.
  icke vill tro att det skett i uppsåt, eller med full afsigt) att de fem
  första, eller öfversta, raderna å 3:dje spalten blifvit -- (troligen
  vid någonslags ombrytning) -- huller om buller omkastade med hvarandra;
  hvarigenom man omöjligt kan gissa sig till sjelfva meningen, eller
  deraf få något sammanhang. Den i följande Nummer, efter fjorton dagars
  tid -- meddelta rättelsen, kommer i detta fall nog mycket -- _post
  festum_.
  
  [2] Dock om jag äfven här skall dokumentera denna min liknöjdhet i
  pekuniärt afseende, med något exempel, må jag t.ex. nämna, -- att 1814,
  under min vistelse, såsom student i Åbo, ville min derboende köttsliga
  morbror, Prokuratorn _Orrhjelm_ (såsom ogift) nödvändigt adoptera mig
  till sin son; hvarigenom jag ej blott blifvit hans universal-arfvinge,
  utan dessutom fått Adel- och Riddarskapet på köpet. Men jag tackade så
  mycket för äran, och förklarade -- det jag ansåg mitt namn fullkomligen
  likaså godt som hans. (Han dog sedermera den 2 December 1816, vid 54
  års ålder).
  
  [3] Hvad som i detta fall gäller angående de finska myterna, tro vi
  äfven vara fallet med myter i allmänhet, d.v.s. att vissa ursprungligen
  historiska personer, eller åtminstone deras namn -- blifvit begagnade,
  såsom underlag, vid de mytiska sagoberättelserna, hvilka ofta omfatta
  såkallade gudahändelser, eller så tillsägandes himmelska historier; de
  der, efter döden, föreställas hafva passerat menniskor emellan, eller
  emellan gudarne i himmelen. Och detta förklarar tillräckligen orsaken,
  hvarföre ej blott hos olika folkslag, men ofta äfven hos samma nation
  -- i ursprungligen samma myt spela (i samma roll) och uppträda skilda,
  eller olika namn (personer). Å andra sidan deremot kan också stundom
  likaså hända att verkligen historiska personer, och deras handlingar,
  (såsom, i sitt slag, såtillsägandes storartade) -- till följd af ett
  dervid fästadt visst historiskt, eller vetenskapligt värde, eller på
  grund af ett vid dem fästadt allmänt nationelt intresse -- någongång
  kunnat med tiden få en viss hög, och mytisk, betydelse.
  
  [4] Då man, från en mytologisk synpunkt betraktadt -- endast har för
  sig en sinnebild (d.v.s. en symbol) hvarigenom man i det ändliga
  uppfattar det oändliga, så har man deremot, ifrån religionens synpunkt
  att göra med en tankebild (d.v.s. med en dogm) i hvilken man, tvärtom
  -- ser det oändliga uppenbaradt i det ändliga. Begge dessa synpunkter
  bilda en bas, som utgör grunden för filosofins spekulationer.
  
  [5] Anledningen, och orsaken, till uppkomsten af dessa slags såkallade
  _myter_, synes oss annars (om man betraktar saken från en viss annan
  sida) hafva varit den, att menniskoslägtets intelligentaste förmågor,
  fordomdags -- till följd antingen af folkets råhet och okunnighet,
  eller misstroende och illiberalitet, icke velat, ja -- icke ens vågat
  för dem framställa vissa större natursanningar (såsom stridande måhända
  emot deras förut fattade begrepp och fördomar) annorlunda än förtäckta
  under en viss mytisk slöja, och betäckta med en viss dunkel skymning.
  Det är denna slags hemlighetsfullhet, som i allmänhet karakteriserar
  all forntidens kunskap, meddelad på något sätt den större hopen; och
  som utmärker sig likaså ej mindre i de såkallade "orakelsvaren", än
  framlyser i sjelfva schamanernas beteenden. Mången af oss har
  emellertid, måhända af oförstånd, trott att sjelfva myterna fordomdags
  verkligen utgjorde vissa religiösa dogmer eller trosartiklar, och anser
  de deri omnämnda eller framträdande personer, hafva varit folkets
  gudar, eller afgudar, dem man dyrkat och tillbett. Vi äro åtminstone
  icke af den meningen; men väl medge vi deremot att de, i en sednare tid
  -- till följd af skaldernas fantasier, och på grund af målarnes och
  skulptörernas bearbetningar -- personifierade, och såsom mer eller
  mindre fulländade konstverk exeqverade -- möjligen sålunda kunnat
  blifva föremål för någon kult. Det var af denna orsak jag också,
  redan såsom yngling, år 1817, fann mig befogad att (i Svenska
  Litteratur-Tidningen) spränga hela Gananders _Mythologia Fennica_ -- i
  luften; utan att någon sedermera uppstått för att vederlägga mig, eller
  för att taga de "Finska gudarne" i försvar. Endast Castrén har sökt att
  ihopsamla spillrorna häraf, för att, om möjligt, deraf bilda något
  helt; men vi veta allaredan till hvad resultat han kommit.
  
  [6] Så t.ex. är det allmänt bekant (enligt de fordna Egyptiernas lära)
  att _Phtas_ (anden) formade af _Athor_ (materien) _Neitha_ (den aflande
  och födande naturen) till ett _ägg_; utur hvilket ägg _Cneph_ framgick,
  och bildade sedermera det synliga universum, d.v.s. hela verlden. Äfven
  enligt Hinduernas traditioner, kända redan 16.000 år före Frälsarens
  tid (?!) framställes äfvenså _Haranguerbehah_, alstringsprincipen,
  eller den första materien genomträngd af längtan efter form, d.v.s.
  sjelfva verldskraften i de gröfre elementerna -- under formen af ett
  _ägg_; uppkommet derigenom att _Nàra-yàna_ (den högsta anden) inkastade
  ett frö i vattnet, hvaraf efter 1,000 år blef ett stort ägg, hvars
  förträffliga egenskaper beprisas uti 12,200 verser; och uti hvilket ägg
  han sjelf inträngde; och hvarur _Purusha_ eller _Brahma_, verldens
  skapare, slutligen utgick. Härom heter det vidare: "efter ett år sprack
  detta, i vattnet flytande, ägg i tvenne delar. Den ena hälften af
  skalet, som var af guld, blef himmelen; den andra, af silfver, bildade
  jorden. Men af äggets innanmäten uppstodo, eller skapades, bergen,
  floderna, verldshafvet, skyar och blixtar, samt slutligen -- solen
  (eller, enligt, en annan legend, luften och himmelen, med dess 8
  väderstreck)." Äfven af dessa myter träffa vi ej blott spår, utan en
  analog och dessutom en slags mera fullständigt hållen framställning i
  Finnarnes gamla folktraditioner (till ett bevis af deras höga ålder)
  hvaraf man finner exempel ej blott i _Pieniä Runoja_, 1 H. n:o V, utan
  äfven i _Topelii Suomen kansan vanhoja Runoja_, 1 II. p. 25. Enligt den
  sednare traditionen bildades såväl himmelen som jorden -- af ett
  Knipägg (jemf. Kal. 1 B. v. 179, o. följ.) eller af ett Örnägg, (enligt
  1:sta Runan v. 270-315, i den första editionen af Kalevala). Enligt den
  förstnämnde traditionen deremot uppstodo hvalar, själar, och allehanda
  slags hafsdjur -- af ett Svalägg.[A]
  
    [A] Då mig veterligen intet annat spur numera återstår, eller
    förefinnes, af denna gamla finska folkmyt om _fartyget och svalan_ --
    såsom ett reminiscens af den bibliska legenden om _Noachs ark_, och
    den derifrån utflugna _dufvan_ -- sammangjuten nemligen med den
    Egyptiska traditionen om _verldsägget_, eller om verldens uppkomst
    af ett _ägg_ -- än den lilla versstump jag redan 1811 icke blott
    hörde citeras, utan äfven upptecknade af dåvarande adjunkten i
    Jockas, sedermera Pastorn i Jorois, -- Gustaf Winter, så anser jag
    den, såsom sådan, i sanning förtjena att här meddelas äfven på
    Svenska. Den lyder, som följer:
  
        Lilla svalan, dagens fågel.
        Flög en sommardag, och flängde;
        Sökte land -- att der få sofva.
        Och en park -- att der sig hvila,
        Och ett fält, att -- bo der bygga.
        Och ett hult, att -- ägg der lägga.
        Fann ej land, att der få hvila.
        Ej ett hult, alt deri värpa.
        Ej en skog, att -- der förbida.
        Ej ett fält, att -- bo der bygga.
        Flög så upp på höga fjället.
        Såg ett fartyg ut på fjärden.
        Seglande med röda master. --
        Flög dit --under skeppets däckbord.
        Göt sig der ett bo af koppar,
        Och deri ett guldägg lade --
        Kom så vinden -- ifrån hafvet,
        Krängde fartyget på sida.
        Ägget trillade i hafvet. --
        Deraf uppstod fisk i hafvet,
        Deraf blefvo skälar skapta,
        Många svarta (neml. djur) hafvet hysar
        Dock ej skälar äro alla.
  
    (En variant af samma visa upptecknade jag dessutom sedermera af
    flickan Anna Pekurinen i Jockas). (Verte)
  
    Äfven i flere andra afseenden anträffa vi stundom, i vära
    fornsånger, en viss speciel och högst öfverraskande likhet, eller
    öfverensstämmelse, med de gamla Egyptiernas dogmer och vishetslära.
    Så t.ex. omtalas, i 14:de och 15:de Runan af Kalevala, huruledes
    _Lemminkäinen_ -- då han vid stranden af "Tuonelan joki" (floden
    Styx?) lurade på att få skjuta en svana -- försåtligen öfverfölls af
    den blinda Pohjola gubben, som der låg och vaktade på honom, dödade
    honom, och vräkte hans kropp i vattnet; der Tuonen poika, med sitt
    svärd, sönderhögg den i flere delar, och kringströdde dem i
    floden;[a]
  
      [a] En scen, ej mycket olik den som i 1:sta Runan (uti den första
      upplagan af Kalevala) deremot lämpas på Wäinämöinen (försåtligen
      skjuten af _Lappalainen_); eller som det i 6:te Runan af andra
      upplagan, heter -- af _Joukkahainen_.
  
      Jag intog, som sagdt, denna lilla sång i _Pieniä runoja_: hvarifrån
      den, jemte många andra, aftrycktes först i v. _Schröters Finnische
      Runen_, och sedan i _Lönnrots Kanteletar_. Annars, hvad dessa
      Pieniä Runoja beträffar, bör jag kanske upplysa, att då jag om
      sommaren 1817 tänkte besöka de svenska _Finnmarkerna_, ville jag --
      såsom en slags välfägnad (tuomisia) från deras fordna hemland --
      undfägna dessa våra gamla stamförvandter med åtskilliga af våra
      nutida finska folksånger; men af orsak att det akademiska
      boktryckeriet i Upsala nu, vid slutet af vårterminen, var --
      (tillföljd af den då förestående Doktorspromotionen) -- öfverhopadt
      af arbete -- stod ingen sättare för mig der att erhållas. Långt
      ifrån att häraf afskräckas -- hittade jag på råd, i det jag sjelf
      grep mig verket an. Jag öfvade mig nemligen i konsten att sätta.
      Sålunda satte jag 1817 sjelf det första häftet af dessa sånger
      (hvilket nogsamt skönjes af de många deri förekommande både språk-
      och tryckfel); men hann dock, detta oaktadt, icke före afresan få
      dem tryckta; hvilket, af sådan orsak, måste uppskjutas; och ej
      skedde förr än efter hemkomsten 1818. Likaså satte jag sjclf 1821
      (redan hemmastadd i konsten) äfven det andra häftet, och hann äfven
      då, före min afresa, få det tryckt; hvaraf jag på finnskogarne
      samma år gratis utdelade 1,000 exemplar. Dessa sånger voro dock
      alla af våra allmänna nutida _folkvisor_. Ty jag hade (af skäl som
      jag anfört i _Läsning för Finnar_, 1 H. sid. 329) tagit för princip
      att icke i tryck meddela något af våra gamla mytiska, eller af våra
      forntida folkqväden, innan man deraf fått en komplett samling.
      Detta hindrade dock icke att vissa från de forntida Runorne
      lösbrytna delar, eller episoder, behandlade såsom sjelfständiga
      folkvisor, ingingo i det dagliga sångarlifvet; och hvilket t.ex.
      här var fallet med "Peäskyläinen päivälintu", och "Kulervo Kalevan
      poika", m.fl. af hvilka den sednare derjemte isynnerhet röjer en
      sann uppfattning af den finska folkkarakteren -- sådan, den visar
      sig i folklynnet.
  
    äfvensom huruledes sedermera Lemminkäinens moder, efter många sorger
    och bekymmer, slutligen -- medelst en räfsa -- lyckades att ifrån
    vattnet uppfiska de skilda bitarne af hans kropp, dem hon, så godt
    hon kunde, jemkade tillsammans; hvarefter hon först bad _Suonetar_
    (ådrornes och senornes patronessa) och sedermera _Ilman impi_
    (luftens tärna) att ordna allt på sitt ställe, och att med _utuinen
    neula_ (dunste-nålen?) ihopsömma de skilda delarne deraf; hvarvid hon
    slutligen bönföll hos Herren sjelf (itek ilmoinen Jumala) att rangera
    allt till det bästa; sålunda återbragte hon nu sin son ej blott till
    lifs, utan äfven till sin förra skapnad och gestalt. Härvid kan man
    ej underlåta att, angående Egyptiernas lära, erinra sig det äfven
    _Osiris_ -- som var son (eller, enligt andras förmenande, än bror, än
    man) till gudinnan _Isis_ -- blef af _Typhon_ lönskt öfverfallen, och
    dödad -- hans kropp sönderhuggen, och de skilda delarne deraf -- i
    alla Egyptens landskapet kringspridda. Dem uppsöker nu Isis, med
    längtande ifver; och när de alla äro funna, skall Osiris åter ifrån
    de döda -- lefvandes uppstå; och då skall det varda slut på det ondas
    välde här i verlden. (Detta skimrar, eller hägrar, ju liksom litet åt
    den kristna religionsdogmen, angående Christi uppståndelse ifrån de
    döda). Kan nu en sådan likstämmighet endast vara slumpens verk? Vi
    tro att dertill måste finnas någonslags historisk, eller mytologisk
    anledning.
  
