text: PER HALLSTRÖM
  
  
  
  
                                   PURPUR
  
  
                                BERÄTTELSER
  
                               ANDRA UPPLAGAN
  
  
                                 STOCKHOLM
                           ALBERT BONNIERS FÖRLAG
  
  
                                 STOCKHOLM
                    A.-B. FAHLCRANTZ' BOKTRYCKERI, 1908.
  
  
  
  
                                 Arsareth.
  
  
  På bergen låg snön ännu kvar i smutsiga flak, längre ner kastagneskogar,
  mörka och nakna ännu, längst ned i djupet staden.
  
  Det var bara en half dagsled från hafvet, men man skulle icke ha trott
  det här, det borde redan vara vår helt nära, men hit in sken solen bara
  sent och kort, och jorden var trögare än annorstädes. Det var bara
  skyarnas slitenhet och brådskande fart, som visade att vintern var
  öfver.
  
  Staden var trängd tillhopa i en kittel och hade bara sig själf att se
  på. Det gjorde den också. Uppklängda på knotiga kullar och bergens våta
  branter satte de mörkgråa husen armbågarna i hvarandras sidor, sträckte
  sig med smala dystra gaflar och stirrade ned på hvarann i trumpet
  högmod, ned mot flodens hålväg, öfver den till andra sidan, där en
  liknande hop mötte deras blickar i trots. Öfver dem alla var kastellet
  med rostbruna trätak och tinnarnas glesa utsprång likt tänder i en
  gammal jättes mun. Men under dem alla var judestaden.
  
  Längst ned, där floden krökte under ett lågt hvalf, längst ned, dit
  smutsen rann från alla sluttningar, där all stank sjönk hop, och bullret
  strök öfver, och bergets skugga kväfde, en klunga af svarta, däfna tak
  med mörknande brokiga klutar som vanskötta sår i hvart fönster, där låg
  den, ett mål för allas hån, ett lägre för hvar och en att begabba, hur
  lågt han än själf stod.
  
  Där sjuknade vattnet om sommaren, bubblade gulsvart och fläckigt af fett
  och drog ned de bundna båtarna i dyn, och djurkroppar stannade där med
  uppsvällda skinn och grinade med lossnande tänder. Där steg det under
  flodtider öfver det gröna brotimret och röt i hvalfvet och slet i
  ankarkedjor och svämmade in i källare och jagade ut kvidande människor
  och djur och slickade trösklar och portar. Själfva den första snön som
  föll var smutsig och fattig där.
  
  Där var kvaft af folk och trångt af buller och skrik; som i skamstock
  satt den, hela stadsdelen med lemmarna klämda af brutalt våld och med
  trötta, mörka blickar.
  
  Bleka män med svarta kappor, bleka kvinnor med svarta dok, på axeln
  skulle de alla ha insydt ett märke, en gul heraldisk lilja, sådan som
  brottslingar brändes med, att man äfven på kläderna skulle känna deras
  stam. Icke nog därmed, för att skärpa skammen med hån och under skratt
  ge slaget hade man gett det märket en form af klöf, likt ett spår af ett
  djur.
  
  Där, i sina egna kvarter skulle de bära det som en ständig påminnelses
  rop, och uppe i kristenstaden skulle de blotta sitt hufvud för hvar och
  en, de mötte, och böja sig djupt för hvar blick som strök kall och
  spotsk öfver dem. Om påsken skulle de hålla sig kvar där nere, krypa
  undan där nere under hela den heliga veckan och, så godt de kunde, hålla
  öronen igen för klockornas skri. Men en af menigheten, en i tur skulle
  vara med i de kristnas kyrka och huka sig samman i skam, medan
  uppståndelsens hymner stego, och på sin bleka kind ta ett slag till lön
  för det förgångnas brott och bära märket hem till barn och fränder som
  minne och varning.
  
  Nu var det snart påsk, tidig påsk, och luften låg tung och grå och hade
  ej i sig en glimt af vår, och vattnet brusade snösvälldt och röt i hot,
  som ville det rycka med sig deras usla hem, det lilla stycke mark, som
  var deras allt.
  
  De fingo åtminstone lefva där, -- så långt man mindes, hade ingen
  mördats bara för sin nations skull, annat än i okynne någon gång, -- de
  fingo samla egendom där, om de kunde gömma den väl, de fingo äta sitt
  bröd stående. De fingo dö i lugn där, och på en kulle nära hade de en
  grafplats med stenar sträckta mot skyn så tätt som armar i en folkhop,
  där de kunde slumra tysta och vänta på sin Messias.
  
  Man trodde, han skulle komma snart.
  
  Därute var det värre tider för israeliterna, och när de somnade om
  natten, hade smärtan länge ropat emot dem ur mörkret. Hat bröt öfver dem
  från alla håll. Hat och vedervilja från folken, hat och snikenhet från
  förstarna som pressade blod och guld ur dem och sparde dem likt djur
  till slakt. Från Rom, öfver hafvet slogo påfvegubbarnas heta
  förbannelser emot dem och stungo med slipade ord, i söder morisk grymhet
  som brände de sår, den slog, eller kristna soldathopar som mördade på
  lek; i öster var allt förfäran och brand och skrik.
  
  Så måste han väl komma snart Messias, om han icke skulle komma för sent!
  
  Man bad om det på morgnarna, innan man gick ut till sina sysslor, och
  när man tvått sina händer rena om kvällen, bad man åter om det.
  
  Icke att man kände sig värdig att ta mot honom, åh nej, men såg han ej,
  Gud, hur de stötte sina pannor mot golfvet och vaggade i förtviflan,
  hörde han ej, hur de ville göra allt, hvad han bjöd! Om de också
  förstodo honom rätt? Åh, svårt och outgrundligt svårt var det, och hur
  skulle de finna tid och ro att begrunda, eller ens tid och ro att bedja!
  De måste släpa för sitt bröd och se att gömma sin styfver och veta att
  huka undan hufvudet för slungade stenar, hur kunde de så fylla alla hans
  bud! Men icke en stafvelse af bönerna eller en skugga af de fromma
  bruken hade de släppt ur sina pinade hjärnor, -- det var väl allt som
  verkligt lefde där, -- och så fingo de väl förtrösta om resten!
  
  Han måste komma, Messias, ty de behöfde honom så väl, han måste komma
  och binda upp sin vingård, ty nu lågo blommorna i smutsen. Och han
  skulle komma! Den vise Rabbi Ben Issa hade ju för många mansåldrar sedan
  räknat ut hans ankomsttid, den tvåhundrafemtiosjätte måncykeln skulle
  det vara i, det kunde icke vara i någon annan, man hade räknat fel
  förut. Men Ben Issa var klok och räknade aldrig fel. Nu var den tiden
  här snart, sade deras rabbin, sade alla rabbiner rundt omkring och sände
  ordet till hvarann och skakade gråa hufvud som icke tordes tvifla på Ben
  Issa, men icke heller helt tro på lidandets slut. Och öfver hela landet
  lopp det förklädt och böjdt, segerbudet, smög in under låga portar och
  stammade och ritade cirklar i sand och grubblade och stirrade vid
  sabbatens släckta härdar.
  
  Det var sabbatskväll snart, och Rahel satt på bakgårdens tröskel mot
  stranden och väntade att larmet bakom henne skulle falla ned med munnen
  mot jord.
  
  Hon var trött vid det och trött vid att stängas inne och trött vid
  vintern som dröjde och trött vid våren som närmade sig och intet skulle
  ge henne. Den var icke för henne och hennes folk, våren. Den gaf ej, den
  tog blott! Den kom med en glimt i dagern, med en klang i luften, den kom
  med fröjd som ville kännas, med sång som ville sjungas, med prakt som
  ville lysa och fladdra, med saknad som ville skrika -- den var icke för
  dem!
  
  Hur skulle de ge som stodo med händerna bundna, hur skulle de glädjas
  som hade ängslan öfver sig, och lysa som voro stängda i dunkel, hur
  skulle de klaga som hade munnen låst af slag!
  
  Nej, stöda hufvud i händerna och stirra ned öfver sina knän och vagga
  sin tysta, sjuka sorg och vyssa sin egen röst och somna och dö omsider,
  det var det bästa! Tystnaden, det var allt som var något värdt. Och den
  kom dock så sällan.
  
  Sammanfösta, hopade på hvarann, hade de att rystas för hvar skälfning i
  massan, se hvarandras smärta och sjukdom, blott de vände sin blick utåt,
  röra vid hvarandras sår, blott de flyttade en lem.
  
  Hvart trångt bekymmer blef trängre af att eka i allas öron, hvar torftig
  glädje blef uslare af att klinga in i spruckna toner, där var ej luft
  att andas som ej redan var kvalmig af suckar och prat. Och när natten
  låg stor öfver ens hufvud, och man kunde känna sig ensam med sin själ,
  då skalf allt af oro och af små och trötta drömmar.
  
  Ibland skar en följd af skrik igenom stillheten. Det var någon där
  uppifrån som drog ner i judestaden på jakt efter nöje, det kunde bli
  dödsskri och kall, stum förfäran att lyssna efter. Eller det var en
  kvinna som födde ett nytt lif; det var det mest förfärande af allt. Då
  tryckte Rahel händerna öfver sina brännande ögon, och tiden var svart
  och tung och grym framför henne, och hon förstod ej, hvarför hon skulle
  vara till.
  
  Och nu floden, floden! Hvad ville den, hvad steg den för, hvad brusade
  den för och sjöd och skrek? Den lyfte båtarna upp och lät dem sjunka
  igen, som af ett brösts lidelsefulla andetag, den hade med sig i sitt
  lopp afslitna trädstammar och buskar som sträckte röda rötter ur djupet,
  den blickade som vilda hvita ögon ur skum och mörker, den ropade -- var
  det hån och hot? Förbi och förbi och förbi for den fram, ett vildt och
  grymt djur med krusig man som tryckte sig fnysande ned under brons
  svarta hvalf och vände sitt hufvud i böjningen och såg och såg. Och det
  tycktes henne, att snart skulle allt vara slut, och floden vara öfver
  allt, i språng skulle den kasta sig öfver dem och störta husen samman
  för bogarnas stötar och sänka det tunga i dyn och hvirfla det lätta till
  intet i sitt skum -- och det kunde vara så godt.
  
  Där hvisslade någon gällt som en roffågel uppåt floden, där sköt en båt
  ned öfver, svart på blyfärgadt skum. En man stod upprätt i den, och hon
  förstod af hans vink, att hon skulle vika åt sidan, att han skulle ta
  språnget just där hon satt. Hon tryckte sig in mot dörrposten utan att
  få tid att rysa för hans fara, han stötte åran mot en sten så hårdt att
  träet brast; så sträcktes där tvenne svarta armar upp mot henne, ett
  språng, och han var invid henne, öfver henne.
  
  Rahel hade ej sett hans ansikte, visste ej hvem han var; hon böjde sig
  åt sidan och pekade ner på båten som tveksamt vände i det vägvilla
  vattnet vid stranden.
  
  »Tag fast den», ropade hon, »annars får du den icke!»
  
  Då sträckte mannen ut sin fot och gaf relingen en spark, så att den
  knäcktes inåt. Båten sköt ut i hvirfveln och kastades fram, den brast
  sönder mot brohvalfvet, spanten skymtade och lyste fram som krossade
  refben, så drogs den ner.
  
  Rahel såg häpen upp mot honom, där han rätade sin krökta kropp. Han var
  blek, glansig af svett eller vatten, hans ögon voro stirrande, vilda.
  
  »Är du en af oss», sade hon.
  
  Han såg ej ens ned för att veta, af hvilka hon var en. »Nej», svarade
  han.
  
  »Men din dräkt är judisk --» hon bröt af, tordes ej visa på det gula
  märket vid axeln. »Du har varit i fara», började hon.
  
  Han såg ned på henne, hans röst var hård.
  
  »Ditt tal är judiskt», svarade han, »jag har icke varit i fara. Men jag
  är af judisk börd, från grottorna kommer jag.»
  
  Rahel förstod. »Då är du en af _de sörjande öfver Sion_», sade hon och
  ryste till för blotta namnet med alla dess sägner om grymma försakelser
  och vild fromhet. »Då har du alltid lefvat däruppe bland stenarna och
  fastat och bedt. Då har du aldrig varit här förr?»
  
  Han tycktes knappt höra på. Han skakade vattnet ur håret.
  
  »Nu är jag icke af dem», svarade han, »nu är det slut med sorg, nu är
  det väntans och tigandes tid!» Och han sträckte sina lemmar med en
  sällsam pröfvande åtbörd, det var som om han tvang ett skrik af jubel
  tillbaka och kväfde en glimmande gnista i djupet af sin blick.
  
  Rahel förstod honom ej, förfärades öfver hans ansiktes växling. »Och
  båten», stammade hon, »hvarför?»
  
  Han vände sig om och sträckte armen ut mot vattenhvirfveln så häftigt,
  som ville han slunga henne däri. »Därför, att den bar mig hit, men
  skulle ej bära mig dän, därför att min väg är ny, och bakom mig en mur!»
  Så grep han hårdt hennes hand och slet henne upp från tröskeln.
  
  »Kom», sade han. »Hvem är du? Är det långt till ditt hem? För mig till
  rabbinen!»
  
  »Jag är Rahel, och min far är Chaanan, rabbinen. Det är icke långt hem,
  det är här.»
  
  Hon sträckte ut armarna och vaggade på midjan, trött, med blicken sänkt,
  som om hon därigenom velat uttrycka, hur trångt och smått allting var,
  men han såg ej mot henne. Han gick snabbt framåt med hufvudet lutadt och
  läpparna slutna.
  
  Rahel följde efter, vid dörren i gången grep hon i hans kappa, och han
  vände tyst och gick med henne in.
  
  Inför rabbinen stannade han och såg forskande, i knifhvassa glimt. Det
  var en böjd man med skyggt skarpsynta ögon som stirrade sig in i
  tankspridd blindhet och en mild och resignerad mun. Den främmande hade
  strax förstått honom och sänkte sina ögonlock.
  
  »Jag heter Menahem», sade han. »Från grottorna kommer jag, kommer att
  blifva här en tid. Jag vill ej bli din gäst, blott följa dig i templet
  och se.» Och Rahel tyckte sig skymta hån och förakt i detta, att han ej
  ville bli deras gäst; hennes hjärta krympte, och hon gick undan utan
  afsked.
  
  Men när hon hörde hans steg på gatan, smög hon ut och följde till
  templet, blott för att se hans min där och veta, hvilken han skulle
  följa hem. Där var nästan tomt och helt kallt i kvinnornas låga gång,
  män var där flera, och de små lamporna lyste svagt på gula ansikten, och
  skuggorna kväfde hvarann på golfvet.
  
  Men den främmande bugade sig djupt i dörren fram mot altarskrinet med
  Herrans lag, han mumlade länge och doft, och innan han ännu rest
  hufvudet, ilade hans blickar skarpa och sökande kring.
  
  De voro alla lika, de männen där, de hade alla liksom en hands tvång
  öfver sina skuldror; ingen var som han; de sågo alla ned, de voro mörka
  och krökta som skuggor. Blott en stod rak, det var den blinde Ussia --
  kanske var det blott, emedan han ej såg, som han ej sänkte ögonen inför
  sin Gud. Hans min var gåtfull, den kunde vara skratt såväl som gråt, om
  man fick se hans blick. Mot honom såg hon äfven den främmande rikta sin
  forskande uppmärksamhet, såg hans ansikte bli lugnt och fast. Tyst stod
  han där under sången och offret, tyst och utan att söka eller se för sig
  gick han sedan fram till den blinde, och det var honom, han följde ut.
  Men Ussia var en hård och hånfull man, och det gjorde Rahel ondt, att
  han var den utsedde.
  
  Och långt inpå natten stodo för henne alla den främmandes ord och den
  gråa tunga skymningsdagern och vattenbruset som bar dem bort och
  ständigt bort på nytt och båten som brast mot hvalfvets sten.
  
  De närmaste dagarna såg Rahel honom ej, men hon visste beständigt, att
  han var där. Luften var fylld af hans närhet, den skalf som invid en
  flamma. Där var oro i allt, stämmorna skälfde, minerna skälfde, själfva
  murarnas hängkläden fläktade tveksammare än annars; luften var en
  flämtande jakt af skuggor. Högt uppe stannade flyttfågelsvärmar och
  vaggade dröjande på vingen.
  
  Rahels händer darrade, hennes röst trycktes ned i stumhet af känslors
  öfvermått, och hon lyssnade och iakttog med hvar nerv i sin kropp.
  
  På gatorna var det ej mer som förr. Man gick ej tyst och fort förbi
  hvarann till sysslorna, man såg in i hvarandras ansikten. Män stannade
  och talade fort och lågt, och det blef hopar som följdes åt och fyllde
  gränden så tätt, att de tycktes skola sprängas, de murkna, bruna husen.
  Man glömde att mäta sitt kram och vakta sin bod. Af talet trängde sig
  sällsamt klingande ord äfven in till henne, i häpna utrop från gatan, i
  bekymrade rådslag inne hos rabbinen.
  
  I alla var namnet Menahem, det bar som en stormvind slitna genljud af
  rykten med sig.
  
  Ett annat namn också, Messias!
  
  Den gamla sägnen, som hon och otaliga släkten före henne ständigt hört,
  som varit inseglet på tusen års lidanden och mer, det gyllne drömskeppet
  på haf af gråt, den glimmande gnistan som hölls vid lif af de döendes
  sista hopp och lyste ur hopknäppta händer och sammansjunken sorg och
  först rätt visade, hur mörkret låg svart och tungt omkring!
  
  Den gamla sägnen, som brukade sägas med så sällsam röst, röst af tro och
  ändå icke tro, af lockelse och tvång att tro och ändå af bristande
  hopplöshet.
  
  »Messias skall komma, skall komma så visst, som Gud lefver, skall komma
  i morgon kanske, -- men jag skall vara död då! Hans härlighet skall lysa
  som milda vårväders glans, -- men hvad det är tungt att slockna i
  mörker! Hans hand skall upprätta; där han går fram, skall det vara som
  ett sus i luften af böjda ax och blommor, där de resa sig efter vind, --
  men tungt, men tungt är det nu!»
  
  Så hade den burits, sägnen, från lif till lif, och hvar gång ett barn
  blef födt, hade modern, när smärtans fullhet var öfver, och den var där
  intill henne, den varma, mjuka skatten, i den första svimmande glädjen
  skymtat ett hopp -- o, kanske att de ögonen skulle se det! Men strax
  hade det åter flytt långt bort för tanken, att hade det varit så
  bestämdt, då skulle hon helt visst ha gäldat barnets lycka med sitt lif.
  
  Nu hade den böjt sig ned öfver dem igen, sägnen. Kloka män hade räknat
  ut, att det skulle vara nu ungefär, efter gamla profetior hade de
  räknat, och kloka män trodde på sin räkning och suckade och undrade, om
  de icke kunde ha blifvit förfalskade i någons hågkomst på ett århundrade
  eller två, de profetiorna, innan de skrefvos upp.
  
  Och mot sägnen hade trötta blickar sett upp, likt barns mot en saga, när
  sömnen redan hängt sig tung om förnimmelsen.
  
  Men nu var där annan ton i detta.
  
  Icke segerviss tro, långt därifrån, men oro, spörjande, tviflande,
  hetsig oro. »Menahem säger, Menahem lofvar, Menahem har sett i drömmen,
  Menahem har hört en röst ropa!» En ton af kamp och tvifvel, som man
  bekämpar och betviflar det möjliga, men aldrig sagor.
  
  Menahem rörde upp de unga, han lockade med falskt glitter, han visste ej
  mer än de alla visste, farlig var han, tokig var han, och hvad var det,
  han ville? Kunde där ej väckas misstankar redan på afstånd, från staden
  och kastellet däruppe, kunde det ej kännas på själfva luften, att här
  hviskades farliga ting? Borde icke sägnen hållas tyst, var det icke
  deras enda klokhet?
  
  Rahel förstod ej heller, hvad den främmande ville, och hon skalf vid
  minnet af hans vilda, glansiga blick och de snabba rörelsernas vildhet,
  och hon tänkte: förryckt, förryckt! -- men hon lockades jämnt af hans
  namn.
  
  Då mötte hon honom en dag, när solen sken fram glimtvis i knippen af
  ljus under slitna, blåmörka moln, och hon var vid floden igen.
  
  Han mumlade än dofva än skrällande skarpa ord och stirrade ned i
  vattnet. Ibland kastade han hufvudet bakåt och log mot den hvita glansen
  i svallet och mot något som lefde i hans syn, och hans ögon och tänder
  glittrade kallt. Han såg henne och betraktade henne tyst och mörk.
  
  »Du kommer ofta hit, Rahel», sade han till sist.
  
  Rahels röst skälfde. »Det är blott här, man kan andas!»
  
  Han gick tätt intill henne och tog hennes hand, men icke till hälsning,
  såg på den och höll den som en sak. Hans röst var hånfull och sträng.
  
  »För hvit, för hvit», sade han. »Därinne finnas händer som ej äro hvita,
  trötta, svaga, blåa händer som ej ens orka att vrida sig i förtviflan.
  För hvit din hand, för torrt ditt öga! Därinne finnas ögon som aldrig ha
  sett för gråt. Du kan icke andas där, du kan icke gråta där, så vänder
  du det ryggen! Du sitter och drömmer vid vattnet och längtar efter
  purpurskor och röda blommor och rum, dit gråten icke hörs. Här skulle
  komma en båt med skarlakanstält, den skulle du stiga ned i, uppför
  floden skulle den glida, långt bort. Du skulle ingenting höra, du skulle
  ligga och se med nacken i kudden, och mjukheten skulle kittla din hals,
  och ingenting annat än purpur och sötma skulle finnas till!
  
  »Men nedåt bär strömmen, och nedåt rycker den allt, och ditt drömskepp
  är krossadt för längese'n där i hvirfveln under det svarta. Se ut, om
  här är luft för drömskepp! Järn är det i luften. Som glans af bilor och
  spjut kommer ljuset. Din sorg och din glädje äro för små för floden.
  Vänd om! Därinne finns det åtminstone sorg att snyfta med din sorg, där
  passar den. Här är sorgen för stor.»
  
  Och han kastade hennes hand med en våldsamhet som gjorde ondt.
  
  Men Rahel drog ögonbrynen samman.
  
  »Därinne är sorgen för liten för mig. Jag söker icke glädje. Och du,
  hvarför är då du här?»
  
  Han teg och tycktes ej höra hennes ord. Han rörde läpparna i takt och
  lyssnade efter, hur stora bubblor brusto under ett bredt blad i
  gräskanten. Men Rahel fortsatte:
  
  »Du är också trött, -- hvarför så icke jag? Du har sett deras sorg, hur
  den böjer sin nacke bara, men ögat är tomt. De räkna slagen som slås,
  men det stora och lilla är dem detsamma; det har blifvit dem en tröst
  att räkna. De se ej in i något. De döfva hvarann med buller och höra ej
  sitt eget skri. Här kan jag se, och här är sorgen stor, men icke ful.»
  
  Han böjde hennes hufvud intill sin axel utan att rubba sin blick och
  pekade med andra handen utåt, där hvita glitter brunno.
  
  »Och här är glädjen stor», ropade han med extatisk röst, »se, en mur af
  blanka spjut, af blanka spjut i marsch!»
  
  Och hon kände sitt öra döfvas af hans rösts dån, och hon lyftes upp och
  bars och gungade för dess brus och darrade under hans arms rörelser,
  fången, förfärad, men i jubel att vara fången.
  
  »Blanka spjut i marsch! Som en mur står vattnet och törs icke falla. Det
  fladdrar af hår och kläder, och hästar gnägga och skälfva, men icke en
  stämma skrämmes ur sin stolta segertystnad. Som pelare, så raka, hvar
  och en, där går!
  
  »Det var ett folk som trälade och krossades och ingen dag såg. Det kom
  en man och sträckte ut sin arm, och i själfva natten och djupet blef
  väg.
  
  »Här är glädjen stor. Kan du känna den stor?
  
  »Kan du dansa som Mirjam i takt till trummans slag och slå fötterna
  samman och händerna samman och sjunga: Låt oss prisa Herran! Ett härligt
  dåd har han gjort! -- Kan du se hennes gråa hår? Det lyfts som lågor,
  händernas knogar hvitna. Som pilar så skarpt skjuta tonerna mot höjden
  och falla ner bakom henne och slungas upp och ständigt upp af nya röster
  och bäras som ett band af purpur, ett fladdrande band på sträckta spjut
  högt öfver allas hufvud. Det är segersången.»
  
  Från molnöppningen som blifvit trängre, men klarare, sköt nu en
  solstråle fram, så gul under den mörka skifferfärgen, att allting
  flammade af guld, och vattnet bar liksom gyllne musslor.
  
  Han släppte henne, vände sig mot henne och såg på henne, som han aldrig
  förr brytt sig om att se. Hans ögon lyste, så att pupillerna och
  teckningen i dem ej syntes; allt var brinnande glädje.
  
  Han fortsatte med snabba handrörelser mot henne, åtbörder af blixtens
  hvassa kantighet.
  
  »Det kommer en man. Han kommer snart. Kanske är han här redan! Rabbi Ben
  Issa har räknat ut det för tusen år se'n visst, då man väntade som nu
  och skalf som nu af otålighet, men Issa var sorgsen och lugn och såg
  klart.
  
  »Nu är tiden! Rabbi Ben Issa har räknat, och jag, Menahem har sett, har
  känt, har hört.
  
  »Det har sjungit i min sömn. När jag fastat tre dagar, såg jag det. Det
  kom framåt morgonen, då jag satt trött vid berget, och solen plötsligt
  bröt in i mörkret, slet sönder molnen och såg på mig.
  
  »Det kom gestalter, de gledo snabbt förbi, orörliga, men med anletet
  halft vändt, att se mot något, en tigande rad i veckiga kläder. Bakom
  dem kom det. Jag var blind af solen, de skredo förbi mig som teckningar
  af svart på dess skifva. Men _det_ var ej svart, det lyste som blod, det
  svällde som en stor blomma.
  
  »Och hör du Rahel, den Messias som kommer, han är större än Moses. Ur
  träldomen för han, men icke in i tusen års strid och brott. I tusen års
  härlighet för han.
  
  »Det ligger bart som ett offeraltare, vårt land, våra fäder ha slaktats
  där, och städerna ha brunnit. Där är hvitt och åldrigt af aska, där är
  jordens gråa hjässa.
  
  »Men där skall spira större härlighet än förr. En Gud skall trampa
  marken, den skall springa i blomning under hans steg. Och vi skola kyssa
  vår jord i gråt, och den skall kyssa oss tillbaka i glädje, och rodnad
  skall brinna på dess kind. Där skall vara evig frid och ingen, ingen
  sorg. Ingen skall vara träl där.»
  
  Som han blickade in i sina syner, blef hans ansikte lugnt, och i hans
  ögon liksom tecknades de gyllene linjerna af det land, han talade om. De
  blefvo ännu lugnare, ännu större och hans röst fick en fjärran klang.
  
  »Det var vårt land. Men längre bort, ännu längre bort ligger landet för
  de få, bakom röda floder, bakom glimmande berg ...»
  
  Han hejdade sig och tystnade, men hans ögon sågo ännu in i detta, medan
  hans röst böt om tonen till en ringaktande mildhet.
  
  »Du skall nå dina fäders jord, du skall se Jordan, den skall drifva ditt
  drömskepp mot din fot, och du skall icke finna det värdt att gå ett steg
  för att nå det. Som ett band af guld skall den ligga, floden; du skall
  se och intet annat vilja än se.»
  
  Rahel _såg_ den nu under hans ord och drömde öfver dess skönhet. Men det
  fanns ett därbakom, vidare linjer, blåare luft.
  
  »Och du, och du?» frågade hon.
  
  Han skakade henne från sig kärft.
  
  »Är du icke nöjd att vara där? Kräfver du mera, kvinna, i din
  nyfikenhet?»
  
  Hon rodnade af harm och svarade med ett skratt:
  
  »Du är icke mycket frikostig du, du vill göra dina drömmar dyrbara. Du
  ger mig en, eller kanske knappt en half. Har du icke råd att ta af den
  andra?»
  
  Men han brydde sig ej om att förstå hennes hån. Han såg på henne och
  tycktes dock ej se henne, och de voro ej en dröm, hans ord. Det var där,
  landet, den skulle komma, tiden.
  
  Rahel såg och såg och kände hela sitt väsen dricka in dess luft, kände
  alla sina kraf sträcka starka vingar, lyckokraf med purpurvingar, andra
  kraf med vida klara blickar.
  
  »Det landet», sade hon sakta, »är det blott vackert och ljuft? Är där
  trångt af röster och ögonkast? Är luften lätt där, finns där intet som
  snärjer med glädje och binder med sorg, finns där intet lågt? Ser ingen
  bort långt öfver floden och längtar, när solen går upp?»
  
  Menahem såg in i hennes blick i vild triumf.
  
  »Det landet», -- han talade sakta som i ett tempel, men hvart ord var
  stort af visshet -- »det i fjärran, Arsareth, lätt och kall är luften
  där, nära är solen; långt är det där mellan människors steg, tyst är det
  där. Där brinna törnena i aftonljus som för Mose syn, där stiger ingen
  offerrök, där är Jehovas närhet i sin stora hvilande makt, där når
  blicken långt från de gula bergen.
  
  »Men där är icke för kvinnor!
  
  »Men du, Rahel, törs du följa till det första, vill du vara med, kan du
  dansa och sjunga som Mirjam och känna segerns fröjd, eller är du rädd
  att lämna din vrå?»
  
  Rahel mötte fast hans blick.
  
  »Jag är rädd för att vara här», sade hon. »För ingenting annars!»
  
  Då skrattade Menahem gällt, skrämmande gällt och vände sig om och
  sträckte båda armarna mot de mörka husen. Han talade högt, för att ge
  sin triumf luft, men det var icke för Rahel, han talade, han tycktes ej
  veta, att hon hörde honom.
  
  »En kvinna är den första som säger det», ropade han. Det var skymf i
  hans ton. »En kvinna är den första, hvem har så hviskat det åt henne?
  
  »Någon af dem måste tänka så, någon af dem måste förstå. Kanhända tänka
  de det alla, men tiga i list, för att pröfva mig!
  
  »Det är då icke utan hopp, efter till och med kvinnorna känna så!»
  
  Och med långa gungande steg gick han bort.
  
  Men Rahel grät öfver hans ord. Icke länge dock; snart satt hon med
  ögonen torra och mörka och lyssnade till ekot af hans röst i sitt minne
  och till vattnets brus och grubblade och längtade sig in i hans gåtfulla
  värld. Till sist var hon glad och stolt öfver att det var hon som fått
  känna svedan af hans hån och se glimten af hans syn.
  
  Dagen därpå såg hon intet af honom, men hon visste af hans närhet ännu
  starkare än förr.
  
  Där kommo främlingar in i staden, flyktingar från andra sidan bergen --
  alltså hade där varit nya mord! Rahel såg en skymt af deras bleka,
  håliga ansikten, hörde deras hostande stämma förtälja den gamla
  historien om järn och bål och flyktens oerhörda lidanden. Den kunde
  nalkas, faran, trodde de.
  
  Men det bars ej som vanligt nu, ryktet; man böjde ej ryggen bara. Det
  var oro i luften, frågor och rådslag, -- Menahem. Och mot mörkningen
  sjönk det ned i lugn, mer stilla än vanligt, men ett lugn, som bar på
  hviskningar.
  
  Rahel var ej rädd. Hon förtröstade på främlingen, hela dagen hade hon
  burit glädje med sig. Hon visste ej, hvad han skulle kunna bringa, men
  hon visste säkert, att hans tro ej skulle bli förgäfves, och hon trodde
  på honom. Hon drömde och drömde om igen hans ord och, som hon drömde,
  förnam hon i dem en ny själ, en kall, sakta vind. Hon förstod ej än,
  hvad det var, men hon visste, att hon skulle komma att göra det.
  
  Så stod hon om kvällen, fången i sin egen orörlighet, stirrande mot
  ljusens spetsiga flammor, händerna nedsjunkna, läpparna åtskilda,
  hörseln tom.
  
  Hon såg intet, tänkte intet, kände blott ensamheten stor och
  förtrollande omkring sig, visste blott, att de tvänne lågorna brunno i
  tystnad, sjönko sakta i tystnad, buro en rymd af tyst lycka.
  
  När Menahem stod i dörren, blef hon ej förvånad, rörde ej en min, vände
  blott sitt hufvud mot honom i glans och ro.
  
  Han var upprörd som vanligt, våldsam i skuggornas lek öfver blickar och
  anletsdrag. Han betraktade henne knappt och ville skynda förbi, så
  stannade han helt nära.
  
  »Du Rahel», sade han. »I morgon är det passah.»
  
  Hon svarade ej, vände sig åter mot sina lågor och var fylld af lugn och
  lycklig, att han såg henne så.
  
  »Om några dagar är det deras påsk däruppe. Nu vill jag tala vid
  rabbinen, Rahel. Chiskija, som var i tur att vara med däruppe i deras
  kyrka, han nekar nu. Det är jag som talt vid honom.»
  
  Det var skadeglädje i hans röst, men Rahel gitte ej att märka det, stod
  orörlig, fången som förr och hörde hans ord blott på afstånd, utom sin
  rymd.
  
  Då gick han fram till henne och skrattade tungt.
  
  »Det är allt hvad jag förmått! Det är också grunden till allt.»
  
  »Men tror du, Rahel, det var hans stolthet, jag kunde väcka? Det fanns
  ingen. Hans rädsla väckte jag, jag ljög för honom. De ämnade bränna
  honom sedan, sade jag. Då ville han icke. Och var icke just elden det
  enda som kunnat två honom ren från en sådan skymf?»
  
  Han skrattade igen; hans ögon glödde i blått mörker.
  
  »Min grund är ändå lagd. Nu är det bara att bygga. Vacker byggnad bör
  det bli, Rahel, präktigt timmer är det!» -- Han gick fram och åter,
  vände som ett fångadt djur, mumlade och tänkte högt:
  
  »Det finns blott en själ här, och den är blind. Ussias är den. Du känner
  Ussia? Han är död, han är lat och slö och ond, han är utsliten af
  lifvet, utbränd. Det är falaska, som gör honom kall.
  
  »Men det finns en brännande punkt hos honom, den glimmar ännu, den lyser
  och kan tända. Ussia kan hata. Hvad kan ni andra? Böja ryggen och le
  ödmjukt.
  
  »Och vet du hvem han hatar?
  
  »Dem däruppe, allt intill de ofödda -- han skrattar, när någon är död
  där, och deras klockor tjuta likt tuktade hundar. Er här nere, -- han
  gitter ej ens se åt er nöd, mig, -- han skulle vilja trampa ut mig som
  en brand. Men mest och tyngst och djupast hatar han Messias.
  
  »Och vet du hvarför han hatar honom?
  
  »Därför att vi ha vaggats till ro med det namnet, och inga basuner ha
  väckt oss, därför att man har gråtit glädjetårar öfver det, haft det i
  famn i sin sorg. Därför, att man har spejat om kvällarna, när himlen var
  som rödast, och hoppats och skälft af hopp, och han har dock icke
  kommit. Och allt uslare och lägre ha vi trampats, och unga blickar ha
  blifvit gamla och tomma och skumma, och unga händer ha blifvit svaga och
  trefvande, och unga hjärtan ha blifvit uselt kött, och allt det där har
  skett så ofta, som skördar ha mognat!
  
  »Nu må han komma, säger Ussia, nu må han komma, den småsinte, räknande,
  väntande gubben, nu må han komma och samla sitt folk!
  
  »Och Ussia vill bara lefva för att kunna möta honom en gång, för att
  kunna säga: Hosianna, Davids son, rättvisans och segerns förste! Klappen
  med händerna godt folk och fröjdens Gudi med gladsam röst! Men stampen
  ej hårdt med fötterna, tagen Er i akt, väcken ej de döda upp ur mullen!
  
  »Det menar Ussia, det tänker han ofta på, men blott mig har han räknat
  värdig att säga det till, eller kanske ej torts åt andra -- åh,
  förfärlig är Ussia!»
  
  Han såg på Rahel för att iakttaga hennes fasa, men hon stod tyst leende
  som förr. Intet hvad han sade, hann intill henne, hon hade luft af
  glädje kring sig.
  
  Då gled hånet bort ur hans ansikte, hans röst piskade ej längre
  långsamt, den blef snabb och hög och liksom bars af ekot från en inre
  stämma.
  
  »Ussia är blind, han förstår intet.»
  
  »När _det_ kommer, då är icke fråga om när eller hur länge, då har intet
  annat funnits. Då jämför ingen, då finns ej liknelse, då böjas alla
  knän, och händer, som vägt, knytas hop i bön. Man ser ej, man vet ej.
  Inför undret kan intet annat finnas -- kan köld finnas jämte flammor?
  
  »Men Ussias hat är stort. När han kommer, Messias, då skall han se på
  Ussias glimmande hat, men icke skaka sitt hufvud en gång. Och under hans
  blick skall den blinde Ussia bli seende, och i klarnande ljus skall han
  förstå, att det var icke hat, det var kärlek, och som rösters sång skall
  nuet lyfta hans tanke och svepa den in i jubel.
  
  »Som rösters sång, Rahel -- kan du höra, hur tystnaden håller andan och
  väntar, kan du ana, hur nära det är allt?»
  
  Han kastade hufvudet bakåt. Kring hans glittrande tänder låg ett
  extatiskt, stelnadt löje.
  
  Och för Rahels ögon var luften fylld af hvita vingslag, och som en
  snäcka fylls med vatten och sjunker, var hennes hörsel fylld af oändlig
  ro.
  
  »Allt kan jag ana», sade hon, men visste knappt, att det var sin egen
  röst, hon hörde, visste knappt, att det var en röst. »Jag kan ana
  tystnadens stora lycka.
  
  »Det är icke lifvet, det är bakom och ini, som slummerns visshet är i
  drömmen.
  
  »Det är mer än stort och mer än lugn. Tid är där icke; långt, långt
  borta eka dess droppars fall.»
  
  Menahem lyssnade spörjande, hängde vid hennes blick.
  
