text: Produced by Jari Koivisto
  
  
  
  
  
  
                     MYTHOLOGIA
                       FENNICA
  
                        ELLER
  
                     FÖRKLARING
                        ÖFVER
        De NOMINA PROPRIA DEASTRORUM, IDOLORUM,
                 LOCORUM, VIRORUM &c.
                        ELLER
     Afgudar och Afgudinnor, Forntidens Märkelige
       Personer, Offer och Offer-Ställen, Gamla
             Sedvänjor, Jättar, Troll, Skogs-Sjö-
                      och Bergs-Rån m. m.
                         Som
     Förekomma i de äldre Finska Troll-Runor, Synnyt, Sanat,
          Sadut, Arwotuxet &c. samt än brukas och
                    nämnas i dagligt tal;
  
                   Til deras tjenst,
    som vela i grund förstå det Finska Språket, och hafva smak för
             Finska Historien och Poësin,
  
           Af Gamla Runor samlad och uttydd
                         Af
            CHRISTFRID GANANDER, Thomasson
                Philos. Mag. & Sacell.
  
  
  
  
  
  ÅBO, Tryckt i Frenckellska Boktryckeriet 1789.
               På egen Bekostnad.
  
  
  
  
  
  
  
        Nec longus _patrios_ labor est Tibi nosse _Penates_.
  
                             Ovid. Metamorph. Lib, I: v. 773.
  
  
  
              MYTHOLOGIA
  
               FENNICA.
  
             Kongl. Maj:ts
  
          Tro-Tjenare och Professor
                 i
       Vältaligheten och Skaldekonsten,
                vid
          Kongl. Åbo Academie,
        Högädle och vidtberömde,
        Herr Mag. HENRIC GABRIEL
                PORTHAN,
  
  Höggunstige Gynnare!
  
  Med hvad berömvärd nit, beledsagad af de vidsträktaste insigter, Herr
  Professoren sökt uplysa vår Finska historie, updaga landets ålderdoms
  minnings-märken, granska, upodla, tilöka och fullkomna Finska
  Språket, samt stadga dess poësie, därom vitna Herr Professorens
  utkomna arbeten, som icke allenast äro kända och högaktada innom eget
  land, utan ock med bästa loford emottagne och granskade af de lärde i
  Göttingen, London och Pettersburg, samt flerestädes; hvarigenom Hr.
  Professoren altså hedrat sig sjelf, sin fosterbygd och sina landsmän,
  samt förskaffat vårt Finska Språk all aktning.
  
  Utom dess har Hr. Professoren satt sine Landsmän i en berömlig
  medtäflan, at upodla och lära bättre känna sit Landsspråk, som
  härtils blifvit föga agtadt.
  
  Herr Professorens outtrötteliga Bref-växlingar och täta resor, hafva
  alla syftat därhän, at befrämja et så lofligt andamål.
  
  Jag, får min del, har förmon, at härmedelst offenteligen tacka Herr
  Professoren för, nu snart i 21 års tid, gunstigt, så munteligen som
  skrifteligen meddelte underrättelser och upmuntringar, at fortfara
  til Finska Litteraturens förmon.
  
  Denna Finska Mythologie, som til större delen är samlad af Hr.
  Professorens egna skrifter, både trykta och i handskrift varande, mig
  gunstigt meddelte, gamla Finska Runor, tilägnas vördsammast hel och
  hållen Hr. Professoren, såsom et vedermåle, huru jag använt Finska
  Vitterheten til fördel, de undervisningar jag haft äran, at handfå af
  Hr. Professoren.
  
  Tillika utbeder mig ödmjukast, at detta må få blifva til evärdelig
  åminnelse af den agtning, hvarmed har förmon at framhärda Högädle och
  Vidtberömde Herr Professorens
  
                                     allerödmjukaste tjenare
                                      _Christfrid Ganander_.
  
  Frantzila i Siikajoki Socken ochUhleåborgs Län d. 28 Apr. 1785.
  
  
  
  
  Företal.
  
  
  Finska Mythologien är, så vål som alla andra folkslags, inveklad
  i många mörka sagor och berättelser om Landets fordna Gudar och
  Gudinnor, med tillämpningar eller allusioner til naturliga händelser
  och borgerliga förrättningar, som behöfva sin utläggning och
  förklaring, hvilken bäst vinnes af _Finska_, så kallade, gamla
  _troll-Runor_; då de jämföras med hvarandra, och til hjelp tages
  andra Nationers Mythologie.[1]
  
  Våra Finska Runor likna mycket i det Mythologiska eller Fabelagtiga
  Ovidii Metamorphoses; som ses i synnerhet under namnen _Luonnottaret,
  Louheatar, Joukawainen_ o.s.v.
  
  Våre Finnar voro dock ej ensamma de, som nyttjat detta sätt, at
  föreställa höga sanningar, om Gud, verlden, dess skapelse, naturens
  ändringar och verkningar, tingens uphof, själens odödlighet, et
  tilstånd efter döden i et glädje- eller plågo-rum m.m. under förtäkta
  ord och i liknelsetal, som, för deras sinlighet, bättre kunde fattas
  och, i brist af skrifkonst, i väl sammanhängande Runor, i minnet
  bibehållas, alt ifrån hedentimma til närvarande tid; utan nästan alla
  Slägter på jorden hafva älskat dessa sinnebilder och mythiska sagor.
  -- Alla hedningar hade en otalig mängd af Gudomligheter.
  
  Nästan alla ting i naturen, dalar, berg, trän, vatn, luft hade sin
  egen vålne, eller, om man skall så säga, Gud.
  
  De _Ægyptier_, den äldste och lärdaste nation, tilbädo _Osiris,
  Isis_, och en outsägelig hop af apor och andra djur.
  
  _Phænicierne_, de störste handlande i gamla verlden, ärade _Baal,
  Baalsemen_.
  
  _Chaldaerne, Bel, Mylitta_.
  
  _Perserne, Mithra, Solen_ och de 4 Elementerna, såsom Gudomligheter:
  
  Så trodde ock de _Araber_ och _Indianer_; och et tallöst antal af
  Gudar, af större och mindre rang, hade de _visaste folkslag_ i
  ålderdomen, de _Græker_ och _Romare_.
  
  Dock tillade de sine Gudar och Gudinnor de största och gemenaste
  laster; såsom, ägtenskaps-brott, afvund, hämd, ondska och grufsamhet,
  som voro deras vanliga dater, hvilket _Homer, Aristophanes och
  Æschines_ ådagalägga. Til exempel kan _Jupiters och Junos_ äfventyr
  vara nog tilräckeligt bevis.
  
  Ehuru de äldste Scribenter, _Herodotus, Plato och Aristoteles_,
  antaga den äldre tidens berättelser för helt sanfärdiga och i
  egentelig mening, och hafva så trodt dem, som de berättas; så hafva
  dock sednare tiderne ansedt dem för _kloka fabler af Allegorisk
  betydelse_, och de vise hafva gjort dem til _Physiska_ eller
  _Moraliska vehiclar_, och formerat deraf _Philosophiska sanningar,
  klädde i sinnebilder_ och _Mythologiska Sannsagor_. _Zeno_, den
  Stoiska Sectens stiftare, var, som det synes, den förste, som
  utveklade sanningen ifrån dess lindor. Cicer. N. D. I: 14. II: 24. --
  Närmast bidrogo därtil de _Platoniker_, efter _Christi börd_ i det
  3:dje och 4:de århundrade, hvilka, til at afhjelpa den insmygande
  hedendomen, förvandlade desse fabler i Allegoriska hölsor, som gömde
  de högsta sanningar.[2]
  
  Jag kan icke undgå, at här anföra något af det Hr. _Abboten och
  vice Presid._ m.m. _J. Fr. v. Jerusalem_ i sina _Betraktelser öfver
  Religionens Förnämsta Sanningar_, angående denna sak, skrifver: 2.
  Del. sid. 15. Hvarföre skulle Stjernorna allena vara upfylde af
  Gudomlighet? Någre menniskjor hafva framför andre så utmärkt höga
  egenskaper, at de omöjeligen kunna härstamma af naturliga människjor;
  deras ande måste vara af högre art, och de således vara en högre Guda
  afföda. Efter döden återtaga de sit rum ibland Gudarne; dock behålla
  de altid utmårkt böjelse för deras förra fädernesland och äro dess
  Skyds-Gudar t.ex. _S. Niclas_ i Ryssland, _Wäinämöinen, Ilmarinen_
  i Finland.
  
  Luft, haf, floder och vädret äro i den grofva menniskans ögon, som
  icke känner naturens lagar och dessas gemensamma ändamål, så många
  särskilde magter, som til deras verkningar icke bero af hvarandra;
  hvarföre skola ock icke de vara fulle af en lika osynlig kraft? --
  Åter igen nye Gudar -- Deras storhet är väl sins emellan åtskild,
  men de äro sjelfrådande i deras Herradömen, och måste altså blifva
  ombedne af Gudar och menniskor om deras välvilja. _Juno_ nödgas gifva
  _Æolus_ goda ord, när hon vil hafva storm på hafvet, och lofva honom
  til tacksamhet en af sina skönaste Nympher; _Neptunus_ åter finner
  ganska illa, at Väder-Guden dristar besatta sig med hans element; och
  således blifver aldrig någon ande på dikter om Gudar och Gudinnor.
  