    Ej nog härmed! Vi tro oss, om så höfves, (utom många andra
    intressanta saker) lagligen -- och det ännu i våra närvarande tider
    -- kunna utreda, och bestyrka, att det fordomdags funnits, äfven i
    vetenskapligt afseende, en viss direkt ledtråd emellan åtskilliga af
    Finlands invånare och Egyptens såkallade "lärde". Ty ibland de här
    anträffade 87 såkallade "Runstafvar", hvilka jag ej allenast
    studerat, och närmare undersökt, utan äfven formligen aftecknat, har
    jag (enligt hvad som blifvit anmärkt "Läsning för Finnar" 1 H. p. 55,
    56, 66, o. följ.) funnit, ibland annat, ej blott i hurudan
    förskräcklig villervalla med afseende å tideräkningen, eller huru
    många olikaslags årsberäkningar, m.m. man fordomdags äfven följt här
    i landet (liksom troligen i alla andra länder) nemligen ibland en
    klass af mera kunniga och vetgiriga individer (ty de flesta voro väl
    då, liksom nu, i detta afseende temmeligen liknöjda, och troligen
    mindre vetande) utan tror jag mig äfven, med anledning häraf, att --
    åtminstone något så när -- i detta afseende känna de olikaslags tids-
    och årsberäkningar, som, under olika epoker, blifvit begagnade, och
    följde, äfven hos andra af Europas såväl som Asiens och Afrikas olika
    folkslag, och nationer. Hvarvid jag t.ex. nu endast här, och i
    förbigående, vill omnämna -- att Egyptierna, mig veterligen, är det
    enda folkslag, som under Nabonassars eller egentligen under
    Nebukadnezars tid (år 747 före Christi födelse) begynte att räkna
    sitt år från den 26:te Februari (nota bene -- enligt vår nuvarande
    tideräkning) och hvilken dag således då var deras nyårsdag. Denna
    beräkning följdes, och begagnades, sedermera länge af deras vise, och
    lärde. Med anledning häraf, och för att nu återkomma till Finnarne,
    så erhöll jag, bland annat, den 4:de Mars 1862 af Grefve Aug. Armfelt
    till Wiurula (i Halikko socken) en Runstaf, som börjar nyåret precist
    med den 26:te Februari; och hvilken, förvarad i min Runstafssamling
    under n:o 52 -- när som helst står, af sakkännare och vetenskapsmän,
    att undersökas och beskådas. Men vi hafva ju numera (mig veterligen)
    ingen enda här i landet som tyckes förstå sig på denna slags forntida
    litteratur.
  
    Våra fornforskare, och fornminnesföreningar, äro i detta fall
    oefterrätteliga (jemf. _Läsning för Finnar_, 1 II. sidd. 21, 51).
    Detta anser jag emellertid vara ett talande bevis derpå att
    ursprungligen Egyptiska kalenderstafvar fordom äfven blifvit
    begagnade i Finland; hvaraf originalerna hitkommit till norden --
    måhända redan under vikingatiden, om ock härstädes sedermera tid
    efter annan litet modellerade. Eller månne man väl äfven här kanske
    vill räkna detta _factum compertum_ endast såsom en tillfällighet,
    eller såsom -- slumpens verk? Ty det torde väl icke här behöfva
    erinras att dessa många fordomdags allmänt i d.s.k. "gamla verlden"
    begagnade, och sig emellan olikaslags, beständigt brukbara, såväl
    ben- som träkalendrar -- icke äro en uppfinning, eller en produkt, af
    den enskildla fliten och omtankan; utan att de ursprungligen alla
    förskrifva sig ej blott från ganska olika håll (folkslag, och
    nationer) äfven som från olika tidsåldrar och epoker; och att sjelfva
    originalerna, eller de första typerna till dem, blifvit -- isynnerhet
    med afseende å års- och tidberäkningen, och således äfven med
    hänseende till bestämmelsen af sjelfva nyårsdagen -- uttänkte,
    utfunderade, och uppgjorde (förfärdigade) af de tidernas (inom olika
    folkslag) mest utmärkta astronomer och mathematici; ehuru de
    visserligen sedermera, och under tidernas längd, tillföljd af enskild
    slöjdfärdighet, blifvit oräkneliga gånger, och tid efter annan, i
    skilda länder eftergjorda och afkopierade, och det ofta till och med
    -- af gemene man. Likaså hafva vi af asiatiska Prim- eller Runstafvar
    -- t.ex. en (neml. n:o 6) som följer Seleucidernas tideräkning,
    hvilken begagnades af flere orientaliska folkslag, och som börjar
    året från d. 1 Oktober (hvilken dag var deras nyårsdag) och sålunda
    vidtog 312 år före Chr. eller från den dag deras välde blef befästadt
    i Babylon. Ty såsom bekant är, blef Alexander den Stores fältherre
    Seleucus Nicator konung i Babylon (312-281 f.Chr.); och måhända
    ligger nu häri orsaken hvarföre "Hyres-året" ännu beräknas hos oss,
    från d. 1 Oktober? Likaså hafva vi en Runstaf (n:o 63) som börjar
    året med den 1 November, eller från samma tid som d.s.k. "lego-året"
    hos oss; hvartill troligtvis måste finnas någon historisk anledning,
    den vi icke känna. Dock det veta vi att ej blott Tschuvascherna utan
    äfven att Kamtshadalerna, enligt uppgift, börja sitt år med November
    månad (se _Schiefners_ "Das dreizehnmonatlicbe Jahr und die
    Monatsnamen der sibirischen Völker" sidd. 326, 331).
  
    Ja vi böra kanske icke förtiga att vi i detta afseende (nemligen med
    hänseende till åtskilliga mytiska begrepp, och föreställningar) --
    funnit vissa _loca parallela_ emellan Finnarne och invånarne till och
    med i Japan, för att här ej tala i sådant afseende -- om andra oss
    vida närmare belägna folkslag. I anledning hvaraf det synes som vissa
    gemensamma såkallade andliga eller intellektuela svallvågor, i detta
    afseende, fordomdags hade gått genom hela menniskoslägtet. Och liksom
    vi här visat att de olika folkstammarne stundom tyckes hafva
    korresponderat med hvarandra i afseende å sina myter och trosdogmer,
    så hafva vi redan för 21 år sedan bevisat att sjelfva ordet, som
    utmärker begreppet Gud, hos alla jordens olika folkslag -- såväl med
    afseende å sin form, som med hänseende till sin betydelse --
    ännu röjer, och antyder, spår till någotslags såtillsägandes
    slägtskapstycke, eller ett gemensamt ursprung (se _Jumalasta, ja
    hänen monenaisesta nimittämisestä moailman erinäisillä kielillä &c._)
    såsom vi ock för 18 år sedan faktiskt utredt att bland sjelfva
    stamorden i alla verldens många och olika artade språk och tungomål
    -- finnas flere fasta, och vigtiga, beröringspunkter, som antyda ett
    gemensamt ursprung (se _De Finska stamordens uppkomst &c._). Hvartill
    slutligen kommer, att vi, enligt ett redan färdigt skrifvet arbete i
    manuskript, framdeles åtaga oss att bevisa, och ådagalägga, att
    ibland de många olika folkslagens skilda plägseder och bruk,
    rundtikring hela verlden -- finner man likaledes mycket som
    karakteriserar om ej en gemensam upprinnelse, så åtminstone en viss
    anmärkningsvärd öfverensstämmelse. Månne man icke häraf (d.v.s. af
    alla dessa sammanlagda omständigheter) kunde, i antropologiskt
    afseende, draga vissa vigtiga och intressanta -- slutsatser? Och
    hvilka lyckas, i vetenskapligt afseende, besanna bibelns lära
    angående menniskoslägtets gemensamma ursprung från samma stam, d.v.s.
    att menniskorna icke ursprungligen af sig sjelfva uppvuxit på olika
    ställen, liksom svampar, ur jorden -- en åsigt hvilken många af de
    naturkunnige tyckes hylla.
  
  [7] Så t.ex. sammanträffar Wäinämöinen (enligt sista gången i Kalevala)
  med Jungfru Maria, och kommer med henne i delo. Många andra
  interpoleringar här att förtiga.
  
  [8] Sanningen häraf skönjes redan deraf att dessa menniskoslägtets
  fabler, med oförminskad glans och auktoritet, redan existerat, och
  florerat -- i flere tusen år, såsom utmärkande Guds egna ord. Då nu så
  tankedigra grundsatser, och djupsinniga kosmologiska och teosofiska
  åsigter, redan den tiden kunnat utveckla sig, och göra sig gällande,
  genom att koncentreras i gamla såkallade folksägner, eller legender, så
  anse vi detta för ett talande bevis derpå att menniskoslägtet existerat
  här på jorden, redan kanske flere tusen år dessförinnan, d.v.s. förr än
  dessa djupsinniga och tankedigra folktraditioner hunnit bilda och
  uttala sig. På samma sätt hafva vi, på ett annat ställe, bevist -- att
  det ovilkorligen erfordrats tusental af år, förrän menniskan -- vid
  skapelsen, i likhet med djuren, endast begåfvad med ett enformigt ljud,
  eller läte, derutaf småningom kunnat utveckla först ett artikulieradt,
  och sedan ett kultiveradt språk -- först nemligen i tal, och sedan
  bevars -- i skrift.
  
  [9] Vi fästa oss vid det i svenska språket här begagnade ordet _smed_;
  hvilket ej blott tyckes utmärka en arkaism, utan äfven synes antyda en
  exotism, d.v.s. en ordagrann öfversättning ifrån Finskan, der ordet
  _seppä_ (smed) användes, och begagnas, i alla möjliga ordvändningar,
  t.ex. _puuseppä, sanan seppä, virren seppä, runoseppä_, m.fl. Och
  hvilket bruk förekommer oftare användt af svenskarne i gamla tider.
  
  [10] Denna slags prestig karakteriserar, och tillkommer, endast
  vidskepelsen och vantron. Såsom sådan röjer den sig t.ex. i Judarnes
  föreställning af hvad som, af slagtadt kött -- gagnar, eller -- skadar;
  d.v.s. hvad som enligt deras förmenande är _koscher_ (d.v.s.
  "_heligt_", eller utan vank) och hvad som är _treife_ (eller "oheligt",
  d.v.s. hvad som har vank).
  
  [11] Att det Finska folklynnet likväl icke gillat, mycket mindre
  baserat sig pä ett såbeskaffadt system, kan bevisas af flere deras,
  i form af ordspråk, uttalade gamla folkfilosofemer, t.ex.
  
      Ei oppi ojahan koatak,
      Vaiva tapoja pahennak.
              --
      Opiksemme ikä pitkä,
      Viisauveksi vaiva kaikki.
              --
      Ei luulo ole tieton vertainen m.fl.
  
  [12] Ej underligt derföre om äfven Finnarnes åsigt angående qvinnans
  ofelbarhet, och kapacitet, icke öfverensstämmer med nutidens, i detta
  afseende -- högt uppjagade begrepp; ty de förklarade kort om godt:
  
      Ei piikaisuus menesty asioissa,
  
  d.v.s. alt "qvinnan duger icke att utföra, eller att uppgöra, affärer".
  Ja de gingo så långt att de sade:
  
      Ei piikaisuus muussa kelpa kuin kirpuja käsittäissä; -- och
      Pois tunkiot tuasta, pois tyttäret talosta; -- eller
      Naura hyvälle, naura pahalle, naura naisen kuolemalle.
  
  Finnarne voro dessutom icke de enda, som i detta fall misskände
  qvinnans sanna värde (jemf. Otava 1 D. sidd. 174 o. följ:) Äfven andra
  forntida folkslag hafva gjort detsamma. Ja några hafva härvid gått så
  långt, att de till och med satt i fråga -- huruvida qvinnan borde
  tillerkännas äga menniskovärde? (Jemf. t.ex. hvad Albertus Magnus härom
  skrifver i en enkom angående denna fråga utgifven afhandling -- _De
  secretis mulierum_; och hvarmed man vidare kan jemföra -- _Disp. qua
  probatur mulieres homines non esse_. Parisiæ 1593. 12:o). Å andra sidan
  åter har man, i våra dagar, gått lika långt -- i en motsatt åsigt; i
  det man tror att qvinnan numera duger till allt. Vi hylla den gamla
  satsen -- _ne sutor ultra crepidam_! Och tro att Finnarne tänka
  detsamma, då de säga:
  
      Ei ouk lapsessa laulajata,
      Kuola suussa soittajata.
  
  [13] Dessa myter antyda alla, från hvilken sida man än vill betrakta
  dem, att menniskan nemligen sjelf är orsaken till sin olycka -- en
  sanning, som ingen kan bestrida; ehuru få torde, af egen erfarenhet,
  hafva insett det.
  