  »Sällsamt talar du Rahel. Dina ord kyla som en sakta vind. Anar du också
  rätt?»
  
  Så skakade han harmset sitt hufvud.
  
  »Jag tog på allvar dina tomma kvinnodrömmar. Du anar ej segerns jubel,
  Rahel, färglöshet ser du, du har ingen purpur i din syn! Stark och
  förkrossande och upplyftande är den kommandes röst; svag är du. Jag har
  spillt mina ord, det var icke heller för dig, jag sade dem!»
  
  Han gick vidare, men Rahel rycktes ej ur sitt lugn af hans ord. Blott
  långsamt kände hon sin lycka sjunka ned omkring sig och var trött. Hon
  drogs mot hans syner och stöttes tillbaka af hans förakt och grubblade
  sig in i hans värld och längtade och fruktade mot det, han skulle
  bringa.
  
  Så kom den, morgondagen.
  
  Sedan man varit till gudstjänst, samlades man att rådslå om Chiskijas
  affall, och hvem som skulle gå i hans ställe, och all den dunkla
  rörelse, som främlingen väckt. Man ville ej afhandla sin skymf där, i
  templet, man blygdes för sin Gud; som det var helg, skulle man också
  fira sin fest samman.
  
  Så trängde man sig in hos rabbinen i rum och gångar och slog förhängen
  åt sidan, så att det skulle bli som _en_ plats, och så att många skulle
  kunna höra och se. Och dit kommo de, gubbar och män och kvinnor, de
  stodo tätt på trösklar och trappor, och nere på gården och gränderna
  närmast var det skumt af folk som väntade.
  
  Den kvällen hade man lagt af sina svarta kappor med skammärket på, man
  skulle ju också fira sin segers fest, man skulle vara fri och se och
  tala fritt. Det var brokigt af lapp vid lapp under ljusens flämtande,
  grönt och blått och saffransgult, men mest rödt, rödt som blef ljust
  likt flammor på hufvor och axlar, och rödt som grumlades i skuggan och
  tätnade till lefrad blod i hörnens mörker.
  
  Icke mycket rödt på anletena dock, icke myckens glans där! Tunga och
  bleka och gula böjdes de, med ögonlocken halffällda af vana eller med
  spejande, skarpa blickar, som nästan smärtade likt stygn, där de möttes
  så nära. Man hade fört med sig påskalammen efter att ha tillredt dem
  hemma och strukit bloden på portarna där -- nu glimmade de röda korsen
  på tomma hus bara, där lyktor ströko förbi.
  
  Närmast borden stodo de äldsta lutade öfver faten redan, de skulle
  förrätta den heliga måltiden för menigheten, eftersom utrymmet hindrade,
  att alla togo del däri. De hade stafvar i händerna efter urgammalt bruk,
  så hade Moses befallt den gång, då mordängeln strök förbi stum i den
  svarta natten, och man hade befrielsens färd framför sig, men deras
  darrande, mörka fingrar knötos så svagt om dem, deras skrynkliga, trötta
  ansikten buro ej ett skimmer af hämndens glädje, rörelsen i deras
  kroppar föll likt en låga, som krymper. Endast Ussia stod rak och
  stelnad med de blinda blåa ögonen stirrande rätt ut.
  
  De kunde ha börjat när som helst, men tycktes oförmögna att ens skaka på
  sig, de tänkte i famlande dunkel på rådslaget som skulle följa, de
  väntade på något; alla visste, att det var Menahem.
  
  Men i hopen lupo nya rykten omkring. Nya förföljelser helt nära, ett
  luftdrag blott, och elden var inne i deras vrå! Hvart skulle man vända
  sig för att icke skrämmas af hot? Upp mot vårens stormdrifna, oroliga
  himmel, ned mot den frusna, svarta mullen, ty rundt omkring var död.
  
  Och bortom allt detta, i norr, där man anade tyngre och trögare luft och
  fuktig köld, där var det än värre.
  
  Bondhopar, förda af röfvare och dårar, som drogo mot det heliga landet
  med en gås eller en get till vägvisare, vältade fram på måfå, och
  tjutande i rå och grym extas, kastade de sig öfver städernas judar och
  klubbade dem till döds. Då stego där skrik mot Messias, rådlösa vilsna
  skrik, och där fanns intet hopp, och män stucko knifvar genom sin
  blottade hals, och kvinnor bundo tunga stenar under brösten och störtade
  sig i Rhen. Och de redan förfärliga ryktena blefvo än hemskare,
  skymtande fram, som de gjorde, ur rymder, dem fantasien fyllde med
  jättelika, oformliga skuggor. Det var knappt till att bära. Det hotade,
  det kom närmare, det hade visshetens tyngd i sina krossande ljud.
  
  Då steg där en rörelse och ett sorl ur trappan och böljade in, Menahem
  var där, var strax midt ibland dem. Den svarta kappan hade han kvar på
  sig, och dess gula märke brände här i allas blickar, som om de aldrig
  sett det förr. De hviskade och hotade och pekade, några ropade det lågt
  till honom, men de flesta tego i oro, -- hvad menade han med detta?
  Ussia lutade sig mot grannen, han hade förstått af sorlet.
  
  »Har han märket på», frågade han gällt. Sedan vid bekräftelsen, kiknande
  af skratt: »Bra! Bra tänkt! Så skall det vara vid vår segers fest! Att
  icke jag gjorde det! Att icke jag kan se det! Säg mig, har han det som
  en stor gul klöf?»
  
  Menahems stämma steg öfver bullret. Han var midt framme i rummet, vid
  bordet.
  
  »Ni se på min dräkt, som om aldrig en jude gått på er gata!
  
  »Ha Ni aldrig burit en kappa, godt folk? Ha Ni aldrig krupit in i den,
  när Ni bugat Er? Ha Ni inte kännt brännmärket på axlarna, ha inte edra
  hustrur fått gula liljor till gåfva på sin bröllopsdag, ha inte edra
  mödrar sett på gula liljor, då Ni lågo ofödda i lifvet, bära Ni inte
  alla svedan af gula liljor i ert innersta?
  
  »Tro Ni, att icke vår Gud har sett dem förr, tro Ni, att han rymmer från
  bordet för trälmärket, som har ropat om er skam i hundrade år?
  
  »Jag säger Er, folk, från Er har han vändt sig i leda och förakt, från
  trälens märke i ert hjärta på gator och torg, i handel och vandel, i
  låga tankar och krypande blickar.
  
  »Nu, nu skulle det kunna flamma i hans syn som löftets lågor, om I
  lyftaden det högt med ett skri: se, här är det, här ha vi burit det, här
  kasta vi det och trampa vi det, här är vår skam slut, till din ära,
  Gud!»
  
  Han lät kappan falla, allt som ropet vidgade bröstet, och axlarna drogos
  tillbaka, så trampade han på den, där den låg. Det fanns icke en af dem
  i rummet som sågo, som icke kände sig skakas af beundran och sorgsen
  längtan vid hans ord, men intet öga brann af hopp ännu.
  
  Då lupo Menahems blickar snabba som eld omkring, han vägde i en blink
  stunden på våg, så kastade han djärft sin största tärning.
  
  »Ni äro icke här för att fira passah-festen; det kunde hvar och en gjort
  för sig och krupit tyst i sömn på. Ni äro här för att välja en man åt
  dem däruppe, en man att skymfas i deras kyrka. Chiskija nekar, det veta
  Ni. Är det någon af Er som godvilligt träder i stället? Du Mar-Isaak, du
  Esra, du Petachja, du Chaanan, är det någon af Er som vill?»
  
  De tryckte sig alla samman, krypande i skam, det var som om hvart ropadt
  namn tryckt ett hett järn i ägarens panna. Då fortsatte han långsamt och
  fast:
  
  »Jag, Menahem, gör det, om Ni vilja. Jag tar på mig min kappa igen, jag
  böjer hufvudet och går uppför backen, jag vänder min kind till, jag slår
  icke igen, jag hör deras sång och ser deras gyckelspel och äter min egen
  röst och ser ej upp till Gud. Jag bränns af deras vidriga andedräkt och
  pressar läpparna hop, jag vänder kinden till och tar er skam.
  
  »Om Ni vilja det, om Ni vilja, -- säg ut!»
  
  De störtade fram mot honom i _en_ impuls, som om en lina sträckts rak
  bakom dem. _Det_ kunde ej ske, _det_ fick ej ske, då vore allting slut!
  De sträckte händerna ut mot honom.
  
  Och Menahem lockade och snärjde med blicken, men rörde sig ej.
  
  »Säg ut, om Ni det vilja!»
  
  Det blef ett rosslande skri som med möda slet sig löst och liksom
  redlöst vacklade. »Nej, nej!»
  
  Då skrattade Menahem vildt i glädje, hans läppar lyste röda som blod,
  hans ögon blixtrade, han rörde händerna, som om han besvor och band.
  
  »Och Ni vilja icke, Ni vilja icke, ingen af Er vill bära den skymfen?»
  
  »Nej! Nej!»
  
  »Ni äro trötta att buga, trötta att krypa. Ni vilja möta hot med trots,
  Ni vilja sätta foten fast i marken, Ni vilja skaka håret ur synen, Ni
  vilja känna luften spela och sjunga kring Er?»
  
  »O, om vi vilja!»
  
  Då lät han händerna falla och hela sin min falla, sträckte ut armarna i
  famnande kärlek, log; -- hela hans själ var i hans ögon.
  
  »Så vet då, hvad jag vet!
  
  »Ni ha hört det alla, Ni ha sagt det alla, men ingen har känt och vetat.
  
  »Den är kommen, tiden, den brister ut som en blommande skog. -- Kanske
  just nu! Kanske står den redan i prakt, men solen är icke uppe, och
  ingen kan se det. Ut att se det, ut att känna det, ut att möta solen!
  
  »Så kasta vi vår dräkt och trampa den bakom oss, så skudda vi af oss
  stoftet från vår mark, så lämna vi med snabba steg vår förnedrings land!
  
  »Det är icke här, han kommer, Messias, han smyger ej in under trånga
  hvalf, han klappar icke på smutsiga dörrar, han ropar, det är vi, som
  skola komma.
  
  »Han ropar i våra fäders land, hans rop är starkt, och timman är beredd
  och aftalad, -- upp att höra, närmare, närmare!
  
  »Öfver alla mörka länder lyssna de nu, öppnas nu portar, eka nu hvalf af
  steg, jubla nu vägarna under fötters dans. Det rinner mot Kanaan, det
  väller från berg och hålor, det rinner samman, det flödar och svämmar,
  det brusar mot Kanaan, det vältar mot Kanaan!
  
  »Det bär öfver fält och öknar, det skrämmer upp skogarna ur sömn, det
  väcker rop ur mullen, det går genom floder och sjöar -- vattnet står
  tornhögt och lyss -- det brister in öfver landet genom fyra portar,
  norrut från Syriens pass, söderut, österut. Under kerubernas lyftade
  gyllene basuner, framsträckta, närmade hvarann, bär det in, under
  metallens klingande rop bär det fram.
  
  »Vi lyfta våra händer att skyla oss för glansen, att täppa våra öron
  till -- det hjälper ej! Rymden är dallrande guld, klingande guld, den är
  i oss och glittrar under ögonlocken och jublar i hörselhvalfven.
  
  »Och där är Messias!
  
  »Ni skälfva likt fåglar som breda vingarna ut, men icke töras falla. Det
  är långt och svårt, tänka Ni.
  
  »Tro Ni då, att Messias skall stå ensam där i sitt gyllene land, tro Ni,
  att basunerna skola ljuda och få igen blott ekot af sitt rop?
  
  »Det är passah, Ni fira, stafvar ha Ni i händerna, men den dagen ha Ni
  glömt!
  
  »Se, sjufaldt mörkare är det nu, sjufaldt ljusare skall morgonen bli, --
  tro Ni då ej, att den ger vingar?
  
  »Nu draga vi ut, en ringa hop från Nérac, vi ila utför berget, vi kröka
  med floden, där kommer en hop från Argonne, vi smälta i hvarann och
  välta fram och växa; där är vägen från södra bergen, där är Ibarr och
  Mangeac. Solen går upp, och vi äro många, allt är väg för oss, ingenting
  är mur -- skulle väl Messias stå ensam och vänta?
  
  »Jag har sett honom, en morgon såg jag honom, när jag fastat i trenne
  dagar. Hans kommande såg jag, alla ha Ni hört det, ha Ni ej också trott?
  Och Ni ha hört, att rundt ikring är man nu redo, är man nu på väg.
  
  »Så kasta, hvad hvar och en har tungt, så tag hand i hand och kom! Vilja
  Ni icke?»
  
  Om de ville? De voro alla hans. Men språnget ut i mörkret!
  
  Nu ringde det tungt genom luften därute, det var eldsläckningssignalen
  från kyrkan. Man var beredd därpå, och hade bommat fönsterna tätt, men
  instinktmässigt beredde sig många att släcka de ljus, som brunno.
  
  Då grep Menahem deras klenmodighet, som en falk sitt byte.
  
  »Låt deras bjällror skramla», ropade han, »detta är passah, hvad bry vi
  oss om klockor! Detta är passah! Här brinna våra ljus som löftets
  stjärnor. Hör, hur doft och svagt det ringer! En och en fara tonerna ut
  och sjunka som trötta fåglar, mörkret tar dem, mörkret kväfver dem! Det
  är något annat som susar genom staden; kunnen I känna, hur det stryker
  utmed muren, kunnen I höra dess andedrags sugning och händernas
  trefvande, kunnen I ana blickarnas förfärande djup?
  
  »Det är Herrans ängel. -- Ha Ni blod på edra dörrar, ha Ni bugat Er ned
  för Jehovas väldighet?
  
  »Nu glider han uppför floden, den piskar i skum under hans fötter, och
  vinden står honom mot och brottas. Han trampar den ned i vattnet, och
  den dränks i bubblande, han gör ett kast med vingarna och skjuter ned,
  han är öfver dem alla, mordängeln är där!
  
  »Så sträcken armarna mot höjden och gå och lämna hans vredes ort, bakom
  Er tager Gud hämnden! Så dragen ut i natten med purpurkläder och plymer
  och vidgade ögon mot öster, dragen ut med glädje och triumf, framför Er
  bereder Gud Ert land!»
  
  Nu var folket omkring honom likt vatten, drifvet af vind, rest upp och
  svällande -- skulle det falla tillbaka som dyning, eller ryckas fram i
  stormflod? De trodde honom, deras ögon brunno, deras kinder brunno,
  händerna knötos, och knäsenorna darrade, men vid nackhåret hängde
  tyngder af tvekan.
  
  Då sprang Rahel fram, böjd och skälfvande som ett rö i storm, hennes
  händer sträcktes famlande ut, hon var så spröd -- det var, som om hon
  hölls upprätt af sin glänsande blick blott och hängde vid hans med
  osynliga band.
  
  Hon ville sjunka ned och kyssa hans knän, hon kastade hufvudet bakåt med
  pupillerna stela -- »Du, du, du!» -- hon kunde icke säga mer -- »Tag mig
  med, tag oss alla med!»
  
  Och nu föll floden och brusade samman i jubel och larm, och han lyftades
  högt. »Upp, upp! Tag oss alla med!»
  
  Menahem sträckte sin hand mot Rahel, stödde henne ett ögonblick och
  lämnade henne. Hans seger var vunnen. Allt var hans. Nu bort, på stunden
  bort! Voro de beredda? -- Ja, ja! Armarna mot himlen, blicken framåt,
  sång i hjärtat, åstad, åstad!
  
  Blott spridas en stund likt en eld, som samlar styrka, -- fordon åt
  sjuka och små, högtidsmycken åt Herran! -- så samman igen,
  oemotståndliga, enade och snabba!
  
  Där ljödo röster till varning, de slogos ned. »Stanna Ni här att slaktas
  och multna! Här är döden, här är skammen, stanne den som är klenmodig
  och älskar att dö i förstockelse!» -- De ville det ej, de följde med, de
  skakade sina stackars fruktande hufvud, de voro stumma af skräck och
  längtan.
  
  Blott Ussi stod lugn och hånande.
  
  »Gå Ni», sade han, »jag följer ej! Men det fröjdar mig, att Ni gå ty
  luften är sval och bra för en vandring. Jag väntar här på Messias,
  kanske får han tid att komma hit, han känner ju vägen! Jag är trött och
  sofver en stund. När Ni komma igen, skall väl någon vara här och säga:
  välkomna!»
  
  Och de skydde honom som pest, de voro rädda att höra hans ord.
  
  Menahem visste ej därom, han bar maktens börda, gaf sitt mod och sin tro
  i strömmar af ord. Han sände ut bud att samla alla och göra alla redo,
  han beskref vägarna och nämnde de invigdes namn, som beredde folket i
  grannstäderna, och mötesplatsernas namn. Han darrade af ifver och
  glädje.
  
  Så voro de samlade alla, hela gatan var fylld af steg och hämmade
  röster. Menahem ilade ut på trappan, hans röst flämtade; mot ett lås
  hade han rifvet handen i blod.
  
  Som han stod där mellan tvänne facklor med den mörka hopen under sig och
  natten framför sig, log han af triumf. Där i dunklet och kvalmet låg
  deras förnedring som ett tomt skal, där multnade alla dåd af låghet och
  skam, där ekade tomma kamrar bara under minnena af gråt och nöd. Det
  drogs i djupet med den svällda flodens brus, det sträckte händer upp ur
  hvirflarna och drogs ner och kväfdes och dog, det hade mörkrets eviga
  insegel öfver sig. Bakom dem, bakom dem allt!
  
  Så ville han ge åt allt, hvad han tänkte och förnam, en enkel form, som
  alla skulle fatta i en gemensam mäktig känslodarrning. Han sträckte sig
  så lång han var och ritade med sina blödande fingrar ett jättestort kors
  på dörren.
  
  Då gick där en rörelse genom hopen, och hufvuden böjdes under
  fackelskenet, och alla förstodo. Det var afskedet från deras plågors
  ort, det var försoningsoffret till vredens Gud, det var den röda
  flammande triumfen, som väntade dagens sol för att lysa.
  
  Och Menahem gömde handen i kappan och sträckte den andra ut och pekade.
  
  »Där», sade han, »där är vägen till löftets land! Nu icke ett ord, icke
  en blick tillbaka! Släpp mig blott genom Er till spetsen! Och så, ut i
  mörkret!»
  
  Så drogo de ut ur staden. Murarna suckade af trampets genljud, hjulen
  gnisslade, kring deras hufvud och skuldror vek mörkrets orörlighet
  undan; där den svarta hopen skred fram, var det, som om jorden själf
  rest sig i kamp mot natten, i kamp mot döden och böljade fram i en bred
  våg. På himlen lyste blott tre stora stjärnor, matt, men så sällsamt
  lugnt. De gingo utan ord, men i tystnaden slogo deras hjärtan i samma
  slag, och de hörde och kände dess doft klappande takt. De gingo hand i
  hand, de gladdes åt hvarandra, de stödde åldringarna, de sköto framför
  sig vagnarna med barnen, några slogo armarna om hvarandras hals.
  
  Vägen var lätt, nedåt gick den, det var som vingar under hvar fot. Där
  trädsnåren slutade, låg flodstranden brant på sidan och en öppen vidd,
  -- järnfärgadt stelt och stort allt! De drogo förbi. Kring de tre stora
  stjärnorna kunde skönjas allt flera och flera.
  
  De voro ej längre rädda för upptäckt, de kunde tala högt, men de hade
  intet att säga. De lutade blott hufvudena bakåt och andades djupt och
  sågo rätt öfver sig den allt tunnare natten. I spetsen gick Menahem,
  gick liksom ständigt stigande mot ett fjärran mål. Bland de främsta
  efter honom var Rahel, hon såg blott på honom, och hon ändrade tyst sin
  plats, så att hon ständigt hade en af de bleka, stora stjärnorna rätt
  öfver hans hufvud, och hon skalf till af glädje hvar gång, den åter var
  där.
  
  Där vägen krökte öfver floden, borde de kunna se sin stad. De vände
  förströdt sina hufvud, men där var ingenting. Något svart bland de
  svarta bergen, några brutna och vilda linjer, som lågo skarpare än
  annars, emedan inga nakna träd voro däröfver -- det kunde vara klippor,
  allt.
  
  Kanske var den borta helt och fanns ej längre, kanske hade den aldrig
  varit annat än en pinodröm?
  
  Och öfver brons timmer dånade deras steg; i ett doft jubel, en rytande
  triumf steg ljudets tunga fanfar och dog bort i smattrande tramp på
  stenen. Under dem gled flodens tröga, mattgråa vatten, en bädd af dimma
  och ovisst dunkel, framför dem stod en port af träd, två långa rader af
  mörka stammar som rycktes med af farten och lyfte sina slingrande rötter
  till marsch.
  
  Och Menahem talade i korta brutna satser, liksom glimt ur täta moln -- i
  våldsamt stigande syner. De främsta hörde och drucko in hans ord, och
  när hans röst sjönk till kort hvila, spredos de bakåt från mun till mun
  och sorlade och lyftades högt. Det blef liksom strofer i en hymn, burna
  och sammanknutna af musikens sträckta armar.
  
  Och Menahem talade:
  
  Deras land, gult i aftonsol, ett brinnande bål mellan bergspassens
  vikande blåa murar! Han såg det, och han såg kerubernas spända kinder
  och lysande blickar och ullhvita hår. Hvem vill vara den första att
  känna deras svala kläder fläkta dammet från sin böjda panna, hvem vill,
  hvem vill, hvem vill?
  
  Deras jord, deras jord, som lidit och suckat! När man kastade sig ned
  och grep en handfull mull, då rann där blod ur, men den rann ljus och
  ung nu och doftade som blommor. Hvem vill vara den första att lägga sina
  slutna ögon emot honom och sofva sig sund på en natt, hvem vill, hvem
  vill, hvem vill?
  
  Deras synd, deras tunga synd! På vägen den, under fötterna den! I
  hålornas mörker flyr den, mot törnen slits den i stycken, i mörka
  tjärnen och träsken drunknar den under gråt. Och bort ifrån den och bort
  ifrån den och fram och fortare fram!
  
  Deras dag, deras första dag! Ljus intill yrsel och famnande glädje,
  syskon som mötas och röster som domna i förvirring och ögon som se och
  se och se!
  
  Framme i de första leden hade någon höjt ett slags fana, kommen, man
  visste ej hvarifrån, ett fälttecken, med små klingande klockor; den
  skymtade öfver massan som ett ting med vingar, ett sjungande ting.
  
  Och Menahem talade om Arsareth, rubinlandet, -- knappt hade de hört
  namnet förr i den halfförglömda sägnen om Esdra, -- han talade i korta
  ord, liksom i skri.
  
  Arsareth, rubinlandet, högt på bergets gula trappor -- stillhetens vida
  luft!
  
  Hvad var det? Man förstod ej, men lifvades som af trumpeters klang af
  ordets stolta ton. Ett under, ett under däri?
  
  Och fram gick tåget, och tunnare och klarare blef natten, nu sågo väl
  tusen ljus dit ned! Och framåt gick det, uppför höjder, ned längs
  frostljusa stigar, och timmarna rullade fram.
  
  Nu var där trenne vägar. Här skulle de möta den närmaste flocken, eller
  höra dem nalkas eller ana deras jubel långt framåt. Men där kröp blott
  en ensam man ur snåret.
  
  »Menahem», ropade han, »Menahem, vänd om! De vågade ej, de trodde ej, --
  här är krigsfolk ute, de ana något, de kunna draga hitåt ...»
  
  Då föll den sönder, deras spänstiga styrka, då brast klangen i deras
  ord. Där blef spridda röster och rop, där blef tvifvel.
  
  »Vägen stängd! Och redan, redan nu! Hvad kände vi, hvad fruktade vi?»
  
  Men Menahem ropade: »De trodde ej, de tordes ej! Så blir sorgen deras!
  Fram igen!»
  
  »Men vägen stängd, men krigsfolket?»
  
  Han spratt till som för en stöt och strålade upp i glädje.
  
  »Guds tecken, Guds tecken! Ett större under vill han göra med oss! Folk»
  -- han sträckte båda sina händer ut -- »ditåt, ditåt är vägen!»
  
  »Men det är hafvet, det är hafvet!» -- I rösternas tungt suckande sorl
  var redan dess brus.
  
  Han ropade högre än.
  
  »Ditåt är vägen, där, där! Ha ni aldrig hört Mose namn? Ha Ni hört om
  Esdras tåg, de tio stammarnas vandring, ha Ni hört om Arsareth och de
  vida vattnens flod?
  
  »Folk, där är vägen!»
  
  Och han skyndade fram; brant var sluttningen, bredvid honom dansade och
  vacklade den klingande fanan; i den ljusnande luften anades färgerna nu.
  Ur snårets mörker sköt ett moln af fladdrande vingar upp, -- det var
  flyttfåglar på väg hemåt, lärkor, under natten funno de sin väg!
  
  De följde honom, allt folket, åter ekade jorden af tramp. Närmast honom
  väfdes åter de brinnande orden i hvarann.
  
  Men bakom var där tvifvel. Hvart bar det? Var det annat än hafvet där?
  Hvad ville han, hvad visste han?
  
  Man var trött också, trött i knäna, trött i pannan -- hvad var det för
  ord han sade? Kanhända hade han skepp där, hans blickar voro ju så
  sällsamma, allt kunde ske! Kanhända var det förtviflan, han förde dem
  mot, likagodt! Den voro de vana att bära, den var bakom dem också,
  öfverallt!
  
  Och tyngre blefvo stegen, fast vägen bar nedåt, flera blefvo grupperna.
  
  Men Menahem visste det ej, han gick som förr, han talade ord som förr;
  öfver hans hufvud klingade klockorna och lyste -- för Rahel -- en stor
  flamliknande stjärna. Hon hade knappt hört afbrottet, knappt förstått.
  Nu förstod hon af luftens sus, af stegens rytm, att det bar mot större
  under, större tro, och hon kände sig ha den och var lugn och leende
  glad.
  
  Och alltmera berusande stego Menahems syner!
  
  Arsareth i purpurglans! För större under, större mål! Arsareth och
  storhetens tysta vidd. Under våra fötter allt! Som slitna kläder falla
  från skuldran, som svepet fallar från blomman, bort med allt, som band!
  Vår värld en syn från bergens torn af blåa, fjärran linjer och dallrande
  ljus, vår bön en flamma, som stiger i stilla luft, vårt lif en sång!
  
  Och hans närmaste unga böjde sig fram mot hans ord och anade och ropade
  dem högt med armarna om hvarandras halsar. Nu började ljuset bryta fram
  ur luft och mark, snart skulle solen vara där! Det var färger i ljuset,
  röda dukar, glitter af guld, fladdrande band och hår. Det var mera färg,
  blått och grönt, det var siden, som slog för knänas stötar, det var
  dansande fötter och röda läppar och ögons glitter. Öfver Menahems hufvud
  var stjärnan borta, en döende hvit glans, en smältande flinga, -- men
  fanan var purpurröd med ett glimmande märke i, hufvudet var stolt och
  spänstigt lyft -- åh, hans hufvud!
  
  Det var ljus öfver dem därbakom också, men icke samma ljus. Ett hånande
  klart ljus! Ett ljus, som smög sig in efter förkrympta, smutsiga
  gestalter, dem färgerna skreko mot, ned öfver gula ansikten, öfver
  munnars veck, som redan voro trötta till döds, öfver blickar som
  stirrade i vilsenhet och hade gråten eller hånet nära.
  
  Men Menahem såg ej bakom sig, ej heller de, som voro närmast honom,
  Rahel såg ej bakom sig.
  
  Rätt fram var där ett sken mellan täta snår och en sällsam, stor
  luftning, en lätt köld. Rätt fram var där en molnvägg med flammor öfver
  likt en tigerfläckig fäll.
  
  Det spridde sig och brann från flamma till flamma -- hur det blänkte,
  baneret, hur det glittrade Menahems hår! Det smälte, det var en röd
  rymd, det var solen.
  
  Mot det bländande hvalfvet vingar som glänste likt mörk metall, stora,
  långsamma vingar ...
  
  De vandrande hejdade sig i hänförelse. »Se örnarna! Se, örnarna!» -- Så
  störtade de framåt, nedåt.
  
  Då slog där emot dem en ny brand, nu först glödde det helt, -- hafvet i
  lågor och svarta linjer himlen en öppen rymd af eld -- solen, Arsareth.
  Arsareth!
  
  Men bakom dem ett skri af oro och nöd: Inga skepp, ingen stig, ingen
  räddning, hafvet!
  
  Då sprang Menahem tillbaka, upp på en sten, handen ut mot vattnet.
  
  »Förlåtet är er rädslas skrik, men ha Ni då glömt, hvad tid det är? Är
  det ej passah och samma nöd som då och samma Gud?
  
  »Vattnen sågo dig, Gud, vattnen sågo dig och ängslades och djupen
  stormade.
  
  »I hafvet var vägen din, och i stort vatten din stig, och därunder är nu
  ditt fotspår.
  
  »Folk, folk, Mose folk, där är vägen, där är undret och befrielsen, där
  är landet och segern och triumfen och tusen års aning och väntande dag.
  Nu följ utan en tvekan, nu språnget ut i det okända, nu tron på en
  allsmäktig Gud!
  
  »Bakom är oändlig sorg och skymf, framför Er oändlig glans. Hvem vill
  vara den första, hvem vill, hvem vill? Där hans fot slår ned, blir
  djupet banad stig. Fram!»
  
  Han sprang ned från stenen och längre ned, hans kinder lyste brinnande
  röda, hans ögon glittrade vilda och stora. Där sprungo andra med, där
  fladdrade hår, där lyftes armar, -- man såg dem ej, allt var eld!
  
  Då slog fasan som en flod öfver dem som stannade kvar, då skrek
  förtviflan i deras öron. En dåre, en dåre var han, en ond ande, hvem
  visste ...
  
  Mot döden lockade han, mot oändlig fasa dref han, och hur stark hade
  icke hans makt varit! -- Bort, ögonen ifrån det, bort, fly!
  
  Och man förlamades af rädsla att dragas med och slog händerna mot
  ansiktet och föll mot jorden eller vände om och sprang med skrämseln
  jagande öfver sig.
  
  Där bakom ljöd det ett plask och ett skri, ett vildt skri af jubel eller
  smärta, och skenet var gulare -- solen var helt uppe. Men få sågo sig
  om, skräckslagna flydde de, krälade de uppför branter, kröpo de med
  sargade knän och rifna händer tillbaka mot påskens skymf och Ussias
  hälsning, kanske mot plågor och död.
  
  Men bland dem var icke Rahel. Tätt intill Menahem hade hon ilat fram,
  med läpparna öppna; ett tiotal andra voro där heller ej. Man hade ej tid
  att begråta dem, man flydde i rädsla för sitt lif.
  
  Och så hunno de hem och lefde samma lif som förr och trampades i skymf
  och smuts och åto sitt bröd under suckan. Men i de stunder, då sorgen
  gjorde sinnena stora, sågo de för sina ögon den nattens glädje och
  berusande hopp, och hörseln fylldes af fötters tramp och segersångers
  böljande ljud och klockors klang och vingars slag, och de hade för sig
  hafvet, flammande rödt i morgonsol, och de visste ej, om det var lif
  eller död däri.
  
  Så småningom blef det till en sägen, att de nått fram, de unga och
  förtröstande som störtade sig ned. Icke till fädernas land, ty ingen
  hade ju hört rykten därom, men till okända trakter, där all sorg är
  fjärran och vidden stor, till Arsareth, det sällsamma sagolandet,
  rubinlandet, som glänser och lockar i morgonljus.
  
  
  
  
                                  Falken.
  
  
  Renauds ögon togo färg af dagern, domnande matta och mörka i skymningen,
  lysande, smältande guld, när solskenet svepte öfver hans hår och
  sträckta hals, gnistrande i vidgade och krympta flammor, när de spejade
  öfver fälten med blå dimma mot morgonrodnadens sneda ljus och hararnas
  prassel i snåren och skrämda fåglar och gungande kvistar.
  
  En lat och stolt blick, reflex af förgylldt stål på hvilande dolkfäste,
  af lyckoslant på zigenarflickans bruna bröst; lat och stolt var också
  rytmen i hans nakna fötters gång, eller armarnas linje, när han lade sig
  rak i hettan med händerna under nacken och hörde hornen jubla på afstånd
  och marken darra för jägarnas ridt.
  
  Men, när det så blef tyst -- en underlig spänd tystnad, liksom sträckt
  ut i ett spetsigt hvalf af orörlig väntan, med tvänne svarta, krympande
  fläckar, som stego i kretsar högst uppe, -- då vände Renaud sig ditåt,
  lutad på armbågen, med ögonen stora och läpparna halfslutna. Och när
  punkterna stötte samman och föllo, den ena sviktande i veka bukter, den
  andra skarp som ett spjut ständigt öfver, och den blåa luften åter klang
  af röster, och ryttarna sprängde fram att se falk och häger sluta sin
  strid, då sprang gossen nära. Och han skrek af fröjd, när falken lyftes,
  ännu darrande af ifver, på sin herres handske, med vingarna hängande och
  ögonen blinda under hufvan.
  
  Ofta följde han med till sire Enguerrands bakgård och såg falkenerarna
  bada jaktfåglarnas gula fötter i metallskålar och torka dem
  omsorgsfullt, som vore de furstebarn, med hvar sitt märkta kläde, och
  smeka deras halsar, tills de slöto de nakna ögonlocken och drömde mot
  vårdarens axel.
  
  Och Renaud skulle gärna gifvit tio år af sitt lif eller ett af sina tio
  fingrar för att få hålla dem så, de stolta, tysta djuren, men de fingo
  icke röras af hvem som helst, de voro ädla. De hade hvar sin handske,
  sirad efter rang, hvar sin hufva med spetsmönster på, hvar sin särskilda
  föda, och man talade med dem på ett sällsamt, ålderdomligt språk med
  snirklad etikett. Renaud nästan rodnade, när han mötte deras stora ögon
  med likgiltig, lättjefull hvila i, och mest för sire Enguerrands hvita
  islandsfalk, som hade röd purpurhufva med guld, röd purpurhandske, en
  rem med silfverbjällror om foten och en blick af trött förakt och
  hjältesagors gula sol.
  
  De unga fåglarna, som ännu skälfde af raseri öfver fångenskapen och
  drömde om fria jakter under hufvans natt och reste halsfjädrarna för att
  skrika och tämdes med svält och mörker, dem fick han ibland lyfta ur
  buren. Han fick visa dem dagern och se dem vackla med blinda ögon först
  och klorna spända in i hans handled, lugnare sedan, när pupillerna
  krympte, och nästan smeksamma, när han räckte dem en bit varmt, blodigt
  kött, -- men dem höll han ej af, dem tröttnade han snart på, och han
  lärde sig fort att se, att ingen hade islandsfalkens bröstmuskler af
  stål och långa breda vingar och hvilande styrka. Men det var roligare än
  något annat att se på, hur de öfvades till jakt efter kung Modus' visa
  regler, när det gått om en tid, så att minnet af frihet värkt bort, och
  de sutto där tunga och blinda och dåsade på sina pinnar.
  
  Först gällde det att vänja dem att flyga igen, men med snöre om foten,
  tills de lärt sig att vid falkenerarens rop slå ned på den röda
  klädesbulvanen med ett par stora hägervingar, som han svängde i luften
  vid en rem i konstigt afmätta kretsar -- vackert var det att se! -- och
  vid hvilken han bundit bröstet af en vaktel eller en del af en kyckling,
  som falken sedan förtärde med raseriet öfver fångenskapen domnande i
  blodtörst. Snart voro de så vana vid det, att de aldrig sträckte ut
  snöret ens, att det aldrig glimtade till i deras ögon af vildhet; de
  spejade genast lugnt mot lockbetet och stego blott för ordningens skull,
  och emedan man väntade det af dem, uppåt i en krets för att så
  lättjefullt och kokett skjuta nedåt i en vid svängning; och när de miste
  snöret, tycktes de icke känna det.
  
  Nu var tiden inne att öfva dem till jakt, hvar på sitt byte, de mindre
  på vaktlar, på rapphöns eller sparfvar, de större på harar eller hägrar
  eller glador, de oädla gladorna som hade kråknatur till sina starka klor
  och näbbar och aldrig kunde tämjas att äta vid ridderlig taffel.
  
  Först fingo de bulvaner, som liknade bytet, med ett stycke älsklingsföda
  inuti att leta upp, sedan lemlästade kräk, som de kunde slå klorna i
  genast och slita upp i halfväckt raseri, så allt svårare rof att fånga,
  tills de lärde sig att åter njuta af jaktens tjusning. De gamla vilda
  instinkterna vaknade igen i full styrka, men behärskade och förädlade,
  så att de lugnt släppte det döende bytet efter en kort rusdryck af blod
  och åto blott från sina sirade fat, utan ifver, som det passar sig för
  riddares fåglar.
  
  Och deras ögon blefvo lata och stolta och togo färg af dagern, svarta
  när hufvan lyftes af, ljusnande till smältande guld, när de stego i
  solljuset, brinnande af gnistor öfver rofvets skrik. De lutade sig
  smeksamt mot Renauds bruna hand, men ingen var som islandsfalken med
  trött, konungsligt förakt i blicken, och han var led vid dem alla,
  tryckte hårdhändt näbbarna till, när de ville leka, och kastade undan
  dem vårdslöst och härmade gladans skri, så att de skälfde i oro, och
  lämnade fågelgården med männens svordomar efter sig och det vida, bruna
  fältet framför sig.
  
  Sire Enguerrand red hvar dag ut på jakt och oftast med den guldstickade
  röda handsken på, ty endast islandsfalkens bjällerklingande flykt kunde
  väcka sång i hans inre och komma honom att andas morgonens skarpa, lätta
  luft med glädje, som drucke han ett lifvande vin. En dag hade falken
  kastat hägern blödande i en sump bak ett skogssnår, där jägarn fann
  honom och knäckte af hans hals, men falken själf var borta, antingen han
  lockats af ett nytt rof eller skytt det bruna vattnet, eller af en nyck
  låtit sig lyftas och ryckas med af blåsten, -- fåfängt sökte man,
  fåfängt ropade man de vackraste namn, fåfängt lät man hornlåtarna studsa
  mot hvar höjd. Sire Enguerrand slog öfverfalkenerarens darrande mun i
  blod med den röda handsken och red hem i sträck öfver tufvorna med
  läpparna ännu skarpare slutna och ögonlocken ännu dystrare sänkta öfver
  loja pupiller, -- och falken fann man icke.
  