  Uti Naturen och i hennes eget lefverne, vederfares den enfaldiga
  menniskjan både ljuft och ledt, både goda och förskräckande
  händelser, hvilkas närmaste orsak hon icke inser; alt detta kan icke
  komma af annat, än af _sådane_ osynlige och verksamme väsenden. Så
  mycket _flere blifva Gudarne_; altid nye _under-gudar_, goda och illa
  görande _spöken, vålnader och féer_. _Trettio tusend_ voro de redan
  vid Hesiodi tid. Och alle desse Gudar, så månge de åro, större och
  mindre, blifva altid människorna like: kunna altså icke dyrkas utan
  på människjo sätt och bibehållas i deras goda vilja, eller försonas;
  äro de icke för mägtige, kunna de ock för deras oginhet straffas, och
  förmås til mera tjenstfärdighet, medelst indragning af deras vanliga
  offer och lofsägningar. Augustus, at hamna sig på Neptun för en
  utstånden storm, vågade förbjuda, at uti en högtidlig procession bära
  hans bild med de öfrige Gudarnas.
  
  Sådane äro Gudarne hos Homerus, sådane voro de hos de uplyste Romare,
  och sådane äro de i denna dag hos Samojederne och Villarne i Canada.
  
  Sid. 17. Det enda man af dem begärte, var endast tilfredsställandet
  af närvarande behof och begärelser, samt at få veta sit tilkommande
  öde -- -- Dygdig kunde man sjelf vara.
  
      Satis est orare Jovem, qui donat & aufert,
      Det vitam, det opes: æquum mi animum ipse parabo.
  
  Sid. 39. Genom många _Symboliska föreställningar_, som til äfventyrs
  skulle betekna vissa _Nationale händelser_ och naturs verkningar, dem
  hvarken de eller deras _mästare_ sjelfve mera förstodo, så väl som
  genom de mångfaldiga diktade små _Guddomar och Andar_, hade den gamle
  Religionens sanningar förlorat deras första enfald. Se vidare sid.
  27, 40 och Apolog. Conf. Aug. p. m. 229.
  
  Sammalunda utmärka våre _Finnar_ i sin Mythologie ofta naturliga
  verkningar och orsaker, under flera Guda-namn, såsom til exempel,
  åskan med _Ukko_ och _Ilmarinen_, Järnets uphof med _Luonnotar_ --
  samt ådagalägga en mycken naturlig insigt i naturens kännedom, dels
  kraft och verkningar.
  
  Sjelfve _Götherne_ i sin äldsta Mythologie komma öfverens i samma
  idéer om troll i Berg, Sjöar, Dalar, Skogar, Resar och Jättar -- som
  äro aldeles de samme med Romarenas, Grækernas och Finnarnes samt
  Lapparnes Mythiske varelser.
  
  Vi hafve inga andra spår qvar til _Finnarnes_, såsom ostridigt de
  äldste[3] _Nordens_ inbyggares, _härkomst, regering och lefnadssätt_,
  än dem man spridda och strödda kan komma öfver och blifva varse
  i _Finska Mythologien_, i Finska Språket och i landets uråldriga
  hemseder[4]
  
  Så vål _Finska ordspråk_, som _Runor_ eller _Poëtiska Sånger_,
  aldeles olika andra nationers, 8 stafvige Rythmer utan rim, gifva
  anledning at sluta om Språkets fordna häfd -- i de _förra_, är
  folkets gamla _Sedo- och Vishets_-lära förvarad; de _sednare_ eller
  Runorne angå deras _Hedniska Gudalära, Metamorphoser, Theogonie_,
  slögder, näringar, _vidskeppelser_ m.m, -- Därigenom at desse blott
  i allmogens minne många secler igenom varit bibehållne och först
  i nyliga tider, utur dagligt tal samt mundteliga sånger, blifvit
  fattade i Skrift, har händt, at de i et och annat tyckas vara
  försämrade; _men i dem är ock mycket qvar, som en kännare af språket
  välbefogad fötter i jämförelse med det man i upodlade tungomål anser
  starkt ock vackert_.[5] I gamla _Finska Runor_ finner man ock,
  under regelbunden och _Sinrik ordaställning_, et med _Allegorier,
  Metaphorer_ och flera sådana prydligheter lifligt lekande snille.[6]
  
  Til at kunna därföre begagna sig af den äldre Finska Poësin, och med
  nytta, nöje och smak läsa våra Finska Runor, och _igenfinna det höga,
  det vackra, det intagande i de samma_, är en _Mythologisk kundskap
  oundvikeligen nödig_, Finska Mythologien är en clavis poëseos
  Fennicæ. Lika så litet som _Ovidius, Wirgilius och Homerus_ skulle
  förstås, och deras rätta mening, hvartil de alludera, inhämtas utom
  Mythologisk insigt, och kundskap om Romares och Grækers hemseder;
  lika så litet kommer man ock til rätta med Finnarnes Runor, utom
  _Mythologie_.
  
  I den afsigt, at gifva ljus åt den äldre _Finska poësien_, har
  jag gjort den _Mythologiske Samling_, som jag nu ställer inför
  allmänhetens ögon, under det jag i flere år genomgått alla
  _tilgängelige_, och möjligen i landet _existerande Runor_, af hvilka
  jag tillika utplockat flere hundrade ord, til en vacker _tilökning_
  til et nytt _Finskt Lexicon_, med _phrases_, som nu äfven är under
  renskrifning.
  
  Under en tid af några och 20 år, som jag samlat och granskat Finska
  ord, har jag väl blifvit varse, at flere ord til ljud och betydelse
  äro lika med Graekiska, men huruvida Probsten _D. Nils Idman_ (l.c.
  p. 39.) rätteligen slutar, at _Finnarnes Hedniska Gudalära varit til
  största delen Grekisk_; hvilket däraf skulle bestyrkas, at de _fläste
  Gudars namn äro i Finska Språket främmande och komma intet af Finska
  ord_; det är något som jag, för min ringa del, anser vara betydande
  tvifvelsmål underkastadt; emedan de med samma skäl, i min tanka,
  kunde hänledas ifrån Hebraiskan, eller flere Europäiska än lefvande
  språk. Så väl Stam-orden i Finskan och ändelserne, hvilka äro Finske,
  som den Mythologiska. Genealogien tyckes bevisa motsatsen; härtil
  gömmer, at samma begrep, som Romare, Græker, Göther, med flere, sig
  gjort om sina större och mindre Gudamagter, hafva ock Finnarne.
  Dessutom äro någre Mythologiska namn verkeliga Stam-familiers,
  märkelige i lifstiden och efter döden ihågkomne personers samt
  än varande orters namn.
  
  Med den _Finska Mythologien_ har jag ock velat förena den _Lappska_.
  
  Hvad jag af _Lappska Mythologien_ anfört, har jag tagit af et
  Manuscript, författadt af _Danske Missionairen, Lenart Sidenius_, och
  öfversändt ifrån _Öfver-Sallsetter i Astafjorden_ d. 17 Oct 1728. til
  Kyrkoherden _Johan Tornberg i Jukkasjärfvi_ och af honom til Probsten
  mag. _Hinr. Forbus_ d. 1. Jan. 1728. Det är öfverensstämmande med en
  annan Dansk Missionarii _Jöns Kijhldals_ berättelser.
  
  Lapparne hafva classificerat och rangerat sine Gudar i följande
  ordning:
  
  1:o Til de Gudar, som äro allerhögst uppe i Stjernhimmelen, eller
  Öfver-Gudar, räknas Jubmel, Rariet, Radier och Rana-neida.
  
  2:o Til Gudar, som äro lägre ned i luften, höra, Beiwe, Torden,
  Bjegs-olmai, Gissen-olmai, Akklikkes-olmai.
  
  3:o Gudar, som äro på jorden, räknas Stor- och Lill-Junkker,
  Leib-olmai, Kiase- olmai, Mader-akka och dess 3 döttrar: Sarakka,
  Ux-akka, och Jux-akka, Saiwa- olmai, Saiwo-neides, Saiwo-serva,
  Saiwo-lodde, Saiwo-gwelle.
  
  4:o Underjordiska Gudamagter och Orter äro Jabmiaimo, Jabmi-akka,
  Nemagwelle, Rota, Rotaimo, Rota-landa, Jamikiatser; hvilka alla i
  detta Mythologiska Lexicon, under sina alphabeter, kommaa at utredas
  och beskrifvas, efter Danska Missionairen Sidenii upgifter i nämnde
  Mscr.
  
  För den likhet, som fins i Lapparnes och Finnarnes Mythologie,
  såsom folks, hvilka synas vara af en Stam och extraction[7] få til
  Språkets, som fordna lefnadens öfverensstämmelse, (hälft som det är
  bevist, at Lapparne bodt förut i landet och Finnarne med dem äro
  befryndade) har jag velat förena bägges Mythologie; samt här och där
  i detta arbete jämföra dem med hvarandra; och hvarest ske kunnat,
  äfven visa då och då til den äldre Svenska Mythologien, hvarest
  
  äfven förekomma, om icke samma och lika lydande Mythologiska namn,
  dock dylika idéer. Som hos de bägge andra; hvartil äröfringar,
  commerce och folkflyttningar måtte bidragit.
  
  Af alla dessa 3, nu under Sveriges Krono lydande folkslags
  Mythologie, kan aftagas och lätteligen slutas til deras likhet i
  tänkesätt om Religion; at de trodt själens odödlighet och et annat
  lif efter detta; som kan ses då man efterslår Tuoni, Jabmiaimo,
  Manala, Kipumäki, Kivutar o.s.v.
  
  Man skulle förmoda, at af denna Finska Mythologien vinna tillika
  någon uplysning i Finska folkets historie och geographie; då här och
  där anföras fordna Sedvänjor, af hvilka många än äro bibehållna, och
  någre orter blifva updagade, som förut varit föga kände.
  