  [14] Dock ej nog dermed, att den Israelitiska folksagan, liksom den
  Grekiska, antyder menniskan såsom orsak till sin egen olycka
  -- äfven uti de Finska folktraditionerna uppdykar samma idé, och det
  under en högst egen, och originel, form; till ett bevis, å ena sidan,
  att den icke är lånad ifrån Judarne, -- än mindre ifrån Grekerne, och
  likaså, å andra sidan, att den daterar, eller förskrifver sig, ungefär
  från samma tid, eller verldsålder, som de båda förenämnde; och således
  utgör den ett ursprungligen talande bevis af den tidens kanske nog
  allmänna teosofiska verldsåsigter. Vi förvara, bland våra fornminnen,
  äfven flere andra mytiska sagominnen af de i gamla Testamentet
  förekommande urkunder, såsom t.ex. berättelsen om "Noachs ark", och
  huru Profeten Jona uppslukades af "fisken" -- ej olikt _Wäinämöinen_ i
  buken på _Antero Vipuinen_. Äfven historien om den i bibeln omtalta
  stora "_Kurbitsen_". (lik asken _Uggdrasil_) tyckes hafva nog mycket
  syskontycke med den af Topelius (i 4 D. p. 15) omtalta jättestora eken,
  hvars topp nådde till himmelen, och hvars löfrika qvistar utsträckte
  sig åt alla väderstreck; eller med den af Wäinämöinen framtrollade
  himmelshöga _granen_ (Kal. 10 R. v. 31-39) m.fl. Men hvilka
  folkberättelser likväl hos oss äro så sjelfständigt hållna originaler,
  att man deraf nog kan se det Finnarnes stamfäder ej blott måste hafva
  varit jemnåriga, och samtidiga, med d.s.k. "Guds barn", utan äfven med
  dem stått i närmare kontakt; utan att derföre just vilja antaga det af
  Rudbeck och några lärde (med stöd af 13 Kap. vers. 40-46 i Esrae 14:de
  Bok.) anförda beviset, det Finnarne skola härstamma af de tvenne under
  Konung Hoseas tid af Salmanassar i d.s.k. Assyriska fångenskapen
  bortförda Israels slägter, hvilka skilde sig ifrån de öfriga af sin
  stam, och, vandrande öfver Euphrat, sträckte sitt tåg upp emot norden,
  (jemf. Förkl. öfver Tacitus, sid. XVI, "De finska stamordens uppkomst",
  sid. 11, och Åbo Tidningar 1774, p. 97, och 1772, p. 148, 153), tro vi
  oss dock framdeles, och vid ett annat tillfälle, kunna bevisa det våra
  stamfäder med dem till och med stått i nära skyldskaps- eller
  familjeförhållanden. Ty väl veta vi att ordet, eller att namnet _Finne_
  (d.v.s. att det nuvarande finska folknamnet,) såsom sådant, först
  blifvit nämndt, eller historiskt bekant, genom Tacitus, som lefde
  omkring 90 år efter Frälsarens tid, liksom det Lappska folket, och det
  Lappska namnet först förekommer omnämndt hos Saxo, i 12:te seklet, och
  i Fundin Noregur; men ingen torde väl derföre vilja påstå det ej
  hvardera af dessa folkslag -- Finnar såväl som Lappar (ehuru,
  naturligtvis, under andra och för oss numera okända, eller främmande
  namn) -- redan funnits till, och fortlefvat i tal af flere sekler
  dessförinnan, eller innan deras namn omtalas i historien. Ty historien
  sjelf är ju ett barn af sednare tider. Ja huru många ej mindre riken än
  folkslag, hafva icke efter hvarandra existerat, florerat, och
  kullbytterat? af hvars namn vi icke äga ens det ringaste spår. Också
  vet man att Finnarne, jemte flere andra med dem närmare eller fjermare
  beslägtade nationer, troligen länge inbegrepos bland d.s.k. Scythiska
  folkslagen, äfvensom de ansågos vara nära beslägtade med de forntida
  Partherna. En väl ackrediterad svensk häfdatecknare säger: "Finnarne
  hafva alltid varit ett bland de mest utbredda folk i verlden (?). De
  hafva bebott hela den ofantliga jordrymden från vesterhafvets kuster --
  till de Uralska bergen (?) inom hvilken landsträcka, med tidens
  fortgång, en mängd andra folk inträngde. Det är derföre ovedersägligt
  att Finnarne äro norra Europas stamfolk... Särskilda folkslag af Finsk
  stam hafva uppehållit sig vid Chinas gränsor, vid Wolga, och på den tid
  då de stora folkvandringarna inträffade -- vid Svarta hafvet". (se
  Iduna IV H. p. 102, 103). Och vi kunna härvid tillägga att det
  närvarande, storartade, Ryska riket hufvudsakligen består af finska och
  tartariska folkstammar, hvilka blifvit med hvarandra amalgamerade, och
  mer eller mindre koncentrerade. Anmärkningsvärdt är det äfvenså att det
  Finska folket af Ryssarne ännu allmänt benämnes _Tschuder_ -- ett namn
  som Finnarne sjelfve deremot icke vidkännas; men hvilket nog mycket
  liknar, och påminner oss om ordet _Judar_, liksom det (å andra sidan)
  torde vara ett reminiscens af det fordna folknamnet _Scyter_. Men
  underligt är det! Vi komma troligen framdeles, i ett visst annat
  vetenskapligt arbete, att bevisa huru nära Finnarne torde, i detta
  fall, komma att stå till gamla Testamentets heliga såkallade
  "urkunder".
  
  [15] Det henne härföre ådömda straffet, synes mången kanske nog
  strängt, enär förbudet var meddeladt _Adam_, och icke _Eva_; som
  måhända derom kunnat vara i okunnighet.
  
  [16] I likhet med denna tröst lemnar äfven den Judiska myten oss det
  hopp att "qvinnans säd, i sinom tid" skulle söndertrampa ormens hufvud,
  hvilka ord i allmänhet blifvit tillämpade på Frälsarens tillkomst i
  verlden. Mig synes det dock såsom denna spådom mindre väl lämpade sig
  på Frälsarens person. Ty har icke det _onda_ (lasterna, och brotten, i
  verlden) genom hans ankomst -- försvunnit, eller blifvit förqväft och
  undertryckt; fastmera synes det mig, som man med orden "_qvinnans säd_"
  hade afseende på sjelfva menniskoslägtet, hvars mål, och sträfvande,
  det är (och alltid måste bli) att, med tiden, småningom, bringas till
  den ståndpunkt, att det _goda_, öfverallt i verlden, öfverväger, och
  besegrar, det _onda_; hvilket torde inträffa (om ej förr) så då det,
  ofta omtalta, tusenåriga riket randas. Äfven i den Finska myten lemnas
  oss här ett _hopp_, ehuru mera naturligt, och -- af annan art, såvida
  det alltid står oss till buds.
  
  [17] Ja redan vid den ytligaste betraktelse af saken, skola vi
  troligtvis finna att alla stora tänkare och vetenskapsmän (d.v.s.
  menniskoslägtets andliga representanter, och ljusare förmågor)
  fordomdags ofta blifvit (liksom Frälsaren) af sin omgifning
  misshandlade, och mångengång om lifvet bragta; och äfven i sednare
  tider hafva de -- såframt deras tillgöranden ej medföra timliga
  fördelar -- vanligen blifvit af sina samtida nedsatta och föraktade.
  Också är detta ganska naturligt! Ty de hafva icke förstått sig på
  (eller brytt sig om) att eftertrakta (och skörda) timlig vinst. Först i
  en sednare framtid skall man troligen prisa, och berömma, deras
  intelligenta förtjenster; hvilka då, om ej förr, skola inses och
  erkännas, och det i samma mån som minnet af våra nutida storheter,
  digniteter och heroer -- nesjunka i glömskans natt, och -- i ett evigt
  möker.
  
  [18] Huruvida hon verkligen är det (neml. lycklig) blir en annan fråga,
  hvilken vi icke här vilja afgöra. Så mycket kunna vi dock säga, att i
  den mån menniskan vet allt, känner allt, och förstår allt, så äger hon
  derigenom egenskaper, som mer, eller mindre -- åtminstone i ett visst
  afseende -- närma henne till hvad som karakteriserar (enligt vårt
  begrepp) Gud sjelf.
  
  Ej nog dermed att hela verlden (i sinligt afseende) synes vara skapad
  oss till tjenst och fromma; i thy att ej blott växtrikets och
  djurrikets rikedomar, utan tillochmed jordens och mineralrikets
  skatter, tyckas vara oss enkom egnade till fromma och fördel. Huru
  mycket större, och rikare, måste icke då de oss beskärda skatterna vara
  inom _andans rike_ -- om blott vi förstå att begagna dem; d.v.s. inom
  förståndets sfer, i tankarnes verld? Det är i sanning redan, i detta
  fall, något högst eget, för att ej säga märkvärdigt, att vi kunna t.ex.
  ostörda, och i all trankilitet, sitta på vår kammare och (t.ex. blott
  genom den simpla tidningslitteraturen) dagligen hafva reda, åtminstone
  någotsånär, på allt det vigtigaste af hvad som händer, och passerar, på
  hvarje skild punkt af jorden -- isynnerhet i politiskt afseende. Ja det
  gränsar nästan till det otroliga, och vidunderliga, att menniskoslägtet
  -- och det nu endast under vår korta lifstid -- lärt sig att, medelst
  ångans kraft, ganska snabbt och beqvämt, färdas både öfver land och
  vatten, och till följd hvaraf man nu kan, inom den korta tiden af 80
  dagar (?) göra en resa rundtikring hela jordklotet; och är det med
  samma kraft man förstått sig att sätta alla möjliga slags maschiner i
  gång; hvarigenom menniskan icke numera slafviskt behöfver arbeta "i
  sitt anletes svett" såsom det står i bibeln att läsa. Å andra sidan
  åter hafva menniskorna likaså lärt sig att, medelst elektricitetens
  hjelp, inom några få minuter, utbyta tankar och idéer med hvarandra --
  ofta på ett afstånd af flere hundra, ja af flere tusen mil, och det
  utan att hvarken se, höra, eller känna hvarandra; och sålunda från den
  ena verldsdelen till den andra -- likt såkallade andliga väsenden --
  meddela hvarandra sina tankar och önskningar. Likaså hafva vi lärt oss
  att medelst gasens makt flyga genom luftens högre regioner -- öfver haf
  och land; och att med tillhjelp endast af dagens ljus -- troget teckna,
  och afkopiera, alla de föremål vi älska och önska, m.m. Då man nu, inom
  en enda menniskoålder, genom ett klokt begagnande af kunskapens och
  vetenskapens resultater (frukter) förmått åstadkomma så mäktiga och
  öfvernaturliga saker -- mycket annat att förtiga -- hvad skall icke då
  i en framtid blifva fallet, efter flere såbeskaffade menniskoåldrar?
  blott man befriades från den dynastiska militärismen, den presterliga
  katolicismen, och den tjenstemanna och embetsmanna despotismen, som --
  näst penningen, egennyttan, och vinningslystnaden -- nu regerar, och
  dominerar, verlden. Säg sedan om förståndet, d.v.s. om denna Guds gåfva
  -- duger någonting till! Skada blott att denna förståndets verksamhet
  hittills endast, och hufvudsakligen, blifvit egnad -- till gagn, och
  fromma, för en hop verldsliga, och timliga, ändamål; och så litet deraf
  deremot afsedt, eller användt, till hvad det egentligen varit ämnadt,
  nemligen till att höja oss -- inom tankarnes verld.
  
  [19] Det gör mig verkligen ondt, att då alla andra -- både när och
  fjärran -- rosat, och prisat, ej mindre Kalevala än dess utgifvare (och
  hvaruti jag till en stor del äfven instämt, eller förenat mig) -- det
  jag just skall vara den enda, som framhållit dess många fel, och
  brister (jemf. _Läsning för Finnar_, 1 II. p. 326 o. följ.). Icke
  derföre att äfven jag, för min del, högaktar Lönnrots i många afseenden
  verkligen stora och fosterländska förtjenster, hans berömvärda flit och
  verksamhet, äfvensom jag i många afseenden beundrar hans litterära
  sträfvanden och verksamma förmåga (änskönt jag visserligen, såväl med
  afseende å språk som sak, hyser andra åsigter) men allt detta oaktadt
  -- jag måste ju säga sanningen -- kan jag icke undgå att anse, och
  betrakta, resultatet deraf, d.v.s. hans Kalevala, för ett hobbelbobbel,
  eller för ett sammelsurium, sammanföst af de mest olikartade ämnen.
  Också tror jag det han förfarit oändligt klokare, om han -- i stället
  att lemna oss detta af honom fabricerade konstverk, under namn af ett
  finskt nationalepos -- hellre följt en annan princip, och behandlat,
  skildt, hvarje sak för sig; då troligen läsaren sjelf kunnat uppfatta i
  hvad sammanhang dessa sånger möjligen stå till hvarandra. Men måhända
  är jag sjelf kanske orsaken till detta misslyckade försök, hvartill jag
  på sätt och vis gaf honom klaven redan 18 år före än Kalevala såg dagen
  (jemf. _De Finska stamordens uppkomst_, sid 7, not d) då jag nemligen
  föreslog, att man af dessa gamla Finska folksånger kunde sammanbringa
  något stort och egendomligt -- sammangjutet helt; men konsten att göra
  det -- beskref jag icke. Detta omtalar jag först 40 år sednare, i Läsn.
  för Finn. 1 H. sid. 329. För att nu på sätt och vis ej blott godtgöra
  detta mitt fel, utan för att derjemte äfven närmare fixera sjelfva
  värdet af Kalevala, erbjöd jag mig -- i en skrifvelse till Konsistorium
  af d. 1 April 1843 -- att, emot garanti af tryckningskostnaderna --
  deröfver utgifva en sakrik och fullständig kritik, eller recension; men
  i stället att med största tacksamhet emottaga detta mitt anbud,
  förkastades det -- liksom många andra af mina vetenskapliga sträfvanden
  -- enhälligt af konsistorium (se Läsn. f. Finnar, sid XIV) hvars
  medlemmar derjemte voro ledamöter i det Finska litteratursällskapet,
  hvilket bekostat tryckningen, och utgifvandet af Kalevala. Men kanske
  var det så godt, och måhända bäst att det gick som det gick. Äfven det
  Spanska folket, ja hela den Spanska nationen, fröjdade sig en lång lid,
  och det af hjertans grund, i det det högeligen skröt och yfvades
  deröfver att Spanien ägde, och bland sina kronojuveler, på det kongliga
  slottet, förvarade den största diamant, som verlden kände -- till dess
  en viss vetenskapsman engång fick det infallet att närmare undersöka
  densamma, hvarvid bedrägeriet blef upptäckt; ty befanns det då att den
  endast var, och utgjorde -- ett falsifikat; och nu blef den allmänna
  sorgen, och dito förargelsen -- så stor, att ingen ens numera talte,
  eller nämnde ett ord, om den rara diamanten. Ja kanske hade det gått på
  samma sätt med Finnarne, och deras vänner, fennomanerna, om
  förhållandet med Kalevala blifvit närmare undersökt. Emellertid synes
  äfven Litteratursällskapet småningom börja inse sanningen af hvad jag
  sagt, enär det numera beslutit sig att trycka dessa forntida sånger
  skildt, en hvar för sig; och i sådan afsigt i år utsändt ej mindre än
  tre Runo-samlare till Karelen.
  
  [20] Detta vare nu sagdt, och gäller det specielt blott om _Kalevala_.
  Deremot har Lönnrot i sin _Kanteletar_, liksom i sin _Kantele_, med
  afseende å sednare tiders Finska folksånger -- följt en helt annan, och
  motsatt, d.v.s. en, som mig synes, sundare princip; nemligen den att
  oförändrade, och osammanblandade, meddela dem sådane som de äro, och
  sådane som han från folkets mun upptecknat dem. Ehuru han visserligen
  -- äfven härvid (vid tryckningen af dem) begagnade sig af sin obetagna
  rätt att stundom, och då han tyckte att det så passade sig -- i dem
  tillskarfva, och inflicka, långa stumpar från andra, men med dem
  närskylde och harmonierande verser; hvilket bäst skönjes vid jemförelse
  af hans till Litteratursällskapet insända originalmanuskript, med det
  han sedermera, och kort derpå begagnade vid sjelfva tryckningen.
  