  Men Renaud fann den, snärjd in vid fotremmen i en nyponbuske, orörlig,
  väntande hungersdöden med fast grepp om grenen, den ena vingen hängande,
  den andra trotsigt lyft, det smala hufvudet hotfullt sträckt framåt med
  ögonen spända och näbben hvass, -- vacker var han bland de blodigt röda
  bären. Renauds hand darrade af ifver, när han löste remmen ur taggarna,
  när bjällrorna skramlade om hans fingrar och ringen med sire Enguerrands
  märke, och han skrek af glädje, när de hvassa klorna skuro in i hans
  seniga arm, och den var hans, falken med det bredaste bröst och de
  längsta vingar och de stoltaste ögon af brinnande guld.
  
  Den var så mycket mera hans, som han aldrig skulle kunna visa den för
  någon, ty han visste, att stränga lagar skyddade riddarnas nöjen. I
  skogen skulle han bygga en bur åt honom, tidigt på morgonen skulle han
  smyga dit, innan fågeln skakat kölden af sig, på fälten skulle de följas
  åt med spejande blickar bort mot hvitaktig rymd, de skulle få hvarann
  kära, där de läto solljuset stiga och sjunka öfver sina hufvud och
  vinden rycka deras tysta tankar med sig, och aldrig skulle falken sakna
  sin röda handske eller sin pärlprydda hufvas tvång. Han band honom igen
  och sprang ned mot tjärnen, snart kom han tillbaka med en stenad and,
  och falken tog den, och Renauds hjärna domnade af berusning därvid, ty
  det var tecknet på, att den ej föraktade honom, och att den ville vara
  hans.
  
  Och hans blef den, den böjde sitt hufvud lyssnande framåt med vakna,
  lugna ögon, när frostiga grenar knäcktes under hans steg i morgonens
  tystnad, den sprang lätt ned ur buren och sträckte sig mot hans hand och
  slog med vingarna som för att flyga, men den flög icke -- det var bara
  en maning -- och så skyndade de ut till hedarnas sakta ljusnande vidder.
  
  Deras ögon spejade skarpa mot dunkelröd himmel. Svarta lågo kullar och
  glesnande snår, och träden sofvo med grenarna tunga af tysta fåglar. Men
  ljusare blef himmeln, flammande i guld och rödt, och blåa blefvo fältens
  linjer, och ugglan strök tätt öfver marken, sökande sitt gömsle, och
  dagfåglarna sträckte på sina vingar och pepo sakta af köld, och mörk
  skar deras flykt in i glimmande luft. Men Renaud och hans falk gingo
  snabbt förbi, ty det var sparfvar och trastar, icke rof för dem. Nere
  mot träsken drogo redan hägrarnas skrin och långa vingslag sina vida
  kretsar, där var deras byte. Där kastades falken uppåt med bröstet redan
  spändt och vingarna färdiga att slå, och Renaud såg honom förgyllas af
  sol, stod med blinda ögon och svindlande hjärna, medan fågeln krympte
  mot det djupa blå, och hörde hur klangen af hans bjällror gäckade
  hägrarnas rop.
  
  De snurrade som hjul i sin förfäran, än ville de skjuta ned till
  stranden och gömma sina långa halsar och dumma, rädda hufvud med den
  bakåtsträckta tofsen under mörka trädbangar, än sökte de i tvekande
  ovisshet att stiga upp i skruflinje, förlitande sig på sina breda vingar
  att hinna högre, än fienden kunde följa, och de sviktade som rön af
  bleka hjärtans skrämsel.
  
  Men falken valde från början en af de starkare, en af dem, som genast
  flögo mot höjden, ty han älskade att pröfva sin kraft och känna skarp,
  lätt luft under vingarna, och han lyfte sig så snabbt och rakt, som hade
  han kretsat kring en solstråle. Snart var han öfverst, mindre än en
  sparf syntes han, men något i vingarnas hållning, i kroppens samlade
  styrka kom en att ana hans ögons gnistrande vildhet och hans sträckta
  klor, -- och med ens föll han, tung som stål, på rofvets värnlöst
  uppåtvända hals, och de sjönko som en enda sten, knappast hvirflande en
  vingbredd ens. Då sprang och simmade och vadade Renaud för att hinna
  fort fram, innan den af stöten döfvade hägern hann att samla sig och i
  förtviflans vildhet bruka sin hvassa näbb. Och falken gaf dödshugget
  skarpt och snabbt och vände sina stora, redan lugnade ögon mot sin
  herre, ty han älskade ej att sudla sina fjädrar med blod, och väntade
  att få det varma hjärtat räckt till sig.
  
  Sedan flög han ej mera för dagen; när Renaud kastade honom och sprang
  med ett lockrop, tog han blott ett par vingtag och satt åter på hans
  axel med stolt kyla mot gossens skrattande ansikte; han tycktes förakta
  all lek, och Renaud slutade snart därmed, och hans blick fick falkens
  fjärrskådande allvar. Han fick den kärare, än han haft någonting, det
  tycktes honom, den var hans egen själ, hans längtan med breda vingar och
  segerviss blick. Men det var smärta i hans kärlek, dyster förkänsla af
  en olycka, och han fruktade ibland, att fågeln skulle flyga från honom i
  likgiltighet, försvinna i ett gäckande ljud af bjällror, och det skulle
  bli som döden, så tomt. Eller det tycktes honom, den var äran, glänsande
  af solljus mot blå luft, som hvilade ut till nya färder på hans skuldra,
  och midt i hans glädje tryckte honom hans ringhet, och han vågade
  knappast se på den, och det sved i hans hjärta, att den aldrig ville
  dela hans fröjd, att aldrig dess blick ville smälta i värme mot hans,
  och han flydde till drömmarnas vidder.
  
  Han lade sig ned midt på heden med röd ljung under sitt hufvud, och
  molnen gledo förbi som människoöden, tunga och lätta, samlade inom fasta
  linjer eller spridda i flykt, ständigt med vindens osynliga hand mot sin
  skuldra, och buskarna lutade sina prasslande gyllene kvistar, och Renaud
  berättade sagor för falken.
  
  Kung Artus var kommen igen, ur Bretagnerhafvet räcktes honom åter hans
  svärd Excalibur, blått som natthimmel i köld, hans tolf riddare lyfte
  sina tunga hufvud från stenbordet och skakade sömnen bort, marken sjöng
  under deras steg. Gareth var med, furstesonen, som tog köksdrängens
  kläder på och vände Lynettes klingande hån till kärlek. Renaud var också
  med, var ädel född, och hästen dansade under honom, och falken, som nu
  sof med hufvudet sänkt, satt högt på hans hand och sökte hans blick med
  ögonen glänsande af glädje och hjältesagors gula sol.
  
  Men molnen gledo förbi som människoöden, drefvos mörka öfver hvarandra
  till ett hvalf af jätteblock, där solstrålar föllo genom öppningarna,
  bleka och skarpa som spjut, och falken drömde dystra drömmar af maktlös
  vrede och vaknade med ett skrik.
  
  Snart fingo ströfvande gossar se sire Enguerrands fågel på Renauds hand,
  riddarens drängar grepo honom och förde honom till slottet, och han frös
  af köld, när falken togs från honom, orörlig och stolt som alltid, utan
  en vändning af den krökta halsen eller en blick ur kalla, lugna ögon.
  Man förde den till dess herre, men han hade ej en smekning ens för den
  saknade gunstlingen som låtit sig beröras af oädla händer. Sire
  Enguerrand blickade tyst ned på Renaud, och för hans tankar präglade sig
  allt skarpare minnet af en gammal jaktlag från den tid, då ädlingens fot
  låg stålskodd mot folkets nacke, och nöjena fladdrade oantastliga kring
  hans skuldror, -- och hans ögonbryn slöto sig kring vissheten, att den
  gamla lagen hade aldrig återkallats. Lagen bjöd, att den, som stal en
  falk med en riddares märke om fotleden, skulle böta tolf sols silfver
  eller sex uns kött från refbenen under näbben af en uthungrad roffågel.
  
  Och sire Enguerrand visste af Renauds fattigdom och såg på hans nakna,
  bruna bröst, sträckte ut handen och rörde vid det med en pröfvande,
  okänslig åtbörd. Så sände han bud till grannslottet, som lyfte spetsiga
  tak öfver skogen, och bjöd senechallen och hans två döttrar att trenne
  dagar därefter blifva hans gäster och se några falkar flyga, sedan de
  med sin närvaro höjt allvaret af en tjufs bestraffning -- och de skulle
  komma före gryningen.
  
  Renauds ögon hade vidgats af fängelsets mörker, de voro svarta och
  orörliga, och pupillerna drogo sig blott långsamt ljusnande samman och
  speglade österns slitna moln och stigande sol; bakom sire Enguerrand
  fördes islandsfalken med klorna häftigt spända i handsken och hufvan
  öfver vakna, hungriga blickar, som ej sett föda på trenne dagar.
  
  Men längre bakåt buktade sig en linje af färg, som flammade och brann;
  sex ljusa hästar, blåa nästan i morgondagern, leddes af svenner, i
  språng, röda sammetstäcken lyftes af deras krökta halsar, röd var
  vagnen, som de drogo, och inne i den glänste guldet tungt öfver
  senechallens döttrars späda bröst och smala armar. Sex tärnor redo efter
  med hår blondt som korn och de spetsiga fötterna lekande under
  kjortelfållen, sex jägare blåste toner, som tycktes dansa och svänga som
  hjul ur de krumma hornens mynningar, slättens linjer dansade med och
  sköto förbi hvarann i vinfärgadt töcken, medan molnen ofvanom hade
  glänsande bårder som fjärilsvingar.
  
  De slöto sig i en halfkrets, plym vid plym, skuldra vid skuldra, kring
  en buske, där fången bands. Hästarnas täcken slogo för vinden, rödt tog
  djup i skuggan, tungt som hopplös trängtan, rödt brann i ljuset, lätt
  som segerjubel, fröknarnas veka halsar böjde sig framåt ur vagnen, och
  deras toppiga hufvor gingo i ett med axlarnas sluttande linjer. De voro
  som hägrar, tyckte Renaud, och han nästan väntade att höra dem gifva
  till gälla skrik, när hornlåtarna föllo som slungade stenar långt borta,
  och allt blef tyst. Men när han såg dem tydligare, med deras tunna, raka
  läppar och sällsamt drömmande ögon, som alltid riktades på något
  oändligt fjärran i kylig extas, och de hvita, lata händerna i skötet och
  dräkternas långa veck, då tycktes de honom underbart sköna som de
  rikaste helgonbilder med domnande vaxljuslågor vid foten, och det
  smärtade honom, att de skulle se honom bunden. Han lät blicken löpa
  vidare, utmed tärnorna, -- skygga, nätta fåglar, som han velat skrämma
  med en hvissling -- utmed drängarnas röda ansikten och nyfiket gapande
  munnar, utmed den bruna slätten, där han sprungit sig trött och drömt
  sig trött.
  
  Han visste hvad för ett öde, som väntade honom, men när islandsfalken
  bars fram, och han förstod, att det var denne, som skulle utföra
  straffet, då skrattade han i glädje, och hans hjärta bultade af
  stolthet, liksom när de voro hans, fågeln och den långa soliga dagen och
  fältet med lyssnande vindar och bugande höstgula träd.
  
  När falken skådat ljuset åter och vant sig att se, samlade han sin
  styrka till flykt och väntade att svingas af bärarens arm, medan hans
  blickar snabbt sökte rofvet i luften, -- de voro skarpa och vilda af
  hunger och flammade som af gnistor, och de hade intet minne i sina djup,
  de kände ingen igen. Men Renauds ögon stodo ängsligt spörjande på
  fågelns och tårades af sorg att ej möta dem. De skulle ha speglat hans
  dagars käcka längtan och hans förakt och hans drömmar på den röda
  ljungen, men de väntade blott snålt på rof, grymt och kallt, som
  människornas nyfikenhet eller skämtet på sire Enguerrands tunna läppar.
  Han kände sorgen svida bittrare än förr och vände hufvudet åt sidan för
  att finna sig själf igen, med ögonlocken slutna om fladdrande tankar.
  
  Han låg så, medan härolden läste upp lagen -- »tolf sols i silfver -- --
  sex uns kött vid hjärtat -- -- så skyddar sire Enguerrand ädlingarnes
  nöjen» -- han såg ej upp, när huden rispades, för att blodlukten skulle
  locka falken, och när den sänkte näbben i hans bröst, gaf han ej till
  ett rop, skälfde blott, så att fågelns ögon flammade till i vrede, och
  hans vingar spändes ut att slå.
  
  Och senechallens döttrar lutade fram sina hufvuden med en glimt af
  intresse i de sällsamt drömmande ögonen, men de lyfte ej händerna ur
  skötet, och deras dräkter lågo som förr i lugna veck, och hästarna fnöso
  af blodlukten och stampade i frostig mark, så de röda täckena flämtade
  mot morgonluftens blånande blekhet, men Renaud låg tyst och jägarna
  stodo fåfängt med uppsvällda kinder och hornen till munnen, färdiga att
  öfverrösta honom.
  
  Den första smärtan hade ryckt i hans finaste fibrer, det var som om
  hjärtat skulle följa med, men sedan hade han domnat nästan i välbehag, i
  svindlande dvala, och medan blodet gled varmt ur såret, och den hvassa
  näbben slet i hans bröst, drömde Renaud sig in i sina drömmars höga blåa
  luft, och han förstod allt, döden och äran, och han kände, hur den brann
  och bländade, hjältesagornas gula sol.
  
  Och när sire Enguerrand trodde, att lagstadgans sex uns voro erlagda,
  gaf han männen tecken att blåsa, och falken lyftes bort, mättad af blod
  och med ögonen åter fyllda af lugn stolthet, och tåget satte sig i
  rörelse än muntrare än förr ner mot vassen, som blänkte gul i fjärran;
  men Renaud kunde man ej väcka, han hade drömt sig in i döden, och man
  löste honom blott och lät honom ligga med röd ljung under hufvudet.
  
  Men islandsfalken fick aldrig sitta på sin herres hand, ty sire
  Enguerrand älskade ej att dricka ur en bägare, där en annans läpp tryckt
  sin kyss.
  
  
  
  
                                  Adonia.
  
  
  Abisag af Sunem drömde i Konung Davids famn. Med öppna ögon drömde hon.
  Hon stirrade ut i mörkret.
  
  Mot hennes bröst låg gubbens hufvud och sof, det tunga hvita hufvudet,
  hon kände dess sträfva skägg och matta anda; kring hennes lif låg hans
  arm, mot hennes kropp hans kropp, mot hennes varma gyllene hud hans
  blods domning.
  
  Hon låg som på en bädd af grodor och ormar, af mörkrets vämjeliga, kalla
  djur, hon vämjdes vid sig själf.
  
  Men hon vred sig ej ifrån honom, ty till detta var hon hämtad dit, till
  att värma kungen, hvars lemmar började stelna, till att le och leka för
  honom, hvars ögon aldrig öppnades helt mera, till att skänka sitt blods
  friskhet som ett bad öfver hans förvissning, till detta hade man utsett
  henne som den skönaste af alla landets jungfrur.
  
  Och hon log i undergifvenhet, när man förde henne bort från Sunem, och
  log och knäföll för konungen och värmde hans händer med sitt kyssande
  och dansade för hans ro.
  
  Hennes dans var som skälfningen af ett träd, då kvällens heta vind
  griper det, då örter och blommor rundt omkring skänka sin doft i
  flammor, och marken bäfvar under den kommande åskans hot; i ängslan och
  fröjd sträckas bladen, men roten binder vid mullen, och den svarta
  luften glimmar af en blixt. Det var gråt i hennes dans och tryck af blod
  mot hjärtat, det var längtan och oro i barmens flämtande andedrag och
  förtviflan i hennes stelnande hvila. Ringarna kring hennes armleder
  klirrade i en långsam rytm som besegrades vapen och korsades kylande
  öfver hennes bröst, men sina ögon riktade hon i tillbedjan och skygghet
  mot sin herre.
  
  Då ville konungen ha hennes smärta skuldror intill sig och leka med
  hennes hals och ansiktet som sänktes mot mattan, och hans styfva fingrar
  gledo i smekning mot hennes kind, medan blicken efter en vänlig glimt
  blef tom igen, och läpparna rördes i meningslöst mummel.
  
  Men nu drömde Abisag, drömde sig fri, där mörkret flämtade omkring dem,
  och lampans runda röda låga var som nattens ängsliga hjärta.
  
  På en afbruten klippa satt hon, famnad af sol, och stenens röda yta
  brände mot hennes arm, fastän det var morgon ännu. Hon lutade sig bakåt,
  så att solen strök öfver ögonfransarna, och såg två örnar, långsamt
  kretsande kring hvarandra, lysande som ny brons mot det bjärta blå, hon
  följde dem med välbehag, fastän hon visste, att deras skarpa lugna ögon
  voro riktade nedåt. Hon hade gripit en sten, att skrämma dem med, om de
  voro snikna efter hennes får.
  
  Då klang luften af glädje. Zuar stod på en klippa helt nära och ropade:
  »Abisag, Abisag, stig upp och spring!» Hans rop studsade från bergen,
  som snabba fåglar lyfte de sig.
  
  Och Abisag steg upp och sprang, framför henne årslammens hopp och de
  tunga mödrarnas gång; i en däld mötte henne Zuar och kysste lutad hennes
  kinder och skuldror och höll hennes hand, medan de hvita hjordarna
  spridde sig in i hvarann. Hans kläder luktade timjan och isop och ullens
  varma svett, hans hår låg i smala svarta flätor som hufvudfjädrarna på
  en gam, hans hals lyste som guld, sin nacke kastade han bakåt och följde
  med blicken örnarnas flykt. Hans röst smekte hennes kind och öra som
  fladdrande dufvor.
  
  »Abisag», sade han, »Abisag, följ efter mig och spring!»
  
  De hoppade från sten till sten och nådde i en krets den högsta klippans
  hjässa, där örnarna voro närmast. Då löste Zuar sitt bälte och grep en
  sten och slungade. De visste, att den icke kunde nå de fjärran starka
  djuren, men de fröjdades åt dess fart. Brant upp steg den och hven och
  glänste i solen, och hvinande föll den. Och örnarna, som visste sig
  vaktade, sträckte i några långa slag sina vingar och fortsatte öfver ett
  annat berg sin hvirflande hvila. Då satte sig Zuar ned och drog Abisag
  med sig och log och sjöng; som hvita stenar i en bäck glittrade hans
  tänder under löjet, som sol i vattnet glittrade hans ögon. De talade om
  sina får och visste att skilja dem åt, där deras ulliga ryggar skymtade
  nedanför i snåren, de tvistade om sina lamms storlek, och deras röster
  slingrade sig i hvarandra som bollarnas lopp under spelet, de lyste mot
  hvarann som stjärna mot stjärna. Ibland böjde Zuar sig ned och kysste
  Abisags knä.
  
  Ofta talade han om David, herdegossen, som med ett enda kast af sin
  bruna arm slungade ner lyckans och ärans frukt, det ville också Zuar
  göra, och hans drottning skulle heta Abisag. Och i dagens ljus skulle de
  gå hand i hand, och hans harnesk skulle glänsa, och purpursidenet skulle
  hviska och skratta om Abisags steg, och de gula mynten skulle skramla
  kring hennes tinning, och bergens luft skulle bära deras rykte, och
  örnarna skulle lyssnande vända sina hufvud.
  
  De voro nära hvarann hela dagen och hjälptes att hålla hjordarna samlade
  och möttes med röster flämtande af jakten efter förrymda lamm och
  skakade öfver hvarandras hufvud de låga trädens blekröda knoppblad och
  gula regn af solfläckar.
  
  Så drömde Abisag af Sunem i Konung Davids famn och drömde vidare och
  skalf af längtan och grät i mörkret.
  
  Konung David drömde icke mycket, men ofta var han vaken och stel, och
  kölden kramade hans mörkådriga händer. Han tänkte icke mycket. Som ett
  nött guldsmide låg hans ungdom för minnet, han kunde intet gripa däraf,
  intet skönja, blott en orolig glans; det rörde honom föga, hvem som
  efter honom skulle bli kung.
  
  Men därute var luften kvaf af rykten, Adonia, Haggiths son, traktade
  efter kronan, samlade män i harnesk omkring sig och oroade gatornas folk
  med sin prakt. Salomo teg, men prästerna talade framför honom och bugade
  sig djupt, där han gick. Jehova teg och sög åt sig röken från bådas
  offereldar.
  
  Adonia trängtade efter kronan som en törstig efter vatten; han lutade
  sig till Joabs bröst och sade: »Käre, jag dör, om en annan än jag blir
  kung!»
  
  Han åkte genom staden så fort, att kopparhjulen på hans vagn glänste
  likt rullande eldklot, han jagade i oro och drack öknens hetta med
  skälfvande näsborrar, han sof om natten på bergen med hörseln lätt vaken
  i deras skarpa luft. Han hade vakter från Ghaza och Karien med grinande
  lejonhufvud på knäskenor och sköldar och långa lansar i handen, och de
  följde honom, hvart han gick. Han hade kvinnor med glimmande ögon och
  bernstensgula halsar, men han fann intet lugn hos dem. Då gick han in
  till David att få hans löfte om makten.
  
  Adonia hade långt vågigt hår, glansigt mörkt och tungt som svärtadt
  silfver, det föll stort bakom hans skuldror, emedan han höll hufvudet
  högt lyftadt; hans ansikte skalf som af skälfvande strängar, hans ögon
  hade den molnströdda himlens skiftande och brännande ljus. De unga
  älskade honom, de gamla, som sett lifvet, skakade sina hufvud efter
  bugningen, när han ilat förbi och sågo tankfulla mot jorden.
  
  När han kom fram till Davids bädd, var Abisag i kammaren och tvänne
  tjänare, men han märkte dem ej; han föll ned och tryckte sin panna mot
  lejonhuden och slöt med båda armarna tätt om sitt bultande hjärta.
  
  »Hell Israels konung», sade han. »Måtte du lefva länge och se dina
  fienders barn framför dig lika lågt, som deras fäder krupit! Måtte våren
  värma ditt blod! Sänk din blick ned till din son, gif honom din
  välsignelse! Den mäktige guden håller ständigt sin hand på din skuldra.
  
  »Se, vredgas icke, att jag talar därom. När dina senor mist sin styrka,
  och folket gråter och sliter sitt hår, att deras hjälte är död, hvad
  skall det svaras dem, hvilket ord af din vilja? Jag darrar inför dig i
  fruktan, mitt hjärta är gallört mot dem, du hatar, jag lyser och glöder
  mot dem, du älskar, genljudet af ditt namn vill jag stärka och ropa det
  högt, att det aldrig dör. Gif mig din välsignelse!»
  
  Den gamle konungen rörde icke sin hand. Han tycktes knappt höra hvad som
  taltes, ty där skönjdes ej förståelse i hans blick. Den blixtrade till i
  stolthet vid synen af ett evigt fortsatt välde också efter döden, men
  mattades strax, den log af list inför sonens ödmjuka ord men blef genast
  tung och trött af sorg. Så märkte han Adonias hår, och hans ögon
  vidgades och glimmade stirrande emot det. Hans läppar rördes i sällsamma
  sväljande rörelser, och hans röst kom hes fram. »Absalom», hviskade han.
  Det var ej glädje däri, ingen yrsel, han visste, att Absalom var död,
  och hans tanke trefvade öfver döda sorger. Långsamt drogs hans ansikte
  samman i gula veck och skrynklor, det var som om en gråt kämpat med
  långa tyngande års höljen och kväfts under dem; det var medlidande i
  hans skumma blick.
  
  Men Adonia såg ej upp och talade vidare. »Absaloms lif är förbannadt»,
  sade han. »Han reste sig i olydnad, hans vänner voro dina fiender, men
  Adonias lust skall vara din lust, hans röst skall tala dina tankar. Hans
  själ brinner af ditt blod.»
  
  Då stirrade David ut, bort öfver honom.
  
  »I konungsdalen», sade han, »reste han sig en stod af sten -- ack inga
  söner funnos ju efter honom! Den står där ensam och hög, och hökarna
  speja från den efter rof. Jag ville dit och se Absaloms sten!»
  
  Och hans tankar sjönko tillbaka i döda sorger, han hörde åter budskapet
  om sonens fall, och under ekars svartgröna kronor såg han hans kropp
  hänga. Det var mer än gråt i hans blick, det var mer än förtviflan, det
  var dunkla djup af grym visshet och trött underkastelse. Han såg långt
  bort, hans öra var stängdt af svunna tiders våg.
  
  Då reste sig Adonia, tung af misströstan, och släppte den lejontass,
  hvars guld han lekt med -- med ens var det allt glömdt.
  
  Abisag var bredvid honom, Abisag var öfver honom, hennes skönhet famnade
  om hans själ. Hon var snabb och skygg som dufvovingars fladdrande,
  hennes mildhet svepte emot honom som doft från en blomma, hennes ögons
  prakt lyste.
  
  De voro svarta med glimmande guld öfver, guld var där öfver hennes kind,
  guldglans slocknade under hårets tyngd. Hennes blickar veko för hans,
  men vändes ej bort, drogo sig inåt med hans själ efter sig. Hon bar en
  purpurviolett dräkt, guldsnören knutna kring midjan med gyllene knoppar,
  i form lika slutna cederkottar; färgen brann omkring henne med
  solnedgångars glöd.
  
  Han visste, att hon var Abisag, ehuru han ej sett henne förr, och hans
  vilja att äga henne flammade upp, med ens i låga. I hans trängtan efter
  makten kom det en ny eggande önskan, starkare än den förra, genom sin
  kraft bar den visshet med sig. Mot hans ögon slogo blodsvarta blixtar,
  och han vacklade, nära att falla. Men han lät intet ana af hvad han
  tänkte, ty ännu var hon konungens.
  
  Han bugade sig åter öfver lejonhuden vid Davids bädd. »Du bestämmer
  allt», sade han, »du kan sträcka din hand ut och skapa mig stor, du kan
  förinta mig under din fot. Du har ej velat tala, och Adonia går och
  väntar i undergifvenhet. Hans lycka är trygg i dina händer.»
  
  Då såg åldringen rätt in i hans ögon, utan stränghet, med hjälplös sorg
  såg han in i dem, som om han forskat i framtiden och vetat och beklagat
  det oundvikligas makt. »Absalom», mumlade han igen, »Absalom!»
  
  Och Adonia gick med ögonlocken fällda och utan att vända sig mot Abisag,
  men hans blick brann under fransen, och han andades skälfvande kammarens
  luft för att ana hennes doft däri.
  
  Sedan var hon jämnt framför honom. Där flydde icke en skugga för hans
  syn, som ej glödde i violett purpur, där lyste ej en solstråle, som ej
  bar glans från hennes hy. Öfver hans läger brunno och lockade hennes
  ögon, hans dröm stördes af sökande efter hennes röst.
  
  Hans jakt efter kronan blef ännu hetsigare än förr, ännu mer flammande
  orolig; hans vänner sade: »Guldet, makten», han själf sade: »Makten och
  Abisag, guldet och Abisag, solen och Abisag!»
  
  Hon var vinet som väntade efter en solig fest, hon var bäddens hvila och
  drömmens lycka, hon var allt. Han kved af jämmer att icke kunna tala
  henne till, hans ord sköto upp som yppiga blomskott, där hölster lyfter
  bristande hölster och brunno som rökelse, där han hviskade dem för sig
  själf, hans händer lekte med smycken och guld, han kväfdes af att intet
  kunna yppa, intet kunna ge.
  
  Men när kronan var hans och allt, hvad kungshuset höll, då skulle Abisag
  komma inför honom likt ett skyggt gyllenbrunt rå, och i en ström af guld
  och glimmande skänker skulle hans kärlek regna öfver henne och be vid
  hennes fot.
  
  När Adonias vänner sågo, att David intet beslöt, och att han slocknade
  mer och mer, då rådde de Adonia att draga ut och offra vid Rogels brunn
  på Soheleths sten: »Bjud de öfversta med dig och dina bröder, blott icke
  Salomo, så göra vi dig till konung!»
  
  De drogo dit på morgonen, då solen sprang upp emot dem från bergen, röd
  och skälfvande som ett blodigt och lefvande hjärta, de skrattade i
  ljuset, och harnesken brunno, och dräkterna flammade i prakt mot
  gryningens långa skuggor. Ab Jathar, prästen, tvådde sig i Rogels brunn
  och drog sina kjortlar på; han lyste i gult och skärt och sköldens
  stenar blixtrade. Så drog han uppför kullen och efter böljade skaran.
  Tvänne tjänare förde vid dess nedtvingade hufvud fram en tjur som fnös
  mot mullen och stampade i oro.
  
  Då böjde de hans hufvud bakåt, så att halsen spändes, och Ab Jathar grep
  knifven och skar. I en slungad stråle, som luktade sött och varmt, bröt
  bloden fram, och en präst fångade upp den i ett bronsfat, där den steg i
  bubblande purpur till brädden. Som ett torn faller, när grunden gräfs
  undan, sjönk djuret ned på sina kraftlösa knän, och jorden suckade under
  dess tyngd. Ab Jathar tog blodet och hällde det i stenens grop, och alla
  sågo på luftens sakta hvirflande rörelse, hur en ånga drogs uppåt och
  steg högt, som om den dragits in af kraftiga andedrag. Det var Jehova,
  som pröfvade Adonias offer och fann det godt, och Adonia spratt till af
  glädje.
  
  Ab Jathar stack sin blottade arm ned i tjurens uppristade buk och grep
  magens hinnor med deras gula fett, lade kakor af honung och mjöl därpå
  och lyftade sin blodiga börda mot himlen. Hans ögon spändes ut med
  krympande pupiller, hans munvinklar skälfde, pannan skälfde, men den
  röda armen var orörlig, och han talade med rösten hög och sjungande likt
  metalltubors sång:
  
  »Adonia, Davids son, Adonia, konungens son bringar offret af markens
  fetma.»
  
  På stenen hade tjänarna lagt en trafve af kort ved, nu bredde Ab Jathar
  sitt offer däröfver och tände bålet med en brand. En lång hungrig låga
  steg genast, gul och rykande, ur det kådiga träet, slickade utefter
  blodet och pekade rätt upp som ett finger i den tysta luften.
  
  Då spred sig ett sorl af jubel ikring, ty detta bådade godt, och Adonia
  blickade segerviss bort mot stadens kullar.
  
  Nya offerdjur fördes fram, tjurar som darrade för slaktlukten, gumsar
  som vände blodsprängda ögonhvitor utåt. Deras strupar rosslade och
  bubblade vid dödshugget. Deras röda kroppar styckades konstfärdigt, så
  att blodet blef kvar i huden, och icke en droppe föll på jorden; bålet
  fräste af det fuktiga köttet, och från dess mörka lågor föll svart,
  blankt sot. Luften var ljum af blod, salt af blod, kom näsborrarna att
  vidgas och skälfva. Från den feta stenen sköt offerhögen uppåt lik en
  jätteblomma af blod och lågor, i röken stod solen blodröd utan strålar.
  Allas hjärnor grepos som af yrsel, luften vaggade och hvirflade, ögonen
  glänste af hänförelse, läpparna skrattade i grymhet, och af stundens
  jubel bars Adonias framtid likt ett baner, som lyftes af vind. Men ännu
  en gång skalf Adonia af oro, när han bragte sitt sista offer. Det var
  tvänne dufvor, de andra förstodo ej, hvarför han bragte dem, men det var
  för Abisag och sig själf, för att hon skulle bli hans.
  
  När fåglarnas halsar vridits af, och de blågrå vingarna brutits, och de
  kastades in i bålet, fladdrade de af det starka draget och nästan lyftes
  brinnande, förtärdes, försvunno med ens. Det tycktes Adonia, att Jehova
  tog dem med nåd, och han kunde knappast bära sin glädje. Nu var hon
  hans, nu var allting hans.
  
  När bålet brunnit ned, samlades man nedanför kullen, där köttet af
  offerdjuren redts till. Man åt och drack, och offringens vilda triumf
  blef bullrande af glädje.
  
  Man nämnde Salomos namn och hånade honom under skratt och skymford, man
  räknade offrens antal, aldrig hade _han_ bragt så många! Med lismande
  och vackra ord sökte han vinna sin Gud, med rena kläder och tvagning;
  hur skulle ej hans snåla läppar ha häpnat, om han bara sett så mycket
  blod! Som en Herrens ark skred han fram, så försiktigt. En stentafla
  hade han i bröstet i stället för hjärta. Han skulle vara här, Salomo,
  och se, om han tordes vara kung för krigare, han, skökan Bath Sebas son,
  -- hon skulle vara här, den hyndan! Vid hennes hår skulle man gripa
  henne, hon, Adonias fiende, och trycka hennes nos mot de blodiga
  hudarna, hon, Urias blodiga änka, och hennes målade naglar skulle gräfva
  i jorden af skam.
  
  Man var rusig af triumf och öfvermätt af föda, man skakade sina vapen
  mot Edom och Syrien, mot Ammon och Tyrus och svor vid Adonias namn. Joab
  steg fram och ropade ut honom till konung, och ur öppna munnar ropade
  alla med. Det blef en hvirfvel af röster, som slungades uppåt och stötte
  samman och studsade utåt, det blef en pelare af jubel och triumf som bar
  himlen, och solens smältande och förblindande eld lyste Adonias ära.
  
  Han tog mot hyllningen med blicken lugn. Nu, när han hade det åtrådda
  visst och nära att gripas, darrade ej längre hans händer af begär. Som
  eld förenar sig med eld, enades hans väsen med makten, endast tanken på
  Abisag kom hans strupe att sammansnöras af otålig åtrå och lockade
  bilder att fladdra för hans syn.
  
  Då steg där ett skri öfver höjderna, likasom till svar på deras, och
  några gälla toner ur pipor svingade högt upp och dansade i fröjd. Det
  var kvinnoröster däri, mansröster, tusenden af stämmor, det måste vara
  hela staden, som från ekande murar sände sin triumf utåt. Hvad kunde det
  vara? Hade ryktet redan nått dit?
  
  Då sjönk det ett mummel och sorl och steg igen, och närmare kom det med
  pipornas drillande kvitter, och ur skriet trängde ett ord, lyftes öfver
  halft och dränktes igen, bröt fram gång på gång, tills det anades af
  förnimmelsen, och bleknade läppar hviskade »Salomo» och »konung».
  
  Där kommo rykten, förvirrade hviskningar, motsägande rop. Från en klippa
  tyckte sig några skönja hur fältet i fjärran böljade af viftande kläden
  och sträckta armar -- så kom där ett bud: »Salomo är konung. Till David
  har hon gått, Bath Seba och påmint honom om ett löfte, vid Gihon är
  Salomo krönt med olja ur tabernaklet; han har suttit på Davids stol,
  David har välsignat honom; det skall, I hörden, var folkets glädjerop.»
  
  Då spredos med ens Adonias vänner för vissheten, att intet var att göra,
  och Adonia fruktade för sitt lif och gick att söka fristad i Herrans
  tabernakel.
  
  Det låg en tung blå rök därinne, och lampornas sken från ljusastaken
  trängde icke fram till tapeternas kerubim. Luften var hotfullt oviss, ty
  man såg ej, hur stort rummet var, och fylld af rökverkets lukt, men från
  brännofferaltaret därutanför trängde en äcklig dunst af brändt fett.
  
  Därinne stod arken, tryckt under nådastolens vingade gestalter, framför
  glänste rökofferaltaret, och Adonia grep med händerna om dess horn för
  att freda sitt lif; det var klibbigt af försoningsblodet och halkade
  under hans grepp. Han stannade där, medan ett bud bragte Salomo hans
  underkastelse.
  
  När hans ögon vant sig vid den täta luften, såg han rundt omkring sig
  allt intill hörnen, väggarna voro mörka af rök, och här och där fanns
  ett svart blodstänk. Kerubernas sällsamma långa ögon stirrade grymt och
  kallt förbi honom, på nådastolen var också keruber som blickade kallt in
  i hvarandras gyllene ansikten; han räddes och väntade sin död, men
  rökelsens tunga doft stannade hans tankar. Han visste icke, hur länge
  han stod där stel och kände det blodiga guldet kallt under sin hand,
  hans ögon fjättrades allt fastare vid änglahufvudenas stirrande klot,
  och hans fasa trefvade att samla sig till undran, hvad den bar på, deras
  blick.
  
  Då såg han deras hufvud vända sig nedåt, och röken tätnade under
  vingarna och genomlystes af ett torrt glödande sken, och i skenet brann
  ett ljus, ett förblindande, uddigt ljus af hotfull, förfärande skapnad.
  Adonia trodde sig se Jehova.
  
  Härarnas gud, som bräcker murar och trampar sönder kopparspjut likt rör,
  öknarnas gud, hvars makt speglar sig i den brännande röda sandens
  spegling, lagarnas gud.
  
  Och Adonia hörde hans röst.
  
  Den var stark och förfärande, den kom ej ur några läppar, ur något
  bröst, den _var_ där, var öfver allt, klang hårdt och hånfullt och
  vredt. Adonia var som en sträng, darrande och dränkt i ljudet.
  
  »Hvem är du att vara konung, hvem är du att bära mitt löfte? Din håg är
  vek, dina händer famla. Att brinna af fåvitsk lust och trängta och gråta
  och skakas af lidelsens grepp vid ditt bröst är du till. Att lysa och
  fladdra i vinden som en purpurdräkt är du till, -- behöfver jag
  purpurdräkter? -- att slitas och trampas i mullen som en purpurdräkt är
  du till!»
  
  Den tystnade i förakt, och Adonia ville sänka sitt hufvud för Jehovas
  åsyn, men hans nacke var stel, hans ögonlock lydde ej, fjättrad stod
  han, brännande öppnades hans ögon för fasan. Han visste, att Gud var
  hans ovän, och att han skulle förintas.
  