  At denna Mythologie må vinna det påsyftade ändamålet, at uplysa,
  samt dess mera trovärdighet och pålitelighet hos Finska vitterhets
  älskare, bör jag til slut upgifva de källor, ur hvilka jag hämtat
  dessa närvarande Mythologiska uplysningar, näml.
  
  Af Ol. v. Dalins och Af Botins Sv. R. historie. Af Björners Brew om
  Finnars, Lappars och Samojeders ursprung. Archtopolitani Disp. de
  Religione & origine Fennnorum, Upsaliae 1728. Magist. Christ. Er.
  Lencquists Disp. de Superstitione Veterum Fennorum -- Aboae, Praes.
  Prof. Eloqv. Hinr. Gabr. Porthan, edit. 1782.
  
  Biskop Agricola har, som bekant är, i sina kända rim, nämnt Finska
  Gudars och Gudinnors namn, dem jag ock, ehuru råbråkade, här uptagit.
  
  Finska så kallade troll-Runor, hafva praesterat mig de fläste
  Mythologiske personers och orters namn, som förklarat sig sjelfve,
  genom det sammanhang som i dem träffats.
  
  Hvad jag sjelf sett och hört, har jag med all trygghet kunnat anföra.
  
  Denne Finske Mythologie tryckes i qvart-format, för at kunna
  framdeles biläggas det under arbete varande nya Finska Lexicon.
  
  Om mine värde Landsmän och älskare af Finsk Vitterhet, kunna hafva
  häraf någon nytta, skall det vara mig en ogemen fägnad.
  
  
  
  
  
  
  MYTHOLOGIA FENNICA
  
  
  
  
  AARNI, en vålne, som tros ligga öfver gömda skatter i jorden; kallas
  _Aarnion haltia_, _Aarni haudan isäntä, joka makaa Aarteen päällä_.
  Då skatten nedlades, gjordes flere löften, såsom: at en röd tupp,
  eller 3 fårhufvuden, m.m. skulle offras åt _Aarni haudan haltia_,
  eller draken, af den som ville uptaga de gömda penningarna &c.
  Se _Kratti_. -- Skattgräfvare hafva så väl här, som i Tyskland,
  hvarjehanda vidskeppeliga uptåg, då de leta efter skatter. Se
  _Fresenii Past. Saml. om Skattgräfvande_: de mumla, läsa troll-ord,
  kasta tärningar af bly, offra, bruka slagruta; och finna sig dock
  ofta bedragne såsom Alchemisterne.
  
  Aarni ses om Solskensdagar, och nattetid vid eld, i skogar och på
  backar uptorka och skura sina möglade skatter; ofta höres han skallra
  sina Riksdalrar, då han är gunstig åt någon melancholisk penningekär.
  
  Dock, oaktadt all vidskeplighet, finnas än ofta här i Finland
  penninge-gömmor, som blifvit af invånarena nedgräfde dels i förra
  seculo, då _Wenäjän Räikkä, pelko wuosi_ var, eller Ryssens
  fiendtliga infall befarades, 1656. (Se Finska _Ajan-Tieto_), dels i
  sednare krigstider omkring 1713 til 21; kanske också af någon gammal
  Penninge-Gud, som af afvund och illvilja frivilligt nedgräfvit sina
  pengar och redbarheter, på det hvarken barn eller slägt måtte efter
  döden få någon del af deras svett och möda. -- Ännu händer någon
  gång, at med notdrägter utur insjöar fås hela penninge-kistor,
  hvilket händt för någre år sedan i Pijppola här i Sijkajoki Socken.
  I Kemi och annorstädes har funnits, efter stora Ryskasegden och än i
  våre tider, i gropar nedgömd Spanmål i skogarne. Se _Haltia_.
  
  Af _Aarni_, såsom rikedomars och skatters gömmare, synes _Arils_tider
  fått sit namn; såsom de äldste i verlden och de sällaste fordom varit
  i _Jothanhem_ (Jothers, de Finnars land) långt förr, än _Krake_ fådde
  guld och et så dyrbart mjöl dambade af _Frodes_ qvarnar, mjölk lopp i
  floderne och ekarne svettades honing.
  
  AATES eller _Audes_; en Finsk Drott, om hvilken v. Dalin säger, at
  dess dotter var gift med _Wisbur_, son af _Wanlander_ och "_Drifva_,
  en dotter af Finska Höfdingen _Snö_ eller _Nieu_; och vidare:
  _Wisbur_ emottog efter Fadren _Wanlander_ Upsala öde, och förlikt
  med Finska huset gifte sig med Finska Drotten _Athes_ eller _Aude_
  den rikes dotter, som födde honom Sönerne _Gisl_ och _Audr_ (i
  Finska Krönikan kallade _Gris_ och _Amund_), men snart förskjuten
  måste med dem resa hem; hvarpå Wisbur med en annan qvinna aflade
  sonen _Domalder_: den Finska _Hulda_ gaf då åter förbannelser, med
  hvilka Gisl och Audr sändes til honom, at utkräfva åtminstone Modrens
  morgongåfva, som var tre stora byar och en guldkädja. Resan var
  dock fåfäng, oaktadt Gudarnas försäkran: at _Ynglingarne från den
  stunden skulle sins imellan strida_ och _guldkädjan en gång blifva
  en bane för den ypperste man i deras ätt_. Modren _Hulda_ ville med
  vidskeppelser fördärfva _Wisbur_; men sönerne gjorde det med vapen:
  de sköflade i Sverige och anstälte upror, hvarvid Fadren en natt blef
  innebränd vid år 340.
  
  "Men _Domalder, Wisburs_ Son af andra giftet, ärfde dock sin Faders
  rike tillika med kriget, hvarigenom han intog många länder och
  kallades _Jota-Dolge_ eller _Finnars förföljare_. Finland kallades
  ock fordom _Jätteland_.
  
  "Domalder blef offrad åt afgudarne för missväxt vid år 365. Denne
  hungers nöd orsakade en stor folkflyttning ur Skandinavien, _Wiliner,
  Wendler_ eller _Bergfinnar_ drogo ned åt landet in i _Skåne_, sedan
  anförde af _Ajo_ til _Småland_, och vid år 370 til Gottland, samt
  sedan til Tyskland." _Finnmarkken_ i Småland, och _Gottländska_
  Språkets sträshet, äro bevis til _Finnarnes_ därvaro. Se _Vinder,
  Joter, Jättiläiset, Drifva_.
  
  AATINS barn, Nordens äldste invånare, se _Jätit_.
  
  AHTI, En Sjö-rå, som gaf fisk och anropades af vidskeppelige
  Fiskare. Kanske Lapparnes _Akte_ eller _Ahti_, den Lapske Afguden
  _Stor-Junckarens_ Hustru, (Se _Veden-emä_) Finnarnes _Akka_. De
  Grækers _Actæon, Pan_, piscatoribus & venatoribus favens, synes vara
  den samma.
  
  AHIKAINEN, Se _Ritikainen_, den samma som _Ahtolainen_.
  
  AHTOLAINEN, En stygg ond vålne; et troll, som bandt ormar om sina
  gärdsgårds-störar, i stället för vidjor. Ödlan kallas därföre i
  Runorne: _Ahtolaisen aidan wittas_.
  
  AJATTARA, -- _Ajattarot_ in pl. Skogs-Spöken -- Priapus. En ond
  förskräckelig vålne af könet i skogar: förvillade Skogsmän och
  jägare: nämnes i Finska Bibel-version i plurali 3 Mos. B. 17. v. 7.
  _Ej pidä Ajattaroille uhrattaman_ -- i Svenska öfversättningen: åt
  djeflomen -- Se _Hattara_.
  
  AKKA, _Ukkos_ Hustru: en mägtig Gudinna, jämföres med _J. Maria_, och
  tyckes vara den samma i medeltiden. I Runor heter det om _Mehiläinen_:
  
      Pistä siipesi simaan,
      Toinen siipesi meteen,
      Akan wanhan wakkaseen;
      Tuo sitten simoa tuolta...
  
  och straxt därpå anropas _Mariatar_. Se _Ukko_.
  
  AKKA, äfven en Sjö-Råderska, Hafs-Fru: bodde vid et sund; hon kammade
  eller borstade sig, och då därvid hände at en tinne eller borst
  flög i sjön; blef däraf genom böljornes skummande en tomt-orm och
  metmaskar. Se _Ahti_.
  
      Akka Salmen Korvallinen
      Oli päätään sukiwa,
      Hapsiaan harjaawa,
      Pii harjasta pirahti
      Lawialle lainehelle,
      Selwälle meren selälle.
  
  Se _Syöjätär_.
  
  AKKA _wanha Kaiwo-Keträ_, en flitig käring i spånad och väfnad;
  planterade furun och tallar. Se _Sämsä_ och _Wennon-härkä_.
  
  AKLIKKES-_Olmai_, trenne Gudamagter hos _Lapparne_, lägre ned i
  luften, til hvilkas ära lördagen och Söndagen hölts helig. De fleste
  Lappar hafva helgat Fredagen _Sarakka_, Lördagen _Rariet_ och
  Söndagen de 3:ne _Aklikes-olmai_ til ära. Därföre när Lapparne hafva
  försedt sig med Fredags- Lördags- och Söndags-arbete, hafva de gifvit
  offer i förlikning. _Sidenius_.
  