  [21] Se _Suomi_ 1847, n:o 24, sid 95. Samma princip, att rådda ihop
  allt möjligt, har Lönnrot äfven följt i sina 1842 utgifna _Suomen
  kansan sananlaskuja_; der han bland en hop finska sedespråk och ordstäf
  -- intagit en gräselig mängd dumma eller stumma, d.v.s. toma glosor,
  och såkallade infall och glåpord, de der kantänka skola passera i
  stället för en sorts "bonmot"; och hvarvid meningen endast tyckes hafva
  varit att få boken att svälla, på innehållets bekostnad. Sålunda har
  han uppjagat antalet, af dessa såkallade ordstäf -- till 7,077; då vi
  deremot -- som härvid följt en helt annan, och motsatt, princip -- i
  detta afseende åtnöjt oss med 1,139. Och om det, å ena sidan, förundrar
  oss -- att Lönnrot, detta oaktadt, härvid icke begagnat sig af flere
  utmärkt vackra, och sinnrika, af oss i 1:sta delen af _Otava_ anförda
  Finska ordspråk, så förundrar det oss icke mindre (å andra sidan) att
  Litteratursällskapet, utan närmare pröfning, och granskning --
  påkostade tryckningen af en såbeskaffad upplaga, som den omnämnda.
  Denna Lönnrots mani, att fösa ihop likt och olikt, har nu sednast äfven
  uppenbarat sig uti hans under tryckning varande Finska Lexikon; hvaruti
  han, i stället att från språket rensa, och behörigen utgallra, en mängd
  från svenskan, eller ryskan (af okunnighet och tanklöshet) någongång
  obehörigt lånade, eller begagnade, ord -- tvärtom skyndat sig att såsom
  godkänd Finska upptaga, och godkänna, hvarje hänsynslös barbarism. Han
  hade åtminstone då, i detta fall, bordt utmärka dem, med en skild stil,
  för att antyda deras art. Då jag redan såsom student i Upsala, af
  kärlek för sanningen, vågade offentligen förevita Rikets historiografi
  Kanslirådet _Hallenberg_, det han -- i sina anmärkningar emot
  Lagerbring, -- visat en okunnighet i Sveriges Historia och Geografi,
  den vi knappt hade förmodat (se Förkl. öfver Tacitus, p. 122, 94); och
  likaså tvekade jag icke, att -- af samma skäl -- offentligen skrupensa
  upp ej mindre Doktor _Fant_, för hvad han (i sin svenska historia)
  tanklöst ihopråddat angående Pytheas och hans beskrifning om Thule, än
  ock hvad Professor _Geijer_ (i sina Svea Rikes Häfder) ihopfuskat
  angående samma ämne (loc. cit. p. 90-92) utan att här tala om de
  anmärkningar jag (i Läsning för Finnar 1 H. p. 159-172) likaså tillåtit
  mig att offentligen uttala emot den Norrska Historieskrifvaren
  Professor _Munchs_ fantasmagorier angående Finland; och det utan att
  någon af dessa Herrar haft ett ord att anföra till sin ursäkt, mycket
  mindre -- till sitt försvar; ja då jag likaså, för dess ovärdiga och
  oförsvarliga beteende, -- offentligen vågat blottställa ej mindre
  Kongl. General Postkontoret i Stockholm (se Tidning för Bondeståndet
  1834, n:o 6) än Jägmästeristaten i Wermland (Mnemosyne 1821, sid. 287,
  och Läsning för Finnar sid. 336) och icke nog med hvad jag i mångt och
  mycket anmärkt angående sjelfva Universitetet, utan liksom jag var
  djerf nog att vara den första, som icke blott framkom med den tanken,
  och förslaget, utan -- hvad mera var -- äfven sjelf vidtog initiativet,
  att från sin förnedring upphöja det Finska modersmålet -- till landets,
  och folkets, allmänna och gemensamma både national- och kurialspräk,
  och det såväl med afseende å konst som litteratur -- så vågade jag nu
  äfven, hvad ingen annan i Finland vågat (icke ens någon inom
  styrelseverket) -- ja jag icke blott vågade, utan det äfven lyckades
  mig att den 27 Febr. 1860 (medelst, och genom Grefve Berg) förmå H.M.
  Kejsar Nikolai I att nådigst återtaga, och upphäfva sitt den 8 Aug.
  1850 utfärdade Förbud emot Finska språkets begagnande i tryck (se
  _Gottlundin Runoilemisia_, 1 H. sid. IX, X) på grund hvaraf icke blott
  mitt 1850 utgifna Specimen för Finska Professionen blef -- såsom
  författadt på _Finska_ -- kasseradt, utan till följd hvaraf jag, under
  flere års tid, äfven förbjöds att utgifva mina _Finska öfversättningar_
  af Fredmans Sånger och Epistlar; med kännodomen af allt detta, så --
  hvi skulle jag då icke våga, att -- i vetenskapligt afseende, granska,
  och bedöma, våra egna landsmäns litterära produkter? i synnerhet som
  det sker _sine ira et studio_.
  
  [22] Ja, det är ju ganska naturligt, att förhållandet icke kunde blifva
  annorlunda än hvad det blef; då han härvid nemligen utgick, på en gång,
  från tvenne olika, hvarandra motsatta, principer. Med ett ord, han
  ville på en gång vara -- både Gud, och menniska. Eller, med andra ord,
  han ville visserligen, så vidt möjligt -- i sin renhet bibehålla det
  mytiska elementet i de gamla fornsångerna, men han ville tillika, och
  derjemte, modellera och sammangjuta dem med hvarandra, med att
  sammanstöpa dessa olika sånger till ett helt, eller till en såkallad --
  _Kalevalad_; något som ingalunda var så lätt, emedan dertill fordrades
  ej blott _snille_, (hvilket Lönnrot ej besitter) utan derjemte äfven
  att sjelf vara en _skald_ -- något som icke heller är allom gifvet. Det
  var således att förutse -- det den ena principen här måste uppväga,
  eller duka under för den andra; eller -- hvad som värre var -- de
  undergräfde hvardera (båda) härvid hvarandra. Då jag i Svensk
  Litteratur-Tidning för d. 21 Juni 1817, n:o 25, p. 394, 398, förordade
  saken, var meningen icke att man härvid skulle följa tvenne maximer på
  en gång -- en idé, som Lönnrot, i företalet till första upplagan af
  Kalevala -- sjelf säger sig hafva hittat uppå. Utan att derföre vilja
  nedsätta, eller förklena, hvarken hans förmåga, eller hans talang --
  antyder, och påpekar jag endast här sjelfva det omöjliga, med
  tillkännagifvande att Mästaren, den gången, således -- icke var hemma.
  [23] Det är ju ganska naturligt, och utgör dessutom här ett ovilkorligt
  vilkor för begreppet af en myt, att sjelfva betydelsen af ordet _Sampo_
  (eller _Sammas_) måste vara lika hemlighetsfull som oförklarlig; ty --,
  deruti ligger just det fina i saken. Och annars vore det ju ingen myt.
  Det är nemligen just meningen, att liksom de forntida orakelsvaren voro
  med flit beräknade för att icke af alla kunna uppfattas, och begripas
  -- ty hvad Gudarne tala, kunna naturligtvis menniskorna icke förstå,
  utan möjligtvis endast (med afseende å sin mera djupa och andliga,
  betydelse) liksom dunkelt ana, eller -- gissa sig till; och äfven detta
  endast af dem, som enkom blifvit härtill uppfostrade, eller invigde --
  så skulle nu äfven sjelfva myten vanhelgas, och profaneras, om den af
  den större allmänheten, eller af en och hvar genast skulle kunna lösas
  och till bokstafven förklaras; ty den skulle derigenom ju, på sätt och
  vis, förlora sin mytiska (magiska) karakter, eller sin andliga natur.
  Myten är i detta fall att betraktas såsom ett trollord, eller såsom
  en trollformel, hvilken väl af alla kanske kan reciteras och
  efterpladdras, men derföre icke af alla kan förstås, eller behörigen
  begagnas och användas. Hemlighetsfullhet är här hufvudsaken. (Också
  till och med sjelfva trollena äro, i detta fall, raktaf förlorade, om
  man endast lyckas få veta deras namn). Och hvad myten Sampo t.ex. än i
  dag är, i en större skala, för sjelfva folket, och för hela den Finska
  nationen, det är amuletten, och talismanen, deremot -- i en mindre
  skala, (d.v.s. af en mindre betydelse) för den enskildta personen,
  eller för familjen. Det hörde dessutom till sjelfva lefnadsprincipen,
  eller till forntidens filosofi, att all visdom skulle hållas hemlig och
  förborgad, eller förvaras såsom ett dyrbart arcanum, antingen
  anförtrodt att enkom bevaras -- på vissa såkallade heliga ställen,
  eller för att vårdas, och idkas -- inom vissa folkklasser eller
  prestkaster. Ibland sådana kunna vi räkna de Keltiska druiderna, de
  Egyptiska astrologerna och tecknatydarne, de Persiske och Mediske
  magerna, m.fl. -- ej förglömmandes de Finska hexmästarne och
  trollkarlarne, nekromanterna, och andebesvärjarne.
  
  [24] Det var den 30 Augusti 1817, som jag af en gammal Finn-käring,
  benämnd Maja Henriksdotter Turpiainen, uti sjelfva Säfsen sockens
  kyrkoby, i Westra Dalarne, uti Konungariket Sverige -- ej blott hörde,
  utan äfven upptecknade, denna högst intressanta myt; ty befolkningen af
  denna socken bestod ännu då af idel Finnar, af hvilka -- endast de
  äldre talte obehindradt sitt Finska modersmål, och det äfven i sjelfva
  kyrkobyn; ett språk hvilket den uppväxande generationen redan höll på
  att förgäta. Utom mig hade således denna myt aldrig kommit till vår
  kunskap; liksom den, utom mig, troligen aldrig erhållit sin förklaring.
  Jag omtalte denna myt, och införde den (jemte en latinsk öfversättning
  deraf) på originalspråket, med bifogad förklaring, i min 1818 i Upsala
  utgifna Dissertation _De proverbiis Fennicis_. sid. 10. Gumman
  berättade för mig dessutom, äfven bland annat, en historia om "Kalevan
  tytär", nästan med samma ord som den finnes anförd af Ganander, i hans
  _Mythologia Fennica_, sid. 30. Denna tradition tyckes äfven hafva
  fortplantat sig ej blott till den Svenska allmogen (jemf. Rich. Dybecks
  "Runa", 2:dra Häft. Stockh. 1842, sid. 3) utan förekommer spår deraf
  äfven bland den Danska (enligt Sjöborgs "Nomenklatur för nordiska
  fornlemningar" 1815, sid. 84).
  
  [25] Här afslöjas således redan i början (det olika) förhållandet --
  emellan ungdom och ålderdom. Namnet _Jompainen_ motsvarar här det hos
  Ganander förekommande namnet _Joukkavainen_, eller som det i Kalevala
  heter, _Joukahainen_, och stundom af Topelius deremot betecknas med
  _Joukamoinen_. (Vanhoja Runoja I. D. p. 20).
  
  [26] Icke dessmindre, och oaktadt Väinämöinen nekade det, begynte nu
  Jompainen att sjunga (ehuru detta utgör en lakun i den fragmentariskt
  meddelade berättelsen). Det var således här icke fråga hvarken om Guds,
  eller om Jupiters förbud; utan det gällde här endast gubben
  Väinämöinens varningar. Likväl tyckes han här vara substituerad i
  stället för någondera af de förra; och detta redan troligen af orsak
  att den Finska mytens verldsålder torde motsvara de båda andras, och
  att Finnarne icke kände några andra, och äldre gudanamn, och
  gudamakter, än deras _Jumala_; hvilket i så måtto antyder namnets
  Väinämöinen ålder, och tjenar -- liksom mycket annat -- till bevis det
  Finnarne icke varit såkallade afgudadyrkare (jemf. Sv. Litter. Tidning
  1817, p. 348, o. följ.), hvartill kristendomens apostlar, och inhemska
  skrifställare, sökt stämpla dem.
  
  [27] Detta ställe bevisar således att Finnarne, redan då denna myt
  diktades, idkade åkerbruk, och voro således ett agrikulturfolk; utan
  att deraf dock följer (enligt hvad 2:dra Runan i Kalevala förmäler, och
  hvad Lönnrot och Akiander antagit) att Väinämöinen skulle hafva lärt
  Finnarne det. Märkvärdigt är det likväl, att äfven spår af denna
  mytiska legend förespegla oss, eller på sätt och vis skönjas och
  återfinnas i de äldsta Grekiska folkurkunder; ehuru på helt annat sätt
  förklarade och travesterade; dervid man likaså söker att på engång
  utreda orsaken till jordens fruktbarhet, och hafvets rikedomar. Ty
  enligt de mytiska folksagor, som blifvit samlade af Hesiodus från
  Askra, så hade _Kronos_ (tiden) -- då dess fader, _Uranos_ (himmelen)
  framledd af natten till jordens brudsäng, utsträckte sina armar för att
  omfamna henne -- framilat från ett bakhåll, och med en skära bortmejat
  sin faders prokreations-organer. Hvarvid det heter: att -- blodet
  strömmade ur såret, och af de droppar som föllo på jorden, föddes
  Erynner och Giganter; men af de som föllo i hafvet, och der upplöste
  sig till skum, framgick den högsta skönhetens ideal, den förtjusande
  _Aphrodite_ (Venus). Äfven åtskilligt annat i våra poetiska fornhäfder,
  tyckes antyda ställen som anträffas sympatiserande med Grekernas myter.
  Så t.ex. när vi sjunga om Tuonelan joki, och säga _Tuonelan tyttäret
  toruuvat, manalan lapset riitelöövät_, eller _Tuos venettä Tuonen
  tytti, lautoa manalan lapsi_. (Topel. 3, p. 20 m.m.) hvem påminner sig
  icke härvid floden Styx (Lethe?) och _Parkerna_ (motsvarande de
  Skandinaviska _Nornorne_). Och _Manalan Matti_, eller _Tuonen
  Tuomas_, är ju _Charon_ sjelf, vet jag. Ja till och med _Cerberus_
  (Skandinavernas _Garmer_) har man härvid icke förglömt, och hvarom det
  heter: _Kuin ei sua koirat kuuluu, eikä haukkujat havannu_ (Topel. 1 p.
  8.)
  