  Där kom ett bud från Salomo och ropade utanför tältet och förkunnade
  konungens nåd och misstro. Barmhärtighet fick Adonia för det, som
  brutits mot den förre Salomo, hotelse mot hvarje åtbörd, som kunde tydas
  fientlig mot konungen Salomo.
  
  Men Adonia brydde sig föga därom, blott han fick fly från gudens
  skräckfulla närhet, han drog sig bort baklänges med händerna stelt
  framför sig och tankarna stela. När han kom ut, flydde han solen och
  stängde sig i sin mörkaste kammare, att dölja sin skam och sin sorg.
  
  Snart slocknade David och dog, men Adonia visste det knappt och
  tillbragte sina dagar och nätter, i domning och grämelse.
  
  Och Abisag af Sunem var fri från sin tjänaresyssla och försvann i hopen
  af jungfrur och fann dagen tyngre än någonsin och bergen mer fjärran och
  sörjde den börda, hon mist. Då slog det plötsligt Adonia, att nu kunde
  Abisag bli hans.
  
  Förut hade han begraft äfven henne under spillrorna af sin ramlade
  lycka, och hans minne hade blott haft en trög kvidan för hennes namn. Nu
  glänste hon åter framför honom i all sin skönhet och sitt eggande jubel,
  hon drog honom med sig fram i solen, hon väfde guldglans i hans rymd
  igen. Åtrån brände hans själ.
  
  Han sprang spänstigt upp från bädden och andades åter luften med
  lidelsens korta andedrag; den var sval mot aftonen och bar tung, söt
  doft af hvita blommor. Han ville ha klädt sig som en brudgum i ljus,
  guldstickad dräkt, så kom han ihåg, att det först gällde att i ödmjukhet
  vinna konungens gåfva. Hans ansikte tog smidigt den min, det skulle ha
  därför, hans tankar letade bedjande och hyllande ord, han njöt att få
  krypa i stoftet och tigga sig till Abisag.
  
  Så tog han sin nöttaste kjortel på af svartrödt tyg, men under armodet
  lyste hans glädje och hopp, och hans fötter dansade öfver marken.
  
  Han sökte Bath Seba för att genom hennes förbön vinna sitt mål, och gick
  emot sin hatade fiende med leende vördnad och smickrande, glittrande
  blickar.
  
  Hon betraktade honom misstroget. »Kommer du med frid», sade hon.
  
  Adonia böjde sig djupt för den afskydda och svarade: »ja, med frid
  kommer jag. En bön har jag att göra.»
  
  Och därmed bröt öfver honom all hans sorg, allt hvad han mist, hans
  grämelse och maktlöshet och hans längtan efter Abisag; hans händer lyfte
  sig att slita sönder manteln och hufvudets hår, hans ansikte badade i
  gråt, och hans röst skrek och kved. Han sjönk ned till hennes knän och
  famlade efter stöd.
  
  »Se», klagade han, »riket var mitt, jag var den äldre, och jag höll det
  i min hand, allas hjärtan slogo mot mig, jag skulle ha blifvit en stor
  konung. Jag offrade vid Soheleths sten, och Jehova tog mitt offer, och
  solen stod stilla öfver röken -- så blef din son konung, och allt blef
  hans, Jehova ville det så.
  
  »Mitt blod blef saknad och smärta, och luften blef bitter; mitt bröst
  brände, och om natten såg jag mitt lif upplösas. Allt I tagit från mig,
  min tanke hade intet att hvila vid. Men gif mig Abisag af Sunem till
  hustru, och jag skäll glömma allt -- o, skaka ej på hufvudet, säg
  ingenting, men hör mig! -- Abisag är glömska från allt. Lyckan och
  skrattet är hon, hon har aftonens glans öfver sin hy, hon har vinden
  under sina fötter, hon leker som ett rå. Du har aldrig sett henne. Hon
  böjer sin hals, och skuggan glimmar som guld, hennes ögon äro drömmar.
  Gif mig Abisag, och jag skall glömma, att riket var mitt, och jag skall
  välsigna Eder båda. Om jag hade blifvit kung, hur kunde jag då ha
  blifvit hos Abisag jämt. Hon är gyllenbrun i mörkret, och hennes ögon
  lysa af sig själfva.
  
  »O Bath Seba, du har sett henne, och du vet, att jag icke kan lefva utan
  henne!»
  
  Han såg upp och fann i Bath Sebas blick undran och förakt och tvekande
  ovisshet. Då kysste han hennes fötter och vätte dem med tårar och bad:
  
  »Du, du har älskat!»
  
  Han kunde ej säga mera, ej röra vid hennes blodiga rykte, som han så
  ofta hånat och förbannat. Nu syntes hon honom blott ha handlat, som man
  måste handla, ty hon hade ju älskat, och var det icke hennes hand, som
  skulle gifva Abisag? Han fortsatte:
  
  »Jag önskar intet annat än Abisag. Hvad är det andra för mig? Allt gör
  mig trött och min längtan gör mig trött; jag löses upp i gråt. Men ett
  ord af dig lifvar upp mig igen, ett ord blir sång och spel och jubel.»
  
  Bath Seba betraktade honom och såg i sitt inre, och hennes förakt blef
  afund. Sedan hon öfvervägt, lofvade hon: »Jag vill bedja konungen.» Och
  hon gick.
  
  Adonia sprang upp med glädjens visshet öfver sig, han kunde ej bli
  stående, han gick af och an, färdig att stöta mot murarna som en fångad
  fågel i förväntansfullt jubel.
  
  Men Bath Seba nådde fram till Salomos tron. »Jag har en bön till dig»,
  sade hon. »Låt mig ej komma på skam!» Och Salomo tog mot henne
  vördnadsfullt och lofvade det.
  
  Då framförde hon Adonias bud. »Gif honom Abisag», slutade hon.
  
  Redan vid Adonias namn flammade konungen till i upphetsning, ty han
  fruktade för sin medtäflare ännu och hatade honom. Vid Abisags blixtrade
  hans smala ögon af glädje och hans tankar letade snabbt, medan
  anletsdragen togo vredens förstelning. När han lyftade sin arm med
  dräktens tunga, långa veck och talade, bar hans stämma endast förfäran
  öfver synden och härskarens straffande stränghet.
  
  »Abisag af Sunem», ropade han, »Abisag begär Adonia! Så må Gud fördärfva
  den som vill kränka sin faders blygd. Detta har Adonia talat till sin
  egen dom, mot Herrans lag har han syndat.»
  
  Hans smala ögon stodo riktade rätt fram och sjönko i hycklad sorg, ty
  han ville icke möta någons blick, visste att det var lögn, det han sagt,
  och att Abisag varit Davids tjänarinna blott. Han slutade i en ton, som
  hvar och en förstod bära inseglets kalla visshet i sig: »Måtte Herren
  förinta mig, om han ej talat detta mot sitt lif! Så visst som Herren
  lefver, i dag skall Adonia dö.»
  
  Då gick Benaja, krigsöfversten ut, han drog svärdet, redan innan han
  hunnit Adonia, och fingrarna trefvade kring fästet efter ett fast grepp.
  »Du skall dö», sade han.
  
  Adonia spratt upp ur sin väntan, gick emot honom med löjet ännu icke
  borta från läppen af det jubel, han väntade på och utan att förstå, hvad
  Benaja sagt. Då stelnade hans ansikte i förfäran, och han stammade
  otydligt sin fråga. Där kom intet svar. Benaja stötte honom svärdet i
  strupen så hårdt, att det drogs med i fallet.
  
  Så dog Adonia som trott sig nära att bli konung och nära Abisag och nära
  lyckan.
  
  Men Abisag af Sunem fick aldrig ens veta, att hon varit älskad, och hon
  hörde intet om Adonias död. Hon sörjde, men icke öfver den som dött för
  hennes skull. Hon visste, att hon aldrig skulle se sina berg igen, och
  hon drömde allt mera matt, allt mera sällan om dem och om Zuar, där kom
  som en dimma öfver allt, hvad hon kände och såg. Hon förstod, att hon
  var dömd att åldras och kallna och blifva som en sten utanför
  konungagubbens grift.
  
  
  
  
                                 Biondello.
  
  
  I en sal i Romancias land är det många ljus och mycket folk; vi se blott
  en del däraf, ty vi stå under skuggan i en dörröppning bakom tvänne män.
  -- Mellan fönstrens skulpterade poster och takstöden, hvilka tyckas
  förmå att bära sin börda genom kapitelernas svällande och blommande
  kraft bara, ligger natten svart i de obeslöjade fönstren. Det är många
  och vackra färger i dräkterna, men vi ha ej tid att se det, allas
  blickar äro vända mot en ung man i malvaviolett som synes ämna
  improvisera.
  
  Nu ser han rätt ut ifrån sig med ögonen så öppna, att hvitan glimmar
  rundt kring pupillen, skrattar ett skälfvande tyst skratt som tycks
  ligga nära gråt i sin hänförelse och talar:
  
     Lik vinets purpurglans, så lätt som eld,
     I bägarens sköna, speglande rundel hälld,
     Lik vinets kraft som verkar rikt och sött
     Och väcker med lena händer din fröjd, som är trött,
     Från tunga och kalla guldet smeker din gom,
     Allt medan om lyftade hufvudet solsken slår,
     Och rymden, den gyllene rymden brister i blom
     För halfväckt blick under glimmande ögonhår,
     -- Så tyckes mig kärlek ...
  
  Hans ögon börja _se_, ila snabbt kring kretsen.
  
                       -- Nej intet mot kärlek är vin!
     Se, bara vid ordet, hur ändras ej snabbt er min!
     Se, bara vid ordet, blir ej ert leende mjukt,
     I röda, linjestränga läppars par,
     Och allt, hvad nyckfullt mörkt och kallt och sjukt
     I minnet dröjde, på skälfvande vingar far.
     Se, fläktar ej ljudet männens ögon i glans?
     Hör, är det Er ej, som i luften en glädje fanns,
     En själ, som sjunger, en jublande fågeldrill?
  
     Och för mitt tjusta öga flammar till
     Den fest, jag ser, af guld och slipad sten
     Och sammets döende färg och blickars sken,
     Och sidens vattring, bärnsten, pärlors skatt
     Och hvita pannor under hårets natt
     Och skuggans arm bakom Er, svart som kol,
     Och ringprydd hand på damaskeradt stål
     Och anad rikedom af hals och barm ...
     Och hvad som så gjort dess skönhet trefaldt varm,
     Det var mitt ord, mitt vacklande, trånande ord.
  
     Så finnes det intet, intet att likna på jord
     Vid kärlek.
  
     Gissen I nu, hvad den gäller min sång?
     Om långa nätters vaka och dagars dröm,
     Om längtans djupa kvidan och maktlösa språng,
     Om sol som faller i bred och i glimmande ström
     På glimmande blickar och läppar, dem yrsel närt ...
     -- Om allt, hvad af lifvet ett klingande rim är värdt
     Af lycka och sorg, af klagan och hopp och tröst,
     Jag höjer i vajande rytmer för Er min röst.
  
  Nu sänker han blicken, och halft talande, halft sjungande, än sökande
  orden under saktad ton, än gifvande sin stämma full klang och fångande
  raderna i flockar fortsätter han:
  
     Den sköna Claribellas broders land
     Låg tätt vid hafvet, mjukt uppå gulhvit sand,
     Och lyfte sig käckt intill bergen med vallar och torn,
     Så dristigt som morgonklangen ur jägarens horn,
     Och hafvet bar buktiga rankor af purpurröd tång
     Och glimmande snäckor mot stranden och mumlande sång,
     Och fjärran ifrån man såg det på skiftande ström
     Som ett sväfvande under af skyar, en solgjuten dröm,
     Som lofvade mera än lycka -- och, var du där re'n,
     Snart blommade blickens gjädje i muntrare sken,
     Snart hviskade lågt ett luftdrag af domnande vind,
     Att här han den skönsta hyllat och smekt hennes kind,
     Snart smög öfver blommande häckar och murarnas krön
     Din blick uti spanande oro och väntansfull bön,
     Att skymta därbakom, bäddad som fågel i bo,
     Den sällhet, du ej än ej funnit, men jämt gaf din tro,
     Och snart, som skeppet sluts i lycklig hamn,
     Din tanke slöts i Claribellas namn.
  
  De båda männen i dörren ha lyssnat förströdt; nu byta de sakta några ord
  med hvarandra.
  
  »Det är ju ett riktigt gräddskumsparadis, det där», säger den ena som är
  klädd i brunt och har en snabbt sökande blick, »hvarje ord smälter i
  sött, -- han kan aldrig må väl af det! Har han månne en gång varit
  lärkan i denna pastej, Piero Salviati?»
  
  Den andra håller en hvit ros vid stjälken och slår den mot knät,
  räknande hvart blad, som faller. »Vi få se», svarar han, »tre, fyra ...»
  Och improvisatören, som hämtat andan, fortsätter:
  
     Till detta land bar Biondellos gång.
     -- Så brukar lyckan skänka då och då
     Sin bästa gunst åt den som under sång
     Ej hennes råd det minsta aktat på,
     Men knutit all sin vishet med vårdslös hand
     I lutans röda, fladdrande sidenband,
     För hvarje fläkt att gunga, för hvart glas vin
     Åt sidan slängd. Han kom med en sorglös min
     Och dammig rock, och älskat han gjort så tidt,
     Som rosenskördar bleknat från rödt till hvitt,
     Så såg han Claribella --
  
                             Den som känt,
     När gosseålderns stumhet länge tvungit
     Hans röst med hvarje glöd som sakta brännt, --
     Har känt den vakna och i jubel sjungit,
     Har lyfts af klarnad ton och från dess höjd
     Sett lifvet djupt af kraft och rikt af fröjd --
     Den anar, hvad hans stora lycka var,
     Men anar bara -- --
  
  Den bruna herrn säger lågmäldt till den andra:
  
  »Han _har_ varit lärkan i pastejen. Jag kan märka det på hans
  deklamation. Den glöd i känslan, hvarmed han suger på Biondellos namn
  och figur, ägnar en äkta poet -- och dennes verser skramla ju bra nog
  ibland -- endast åt sitt eget jag, när det har en kärlekstriumf att
  skryta af.»
  
  Herrn med rosen ser eftertänksamt upp. »Ni tror det, Ser Luca?» säger
  han. »Hvarifrån kommer han senast?»
  
  »Söderifrån, Neapel, vill jag minnas.»
  
  »Hm» -- han blickar begrundande nedåt, nickar i takt till rytmen, men
  hör förströdt endast rimmen -- »hm, det första sammanträffandet, hör
  jag, filosofi också, en smula Plato ur andra hand, vänstra hand -- ur
  det där erfar man ingenting, det är blå luft som är sig lik öfverallt.
  Han ger ju icke ett drag af hennes porträtt, bara själen. -- Men han
  byter om metod. Där sjunger han sin första sång för henne, mera ryggrad
  i den, hoppas jag! Låt oss höra efter, om den säger något!»
  
     I blåaste hafvet hon föddes
     En morgon i plaskande brus,
     När flammiga skyar förströddes
     I bleknande purpurljus.
     Af vindarnas smekning fraggad,
     En hvirfvel sjönk och försvann,
     Och, högt utaf vågor vaggad,
     En glänsande bubbla brann.
  
     Den bar skiftning af kommande öden,
     Den bar glitter af kommande år,
     Den var svart utaf mörker, som döden,
     Den var röd af de rödaste sår,
     Den bar tjus utaf ögon som glimma
     Och af lyckliga läppar som le,
     Den bar sol från berusningens timma,
     Den bar natt ifrån tusendens ve,
     Den var lätt utaf längtan och trånad.
     Den var tung af den svartaste mull,
     Den var väfd utaf fladdrande spånad
     Ifrån parcernas sländor af gull.
  
     Och den brast, liksom drömmen från natten
     Brustit samman i morgonens brus,
     Uti glimmande stänk utaf vatten,
     Uti gnistrande skurar af ljus,
     Och den sjönk med hvar skugga, den hyste,
     Släcktes ut med hvar oro, den bar,
     Och i regnbågeskimmer som lyste
     Afrodite stod lysande kvar.
  
     Och hon log emot världar att glädja,
     Och hon log emot sorger och harm;
     Utaf droppar en skälfvande kedja
     Slöt i glans hennes skuldror och barm.
     Hon såg fram genom soliga tankar,
     Hon såg ut öfver domnande hot,
     På tritonernas skummiga mankar
     Stod hon trygg med sin rosiga fot.
  
     Och hon böjde sig lätt, och hon räckte
     Sina smekande armar mot land,
     Där på dansande blått det sig sträckte,
     Som af silfver ett glimmande band,
     Och till lur slöt hon händerna samman
     Ikring stämmans förtrollande klang,
     Och ur hafvets och vindarnas gamman
     Hennes maning i locktoner sprang.
  
     Där kom svar i ett jublande eko,
     I en springflod af toner, den födt.
     Det var djupt utaf smärtor, som veko,
     Af den klaraste fröjd var det sprödt,
     Det bar brus utaf blod, som förvillar
     Under lidelsen tanke och syn,
     Det bar dallring af lärkornas drillar
     Från den luftigast glidande skyn.
  
     Och mot stammande röster af lycka
     Och mot bäfvande, maktlösa ord
     Bars hon fram för att lysa och smycka
     Med sin pärlhvita skönhet vår jord,
     Bars hon fram för att le och att smeka,
     Hvad en ton blott med bojor belagt,
     Afrodite, den segrande veka,
     Den betagande kärlekens makt.
  
  Piero Salviati håller upp sin rosenstjälk som nu mist alla blad, slår
  ännu takten med den, men ser på den och släpper den så.
  
  »Inte heller detta upplyste mycket», säger han, »ty inte kan det väl
  vara Venus själf, han haft i knät! Men om alla, som trott sig om det,
  varit hennes älskare, skulle hon ha haft ännu flera, än Homeros talar
  om.»
  
  Den andra hör ej på honom, drar honom vid armen mot sig att se framåt.
  
  »Men det tar sig vackert ut, detta», säger han, »förträffligt! Hans
  hufvud får pärlglans i ljusskenet, han bär det också väl -- och den
  strimman öfver pannan!
  
  »Egentligen är det bakgrunden som gör allt. Så sällsamt rik den gråa
  luften därute blir mot belysningen, så djup och blåmörk, violettsvart,
  stor af hela grufvor af mörker, men med något väntande i sig, glimmande
  i sig.
  
  »Han kunde aldrig ha ställt sig bättre än framför fönstret där. Det ger
  relief och höjer hvar färg till dubbel styrka, på samma gång det vill
  förtära allt -- något att taga vara på för mig, när jag målar prins
  Ercole! En vacker gosse, den där! Skulle intet fint och vackert
  fruntimmer ha kommit underfund med det? Åh, det är sant, det är ju det,
  han sjunger om, -- så låt oss höra på då, fast jag föredrager att se
  bara, isynnerhet under dessa improviseringar.»
  
  Piero Salviati vänder sig ifrån salen.
  
  »Nej, nej, Ser Luca», säger han, »inte se för ihållande! Det är i en
  glimt, Ni skall se, om Ni skall tränga in i det; rörelsen är allt, för
  ögat, som för tanken. Och låt oss icke höra länge heller! Vi äro ju icke
  unga längre. Ingen kan begära af oss att vara med på hela den vackra
  känslomaskeraden. Vi ha druckit så många glas vin på kärlek och bötat
  för våra rus så många gånger, att vi inte tåla mer i den vägen.
  
  »Låt oss gå här af och an, äfven det här är ju en vacker sal och
  förlorar intet på halfmörkret. Ser Ni pilastrarna där? Egyptisk marmor,
  svart och hård som döden själf, och präktigt handterad! En glans ur
  själfva svärtan. Låt oss gå här och då och då se en skymt af dem därute
  -- vacker samling! -- och höra då och då. Så gissa vi lika godt till
  fabeln, om jag icke redan vet den.
  
  »Låt oss diskutera något, Afrodite till exempel, som de nu vilja göra
  till en fru gudsmoder af ömhet och höghet, de ömma poeterna! Hon var
  ändå en blind och larmande drifts gud, en skrattande och grym gud,
  alltför häftig i sin lystnad för att kunna vara så hvit och mild, som de
  säga ...»
  
  Ser Luca stannar tvärt.
  
  »Nej, icke allmänheter», säger han, »icke djupsinnigheter, Ni vet, att
  det pratar man bara för att glädjas åt sin egen röst, men så griper man
  intet. Här är också för tomt eko för skratt, och de väggarna där spegla
  icke! Det som intresserar mig är han där, eller kanske den bakgrund, han
  ställt sig så skickligt mot. Har Ni nu gissat, hvem hon är, om vi äro
  öfverens om, hvem Biondello är?»
  
  »Måhända, och en rätt egen omständighet är det med henne, men därom i
  sinom tid! Kanske sjunger han därute om den. -- Jag hade nyheter från
  Neapel i dag. Ni har väl hört talas om don Ippolito, Carafa, hertigen af
  Capua, en mycket smal och sträng herre af spansk familj, naturligtvis
  påfvens. Han har en syster, donna Elena, som Ni nog också hört, blond
  och mycket munter, icke torr alls, har varit gift med prins Scipio,
  hvilken är mest beryktad af alla tre. Men icke heller detta gjorde henne
  mindre munter och vacker. När han dog, kunde ingen märka skillnaden, hon
  hade varit lika glad och skön förut. Hennes porträtt! Blond, som jag
  sade -- men därute ger han just nu ett porträtt, låt oss se, om det
  stämmer!»
  
  Sångaren sjunger nu och ackompagnerar sig på en luta, som förut låg på
  bänken bredvid honom.
  
     I sol mot silkesgul gardin
     I morgonvind hon står.
     Hon badat uti gyllne vin
     Sitt gyllenblonda hår,
     En flod om hvita armar fälld, --
     Hon lyfter den med skratt,
     Att den må dricka solens eld
     Och solens glans ta fatt.
  
     Det gnistrar som ett nät af ljus --
     Jag kan ej skönja mer.
     Det snärjer in mig som ett rus --
     O, månn hon ser, hon ser,
     Mot haf och jord och linjer blå
     Och morgondrömmars dans
     Min kärlek uti glitter stå
     Och blind af hennes glans?
  
  Piero Salviati upprepar sakta rimmet och lutar sig förströdt fram.
  
  »Den bakgrunden», säger han, »hur underligt djup! Hvad är det af? Alla
  ljusen här, alla färgerna, liksom ett eko af färg, ett doft eko -- högst
  eget!»
  
  Ser Luca hör ovilligt på. »Men hvad är det Ni gömmer? Säg det strax och
  stör icke min vackra tafla!»
  
  »Det må komma i sinom tid, Ni skall icke fara sämre, än de därute.
  Nåväl, där hade Ni porträttet! Blond, som Ni hörde förut, och munter,
  äfven då hon icke sysslade med toiletten. Kom nu med ett par hvarf, han
  är knappt i förstugan af sin dams gunst ännu, det är långt till det
  intressanta.
  
  »Åh, mycket munter och bekymmerslös! En själ af vattenstänk och sol,
  evig växling i evigt samma, skratt och klingande plask. Nå, blod också,
  men icke mycket stolt. Det sägs, att hon älskade en kringströfvande
  improvisatör.
  
  »Det är ju sällsamt! Ha poeter verkligen all den tur, de skryta med,
  tror Ni? Det vore icke bara blindhet hos kärleken, det vore perversitet.
  Det vore att söka fromhet hos präster och glädje hos komedianter; de ha
  ju till yrke att sjunga om kärlek, poeterna, alltså ha de väl först och
  främst skrämt _den_ på dörren. De enda äkta kärlekssånger, äro väl de,
  som aldrig blifvit sjungna, af brist på tid och lust.»
  
  »Piero Salviati, antingen är Ni en pedant, eller också vet Ni inte den
  historia, Ni börjat på. Hvarför alla dessa diskurser?»
  
  »Kanhända, emedan jag är en smula pedant, kanhända också, emedan jag
  vill vara jämnsides med honom därute, ha ett öra mot honom, -- och Ni
  vill väl inte, att jag skall begagna så många ord som han? Nå, hon lär
  ha gett sin sångare allt, hvad hon hade att ge, och en vacker skatt var
  det. Bara händerna värda fem sonetter hvar! Nu kan Ni höra själf, hur
  han tog mot den!»
  
  Sångaren därute sjunger igen:
  
     Jag vandrat i världen vida
     Mot skiftande, leende dag,
     Och lutan skälft vid min sida
     I takt efter hjärtats slag.
     Om kärlek ofta jag sjungit,
     Mitt jubel visorna bar,
     Om kärlek ha rimmena klungit --
     Jag visste ej, hvad det var.
  
     Jag vandrat i världen vida
     Med sol öfver leende min.
     Mitt blod uti vågor strida
     Har jäst och berusat som vin.
     Och intet kände jag trycka,
     Och intet att önska kvar.
     Jag trodde mig rik utaf lycka, --
     Jag visste ej, hvad det var.
  
     Nu är jag lik själar som famla
     I blindhet mot paradis
     Och känna bakom sig det gamla
     Försvinna i mattadt dis,
     I bäfvande glädje dricka
     Hvar sällhet med ovant sinn
     Och drömmande, undrande blicka
     I lysande rymder in.
  
  Ser Luca vänder sig snabbt mot sin kamrat.
  
  »Men hvarför ser Ni så strängt på den stackars sångaren», säger han.
  »Han låter ärlig nog. Han har älskat.»
  
  Piero Salviati nickar. »Kanhända», svarar han. »Han säger så, och han
  förefaller ärlig nog. Men det roar mig icke att höra honom. Låt oss gå
  här igen!
  
  »Historien alltså!
  
  »De trodde förstås, de två, att ingen människa skulle se, att de sågo på
  hvarandra, eller veta någonting, annat än kammarfrun som var lika
  oåtkomlig för guld, eller dåligt lynne, eller pratsjuka, som alla
  kammarfruar från evig tid. Man tror alltid så. En frisk människa tror
  icke, att döden finns för alla, han är med på det i ord, men han tror
  det icke.
  
  »Don Ippolito, han tror gärna hvad som helst, men _det_ hade han någon
  svårighet att tro. Ni förstår, den spanska glödande torra stoltheten, --
  en salamander, den tror inte på vatten.
  
  »När han fick veta det, stötte han icke genast en dolk i sin man. Han är
  het som svaveleld -- den ger inte stor låga -- och mycket metodisk. Han
  lät inte ens fängsla honom, väntade på, Gud vet hvad, månskiftet, eller
  Petrus martyrens dag, ville se med egna ögon. Ännu hade de tid, möttes
  så tryggt, som någonsin, anade ingenting. -- Hör här!»
  
  De äro framme vid dörren igen och sångaren sjunger:
  
     Hur måste det brinna af rosor, hvart snår,
     Fast mörker för blicken dem släckt!
     Hur måste det glänsa, ditt doftande hår,
     Fast nattens dok det täckt!
     Af sånger skälfver högt mitt sinn,
     Sånger af tystnad tvungna,
     De vackraste sånger, drottningen min,
     -- Om skrattet ditt, om famnen din, --
     Som aldrig skola bli sjungna.
  
     Så ligger i mörker den vackraste jord
     För intet öga att se,
     Så finner den högsta lycka ej ord,
     Ej skyggaste ord att ge ...
  
  Piero Salviati drager sin vän bort och hviskar sakta:
  
  »Så finner den högsta fara ej ord, ej skyggaste ord att ge!» -- »Men jag
  förstår mig ej på honom», fortsätter han, »han tycks njuta af hela
  olyckan, eller vet han ingenting? Det har knappt fallit mig in förr, men
  det måste ju vara så. Han stode väl annars icke här och sjöng, -- ett
  hundradetal mil längre bort, det kunde så vara!
  
  »Till historien igen, den är snart slut, liksom sången därute förmodar
  jag.
  
  »Don Ippolito ville icke bara döda _honom_, det kunde han ju gjort på
  misstanke, men henne också. Då måste där vara bevis, handlingar för
  familjerådet efteråt, det kunde annars blifvit obehagligt. Så lät han
  försiktigt snärja en snara om dem, -- tycks icke ha räckt till ändå,
  efter _han_ står därute, -- nå han är väl dödlig än! Alltnog det sista
  mötet, de hade, där var don Ippolito icke långt borta. Hör på här! Äfven
  vår sångare tycks ha en aning ditåt!»
  
  Medan de stanna, tränger sången in.
  
     Du skall ligga som smekning lätt mot min arm,
     Det skall klinga som kvitter ditt skratt,
     Du skall vara som lyckan själf, så varm!
     -- Men jag hade en dröm i natt! --
  
     Åh dröm, åh dröm! Och hvar finns den du?
     Är den verklig än som vår kyss?
     Och hvad var det, du drömde? -- Jag minns ej nu,
     Men jag kände en rysning nyss. --
  
     Den skall jagas och fly och dö bort af smek.
     Hör! Natten är ljuf som en sång.
     In, in i dess mörker! -- Men sanden skrek
     Nu -- där -- under fötters gång! --
  
     Det var fruktens fall från en bugnande gren,
     Och nu kväfver jag rädslan din,
     När din hörsel jag kväfver. -- Se, hårdt liksom sten,
     Något svart som har smugit hit in.
  
     Se, fly, o fly! Se, de trefva på spår!
     De veta ej, veta ej än! --
     Ja fly och blott smeka som tystast ditt hår
     Till ett jäktande minne, där tvungen jag går, --
     Men jag kommer igen, igen!
  
  Ser Luca tar dröjande ett steg tillbaka och vänder sig mot kamraten.
  
  »Igen, igen», säger han, »kunde Ni se, hur han sträckte fram händerna
  just vid de orden, som om hon redan var där inom synhåll? Nå, er
  historia, hur var den? Är hon instängd någonstans, där trädgården är
  säkrare, är det utsikt, att han får se henne igen?»
  
  Piero Salviati betraktar honom nästan förtrytsamt.
  
  »Har Ni aldrig hört talas om don Ippolito? Död är hon förstås!»
  
  »Död, åh, han vet det inte! Nu förstår jag er ovilja, men var säker på
  det, han vet ingenting! Hvilken tok också att stå och sjunga om detta!»
  
  »Vanvettigt! Men han vet ingenting. Kanhända har han heller ingenting
  annat att sjunga om, och man har bedt honom enträget. Jag börjar på att
  tycka om honom nu. Som han står där mot fönstrets natt, är han ju
  sublim! Så skall sången om lyckan låta! Så skall illusionen ställa sig.
  Det är en naivitetens ironi i det där som är sällsynt rik!»
  
  »Och hur dog hon?»
  
  »Hur hon dog? Ni har väl hört talas om garote? Icke? Det är en sed, de
  följa därnere, ha lärt den af arragoneserna. Det sägs, att man blir mer
  och mer förtjust i den, ju mer man vänjer sig vid den. Den är nätt,
  snygg, riktigt elegant och verkar snabbt -- just en sak för don
  Ippolito!
  
  »Han kom in till henne en kväll, strax som hon kommit från bikt och
  mässa och icke hade mera synd kvar, än som kunde hänga vid kjolfransen
  -- han ville icke hennes själ något ondt, don Ippolito, har ingenting
  emot att bli i tillfälle att begagna sin broderliga myndighet däruppe
  också; alltså måste hon frälsas. Han hade det mjukaste silkessnöre
  hopveckladt i ena handen, så fint och lätt, att han kunde dölja det
  genom att sluta fingrarna bara, men starkt -- i den andra handen hade
  han en kort käpp. Jämn och slät, af vackert olivträ, men litet grof, så
  att han skämdes att se den mellan sina fingrar, -- men den måste vara så
  för att hålla, förstår Ni.
  
  »Han talar om för henne, att hon måste dö, efter som hans ära -- några
  ord, ungefär hvad som behöfdes -- låter henne skymta snöret, så att hon
  förstår, men gömmer käppen halft i ärmen, ty, som sagdt, han skämdes
  litet för den.
  
  »Ni bör kanske veta, att min sagesman hört det af en som var där inne i
  rummet, däraf alla detaljer. Don Ippolito ville ha vittnen, hade också
  en tjänare med sig för det fall, att hon skulle behöfva hållas.
  
  »Det blef emellertid icke af nöden, ty hon lär ha varit en högsint dam,
  utrustad med alla fullkomligheter -- bland annat den vackraste hals --
  jag vet icke, om han därinne nämnde det i sina rimmerier. Sedan hon
  begärt och fått ett litet handkläde (till och med det hade han tänkt på
  att taga med sig! Sannerligen en ärans man!) -- och höljt öfver sitt
  ansikte med det, knöt don Ippolito snöret om halsen på henne, det var
  ljust och märktes knappt. Bara litet rodnad af att det var trångt. Hvad
  hon kan ha tänkt där bakom duken, och om hon grät eller inte, det vet
  man föga, men jag har låtit mig berättas ... Men låt oss höra ett sista
  tag! Det tycks vara slutsången. Man gör ett sakta buller, som tyder på
  det!»
  
  Och han därute sjunger:
  
     Och när som vi mötas igen vi två, --
     Snart skall det bli, rätt snart --
     Vidaste rymden skall sjunga då,
     Solen skall klinga klart,
     Vinden skall stanna och hviska och le
     Och smeksamt intill oss sig trycka.
     Dagern skall glittrande guldstoft ge
     Våra svindlande hufvud att smycka,
     Och vi skola ej höra, vi skola ej se,
     Vi skola stå blinda af lycka.
  
  »Nog nu, Piero Salviati», säger den ena af de båda herrarna, »tillbaks
  nu och sluta Er historia, edra kontrastverkningar bli smärtsamma
  nästan.»
  
  »Måhända! Nå -- jag har låtit mig berättas, att icke ett ljud hördes,
  och att ingen fuktighet syntes på duken, och förmodar, att hela hennes
  kraft gick åt till att brottas med hjärtat, och att hon var blek.
  Emellertid går sådant där rätt fort. Don Ippolito står redan på sin
  plats bakom henne, sticker in käppen under snöret och vrider några
  hvarf. Hon lär knappt ha sprattlat, sjunkit först, när lifvet var borta,
  och viljan borta. Så gick det till, och må vår stackars sångare därute,
  som nu knäpper sitt sista ackompagnemang, bära berättelsen om det med
  samma kraft, som hon bar gärningen.
  
  »Men så applådera då, var icke oartig, Ser Luca, han har gjort sitt
  bästa och bör vara trött. Man är förtjust ikring honom -- inte
  underligt, ty det varade väl länge!»
  
  Ser Luca slutar att applådera och säger eftertänksamt:
  
  »Sällsamt ändå det hela! Där står han, som hennes röda hjärta sprang upp
  emot, bara hon hörde hans steg, där står han och ler och tror sig se
  hennes hufvuds tillbedda pose öfver de där båda damernas redan nästan
  förälskade ögon, där skryter han och drömmer och trånar, och under tiden
  ligger hon -- olyckliga, lyckliga Biondello, som ingenting vet!»
  
  »Och under tiden spåra don Ippolitos hundar, kanhända ha de redan
  lystrat till för hans röst!»
  
  »Ni tror då, att han icke är för stolt för detta, att han vill låtsas
  om, att den mannen där har något att skaffa med hans ära?»
  
  »Han är stolt och styf som en stilett, don Ippolito. En sådan är gjord
  att döda hvad som helst -- den smutsas icke af blod. Säkert rider det nu
  någonstans på de mörka vägarna ett par handfasta karlar som sjunga
  liderliga visor, när de äro muntra, svära när de äro törstiga, slåss,
  när de äro rusiga, spela när de vädra guld, lyssna med spetsade öron
  efter namnet Biondello och gripa åt bältet, bara de se sidenrosetten på
  en luta, antingen de äro fulla eller nyktra. Och samma måne som _han_
  koketterar för med fuktiga blickar och en färdig ritornell på läppen,
  stirrar bakom en mörk trädtopp med tvänne kalla, lysande ögon ned på de
  två där.»
  
  »Vid sankta Luna, de kunna redan vara här! Jag kom litet efter Er andra,
  och det tycktes mig, att jag såg ett mörkt hufvud dyka ned vid
  portvaktstugans buske -- det kan vara mördarna som spårat honom hit?»
  
  »Det kan det, eller det kan vara en tjuf, som smyger efter att vrida
  nacken af Ser Andreas fetaste påfågel ...»
  
  »Men borde han icke varnas?»
  
  »Då skulle jag berätta honom samma historia, som Er nyss. Vore det en
  tjänst? Och hvarför? Skall han fly undan ekot af sina rim med blek
  förfäran i synen, flacka om, tills han har glömt henne, och andras
  kyssar ha gjort honom yr, dikta om sina sonetter med andra namn som
  kanske inte passa in bland versfötterna, göra om hela rader och
  fördärfva allt? Är det värdt så mycket? Det tycks mig bättre och
  riktigare, om nu ödet så vill, att han får sig ett stål i hjärtat, medan
  hon ännu är där varm. Att låta hennes minne få kallna, det vore dubbel
  död, det skulle kyla stenen i det hvalf, där hon ligger, göra dunklet
  gråare -- hvem vet, hvad en död känner? Det andra, om det blir så, det
  vore som ett offer till henne, blixt öfver hennes sömn, eld öfver
  hjärtat, rosor öfver hennes kalla mun. Det är svårt att tänka sig ett
  rikt lif med ens som intet. Kanhända dröjer det någonstans, liksom en
  ton efter sång väl dallrar långt efter, sedan vi förnummit dess sista
  ljud -- någonstans en hvit kontur, ett töcken, en frysande blekhet --
  har Ni aldrig haft anledning att drömma så? Skulle man nu icke kunna
  tänka sig, att ur en döende sångares hjärna flyger hans soliga,
  bräckliga fantasi, hans minne och hopp mot denna skuggbild, smälter
  samman med den, flammar upp den, varm af lif, bringar den att en sista
  gång skälfva af den spröda musik som kallas kärlekslycka?
  
  »Men hvad är det för buller där ute, bryta de opp?»
  
  »Bara ett bud till någon, till vår sångare. Han står alldeles berusad af
  glädje, han tar afsked. -- Det är försåtet kanske, försåtet!»
  
  »Det få vi strax veta. Spela nu icke försyn! Ni skulle bara fuska bort
  en lyckad dikt!»
  
  »Må vara, men kom ut ur mörkret, här ryser man. Ni har jäktat upp
  fantasien med ert prat och ert skuggspel.»
  