  ALAMAN-Järvi, samma som _Aloen-järvi_, Fennorum Lerna malorum sive
  Styx; en eldputt, där elden fants sedan flere varp dragits; skall
  finnas ytterst i Lappmarken, äfven af samma namn i Pudasjärvi,
  Pedersöre, och Ilmoila Soknar i Österbotn &c.
  
  Uti en gammal Runa, där det berättas om eldens upkomst, genom det at
  _Ilmarinen_ flintade eld af en orm, säges, at gnistan flög _keskelle
  Alaman-järwen_:
  
      Iski tulta Ilmarinen,
      Wälkytti Wäinämöinen,
      Ylhännä Taiwoisessa,
      Eläwällä ennuxella,
      Kirjawalla kärmehellä,
      Kirpaisi kipuna yxi.
      Läpi Taiwoisen yhdexän,
      Taiwas puolen kymmenettä.
      Meni ajna mennesään,
      Wieri ajna wiertessään
      Keskellen Alaman järwen,
      Nieli tuon tuli Soroisen -- --
  
  ALOEN-järwi, Finnarnes Styx, i högsta Lappmarken. En eldpuss; där
  elden fanns i en sarf. Då _Ilmarinen och Wäinämöinen_ slogo up
  eld, for en eldgnista i _Alue-träsk_, som deraf 3 gångor i sommarn
  uptorkades, så at Stengruset på botnet syntes. Där drogs sedan not,
  at upsöka elden; först med en not af _bast_, och man fångade väl
  fisk, men ej den hvari elden var; sedan gjordes en annan not af lin
  och hampa: _J. Maria_ rodde och _Wäinämöinen_ satt i styret; noten
  drogs mot och med strömmen; och då fångades en _krampfisk_; men
  hvarken _Wäinämöinen_ eller _Maria_ tordes gripa den. En svart karl
  3 tum hög steg då up från hafvet, som hade stenskor, en hjelm af
  flinthårda hällen, långt hår til hälarne och skägg alt til midjan:
  han släkte med bara händer _Krampfisken_, fann i den en _lax_, i
  laxen en _gädda_, i gäddan en _sik_, i siken en _sarf_, i sarfven et
  rödt _nystan_, i nystanet _eldstrimman_ och elden, hvars sveda och
  värk sedan manas och hänvises til _Kipumäki_.
  
  ALWA-järvi, En insjö vid Kammola hemman i _Wijtasaari_ Socken, där
  rudera funnits vid en källa af fordna tiders åbyggnader djupt in i
  jorden, vid hvilkas gräfvande flere blifvit illa betagne, samt sårade
  med blemmor och utslag på kroppen.
  
  Denna _Alwa-järwi_ insjö såsom ock _Pudasjärwi_ Sjö äro förr besökte
  af Tavastlänningar för fiskeri: -- Krono-skyttar hafva först nedsatt
  sig här på orten. Af de 3 första som här stadnat at bo har en hett H.
  _Leppänen_, den andra uptagit _Urpela_ hemman vid _Kiwijärvi_ Sjön,
  den 3:dje med tilnamnet _Hassinen_ stadnat vid _Alwa-järvi_ forssen,
  och förmenas, at alla desse varit Savolax-boer, hvilka uppå någon
  viss årlig ränta bekommit Kongl. tilstånd, at uptaga denna ort.
  
  I en gammal Runa om eldens upkomst heter det: _Tuosta tuo tuli
  soroinen, pahan tehtyä pirahti, Alwejärwen ala päähän_ -- --
  
  ALUEN-jarvi eller _Ljemon-wesi_, en så eldhet Sjö, at ock Sjöfoglarne
  där ömkeligen qvidde:
  
      Koskelot kiwuttelexen,
      Keskellä Aluenjärwen
      Tuon tuiman tulen käsissä,
      Waiwatessa walkiaisen.
  
  AMUND den 6:te. Sextus Rex Finlandiæ, vestes pelliceas, quæ tum in
  usu erant, auro argentoque distingvi curavit, vestes autem corpori
  proximæ a capite ad calcem cohærebant. _Messenius in Chronic.
  Finland. Mscr_. Limnels Disp. de _Tavastia_ p. 17. Praes. Hinr.
  Hassel, Aboæ.
  
  ANTERETTOIN, _Löylyn-haldia_: en bad-patronessa, som förvarar sår, at
  ej värman i dem ingår. Se _Auterinen_.
  
  ARNGRIM, _Audins_ Präst i Finland. Se _Aate_.
  
  ASAR, Se _Esiwalda_.
  
  AUDE, Se _Aate_.
  
  AUTERINEN, Bad-qualme. Finnarne äro mycket rädda, at badångan skall
  gå i et öppet sår, hvarföre de hafva _Löylyn Sanat_ eller _Synty_,
  som äro Signelser til bad:
  
      Löyly poika Auterinen,
      Auterettären tekemä,
      Hiki wanhan Wäinämöisen,
      Herran hengestä hywästä.
  
  AUTERETAR & _Auterinen_: så kallas badet i Runor, och anses för
  botande och sundgörande Gudomligheter; ty Finnarne viste ej af bättre
  medicament än badstugugång.
  
  ÄHKY, en sjukdom med bukref, troddes vara _Äimeröises_ Son.
  
  ÄJÄTÄR, en af Juuttaas döttrar; däggade ormar.
  
  ÄIMÄTÄR, en stolt mö, blef hafvande af vårvädret; födde vargar.
  
  ÄIMERÖINEN, ordsak til res, _Ähkys_ fader.
  
  ÄMMÄN-Koski, Se _Qwena ström_ och _Cajana_.
  
  ÄRJÄMÖINEN, en kall buse, med rimfrost, stel och skyf; härmed förstås
  en sträng alfvarsam vinter. Se _Puhuri_ och _Hyytämöinen_.
  
  
  BEIWE, Solen: Lapparne räkna Solen ibland sine Gudar, som äro längre
  ned i luften. -- De offrade åt Solen, på det hon skulle skina väl
  och befordra gräsväxt och hvita Kreatur, samt åto gröt om midsommars
  qvällen Solen til heder; de offra ock åt Solen för åtskilliga
  Sjukdomar, besynnerligen för mangel på förstånd. _Lenardt Sidenius_.
  
  BERG-Finnar. Se _Aate, Winder, Jätit, Joter_.
  
  BJARMER, Se _Jumala_.
  
  
  CAJANA -- De Gamlas _Qvenland_, eller _Amazoners_ land, singeras
  hafva fått namn af _Janus_, en afgudabild, som nedslutit utför
  _Ämmänkoski_, då Finnarne ropat; _Ca -- Janus!_ Se Janus! jämför
  _Qwenland, Qvenaström_.
  
  _Cajana Slott_ är funderadt i K. Carl IX tid 1606 af Clemens
  Eriksson, mot Ryssarnes anfall, 15 mil ifrån Ryska gränsen. 1716 in
  Jan. intogs det af 4000 man Ryssar. Se Ol. v. Dalins Sv. R. bist. 3.
  D. p. 562.
  
  
  DOMALDER, Se _Aate, Joter, Jätit. Domalder_ hämnades grymmeligen
  _Finnarnes_ trolöshet emot sin Fader, däraf blef han kallad _Jota
  Dolgi_ eller Finnarnes fiende.
  
  DRIFWA, Finska Höfdingen Snö eller Nieus dotter af Fornjoterska
  stammen, Wanlands, den 6:te Upsala Konungens af Ynglinga Stammen,
  gemål; Wisburs moder, som hon födde i Finland; hon förgjorde sin man.
  Se Aate.
  
  DUMBR, Konung i Öster- och Wästerbotn. Se Verelii not, ad Herv. S. p.
  27. Han regerade vid pass A. C. 867. Messenii Scond. Illustr. T. X.
  p. 4. Pet. Nic. Mathesii Disp, de Ostrobotnia p. 3 & Stecksenii de
  Westrobotnia p. 15.
  
  
  EGRES, skötte ärter och bönor, rofvor, kåhl, lin- och hamp-växten.
  
  ENARA träsk, en af Sveriges urgamla gränsor, längst up i Lappmarken.
  
  ERÄ-pyhä, offer-hälla i Orihwesi, af samma sorte som Lapparnes
  parse-ware, Se Uhri-paikka.
  
  ESIWALDA, kallas all öfverhet af Finnarne. Grefve Bonde, i sit tal
  om Finnarnes härkomst uti Kongl. Vitterhets Academien, skrifver
  Aesiwalda, Som han deriverar af Asar, eller de sednare Nordens
  inbyggare, Som kommo från Asien under Oden den yngres anförande.
  
  ETELÄTÄR, Sjelfva Sunnan-vädret, anses per allegoriam, som en
  ljuslig och vän Mö, och kallas Etelätär neiti nuori. Hon anropades
  af Hofslagare eller hästgällare, at svalka luften ifrån Östan och
  Wästan. Bön til henne lyder sålunda:
  
      Etelätär Neiti nuori,
      Ijätäk ijästä pilwi,
      Nosta lonkka luotehesta,
      Syrjin yhtehen syseä,
      Lomatuxen loukautak,
      Sada mettä Taiwoisesta,
      Sima pilwistä pirota,
      Teoxillen tehtäwillen,
      Panoxillen pantawillen
  
  Se _Rana-neida_.
  