  Enär Sampo är den vackraste perlan i Kalevala, och såvida beskrifningen
  der är mycket vilseledande, och dessutom såtillvida är defekt, att der
  saknas -- sjelfva glanspunkten, eller hufvudeffekten, och derigenom
  äfven bestämmandet af mytens relativa värde, så tro vi oss göra läsaren
  en tjenst, om vi meddela den äfven in originali, sådan vi 1817
  upptecknade den i Dalarne. Den lyder:
  
  _"Vanha Väinämöinen ja Nuori Jompainen... Lähettiin Pohjan maalle
  _Sammasta_ hakemaan... Sieltä soatin _Sammas_ kiini -- Lähettiin
  merelle. Sanoi nuori Jompainen vanhallen Väinämöisellen: alotak jo
  virteis!... 'Viel' on virsillen varainen! vielä Pohjolan portit näkyy,
  Tuvan-uunit kuumottaa'... Lensipa Sammas pilveen. Löi nuori Jompainen
  miekalla kaksi varvasta Sammalta poikki. Yksi lensi mereen -- toinen
  soatiin moalle. Joka lensi mereen, siitä tuli suolat mereen; Joka
  soatiin moalle, siitä tuli heinät moalle. Kuin ois usseimmat saanut,
  niin ois viljat tullut ilman kylvämätäk."_ Talesättet "lähettiin" (i
  _impersonale_) i stället för "läksivät" (_personale_) tyckes redan vara
  en forntida arkaism, som numera endast begagnas af de i Twerska
  Guvernementet, i Ryssland, boende Karelare, (jemf. Otava II Del. p.
  256-258). Denna myt är således hållen i en vida äldre, och i en vida
  ädlare och enklare stil, än den som förekommer i Kalevala. Ty hvarken
  beskrifves här, onödigtvis, huru Sammas tillkommit, eller tillgången
  vid dess bortröfvande, och förföljande, m.m. och hvilket allt här icke
  hör till saken, såsom förskrifvande sig från andra härmed måhända
  sammanhängande sagominnen. Allt nog, då man hade, och förvarade. Sammas
  -- var man lycklig; men då man förlorade den, var fallet -- icke mera
  detsamma.
  
  [28] Om man nogare härvid reflekterar, skall man -- vid en djupare
  blick, såväl af den enskildla menniskans, som af de skilda folkslagens
  olika öden -- troligen inse, och finna, att det egentligen, och
  hufvudsakligen är _olydnaden_ här i verlden, som ej blott är (och
  utgör) det största _brott_; utan hvilket brott, såsom sådant -- äfven
  medför, och påkallar, det -- största _straff_.
  
  [29] Utan att härpå behöfva åberopa flere bevis, af hvilka vi äga
  ganska många, torde det göra tillfyllest att endast, i detta fall,
  åberopa ett, nemligen:
  
       Kuin on peukalo urosta, niin on naista naukiampi.
  
  [30] Det Finska folkets karakter, och tänkesätt, i detta fall --
  skönjes kanske bäst af följande ordstäf, och tänkespråk:
  
      Hullu omansak laittaa, toinen hullu _kiitteä_.
      Moni laitos kiitollinen, moni kiitos laitollinen.
      Hullu tyhmää kiitteä, viisas hyveä ylistää.
      Hullu kiitteä vaimoansak, epätieto lapsiansak.
      Hullu kiitteä hevoistansak, mielipuoli naistensak.
  
  Och såsom en slags förklaring på texten, heter det derföre:
  
      Hullulla hyvä hevoinen, sitä kaikki ajelloo;
      Vaivaisella vaimo kaunis, sitä kaikki kaulailoo,
  
  eller --
  
      Vaivaisella vaimo kaunis, hullulla hyvä hevoinen,
      Herrasmiehen noapurissa. (Detta deras begrepp om "Herrasmies!")
  
  Derföre kunna vi, med anledning häraf, icke undgå att ännu engång
  anmärka, att den ton som nuförtiden ofta föres inom den Finska
  Tidningspressen, nemligen att prisa och berömma allt möjligt strunt --
  ofta de obetydligaste småsaker, eller att sålunda, utan närmare
  granskning, och pröfning, upphöja vissa idéer, vissa saker, och vissa
  personer, för att derigenom såsom på sätt och vis förguda sig sjelf,
  såsom t.ex. lofsångerna öfver Kalevala, Castrén, Runeberg, Topelius
  m.fl. och isynnerhet hvad den Finska armén, eller 1808 års "krigare"
  beträffar (hvaraf vi nyligen, i Bihanget till Hufvudstadsbladet för d.
  26 Aug. 1871, hade ett talande exempel) är något som ingalunda
  öfverensstämmer med den genuint Finska folkkarakteren, -- ja det är, i
  detta afseende, fullkomligt antinationelt. Detta hör i så måtto till
  den moderna franska smaken, hvilken för några decennier sedan äfven var
  på vägen att antaga en Svensk typ, då man alltjemt sjöng om "nordens
  _Carlar_" och "_Jernbärar-landet_." Mig förefaller åtminstone detta
  slags skrik, denna lättsinnighet, detta sockerströdda smicker -- högst
  vedervärdigt: hvaraf vi helt nyligen, äfvenså i Hufvudstadsbladet, hade
  ett annat likaså lysande exempel, i de högtrafvande och pompösa
  såkallade "_Imatra-brefven_" (i N:o 191-193) -- så mycket mer
  vämjeliga, enär man vet att de voro motiverade endast af egennytta och
  slemvinning. Hvem som vi ursprungligen har att tacka för denna
  omstöpning i smaken -- från det lugna, allvarsamma och värdiga -- till
  det ytliga, det flygtiga och flärdfulla, så är det (_ni fallor_)
  redaktionen af dåvordne "Helsingfors Tidning", som ofta -- med en lätt
  och stundom med en flytande penna, målade för oss i rosenskimmer de
  lumpnaste småsaker, och bagateller; men var sjelf deremot oförmögen att
  på djupet inse, mycket mindre omfatta landets, och nationens vigtigare
  angelägenheter, eller mera storartade värf. En annan, nästan lika dålig
  smak, och en lika antinationel plägsed, har genom Tidningarne inrotat
  sig hos oss, nemligen -- att löpa och lyssna, eller springa efter
  dagens nyheter och sqvaller; hvarvid vi ofta förlora ej blott en
  dyrbar tid, utan försumma och förakta vigtigare, och nyttigare,
  sysselsättningar. Ja om vi närmare granska dessa Tidningar, skola vi
  troligen finna att det andliga, eller vetenskapliga elementet, d.v.s.
  ändamälet -- att väcka, lifva, och sysselsätta tanken, och att
  derigenom förädla vår själs- eller föröka vår kunskapsförmåga, är i det
  hela ganska ringa, jemförd med det timliga, eller materiela, som går ut
  på att medelst omvexlande af ett tvetydigt nöje, dymedelst inbringa
  redaktionen en säkrare inkomst; i hvilket afseende den förra åsigten
  således måste gifva vika, och uppoffras för den sednare. Båda ändamålen
  böra, och kunna, förenas; men så att det förra likväl blir det
  öfvervägande.
  
  [31] För att äfven, i detta fall, styrka sanningen af hvad vi här
  anfört, må tjena följande Finska folktilosofemer:
  
      _Mykkä_ viisas, hullu väkevä.
      Hullu virren _tyyni_ lauloi, mielitöin pani lopullen.
      Hullu _koko virttänsäk_ laulaa, hullu kaiken taitonsak ilmoittaa;
  
  -- äfven:
  
      Puhuk miestä kaiken päivän, elä nimensäk ilmoita.
  
  Med hvilka sistnämnde ord menas -- att man icke skall visa sig
  angelägen om -- att veta hvem han är; såvida det här nemligen gäller
  saken, och icke -- personen.
  
  [32] Tvärtom är det med den största tacksamhet, vi böra erkänna Guds
  emot oss -- städse visade kärlek och godhet.
  
  [33] Kuriöst nog, igenfinner man spåren äfven af denna myt -- i våra
  gamla folksånger; ehuru naturligtvis helt och hållet på sitt sätt
  idealiserade. Så t.ex. liksom _Noach_ och _Deukalion_, på sin tid,
  ensam gungade på vågen, så flöt nu äfven _Väinämöinen_, nästan
  medvetslös, helt ensam (i sin båt, eller -- utan en sådan; ty
  berättelserna variera) på det stora verldshafvet (se Topelii _Vanhoja
  Runoja_, 1 D. p. 25, och början af 1:sta Runan i _Kalevala_). Och
  liksom Noach flere gånger, ifrån sitt fartyg, utsände sina dufvor, för
  att kunskapa om det någorstädes var land tillfinnandes, så flög (enligt
  den Finska myten) _svalan_, eller -- enligt en annan läsart --
  _Knipan_, (och -- enligt en tredje tradition -- _Örnen_) och sökte land
  länge och väl förgäfves, utan att dock finna det; hvarföre den (svalan
  nemligen) slutligen flög till det på hafvet svajande fartyget, under
  hvars däck den byggde sitt bo, och värpte ett ägg, (se _Pieniä Runoja_
  1 D. N:o V). I sammanhang härmed tillskarfvas nu en annan österländsk
  myt, hvilken omtalar att ägget föll i sjön, och gick sönder; hvarvid af
  den nedre delen formades jordklotet -- af den öfre delen bildade sig
  himlahvalfvet, och af de öfriga små äggsmulorne -- stjernorne, på
  himmelen. Hvad som utgjorde hvitan af ägget -- blef härvid till att
  lysa som solen; hvad som var gulan i ägget -- blef till att skina såsom
  månen o.s.v. Man återfinner således här såväl den Indiska som den
  Egyptiska myten om verldsägget, eller som det heter -- om verldens
  tillkomst ur ägget; hvarmed den Finska myten har många ömsesidiga
  anknytningspunkter. Det är annars icke utan att man finner en viss
  likstämmighet emellan Väinämöinens flytande på hafvet, och den Indiska
  myten om Vischnu, slumrande i ormen Anantas sköte; hvilket framstäldt i
  teckning (se Fr. Majers Mythol. Lexicon 1 D. pl. 2) företer en trogen
  bild af ett forntida drakskepp. Vi omnämna det här, endast för att
  bestyrka -- det forntidens folk slodo, äfven med hänseende till sina
  myter, i beröring med hvarandra, liksom de gjorde det med afseende å
  sjelfva språket. (Jemf. _De Finska stamordens uppkomst_).
  
  [34] Detta tyckes äfven _M.O. Alcenius_ hafva observerat, och anmärkt.
  En såbeskaffad parallelismus, emellan de Grekiska och Finska myterna,
  finna vi flerstädes; så t.ex. då Pohjan neiti ej blott (enligt 8 R. v.
  121-132) innan hon samtycker till Väinämöinens begäran -- pålägger
  honom att fullborda vissa storverk, och idrotter; liksom hennes moder,
  i samma afsigt (enligt 19 R. v. 15-344) pålade det Ilmarinen, som
  härvid i hemlighet af flickan blef underrättad huru han borde bete sig
  -- så igenfinna vi presis enahanda historier om Jason, som -- då han af
  Æetes ålades att fullgöra såbeskaffade dater -- blef i hemlighet, genom
  dottern Medeas trollkonster, förhjelpt att fullgöra dem.
  
  [35] Denna sin uppgift grundar Ganander pä följande strof, frän en
  gammal Runa:
  
      Sämpsä, poika Pellervoinen,
      Otti viisiä "jyviä" --
      Seihtemiä "siemeniä" --
      Lähti maita kylvämääm,
      Saloja tikittämään.
      Suot kylvi -- kanarvat kasvoi,
      Norot kylvi -- nousi koivut,
      Mäet kylvi, nousi männyt. --
      Kylvi kummut kuusikoiksi,
      Karankot -- kataikoksi...
  
  Dessa verser anträffas yttermera varierade, spalierade, och behörigen
  interpolerade i Kalevala Run. 2 v. 13-42; der, i stället för _Sämpsä_,
  läses _Sampsa_; ty vokalerna a och ä variera i finskan ofta med
  hvarandra. Häraf har man emellertid tagit sig anledning att i Kal. 16
  R. v. 14 o. ff. dikta det Väinämöinen sände Sampsa att söka åt sig
  skeppsvirke (laivapuita). Enligt Ganander besjunger således skalden,
  och förklarar här orsaken till, och äfven tillgången vid jordens första
  fruktbarhet, och vegetation (ett ämne, hvilket äfven Sammas-myten
  omtalar) ett annars -- nog djupsinnigt och naturfilosofiskt ämne för --
  en folktradition. Ett ämne, hvilket här påsättochvis ingår endast
  såsorn en episod i sjelfva myten om Sampo, eller Sammas; men utgör
  ingalunda dess betecknade eller filosofiska verldsåsigt. Annars hvad
  sjelva betydelsen af det härvid använda ordet _Sammas_ (eller _Sampo_)
  vidkommer, så skola vi nu ej derom tvista, eller bekymra oss. Det kan
  tillsvidare få betyda, och beteckna, allt möjligt, och hvad helst man
  vill, ty derpå ligger här (till en början) ingen vigt. Det är endast
  sjelfva handlingen som här är fråga om, och som utgör sjelfva
  hufvudsaken; och ej de handlande personerna, ej sakerna, som här
  omtalas, ja -- ej ens de skilda orden, som deri ingå, eller härvid
  blifvit begagnade. Ty detta åter utgör en helt och hållet skild fråga,
  i och för sig, som med den förra (d.v.s. med sjelfva handlingen)
  egentligen har ingenting att skaffa. Ty väl slår den sednare frågan här
  ställd i ett sammanhang med den förra; men är deraf dock i det hela
  laget, eller i ett visst annat afseende -- oberoende. Vi hafva
  tiliförene redan förklarat karakteren af denna myt, och bevisat att
  sjelfva andemeningen deraf är, att visa -- det menniskan sjelf är
  orsaken till sin olycka, d.v.s. till det mer eller mindre lyckliga
  tillstånd, hvaruti hon vanligen befinner sig; och detta förnämligast
  genom sin olydnad. Här återfinna vi således ej mindre den Grekiska än
  den bibliska traditionen om Pandora och Eva. Men härvid tillkommer nu
  (enligt den Finska myten) såsom ett nytt skäl till menniskans olycka --
  icke sä mycket den sinliga eller köttsliga lusten, eller d.s.k.
  begärelsen att olagligen vilja tillegna sig andras egendom -- hvilket
  då det sker medelst rof, eller såkallade vikingatäg (enligt
  Skandinavernas åsigt) ansågs, tvärtom, för en ridderlighet; men
  ingalunda så, om det sker medelst ett otillåtligt tillgripande af hvad
  som tillhör en annan -- och hvilket i det hela är oförenligt med den
  Finska karakteren, som i detta fall uttalar sig ganska vackert i det
  finska folkfilosofemet: _toista toisen vehnenen, toista toisen
  vehkanenkin_. Och att häröfver således _skryta_, eller _brösta sig_, är
  oförståndigt, ja otillständigt, och anstår derföre ingen hederlig man.
  Hvarföre ock följden icke uteblir; ty på brottet följer alltid
  straffet. Vidare lär man sig af denna myt, att menniskan sällan är nöjd
  -- med sin lott, eller med hvad hon har och äger; utan önskar sig
  alltid -- något bättre; ty det heter ju:
  
      Kuin oisi usseemmat soanut!
  