  De gå in till de andra, sångaren har redan försvunnit, de ställa sig vid
  fönstret, tala och deltaga i berömmet öfver honom, men lyssna hela tiden
  och speja då och då utåt. Då hörs där ett skrik, det blir larm utanför.
  
  Piero Salviati lutar sig till Ser Luca. »Såg Ni», säger han.
  
  »Jag såg allt. Han kom vaggande och gnolande, tror jag. Vid
  portvaktarstugan sträckte mörkret sig pilsnabbt ut, det var som armar,
  polyper, det nådde honom fort som en blixt, det var icke hans, skriket;
  han fick icke tid.»
  
  »Lycklige Biondello, ingenting fick han veta. Tycks det ej också Er, att
  af hela denna historia om lyckan var slutet det minst olyckliga och
  hemska?»
  
  
  
  
                                 Carneola.
  
  
  Detta är historien om, hur Raymund Lullius blef den man, hvars rykte
  spriddes med förstelnande storhet öfver den kristna världen, den man,
  till hvilken resande foro långt ifrån, för att begära råd af honom att
  bota såren på sina själar, -- och de stodo där häpna under hans ögons
  dödslika lugn, halft bäfvande för hans tankelifs skymtande gåta, halft
  medlidsamma, föraktligt medlidsamma öfver hans frivilliga armod. Det är
  historien, sådan som den målade sig för honom i nätternas vakna syner
  under de första åren af hans eremitlif, sådan den brann i lidandets ännu
  ej slocknade bål med färg af rosor som fattas af lågor, med doft af
  rökelse och svart mull, med ljud af gråt och flämtande, djupa ord -- och
  allt med himlens stålblå kyla och stjärnglimtande vidder bakom. Det är
  också historien om en kvinna. --
  
  Carneola hette hon, blicken ur hennes ögon hade något af svarta fjärilar
  fladdrande öfver brokig glädje; hennes läppar slöto sig aldrig helt, när
  hon tystnat, de skälfde som öfver ett tillbakahållet ord, ett ord som
  skulle ha vändt skrattet i gråt; sina händer knäppte hon gärna samman i
  hvila, och de lyste smala och blåhvita mot skötets purpursammet.
  
  Hon bar en dräkt med underklädningen slutande tätt till den vackert
  framåtböjda halsen, fastän de icke längre brukades så, öfverstycket
  lämnade sidorna fria med midjans och höfternas härliga linjer och hölls
  samman öfver bröstet af ett spänne med en röd sten i, spelande i ljuset
  som en droppe af den heliga kalkens blod. Öfver pannan hade hon en svart
  duk med guldrand, glänsande fram, där hårfästet hvälfde sin båge, och
  smygande undan i vecken intill kinden.
  
  Och omkring henne lyste och log det lilla konungariket Majorkas
  muntraste glädje, stirrande i sysslolöshet mot blå luft mellan trädens
  löfmassor, hvilka ännu liksom buro formen af skaparehandens bjudande
  åtbörd, dåsande i ro inom höga trädgårdsmurar, så hvita och varma af
  sol, att vinden, som kretsade för nära intill dem, hvirflades upp och
  spriddes som rök öfver krönens blommande refvor. Bakom sträckte slottets
  runda torn sina vaksamma hufvud framåt med de spetsiga mössorna på och
  blickade ut öfver hafvets ljusa blåa siden -- annars var det en vinklig
  massa af sirade portar och taklister som togo färg af gammalt guld i
  middagsdagern, ett palats sådant ett jättebarn skulle ha byggt af
  snäckor och glittrande flisor under lek vid stranden.
  
  Och man lekte därinne. Citterspelet drog som en ring af bristande
  bubblor kring hufvud som lutades samman till löjen och hviskningar;
  jonglörernas förgyllda klot tycktes vara de rätta mätarna för tiden, där
  de kastades upp och föllo ned och bollades upp igen af snabba händer.
  När vinden ibland tog styrka och växte och tryckte sin blåsande mun
  intill murarna, var det bara i skämtande hot, liksom att varna: dröjen
  kvar därinne, I barn, värmen er i hvarandras blickar, trycken hvarandras
  händer, stannen alltid kvar!
  
  Det fanns ingen fiende att föra krig med på öarna, just intet villebråd
  att jaga heller. Men man skulle ha falkar som andra, och man lärde dem
  därför att snappa upp fladdermöss som skrämdes ur gömslena och sköto
  fram, blinda af ljus, i vändningar, så spetsiga som piskslag, eller man
  släppte ut dufvor och roade sig med att se deras skära fötter tryckta
  intill kroppen, deras mjuka vingar smekande luften och deras blåa
  skuggor på marken, när de sökte skydd intill fågelhusen. Eller man lät
  sig snärjas i kärlek, väfvas in i flyende eller fångade drömmar, i
  växlande små sorger och triumfer, liksom man fann nöje i sångernas
  konstfullt flätade rim, med här och där en klang af vacker smärta.
  
  Så blef Raymon förälskad i Carneola en afton, då han var led på sin
  senaste härskarinnas gång; en smula för bråd och för tung var den, och
  aldrig bar hennes gestalt denna linjernas hvila som kan samla hela
  landskapets förväntansfulla lycka i en bild, mejsla den mot himlens
  guldrand under dräktens på måfå fallande veck.
  
  Men Carneola stod _så_, lutad mot en trappas baluster; där Raymon satt,
  ett stycke från hennes fot, såg han kinden med dess bernstensfärgade
  skuggor och hufvuddukens vackra fall stå skarpt tecknade mot den rand af
  aftonrodnadens orange, som dör i isgrönt, och han kunde icke förstå,
  huru han någonsin velat se efter något annat än detta mörka dok, där
  guldstickningen lyste matt som bården på en sammetsfjäril.
  
  Svarta fjärilar, nu förstod han uttrycket i hennes blick. -- Längtan? --
  Den var för djup för längtan. -- Sorg? -- Aldrig hade hon klagat. Månne
  det icke var ensamhetskänsla blott och medvetande, att i denna hop af
  svagvingade väsen fanns ingen som kunde hålla jämn flykt med hennes själ
  ut öfver lidelsens purpurhaf? Men det kunde Raymon, bara för en stund
  hade han lekt med de lekande, ung och nyss sluppen från böckerna hade
  det roat honom att dansa och känna banden fladdra om sig. Men det var
  annat stoff i honom, och nu tryckte han sin hand knuten mot den varma
  jorden och lofvade sig, att med den kvinnan skulle han skåda lyckans
  vidaste horisont.
  
  Hon var ung, men flera år hade hennes make varit död, man kunde icke
  fatta hvarför hon ännu bar änkedoket, ty hon kunde ej ha älskat honom så
  djupt. Man kunde ej heller förklara hennes ögons slutenhet, ty där
  skrattet var muntrast, där allt var lifligast, dit drogs hon med, och
  där vinkade hennes hand och klang hennes röst, men med en spröd
  sjunkande slutton, som om hennes inre öra lyssnat efter dess eko. »Hon
  söker kväfva sitt samvete med sidenband», sade några, -- men hvad skulle
  då ha bringat hennes samvete i kamp? I biktstolen följde prästens
  välsignelse så snabbt på frasandet af hennes klädning, när hon böjde
  knä, som myrtengrenen reser sig efter vindens stöt, och aldrig hade
  någon sett en ond rodnad på hennes kind eller afund darrande kring
  hennes mun.
  
  Men Raymon trodde sig hafva löst gåtan. Kärleken var det, hon lyssnade
  efter, den stora kärleken, tvänne väsens stigande färd genom allt
  ljusare, lättare luft, -- omöjligt att säga hvilkens vingar det var som
  buro den stunden eller den -- tvänne röda munnars dryck sida vid sida ur
  glädjens rymliga skål. Och han bjöd henne sin tro och sin kraft, det var
  icke ohinnligt fjärran, det hon sökte -- tätt invid henne var det, med
  kinden intill hennes svarta dok.
  
  »Kärleken är undret», sade han, »tro blott, och det är där i oförklarlig
  storhet, böjdt öfver din hjässa. Tro blott, och din fot skall sväfva
  ännu lättare än nu, vingarna finnas redan, hopfällda i din lilla,
  spetsiga sko. Tro blott, och allt det, du vill finna hos en man, det
  blommar hos mig, redan hör jag palmernas susning öfver oss!»
  
  Hon lyfte sina knäppta händer litet, så att fingrarne snuddade vid
  bröstets spänne och skakade sakta sitt hufvud. -- »Men döden finns!»
  
  »Och är det så säkert? För oss, som vi äro nu? Nej, den finns icke. Vi
  veta icke af den. Om vi älska, kan den icke finnas, ty då känna vi, att
  döden och smärtan, de ligga djupt under våra fötter, så långt bort som
  en brusten dröm, inom tidens ring, i den värld, som icke är
  verklighetens.»
  
  Då glänste det till i Carneolas ögon, och spännets röda sten kastade
  glitter öfver hennes hand, det var som hennes inre fyllts af mysteriets
  klarhet, liksom mörker skälfvande fylls af en blixt. Men så var det
  borta, och hennes fingrar slöto sig spändt och smärtfullt, som en
  förtviflad sluter dem.
  
  »Nu trodde jag på undret», hviskade hon, »men min blick drogs mot såren
  och icke mot glorian, och jag kan blott förnimma, att _de_ äro
  verkliga.»
  
  Och Raymon tordes icke rycka till sig hennes hand, fastän han kände i
  smärtblandadt jubel, att hon var hans, att hon trodde på honom, om icke
  på kärleken, eller att just den kom henne att lida djupare. Han kunde
  icke sörja däröfver, men han letade hennes tankar, letade dem otåligt
  men viss om seger, och hvar morgon somnade han först, då solljuset brann
  öfver hans hufvudgärd, somnade lycklig, med den stora händelserika dagen
  framför sig.
  
  En natt var det fest i slottet, och man dansade fackeldansen.
  
  Musiken stod i mörkret, och det var, som om tonerna fått kropp och
  fladdrade in mot de svängda lågornas skimmer. Fiolernas bristande fröjd
  och hornlåtarnas vida vingslag och flöjternas eggande vemod och trummans
  barska maning, det var, som om de alla hade ilat med i de dansandes
  slingrande led, som om de hade ropat: »fly, fly, se, när som helst
  stryper draget lågan, denna värld är tidens och växlingens, smärtans och
  längtans, men vi lyfta förhänget till en annan, till kärlekens, fly med
  oss, fly!» Nyss hade där varit så mycket ljus, som hundra vaxljus kunde
  bära på sina spetsar, nu var där blott flämtande sken af rödt öfver röda
  kinder, växande skuggor öfver vidgade ögon. Raymons och Carneolas händer
  slöto sig fast samman vid hvart möte, och löste, nästan fruktande, sitt
  tag, och deras hjärtan voro lyckligare än någonsin, ty de kände, att
  denna lek talade visdom, jagade bort alla hindrande tankar och slöt dem
  tillhopa som skrämda barn, att möta ljuset med vakna, leende ögon sedan.
  
  Innan musiken ännu domnat i hvila, och medan ljusen började föras in,
  hviskade Carneola till svar på Raymons fråga; -- »Ja, tag mig! Aldrig
  skiljas! Låt oss fly härifrån!» -- I den klarnande belysningen såg han
  hennes blick glänsa af lycka, hennes mun darra af förväntan, det var som
  om hon lyfts af jubel, men förtviflan ännu hängt tung vid foten.
  
  Han lämnade henne och irrade ikring i gångar och gemak med blodet
  dansande i takt till den åter klingande musiken, med en rymd af
  flammande ljus inom sig -- så förnam hans skärpta hörsel hennes steg på
  trappan, och han hann upp henne, när hon nått sin kammare. En bönstol
  var där med en helgonbild och lampljus öfver kjortelns röda veck, annars
  intet annat ljus än månens köld i fönstrets färgade glas. Han lade sin
  panna i Carneolas knä och gaf ord åt sina jublande tankar: -- undret,
  undret! -- han tryckte hennes händer mot sina ögon och sträckte upp sina
  armar, så att de slöto in hennes smärta gestalt. -- »Nu är all din
  tvekan skymd, utestängd!»
  
  Carneola lutade sin mun tätt till hans hår, -- »Ja, och om också döden
  vore oss nära ... Är du viss på ditt under?»
  
  Raymon lyfte upp sin blick och ryste öfver hennes spörjande ton, men
  hennes kärlek strömmade ner öfver honom med berusande makt.
  
  »Ja», sade han fast, »kärleken är allt, det andra är villa. Kärleken är
  lyckan, samma arm famnar båda. Det andra är utanför, det kommer aldrig
  in.»
  
  Carneola tryckte på hans panna en kyss, hvars värme brände som feber,
  hon gjorde sig fri, reste sig vacklande, och gick några steg fram mot
  lampan. Hennes tanke var spänd till yrsel, hon sjöng till musiken som
  ännu dansade och lockade på afstånd, hon bröt af med hälft obegripliga
  ord, och hennes händer lyfte sig mot bröstet, darrande och hvita, och
  löste spännet med den röda stenen, -- som en bloddroppe glänste den i
  fallet.
  
  -- »Jag tror på undret, tror på undret» -- hennes röst var späd som en
  klang af tunt glas -- hon vek undan klädningen från sin vackra böjda
  hals, vek undan den från bröstet och blickade nedåt, som om hon väntat
  att se något onämnbart, oändligt befriande. Så stelnade hennes anlete
  plötsligt, stelnade i ödslig förtviflan, med ögonen fjärrskådande och
  djupa af den djupaste sorg.
  
  -- »Se», sade hon -- och Raymon såg, såg någonting förfärande, frätande
  -- »se hvad jag bär!»
  
  Raymon kände sitt hufvud tomt, tomt som djupet under hans fötter; sorg,
  fasa, oändlig bitterhet och en kväljande känsla af vämjelse kommo honom
  att svindla, men han hörde dock, hur hon fortsatte.
  
  -- »Jag såg det komma för flera år sedan, jag har vaggat döden i famn,
  jag har velat kasta honom, fly honom, jag har bedt till Gud om under,
  jag har sökt glömma det därute, jag har lekt, jag har skrattat. Det bet
  sig allt djupare in; jämnt kände, jämnt såg jag det. Jag älskade dig,
  älskar dig ännu, jag trodde, jag visste inte, jag kände det som ett
  under nyss, Gud är kärleken, säga de, och jag tänkte -- tror du på under
  nu, Raymon?»
  
  Raymon böjde sitt hufvud, han kände gråten trycka, och medlidandet, och
  något förfärande kallt därjämte.
  
  -- »Vår Gud är smärtornas Gud, Carneola.»
  
  Hon talade med ett förtvifladt, mörkrädt barns kvidande.
  
  -- »Jag har vetat det, vetat det alltid, men det har skrämt mig, och jag
  har flytt honom. Jag har lekt som de andra, jag har sagt efter deras
  ord, jag har trott dem i sömnen, allt har varit en dröm. Detta är
  verkligheten. Bär icke du ett sådant sår, bära de det icke alla, är det
  icke därför, de spela så där? Hör hur det gråter vid dörren!»
  
  Raymon tordes ej se upp, han grät öfver allting, tycktes det honom, när
  han grät öfver henne, hon var för stor för hans blick. Då kom hon intill
  honom och kved som en hungrande.
  
  -- »Kan du stanna hos mig ändå, kan du älska mig? Jag har längtat efter
  din kärlek, ännu dör jag icke. Jag är rädd för ensamheten, och jag var
  så lycklig nyss. Jag kan icke lefva utan kärlek!»
  
  Men Raymon såg den känsla, som nyss fyllt honom, så liten, så trampad
  under det obevekligas fot, att han ej ens skulle velat, om han kunnat
  det, att lyfta upp den. När han som barn funnit sårade fåglar, hade han
  känt det så, fast svagare, han hade ej velat se på dem, brådskat att ge
  dem nådehugget.
  
  -- »Jag kan gråta med dig», sade han sakta.
  
  Hans tonfall bragte henne åter till sig själf, som kallt stål mot den
  värkande pannan. Hon höljde öfver barmen igen och gick mot dörren,
  vinkande honom att följa.
  
  -- »Farväl», sade hon med något af sin vanliga sköna stolthet i den
  gest, hvarmed hon räckte handen till kyss, och hennes ögon drogo hans
  blickar in i svarta rymder, större än han någonsin anat.
  
  Därutanför fladdrade musiken emot dem, de logo sorgset mot hvarann, och
  så, med detta leende kring munnens skälfning och med blickens svarta
  fjärilar drunknande i ett haf af sorg, kom Carneolas bild för Raymons
  syn, hvar gång hennes namn ljöd för örat, hvar gång han tänkte på en
  kvinna. -- -- --
  
  Och han såg henne aldrig mer, sporde aldrig om hennes öde; redan samma
  natt lämnade han Majorkas matt glimmande ljus bakom sig och styrde ut
  mot den stålblå rymden af haf och luft.
  
  Han förstod allt, han hade sett igenom glädjens svek och skönhetens,
  lifvet hade han velat kyssa, och det hade vikit likt en skugga för hans
  hand, men stor och oändlig var smärtan.
  
  Den var sanningen, den var gudomens röst, den ensam ljög icke, -- och
  lyss! var det icke skrämseln från sagornas dikter blott som gjorde henne
  skydd, bar hon icke viddernas skönhet i sin uppenbarelse?
  
  Smärtan, det var droppen som stänkts på naturens bröst, för att vänja de
  klagande barnen att rycka sin mun därifrån, att törstigt taga mot
  själens föda, att växa sig starka för evighetens lif.
  
  Fåfängt var det att trefva efter kärlek eller misskundsamhet härnere,
  att göra människohjärtats sökande rop till en gudomens löfte. När en
  fågelunge sträcker sitt duniga hufvud öfver bokanten, och ser, att under
  det blåa hvalf, som var allt, hvad han hittills känt, ligger en jord,
  som brinner i ljus, då vet han ej, att i det ögonblicket bryter sig ut
  ur skalet höken som skall växa stark och vild under moderns fläckiga
  bröst och som en gång skall tysta det skrämda pipet i hans strupe.
  
  När ynglingen ser ned från gossvärldens drömmar och rena luft på lifvet
  som lockar, då är redan den olycka i rörelse som skall träffa hans panna
  likt en slungad sten. Ty oändligt tillbaka går händelsernas kedja, från
  tidernas gräns slingra sig sorgens svarta trådar in i alla de brokiga
  som tvinnas af ödets händer, och allt från början är det bestämdt när
  och hur de skola möta hvarann.
  
  Men utanför är Gud, är sanningen, där alla begär, allt hopp har slocknat
  som gnistor i sjön, och själen endast känner sig själf, ty dess storhet
  sluter alltet inne.
  
  Så drog Raymon till klostrens murar och till böckerna och till heliga
  mäns samtal för att utforska om någon annan förstått detta, och han fann
  blickar som stundom djupnade i det lugn, han sökte och ord som tycktes
  likna spridda ekon af hans tankar; men han flydde de kyrkor som lyfte
  mot himlen hvalf liksom af sträckta armar och lofsånger, heta af
  önskningar.
  
  Och Raymon talade föga, men hans hand var ständigt färdig till gärning,
  han bad aldrig, men alla visste, att han var nära Gud.
  
  
  
  
                           Drömmen om saligheten.
  
  
  När Elsbeth vaknade, var kammaren ännu blå af drömmarnas luft.
  
  Hon visste ej, hvad hon drömt, men öfver hennes hufvud dröjde kvar
  liksom en slöja af kylig klarhet, hvad som mötte hennes blick fick
  simmande, glidande, ovissa konturer, dem hon mera kände än såg, och
  färgerna blefvo lysande bleka. Också kring sitt bröst förnam hon
  drömmens tyngd, och fötternas steg och armarnas rörelser blefvo
  dröjande, som om de smekts och hejdats af vatten. I det smala fönstret
  stod himlen blåhvit med döda stjärnor och den lättaste, tunnaste skära
  uppe i hvalfvets båge -- var det månen? var det ett sällsamt moln bara?
  -- nedtill sträckte en kastagnes krona sin breda rundning i kall grönska
  som glänste i grått. När den kyliga dagern där flöt ner öfver hennes
  kropps matta, gulvarma hud och smärta linjer, föll det henne i minnet,
  hvad det var för en dag; hennes bröllopsdag var det, och hon rodnade
  till inför sina långa lämmars nakenhet och trädde åt sidan, där skuggan
  tog henne, och klädde sig tyst.
  
  Så gick hon nedför den smala trappan, där stegen spökade efteråt, och en
  fuktig köld, som luktade bittert, sipprade fram ur stenarnas hvita
  fogar; när hon vändt ett hvarf kring sin utsträckta hand, var hon nere,
  -- en tryckning mot dörrens trä, där låg trädgården, sjunkande ned mot
  bäcken och blek i morgonljus.
  
  Det steg dimma från vattnet, som osynligt risslade i sten och säf och
  sprang som snabba fötter, i lätta dok gled den fram öfver daggvått gräs
  och mörka buskar, och den lyfte trädens kronor och tycktes kunna bära
  dem bort i sin vaggning. Men solen var uppe, och öfver däldens hvita
  töckenmur flöt ljuset in mellan häckar och snår, och som en bägare
  fylles med vin, blef rymden fylld af en mystisk dager, ojordiskt ren och
  hvit kring dimmans buktande, hvita armar.
  
  Det var drömmen igen, med halfslutna ögon gick Elsbeth in i den, och
  långsamt rörde sig hennes fötter, och långsamt sjönko hennes armar, och
  den våta sanden gaf blott ett hviskande läte, där hon steg.
  
  Det var kallt. Som ett fuktigt band låg luften om pannen. Allt som hon
  gick fram, såg hon nya blommor vid sin fot, men hon visste knappt af,
  att hon gick; det tycktes henne hvar gång, hon såg, att det evigt varit
  så, att deras lugna ögon alltid hade stått så mot hennes; de kommo som
  tankar, glimmande fram, man vet ej hur, gömda, man vet ej hvar.
  
  Där stodo tulpaner och lyste som bleka flammor med de långa bladen och
  stjälkarna blåaktiga af dagg, där trängdes nejlikor i flockar och
  andades mot hvarann sin kryddstarka doft, mörka till purpursvart, ljusa
  till skärt och gulhvitt; som ur brinnande rökelsekar steg lukten upp,
  men blef frisk och tunn, innan den slog mot Elsbeths kind. -- Där lyfte
  sig höga liljor, så sällsamt ensamma, med en min, som om intet annat
  fanns, som om intet annat kunde finnas, än deras hvita kalkar med
  purpurskriften i.
  
  Och Elsbeth drog förbi. In mellan malvor kom hon som lutade sig ut mot
  hvarann och spände mattskära spetshvalf öfver hennes hufvud. Som hon
  gick där med sina späda skuldror och bröst och höfternas rundning,
  innesluten af armarnas fallande vekhet och händer som knäpptes i båge,
  och med kjortelns gula bård smygande in i de mörka vecken, tycktes hon
  ej lefvande; hon var lik en målning af ett helgon mot en rosig fond, som
  blekts af långa tiders ljus. Hon tycktes känna så själf, hennes hufvud
  var sakta framåtböjdt, och munnens tankfulla leende gaf ökadt djup åt
  ögonens grubblande blick, hon stirrade rätt ut mot en punkt helt nära i
  den tomma luften.
  
  Hon gick och tänkte på den gamla legenden om Sultans dotter som vandrade
  i sin faders trädgård och såg blommorna lysa i dagg och undrade, hvem
  som låtit dem växa så och bli så glada, hvem som var så mäktig och blid
  -- till hans rike ville hon komma, i hans trädgård ville hon vara. Och
  om natten ropade det vid hennes fönster: »stå upp och kom!» -- och när
  hon sprang ur bädden och såg, stod där en yngling i gyllne sken och
  böjde leende sitt hufvud mot henne under den svarta natten. Med snabba
  händer låste hon dörren upp och bugade sig djupt med sina hvita armar i
  kors. »Hvem är du? Du är vackrare och härligare än någon, jag sett!» --
  »Jag är blommornas mästare», svarade han, »jag har kommit att hämta dig,
  emedan jag har dig kär, och emedan du tänkte på mig.» -- »Men hur långt,
  hur långt är det dit, jag skall?» -- »I evigheten är det och tusen mil
  längre än. En krans af röda blommor får du till brudsmycke där.» -- »O,
  har du dem redan i händerna, du har ju röda rosor däri, och ditt hjärta,
  hur är det så rödt, hur kan jag se det i din barm?» -- »För dig är mitt
  hjärta så rödt, och för dig händernas rosor, ty jag bröt dem i
  kärleksdöd, när jag vann dig. Knäpp nu kjorteln på och kom, min brud,
  min blomma, ty det hastar!»
  
  Och utan ett afsked från någon, med blicken stirrande i onämnbar lycka,
  tagande mot undrets skatt, som blomman tar mot regn, drog Sultans dotter
  bort.
  
  Elsbeth undrade, hurudana de blommor sågo ut, dem hon fick smeka
  däruppe.
  
  Långa och smärta måste de vara, -- där skakar dem ju heller ingen vind
  -- upp till bröst och kind måste de nå och tankfulla böja sina kalkar,
  och ljuset mellan stjälkarna måste lysa blått och blekt, och när man
  blickar öfver dem, skymmer ingen den andra; i underbar tydlighet stå de
  öfver hvarann, stjärna vid stjärna och bilda liksom en skrift att läsa
  och grubbla öfver.
  
  Färgerna och kronornas former?
  
  Åh, djupblå rosor med den innersta bladkransen röd, bildad liksom af
  hvassa, tunga spikar, skära liljor, hvars flikar teckna ett kors, ljusa
  purpurvioletta flammor, mattgula stafvar eller facklor, böjda som
  palmblad, guldgröna stjärnor, leende vända mot solen, -- annars intet
  grönt -- och purpur och hvitt, slingrande sig in i hvarann som flätade
  band.
  
  Ingen doft där, endast tystnad och ljus och steg som mötas och ögon som
  hälsa och kylig, sällsam underluft.
  
  Hur det kändes att vara brud där, hans brud?
  
  Åh, armarna sträckta uppåt i extas, knäna böjda, pannan mot hvita
  mantelveck, barmen fylld af bönens vällust, tankarna brinnande som bleka
  lågor.
  
  Och Elsbeth tryckte sina smala händer mot ansiktet och njöt af kölden
  mot ögonlocken och gick fram under malvornas hvalf, röda hvalf, hvita
  hvalf, -- och darrade af glädje, när daggen i tunga droppar glimmande
  föll ned i hennes hår.
  
  Då hörde hon ett första ljud, ty hon hade ej gett akt på sparfvarnas pip
  mellan päronträdens små blanka frukter, -- början af en sång var det som
  sjönk igen, på andra sidan bäcken, bakom dimman, där klostret låg. Den
  hade sjunkit som i rädsla, som om det varit en hemlig tanke som tagit
  röst och skrämts af att luften bar den för långt, men den steg igen,
  började om på nytt i trots, klagande som barnslig, harmsen gråt,
  skrattande som barnsligt gäckeri:
  
     I klostret dricker man vatten till mat,
     Har inte ett band på dräkten,
     Får aldrig sträcka sig, dåsig och lat
     En stund i morgonväkten;
     Beständigt man sitt samvet bär
     I grofva linnetröjan,
     Och endast smärtan håller kär,
     Håller kär.
     Den flicka, som tar slöjan.
  
     Jag dricker gärna vin till mat,
     Har gärna rödt i dräkten;
     Min tanke gycklar yr och lat
     En stund i morgonväkten.
     Så tung, så tung jag rädslan bär,
     Där hjärtat slår under tröjan --
     Ack funnes det någon, som hölle mig kär,
     Hölle mig kär
     Och ryckte mig undan slöjan!
  
  Det var en gammal känd smädevisa mot nunnorna, och det var snickarens
  Grethe, som sjöng, -- det hördes på hur tonerna drogos ut långa med
  darrande skratt i, -- den stackars Grethe, som nu var ensam och fattig,
  och blef novis, emedan hon hade en släkting där i klostret som ville
  hjälpa henne och ingen utanför som kunde skaffa henne en man, men inte
  alls, emedan hon längtade dit. Tonerna kommo ojämnt, då och då sjönko de
  ned, som när en spänd lina sänks, som fåglar flögo och tryckte de sig
  ned. Hon var rädd att höras, men ville det ändå, ville reta någon, hvars
  makt hon hatade och böjdes under. Det var väl en af systrarna, som nyss
  gifvit henne en skrapa, för att hon gäspat under andakten.
  
  Elsbeth kunde så väl se den stackars Grethe framför sig, den svarta
  dräkten som slängde för hennes vårdslösa gång, det röda ansiktet, nästan
  så rödt och klart som ett ljust körsbär, med läppar som trumpna putade
  ut, för att hon icke fick sofva, och för att ingen skulle få kyssa dem
  någonsin -- en stygg och dålig flicka måste hon vara för att tänka så,
  när hon skulle bli nunna!
  
  Hur skulle hon, Grethe känna det, om det vore hennes brölloppsdag i dag?
  
  Var det nu icke ljuft att se fram mot, detta som kom alla flickors
  hjärtan att darra till, som de drömde om och hviskade om och rodnade
  öfver, var det icke något af samma fröjd, som hon anade nyss, den
  himmelska saligheten?
  
  O nej, det vore ju hädelse! Annan luft i det, annat ljus! Lugnt,
  oändligt klart och glidande ljus, som bar en och bar hvarje ens längtan
  med! Ett ögonblick steg hennes tanke dit igen, sträckte sig som en lång
  låga i stilla luft, men under sig hörde hon ännu genljud af Grethes
  tonfall och skymtade lekande bilder, och utan att hon visste af det, var
  hon inne i det.
  
  Och hon rodnade mot tanken på ensamhet med Meinhardt och mot detta
  underliga ord, kärlek, som ingen talade ut på samma sätt som andra ord,
  och som tycktes så likt på underförstådda ting, som ett skolrum på
  barnhufvuden, hufvuden med alla slags uttryck, skälmaktiga, listiga,
  andaktsfulla, nyfikna, oskyldiga, hufvuden som råa och lystna
  djurmasker, hufvuden som kerubers! Hon visste väl i ord, hvad det var,
  men det var ju så litet, det måste rymma mycket mera!
  
  Och hon stirrade med drömmande ögon och en smula smärtfylld ömhet om
  munnen bort mot moderskapet med dess obeskrifligt ljufva omsorger mot
  kvidande och leende hjälplöshet och mot all dess varma glädje.
  
  En del talade om kärlek före brölloppet, hon förstod det ej; det tycktes
  henne, den skulle komma med sakramentet. Hon kände ju intet för
  Meinhardt, som ej andra ord räckte till för. Vänlig och god hade han
  varit mot henne, alltsedan han begärde henne, och hon blef skänkt åt
  honom, tyst hade han suttit bredvid henne i den höga bänken och hjälpt
  henne med små tjänster under arbetet, eller då och då följt henne med en
  lång blick, när han talade om yrkessaker eller gemensamma
  borgareintressen med fadern, och hon gick ut och in i sysslor, och
  katten lekte med hennes långa klädnings fåll.
  
  Men ändå lockades hon mot honom nu, och skälfde litet för honom, och det
  var inte så enkelt allt och så lugnt, som hon trott, och i hennes minne
  kom ord efter ord en gammal växelsång mellan Jungfrun och Kärleken, som
  de unga männen brukade reta flickorna med. De halfsjöngo den på ett
  snabbt glidande sätt med tonvikt nästan bara på de långa rimmen, den
  första hälften i falsett, den senare i gäckande klang, och i slutet på
  båda tog kören upp den sista raden:
  
     Säg kärlek, du med mun i skratt,
     Säg, hvarför jämnt du mig förföljer!
     Jag spinner, trälar dag och natt,
     I skummast gömda vrå mig döljer.
     Jag ser knappt mer än hvart jag går,
     På kvälln min blick med täcket höljer
     Och speglar nästan blott mitt hår --
     Säg, hvarför jämt du mig förföljer!
  
     Det skall jag gärna utan skämt,
     Det skall jag visst, om du mig frågar. --
     Din blick åt sidan spanar jämnt,
     Din kind i röda skyar lågar.
     Hvad allt du gör, du gör på tok.
     Kring pannan håret yrt sig vågar. --
     Ditt hjärta, hvad där skrefs för bok,
     Jag säger strax -- om du mig frågar.
  
  Och omkring henne hade dimman smält, öfver den stackars Grethes kloster
  stod solen och bet i skiffertakets ås, från nejlikorna steg doften redan
  stark, och trädens blanka blad glimmade. Elsbeth gick tillbaka igen, ty
  hon visste, att nu voro de uppe därinne. En sista gång sökte hon
  tillbaka mot den förnimmelse, hon haft, men kunde ej finna den helt. Hon
  kände oro i hjärtat, var icke ledsen, men ej heller glad, och det
  tycktes henne, att hon mist något där under malvornas glesa hvalf, att
  något flydde med bäckens snabba steg och lyfte sig upp med de sista
  flikarna af dimmans kyliga hvithet.
  
  Litet senare profvade hon sin brölloppsståt, icke slöjan och klädningen,
  ty det skulle ha bringat olycka, men kronan och halssmycket.
  
  Hon höll upp spegeln med båda händerna och såg.
  
  Den var liten och dunkel, och hon skönjde blott sitt ansikte, sällsamt
  blekt, och ögonen som stirrade och blefvo sorgsna och den tunga spetsiga
  kronan och spännet under hakan med stenar som döende eld -- ikring det
  allt låg en mörk, obestämd rymd och vaggade mot förgyllningens glans,
  när hennes händer skälfde. Det hela var så overkligt, en matt,
  framtrollad syn, som tycktes kunna bäras bort af mörkret.
  
  Hon såg kronans glimmande sirater lösas upp i skuggorna, likt växter som
  vissna, och det var henne sällsamt, att den kunde kännas så tung, och de
  skrattande rösterna i rummet slogo dämpade mot hennes hörsel som röster
  i en dröm, hvilkas ord hon ej förnam.
  
  Elsbeth tänkte på den himmelska kronan, så lätt och strålande ljus, och
  som varar i evighet.
  
  Hvad var detta, hon såg? I morgon bar hon det ej längre, och det låg i
  en kista att vänta på en annan släkt. En gång blott bars det i hvart
  lif, och munterhet sorlade omkring det, och musiken klang, och ljus
  fladdrade. Så hade hennes mor burit det, och nu var hon grå, så hade
  andra burit det förr, som lågo kalla i jorden nu. Och glädjen hade
  domnat, trött vid sin egen röst, och musiken hade tystnat, när porten
  föll igen efter de bortdragande, och ljusen hade släckts -- hvar var det
  allt nu? Var den värd att tömma, denna dryck som blef så kall mot
  läppen, innan bägaren sjönk?
  
  Fort lade hon det från sig allt och gick att bedja om ljus hos Maria,
  himladrottningen och kvinnan.
  
  Vid stadsporten, helt nära, var hennes käraste kapell, där i det trånga
  rummet mellan muren och en hög, mörk trappgafvel, dit ljuset kom i en
  stråle helt uppifrån, afskuret af tinnarnas hörn, där var bilden i en
  nisch.
  
  En gammal liten gudsmoder, som suttit i skymningen så länge, att hennes
  ansikte blifvit blekt, och de hvita händerna lågo tunga i skötet, -- af
  den ständiga skuggan hade hennes kläder hållit sig oblekta och granna
  som på den första dagen nästan, men där kom sällan ljus nog att få deras
  prakt i blomning. Men när det kom, i ett knippe just för henne, en
  strimma med mörker på båda sidor om, ett sken, som smög in i hvalfvet
  bakom hennes lätt böjda hufvud och skapade liksom en gyllene rymd där,
  medan det knappt vågade att röra vid hennes krona och håret, som delades
  öfver pannan -- hvad hon då var härlig! Det ljuset fick också något af
  trappa i sin form, blef liksom en stege för snabba böner att glida
  uppefter. Och gudsmodern satt likadan, i ljus och dunkel med sin smala
  mystiska blick rätt ut och sina stränga läppars leende, hennes dröm var
  långt borta, alltid den samma, hennes dröm var om det enda, som är värdt
  att drömma om, -- salighetens mysterium.
  
  Elsbeth böjde knä framför henne och bad sina vanliga böner. Först
  tycktes henne orden kalla och liflösa som radbandets kulor under hennes
  fingrar, sedan, ju flera gånger hon tog dem om och om igen, desto
  snabbare blefvo de. Som stänk i en vattenstråle stego de och flöto
  glimmande samman och regnade mot gudamoderns barm. Till sist kunde hon
  öppna sitt hjärta och finna ord för sin tvekande oro som icke kunde bli
  till frågor, så skygg var den, endast till ett sökande efter bilder,
  nya, allt efter som hennes känsla andades på dem.
  
  Hon bad till jungfrun, som blommorna bugade sig för i purpurglans, medan
  vinden höll stilla, och en röst af makt och klang gled genom rymden, och
  allt lyssnade.
  
  Och Maria stod lutad inför undrets skräck, i skuggan innanför porten
  stod hon blek, och hennes mörka ögon vidgades och stelnade mot den
  höghet, som skulle blifva hennes. Ned för hennes fötter föll som döende
  blad allt, hvad hon väntat och först nu såg, att hon väntat; som en
  urvuxen klädning sjönk hennes lif som skulle ha blifvit, och hon ryste
  af köld inför det anade nya, och hennes armar stodo sträckta som i
  förlamning, halft afvärjande, halft mottagande. Men jublet glimmade och
  glänste i luften, det flöt ned öfver henne från alla håll, och medan
  tårarna sprungo varma ur hennes ögon, visste hon, att hon bar evighetens
  fröjd. Och nu var den allas, alla kunde känna denna bebådelse, hur
  ödmjuka och ringa de än voro mot henne, furstedottern, till alla ljöd
  undrets röst, blott de lyssnande böjde sig, för alla stod valet: här
  eller däruppe!
  
  -- Och se henne nu här, se hennes blick och hennes mun! Var där ej
  ringaktande ömkan med dem som _kunde_ tveka, stirrade hon ej på
  evighetens glädje, tills ögat blef hårdt?
  