  
  FINNAR. Se _Winder, Wiliner, Aate, Joter_ --
  
  FORNIOTI eller _Fernioti_, är sammansatt af Jotun eller de Joter, som
  fordom var Finska folkets namn; härmed öfverensstämmer, hvad _Suidas_
  nämner om et folk, som kallades _Iouthouggoi_, hvilket synes hafva
  bodt i negden af floden _Ister_, som nu kallas _Donau_. _Fornioter_
  var Konung i _Jättaland_, som kallades _Finland_, i Qvenland eller
  Terra Amazonum beläget _öster_ om hafsbotn. (Peringskjölds ättartal,
  Genealog VIII p. 86.) Se _Kare_.
  
  I _Swewernes_ ställe nalkades Nya _Schyter_ från _Mithridatiska_
  bullren til _Scandia_.
  
  En vördig Husfader _Fornioter_, förmodeligen af _Jumalers_ ätt,
  nedsatte sig i en del af _Jotnahem_, som då kallades _Kuenland_, nu
  västra Ryssland, _Finland, Österbotn_. Se _Athe_.
  
  FROSTI, en Finsk Kung. I K. _Frostes_ tid gjorde Svenska Konungen
  _Agne_ anfall på Finnarne. Sic enim _Sturlesonius_ in vita _Agni_
  Expeditionem bellicam suscipiebat in _Finlandiam_, ubi proelium
  committebat cum _Froste_ Rege Finnorum, quem superabat acie.
  Schefferus in Lapponia C. 6: p. 49, 50.
  
  
  GYLPHO, Svensk Konung, men til sin härkomst en Finne, ty han var
  Finska Konungen _Ferniottis_ Sonason. Loccenii hist. Sv. Lib. I. p. 2.
  
  
  HAARNI, et Ähkys tilnamn, it. samma som _Aarni -- -- menes Haarni
  hautoja sywiä_. R.
  
  HAGA gods, _Ugglarne_ tilhörigt, i Janakkala Socken i Tavastland; var
  först ämnadt til Slott. Et högt berg.
  
  HAKOISTEN _linna_, vid Haga gård; en djup graf som där finnes, är
  märke därtil. På 2:ne ställen i Hattula, i Säxmäki och 1/4 mil ifrån
  Tavastehus emot Norden vid en liten sjö, ses ännu rudera af en mur,
  uprest af ofanteligen stora stenar, i nog lång sträcka; ehuru nu mera
  något lägre än tilförene.
  
  HALLGRIM, en Reese, dräpt af _Domar_, i dess egen kula. Se
  _Miehen-Syöpä_ och _Kuippana_.
  
  HALTIA, en Rådare; ande, som troddes finnas särskild för hvar
  menniskja, hvar tomt, hus, skogslund, sjö, penninge-gömma och berg.
  
  Denna tanka, om en rådande och en menniskja medföljande ande, har
  blifvit bibehållen ifrån äldre tider -- Se om Petri ande Act. 12: v.
  15. och i våra Symboliska Böcker är det uptagit i morgon och
  afton-bönerne.
  
  Item: _Haltia_, är en menniskjas kynne och naturell samt hardiesse;
  t.ex. säges: _Sillä on kowa eller hywä haltia, karhia luonto_, han är
  modig, orädd.
  
  _Aarnen-haudan haltia_, Draken eller Penninge-skratten, som låg
  öfvar nedgräfna skatter. Denne _Aarnen-haudan haltia_ kan förliknas
  med _Thrain_ i Svenska Mythologien. Et _troll_, som uti sin graf
  förvarade sin Rikedom eller en stor skatt, som därföre var svår at
  röra.
  
  Denne var också efter sin död förskräckelig för den eld och rök, som
  han pustade ur sin graf; hvilket kan syfta på de lysgubbar (Errones,
  ignes lambentes), som synas på sådana ställen.
  
  _Huoneen-haltia_, samma som _Tonttu_. Se _Tonttu_ custos, præses
  Domus.
  
  _Weden-haltia_, en ande i insjöar, som skulle blidkas af fiskare.
  Hans elaka anslag förhindrades genom själspeck, tran. Se _Weden
  eukko_ eller _Emä_.
  
  _Wuoren-haltia_, Bergs-rå. Se _Wuoren-wäki_.
  
  _Wuoren-haltia hupia_, en _Hijen heimolainen, Hiisis_ frände, och
  _Wäinämoises_, Eldgudens, compagnon vid järnsmide.
  
  
  
  HATTARA, _paha hattara_; en troll-kåna i gamla sagor; nästan samma
  som _Ajattarot_ och _Lemmas_, v. infra. Kallas i Finska käringa-sagor
  _paha hattara_, för dess okynne. Item _Hattarat_, bångstyrige jättar
  och Himmels-bestormare. _Hattaroita hallitseepi_, håller styr på
  bångstyrige Rimthussar. Prov. _Ei tiedä Jumalakaan kuinga kurjaa
  pitää, hattaraa hallitsee_.
  
  HÄRKÄ eller _Mulli_, En rätt märkelig Mythologisk _Oxe_, mycket lik
  de Separatisters och Chiliasters, hvaraf de tänka hålla et fett
  gästabud på jorden, utan tvifvel i sällskap med Troglodyterne, sedan
  de få et jordiskt herravälde.
  
  Finska Runorne beskrifva denna Oxe ofanteligen stor, så at dess
  hufvud rördes i Tavastland och svans fläcktade i Tårneå. Dermed
  förstås altså förmodeligen Karlvagnen. Svalan flög en hel dag ifrån
  manken til svansändan, och Ickorn sprang en månads tid imellan
  hornen, utan at hinna sitt mål.
  
  En liten svart karl slagtade honom, hvaraf fecks 100 såar kött, 7
  båtar fulla med blod och 6 tunnor talg eller fett, hvaraf smörjor
  gjordes, därmed man läkte bränsår, m.m. Runan berättar:
  
      Hätkä kaswo kaunihisti (aliis, kainuhussa),
      Lihoi mulli lijotengin,
      Pää häly Hämeen maassa,
      Händä torkku Torniossa:
      Päiwä kauden pääsky lensi
      Häpeheldä hännän päähän;
      Kuukauden orawa juoxi,
      Härjän sarwein wäliä,
      Eipä wielä päähän pääsnyt,
      Ensingänä ennättänyt;
      Hajettiin Tappajata...
      Mies musta merestä nousi...
      Ensin wäänsi polwillensa,
      Sitten käänsi kyljellensä,
      Sijtä siirsi seljällensä.
      Saatijn siitä saalihixi,
      Sata saawia lihoa;
      Werta seitsemän wenettä,
      Kuuta kuusi tynnyriä;
      Täst on woitteet otetut,
      Tästä kahteet katotut,
      Jolla wihat wiskotahan,
      Tulen poltot poltetahan,
      Tulen woima woitetahan,
      Tulen pahat paratahan...
  
  HÄRJÄN-pyry. En Ström, _Hämeen Linnan takana_, på andra sidan om
  Tavastehus: förekommer i Runor.
  
  HEIMDALLER, vishetens Präst på Saaris i Finland.
  
  HELAA, den årstid, då Pingst-högtiden infaller i Maji eller Junii
  månad, hvaraf Christi himmelsfärd kallas _Hela-Tuorstai_ och Pingst
  _Heluntai_. Finska folket, i Synnerhet i Tavastland och Åbo anställa
  då lekar, _Hiippa_ kallade, enke-lekar, m.fl. dansa kring eldar
  i åkrar och gröna parker o.s.v. Tyckes träffa in med Grækernes
  _'anthestaeion_ och _'agoa_, arealia -- hvarom Suidas. De lust-eldar,
  som på flere ställen i åkrar och på öpna fält göras, kallas på Finska
  _Hela walkia_, vid hvilka brasor de sig roa, i synnerhet i Tavastland
  uti Hattula Socken, med godt öl under musik och hoppande. Elden
  flintas ej altid up; utan tages med gnidning af trän, såsom villarna
  göra i Norra _America_. Detta sker hälft då man underhåller rök på
  åkern vid koernes fållande. En sådan eld anses för helig, och kallas
  på Finska _Kitkan-walkia_.
  
  HELKA, utan tvifvel _Helga_, el. _Olga_, aliis, den heliga Helena.
  Finnarne beskrifva henne, såsom _hywä, priski, warsin walittu waimo_.
  d.ä. hon anses för en ganska god utvald Qvinna och vis Gumma, at,
  jämte _Maria_, dämma blodsår efter järnskador; Se _Luonottaret_,
  hennes döttrar. Hon anropades, at tilbinda blodsår, på följande vis:
  
      Tule tänne tarwitaan
      Helka waimo hempiätär,
      Tukis multa turppailla,
      Maan saroilla sammaltelek
      Reikeä rewennyttä,
      Peitä pienillä kiwillä,
      Ettei maito maahan pääse,
      Puna peltoon putoa.
  
      Kom hit, här behöfves
      Du väna qvinna Helka,
      Stoppa til med muld torf,
      Mylsja med tåteltafs
      Det uprifna hålet,
      Täck med små stenar,
      At mjölken ej må nedrinna,
      Den röda bloden drypa i åkern.
  
  HELWETTI, Plågo-rummet för de osälla efter döden; dit, och til
  
  _Kipumäki_, hänvisa ock troll ofta plågorne. Deriveras af Svenska
  ordet _Heel_, som emottog dem, som ej voro märkte i tiden med Sverds
  (_Geirs-uddi_), och sägnade de döda, som lefvat väl.
  
  HERHILÄINEN, (En Bålgetinge) i Runor; upkom då _Karilainen_ stötte
  med sin häl i jorden. Se _Karilainen_.
  
  HIIDEN eller _Hijjen Emäntä_; Hijsis Stygga hustru; af dess sträfva
  hår togs strängar til Wäinämöises nya och märkeliga harpa.
  