  Eller som Svensken säger: _mera vill -- mera ha_. Och äfven denna
  menniskans egenskap är -- lika naturlig, som lofvärd; hvilken, om den å
  ena sidan oroar henne, och ger henne bekymmer -- bålar den henne (å
  andra sidan) och för henne ett steg framåt; hvilket här är en ny, och
  ganska lärorikt framhållen sanning. Och således om naturen än sparsamt
  här utdelat sina gåfvor, d.v.s. begåfvat oss (eller vårt land) endast
  med små smulor af sina rika håfvor, så böra vi derföre dock icke klaga,
  och vara missnöjda, utan böra vi vara nöjde och belåtne; emedan de --
  genom vår flit, och vårt arbete -- riktigt använda, kunna mångdubblas;
  och derigenom bereda en rik välsignelse öfver vårt fattiga land. (Kal.
  38 Run. p. 300-314). Sådan är nu i allmänhet, enligt vår mening,
  uppfattnigen och tendensen af den här ifrågavarande Sampomyten. Och vi
  tro att den, såsom sådan, skall försvara sin plats.
  
  Hvad sedermera vidkommer de båda, skilda, härvid begagnade orden -- så
  är det naturligt att äfven de icke kunna vara utan sin i detta afseende
  egna, och synnerliga, betydelse. Hvad således nu till en början först
  vidkommer det här förekommande ordet _Sammas_ (hvilket ingalunda är ett
  diminutivum af ordet _Sampo_; såsom Dr Donner behagat förklara det) så
  anse vi det vara bildadt af, eller rättare sagdt -- en variation, eller
  en skild läsart af det Finska ordet _saamas_ (eller _saamasi_) eller
  rättare sagdt, det är samma ord, ehuru -- olika prononceradt, enligt
  hvad saken och verssatsen fordrar; derigenom att, i det sednare ordet,
  det dubbla a blifvit förenkladt; emot det att det enkla m deremot, i
  det föregående ordet, blifvit fördubbladt. (På samma sätt, och af
  enahanda anledning, har man i vestra Finland, t.ex. af förnamnet
  _Tuomas_, bildat namnet _Tommi_). Måhända har detta skett endast för
  att mera intonera, eller att här på stället gifva en större vigt, och
  betydelse, åt sjelfva ordets egentliga bemärkelse; d.v.s. för att äfven
  i formelt afseende, sålunda på något sätt utmärka detsamma, med
  hänseende å sin betydelse, från det dermed liktydiga ordet _saamas_
  (eller _soamasi_) -- bildadt af ordet saama och pronominalsuffixen si.
  Och hvilket ordagrant betyder _"ditt byte", din inkomst, "din fångst",
  d.v.s. "hvad du fått, eller erhållit"_. I hvilket fall det således,
  såsom ett supinum, eller substantivum, bildadt af verbum _saan_ (och
  det -- äfven enligt en annan etymologisk förklaring, hvilken vi straxt
  skola anföra) t.ex. kan betyda "din skatt", på samma sätt som _juomas,
  juomasi_ (af _juon_) betyder "din dryck", och _tuomas, tuomasi_ (af
  _tuon_) "_hvad du hemtat_"; -- helst Finskan icke har något annat
  motsvarande ord som betyder _skatt_, än _vero_, som egentligen betyder
  _ränta, procent_. Härvid är dock den skilnad att _saamas_ betyder en
  _skatt_, eller en _skörd_, en _inkomst_, m.m. som redan är inbergad,
  hvaremot _saatava_ (bildadt af samma stamord) betecknar en _dito_ som
  bör stå att fås, och hvilken man således icke ännu erhållit.
  
  Ordet _Sampsa_ åter, som ursprungligen här förmodligen ägt samma
  betydelse, är troligen uppkommet deraf, att anhangspartikeln _pa_, för
  mera eftertryck, blifvit ordet tillagdt; hvaraf man således erhållit
  ordet _sammaspa_. Och då nu detta långa och trestafviga ord, eller då
  detta daktylon (hvaruti bokstafven p numera ingått) sedermera skulle, i
  och för meterns skull -- såsom en spondé, eller en troché -- inpassas i
  versen, måste det åter (med bibehållande af denna particula enclitica
  _pa_) stympas, eller förenklas till ett tvåstafvigt ord; hvilket icke
  kunde ske annorlunda än derigenom att bokstafven p nu, enligt det
  allmänna bruket, efter språklagen, flyttades -- från slutet af ordet,
  och ställdes midt uti detsamma; hvarigenom skulle uppstå det
  kakofonetiska ordet _sampas_; hvilket på grund af de språk- och
  ljudlagar, som blifvit anförda i "Forskningar uti sjelfva
  grundelementerna af det Finska språkets grammatik" (sid 36) -- i
  poetiskt afseende, och för större emfoni, blifvit utbytt -- ena gången
  emot ordet _sampsa_, och -- andra gången emot ordet _sampo_ (ett ord af
  samma form som _lempo_). Följden häraf blir således att alla tre orden,
  _sampsa, sampo, och sammas_, beteckna en och samma sak, och utgöra
  sålunda ett och samma ord. (Castréns förklaring det ordet _sampsa_ är
  en förvrängning af det ryska dopnamnet _Samson_, lemna vi för öfrigt i
  sitt -- välförtjenta värde). Den som icke åtnöjer sig med denna
  förklaring, utan påstår att ordet sammas sjelf är ett stamord, må
  derföre åtnöja sig här med en annan. Liksom ordet _hammas_ (tand) har i
  genetivus _hampaan_, och liksom _lammas_ (får) har i genetiven
  _lampaan_, så måste nu äfven _sammas_ rätteligen ha i genet. _sampaan_.
  Vi finna således huru, och på hvad sätt _p_ ljudet, i analogi med
  språkets lagar, kommit att ingå i detta ord; och sedan det engång väl
  kommit dit, är det ej så lätt att få det derifrån. Sålunda hafva vi
  t.ex. namnet _sampa-linna_, nära Abo, der bokstafven _p_ förekommer
  äfven i nominativus. Vida vigtigare skulle jag anse den omständigheten
  förtjena att uppmärksammas -- att _sammas_ är ett ord som icke,
  åtminstone i denna bemärkelse -- numera, återfinnes i vårt språk här i
  landet; hvilket är fallet -- äfven med många andra ord, som -- under
  tidens längd, derifrån försvunnit (och detsamma gäller äfven om namnet
  _Jompainen_, hvaraf i Finland icke återstår något minne). Det måste
  derföre antingen vara lånadt från ett annat språk, eller ock utgör det
  en arkaism, d.v.s. ett föråldradt talesätt, som numera från språket
  redan dött ut, och försvunnit. Att det för språket fordom åtminstone
  icke varit främmande, bevisas deraf att det var kändt, och ännu
  begagnades på de Svenska Finnskogarne, utan att ordet derföre
  förefinnes i något annat språk. Att det måste vara en arkaism, skönjes
  äfven deraf, att redan Sturleson (född 1179) på flere ställen omtalar
  det Finnar, ännu på hans tid, bebodde de Skandinaviska skogsbygderna;
  hvilka Finnar dock vid digerdöden 1350, nästan totalt utdogo, men
  hvilka dock i språket qvarlenmat några spår af sin tillvaro; och
  hvilket ännu skönjes hos den närvarande generationen. Så t.ex. heter
  moder på de Svenska och Norrska Finnskogarne öfverallt på Finska
  _munna_ -- ett ord hvilket icke numera någorstädes återfinnes i vårt
  Finska språk. Blott på ett ställe, i en gammal runa, förekommer hos
  Ganander (sidan 60) ordet _munnu_ såsom betecknande ett qvinnonamn --
  till ett bevis att det fordom åtminstone funnits i språket, ehuru det
  numera ej förekommer i något lexikon. Och likaså heter ordet flicka
  öfverallt på Finnskogarne, å Finska, _muksa_ -- ett ord hvilket
  likaledes ej mera i vårt språk återfinnes; men hvaraf spår dock
  förekommer i Tschudiska ordet _mutsa_, och i Olonesiska ordet _mutsoi_
  (som betyder _brud, ungmor_). Äfven på Baskiska (som talas i den
  Spanska provinsen Biscaya) heter flicka _moza_. Ett ord hvaraf annars
  åtskilliga ättlingar, och samslägtingar, förekomma på många -- äfven
  vidtaflägsna språk och tungomål. Så t.ex. ordet _mus'a_, som på
  Mandingo språket i Afrika betyder "hustru", och detsamma betyder
  _musee_, på Jalunka, och _mussu_, på Socko-språket (som, är en dialekt
  af Mandingo) äfvensom _massari_ på Beetjuana spr. m.fl. och hvilka ord
  tillhöra samma ordklass som det Latinska ordet _musa_, och det Engelska
  _miss_; och äro på långt håll beslägtade med Svenska ordet _mö_, det ny
  Persiska _made_, och det Tyska _magd_, m.fl. A andra språk deremot får
  samma ordklass en i detta afseende motsatt bemärkelse, såsom fallet är
  t.ex. med _musch_ på Ryska, _mies_ på Finska, och _mas_ på Latin;
  hvilka ord alla deremot betyda man.
  
  Men utan att här numera tala hvarken om Olof Trälälja eller om
  Birkebeningarne, m.fl. kunna vi ej blott i filologiskt utan äfven i
  etnologiskt afseende -- bevisa dessa forntida Finnars tillvaro; ty utan
  att fästa oss dervid att sjelfva namnet _Wermland_ (det skrefs i äldre
  tider _Warmaland_) af många anses hafva uppkommit af Finska ordet
  _voara-maa_, äfvensom att _Ölmähärad_ (hvilket i gamla pergamentsbref
  skrifves _Ylmähärad_) fått sitt namn af finska ordet _ylämaa_, eller
  att sjön _Kymmen_ ännu i dag, oförändradt, bibehållit sitt Finska namn
  (myckel annat att förtiga) så vilja vi nu här t.ex. blott anföra att
  det finnes en stor och folkrik by, invid Klarelfven, i norra delen af
  Dalby, i Ekshärads socken, bärande det Finska namnet _Höljys_ (ett namn
  som påminner om byn _Höljö_ i Nurmis socken, och om byn _Höljäkkä_ i
  Pielis socken) och hvilken by i urminnes tider, d.v.s. i flere hundra
  år -- ägt en helt och hållet Svensk befolkning; men hvars invånare, det
  oaktadt -- än i denna dag, af de andra sockneboarne -- allmänt kallas
  "Höljys Finnarne". Också var det i denna by, hvilken endast ligger
  några mil från byn Aspeberget på finnskogen, som kyrkan förlades till
  den nu sednast -- till följd af min framställning -- härstädes bildade,
  såkallade "Norra Finnskoga Församling". Hvad som blifvit sagdt om
  Höljys, gäller äfven om Treskog, en ännu större svensk by, inom
  Gunnarskogs socken. Vare detta, i förbigående sagdt om de fordom här
  boende primitiva, eller ursprungliga Finnarne, af hvilka vi ännu kunna
  spörja spår i sjelfva det här än i dag begagnade Finska språket.
  
  Vi hafva nu således, genom våra vandringar år 1817 på Finnskogarne i
  Dalarne, sålunda lyckats att få reda på den genuina betydelsen af ordet
  _sampo_, hvarom de "lärde", i mera än i 50 års tid tvistat, och hyst
  olika tankar, ja -- utbytt de löjligaste meningar, utan alt ens kunna
  ana till det rätta förhållandet. Om man nu således antager, hvad af
  många redan förut blifvit framhållit, nemligen att en del af den vid
  floden Dvina fordom boende finska folkstammen (känd, i de skandinaviska
  sagorne, under namn af Biarmer) fordomdags troligen äfven erlagt någon
  slags _skatt_ till "Pohjola", eller till dem af sina stamförvandter,
  hvilka boende mera nordligt kring sjelfva flodmynningen, och invid
  hafskusten, der de (enligt Sturleson) i ett tempel enkom vårdade, och
  förvarade, den beryktade Jumalabilden -- så är det mer än troligt, att
  denna skatt bestod i säd (hvaraf folket skulle lefva, och hvilket ännu
  i dag utgör folkets vigtigaste lefnadsvilkor). 1 detta fall hafva vi
  genast till hands en annan, och en ny, förklaring af ordet sampo, som
  än närmare bekräftar den förra, och nogare bestämmer hvaruti denna
  skatt egentligen bestod. Också heter det derföre ej förroskull om
  Wäinämöinen, då han seglade till Pohjola:
  
      Tuopi laivalla eloa,
      Aluksella aartehia. (Kal. 18 R. v. 619, 620)
  
  Det heter derföre i en gammal Runa (införd i Mehiläinen 1836, Toukok.)
  om Tuiretuinens son, då han for till Pohjola, att han _läksi viemään
  vetoja, moarahoja maksamahan_ (åter ett nytt ord på begreppet "skatt").
  