  Men hon blef ju länge kvar, Maria, och jordens lif lefde hon igenom.
  Elsbeth bad till modern med barnet och Sankt Josef och himlens änglar
  omkring som i lek pröfvade den allmakt som skulle flamma i miraklernas
  luft och lysa i afglans kring martyrers döda hufvud. För barnets alla
  behof sörjde de, af snö blef socker och mjöl, af dikets vatten under
  isflaken den ljummaste mjölk, af spånet, som Josef slöjdade, en sked af
  elfenben och rubiner -- allt detta bara för att skaffa den lille välling
  utan besvär. Och Maria log mot allt detta, som hvardagens små händelser,
  jämförda med det stora undret, att där, i famnen på henne, rymdes ett
  mål för all hennes kärlek, och hon var helt kvinna, och öfver hennes
  axel myste Sankta Annas gråa hufvud.
  
  Elsbeth bad och bad igen. När vissheten redan var henne nära, och lifvet
  blommade rikt för hennes blick, klamrade hon sig dröjande fast vid
  gudinnans knän och njöt af att väcka åter sina tvifvel för att åter få
  bedja om ljus.
  
  Hon bad till himladrottningen, och hennes ord flätade in i sig
  stjärnornas glans och fingo långa, klara ljud, hon bad till jungfrun och
  smekte sig nästan in till hennes barnsliga barm och kind, hon vände åter
  till strängare syner, och hon kände sig bäfva inför känslornas växling
  och njöt däraf.
  
  Till sist var stenen ljum under hennes kyss, och det trånga rummets
  dunkel skiftade i hvita flammor, och det tycktes henne, där fläktade af
  vingslag, och hon kunde icke tänka, att hon någonsin skulle resa sig och
  gå därifrån -- hon drack sin bön som vin och lutade sig bakåt i extas.
  
  Då ljödo steg i gången. Flickröster öfverlade något och skrämdes af att
  där icke var tomt, så fattade de mod igen, stannade helt nära och
  sjöngo.
  
  Det var barn som skulle tacka Maria, för att hon gjort, hvad de bedt om
  och uppfyllt deras önskan, den de knappast tordts önska, -- någon fest,
  de skulle få komma med på. Sången var icke riktigt för dem, de hade valt
  den bara därför, att hennes namn var i den, och för att den slutade med
  tacksamhet:
  
     Maria stod uti kvällsljuset blind,
     Den vackra jungfru och brud,
     Och stödde mot kammarens port sin kind.
     -- »Jag ville så gärna se Gud!
  
     »Hans makt uti busken på Horeb var,
     När Mose till sändning han bjöd, --
     Jag törs icke se den förtärande klar;
     Då sjönke af fruktan jag död!»
  
     Där växte ett törne vid jungfruns fot,
     Ej ringaste knopp där fanns, --
     Då brann det i blomning från topp och till rot
     Och skalf uti doft och i glans.
  
     Maria stod tyst i tillbedjande böjd,
     Af rosornas rödt var hon röd. --
     Så tacke vi Gud för hvar blommande fröjd,
     Hans allmakt de ödmjuka bjöd!
  
  Och med de sista orden frasade deras kläder, och armarna föllo ned, och
  innan genljudet dött bort, voro de försvunna i hoppande språng.
  
  Men för Elsbeth voro deras ord som ett svar, icke det hon bedt om, icke
  full visshet, ty oro fyllde henne ännu, men ändå ett svar, som hon hade
  att gå med.
  
  Och i det hon reste sig upp, fann hon denna ovisshet ljuf och gick, med
  blickarna förlorande sig in i den, och ville ständigt gå så.
  
  När hon kom hem, var där trångt af buller och bestyr. Ur trädgården
  kommo väninnor med hela fånget fullt af blommor upp till de röda
  kinderna, på gårdsplanen reste snickare upp svarta spiror, i förstugan
  låg hunden, trött och flämtande af upphetsning, och däruppe väntade
  beskäftiga händer att kläda henne. Hon lät sig tagas och lydde hvart
  ord, hon hörde, men talade knappt, förstod knappt. Det hela var henne
  ännu som en dröm, den hon såg in i och förlorade sig i, till sist utan
  att skönja annat, än själfva det ovissa, sällsamma dunklet däri.
  
  Så var hon färdig. I styfva veck föll sidenet ned omkring henne, det
  hade ett mönster af gyllene blommor eller stjärnor mot purpurviolett
  grund, hon var blek däraf; uppe vid den smala halsen glänste spännet som
  ett sår. Slöjan var tung af silfversömnaden på det hvita tyget och stod
  ut i rundning som vingar bakom hennes hufvud, den spetsiga kronan var
  tyngst af allt. Den var vacker som en drottningkrona, alltför vacker,
  alltför rik öfver hennes bleka läppar och inåtvända blick och smala
  panna, krönen böjde sig taggiga inåt, -- men hur de glänste i solen!
  
  Hur allting glimmade och sjöng, där hon gick, de spetsiga röda skorna
  öfver gatans blåa skuggor, det frasande sidenets vinfärg, de svaga
  händerna midt däri! Det blef brokigt af folk, hvar hon skred fram. På
  trapporna böjde sig kvinnor efter henne med handen till pannan för
  solens skull, i gränder och portar sorlade det som bäck i dammöppning,
  och ljusa barnhufvud i röda och blåa hättor spredos ut och följde, där
  hon gått förbi, som om någon strött stora blommor efter henne. Från hvar
  gafvel och hvart burspråk föllo knippen af ljus ned öfver henne och
  täflade om att bjärtast sluta hennes prakt inne.
  
  Och klockorna ringde så muntert klart, som om de burits ut ur sina loft
  och svingades fritt mot himlens ljusa blå, medan Elsbeth gick att vigas.
  Och nu lät hon sig ryckas med af glädjen, fann blott kronan litet tung,
  men log med lätt öppnade läppar mot hälsande röster, och hennes kinder
  blefvo röda af den ifver som stojade tätt invid henne. Den kunde komma,
  lyckan, den var redan öfver henne i vindens sus om örat, i de dunstlätta
  flammorna af hvitt mot luftens blå, den var redan i henne själf och log
  om läppen och gjorde bröstet fritt och stort.
  
  Så tog henne den gråa kyrkans köld med skuggor som stödde hvarandra och
  sträckte armarna uppåt, med orgelspel i flykt under hvalfven och
  fönstrens begrundande helgon; öfver tröskeln flöt i plötslig stumhet det
  granna tåget och släcktes som af en pust. Under midtelskeppet skred det
  fram, krossadt till obetydlighet under dess höjd, det var, som om ett
  stoft af blågrå aska lagt sig öfver allt, som glänst och brunnit därute.
  I ett kapell under bilden af en vek Sankt Sebastian mötte brudgummen och
  hans följe.
  
  Och den kom icke, den kärlek, hon väntat följa med sakramentet, den hann
  henne ej, fast hon tyckte sig skönja den stå där med smeksamt sträckta
  händer, bunden som Sankt Sebastian, den blef matt, -- där var annat
  mellan dem.
  
  Där var drömmen igen. En vemodig kylig klarhet, lik den, som är om
  oupphinnliga minnen, var om allt, hon såg, kom och försvann och var där
  ändå och hade varit där jämnt. Det var, som om tiden sjunkit ner i hvila
  och öste på lek ur hand i hand och tillbaks igen sin eviga flod. Och
  blott i att se och förstå detta var lyckan. Därute hade man en glimt af
  den, ett löje, en snuddande hand vid axeln, här var hela hennes blick i
  ens egen, och hvad man tänkte och såg fick den intensiva, helt fattade
  verklighet, som blott drömmens bilder ha ibland, där de lysa emot en så
  sällsamt klart bland allt det böljande och dunkla.
  
  När hon kom ut igen, hand i hand med Meinhardt, var hon lugn som aldrig
  förr, lycklig öfver den stillhet, hon lyssnade till inom sig, viss om,
  att något skulle hända snart, att allt det, hon var i, skulle lösas upp
  och förtona och smälta i ljus. Innan kvällen föll, skulle det ske, i
  kall klarhet skulle det komma, och det skulle vara vemodigt och
  betagande stort som en vacker död.
  
  Och där hon skred fram under spel och skratt som möttes och blefvo till
  ett hvalf af flätade händer liksom i danser, var hon blek och blid,
  alldeles tyst, men leende, så att få märkte, hur bristande svag hon
  syntes.
  
  Endast hennes släkting Conrad förstod det helt, och sökte hennes blick,
  men fann den blott flyende in i sig själf, och gissade grubblande efter
  hennes tankar, som det var hans vana att grubbla. Han var präst, Conrad,
  men hans tro gick ensamma vägar, och han talade föga och _såg_ gärna.
  
  På gårdsplanen var där dukadt till festen på långa bord i vinklar, öfver
  dem ett tält af brokigt randadt tyg och blomsterrankor i hängande bågar,
  i midten var där ett par trappsteg högre, och där var brudfolkets plats.
  
  Där blef sorlande och gladt, klang af silfver och musik och glans af
  metall under vinets strålar och starka färgers rop mot hvarann och
  skratt och glidande solljus. Bakom sammanböjda hufvud sprungo gossar i
  röda dräkter med armarna krökta under fatens tyngd, från mun till mun
  fladdrade snabba ord, ända ned på kvinnornas höga mössor snuddade
  blomrankornas bukter, allt var bundet som i kedjor af glädje.
  
  Elsbeth log med, men hennes ögon riktades tid efter annan sökande ut och
  stannade i djupnande visshet; äfven här var den, drömmen. I tältstödens
  svarta pelare var den och gaf dofva rop; de sträckte sig emellan
  gästerna och skiljde skratt från skratt, de delade af synkretsen i fält,
  där ljuset sjönk gulnadt in på alla de tröttsamt glada färgerna och
  sjönk och drog dem med. I musiken trängde då och då förnimbart,
  kroppsligt igenom den djupa moll, på hvilken all dess munterhet rörde
  sig som dans på svart jord.
  
  Något skulle komma, något skulle trampa där på planens skrikande sand
  och krossa tungt de små blomsterbäddarnas rutor med röda och hvita
  tusenskönor. Allt det där, det log och var vackert, men hon var ej däri,
  hon drömde i lättare, kallare luft. Där var det redan, något mörkt! Nej,
  bara flickor var det, fyra flickor som stodo vid gallergrinden och gömde
  händerna i hvarann. De voro blyga för så mycket folk och så mycken ståt,
  och de sköto hvarandra framför sig, omsider voro de inne, deras grofva
  skor skämdes för det buller, de gjorde, de ställde sig i rad, med ljuset
  från hufvud till hufvud, och sjöngo.
  
  Det var flickor från en by där nära, de gingo att på häfdvunnet sätt
  tigga gåfvor till sommarens kyrkoprocession.
  
  Och de sjöngo i klara tonfall, medan musiken teg:
  
     Gud signe alla därinne
     Och hvarje fattig själ!
     Hafven Guds moder i minne
     Och allas ert högsta väl!
  
     Guds moder i Sponheims kyrka,
     I solsken och ståt skall hon gå.
     Den passar ej henne, vi dyrka,
     Den krona, hon har på.
  
     I fjor re'n vi slöjan ha lappat,
     Ej passar den, sliten och grå
     De kinder, dem Gud har klappat,
     Den slöja, hon har på.
  
     Vi tigga en skärf af er vinning,
     Vi samla till klädning ny,
     En krona för hennes tinning,
     En slöja om hennes hy.
  
     Den skilling, som nu vi bedje,
     Är liten och ringa -- märk!
     Men själarnas eviga glädje,
     Den är Guds moders verk.
  
  Då bröto tårarna fram ur Elsbeths ögon.
  
  Stackars Gudsmoder i den lilla bruna kyrkan, i ett halfmörkt hörn, så
  långt in, att hon bara kunde speja öfver den trekant med solljus, som
  faller på golfvet från dörren, stackars Gudsmoder i sliten dräkt som
  blygs att bäras fram därute i dagern och inte kan glädjas mot sin fest!
  
  Hon reste sig och sprang ned från sin tron och ilade fram till flickorna
  med snabba språng. Där lyfte hon med båda händer sin krona och slöja
  från pannan och gaf dem, -- de togo dem med tvekande och rädda fingrar.
  Men Elsbeth rätade upp sitt hufvud, fri från tyngd, vinden var sval om
  öronen, och den sjöng. Och så gick hon långsamt tillbaka med det mjuka
  håret bart i solen, och ögonen glimmande, och kinderna skära; alla
  häpnade öfver hur vacker hon var.
  
  Hon var så lycklig, att hjärtat gjorde ondt af slagens häftighet, och
  hon ryste mellan skuldrorna, och hennes knän blefvo tunga. Hon visste,
  att hon skulle få en gåfva igen, men det gjorde henne detsamma hvad, hon
  var glad att ha gladt Gudsmoder. Hon snuddade knappt i tanken vid hvad
  de skulle mena, de andra, vid hur morgondagen skulle bedöma hennes
  obetänksamma frikostighet, hon visste, att det ingen morgondag skulle
  bli, att allt var _nu_.
  
  Och man tänkte ej heller ut sina tankar omkring henne, såg blott i
  häpnad på hennes strålande lugn och greps af hennes extas. Och man teg
  eller talade sakta, likgiltiga, förströdda ord. Det var, som om alla
  väntade, att där, mellan de svarta pelarna skulle plötsligt någon komma,
  någon främmande med mystiskt förstelnande blick.
  
  Musiken tog till att spela igen, men det var blott långsamt, som oron
  vek, och icke längre bort, än bakom skuldrorna helt nära, färdig att
  böja sig fram tätt intill hvar kind och se.
  
  Men Elsbeth tänkte och tänkte i dallrande lycka. Nu kunde det komma. Nu
  hade hon skänkt bort sin tunga krona, allt jordiskt hade hon lyft af sig
  och gifvit bort utan en saknad -- hon visste, att nu skulle kärleken
  icke nå hennes knän en gång.
  
  När allt ännu hade sin vackraste glans, var det, hon skänkte det bort --
  lågo ej blommorna röda på faten och andades, som om de lefde ännu? När
  det stod rikt och varmt och rusande och sträckte ur alla händer sina
  gåfvor mot hennes famn, då hade hon tagit det, utan att ens se därpå,
  och låtit det falla i tiggares förkläden.
  
  Ty hon visste, att det var allt, hon gaf, nu var där en flod bakom
  henne, och det, hon nu förnam liksom i susning för sinnena, det var på
  andra sidan.
  
  Men det var vackert allt!
  
  Den lättaste jordiska glädje var i hennes själ, och ändå bleknade den
  för aningen om det som skulle komma, liksom ljuslågor blekna i solsken,
  intill det blott är deras skugga, man ser.
  
  Där, öfver henne! Hvad kom det, hvad bar det, hur skulle hennes ögon
  rymma allt ljus?
  
  Blommornas mästare skulle vara där och undrens guldskimmer och den
  hänryckning som icke kan nämnas kärlek, icke lycka, som spränger hvart
  glittrande ord, liksom såpbubblor sprängas i sol.
  
  Men stackars dem därnere med deras brutna blommor! Hur sjukt allt mellan
  de svarta pelarna, hur gult ljuset, hur den snyftar, musiken och kryper
  intill bordet som en tiggande hund! De veta ej, hvad lycka är, de
  skratta och ropa ett namn, men ingen svarar, och de skratta igen och
  trycka sig i rädsla samman, och ikring dem dör ljuset ut.
  
  Stackars Meinhardt också! Nu älskade hon honom kanske, åtminstone hade
  hon velat gråta helt kort öfver hans hufvud hans gråt, tänka hans tanke,
  känna hans saknad. Hur den skulle bli, sorgen efter henne? Bitter, åh
  nej, men sorg ändå -- men tänk hvilken glädje var hennes!
  
  Det fläktade i luften af kommande ting, det glänste, och det brann; icke
  ens med en snuddande flik af dräkten fick hon sjunka ned i det, hon
  skulle lämna. Låta sig tagas blott, utan saknad! Men att gissa deras
  saknad, deras ord ...
  
  Och medan hennes känslor brottades med hvarandra, tyckte hon sig höra
  ord i den musik, som spann ut sig i kvällen, hörde en visa, som hon ofta
  hört, men sjungen af en så sällsamt tunn och fjärran röst, liksom klang
  från den grönaktigt klara himlen längst borta.
  
  Och hon vaggades länge af dessa ord:
  
     Min döda brud i himmelrik
     Går gladt på jungfruns banor.
     Ett fladdrande siden är hon lik,
     Som lyser i sol på fanor.
     I hennes blick med syskonro
     Ser in hvar djupögd stjärna.
     Hvar plikt af kärlek och af tro
     Förrättar hon så gärna.
  
     Invid Marias bleka kind
     Hon strålar blek af lycka.
     Hvart minne af kärlek, som famlat blind,
     Hon låtit ur hjärtat rycka.
     Som röda, döda rosenblad
     De fallit ett i sender,
     Och barmens sår, hon kyler glad
     Med korsadt sträckta händer.
  
     Mot höjden med Marias sång
     Som springflod hennes stiger.
     Krystalliskt klara hvalfvets gång
     Blir still, och klangen tiger.
     Så djup och klar är hennes röst
     Som trasts, i solen vaknad.
     Där darrar ej i hennes bröst
     En enda sträng af saknad.
  
     Intill Marias mjuka famn
     Med lycklig mun hon somnar.
     Hvar dröm med orosdjupa namn
     Vid jungfruns fötter domnar.
     Från jorden djupsta smärtas skrik
     Blir tunt som glans ur stjärna.
     Min döda brud i himmelrik
     Har glömt det -- ack så gärna!
  
  Hvad var det, hon skulle ha glömt, åh hvad fanns det att glömma, hvad
  fanns det bakom, -- framför var allt! Och hon drömde sig djupare in i
  det, och hennes tankar spunnos allt finare och mer bristande spröda,
  hennes själ brann af längtan, och blommornas kvällsstarka doft vältade
  sig fram och tog henne.
  
  Då stannade gästerna af i sitt oroliga tal, och det sista ordet föll
  emellan dem, och musiken stannade af och föll stumt. Alla stirrade på
  Elsbeths ansikte som blef så blekt under det gula ljuset, alla kände sin
  ängslan springa fram som en kall fläkt, -- de störtade alla upp, när hon
  föll bakåt i svimning, och stannade stela i sin rörelse, när de visste,
  att hon var död.
  
  Hon var kväfd i famnen på extatisk lycka, som dödat genom sin
  intensitet; som kristaller kunna brista i stycken af en ton, så fin och
  stark, att dallringen däraf löser upp deras sköra och klara form, hade
  hennes lif brustit. Af mysteriets vin hade hon druckit och stelnat af
  dess köld.
  
  Öfverstarkt hade hon fattat och känt den kärleksglädje, som drömmes, --
  den glädje, som bjöds henne, den hade hon gått ifrån, som man svarar nej
  till en alltför fattig fest, och det var ändå jordens största, men som
  hon skulle funnit matt och grof. Hon hade lefvat sig så djupt in i det,
  som aningen famlar efter, att hon lyftades i det, med blodets kraf hade
  hon låtit det väfva sig samman, som puppan i fjärilen hade hon dött.
  
  Nu låg de närmastes oro böjd öfver henne, och där ljöd gråt, men icke
  stark.
  
  De andra sågo blott och tyckte, att de aldrig sett döende solljus så
  glänsande som nu öfver Elsbeths bröllop, de sörjde ej, ty de trodde bara
  att nu hade den kommit, den gäst, de väntat på, och den köld, de känt,
  var bara köld ur hennes kläder. Ty de tänkte, att Elsbeth var lyftad vid
  himladrottningens hand till tack för hennes stora fromma gåfva och
  hennes tårar af skam, när hon gaf, och några trodde sig ha sett
  Gudsmoderns djupa, ständigt underfyllda blick en kort sekund där under
  blomsterrankan. Och de afundades Elsbeth hennes lott.
  
  Men Conrad, mystikern tänkte ej så. Han såg på hennes ansikte, och i
  vecken kring munnen och ögonens blinda blick fann han ett uttryck som af
  den högsta kärleksextas, en spasm af öfverstor lycka.
  
  »Hon har dött», tänkte han, »emedan hon af jordisk glädje och jordiska
  begär velat bygga en bro till evigheten. Hennes fantasi har varit stark
  nog att nå så högt, att hon ej kunde komma tillbaka, hon svindlade, då
  hon såg ned. Då brast det vid jorden i stället för däruppe, som för
  andra.
  
  »Hon var lycklig, när hon dog, ty hon visste ej, att det var en lögn,
  hon stod på. Den enda salighet, som kan tänkas, är lugn och dödslik ro
  -- så kom hon ej ens till dörren af den ort, hon ständigt drömde om, var
  på orätt väg allt från början. Men tusenden drömma samma dröm och se den
  sudlas i smuts och slås i stycken och tro på den ändå, i gråt och ånger
  och tuktade sinnens flykt för olyckan är deras aning till -- få ha haft
  den så skön, som hon. Och är den synd, och skulle man tänka, att synden
  botas i skärseld, då passar för denna intet värre straff än den
  solljusets eld som bleker rosenblad, tills de hvitna.»
  
  Så böjde han sig ned, äfven han, för Elsbeths lycka och lät sin blick
  samla allt till ett minne. Hennes bleka hufvud öfver klädningens prakt
  och alla färgerna ikring, flammande upp i en sista djup glans för det
  sista låga solljuset, medan från bäcken den lättaste dimma började lyfta
  sig ur skuggan och lofvade att snart famna allt, när mörkret var där.
  
  Han såg åskådarnas glänsande ögon, vidgade af undran och deras kinder,
  bleka af rysning och glädje inför mysteriet, och blommorna under deras
  fötter och deras famlande händers oro, och han tänkte:
  
  »Nu brinner i alla den feber, som sträckt henne till jord.»
  
  
  
  
                                 Miraklet.
  
  
                                     I.
  
     En bondstuga. Mathieu står i den halföppna dörren. Det är höst
                            och snart skymning.
  
                                  Jeanne.
  
     (Springer upp från en bänk och går af och an under bestyr, pratar
                                oafbrutet.)
  
  Nå, du är där ändå, var det inte det, jag visste, trots allt! Jag har
  väntat, tills jag tyckte, att det knäppte i allting, tills jag trodde,
  att ingenting i världen skulle kunna ske, inte ens att jag skulle kunna
  resa mig upp, eller sparka toffeln af foten, eller röra ett finger, så
  orörligt och omöjligt var det.
  
  Jag har krafsat om i glöderna, men de ville inte spraka, och då spottade
  jag på dem, -- tvi för såna tydor! -- jag har jagat katten från fälln,
  för att hon inte spann hit främmande, jag har stirrat i dörren, tills
  jag tyckte, att busken vid vägkröken rörde sig och var du i en stor
  toppig mössa. Men det gör detsamma nu, du skall strax se, hvad jag har
  -- allt möjligt godt, må du tro! Kliat i högra ögat har det gjort
  oupphörligt, så jag visste ändå, att jag skulle få roligt, men jag blef
  så otålig och virrig, att jag tyckte, det var det vänstra ibland, och
  att det var gråt, det betydde i stället. Gubben är borta, borta länge,
  det gick förträffligt! Han gick till kvarn, och då narra' jag honom. Han
  skulle vakta säckarna, sa' jag, för själ och pina, sa' jag, att inte
  mjölnarn tullar mer än efter lag och samvete och lägenhet, nu ligger han
  där i natt och fryser och blir alldeles grå af bekymmer och mjöl -- då
  har du det bättre du!
  
  Din skälm, din lilla gemena skälm, ser du, vin får du också! Jag skulle
  kunna dansa kring dig, så glad är jag att ha dig här hela natten, men
  jag har så brådt att få i ordning åt dig. Ett sånt vin, så godt, åh hå
  hå, hvad vi ska skratta och ha roligt; när jag får en half kopp blir jag
  vild alldeles! Hvad vi ska' skratta åt gubben, din elaking, det är för
  att du är så elak, som jag tycker om dig! Du får inte gå hem alls, du
  ska' stanna här, alltid lurar vi gubben, hva, vi två, vi lurar honom upp
  på taket som en tupp, så ta vi dä'n stegen, där sitter han och blir hes,
  medan du tar hans höna.
  
  Men hvarför tar du mig inte, och hvarför skrattar du inte? Hu, så hemskt
  och grått bakom dig! Stäng dörrn, jag fryser om ryggen, mellan axlarna,
  hu, hvad har du för min? Hvad är det som har händt? Fram ur mörkret!
  Hvad är det?
  
                                  Mathieu.
  
  Det är slut med mig.
  
                                  Jeanne.
  
  Slut? Kommer du inte mer, är du ond på mig? Eller vet nå'n? Åh, kommer
  du inte mer? Vet hon af det, vet hon af det?
  
                                  Mathieu.
  
  Så tig en gång! Om jag kommer hit eller inte, och om käringar hänger sig
  om halsen på mig eller sitter i hörn och grinar, och om Margot får veta,
  hvad hon har för mor och blir svartsjuk eller inte, det är visst att
  sladdra och skrika om! Det är _slut med mig_, hör du, jag skall ut i
  fält.
  
                                  Jeanne.
  
  I fält! Hvad för fält? Åh, lek inte med mig!
  
                                  Mathieu.
  
  I fält, i krig skall jag, begriper du? Dö skall jag, piskas fram med
  skällsord och slag, hånas, tills jag ser munter och tapper ut. Hackas
  sönder skall jag, harfvas och vältas som en torfva, hästar skall stampa
  på mig, mörkret skall krossa mig. Jag skall multna och jäsa under en hop
  af kroppar och ruttna och ältas samman med den som bet den sista
  lifsgnistan ur mig, djupt i en stinkande grop skall jag ruttna, och
  ingen annan svarting än korpen skall ta offer på min begrafning, o, o,
  o!
  
  Och om _det_ vore nog, och om det komme strax! Men först skall jag leka,
  klättra som en fluga på murar och kokas i beck och olja och dränkas i
  grafven, där vattnet är tungt och svart af lik, tills det knappt bubblar
  längre, när en sjunker. Jag skall dö, jag skall dö! Och så veta det hela
  tiden, och fösas fram och lockas och se munter och tapper ut! --
  Begriper du nu?
  
                                  Jeanne.
  
  Men hvarför? Hvem skall du ...
  
                                  Mathieu.
  
  Jag, jag! Hvarför? -- Vet jag, hvilken djäfvul som drifver dem att spela
  käglor med oss, och bryr jag mig om det? Fogden har tagit mig därför,
  att han tycker, att jag har kött att hacka i, han blir min kägelkung,
  och grefven blir väl hans. Om fan tar oss alla, får han ställa opp oss
  efter rang och höra sig för hos grefven, hvad vi ha gjort och skulle
  göra, för själfva vet vi inte -- så får han ställa opp oss i bataljon
  och rulla sitt eldhufvud på oss, det blir nog mig, det träffar först.
  
  Men hör du, min skatt, du skall hjälpa mig fri du, annars är allt slut!
  Sätt dig här, på bänken här -- orkar jag bära allt! -- igen med mun, hör
  du, här är ju ingen som nyper dig! Sitt still och hör på och slå i, så
  fort jag smäller koppen i bordet!
  
  Jag kan köpa Tony-Robert för aderton piggsvin, guldecuerna med piggsvin
  på, begriper du! Han har alltid skrattat åt dåliga skämt, han kommer att
  skratta med halsen, när hufv'et är af, men den satan är dyr, två fick
  jag pruta, inte mera, och jag har bara sex, jag. Nu är det du, som skall
  skaffa mig resten.
  
                                  Jeanne.
  
  Resten? Hur mycket är det? Tretton, tolf, tolf! Men hur skall jag ...
  
                                  Mathieu.
  
  »Hur» -- i natt skall du skaffa dem.
  
                                  Jeanne.
  
  Ja visst, ja visst! Du kan inte få dö för mig. Men hur, säg?
  
                                  Mathieu.
  
  Tiden är för kort för hyckel och gyckel, sluta upp med det där! Har du
  pengarna på dig, så ta fram utan vidare, annars får du stjäla.
  
                                  Jeanne.
  
  Åh, men det är ju synd ...
  
                                  Mathieu.
  
  Hååh, vi ha väl syndat med hvarann förut! Låna då, låna skall du. Smakar
  det, hvad? Satans hyckleri! Skratta vill du, men inte låta kittla dig
  under armarna för anständighetens skull! Sluta upp, säger jag! Jag ska'
  pinas, jag, och träla och svettas blod och knackas ihjäl, du ska' sitta
  hemma, du och dra' förklä't öfver hufv'et och sucka ett par tag och
  gråta i famn på Margot och sucka igen: sådant är lifvet! -- och få dig
  en annan älskande måg, när året är om, men det skall inte ske, det svär
  jag dig! Ska' jag dö, ska' det vara slut med skrattet också! Ingen ska'
  skratta, ingen ska' smila, när jag inte har några läppar till skratt ...
  Bara de döda ska' grina ...
  
                                  Jeanne.
  
  Jo, jo visst, jag skall stjäla! Allt, hvad du vill, skall jag stjäla. Du
  får inte se så blodigt på mig! Drick vin, hör du! Det går alldeles rundt
  i mitt hufvud, och jag kan inte se, men du får visa mig, gripa kan jag
  och ge, ge kan jag! Visst skall jag stjäla, -- hvad gör det! -- allt
  hvad du vill, monstransen ur koret, kalken, jungfruns krans, om du vill.
  Du får inte dö!
  
                                  Mathieu.
  
  Jo, nu hittar du också på omöjligheter! Är det falskhet eller dumhet!
  Hör på! Svärfars pengar ska' du ta, ska' jag ha i natt.
  
                                  Jeanne.
  
  Åh, jag vet inte, vet inte, hvar de finns!
  
                                  Mathieu.
  
  Så sök, nosa, vädra! Här skall jag ha dem, här i handen, innan det är
  kväll, innan det är mörkt, hör du! Men du vet, din giriga häxa, du gör
  dig till, du vet, men jag svär dig, att, får jag inte min lösen i natt,
  går jag och ger oss an, båda två.
  
                                  Jeanne.
  
  Men ge mig då tid, ge mig tid, svär inte än! Jag skall leta och spåra,
  jag skall gräfva med naglarna, jag skall lyssna efter det. O, hvarför är
  han inte hemma, jag kunde ha bedt, jag kunde ha tiggt, jag kunde ha
  listat ur honom, hvar det är, men nu har jag själf, jag själf narrat
  honom bort! Hör! Om jag går och trampar så här, med klacken, tror du
  inte, man kan märka då, om det är en grop under? Hör, hör så tomt! O,
  jag vet inte, om det är i rummet ens, om han har något ens ... Det ekar
  så doft, hvar jag än går, det är helvetet under! Men hör, kom och hör
  här, fort, böj dig här! Slit upp plankan, den här, den här, åh, här är
  det, himmelens Gud! Alltihop skall du ha, allt, hvad du vill, får du,
  och skall göra med det, hvad du vill, och du går inte bort, och du
  håller af mig för det! Jag skall hitta på, hitta på en hel historia om
  pengarna, du skall höra, strax skall jag göra det, strax, -- en lustig
  historia. Du skall stanna här och skratta här och vara så glad! Nå fort!
  Nu får du upp den! Hu, hvad var det, som pep och glimmade till i det
  svarta, det brann som gnistor, det var ...
  
                                  Mathieu.
  
  Ingenting var det där! En råtta var det, som pep; har du inte gift åt
  råttorna, hva'? Du har! Så ge dem gift då, ge dem gift!
  
                    (Ser på henne med drucken misstro.)
  
  Satans list! Du leker med mig, du narrar mig, du visste, att det bara
  var en tom grop! Du ska' dö, din häxa, du ska' brinna som torrved, du
  ska' få skratta dig till döds du, när elden kittlar dig. Jag skall ge
  oss an, det svär jag, i kväll, genast, finns här ingen som hör! Du har
  glömt, du, hvad straff man får för synder som dina, hva'? Begriper du,
  hvad jag säger? Det är pålen och elden det, min alltför ömma svärmor!
  
                                  Jeanne.
  
  Nämn det inte, tyst, lek inte! Din synd är väl lika stor! Du vill väl
  inte döda dig själf!
  
                                  Mathieu.
  
  Och om jag dör för bödelns hand som har lärt yrket eller för en stackars
  klåpares som jag själf, det kvittar mig väl lika! Nej bättre, bättre är
  det, mycket bekvämare! Bara att lägga hufvudet på blocket, liksom när
  man somnar, så här, och sluta ögonen för alltihop! Där är ingen som
  piskar mig fram, ingen som slår, och rundt omkring gråter man öfver mig,
  tycker synd om mig och ber för min själ. Jag går till himlen jag, det är
  bättre det!
  
                                  Jeanne.
  
  Men när jag inte vet, inte kan! Hvarför är du så grym?
  
                                  Mathieu
                            l5286:(fortsätter).
  
  För jag slipper med bila och block, jag, som kommer själfmant och biktar
  och ångrar och gråter -- det blir lustigare, ju mer jag tänker på det!
  Ditt vin, det skall jag säga dig, är det enda ärliga med dig! -- Jag
  slipper med blocket, men du, du ska' flamma och krökas som en
  salamander, du ska' skina så grant som prinsessan i solslottet, som
  sol'n om kväll'n ska' du se ut. Men folk ska' förbanna dig och spotta i
  elden, men inte en endaste liten udd ska' bli släckt af _det_, ha, ha!
  Hvarenda en skall krypa och hviska och slicka och stinga och slå ihop
  som en krona om hufv'et på dig, hvarenda en skall gnaga och gnaga sig
  fet och fräta och sluka och stanna evinnerligt.
  
                                  Jeanne.
  
  Men jag kan ju inte, jag letar och trefvar; du ser ju, ser du inte, hur
  händerna skakar? Du gör, så allting hvirflar för mig, så jag ingenting
  vet. Och aldrig har jag hört, hvar pengarna finns ... Jag svider som ett
  enda sår, när du talar så där! O, visst har jag syndat och vetat och
  syndat ändå, för jag kunde inte, för du var så vacker och glad då också
  -- nu är du grym, nu är du vild af rus, drick inte mer!
  
                         (Hon slår omkull kruset.)
  
                                  Mathieu.
  
  Din häxa, din häxa, du ska' brinna! Tag hit nytt, eller jag går med
  detsamma! Tag hit nytt! Först ska' jag dricka så mycket, jag vill, sen
  ska' jag ångra mig och dö. Ser du, jag tänker på min själ jag, men du --
  kan också så gärna låta bli; det gagnar inte, ur elden tar de ingen, är
  rädda att bränna sina fingrar, änglarna! Hit med vinet! Likafullt går
  jag, vid Kristi sår svär jag, vid sankt Boniface och sankt Mahound, vid
  min själ, som jag lekt bort med dig, att jag går i denna kväll! Men
  först ska' jag ha min dryck, min dryck, hör du, min sista dryck vin!
  
                                   Jeanne
                           l5335:(stirrar nedåt).
  
  Hur det kryper som blod öfver tiljan! Sådant vin, sådant vin! »Hans
  sista dryck», hvem sade det? Någon annan sade det, inte han själf ...
  
                                  Mathieu.
  
  Nå!
  
                                  Jeanne.
  
  Du ser ju, att jag går!
  
     (Hon lyfter en källarlucka och försvinner långsamt nedför stegen;
     under tiden sitter Mathieu med handen mot tinningen, hufvudet
     nedlutadt, mumlar och ritar med foten i det spillda vinet. Jeanne
     kommer efter en lång stund störtande upp och slår igen luckan med
     en skräll. Hon står kvar i mörkret mellan denna och rummets
     bortersta hörn, där det står en kista, ställer kruset på kistan
                           och förblir orörlig.)
  
                                  Mathieu
                       l5361:(fortfarande nedlutad).
  
  Hur var det? Var det länge du dröjde, eller gick du nyss? Du var trilsk,
  ditt leda djur, du har dröjt länge, och här har jag väntat och törstat.
  Men det hjälper dig inte, du! Slå nu i fort och upp till rand' på
  koppen, så räcker det nog, för jag måste strax gå.
  
                                  Jeanne.
  
  Det blef lerigt, kruset, jag måste torka det, blef lerigt bara af, att
  jag måste ställa det på marken, förstår du, så här, just så här!
  
                               (Bönfallande.)
  
  Käre, o lek inte så grymt, o drick inte mer, du får ångra hvad du gör
  annars, tänk inte så vildt!
  
                            (Lågt och häftigt.)
  
  Det var svart därnere som mull, men det brast sönder och blef flammor,
  allt det svarta, det gungade och föll och föll. Och det svällde af stön
  och rop och hviskningar, och det kved under fötterna på mig, och det
  steg uppåt och kramade om knäna och skrek och höll mig öfver bröstet och
  tog andan af mig, och det grät, det var något, som grät i nöd -- och jag
  kan inte, kan inte lida att dö!
  
                                 (Hotande.)
  
  Där var en röst också, först hörde jag den här och sprang, men den var
  efter och, när jag lutade mig, var den invid örat -- akta dig!
  
                              (Bedjande igen.)
  
  Men du menar det ju inte, säg du gör det inte!
  
                                  Mathieu
                           l5407:(ser upp igen).
  
  Såå, pratar och grinar och smilar du evinnerligt, du? Hvad var det, du
  pratade om? Var det lerigt? Tag hit det ändå, tvärt, jag skall gå, jag
  måste skynda.
  
                                   Jeanne
                     l5416:(springer bort till kistan).
  
  Som du väljer. Du skall få ditt vin.
  
     (Hon öppnar kistan, letar fatt en duk och sysslar ett par
     ögonblick där, bär så fram kruset fort, håller det långt ifrån
                                   sig.)
  
                                  Mathieu.
  
  Det var vinsten och drägg i det, det var surt, nej beskt var det, det
  var äckligt, tvi! Din häxa, ditt troll, du har fördärfvat det för mig,
  du har blandat något i, du unnar mig inte min sista glädje.
  
                             (Brister i gråt).
  
  O, inte ens det sista, jag bad om, fick jag! Det skulle ha gjort mig så
  godt, och jag är så ledsen, så ledsen, så ledsen; jag skulle ha druckit
  och glömt och blifvit glad en stund. Tror du, att det är så roligt att
  dö, du? Nu har jag ingenting, och allt är så grått, och jag är så rädd
  för döden -- o, inte en klunk vin en gång!
  