      Kust' on kielet kantelossa?
      Jouhista hywän orihin,
      Hiuxista Hijjen emännän,
      Weden wahoista walitut,
  
  Se _Hijsi_.
  
  HIIDEN eller _Hijjen_ HEIMOLAINEN, Hijsis Slägtinge och anförvandt.
  _Wuorten- haltia Hupiat_ rectius, _Upia_, en som förvarar och gömmer
  malmstreken i berg -- Bergs-rå.
  
  HIJJEN-HEVONEN, en helfvetes Fri-trafvare, hvarpå _troll_ och sjelfva
  _Pesten_ skjutsades til afgrundens klippor. Pesten (_Rutto_) får
  denna skjutshäst på följande sätt:
  
      Lähe kumma kulkemaan,
      Maan paha pakenemaan,
      Ihosta alastomasta;
      Kyllä mä sullen annan kyyin
      Ja annan ajo hewosen,
      Jonk ej kynnet jäällä nuljak,
      Jalak räiskyk kalliolla,
      Sija tuonne kunna käsken,
      Otas Hijjestä hewonen,
      Warsa wuoresta walihtek,
      Kotiis männäxesi;
      Kuin sinä liet kyytiä kysywä,
      Anowa ajo hewosta:
      Tunnema sinua manoan,
      Ajoaxes hyvästi,
      Tuonne Turjan kallioon,
      Wuoreen teräxiseen;
      Aja sitten kalliot kowastik,
      Pesät Hijjen pelmuutak.
  
      Kotiisi männesästi
      Hijjen hirmu kankahia,
      Ikusseen helwettijn,
      Jost et kuulu kuuna päänä
      Ilman sinä ikänä:
      Mäne sinne kunne käsken
      Lapin sysmän synkiään,
      Pohjan pellon penkereen,
      Mäne tuonne kunne käsken
      Pimiäseen pohjolaan.
  
      Far tilvägs du underliga,
      Fly du landsplåga
      Ifrån det nakna hullet;
      Nog skall jag ge dig skjuts,
      En häst at köra med,
      Hvars hofvar ej flinta på isen,
      Hvars fötter ej snafva på hällan,
      Kör dit jag ber dig,
      Tag häst ifrån blåkullan,
      Välj dig en fola ifrån berget,
      Til din hemresa,
      Om du frågar efter skjuts,
      Och begärar en trafvare:
      Jag manar dig dit,
      Så at du må köra friskt,
      Dit til fjälls i Norrige,
      I ståhlhårda berget;
      Kör sedan hårdt på hällarne,
      Häf Blåkulls ugnarne huller om buller.
  
      Då du far hem.
      Efter blåkulls hiskliga sandmoer,
      Til den eviga afgrunden,
      Hvadan du ej hörs någonsin,
      Ej heller syns i evärdeliga tider:
      Far dit jag visar dig,
      In i Lappmarkens tjockaste skog,
      I nordens åkerbrink,
      Far dit jag ber
      I den mörka Norden.
  
  HIJJEN-HIRWI, de Göthers _Alpandir_, et ohyggeligt djur, på hvilket
  Sigurd ridit. _Peringskjöld_ gör det til en Elephant. I Finska Runor
  är det en elg; _Hijsis_ tamde dragoxe. Af des tagel togs afven
  harpsträngar til Wäinämöises välklingande harpa. _Hiwuksista Hijjen
  hirwen, karwoista merikateen_.
  
  HIJJEN-IMMI, en Hijsis hus-jungfru, en dugtig möja; också af dess
  sträfva tagellika hår tog Wåinämöinen strängar til sin harpa.
  
      Teki harpun hauwwin luusta,
      Kandelen kalan ewästä,
      Pani kielet kandeleseen
      Hiuxista Hijjen-immin,
      Jouhista uwet orihin.
  
  HIJDEN-KIUKAAT, eller _luolat_, i Björneborgs Lähn, stora stenrösar
  eller Jättegrafvar, dylike, som ock finnas i österbotn; förmenas vara
  af Hijsis slägt och afföda upstaplade, dels nedfallne boningsrum,
  dels Grift-ställen ifrån Braane-åldren; hvartil märken funnits i de
  qvarlefvor af karl- och häst-rustningar, som ibland aska och bengrus
  träffats under desse stenhögar, hvilka finnas på ansenliga högder i
  skogarne -- Se Jätit och Åbo Tidn. 10:de årgången för år 1783, p. 186
  -- och 9:de årgång, för år 1782, sid. 221 och följ.
  
  HIJJEN-KISSA, Se _Kipinätär_.
  
  HIJDEN-LINNA, et upstapladt berg, af Hijsi utsedt til Slott Paldamo
  -- Se _Kalewan pojat_.
  
  HIJJEN-LINTU, i.e. _Ampiainen_, så kallades Getingen, och ansågs för
  en blåkulles fogel.
  
  HIJJEN-PESÄT, Bergstrolls boningsrum, Se _Hijjen-Kiukaat_ och _Hijjen
  hevonen_.
  
  HIJJEN-RAKKI, En helfvetes hund, cerber, furie --
  
  HIJJEN-RUUNA, en underjordisk häst. Se _Hijsi_.
  
  HIJJEN-WÄKI, alt Hijsis husfolk, en gruflig skara af plågoandar, som
  uphetsas af troll på dem de vilja illa. _Voi Hijjen väki_ är en af
  små-svordomarne.
  
  _Hijsi_ hade et väl försedt hushåll: hus och hem, hustru och barn,
  hästar, hundar och kattor, som alle voro af et argt kynne och
  likadana med sin husbonde.
  
  _Hippa_ var en af Hijsis döttrar, som i lag med _Kalma_ gaf brådtom
  åt tjufvar, at återhämta det bortstulna. Se _Kipinätär_; och alle
  föregående artiklar under _Hijjen_ och _Hijsi_.
  
  HIJLITÄR, En af skogs-dejorna i Nordanskog, som skulle förtaga svedan
  af brännsår. Hon anropades vid dylika eldskador således:
  
      Palon tytti pohjan neiti
      hiilitär Tapion vaimo,
      Tuo polwin porossa pyöri,
      ypenesä kyynärwarsin.
      Oris juoxi Pohjolasta,
      Jonk on lampi lautaisella,
      Wesi selwä selkä luula:
      Ottipa siitten hyytä,
      Otti jäätä jähdyttöä,
      Suusta pohjolan orihin
      Tuolla hyyllä hyyvvytteli
      Tuolla jäällä jäähytteli
      Paikkoja palaneita
      Lihan tuiki tullehia.
  
  HIJSI, En mägtig Gud eller Gudinna, som fredade för skogsdjur, men
  var i sig sjelf förfärlig; dyrkades på flera ställen i Finland,
  hvarom än vitna orter nämnde efter honom, til åminnelse af dess
  dyrkan: t.ex. _Hijden-wuori, Hijden linna_ &c. Hijsi är til namnet
  mycket lik de Ægyptiers Gudinna _Isis_, Osiris syster och maka, bägge
  födde af Saturnus; bonarum artium, morum & agriculturæ promotores.
  
  Se _Wennerdahls_ Mythol. och _Suidas_.
  
  _Hijsi_ ansågs för en grufvelig stark Jätte, grym och förfärlig;
  hvilken dref Björnar och Vargar som lamb. Agricola säger: _Hijsi
  metseleist soi woiton_. i.e. Hiisi de feris largitus fuit victoriam.
  
  It. med _Hiisi_ förstås så väl _Blåkullan_, som _Hin Onde_, då det
  säges: _mene hijteen_, far til faners; _mistä hijjestä se tuli_, af
  hvilket elakt rum kom han? _jo sen hijsi wei: woi hijsi toki_, det
  var Hin -- vox indignantis & admirantis.
  
  _Hijsi_ är af flere slag: 1:o _Wesi hijsi_, 2:o _Mettän hijsi_, 3:o
  _Wuori hijsi_ eller _Hijden wäki_ -- desse alla, näml. vatn-, skogs-,
  bergsrån, tro trollen sig kunna uphitsa och utcommendera, at qvälja
  och plåga i synnerhet tjufvar, at göra en döf, blind, darrande, och
  med flere sjukdomar behäftad; en sådan önskan är denna:
  
      Ken katehen Kahtonowi,
      Silmin kierin kexinöwi,
      Ken kuujalla kuunnelwoo,
      Wälillä wäjystänöö,
      Hiijen hursti hurmehinen,
      Korwiin kohettuoon
      Korwin kuulemattomaxi.
  
      Ho som afvundsamt ser,
      Koxar med sneda ögon,
      Den som lyss på tåget,
      Lurar på vägen häremellan,
      Hin ondes blodiga duk,
      Må svepas om hans öron,
      Så at han blifver döf.
  
  _Hijsi_ eller _Hijttis_, anses för Hijsis fula och stygga boning.
  Et hiskeligit ställe; helfvete. Run. _Hijden hijli huonet_ -- Flere
  orter i Finland, hemman och sjöar bära namn af Hijsi -- i Pijkis
  och i Paldamo _Hijsi_ och _Hijttis_ i Åbo Stad en gård, _Hijdenala_
  i Pemar, _Hijttis_ i Janakkala, Kimito och Lojo, _Hiiden kangas_ i
  Nousis, _Hijden wesi_ och _Hijden wainio_ i Wichtis &c. Se _Kalewa_.
  
  HIJTEIN-KIRKKO, vid gamla Kunga-Sätet _Saaris_ i Wirmo Socken,
  vid berget _Isomäen wuori, Hijtein Kirkko_, i.e. Templum Deorum
  sylvestrium; där finnas stenar satte i den ordning, som Tempel
  brukade grundläggas och upmuras.
  