  Vi kunna härvid icke undgå att i förbigående anmärka det
  slägtskapsförhållande, som i detta fall synes (ehuru på längre håll)
  förete sig emellan ordet _sammas_ och det finska ordet _siemen_ (frö.
  korn, säd, eller egentligen -- utsäde) och hvilket ord återfinnes i
  många ej blott med Finskan beslägtade tungomål, utan äfven i andra, och
  forntida, språk. Så t.ex. utan att här tala om det latinska liktydande
  ordet _semen_, och dess ättlingar (såsom t.ex. _seme_, på Italienska,
  och _semicute_, på Spanska, m.fl.) deriverade kanske, eller åtminstone
  beslägtade med ordet _serere_ (så) så heter säd äfven på Ryska _sämja_
  -- på Jakutiska (vid Kolyma floden) _samen_ -- på Sanskrit, _sumana_,
  o.s.v. hvaremot _same_, och _sämen_, på såväl forntida som nutida
  Teutoniska egentligen betyder _säden_ hos djuren, och är ursprungligen
  samma ord som _sajo_, på Lappska -- _saad_ på Irländska -- _saed_, på
  Anglosaxiska -- _sal_ på Alemanniska -- _saat_ på Tyska, och -- _säd_
  på Svenska. Med anledning häraf skulle man kanske kunna tillägga ordet
  _sampo_ (sammas) en alldeles ny förklaring, eller en betydelse, som
  dock derföre icke motsäger, men snarare bekräftar, och öfverensstämmer
  med den förra. Då ordet _ruis_ (genet. _rukiin_) som motsvarar
  begreppet "råg", icke tyckes vara genuint finskt, är det nog möjligt
  att _råg_, liksom _säd_, i allmänhet i de uräldsta tiderna betecknades
  med ordet _siemenet_, som numera betyder "utsäde". Åtminstone
  betecknades så den råg, som skall sås, och hvarom här tyckes vara i
  fråga; och derföre om, som sagdt, _sampsa_ är _Pellervoinens_ son, så
  vill detta, med andra ord, icke säga annat än att _utsädet_ hör
  _åkerbruket_ till (_pellon siemenet_). Att folkpoesin äfven gör den
  döda naturen till -- både lefvande, och talande, är ju redan, af
  gammalt en erkänd sak. Om sådant varit förhållandet, och om (t.ex. till
  följd af missväxt) hungersnöd, eller brist på säd (utsäde) inträffat i
  Pohjola, efter Louhi (enligt Kalevala runorne) genom Wäinämöinen, gaf
  Ilmarinen i uppdrag att anskaffa nysäd, utsäde, eller en slags ny skatt
  (_uusi sampo_) -- han, som (att redan sluta efter namnet,) var luftens,
  klimatets och väderlekens Herre, och på hvilken det således berodde att
  befordra årsväxten, och som dessutom tyckes hafva varit en alltigenom
  verksam, driftig och inflytelserik personage, för att ej säga en mycket
  konstförfaren man -- så var det allsicke underligt om dertill
  erfordrades ej allenast mycken tid, utan om detta medförde honom mycket
  bråk och besvär, många lidelser och förargelser, hvilket skalden här (i
  10 R. v. 320-416) poetiskt tyckes vilja påpeka, och afmåla, genom de
  många olikaslags former, och skepnader, som härvid visade sig för hans
  rika fantasier, och bemödanden; och hvarvid allt måste åstadkommas
  genom trollkraftens allmakt, såsom utmärkande den tidens högsta kunskap
  och visdom. Dessutom då Ilmarinen (enligt hvad redan sjelfva namnet
  utvisar) var luftens och väderlekens representant, så var ju ingenting
  naturligare än att man skulle vända sig till honom, med böner om en
  lycklig skörd, eller nysäd (_uusi sampo_). Att han sedermera, i
  menniskoskapnad, deltager i de andras vikingafärd -- är ingenting
  ovanligt, och antyder blott att en ny mytisk dikt här blifvit
  tillskarfvad den förra. Lika troligt, och lätt förklarligt, är det
  äfven att (t.ex. vid ett missväxt- eller hungersår) sådane äfventyrare
  som Lämminkäinen, och hans sällskap, ansett sig berättigade att till
  föda, eller utsäde, få dela med Louhi det sädesförråd, hvartill de i
  tiden måhända varit henne, på sätt och vis, behjelplige att inbringa
  och ihopsamla, eller -- att återbörda den skatt man gifvit henne i goda
  dagar. Åtminstone kunde Wäinämöinen hafva skäl att få häraf en andel,
  såsom den hvilken, genom Ilmarinen, förskaffat henne den. Och då hon nu
  härpå icke ville ingå, är det likaså icke att förundras, om de vågade
  på kuppen att om natten (d.v.s. sedan alla andra insomnat) inbryta sig
  i hennes sädesmagasin, för att derifrån bortföra d.s.k. "skatten",
  eller tulla hennes sädesförråd; hvarvid det i sanning icke fordrades
  någon konst att bära säckarne (eller säcken) i båten. Detta minskar
  derföre icke, eller nedsätter, Wäinämöinens popularitet -- enär han
  hade förutsagt henne detta. Det var snarare här -- en bragd, en ny
  idrott, eller en bedrift han ville utföra. Men eftersatt, och upphunnen
  på vägen, uppstod det naturligtvis en häftig strid, om _mitt_ -- och
  _ditt_. Hvarvid, enär de härom handskades, större delen af säden
  halades öfver bord, och folades i sjön, d.v.s. for åt fanders, och
  försvann i vågorna; men hvarvid dammet och stoftet deraf steg med
  vinden -- upp mot skyn, under det de tyngre kornen sjönko ned till
  bottnet, och de lättare drefvo med vågorne till land; och hvarefter
  Louhi återvände endast med den toma säcken.
  
      Kantoi kannen Pohjolahan, sai rivan Sariolahan,
  
  Härvid bör observeras att ordet _kansi_, här på stället, icke torde
  betyda "lock"; utan deriveradt troligen af ordet kannan (jag bär)
  betecknar det något hvarmed, eller hvaruti, något bäres. Och således
  här på stället kan betyda _säkki_ eller _pussi_ -- ord hvilka,
  hvardera, icke äro ursprungligen finska; och för hvilkas begagnande det
  således ursprungligen måste hafva funnits något genuint finskt ord,
  motsvarande det ungefär, af samma skäl, dermed beslägtade ordet
  _kontti_, som troligen äfvenså torde vara deriveradt af ordet _kannan_.
  Hvad åter det andra fyllnadsordet _rivan_ beträffar, så är det ej blott
  lika möjligt, utan äfven lika troligt, att man här begagnat sig af det
  svenska ordet _rifva_, som att derivera det från det Finska ordet
  _ripa_ (handtag). Ty har man flere såbeskaffade exempel, der radikala
  svenska ord blifvit i sednare tider infuskade i språket, t.ex. _parma_
  (barm) Top. 3 15; _paarna_. (barn) Top. 10. 20; _kalkki_ (skalk) Top.
  1. 38; _pelsi_ (päls) Top. 3, 11 _manni_ (man) Top. 5, 15, o.s.v.
  Sålunda skulle det så mycket omtvistade ordet _Kirjokansi_ --
  egentligen komma att betyda en "brokig säck", eller något dylikt; och
  det så mycket mer som en sådan säck (eller matta) såsom Louhis
  enskildta tillhörighet, i stället för att på något sätt stämplas, eller
  särskiljas ifrån andras -- troligen varit på något vis med egna tecken,
  eller figurer, utmärkt. Runorna tillägga väl att af de smulor af sampo,
  som med vågorne flöto i land, hade Wäinämöinen (enligt 43 R. v. 297, o.
  ff.) med glädje hoppats att ännu vinna en god skörd, och för landet
  lyckligare dagar. Hvilket allt mera har afseende på säden, än på
  trolltrumman.
  
      Tuost on siemenen sikiö,
      Alku onnen ainoaisen,
      Tuosta kyntö, tuosta kylvö --
      Tuosta kasvu kaikenlainen;
      Tuosta kuu kuumottamahan,
      Tuosta päivä paistamahan
      Suomen suurille tiloille,
      Suomen maille mairehille. (Kal. 43 R. 297-304.)
  
  I detta fall har man åtminstone icke blott fått bemärkelsen af Pohjola
  närmare, och geografiskt bestämd, jemte en förklaring hvarföre der
  sedermera var brist på spanmål, utan äfven att der den tiden fanns en
  qvinna, benämnd _Louhi_, eller _Louhiatar_, (Lovehetar) som synes hafva
  varit landets regentinna, eller herrskarinna; och på hvars minsta vink
  -- såväl beväpnadt manskap, som skepp och farkost, stod till reds. Att
  hon kallas _Pohjan akka_, innebär en hederstitulatur, och nedsätter
  henne icke; ty _akka_ i forntida språket innefattade, (liksom _ukko_)
  en stor vördnadsbetygelse; och innebär ordet _akka_, ännu i Lappska
  språket -- en slags ärebetygelse, (t.ex. _Maderakka, Sarakka,_ m.fl.)
  Icke måtte det väl vara henne, hvarom Tacitus i 45 Kap. säger --
  "_femina dominantur_", och tilllägger; "_hic Sveciae finis_"? Men
  besynnerligt förefaller det oss likväl, i anledning häraf, att då
  Norrmännen ofta härjade och plundrade, eller krigade i Biarmaland, så
  omnämnes det sällan och aldrig -- att der funnits någon konung, eller
  regent, hvilket dock är det första, hvarvid man naturligtvis i krig
  fäster sig. Alla dessa långa, många, och vidlyftiga historier (i det
  hela mera onödiga) om Sampo, och dess uppkomst, m.m. går deremot sammas
  myten, -- i sin mera enkla och förädlade form -- alldeles förbi; men
  fäster sig i det stället så mycket mera vid sjelfva hufvudsaken, som
  går ut på att visa det menniskans, såväl fordna som närvarande,
  lefnadsförhållanden basera sig på hennes eget lefnadssätt, och
  uppförande. d.v.s. det innehåller, kort om godt, en moral -- i få ord.
  
  [36] Att sluta af Kalevala (10 Run. 271-276) synes det som dertill nära
  nog ej blott skulle fordrats en trollkonst (en öfvernaturlig förmåga);
  åtminstone utvisa v. 320-416, att dertill erfordrades ej blott mycket
  besvär, utan äfven en lång lid, att få Sampo i stånd; hvilket här ofta
  är fallet med att indrifva skatter.
  
  [37] Hvilket tyckes antyda, och ge tillkänna, att hon verkligen var i
  stort behof deraf, eller i en nödträngd belägenhet, som man säger.
  
  [38] Den egentliga hufvudsaken, som nu skulle följa, och som upplyser
  gåtan -- men som här likväl saknas -- hafva vi redan förut meddelat
  angående _Sammas_, och mer än tydligt förklarat i _De proverbiis
  fennicis_, p. 10.
  
  [39] Numera voro argonauterna således tre; förra gången -- endast två.
  
  [40] En skatt, och ett sädesförråd, kan man dela; men icke en
  trolltrumma, solen eller qvarnen.
  
  [41] Det såkallade "nio talet" spelar hos fornfinnarne alltid en stor
  roll, liksom ej mindre i den Indiska än i den Skandinaviska mytologin,
  der det t.ex. talas om 9 himlar och 9 jordar.
  
  [42] Detta tyckes ytterligare besanna vår förmodan att med Sampo,
  åtminstone här på stället -- betecknades säden, som inskjuter sina
  rötter i jorden, och måste med plogen behandlas, Härom heter det i
  10 R. v. 427-432.
  
      Siihen juuret juurutteli
      Yheksän sylen syvähän.
      Juuren juurti moa-emähän,
      Toisen vesiviertehesen.
      Kolmannen kotimäkehen.
  
  Det var i anledning häraf äfven (enligt en annan Runa) de många
  qvarnarne sattes i gång.
  
  [43] Att sluta bäraf, äfvensom af den omständigheten att farkosten
  roddes med årar, af två man -- måtte den (åtminstone i skaldens tanke)
  ej hafva varit bland de största, och endast afsedd att begagnas på
  smärre insjöar och floder.
  
  [44] De få delar af Sampo som härvid flöto i land, åstadkommo der samma
  underbara verkan, och effekt, som, i förra fallet -- delarne af Sammas;
  nemligen att de befordrade vegetationen, och således -- behörigen
  kultiverade -- befrämjade fruktifikationen, eller sädesproduklionen.
  Skilnaden är dock den, att allt detta låter tänka sig till följd af
  sädeskornen, men icke tillföljd af några bilar af trolltrumman.
  
  [45] Kalevala-runorne sakna likväl här det bästa, nemligen -- sjelfva
  qvintessensen, hvilken numera äfven från folkmedvetandet tyckes vara
  försvunnen i Finland; men hvilket vi varit lycklige nog att attrappera
  hos Finnarne i Dalarne. "_Kuin oisi usseemmat soanut_!" heter det. Se
  -- der ha vi det! Menniskan är aldrig nöjd! Vi hafva der åter en ny
  lärdom, och en djup sanning att iakttaga -- allt inom dessa få rader --
  en sanning som går, och gäller, så länge verlden står, och -- lifvet
  räcker. Och hvem är sedan orsaken dertill annan, än menniskan sjelf och
  -- hennes oförnöjda sinne. Men denna myt förvarar ännu dessutom en
  annan djup sanning, hvilken vi hittills icke berört, eller förklarat,
  ehuru den här kanske närmast alluderar på Finnarne sjelfva. Den
  innebär, och utvisar nemligen, att menniskorne under sina husliga
  sysslor, och fredliga värf -- beredt sig sin egen olycka, genom
  begagnandet af svärdet, såsom ett mordvapen -- äfven om man, å andra
  sidan, dermed någongång lyckats vinna några förmåner. Måtte ej blott
  enhvar af oss, utan måtte äfven alla Europas regenter -- lägga detta på
  sitt sinne! Nej -- på sitt samvete! Måhända är detta ock orsaken,
  hvarföre Finnarne (så vidt man af historien känner) icke i fordna tider
  (såsom andra folkslag) sökt sina idrotter i krig och bardalek, utan --
  i fredliga yrken.
  
  [46] Så t.ex. studera vi visserligen Grekernas och Romarnes mytologi,
  men ofta kanske utan att närmare uppfatta idolernas inre, djupa, höga,
  och andliga betydelse, som utmärker deras egentliga karakter; i det vi
  åtnöja oss endast med att litet attrappera dem på ytan, antingen med
  penseln, eller grafstickeln.
  