                                   Jeanne
                           l5444:(gråter också).
  
  Ge mig det! Förlåt! Tag hit, jag skall skaffa annat, drick det inte,
  kanhända är det inte försent!
  
                                  Mathieu.
  
  Nej, nej, det du ville ge mig, det dricker jag!
  
                  (Läppjar igen, brister på nytt i gråt.)
  
  O, inte en glädje har jag vetat af, inte en enda, inte en enda! Gått
  vill har jag och gått vill och frågat efter vägen, och ingen har vetat
  alls! Vårt lif är bara till för gråt! Nu ser jag det, allt, nu vet jag
  det, allt!
  
                           (Stirrar ut för sig.)
  
  Mitt lif, mina år, se, som barn, som barn! I skymning, som barn i
  skymning med brinnande stickor i händerna ... de svänger kring i kretsar
  och dansar och skrattar, i skymningen. Skrattet glimmar till, där skenet
  flämtar, och munnar och tänder och ögon lysa, och så slockna stickorna,
  och mörkret blir allt tyngre och stelare ... -- jag tycker, det var just
  nyss, jag lekte så, och nu är jag trött och vill somna, och jag har inte
  min säng.
  
                                   Jeanne
                   l5476:(griper fatt i honom i ångest).
  
  Det var gift i vinet.
  
                                  Mathieu.
  
  I allt, i allt var det gift. Det är ju det, jag säger.
  
                                  Jeanne.
  
  Det var gift, du drack, råttgift! Jag ville rädda mig, jag såg ingen
  råd, du hotade så svårt, -- jag hällde det i nyss, vid kistan.
  
                                  Mathieu
             l5494:(spritter till, rösten hård och trång igen).
  
  Så är du förbannad, du, så är du evinnerligt dömd! Du ska' flaxa, som
  fågeln på limspöt, och klibbigt och kallt ska' det snärja dig, och din
  blick ska' stå stel som på ett lik. Du ska' inte få luft till ett rop,
  du ska' inte få en droppe att läska dig med, här slår jag kruset i golf!
  Inte en droppe drägg ens ska' du ha, ingenting, ingenting!
  
                                   Jeanne
       l5506:(ser stelt på skärfvorna, ser längre bort med stirrande
                                    blick).
  
  Det och det och allt har jag visst drömt! -- Då skulle det ske, då fanns
  det ingen väg! Då är jag obevekligt dömd!
  
                                  Mathieu.
  
  Och om du slipper att brinna här genom ditt gemena dåd, i helvetet
  kommer du ändå, var du så viss! Bikta dig, det kan du aldrig, aldrig får
  du absolution, det går inte, inte värdt att försöka ens, mässa, det får
  du aldrig höra! Evinnerligt ska' det fräta dig, det ska' tynga dig
  knakande ned och pressa dig i sömnen, du skall skälfva, när du somnar
  och spritta till, när du vaknar, din blick skall bli som en vargs. Du
  ska' brinna ändå till slut, det har inte hjälpt dig, du ska' brinna i
  evighet! Jag ska' se dig ibland, jag ska' ropa på dig ibland ... din
  djäfvul, det är du, som skulle svida, inte jag, det var du, det var hon,
  hon som står där och smälter hop med väggen, hor har hon begått, mord
  har hon begått, grå är hon, men röd skall hon bli, det är hon, som har
  gjort det. Jag drack bara, så här, så här höll jag, -- åh, kruset hade
  hon också sönder -- jag drack, då var där gift i, och det visste jag
  inte, rådde inte för det. Nå'n hade lagt det där, i vinet! Det är
  hemskt, det gråa, det suger en i sig -- vore det bara ljust -- hvem
  skulle då synda?
  
                                   Jeanne
              l5539:(har ej hört, ser fortfarande stelt ned).
  
  Och mässan, mässan! Aldrig får jag höra den mer! Bikt, åh omöjligt,
  aldrig! Mitt lif är förspilldt, mitt lif är förspilldt!
  
              (Slår händerna hop öfver hufvudet, springer ut.)
  
  
                                    II.
  
     Fram mot skymningen en vinterdag. Bruna fält med isflak och här
     och där en strimma naken jord. En väg rätt fram med vissna
     blomstånd vid sidan och, långt emellan, nakna träd. Längst bort
     en kyrka, liten och grå mot den gråa himmeln, tryckt ned i lugn
     och halft skymd af dungar, på båda sidor om vägen, nära
     kyrkan, tvänne popplar med något löf kvar, så att de teckna sig
     mörkt och skarpt. På vägen kommer Jeanne långsamt gående, ofta
     korsande den, som om hon sökte att komma ut på andra stigar. Hon
     är grå och smutsig, flera år ha gått sedan sist, och hon ser rätt
          gammal ut. Hela tiden går hon, och hon talar och tänker:
  
     Kyrkan, åh kyrkan, åh tordes jag blott!
     Se'n jag såg den sist, har ett år väl gått,
     Det var här, jag vände och kunde ej mer --
     Kan jag nu? -- Åh, bara så tornet jag ser!
     Bara tornet med spiran som lyfter sig skön,
     Liksom armar med händerna sträckta i bön ...
     På knä, på knä ligger kyrkan för Gud
     Och ropar vår synd uti klockornas ljud,
     Men nu är hon tyst, ej en hviskning af hot --
     Tänk att bara få smyga intill hennes fot,
     Tänk att trycka sig tätt intill klädningens rand! --
     Men då skulle det lösa sig, tystnadens band,
     Och klockorna kasta sig vildt under dån,
     Och genljuden välta sig fjärran ifrån,
     Och himmelen själf skulle doft klämta med,
     Ty jag får inte, kan ej ens önska mig fred. --
     Men att se den, att bara så sakta gå,
     Tills den vigda jorden jag nästan kan nå,
     Så tyst och så lätt som ett ingenting,
     Och bara ett endaste hvarf gå kring
     Och tröskeln se och porten på glänt
     Och fönstren, som alla så väl jag känt, --
     Fast helt svarta nu, medan dagern dör --
     Och det lugna mörkret därinnanför!
     Åh, bara från stängslet, ej närmare gå!
     Om bara jag tordes, tordes ändå!
     Så kallt, så skärande kallt, som det är!
     Det är aldrig så kallt som på fältet här,
     En vind här ... den smyger från asparnas mo,
     Ligger stilla på isen och rufvar i bo,
     Men han hör, hur den andas, man känner hvar fläkt
     Hur den suger och suger sig genom ens dräkt,
     Det är mera än köld, det är hat däri. --
     Åh, stackars vind, som i hat skall förbli!
  
                     (Hon stannar och ser ned för sig.)
  
     Och tänk på den gamle, jag vårdade sist!
     Han var alldeles grå utaf sorg och brist,
     Hans anlet var stelt, och hans blick var som is,
     Jag tror nästan, han glömt, hur det käns vid en spis
     Och alla de vänliga ord, som man har, --
     Se'n hans dotter körde på dörren sin far
     Och långt förut, kanske långt förut.
     Han var mera än död, han var alldeles slut.
     Han hade glömt bort om en tjänst att be,
     Han hade ej annat än hat att ge,
     Och han gitte knappt mumla, men såg och såg --
     När jag gaf honom skötsel nu, där han låg,
     Då sade han hvasst: du vill skaffa dig godt
     Hos den rike däruppe, nu hycklar du blott! --
     Och han trodde det ständigt så, och han dog ...
  
               (Hon går omedvetet vidare och skakar på sig.)
  
     För mig, för mig, jo det hjälpte mig nog!
     Det vore just värdt för mig att ta fatt
     Och samla till lösen en kärleksskatt!
     O, svag som min andedräkts hvirflande rök
     Mot luftens köld vore hvarje försök,
     Ej tusen års bot vägde upp mitt brott! --
     Men stackars hans ögon som brusto i grått,
     Så vilsna, så vilsna, och ingenting lärt!
  
     Hur är det ej ändå så vackert och kärt
     Det fältet, så armt i sitt vissnade strå,
     Och alarnas grenar med frosten på
     Och isens blåsvarta, blänkande flak
     Och himlens täta och disiga tak!
     Det är jorden, den bär mig, jag älskar den jämnt.
  
                          (Böjer sig hastigt ned.)
  
     Se, se, så när, att min fot den klämt!
     Är du död? Har du svultit och frusit ihjäl? --
     Den är alldeles kall och alldeles stel.
     Se, se lilla pälsen, så svart och så fin,
     Små fötter och klor och så sorglig en min
     Med de halföppna ögonnes glans som är spräckt!
     Se, Gud har ju skapt den och gifvit den dräkt,
     Och åt lifvet den gladts och har sprungit så fritt,
     Lilla röda hjärtat har klappat som mitt.
     Bara råtta, -- ett under, ett under ändå! --
     Kanhända att lifvet kan vakna och slå.
     Jag skall lägga den här.
  
                         (Stoppar den in i barmen.)
  
                              Så hårdt och så tungt
     Är lifvet, det trampar och krossar så lugnt,
     Som om känsel och ängslan och fasa ej fanns.
     Nu tränger ur molnen en järnhvit glans,
     Och hvar fåra glimmar så frostigt klart.
     Till natten blir det nog vackert snart,
     Och himlen blir djupblå och alldeles ren,
     Och det klingar af köld under stjärnornas sken,
     Och ingen vet, hvad som stelnar därvid.
  
     O, all den oändliga smärta och strid,
     Som jag sett, o, sorg som ej ryms i en röst,
     Men i stumhet trycker och sargar ett bröst,
     Och blickar, så tunga och svarta som jord,
     Och klanglösa, sällsamma, mörkrädda ord
     Som liksom för egna steg rycka till,
     Och hatet och harmen som städse gå vill! --
     Det har funnits glädje och finns kanske än,
     Men det tycks mig, att sorgen förintar den,
     Liksom dagen förintar den dröm, som han väckt,
     Liksom vatten förintar den eld, som det släckt, --
     Och att glädjen likt solsken sitt glitter drar
     Öfver orörda djupen, där sorgen finns kvar.
     Se, döden först, hvem har honom flytt?
     Och synden, hur kommer han ständigt på nytt
     Och trampar som fötter på nattfrusen sjö
     Hvart lugn som förgätit det ordet: att dö. --
     Och ingen förtjänar väl salighets skatt,
     Men ingen, o ingen, fördömelsens natt!
     Jag har flickor känt, som sitt barn ha dränkt, --
     Men hvad fasa och skräck, förr'n de sådant ens tänkt!
     Jag har flickor känt som sitt barn ha dränkt, --
     Hvilka stackars förvirrade lif, de fört! --
     Och om också ej nå'nsin de ånger känt,
     Hvilken gnistrande oro i blickarna brännt!
     Som vargar de svultit och drifvits i brott, --
     Och jag själf, o, förtjänar jag lidandets lott?
     Jo jag, jo, jag!
  
     (Vägen framåt kommer prästen, hans mörka kappa står tung och
     skarp mot luften mellan popplarna. Jeanne ser honom ej och hör ej
     isen brista under hans steg. Han blickar forskande mot henne; då
                          han är nära, talar han:)
  
     Se Jeanne, se Jeanne Guibour? Jo visst!
     Så kom du, Jeanne, du kom till sist.
  
                                   Jeanne
                          l5708:(brister i gråt).
  
     Herr Nicholas ...
  
                                  Prästen.
  
                       Jag väntat så,
     Jag väntat. Många rykten gå
     Ännu om dig, se'n du försvann,
     Och blodigt tunga rykten, Jeanne.
  
                                  Jeanne.
  
     Ej tunga nog att målet nå,
     Ej mörka nog.
  
                                  Prästen.
  
                   Jag tänkte så!
     Då är det blod som tynger ner
     Din frusna skuldra?
  
                                  Jeanne.
  
                         Mycket mer,
     Herr Nicholas, ej ord förslå
     Att säga allt ...
  
                                  Prästen.
  
                       Jag tänkte så!
     Då är det svek och djuriskt brott
     Som slipprig gjort den stig, du gått
     Med dödstrött fot och fuktig kind, --
     Då har du stirrat blicken blind
     I sinnets svarta djup och ser
     Ej glimt till räddning?
  
                                  Jeanne.
  
                             Mycket mer,
     Herr Nicholas, det ordet där,
     Det »räddning», tomt som vind det är.
     Det tycks mig, ej ens ordet finns ...
  
                                  Prästen.
  
     I ständig nöd ditt brott du minns?
  
                                  Jeanne.
  
     Till minsta steg och röst och min,
     Till minsta falska löjes grin. --
     Jag visste intet, bara dref
     För tid och storm, men klart det blef,
     Och klart jag såg -- för sent -- och ser.
  
                                  Prästen.
  
     Då har du tryckts i ånger ner
     Så lågt som lägsta kryp i jord?
  
                                  Jeanne.
  
     Så lågt! (l5773:sakta) Ack ånger, än ett ord,
     Jag sett till bottnen helt -- jag tror ...
  
                                  Prästen
                           l5778:(hör henne ej.)
  
     Så höj du blicken, Jeanne Guibour!
     Ett under, under är dig när,
     Och, om du vill, så högt det bär,
     Som böjd du var. Se, ångerns gråt,
     Den är som regn att glädjas åt,
     Är till att glittra skönt i ljus,
     Och hvalfvet till Gudfaders hus
     Är bygdt af sådant stoff. Se hit!
     Jo, du _har_ ångrat. Ej så hvit
     Du lyste annars, ej så klar
     En blick ditt ögas smärta bar. --
     Så hör, så hör! Du vet det, Jeanne,
     Att han, hvars blod för hvarje man
     Och hvarje kvinna varmt har stänkt,
     I kyrkans lyfta händer skänkt
     Sin nåd, det visste du, ej sant?
     Men fanns där plats vid bordets kant,
     Du tänkte -- skall ej hvarje gäst
     Dra åt sig manteln som för pest,
     När sådant brott bärs fram som ditt. --
     Nej, Jeanne. Så hör och andas fritt!
     Bär du, så som ditt brott var tungt,
     Så mycken ånger fram, och lugnt
     Du hoppas kan, bär du blott tro,
     Och lätt du lyfts till fröjd och ro,
     När nog du lidit, lyfts mot höjd,
     Af smärta blek och blek af fröjd.
     Så kom till bikten, Jeanne Guibour!
  
                                   Jeanne
     l5812:(har lyssnat i stilla tjusning, men lyssnat som på en dröm,
       och hela tiden burit den tanke, hon stannat vid först. Med högre
                                    röst:)
  
     Det ordet, ånger -- hör, jag tror,
     Jag vet -- en annan stig det bär, --
     När djupast i dess djup man är,
     Då är den slut.
  
                                  Prästen.
  
                     Din ånger slut?
  
                                  Jeanne.
  
     Då vidgar allt sig gränslöst ut.
     I frostig klarhet rymden käns --
     Jag vet ej hur -- då finns ej gräns.
  
                                  Prästen.
  
     Din ånger slut? -- Du famlar svag.
  
                                  Jeanne.
  
     Jo, slut. -- Det var ej jag, ej jag,
     Som bröt. Det dref och band och höll. --
     Kan stenen ångra, att den föll? --
     Jo då, -- nu är jag icke mer
     Mig själf, men allt hvad ögat ser
     Af sorg, och hjärtat anar till. --
     Åh, ord! Min tanke löper vill.
     Det är först nu, jag ser det klart,
     Först nu jag vet, och underbart
     Min egen röst mig skrämmer än,
     Men jag har drömt det längese'n
     Och ändå längtat, längtar nu
     Till kyrkan ...
  
                                  Prästen.
  
                     Jeanne, hör på mig du,
     Och häda ej i yrsel! Hör:
     Ditt minne ej dig fasa gör?
     Du skyr, du ångrar ingenting?
  
                                  Jeanne.
  
     Jo, blodig synd. -- Men se Er kring!
     Är icke luften tung af gråt,
     Står smärtan ej vid hvarje stråt? --
     Hvad är väl jag att dröja vid
     Ens för mig själf en flyktig tid?
     Medlidande jag känner blott
     Vid min och allas arma lott.
     Hvad är väl jag att akta på?
     Hvad är väl jag att misskund få,
     När _det_ och _det_ är böjdt i nöd? --
     Och så blef ångern still och död --
     Jag vet ej, hur min tanke bar ...
  
                                  Prästen.
  
     Men Jeanne, men Jeanne, din blick är klar.
     Jag ej förstår. -- Men hör mig, Jeanne!
     Du tror på den, hvars hjärtblod rann
     För dig i nöd, och vet och tror,
     Att sällhet finnes, där han bor.
  
                                  Jeanne.
  
     Jag tror och vet, hans hjärta sved,
     Jag tror och vet blott, att han led,
     Jag lider med i allt hans kval,
     Men sällhet -- nej.
  
                                  Prästen.
  
                         Ett sällsamt tal! --
     Men han är guddom, guddom Jeanne!
  
                                  Jeanne.
  
     Men djupt i hjärtat hvarje man
     Och hvarje kvinna smärtan bär,
     Och kring oss lider allt, som är --
  
                           (Stirrar ut för sig.)
  
     O ja, jag vet, de sjöngo så,
     Och sant det var, men ack ändå
     Ej till för mig och ej bestämdt --
     Men hur jag längtar, längtar jämt
     Till sådan sång! Att höra blott
     En mässa! -- Säg mig, om mitt brott
     För alltid, alltid stängt mig ut! --
     Jag vet ej hur, men tror, till slut
     Den skulle skänka annan ro,
     Än den jag har.
  
                                  Prästen.
  
                     Du måste tro,
     Du måste ångra ännu, Jeanne!
  
                                  Jeanne.
  
     Å, tro -- men jag som bara kan
     I smärta känna!
  
                                  Prästen.
  
                     Genom bikt
     Går vägen, genom bönens plikt.
  
                                  Jeanne.
  
     Men för mig själf jag intet ber.
     Blott mässan ...
  
                                  Prästen.
  
                     Intet hopp jag ger. --
     Jag vet ej alls, jag ej förstår.
  
     (Vänder sig om utan den välsignelse, hon omedvetet böjt sig mot.)
  
                                  Jeanne.
  
     Men det är sant -- för mig. -- Han går!
     Åh, han har gått, och allt är slut.
  
                             (Brister i gråt.)
  
     Nu är jag ensam som förut,
     Och ingen mässa, ingen sång!
     Ej se genom dörren in en gång!
     Jag skulle ha vetat, om rätt jag har,
     Jag skulle ha frågat och tiggt mig kvar.
     Ej glömma jag kan, hvad jag lidit mig till,
     Men kanske jag märkt, att jag bara gått vill,
     Om jag hört deras sång, att jag nära stod,
     Bara dörren mig öppnats. -- Så hett är mitt blod.
     Hvad jag talte, jag vet knappt. Så sällsamt det löd,
     Men var mitt ändå.
  
                            (Ser ned i barmen.)
  
                        Se han var inte död!
     Se, han rör sig! Åh, blott litet äta nu!
     Se här mitt bröd, du skall få det du
  
                              (Böjer sig ned.)
  
     Och en grop i mull och en klädningsflik,
     Så är du för vintern bärgad och rik.
  
                     (Ser upp och märker, hvar hon är.)
  
     Se, så nära kyrkan! Så vacker hon är,
     Så innerligt fridfull och lugn och kär!
     Mot himmelen sträfvar det, tornet, blott. --
     De ha inte en tanke för straff och för brott,
     De klockorna nu. -- Om jag tordes mig fram! --
     Därinne, så drömmande allvarsam
     Var dagern där, och Gudsmodern så huld
     Och leende blek under glorians guld,
     Och i koret sonen, så mild i sin död,
     Och Sankt Josef med kalken, af blod så röd,
     Och prästens röst och förlåtelsens fred,
     Öfver böjda hufvuden flödande ned!
     Af guldblommigt siden var prästens rock,
     Som en sol var monstransen med gyllene lock,
     Och så vackert, så vackert det glimmade allt!
     I det vackraste fönstret var Jungfruns gestalt.
     På ett moln hon satt, hennes spetsiga fot
     I guldsko var stödd på ett hvilande klot.
     Hennes mantel var purpur med slingrande band,
     Något gyllene glänste uti hennes hand,
     Hon hade sitt barn på knä't så tryggt,
     Och ett hvalf öfver hufvudet stjärnorna byggt.
     Sankt Johannes, den lille, sig lutade fram
     Emot Jesus med korsstafven stödd mot ett lam.
     Och en krans utaf blommor i handen han bjöd,
     Så sällsamma blommor, med glans så röd,
     Liksom rosor af blod med de hvassaste blad ...
     På ett fönster vid sidan, där lyste en rad
     Af hvita män uti veckig dräkt;
     Så sällsamt de händerna uppåt sträckt,
     Och kantiga stenar de höllo däri, --
     Kring öppnade munnar låg stelnadt ett skri.
     Framför dem en kvinna stod blickande skyggt,
     Sina händer hon knäppta mot bröstet tryckt,
     Hennes klädning var mörk som förtviflan och nöd,
     Och i midten stod Jesus och lydnad bjöd.
     Till hvad? -- Jag vet ej. Så sträng såg han ut,
     Där var tungor på glorian, hvassa som spjut. --
     De sade, att kvinnan förnekade Gud
     I synd och nu jagades bort på hans bud --
     O, så ginge det mig, när dit in jag gått.
  
                                (Vänder om.)
  
     Så förfärande, svindlande stort är mitt brott.
     Som en giftig växt för min syn det sig ter.
     I den feta mull skjuter roten ner
     Med trefvande fingrar, så het som en brand,
     Skörlefnaden, djäfvulens kolsvarta hand,
     Och mullen är lättsinn och glömska och flärd,
     Och af falskhetens glittrande regn är den närd,
     Och stjälken är stolthet som reser sig spröd,
     Och den svartröda blomman är fasa och död,
     Och frukten, frukten -- o, bitter att få!
  
                              (Ser upp igen.)
  
     Så dyster himlen, så stelnande grå!
     Så naken jorden, så skrämd och så tryckt,
     Förlamad de svarta fåglarnas flykt,
     Och allt, som har lif, uti dvala lagdt
     Under tunga drömmars tvingande makt,
     Eller irrande, spårande, klagande gällt,
     Med glimmande, isgröna ögon af svält,
     Med flåsande svalg och med indragen buk
     Och mot rofvet krypande sakta på huk. --
     O, offer och bödel, hvad är deras lif?
     För kölden och hungern ett tidsfördrif. --
     Och det föds, och det dör, blir dag och blir natt ...
  
                              (Böjer sig ned.)
  
     Och ändå så skönt! Hvilken glittrande skatt!
     Se, bara den vissnade tistelns blad,
     Så hvita af nålar, rad intill rad,
     En mystisk ros utaf frost så ren! --
     Se, glänser den ej med ett sällsamt sken?
     Se, kölden själf vill skapa och ge,
     I skönhet och skälfvande finhet sig te!
     Så vackert, så vackert, se allt är Gud!
  
              (Med hög röst, liksom fylld af seende visshet:)
  
     Jag har brutit i synd emot hvarje hans bud.
     Jag har störtat en själ i fördömelsens brand. --
     På mig hvar skuld med sin krossande hand,
     På mig hvart mörker från namnlöst svek,
     På mig hvar följd af min blodiga lek! --
     Och dock kan det tyckas mig, allt förgår,
     Och mitt hjärta blir fylldt till dess innersta vrår,
     Ej af synd, ej af skuld, ej af ånger ens,
     Men en smältande känsla som icke har gräns. --
     Är den Gud? -- Den är ändlös och stor liksom Gud. --
     Är den bön? -- Men den finner så sällsamma ljud. --
     Är den vilsen, min bön, när jag bara kan be:
     Måtte intet lefvande stoft lida ve!
  
     Då glimmar det till från marken, liksom om ett sken legat gömdt
     däri och brustit fram i en skälfning. När hon, yr och svindlande
     därunder, vänder sig om, kommer där en man på vägen till kyrkan,
     han är helt nära, hon vet icke, hvarifrån han kommit; plötsligt
     är han där. Hans dräkt är som den djupa skyn bakom. Det är, som
     om han tagit en flik af den och svept om sig; i långa veck faller
     den om hans smärta kropp ned till fötterna som tyckas glida fram
     öfver den frusna vägen. Hans ansikte är lysande hvitt. Hans
     kinder och läppar äro skägglösa som ett barns, hans mun är
     öppen som till ett leende, men han ler icke, och hans ögon äro
     allvarliga och djupa. De stå riktade mot henne utan att blinka
     eller skälfva det ringaste, uttrycket blir däraf sällsamt
     ojordiskt, tycks innehålla evig klarhet, en evighet större än
     stjärnors. Han talar, och hans röst har i sin jämna, klara höjd
                          något af samma evighet:
  
     En mässa vill du höra. Kom!
  
                                  Jeanne.
  
     O nej, o knappt ens jag drömt därom!
     Jag ville blott kyssa kyrkans sten
     Och falla på knä, där en gång jag var ren,
     Och se dit in, o, då vore jag nöjd. --
     En mässa, det vore ju salighets höjd!
     Det ordet en gång för mitt öra klang
     Med ljud af en sträng som för alltid sprang --
     Jag! Aldrig, aldrig i evighet!
  
                                  Mannen.
  
     Din synd, din tanke, allt jag vet. --
     Så kom! Vi följas med hvarann!
  
                                  Jeanne.
  
     Din hand är kall, du bleke man,
     Men kyler ej. Hvem är du, säg!
  
                                  Mannen.
  
     Den som går med dig på din väg. --
     Vänd blicken inåt! Det är där,
     Det gäller. Se, hvem själf du är!
  
                                  Jeanne.
  
     O, knappt jag vet det, vet det mer.
     En rymd, en rymd i glans jag ser.
     Det fallit något tungt och svart,
     Det jublar, drifver, -- vet ej hvart, --
     Det gryr, det stiger underbart.
     Jag vet, jag går mot något klart,
     Mot stora, sanningsdjupa ting.
  
                                  Mannen.
  
     Så höj din blick och se dig kring!
  
     Då reser sig framför dem kyrkans kor, och alla dess fönster glöda,
     Det gnistrar i blått, det glimmar i gult, det brinner i purpurn röda,
     Det hvita blir rent som himmelens väg högst upp under frostnattens
        hvälfning,
     Och stjärnorna öfver Marias tron se framåt utan en skälfning,
     Och leendet öfver Marias mun, i allt, i allt det lyser.
     Och ned öfver markens nakna vidd som hvit utaf frostkorn fryser,
     Där väfva sig strålarna in i hvarann, och långt, som skenet räcker,
     Af underblommor en lysande flock orörlig sig uppåt sträcker.
  
                                  Jeanne.
  
     Så ljust, o aldrig det förr väl händt!
     Man måtte väl tusen vaxljus ha tändt!
     Är väl fullt af mänskor -- och jag dit in? --
     Se, se, nu fattar jag dess sinn,
     Det fönstret där och kvinnans brott, --
     De visste det icke -- se, nåd har hon fått!
     Se, handen hans, se blicken hans!
     Förbarmande endast har sådan glans! --
     De visste det icke, de hädade blott. --
     O, stackars alla de blindas brott! --
     Se, misskund, misskund blott är Gud!
     Så kom, jag anar mässans ljud!
  
                                  Mannen.
  
     Nej icke dit, ej mänskoting!
     Nej större, högre -- se dig kring!
  
     De tunga molnen ha slutit nu tillsamman i glidande flykt sig,
     Oändligt vidt, oändligt högt en blåsvart hvälfning har byggt sig,
     Är djup af rullande tiders djup, som rymden stor är dess resning. --
     Det lättnar dit uppåt, och stjärnors ljus stå bleka i skyarnas glesning.
     En våg, en flod af smältande guld på murarnas mörker brinner,
     Och purpurgyllent och rödviolett i blåaste skuggor försvinner,
     Och pelarliknande massor stå fram, där ljus mot mörker sig brutit.
     Därframme har koret växt upp emot skyn och högt till dess hvalf sig
        slutit
     Och glimmar i lugn och lyser i prakt från sockel till smärtaste tinne,
     Och därifrån kommer den, ljusets flod, och solen själf är därinne.
  
     Dess röda flamma är mild och stor, mot blicken vidgas i glöd den,
     Är klar af seende ögons glans och varm som af hjärtblodets flöden.
     Den lefver, växer, blad efter blad ur glimmande knoppen skjuter,
     En underblomma, en mystisk ros i svartnande purpur sig sluter
     I krans om solens flämtande rund, och Jeanne är i undran fången;
     Hon tänker ej, -- sänker ej blickens fröjd,
     Hon står stel utaf häpnad och bakåt böjd
     Och känner, men hör ej sången.
  
     Ty det sjunger ur klingande strupar
     Under solens rytmiska brand,
     Och sången lyfts upp och fördjupar
     Sig långt under skyarnas rand.
     Invid muren en rad utaf gossar
     I dräkter af purpur där står.
     På kinderna rodnaden blossar,
     Och blicken är klar som en tår.
     Deras vågiga lockar falla
     Längs det lyftade anletets ro,
     Och korsvis knäppa de alla
     Sina händer om sångernas bo.
     Som en frans af spetsiga lågor
     I jämnhöjd bärs deras kör
     Och stiger och sjunker i vågor --
     Hon förnimmer den, Jeanne, och hon hör:
  
     Så fjärran sväfvar himlens hus.
     Stig sång, sträck vingen ut!
     Åh, hvita, hvita, hvita ljus
     Skola möta en gång till slut!
     Mot blick som vidgad skådar
     Skall lysa blickars krets,
     Och sången i tunna trådar
     Lyftas mot hvalfvets spets.
  
                                  Jeanne.
  
     Mitt språk, mitt eget språk, som går
     Mot Gud -- åh, mässan jag förstår
     Hvart ord! Tack! Tack!
  
                               (Sången igen:)
  
     Af bön och längtan, kedjor bind,
     Sträck ut din famn, o tro! --
     Åh, sakta, sakta, sakta vind
     Skall vyssa hvart namn till ro!
     Af lifvets natt skall du minnas
     Ej vikande skugga ens;
     Och intet annat skall finnas,
     Än glädje utan gräns.
  
                                   Jeanne
      l6240:(ser stum mot jorden, känner foten tung, och sinnet tungt.
       Då höjer sig en röst bakom henne, det är mannens som förde henne
       dit; hon vet det, men hennes hjärta spritter till i igenkännande,
        som vore det sin egen röst, hon hörde i en dröm, och hon hör):
  
     Vi arma, hur skola vi känna oändliga glädjen, säg --
     Med famlande händer i mörker hur finna vår väg?
     Vår dag är ett nät af skuggor, af ljusets flykt och dess bäfvan,
     Som blinda rötter i mullen vårt hjärtas kamp och trefvan,
     Ett flarn, som för floden stiger och bärs och sjunker i kvaf,
     Vårt lif -- och ett fjärran under, det hopp, man oss gaf!
  
                                   Jeanne
                           l6251:(hviskar sakta:)
  
     Det, det var mitt, mitt språk hvart ord --
     Det kom ur själfva vår svarta jord.
  
                                   Kören
                   l6258:(därframme, skrämdt bortdöende:)
  
     O, borta vår vackra, vackra dröm, --
     Vi kunna ej längre se!
     I händerna ögon och anlet göm!
     Oss sluter allt trängre ve.
     En luftning oss undan drifver
     Som vallmons blekröda blad,
     Och hopplös begrundan förblifver
     Under pelarnas brinnande rad.
  
     (Då brister där fram en sång ur murar och mark, ur hela rymden.
             Som ett regn, ett mäktigt regn af röster är det).
  
     Ej se, ej syn är befriande,
     Ej aning om fjärran tröst.
     Lyss, lyss till dit inres siande
     Och djupa, förlossande röst!
     Ur lidandes smärta den föddes,
     Medlidandes smärta den bär --
     Den frälsning, det hopp som föröddes,
     I din egen känsla det är!
  
                                   Jeanne
                        l6285:(i hänförd förvirring)
  
     Mitt, mitt, jag visste det, hörde dess brus, --
     Men nu brister det fram i så sällsamt ljus, --
     Mitt det också, men först nu är det mitt!
     Se koret, koret, det lyser i hvitt!
     Han är här, härinne, ej bild det var,
     Han själf, -- han ensam, ensam är kvar!
  
       (Och det sjunger bakom henne, det är ledsvennen som sjunger:)
  
     Här bär jag din synd, här bär jag ditt brott,
     Jag bär dina minnen, Jeanne Guibour!
     Det är tunga, tunga stenar blott, --
     Ej lif i dem längre gror.
     Här lägger jag ner den börda, du bar
     I ständigt trängre, trängre skam, --
     Det är mull mot mull, det är något som _var_, --
     Men du, gå längre, längre fram!
  
                         (Och öfver henne röster:)
  
     Du bär, du bär ett förlossande
     Och djupt och allvetande ting.
     Se, känn, huru skenet, blossande,
     I purpur, dig sluter omkring!
     Ur stumt, ur stumt förbidande
     Har det brutit sig fram likt ett skri,
     Sin egen frälsning, medlidande
     Med all världens vishet uti!
  
                                   Jeanne
                              l6320:(i yrsel)
  
     Jag lyftes mildt, knappt rör sig min fot.
     Jag är lätt, så lätt, och klar min röst.
     Jag vet icke hvad, jag har tagit emot, --
     All världens sorg och all världens tröst!
     Att gråta är ljuft, är ljuft som en skänk --
     Åh, hela mitt lif en brusten länk!
     Det är icke jag som böjer mig ner,
     Det är allt som lefver, det ser, o, det ser!
  
                                 Ledsvennen
                l6333:(tar henne vid handen och reser henne)
  
     Så bringa vi mässe-offret, Jeanne
     För alla lidande släkten här!
     I hjärtat var elden som glödde och brann,
     Och rökverk andedräkten bär --
     Den stiger i luftens köld mot hans fot,
     Och han böjer sig, böjer sig, tar den emot!
  
                                  Jeanne.
  
     Mig helt jag ger och allt och allt
     Som tog i min sökande tanke gestalt.
     Hans egen nöd jag i aning bär --
     Jag själf, hvar är _jag_, -- _se allt_ är här!
  
                                Ledsvennen.
  
     Så lyfter jag monstransen, Jeanne --
     Hör sång, hör klang i sakta vind!
     Så röd och varm är glansen, Jeanne --
     Så se och se och se dig blind!
  
                                  Jeanne.
  
     O solen, solen själf det är!
     Den blöder. -- Annars borta allt!
     Åh, se hans sträckta arm, som bär!
     Den mörka skyn har hans gestalt; --
     Och korets hvita, hvita gud,
     Han log -- han är försvunnen nu. --
     Här är så ensamt, hörs ej ljud,
     Och glansen är förbrunnen nu;
     Den dröjer blott i skimmer kvar
     På hvalf, som mörkret brister ur, --
     De glida -- skyar blott det var,
     Och trång och mörk är kyrkans mur.
  
                     (Vänder sig om långsamt, leende.)
  
     Nu har jag mässan, mässan hört,
     Till målet har min längtan fört,
     Och allt, och allt har jag förstått, --
     Nu har jag min ro för evigt fått!
  
                               (Går framåt.)
  
     Nu är mig lika, hvart jag går,
     Som dag min timme, som dag mitt år!
     Jag lyss och jag lyss till min visshets ljud:
     Medlidandets värme är allt, är Gud!
  
                        (Sökande tillbaka i minnet.)
  
     Så mycket nyss jag förnimma fick.
     Där var sång för min hörsel, ljus för min blick,
     Gestalter, änglar, -- jag finner ej ord!
     Ej svagaste skugga de sänkte på jord,
     Deras öga var lugnt som ett ljus och klart,
     Och allt var lysande underbart,
     Och ändå var allt, alltsammans mitt --
     Jag kanske det skapat i drömmen fritt!
  
                          (Brister ut i visshet.)
  
     Ja, om det, om det nu också fanns
     Jag tigger ej, längtar ej upp till dess glans.
     Den kära, lidande jorden är vår,
     Den är här, vår glädje, här våra sår,
     Fullkomningen här och _vår_ evighet --
     Åh, ana ej alla det? Jag, jag _vet_!
     De, de däruppe, ej helt de förstå
     Medlidandets vishet, de dröjde ej då,
     Då vore de här, och de lede som vi.
     Ur tårar födes den blick som är fri,
     Och kall är lyckan, hur lätt och hur hvit,
     Och går vägen därifrån, ej dit.
  
                             (Hon går vidare.)
  
  
  
  
                                Rosengiftet.
  
  
  När Maurice kom in i kabinettet, höll Mutine på att genom dragning i den
  sidenfodrade jalusien jaga en bred solfläck upp mot fönstrets hörn och
  stänga in den där; madame ville bara se en strimma af luft åt andra
  sidan, där dess glans icke var så stark, bara pärlfärg öfver bleknadt
  blått. Madame själf höll hufvudet lätt lyftadt från stolens rygg, emedan
  hon var trött af att hvila det, och såg upp mot honom med en blick som
  bara gaf intryck af matt blågrå genomskinlighet, men ingenting annat,
  och hennes svar på hans hälsning var bara en aning till rörelse af
  ögonlocken och ett leende, så svagt som stoftet från en snuddande
  fjärilsvinge.
  
  För att ej störa hennes läppars hvila, vände han sig med en frågande
  åtbörd mot Mutine, som just skrämde den sista gula strålen från sin
  runda kind och halft vände sig om. »Grefvinnan har vapeur», svarade hon
  med något af den friskas medlidsamhet, märkte det själf och rodnade af
  förlägenhet och gick fort mot dörren, vaggande i sina lösa skor.
  
  Han riktade sin tveksamhet mot madame, färdig att buga sitt farväl. »Men
  ni lät ju släppa in mig!» sade han.
  
  »Denna ...?»
  
  Långsamt lät hon hufvudet trycka sig in i det ljusa sidenet för att
  kunna svara, och munnens trötta linjer liksom visade från sig hvart
  taladt ord, affärdade det som en tjänare, den hon ej ville se snart
  igen; hon undvek nervöst ängsligt att säga samma ett två gånger.
  