  HIJTOLAINEN eller _Hittolainen_, et elakt bergstroll af Hijsis
  familie, hvars sträfva hår förvandlades til ormar; hvarföre ormen
  titleras: _Hijtolaisen hiuskarwa, Pannahaisen partakarwa_.
  
  HIPPA, (Ylimmäinen Metän Kuningas) Faunus el. Pan, den förnämste
  Skogs-Gud, kanske den samme, som titleras _Kuippana_; skulle drifva
  Skogsdjur i giller och fällor, hvarom han anropas således:
  
      Kuippana metän kuningas,
      metzä Hippa halliparta,
      Kulettele kultiasi
      Mieluussa mehtolassa,
      Käyttele hopeitas,
      Puhalla punainen lanka
      Poikki pohjolan joesta,
      Sini lanka siuwwauta,
      Tulla suurta tulla pientä,
      Wiljaa monen muosta,
      Kynttä kaiken karwallista,
      Lapin laajalta mäeltä
      Niin säs tu-u tuonnempata
      Laajasta lapin perästä &c.
  
      Kuippana du Skogens Kung,
      Du Skogens lustige Gubbe med skiftande skägg,
      Led dina guldvärda djur
      I den nöjsamma skogen,
      För an dina silfverdyra Kreatur, (i synnerhet Räfvar),
      Blås ut rakt dit röda garn
      Tvärs öfver ifrån Nordens elf.
      Svinga den blåa tråden (tvinna),
      At både stora och små djur må komma,
      Villebråd af många slag,
      Klordjur af alla färgor,
      Ifrån Laplands vidsträkta högder;
      Hämta dem längre ifrån,
      Ifrån det vidlyftiga Lapplands yttersta vrå. --
  
  _Hiippa_, en lek om våren. Se _Helaa_.
  
  
  HILLERWO, en Utter-Gudinna, _Saukon oma Emuu_. Bodde vid forssar,
  bäckar och källor; Skulle gifva uttrar; kallades ock _wejen ehtosa
  Emäntä_; en rik och gunstig vatu-fru; dess man var _Juoletar_.
  
  St. HINRIK, En Lärare ifrån England; kom til Sverige med sin Landsman
  Cardinalen _Nicolaus Albanensis_ 1153, och blef af honom förordnad
  til Biskop i Upsala. Han fölgde med Erik den Helige til Finland,
  där han omvände och döpte många hedningar, och styrkte dem, som af
  _Eriks_ vapen redan voro tvungne til dop och Christendom.
  
  Men när Hendrik på Svenskt sätt ville gästa på et gods, som tilhörde
  Lalli, en förnäm Finne, och i ägarens frånvaro uttog det han behöfde,
  blef han af den förtörnade _Lalli_ öfverfallen och ihjälslagen på
  isen i _Kjulo_ träsk, först på året 1158. Lalli afhögg St. Hinriks
  tumm, hvarpå var en gullring, som flög på isen, men glittrade fram om
  våren, då den gjorde mirakel och en blind, som först blef den varse,
  feck sin syn igen. Samma tumm, är nu et insigne i Åbo Dom-Capitlets
  Sigill.
  
  Detta dråp gjorde Henrik til en Martyr och uphögde honom til et
  Helgon. _Påfven Adrian IV_ utgaf en Bulla, at St. Henrik skulle
  blifva Canonicerad, och d. 19 Januarii, kallad Hindriksmessa, skulle
  hans åminnelse heligt firas, och St. Henrik antagas til Sveriges och
  _Finlands Patron_. Hans graf i _Nousis_ kyrka, tre mil ifrån Åbo,
  blef mycket besökt, Hans åkallan troddes bota sjukdomar och hela
  kropps bräkligheter. Dom-Kyrkan i Åbo blef invigd på _Unikangar_
  til hans ära, och hennes underlagde Bönder kallades St. _Henriks
  Landtboar_. St. Henriks bild i Lebens grösse fins af träd, med
  Biskops mitra, i Pedersöre kyrkas väkenhus.
  
  Se _Lalli_ och _Rändämäki_.
  
  HIPPA, en Skogs-Gud. Se Hiippa -- En annan vid namn _Hippa_ anses
  för _Hijsis dotter_, Som skulle plåga tjufvar, hvarom _Runan_ säger:
  _Hippa hijjen tyttäriä -- warkahani wartaxi, omoani ottamahan_. -- Se
  _Hijjen väki, Hijsi, Kipinäter_.
  
  HIRMU, en förskräckelig Jätte; fördref colique. _Hirmu kourilla
  kowilla, kaikkiwallan kahleilla_.
  
  HITTAWANIN eller _hittavainen_, dref, lik en Jagthund, de rädda
  hararne fram; anropades som en Gudamagt, för at gynna Jagt och
  djur-fånge i Careln.
  
  HITU, _Hijjen neitosia_ eller _Hijten_. En orm-piga, en af Furierne.
  Ormen liknas vid henne: _Hitu hijten neitosia, palmikko paulalle
  nojjan, hius rihma hijten nojjan_ -- ormen trollens hårband, at fläta
  med.
  
  HOMMA, Kimmoin Kuningas, skulle stämma blod.
  
  HOMARIN Koski, En strid Ström med forss, som i _Runorne_ dels nämnes
  vara i Sverige, dels tros vara _Turkin rajalla_, vid Turkiska gränsen.
  
  HONGAS, En Nordanskogens Fru, skulle hålla styr på björnen, at han ej
  skadade boskapen:
  
      Hongas pohjolan emäntä
      Pane panta pihlajainen
      Nenän ympäri nykerän
      Kuin ei pihlaja pitäne
      Niin sä rautanen rakenna
  
  HONGATAR eller Hongotar, n. pr. foem. En Skogs-nymph, Furuträns
  beskydderska; Björnens mor och amma; _Hongonen_ dess man, Björns
  fader. Beskrifves såsom trumpen och tvär, _waljo-waimo_, bor i
  _Romentola_ -- Se _Tapiola_. Den grymma Björnens amma kan ej heller
  hafva mildt utseende. Om Björnen heter det i Runorne; _Hongikosta
  sinun sukusi, Hongotar sinun sukusi._ -- -- --
  
  HOROGALLEN, en gammal Lappsk, af dem så kallad, under-himmelsk Gud.
  Kan äga likhet med _oksgia_, Bacchi högtider, som höllos på sky-höga
  berg, hvars Präster nämndes _oksgenones_, de där höllo sammankomster
  hjeltar och Gudar til heder. Suidas.
  
  HÖLMÄ, En underjordisk Järn-Gud. R.
  
      Hölmä tuonelta tulowi,
      Maan alta manalan poika,
      Löyti suosta ruoste heinän,
      Teräs heinän hetteestä,
      Weipä Ilmarin pajaan,
      Itte seppä Ilmarinen -- -- --
  
  I sjelfva verket ej annat, än tack- och myrjärnets uphof, v.
  _Ilmarinen_.
  
  HULDA, en Finsk trollkäring, hvilken berättas hafva förgjort Svenska
  Konungen Wanlander -- törhända Taciti _Welleda_, en jungfru,
  som kunde spå, och Dalins _weli öda_, en af honom föregifven
  Spådoms-Gudinna. Se _Athe_.
  
  HURUS och _hurus-wäinen_, en välgörande Nymph, _Wäinämöises_ dotter,
  hämmade blodfloder.
  
  HYRYITÄR eller _Hyryttär_, n. pr. foem. af _Panittares_ afföda,
  skötte elden i koppar-kettlar.
  
  HYSE, en skogs-ande, rådande öfver vargar och björnar, samma som
  Hijsi, Hysi dref skogs-djuren i vall.
  
  Hysis häst eller _Hijjen Ruuna_ var en underjordisk häst, hvarpå
  reds til blåkulla efter smörjor, då man blifvit sårad af järn: R.
  _hikoowako Hijjen Ruuna, kastuuko Manalan karwas_ -- -- --
  
  HYSISBORG eller Hijsi Slott i Öfterbotn, emellan Sotkamo och Paldamo.
  Et berg med trappsteg. Se Hijsi, Soini.
  
  HYYTTÖ, den Rimmiga köldens iskalla moder. Se Kijron-koski. Pakkanen.
  
  HYYTÄMÖINEN eller _Hyyhäröinen_, den af is och snö rimmige och stele
  _Pakkases_ Farfader. Vintern kallas _Talwi poika Hyytämöinen_.
  Hotades, at ej förr kyla tår och fingrar, än han islagt Wuoxen-forss,
  så at ingen droppa skulle drypa; äfven en qvinnas händer i deg-tråget
  och fålan i stod-qveden; kölden skulle höra til dessa orden:
  
      Pakkanen Puhurin poika,
      Talwi poika Hyytämöinen,
      Ellös kylmäk kynsiäni,
      Warpahiani palelek!
      Äskensä minuua palelek,
      Kuinkas kuiwat Wuoxen kosken
      Weden wuotamattomaxi,
      Akan kädet taikinahan,
      Wahtahan hewosen warsan.
  
  
  IHARI, en forss uti Kangasala vid Pälkänä i Tavastland, som kom up
  1604 vid Ihari by, då Sarsan koski flod torkades, hvaraf är detta
  ordstäf derpå orten: _Ilkiä Iharin koski saatti Sarjan waiwaisexi_
  d.ä.
  
      Imunitis Torrens Ihari dum nascitur extra
      Pauperiem peperit, qua pungitur incola Sarsae.
  