  [47] Så t.ex. då Pohjola (hvilken förklaring, och betydelse, man än
  vill gifva ordet) likväl alltid är ett ej blott historiskt, utan äfven
  ett geografiskt namn (omock någongång poetice förbytt till Päivilä,
  eller Sariola), så synes det oss åtminstone -- minst sagdt -- löjligt,
  att sätta det i förbindelse, och i beröring med _Kalevala_, som är ett
  heltochhållet poetiskt fingeradt och uppdiktadt namn; hvilket, såsom
  sådant, ingenstädes står i verkligheten till finnandes (jemf. Litter.
  Sällsk:s protokoll, då det diskuterades om -- hvad titel man skulle
  gifva boken). Ty såvida det icke förekommer hvarken bland de flere
  hundra finska runor, och folksånger, jag insamlade i Savolax, eller
  bland dem _Topelius_ meddelat från samma landsort som Lönnrot, icke
  heller bland de af _v. Schröter, v. Becker, Ganander, Porthan,
  Lencqvist, Maxinius_, m.fl. i tryck utgifna, så påstå vi att namnet
  _Kalevala_, liksom _Wäinölä_, är af Lönnrots eget fabrikat. Också vet
  han derom icke säga annat än -- "_Wäinölän vainiolla, Kalevalan
  kankahalla_". I poetiskt afseende är häremot ingenting att anmärka; det
  står, (betraktadt såsom en dikt) för Lönnrots räkning, liksom _Runola_
  (ett annat epos) står för vår. Men att utgifva det för en finsk
  folkdikt, är ett underslef, som icke anstår någon -- allraminst
  Lönnrot. Och att i detta fall inblanda Pohjola med Kalevala är en
  nonsens, som icke låter förklara sig, och strider emot sjelfva det
  sunda förståndet, såvida nemligen grundstenarne här, (till samma
  skådespel) äfven måste stå på samma bas, och icke -- den ena på jorden,
  och den andra upp -- i himmelen. Och slutligen -- månne det ej i
  historiskt afseende härvid hade hört till ordningen, äfvensom ej mindre
  till sanningens och rättvisans grundsatser, än till humanitetens och
  billighetens fordringar, att Lönnrot härvid äfven bordt hafva uppgifvit
  -- hvarifrån, och af hvem, han erhållit de skilda sånger han här
  begagnat. Ty då de flesta af dem, och måhända de bästa, redan förut --
  genom offentligt tryck -- blifvit af andra, allmänheten meddelta, ser
  det åtminstone så ut såsom Lönnrot, genom förtigandet, eller
  förhemligandet bäraf, velat tillräkna sig, ensam, förtjensten af
  alltsammans, liksom han varit barnslig nog att tillerkänna sig sjelfva
  idén af deras _samlande_ och _utgifvande_ -- såsom sin _uppfinning_.
  
  [48] Det hörde fordom till saken -- ej blott i vårt land, utan äfven
  bland flere andra folkslag, och utvisade en slags ärebetygelse och
  aktning -- att ej nämna saker, och personer, vid deras rätta och
  vanliga namn, (hvilket ansågs nog trivialt, d.v.s. simpelt), utan
  medelst ett visst annat, dem tillagdt, säsom deras epitet. Liksom
  Svenskarne ofta (isynnerhet vid begåendet af deras andaktsstunder)
  kalla Gud till _Herren_ (äfven ofta till _Du_) så kallade Finnarne
  honom fordom till _Ukko_ (Gubben) emedan detta ord, redan ensamt, i sig
  innebär en viss vördnadsfull betygelse. Så t.ex. hörde jag 1817, bland
  Finnarne i Säfsen, en 70 års gammal gubbe, benämnd Ronkainen, hemma
  ifrån byn Hön, hvilken kallade Gud för _Wanha mies_ ("den gamle
  mannen"). Han svor nästan vid hvartannat ord, och på det högsta
  förundrade sig, då han fick höra mig tala "Finlands finska", (något som
  han förut aldrig hade hört) -- vid det han ena gången sade: _voi vanha
  mies!_ (motsvarande ungefär då vi säga "kors bevars!") -- andra gången:
  _voi Herra yhtä taivaallista!_ (svarande ungefär emot orden: "kors
  Gubbevars"!) hvarvid han, för omvexlings skull, stundom inföll --
  _voi vanhakas_ (kors "den gamle") och hvarmed han likaså förstod _Gud_.
  Af samma orsak tituleras björnen till "Ohto", och "mesikämmen";
  _vargen_, till "Hukka" och "raipahäntä", o.s.v. Det måste derföre
  förefalla enhvar högst oförklarligt att en Professor i Finska språket
  och litteraturen, kunnat vara till den grad korkad, att han enkom
  skrifvit, och utgifvit, en afhandling angående den Finska Guden _Ukko_;
  och det ehuru jag redan i Svensk Litteratur-Tidning 1817, för den 7
  Juni, i detta afseende mer än tillräckligt upplyst honom om det rätta
  förhållandet härmed. Det vore ungefär detsamma som om man skulle ge sig
  att beskrifva den svenska Guden _Du_ eller _Vår Herre_. Ja det var
  bland Israeliterna fordomdags stundom vid lifsstraff förbjudit att
  benämna Gud vid sitt namn (3 Moseb. 24 K. v. 16).
  
  [49] Vi skulle, med anledning häraf, kunna meddela Hr Grimm den
  upplysning -- att Gud heter, ännu i dag, på många Afrikanska språk
  _sambi_, t.ex. såväl på Kamba och Mandongo, som på Angola språket, och
  -- _zambi_ på Kongo språket, hvilket ord vidare återkommer ej mindre i
  Loango och Tambi än i Watje och Akra språket (se Jumalasta, ja hänen
  monenalaisesta nimittämisestä moailman erinäisillä Kielilä p. 46-48).
  Vi kunna om alla dessa småaktiga försök tillämpa det motto vi redan i
  bokens början anfört från Cicero.
  
  [50] Angående denna "historiska grund", upplyses vi icke vidare. Det
  var numera åtminstone ingen "Brudfärd" i fråga. Ändamålet eller
  afsigten var ju endast att komma åt Sampo.
  
  [51] Detta skall förmodligen förklara orsaken till Hafsvattnets sälta,
  såsom en följd (enligt Finnarnes förklaring) af Sammas ena tå.
  
  [52] Nå nyss hette det ju, det han med afseende å innehållet af
  Kalevala-sångerna, fann likadana hjeltedikter bland Ostiaker,
  Samojeder, Tartarer, och andra närmare eller fjermare med Finnarne
  beslägtade folkstammar.
  
  [53] Detta var nu således den store Castréns funderingar angående
  "Sampo-myten". Vi kunna, med allt detta, härvid icke inse -- till
  hvilket _resultat_ han kom.
  
  [54] Det var egentligen Louhi, hvilken (enligt Runorne) förelade
  Wäinämöinen, såsom ett vilkor, om han ville slippa hem, -- det han
  skulle förskaffa henne sampo, vid det hon frågade honom:
  
      Taijatko takoa sammon,
      Kirjokannen kalkutella --
      Joutsenen kynän nenästä,
      Maho-lehmän maitosesta,
      Yhen ohrasen jyvästä,
      Yhen uuhen villasesta?
  
  (Kal. 7. R. v. 311-316) eller, som det heter i 1 Uppl.
  (2 R. v. 164-169):
  
      Taijatko takoa sammon
      Kirjokannen kirjaella --
      Yhen joukkosen sulasta,
      Yhen villan kytkyestä,
      Yhen otrasen jyvästä,
      Yhen värttinän muruista?
  
  och hvarmed, i poetiskt afseende, antydes de många svårigheterna, och
  konsten att kunna åvägabringa den, -- i likhet med de svårigheter,
  hvilka i 8 R. v. 95-98 antyddes Wäinämöinen att erhålla Pohjan neiti.
  
  [55] Om Runorne stundom härvid inblanda ordet "Lappalaiset", tillföljd
  af sitt manér att relevera samma sak med andra ord, så bevisar det, att
  dessa inflickade ord, som förskrifva sig från en sednare tid -- icke
  äro annat än skaldernas, och runosångarnes, egna interpoleringar, enär
  sjelfva ordet, och namnet _Lapp_ -- icke förekommer förr kändt i
  Historien, än från år 1177.
  
  [56] _Siit on polo Pohjolassa, elo leivätöin Lapissa._
  
  [57] Jag påminner mig, i min ungdom, någorstädes hafva läst, att ett
  sådant slags redskap, eller instrument, skall fordomdags äfven hafva
  blifvit begagnadt vid bröllopen här i Nylandslän. I anledning häraf
  förtjenar kanske nämnas att redan Herodotus, som lefde för mera än
  2,000 år sedan, tyckes hafva känt till trolltrumman; ty han omtalar att
  då Anakarsis återvände till Schytherna -- firade han, enligt Kyzikernas
  plägsed, gudinnans fest -- med en handtrumma i handen, och med bilder
  hängande på bröstet; för hvilken af honom antagna främmande sed, han
  blef skjuten till döds af Savlios.
  
  [58] Det synes mig som Dr Donner redan skrifvit så mycket om denna
  "qvarnhistoria" (liksom förut om "tamburdibasen") så att hälften deraf
  redan kunde vara nog, helst (enligt vår tanke) resultatet af
  alltsammans är, och blir, en galimatias; hvarföre vi äfven öfverhoppat
  det mesta af dessa till ingenting ledande resonemanger.
  
  [59] Om natten bars sampo ombord; och då man stridde derom, gick den
  sönder; en del flöt i land, och en annan del sjönk i sjöbottnet -- huru
  passar det på solen?
  
  [60] Af alla de många andra sampotolkarne, och förklararne, har deremot
  icke en enda omnämnt mig, mycket mindre upptagit den version af myten
  jag angifvit.
  
  [61] Jag var icke blott den som i Dalarne (Säfsen ligger i Dalarne, ej
  i Wermland) 1817 först upptäckte, och der upptecknade, samt 1818 i
  Upsala först förklarade och offentliggjorde _sampomyten_ (De proverbiis
  fennicis p. 10) utan är det äfven jag som 1814 i Jockas först
  attrapperade, och likaledes i Upsala 1821 först publicerade -- en akt
  af _Kullervo-myten_ (Pieniä Runoja. 2. p. 26). Äfven var det jag som
  först hörde, och 1818 i Upsala meddelade allmänheten den finska myten
  om verldsägget, jemte en refräng angående legenden om _syndafloden_
  eller om _svalan och fartyget_ (Pieniä Runoja 1. p. V). Hvilket allt
  jag (jemte mycket annat) meddelade inom det trånga utrymmet af 12+18
  blad. Slutligen var det ock jag som, genom v. Schröter, i Upsala redan
  1819, först offentliggjorde en fars ur myten angående d.s.k. _Kojoisen_
  poika, hvilken tyckes vara en pendant än till den af Ganander omtalta
  _Soini_, än till _Kullervo_ -- så framt han icke skall föreställa samma
  person.
  
  [62] Detta tror sig förf. vidare hafva funnit i orden _seppeli_,
  hjulbössa; _sepo, sepeli, sepukka,_ hund med en hvit ring kring halsen;
  _sepään_, omarma, omveckla; _säppäle_, en qvinlig hufvudbonad; _sapra_,
  hökopsa, höstack; _sapora_, fiskdam; (hvarföre månne han icke äfven här
  åberopat det betecknande ordet, saparo?) _sappa_, öppning i bakändan på
  en ryssja; _sappi_, galle, i anledning hvaraf talesättet _päivän sappi_
  betyder vädersol, o.s.v., o.s.v.
  
  [63] Nemligen 1:o pä latin, år 1818, i "_De proverbiis Fennicis_" p. 1,
  10 -- 2:o på finska, år 1828, i "Otava" 1 D. p, 19, 20; och -- 3:o på
  svenska, i den år 1834 utgifna "_Förklaringen öfver Tacitus_" (jemf. p.
  32). Likväl gjorde jag icke så mycket buller och väsende deraf, som
  sedermera tyckes hafva blifvit en följd häraf.
  
  [64] Så t.ex. liksom Castrén jemt och ständigt fantiserar om de
  "Altaiska folken", så drömde han alltjemt (under sina föreläsningar i
  finsk mytologi) om de finska afgudarne, (eller gudamakterna) vid det
  han vidt och bredt omtuggar samma slags abrakadabra, utan att ens veta
  hvad _poesi_, i allmänhet, och den finska (eller österländska)
  isynnerhet -- vill säga. Något hvarom likväl sången om _Björnens
  födelse_, redan ensamt, hade bordt kunna upplysa honom.
  
  [65] Med ett ord, om denna sak har redan så mycket blifvit både taladt
  och skrifvet, att det redan fyller, och utgör, en egenslags litteratur
  för sig, hvilken vi vilja kalla _sampolitteraturen_; hvaruti mera än
  tjugu vidtfräjdade författare och skrifställare inlagt sina idrotter.
  Resultatet af deras förklaringar, och uttydningar (jemte deras thy
  åtföljande vetenskapliga värde) vilja vi här -- för att närmare kunna
  uppfattas och öfverskådas -- i ett sammanhang korteligen framställa;
  ehuru vi, beklagligtvis nog, öfver dem alla nödgats draga -- ett långt
  (svart) streck. Dessa deras förklaringar äro som följer: --
  
    1. Ett musikaliskt instrument (Topelius, och en anonym) --
    2. Sjelfva Guden, och --
    3. Jumala-bilden (Elias Lönnrot) --
    4. En möbel, eller en grann utstyrd klädkista (Fab. Collan) --
    5. Ett Handelsfartyg, (Enligt en uppgift af Lönnrot, meddelad i
       Litteraturblad för medborgerlig bildning 1858, sid. 496.) --
    6. En rik talisman (Rob, Tengström & Castrén) --
    7. Frodes qvarn (Jak. Grimm & K. Simrock.) --
    8. Enqvarngrotta (Castrén) --
    9. Den gyllene morgonrodnaden (Grimm). --
   10. Qvarnen som stod och malade pä hafsbottnet (Aasbjörnsen & Moe) --
   11. En hemlig källa, och --
   12. Källan till allt godt (Matth. Castrén). --
   13. Jumala-templet (Castrén). --
   14. En handqvarn, som malade af sig sjelft (Schiefner & Löwe) --
   15. Ett moln (Mannhardt) --
   16. Solen (A. Kuhn a J. Caesar, a O. Donner) --
   17. Regnbågen (F.L. Schwartz) --
   18. Den stjernbeströdda himmelen (En Runosångare) --
   19. Hela det af Finnar bebodda landet, (En bonde) --
   20. Det argonautiska tåget (O. Alcenius) --
   21. En allegorisk framställning af Bildning och Kultur (Lönnrot) --
   22. Trolltrumman (Friis, Europaeus, & Calamnius).
  
  [66] Sanningen af ett gammalt svenskt ordstäf -- "erbjuden tjenst, blir
  alltid försmådd", och af ett annat, hvilket lyder -- "ingen är profet i
  sitt fädernesland", har jag mer än ofta varit i tillfälle att erfara.
  Detta har äfven nu sednast blifvit besannadt af ett visst annat
  sällskap, som valt till sitt "motto", ordet "Kohtuullisuus"; och hvars
  hufvudändamål säges vara att vilja befordra, och befrämja, nykterhet
  och måttlighet här i landet. -- Ord, hvilka klinga ganska vackert för
  örat. Men då det gäller att bevisa det äfven med "handling" -- då står
  detta sällskap ingenstädes till finnandes; ty hafva vi sökt det
  förgäfves. Också tyckes mig landets patriotiska "Ständer", äfven denna
  gång, i så måtto, hafva försofvit sig; och detta -- icke "första
  gången". (Jemf. _Något som torde förtjena att reflekteras uppå, och att
  -- vid nu påstående Landtdag -- närmare skärskådas, och öfvervägas._
  Helsingfors 1872.)