  »Det dumma namnet, ingenting uttrycker det, annat än obestämdhet, och
  hvar sjuklig stämning har sin särskilda rymd af sådan. Min för stunden
  är som ett bristande af tankarnas garn, ett domnande af hvarje intryck
  ned från smärta, men icke helt, bara ett snuddande med det mjukaste
  fingrets yttersta nerv och så förintelse i tomhet. Det är sorg, hvilken
  intet har att gråta för, glädje som är döfstum, tusen lytta förnimmelser
  är det, och de krypa i blindhet öfver mitt medvetande, liksom mörka
  ofödda fjärilar öfver blommor, ty man säger ju att det är detta de bli
  till -- icke sant -- larfverna? Men Ni skall dröja och tala till mig,
  och allt, som jag hittar ett ord vid dess tröga vinge, svarar jag -- om
  väder eller vind, och glömmer på det viset att lyssna till allt det
  andra som aldrig blir till ljud. Om Ni har försökt att påminna Er en
  dröm, då inte den minsta brokiga flik af den finns kvar, så kanske Ni
  kan ana Er till, hur jag känner det, men gör det inte, ty man slipper
  aldrig fri därifrån! Men Ni skall tala om vackra, lätta ting. Icke för
  skarp åskådlighet! -- den är som stenen mot hjärnan, -- men gamla goda
  vändningar af orden, dem man känner så väl som porslinets rundningar på
  servisen och icke blir alltför trött vid ändå.»
  
  Maurice log. »Ett spinnargöra vill Ni ge mig, och hvad Ni vill, att jag
  skall spinna, är egentligen rummets halfdager här, och rocken får
  knappast höras. Nåväl, jag samlar mina lätta blånor.
  
  »Därute är det klart solsken, det finns alltså icke till för oss, icke
  heller min blidt muntra morgon med förväntan på denna stund. Men Ni
  själf är det lättaste och vackraste, jag kan finna, och det ämnet bör
  icke vara för nytt för Er, och den beundran, min tanke kan forma, bör
  icke kunna stöta Er genom konturernas ovanlighet, ty tusen ha beundrat
  Er och sagt det på alla de tusen möjliga sätten, men alltför trött blir
  Ni aldrig af sådant.
  
  »Jag sitter alltså och ser på en kind och haka, mjuka i linjen som det
  yttersta bladet af en daggsluten ros -- icke rosor? Icke det ordet? Ack,
  men det faller en på läppen lika visst, som ordet röd om er mun. Må gå,
  men då öfverger jag ert mjuka hufvud åt sidenets guldreflexer och
  oförtjänt tystnad och talar om er dräkt i stället.
  
  »Först och främst klär den Er, men, ack mitt fattiga språk, hur skall
  jag kunna gripa dess färg? Purpur, violett purpur med ett visst
  metalliskt glitter i, eller kanske icke metalliskt, glans af vatten i
  stället! Har Ni någon gång tänkt Er en solnedgång, sedd från
  hafsbottnen, från de mörka, skälfvande snåren där, en flod af död, af
  storhet och djup genom vågornas täta, gröna köld -- Ni kunde skratta åt
  min liknelse? Sådan purpur är det i alla fall, och liksom skimmer af
  snäckor eller pärlor, af de bräckligaste sköna saker lysa edra armar och
  er hals fram ur dunklet, och Ni blir som en varelse från en afskild,
  otillgänglig, stelnad och döende skön värld ... Men hvarför så tragisk
  toilett, när det tröttar Er att ens höra talas om den? I edra
  garderobers mörker prassla och hviska ju otaliga af dessa lustiga rober,
  gratiösa i själfva sin vårdslösa strutform, hvilka ännu i sidenets
  utpösning behålla kvar något af det sista skratt och sista dansande steg
  som fläktade ut dem, mattblåa, skära, guldbruna, dufvobröst,
  persikoblomma, hvad vet jag? Lika många färger som nyanserna i edra
  lynnen. Hvarför har Ni icke en af dem? De skulle bära med sig som en
  svag och lockande parfym rester af munterhet, de gladaste spöken från
  vaxljuslysta salonger. Om Ni tänker Er dem tala därinne, hvad skulle det
  kunna vara för språk? Vers, inte sant? Inte alexandriner, inte visdom,
  därtill fordras det långa hvalfiskben och hakar att knäppa upp och till
  för cesuren, allt som den stigande känslan fordrar mer eller mindre
  luft; därtill fordras det mera pedantisk styfhet, än en sidenrobe kan ha
  samvete till. Quatrainer, lätta, lekande quatrainer, som snafva öfver
  hvarandras små fötter och halka och falla i klingande munterhet! Hvad
  skulle de tala om annat, än hur herr d'Aymé senast fick sin förberedda
  komplimang för tidigt till världen och fick svälja med egen mun sitt
  dyraste barn likt en storknande Kronos', eller hvem skulle de vara kära
  i, om inte Narcissus vid fontänen, Narcissus, hvars hjärta är det enda,
  man kan tänka sig vara af sten, ty hans pose är sötare än socker, och
  han tycks suga på sig själf. Så släpp fram en af dem ur mörkret, låt
  allt det där skratta och hviska och frasa, behåll Ert hår, som Ni har
  det, à la nature, eller är det »sentiment», förlåt -- släpp också ut Er
  lilla apa, den som är misantrop och ironiker, och låt den bita i sin
  egen svans. Låt oss tända ljusen på byrån där som i sin bukighet har ett
  så ovanligt starkt tycke af att vara klädd i krinolin. Det är vårt
  auditorium och så hålla vi salong! -- Men min dyraste väninna, det vet
  Ni ju, att Ni icke behöfver känna Er road af mina dumma ord, vill Ni af
  artighet ej afbryta mig, så gör det af människokärlek och antyd med ett
  ord eller krökningen af ett litet finger hvad Ni befaller, eller jag
  smälter bort i rummets trista förstämning till ett salongens Echo, en
  röst bara, en tårdränkt gäspning i en näsduk, de moderna myternas mest
  tragiska figur.»
  
  Madame skrattade sakta, tog upp en liten näsduk ur stolen bredvid sig
  och räckte honom den.
  
  »Om Ni känner det så, så tag denna! Jag har intet behof af den, så länge
  Ni är här. Men jag tillstår, att dessa sidentyger för närvarande icke
  intressera mig mycket. Emellertid kan jag tala nu, en smula kanske --
  blif bara icke öfvermodig öfver Er kur -- och skall berätta Er, antyda
  för Er, hur jag blef sjuk senast, hur det är -- en hel spindelväf.
  
  »Jag ligger här i tvungen stillhet, eller jag ligger någon annanstans,
  och tystnaden droppar öfver mig, och när jag sätter fingret mot
  pendylens visare, så le figurerna mot mig i oförsynt bekymmerslöshet,
  och tiden fortfar att flöda öfver mig; jag blir dränkt i den som en
  svamp, och allt omkring mig tränger sig på mig, jag känner och ser med
  hvar fingerspets.
  
  »Se Er nu kring! Den stackars byrån och sekretären och gravyrerna och
  tyget och kornischerna, allt sammans! Det pinar ut mig som en ihållande
  hög ton. Där finns omväxling, menar Ni, lek och tusen nycker, men ser Ni
  då icke, hvad allt går ut på? Ornamenter, som kyssa sig själfva, äta sig
  själfva, förinta sig själfva! Mjuka, runda linjer, som snärja hop sig
  och bli borta, katt som sofver nystformigt eller spinner, apa, som biter
  sin svans -- när det skall vara muntert. Vackert, menar Ni, åh ja visst,
  -- Ni behöfver ingenting säga om min smak, den är känd, -- men det pinar
  ju lifvet ur en! Ni förstår väl, att jag icke menar möblerna, men de
  ligga ju närmast, och bakom är allt det andra likadant, människor, ord,
  mitt hela lif!
  
  »All denna subtilitet, denna finhet trycker mig. Jag har hört sägas, att
  luften är tunnare högst uppe, och att den, som kommer upp på bergen,
  känner bloden trycka sin hjärna; så ungefär förnimmer jag, tyngd af
  tomhet. Tänk Er luften däruppe, så blå, så ljust blå och vid, men edra
  ögon se svarta ringer i den och domna trötta, och edra knän bli veka,
  där det måste vara härligast att gå. Så är det med oss!
  
  »Vi födas upp under tusen kalla omsorger, vi läras behärska vår kropp,
  som en konstnär ett ädelt, sprödt instrument, vi spinna våra tankar till
  bristande finhet, och af alla lifvets grofva ting se vi nästan bara det
  damm som mattar våra speglar. Vi kvinnor nämligen, Ni komma utifrån och
  ha dammet med Er.
  
  »Men Ni ha annat med Er, det bärs af Er som reflexer af ljus, som
  vindens friskhet, skogens lukt, om Ni också ej själfva känt det, bära
  med Er glitter af stora, gula solar och vidder under sträckta moln,
  genklang af sällsamma, manande röster och doft larm af strid.
  
  »Hör på mig! Ni vet, hur mitt lif varit. Barndomen, upptagen af omsorgen
  att öfva in oss i rytmen till det poem vi skola bli. Hufvudet förstår
  det inte, hjärtat ännu mindre, bara fötter och händer och hals, hela
  kroppen gripes af takten och förstår och dansar med. Äktenskapet sedan,
  som slungar oss in likt fjäderbollar på salongernas glatta golf att
  studsa där och kastas i förvirring från intryck till intryck, hela tiden
  med leende min, tills vi ha förstått äfven detta, äro inne i det, och
  vårt poem är färdigt. Då först äro vi mogna för kärleken, äktenskapet
  var bara förspelet, Amor som portvakt, litet grof och alltför rättfram.
  Där fanns ej det innehåll som skulle passa att fylla våra spröda och
  vackert formade lif. Jag blef icke mor och skulle väl knappt haft styrka
  till det, blef icke kär, annat än som de andra, och kunde väl icke ha
  fått tid till mer. -- Så sorgeåret, svart som insidan af ett skrin,
  svarta slöjor och dok öfver allt, svarta rosetter på toiletten, sorgens
  koketteri, litet gammalmodigt och tryckande, kring en sorg som aldrig
  hunnit bli vuxen. Änketiden sedan, först vid hofvet, så här. Framför mig
  en park som sakta glider ned mot en damm utan flöde, kring mig de här
  sakerna, inom mig ingenting!
  
  »Den religion, de lärde oss, stämde de in till en blå halfton i vårt
  lifs tafla, mattade den till pastellfärg; man vill, att den skall finnas
  för att ge ett visst lugn, en helhet, men man tror inte på den.
  
  »Men, när man är trött att se oss le, eller inte orkar söka de få
  kvickheter som erfordras till det, eller icke finner våra tänder vackra
  nog längre, då räcker man oss på fraser som bricka en bok därutifrån,
  ett skri från lifvet, en klut ännu varm af blod, och man vill, att vi på
  något sällsamt sätt skola göra detta till vårt, utan att rubba en krusad
  lock i frisyren, eller visa en trött min vid edra artigheter, eller
  förlora ett puderkorn af den öfning i ädla idrotter, som bär oss genom
  sällskapet. Och det är ändå de bättre af Er som göra så; för de andra
  finnas ju ej heller böckerna till. Ni har bragt mig »Emile», och Ni är
  förvånad öfver att se mig allvarsam och sjuk.
  
  »Jag läste den i går, i förrgår, åh, en hel passionsvecka! Jag har
  hunnit till den plansch, där Orfeus med sitt spel har förvridit den
  naturliga ställningen på all världens djur och människor, och själfva
  kaninerna bukta sig under känslan af skapelsens gudomlighet, jag är inne
  i den savoyardiska prästens trosbekännelse och bekänner, att jag tror,
  att jag icke kan komma ut ur den. Men Ni måtte väl inse, hur mödosamt
  det är för ett stackars hufvud, öfver hvilket ständigt hänger ett
  Damokles-ämbar, fylldt med vapeur, att bäras under klättring på dessa
  tankestegar! Hur tröttsamt är icke redan det föregående!
  
  »Denne man som måste ständigt spela komedi eller tragedi för barnet, för
  att uppfostra det till en sann och naturlig människa, dessa erfarenheter
  som måste uppställas i perspektiv efter ordning, numrerade i en
  konstgjord öken, där det minsta språng öfver ett led fördärfvar spelet!
  
  »Om man kan tänka sig, att Emile någonsin blir annat än ett ur som
  alltid visar rätt, hur skall urmakaren bli, guvernören, filosofen, Jean
  Jacques? Kan det finnas en lifsgnista kvar hos honom, när han linjerat
  upp Emiles och Sophies kärleksjournal -- Ni ser att jag bläddrat också!
  -- och sedan, Emile den andre, som Emile den förste skall bli Jean
  Jacques för, och sedan den tredje, fjärde, trettiosjunde! Blir det inte
  en snörrät rad af ljus i mörkret, af de förträffligaste ljus, och hvart
  och ett slocknar i pipan, när det följandes låga blir färdig att lysa!
  Men så Ni missförstår mig nu! Ni skrattar, som om Ni trodde, att med
  dessa frivoliteter vore boken slut för mig. O nej, det är ju just, för
  att jag beundrar, tillber, dyrkar Jean Jacques snille, som detta gör mig
  så ondt, det jag pratar öfver!
  
  »Här föds ett hjärta till världen och växer stort och rödt, här komma
  två ögon som _se_, här kommer en hjärna som icke stannar vid ord, men
  fattar ting, här kommer ändtligen en _man_, som icke låter sin
  egenkärlek locka sig att af lifvets allvar få ämne till en kvickhet och
  tillfälle att skörda ett smickrande skratt, denna sällsamma uppfinning
  af små människor!
  
  »Här kommer en sådan man, och han kämpar titaniskt mot alla de blinda,
  och nästan hvarje hans hugg träffar, men han faller, fast han icke vet
  det, faller af trötthet -- det finns för mycket att döda. Han har rätt,
  i allt har han rätt, det är vi, som ha orätt, och vi se det, men vi orka
  intet annat, vi fatta med hjärtat, vi fatta med hjärnan, -- men händerna
  som intet gjort, men läpparna som bara vant sig att skratta!
  
  »Och har Ni hört underströmmen i denna bok, har Ni förstått, vet Ni
  hvart det bär, känner Ni dammväggarna skälfva!
  
  »Dessa ord, människa, mänsklig, sanning, hur nytt, hvilken hotande klang
  i dem, hvilket lif! Människor! Men hvad äro då vi? Ord, lek, manerer,
  stil, skummets krusiga linjer i en vattenflod. Har Ni sett ett fall på
  vintern? Den fragga, som bildas, har frusit till och drifvit likt
  musslor mot stranden, den hopas där, den ligger där stel, alla flödets
  sköraste infall ha stelnat, -- för ett barn ser det ut som fast snö att
  gå på.
  
  »Men den stiger, floden, och sväller, och den skall rycka ned dessa
  bräckliga ting och krossa dessa bubblor, och de skola icke finnas, en
  solstråle smälter dem; blott ständigt döende skall det ständigt födas,
  skummet, en försvinnande lek skall det vara som bara skymtar.
  Människofloden kommer, människofloden sväller, där är djup af hot, där
  är jubel af kraft, där är rödt af blod och af hopp. Där är kanske lifvet
  -- tänk att dö, utan att ha fått lefva!
  
  »Har Ni icke också känt denna uppslitande kamp i vårt väsen, dualismen i
  tvänne bildningar?
  
  »Vår hjärna, den blir mer och mer aristokratisk, den tål intet plumpt,
  den vämjes vid det raka, den skrattar åt allt dogmatiskt, logikens
  kedjor har den löst upp i länkar och fördrar dem på sin höjd som
  armband, tviflet är vår knähund. En sak kan vara så, det är egendomligt
  och lustigt nog, -- den kan också vara så, det är möjligen mindre
  lustigt, -- det troliga är, att den icke är någondera delen. Det säkra
  är, att vår subtila tankeflykt är vackrare, ju mera den liknar
  fjärilens, oberäknelig, nyckfull, från tusen olika håll, efter tusen
  bukter rörande vid samma blomma och utan att tynga ner ens det ljusaste
  blad, med vingarnas skälfning smekande sig intill hvar linje. Andra ha
  före oss i stirrande allvar dragit upp allmänbegreppen, ritat ut
  snillrika kurvor, hvilka kunna pluggas i skolbarn, vi lösa upp kurvorna
  i smålinjer som icke kunna läras, hvar och en har sin touche därför,
  kanske finare eller gröfre än en annans, men lika berättigad i sin
  personliga egendomlighet.
  
  »Och under allt detta smälter godt i ondt till en mjuk clair-obscure,
  rätt och orätt gunga upp och ner på en vippbräda, dygd och last befinnas
  stå i det mest invecklade familjeförhållande till hvarandra och säga
  ömsesidigt onkel, allt är intressant, allt ger stoff till en kvickhet
  eller till ett frågetecken.
  
  »Men hjärtats bildning har också förfinats. Den måste följa efter, man
  kan låta bli att lyssna till den, man kan låta egoismen vända ryggen åt
  den, eller smaken förstumma dess röst med en parfymerad näsduk, den är
  där ändå. Och hjärtats bildning är demokratisk, mer och mer, den måste
  vara så, den består ju bara i, att värmen breder sig längre och längre,
  öfver allt flera.
  
  »Men hvilkendera principen, tror Ni, segrar, den, som slår i blodets
  slag och brinner från hjärta till hjärta, enkel, fattlig för alla,
  omätlig som ett element, eller den andra som spinner in hvar och en af
  oss i sitt särskilda nyanserade silke, ristar kring hvar och en af oss
  sitt sällsamt snirklade pentagram, fjättrar oss och skapar kring hvar
  och en af oss lekbilden af en värld, medan den första i en fläkt, ett
  andedrag ger oss innehållet.
  
  »Det finns två vägar att gå. Den ena bär utåt, från en själf ut i
  vidderna. Det kan tyckas vara att utplåna sig själf att gå den, men det
  är inte så, ingenting utplånas, ingenting förgås däruti -- är det inte
  samma väppling som år efter år doftar vid ängskanten?
  
  »Den andra bär inåt och uppåt i spiral, kretsande kring sig själf, det
  _skulle bli_ ett torn, det _blir_ ett svarfveriarbete, en leksak. Nu
  skall Ni höra, när jag först förstod det där. Det var i vintras. Jag var
  med, jag också, och hörde föredrag, såg experimenter, en abbé --,
  någonting! Han hade en lätt hand och kittlade oss på det behagfullaste
  sätt med vetenskapens isnålar. Så var där ett försök att bränna diamant,
  lösa upp den till intet, ingenting som syntes, diamanten som är det
  fastaste och oförgängligaste ting, vi trott på, modets odödlighetslära,
  slipad i facetter, blixtrande fram öfver bröstens andedrag och hårets
  lockar! Han hade en så hexaktig, förtrollande apparat, pustar och kol
  och glas och klolika järn, hans hvita händer foro fram och tillbaka
  öfver det där med värdig beskäftighet, manschettkråset darrade -- det
  var ett svårt experiment. Vi sutto lutade i krets omkring, vi hade intet
  ljus, för att kunna se diamanten väl och se hur den förtärdes. Där var
  bara svagt rödt sken som glimmade på våra pannor och våra smycken och
  hans händer med en blixtrande ring. Offret, en rätt liten sten, låg i en
  glasballong, tror jag, och såg på oss i matta små glimt, frostlika,
  rysande glimt.
  
  »Så var han färdig, och ett »gif akt» kom hela kretsen att luta sig mera
  fram och vaja, och tyger frasade, och ögon lyste, och tänder lyste under
  läppar som höllo andan. Det var någon slags luft, han släppte dit, så
  var där eld i diamanten, en liten bländande låga, en uppflammande
  klarhet, -- så mörker. Ingenting kvar, intighet, intighet! Där var
  skratt och sorl af förtjusning, och det frasade i mörkret, och fötter
  slogo mot golfvet, men jag var stel. Jag hade sett, hur den där lilla
  lågan, som slocknade i intet, kom våra smycken att släckas, dödade hvar
  glans i ögon, i tyger, i allt, kom hårets puder att synas dödt som aska,
  lyste i en död krets; intighetens pust var där, där fanns ej annat. Och
  den blef där hela kvällen, och den följde mig hem, och den är här, och
  den finns i sidenets kyla och stenarnas klarhet, och den vajar öfver
  hvar stiliserad blomma på min tapet. Vi lekte med den gnista, som skall
  förtära oss, där är utbrunnen diamant i våra blickar.
  
  »Och att tänka på den dag, då själfva solen åter blir varmare af att
  speglas i människors ögon, och att veta, att man icke är med!»
  
  Maurice kände, att han måste säga något, förstod, att det måste vara
  något han verkligen menade, icke en vacker leksak som skulle ha skorrat
  mot stämningen, -- men han var rädd att säga för mycket.
  
  »Åter», citerade han »ja visst, det är ju så han menar, Rousseau!
  Paradiset, inte längre mellan Gihon, Pison, Hiddekel och Prath, men
  mellan Missouri och Mississippi eller Senegal och Gambia eller några
  andra vatten som aldrig vanhelgats af tvål. Men, om nu Rousseaus
  urmänniska skulle befinnas vara urmakarlärling från en präsbyterskola i
  Genève, om vi med all vår stil vore mindre stiliserade, än han, det är
  en öppen fråga, -- om Ni vill. Och om den flod, Ni talade om först, vore
  till bara för skummets fina och spröda linjer, bara för fallets lek --
  det står ofta en brokig regnbåge däröfver.
  
  »Om personlighetens själfulla återspegling af världen vore lika mycket
  värd, som världen själf med dess massa och tyngd -- om det vore lifvet
  själft som söker sitt slut i en skarpt och fint präglad stil, liksom
  epigrammet finner sitt i udden? ...»
  
  Han släppte tråden, det roade honom ej att taga upp den, och han kände,
  att hans ord flögo ut i rummet bara.
  
  Madame såg långt bort, talade långt bort.
  
  »O nej, men det lefver allt, det har mening för sitt lif; allt vill
  lycka. Se, jag själf, hur längtar icke jag efter lycka!
  
  »Jag gick ut i morse med hjärtat stort af allt det där, jag rörde vid,
  -- af Jean Jacques. Jag lutade mig mot dörrposten och drack luftens
  friskhet, med tårarna nära att brista fram, och solljuset var mig en
  öfverstor och oförtjänt skänk. Jag gick fram mot rosenbosquén, den
  stora, där Ni improviserade den lilla nätta dikten om prins Amadoux, som
  inte var ämnad att skratta åt alls. -- Om prins Amadoux hade kommit nu,
  i stället för annars, och talat om något annat än om Amadoux, hvem vet!»
  
  Maurice afbröt med en handrörelse, som bad om ursäkt.
  
  »Men det kan icke vara så dåligt med Er», sade han. »Ni gör mig glad af
  den mest oegoistiska glädje. Elakhetens lilla blåa låga brinner ännu hos
  Er, alltså få änglavingarna ännu en tid gömma sig i ert siden. Men den
  sveder mig grymt, er elakhet, Ni är alltför raffinerad! Att visa den
  stackars herr Räf inte ens drufvorna, dem han inte når, utan bara deras
  spegling i det förflutnas sjö som flyr, bara han andas på dem, och det
  fast Ni vet att, han inte _kan_ trösta sig med att förklara dem sura,
  och efter att med er trötthet ha på förhand afväpnat hvarje hans
  möjlighet att plädera sin sak!»
  
  Hon såg på honom med en kort blick af misstro och en smula medlidande
  som genast tröttnade.
  
  »Herr Räf får resignera, han får klaga öfver drufvornas falskhet och
  sätta sin egen trohet till kontrast och fånga sig en ny hvit höna, --
  hvilken i ordningen lämnar jag åt honom själf att afgöra. Men jag
  fortsätter:
  
  »Jag gick med båda händerna sammanknäppta, icke af andakt, fastän jag
  kände mig lyckligare och bättre än annars, men emedan jag måste hejda
  min lust att verka och skapa, tills jag gjort mitt val -- så rik var
  jag! Jag såg och såg, jag vet icke allt, hvad jag visste, jag kände sus
  af vingar kring öronen.
  
  »Jag ville vara med i detta som kommer, jag ville arbeta, jag valde
  bland flera planer, än jag hade fingrar till. Jag skulle ha skola här,
  jag skulle ha Jean Jacques, jag skulle ge penningar till böcker, till
  resor, jag skulle resa själf, jag skulle lära själf, ack, det är svårt
  att ens komma ihåg nu! Så kom jag som jag visst redan sagt, till
  rosenbosquén. Där måste jag hvila mig, jag kände mig matt af att luften
  var så tunn och frisk.»
  
  Hon höll upp med ett leende, som var mera sorgset än gäckande. »Rosorna
  där voro också så vackra ...» Maurice ville få henne att hålla upp, hon
  såg så trött ut, icke endast kroppsligt, -- men denna gråblå blick, som
  vatten!
  
  Han grep fatt i detta ord, rosor, såg för sin blick bosquén med alla
  dess färger och på den krumma bänken en liten spröd figur som borde
  sofva; han ville gripa med båda händerna af de lätta bladen och hölja
  henne därmed och stänga allting annat ute.
  
  »Rosor», sade han, »åh rosor! När Ni säger det ordet, får det en så
  sällsam suggestiv makt. Det ligger i er stämmas mjuka böjningar; hvart
  ord, Ni säger är ett finformadt buckligt rosenblad.
  
  »_Det_ var just de lätta, vackra väsen, jag ville tala om nyss, det är
  just de spöken, man kan göra historier om, att fylla er konstgjorda
  kvällsskymning. Men Ni hejdade mig då, förlåt -- nå, nu har Ni själf
  varslat in dem, nu är skulden er, och skulden är förresten alltid er,
  att man tänker på rosor i er närhet.
  
  »Känner Ni många? Visst, icke sant? Jag känner tusen, har hört deras
  historier, förstår deras lynnen och nycker och drömmar, har hört deras
  namn hviskade i mitt öra. Icke de vanliga namnen efter hertigar och
  kardinaler och abbéer, och hvad nu deras beskyddare månde heta, men
  nätta, lätta egennamn, Mariette och Suzette och Chloris och Ninon och
  Rosette och den mörkhyade, muntra Laurette, deras smeknamn, som bara de
  närmaste bekanta få veta.
  
  »Ni förstår mig ju? Ni känner det också på detta sätt? Hvar ros är ett
  väsen för sig, en personlighet som kunde ha mycket att berätta, om det
  icke vore onödigt, ty man ser hela historien bara på deras min. De äro
  så förfinade, så sprödt eleganta, så subtilt stilmättade, men ändå så
  omedelbara och enkla.
  
  »De gula, tänk på de gula! Med smala, litet tunga hufvud, bladen
  sammanslutna och smärta, bara för att de yttersta flikarnas abandon
  skall vara så mycket mera tjusande. Och deras doft, åh, deras söta,
  hemlighetsfulla tunga doft, som man tycker sig dricka vid inandningen.
  Det är ur dem, hvilkas blad nedåt gå öfver i brunaktigt skärt. En del
  andra, ljusare, ha den litet syrlig, litet sträf, med lukt af regn och
  fuktig jord, men så lätt! De ha bladen litet skrynklade, det är något af
  flickaktig magerhet öfver dem -- men så muntra tankar de ha, ironi och
  skratt, bara för skrattets skull, ironien!
  
  »Och de hvita, svällande vida, som vallmo eller pion! En lätt krydda i
  deras doft, något narkotiskt! Det hvitas raffinement är doldast och
  farligast af allt!
  
  »Och detta i så sunda former, i linjer så lugna och stora, linjer af
  amfora, ofläckad marmor -- hvilken mystère i hvarje ros!
  
  »De skära, dem har ni kanske varit förtroligare med förr än nu; åh, så
  yra hufvud! De stöda sig hur som helst, hvila hvar som helst, de se ut,
  hvart det faller sig, ur friska, ljufva anleten och le lika godt mot
  allt. Hvart deras blad är hvit glans, om Ni ser efter, det skära är som
  ett sken däröfver, af blod som kommer och går. Ur det haf, där Venus
  föddes en morgon, kommo de till, väsen af pärlemor och morgonrodnad.
  Deras doft är munter, ingenting annat, sorglöst och slösande glad, söt,
  men så lätt och frisk!
  
  »Och de mörka, hvad de nu ha för färg -- det är så svårt att säga! Rödt
  intill violett och brunt, rödt upp till den grellaste fanfar, som bryts
  af helt stumt, rödt i de innerligaste förtoningar, rödt ned till blått
  och svart. Passionsrosor, syndiga systrar, heliga, flammande, utbrunna
  sinnen. Rosor, födda att bladas af genom sin egen svällande lifskraft,
  dödens märke redan i knoppens spets, blå skugga, där dagen bryter
  ljuset, svart pest i det innersta hjärtats hjärta! Eller också så sunda,
  så sällsamt sunda, blickande ut mot Er med stora, mörka, obekymrade
  ögon, badande nästan trotsigt i sol, men de känna ej trots, de känna
  ingenting sammansatt eller sjukt. Det är solen själf som ser sig själf
  ur dem, deras lif är kort, mätt som ett lif, men oändligt långt, mätt
  som en blick mot den, hvars glans är för stark för andra att uthärda mer
  än i en blink.
  
  »Men alla de tusen, de hvita och skära och gula och purpurljusa och
  purpurmörka, så fulländadt sköna inom sig själfva, så fullödigt stora
  konstverk som intet af människohänder, hvar och en värld för sig, där
  längtan funnit sin gräns! Där är stilens triumf! De sätta ej frö, men de
  lefva genom naturens lagar -- hvad är också till utan dem? -- de äro
  formade genom människotankars famlande försök, men i deras seger är den
  dolda naturidéns triumf. Och, emedan de äro konst, men icke nytta, äro
  de därför mindre öfverlägsna sitt proletariat, nyponrosorna, täcka,
  friska väsen, de också, men så fattiga, så kortlifvade i sin blomning,
  så ensartade i sin form, med frukten nästan genast svällande under de
  lösa bladen, med framtiden nästan genast pockande mot skönhetens »nu»?
  -- »Drömde Ni ingenting af det där, när ni såg ut öfver dem, där i
  bosquén, var där inte rikare med dagg öfver dem, än öfver annat, var där
  inte mera sol öfver dem? Stilens utveckling är icke tragedi, det hela
  vet icke af tragedier, i delen och begränsningen lefver det tragiska.
  Stilens utveckling är sig själf nog, är sitt eget apoteos; i besegrandet
  genom högre utvecklingsformer går den under, men det som är utom och
  nedanför har ingen domsrätt öfver den.
  
  »Tänkte Ni icke något af det där, kände Ni icke er egen skönhet le af
  glädje öfver sig själf, drömde ni ingenting?»
  
  Madame hade länge haft ögonen slutna mot bilder som drogo förbi, hon
  öppnade dem ej heller nu, när hon svarade:
  
  »Jag drömde om hela rosen som ett väsen, med stam och blad och blinda
  rötter, allt skönt, i fulländadt jämnmått, den hvita amforan utan
  narkotisk doft, den djupa purpurn utan dödens märke.»
  
  Hon öppnade halft sina ögonlock liksom hvita, trötta vingar. »Och tack
  för ert försök, men det var som en blomsterhyllning öfver en död. Jag
  var som i domning, jag kände bara de tunga våta bladens börda. Ni skall
  strax fatta, hvarför det tog mig så.
  
  »Ser Ni, jag var i rosenbosquén, och jag drömde ... Det där, Ni hörde.
  Det, jag ville göra, och det, jag ville veta, och det, jag ville tänka
  och känna. Jag kunde ju icke göra det genast, det vill säga, kunde nog,
  men ville njuta af förväntningen först -- så föll det mig in, att hvad
  jag kunde göra nu, det var att ta mig af dem där, rosorna. De voro så
  törstiga och tunga, och jag höll af dem.
  
  »Så började jag mitt arbete. Det var icke långt till fontänen, och bara
  den late Narcissus kunde se, om jag bar mig tafatt åt, och han såg bara
  på sig själf. Vill Ni tro mig? Som jag gick där, blef detta till ett
  hjältedåd, början på allt var det, invigningen, den lysande triumfbågen
  öfver vägens gula band. Efter den segern kunde jag binda mig en krans af
  lager -- och rosor med, förstås -- och taga itu med hvad som helst.
  
  »Det var kyligt och friskt om händerna, litet tungt just i skuldran, men
  det var förtjusande allt. Jag vattnade och sjöng, och vattnet sjöng, och
  jag lutade mig öfver dem, och de voro så tacksamma, och det glittrade så
  vackert i bladen. Men solen var het, härlig och stor, men åh, så het!
  Och så doften, doften! Tung som vin, het som vin, skarp som gift och med
  något hviskande, smygande i sig. Skulle jag icke ens duga till att
  vattna rosor!
  
  »Jag badade pannan i vatten och svindlade af välbehag och bar och gick.
  Men så brast det för mig, och _det_ var öfver mig, som Ni fann mig i.
  Det var nog inte många rosor, jag vattnat. Men jag låg på bänken,
  slagen; det flammade rödt för ögonen, uddigt rödt, det hviskade och
  gäckade och ringde och hotade mot min hörsel. Det var midt i min domning
  en punkt i hjärnan som tänkte så klart och skarpt, det gjorde ondt --
  det föll så mycket rosor kring mig också.»
  
  Hon höll upp med samma tomma, sjuka blick som först.
  
  »Men det var ju en tillfällighet», sade Maurice, »i morgon är det öfver,
  i morgon gör Ni, hvad Ni vill.» Hon rörde läpparna till ett »nej», men
  gaf det ej ens ljud.
  
  »Jag är mera än dödssjuk», sade hon så, »fast det bara är vapeur, jag
  har, och fast det kanske är öfver i morgon, och fast det kan hända, att
  jag har den igen och igen ett år från nu.»
  
  »Ser Ni, den vanlige dödssjuke, han dör, men det är bara han, som dör,
  ikring honom är lifvet lika starkt, kraften är kvar. Hos mig är det
  lifvet själft som är sjukt. Det har odlats som en af edra gula rosor, de
  med ironien i doften, koketta skrynklade, icke fula, tvärtom. Men i den
  formen är lifvet dödt, och det där smittar; närmast omkring är allting
  sjukt af samma sjuka. Det är ett släktes sjuka, det är kanske mer, det
  är kanske skönhetens och förfiningens sjuka. Men icke triumf! Efteråt
  kommer där kanske en fyr med öppna, djupa ögon, en Jean Jacques, med
  skönhetstörst också i sitt stora hjärta och stark nog att icke behöfva
  en enda mask från komedien, en Emile den sublime, och så säger han efter
  en blick mot våra minnen, att vårt sköna var fult, och han har ett annat
  ideal. -- Och kanske bär det också dödens märke i knoppen.»
  
  Maurice kastade en snabb, liffull blick på henne, men vände den strax i
  missmod bort.
  
  »Den skulle kunna botas, er sjuka», sade han mjukt, »men jag kan knappt
  antyda räddningen -- nu är Ni ju så svag! Det är hårdare, än Ni tror,
  att finna sitt lifs lyckligaste tillfälle glida sig ur händerna, emedan
  det är för sprödt att gripa i. Men er skugglikt flyktande tanke på
  Amadoux, ert behof att dela er lycka, när Ni var rik, där var medlet att
  ha rikedomen kvar. Däri är lycka, utan det är allt tragiskt. Och nu är
  äfven Amadoux tragisk, men han kunde säga -- åh, han kan tiga ...»
  
  Hon såg fullt och helt på honom.
  
  »Jag _får_ säga mera? O, så vänd då bort er tanke från pedantiska
  grubblerier. Hvad som är och hvad som blir, och hur det är och blir,
  hvad gör det? Men hvad som sjunger och jublar och ler i allt och är det
  enda verkliga i hela illusionen, det rosiga ansiktet bakom masken, hvad
  är det annat, än kärleken? När Venus satt vid stranden, tog hon upp en
  snäcka och höll den intill sitt rosiga öra och lyssnade till hafvets sus
  och tidernas sus därinne, och hennes fina förnimmelse förstod allt däri,
  fångade allt i det ljudet. Men hon log hela tiden: hvad gör det mig?
  Likaså evig är jag och min skönhet! Och, när hon hört en stund, blåste
  hon på lek i snäckan, och det blef en klingande ton som fladdrande
  dansade ut i luften. Och den tonen är kanske det enda riktigt sanna,
  liksom det är det skönaste af allt, och den har klingat igen i det
  vackraste, som sjungits, och allt det oändligt mycket vackrare som icke
  sjungits men hviskats och skrattats och jublats från läppar nära
  hvarandra.»
  
  Hon såg bort igen, och han tystnade.
  
  »Nej, Amadoux», sade hon, »plymen räddar icke hjälmen. När man en gång
  sett skeptiskt på en lek, då är den leken slut, har man sett djupt, kan
  man icke dröja vid ytan igen. Den lifslust, Ni behöfver att binda er
  rosenkrans med, kan ha spunnits ut i så subtil förfining, att den
  brustit -- där ligga så rosorna. Men jag är trött, luften är så tunn,
  hvart ord faller som bly däri, nu måste Ni gå!»
  
  Maurice bugade sig ned och kysste hennes hand, den såg helt skör ut i
  sin pärlemoraktiga hvithet, låg där matt och viljelös som en snäcka, den
  tidvattnet lämnat död i sanden.
  
  
  
  
                                 INNEHÅLL:
  
  
                      Arsareth               sid.    3
                      Falken                  »     50
                      Adonia                  »     64
                      Biondello               »     85
                      Carneola                »    107
                      Drömmen om saligheten   »    119
                      Miraklet                »    147
                      Rosengiftet             »    188
  
  
  
  
                                Noteringar:
  
  
  Originalets grammatik, stavning och interpunktion har bibehållits. Ett
  fåtal uppenbarliga fel har rättats utan notis. Vidare rättelser är som
  följande (innan/efter):
  
     [s. 52]:
     ... krymte, och nästan smeksamma, när han räckte ...
     ... krympte, och nästan smeksamma, när han räckte ...
  
     [s. 81]:
     ... mitt lif upplösas. Allt han I tagit från mig, min ...
     ... mitt lif upplösas. Allt I tagit från mig, min ...
  
     [s. 158]:
     ... att det är så roligt att dö, du? Nu har jag ingeningenting, ...
     ... att det är så roligt att dö, du? Nu har jag ingenting, ...
  
     [s. 187]:
     ... Och kall är lyckan, hur lätt och och hur hvit, ...
     ... Och kall är lyckan, hur lätt och hur hvit, ...