  Vid. Christ. Limnel Disp. de Tavastia P. II. p. 24 & Åho Tidn. för år
  1784. Se _Inari_.
  
  ILKKA eller _Ilkainen_, Jacob, en bonde från Ilmola Socken i
  Österbotn, anförare för Bönderne i Klubbe-kriget 1596 mot Claes
  Flemming. Se _Nujja eller Klupu- sota_. _Ilkka_, är et Bonde-hemman
  vid Ilmola Moderkyrka, straxt bredevid landsvägen.
  
  ILMARITNEN, Wäinämöises yngre bror; Luft-Guden, öfver väder; samme
  med AEolus, rådde äfven öfver eld och vatn. _Iski tulta Ilmarinen,
  wälähytti Wäinämöinen pimiäsä Pohjolassa_. Han gjorde krigståg och
  färder lycklige. _Ilmarinen rauhan ja ilman tei ja matkamiehet edes
  wei_. Denne Wäinämöises Bror och Compagnon, var ock en god järnsmed
  och masugns mästare vid tack- och myrjärnets kokning -- -- -- hvarom
  sjunges i _Raudan Synty_:
  
      Itte Seppä Ilmarinen
      Pani orjaat liehtomahan,
      Painamaan palkalaiset,
      Orjat liehto löyhytteli:
  
      Jo päivvänä Kolmantena
      Kahto ahjosan alustan;
  
      Mitä mun tuleni tuopi,
      Kuta ahjoni ajaa?
      Rauta tungexen tulesta,
      Iso rauta lähteestä
      Emä rauta we-en nawoilta
      Kahteloo, kääntelöö:
      Hoss! sinua rauta raukka,
      Ettsäs silloin ollut suuri,
      Kuins tuotihin pajahan,
      Kuissas heilut hetteessä,
      Wenyt wehnässä tahassa,
  
      Nousit nuorra taikinana,
      Kumma sinun ahjoon ajelin.
  
      Sjelfver Smeden Ilmarinen
      Satte trälarne at draga bälgen,
      De legda, at krysta på (pusta),
      Drengarne drogo bälgen, at de flåsade:
  
      Redan den 3:dje dagen
      Besåg han sin ässjas botn (understa lag);
      Hvad godt förer min eld,
      Hvad drifver min ässja fram?
      Järnet tränger sig ut ur elden.
  
      Det stora järnet från källdyn,
      Moder-järnet ifrån vatudjupet.
      Han beser det, vänder om det:
      O! du stackars Järn,
      Intet var du då stor,
      Då du hämtades i Smidjan,
      Då du välde (gungade) i hängdyn,
      Var segt och tögdes såsom en hvetmjöls-deg,
      Uptogs obrukadt likt deg,
      Då jag föste dig in i ässjan (i masugn)
  
  Se det öfriga under Luonnotar, Aluen-järvi.
  
  Finnarnes Ilmarinen beteknar ofta regnet, åskan och luften, såsom
  Josur eller Jupiter. I anseende til Smed-kunskapen kunde Ilmarinen
  anses för Swafnis, den Finska Vulcanus, ty honom blefvo alla goda vapn
  tilskrifna.
  
  Ilmarinen, såsom en god Pil-smed, anroptes äfven vid Pestskott
  -- -- --
  
      Jollama puskuja puserran,
      Ampu-tautia ajelen;
      Itte llmoinen Jumala,
      Itse Wanha Wäinämöinen,
      Itse Seppo Ilmarinen
      Täsä myöskin tarwitahan,
  
  at utdraga pest-skotten.
  
  IMMI, En kärleks-mö -- Finnarnes Astrild, som skänker ej mindre oro
  än ro, bryr och sårar de dödeligas hjertan. Se Pohjolan impi.
  
  INARI, En af Stygis hiskeliga brådstupande forssar. _Inarin wesi,
  Pohjolan puolesa_; et afgrundens träsk ytterst i Norden; dit troll,
  samt alla onda vålnader och gastar hänvises. Se Aluen-järwi och
  Ihari. R.
  
      Tuonne ma sinun manoan
      Inarihin ilkiähän
      Rutian koskehen rumahan,
      Kust et kuulu kuuna päänä,
  
  är et _Exorcisternes_ trogna votum mot det onda.
  
  INDOMIEHET, samme som _Tietäjät_, eller lika med Grönländares
  _Angekokker_ och Persernes _Magi_ -- trodde sig veta alla
  hemligheter: om något var bortstulit, en häst bortrymd, eller
  någon skada skedd; så viste de beskrifva alt, endast de sågo i en
  bränvins-bägare: de viste säga om man hade at förvänta lyckelig eller
  olyckelig utgång på et ärende, om giftermål &c. Desse voro Läkare,
  som äfven frånvarande kunde bota, om något af den sjukas kläder eller
  husgeråd til dem hämtades.
  
  De föreskrifva åtskilliga narraktige botemedel, såsom at gå omkring
  en kyrka, eller om natten inpå kyrkogården &c. och den som af deras
  cur ej blir frisk, beskylles at icke hafva observerat alla deras
  löjeliga uptåg och föreskrifter, eller säger man, at en ond ande
  eller menniskja varit förhinderlig m.m.
  
  Desse _Tietäjät_, eller vise Gubbar, sökas på flere mils
  väg. De äro altid försedde med vidskeplige amuleter, t.ex.
  menniskjo-hufvudskallar, ben, stoft från kyrkogården, ormhufvuden
  m.m. hvarmed de tro sig uträtta alt. Ingen törs förtörna desse
  allvetande herrar; ty då rasa de, bita tänderna, deras hår resa sig,
  de hoppa af enthousiasme up i vädret, stapla fram några ord, stampa
  med fötterna och bärga sig som fullkomligen rasande; därföre kallas
  de _Indo-miehet_ -- -- _jotka owat innosansa, haldiosansa liikkuwat_
  -- -- Myrrys miehet -- Se _Haltia, Tietäjät, Noider_ eller _Noidat,
  Myrrys miehet_.
  
  
  JABMIAIMO, Lapparnes _Wallhall_ eller _Gripnis-Salar_, Finnarnes
  _Tuonela, Manala_, dödens boning, et stycke ned i jorden. När någon
  dör, säga Lapparne, at själen är faren til Jabmiaimo. Äfven mena de,
  at själen är faren til Jabmiaimo, när man är blefven sjuk, hvarföre
  Lapparne sluta, at kroppen vil komma efter och dör. Då de falla i sin
  ecstas eller dvala (_Lappi lankeepi loween_); fara de til Jabmiaimo;
  när _Noiden_ är kommen til Jabmiaimo, begärer hans slägt, at själen
  må äterkomma i kroppen och menniskjan framdeles lefva. De sjungas
  dädan up med troll-Runor. Sidenius.
  
  Alla döda äro i Jabmiaimo lika så väldiga, som de hafva varit häruti
  verlden, och de få en ny lekamen i dess stad och ställe, som här
  förrutnat i jorden. Se _Rotaimo, Rota och Tuoni_. Jabmiaimo kan
  jämföras med gamla Göthernes Gripnis-Salar; de döda hjeltars boning
  och hemvist, där de möttes och bodde i de dödas rike. Här satt
  _Jallwadur_ på en gyldene stol, och omkring honom de berömdaste
  hjeltar, hvilka verlden någon tid sedt. Här sjöngs _Gymesliod_, en
  sång, som förnögde de aflednas öron i Gripnis-Sal eller Jabmiaimo.
  
  JABMIAKKA, är dödens moder, härskarinna i Jabmiaimo. Til Jabmiakka
  offra Lapparne, på det menniskjorna må så lefva; ty Jabmiakka och
  dödningarna sjelfve stå efter, at af de lefvande få ned til sig dem,
  som äro i slägt med dem, såsom barn, barnabarn &c. Sidenius.
  
  JAMI-kiatser, underjordiske andar, åt hvilka Lapparne offra ben
  och några små stycken, som de taga af de förnämsta lemmar på
  offer-altaret, och om hvilka de säga, at Gudar och Jamikiatser skola
  däraf kunna göra sig nya kreatur och skapa kött på benen. Alla tider
  bruka de ock tilbedja på knä och låfva Gudarna med deras sånger.
  Sidenius.
  
  JÄTIT el. _Jättiläiset_, samma som _Kalewan-pojat_, eller Bibelns
  _Enakims barn, Nephilim et Gibborim, Resar och Goliather_, Jättar,
  tyranner och väldige.
  
  Dem tilägnas än de Sten-rötor (ehuru de mästa äro Lapparnes
  qvarlefvor, af fattiga kojor), som finnas nästan öfver alt i Finland,
  i synnerhet i Haliko, äfven i Björneborgs Län, där de ock heta
  _Hijjen kiukaat, luolat_; i Vijtasaari, _Lapinrauniot_; i Laihela och
  Sijkajoki i Österbotn _Jättiläisten haudat, asunsiat, huoneet_.
  
  Desse _Atins_ barn. Nordens äldste invånare, lekte i sina tjocka
  skogar, hvarest träden äro lika gamla med verlden och stå med sina
  lummoga qvistar snärde kring hvarandra, och gömma i sina snären de
  villaste djur.
  
  Vårt gamla Sverige och Finland kallades _Jotanhem_ eller _Jättars
  land_, af sina Reslika inbyggare, som då hade ben och ej bråsk, blod
  och ej vassla, hvilkas kroppar hvarken veklighet, eller vällust,
  eller utländske drycker hade gjort qvinliga.
  
  _Jättstrikar_ bodde i Norrland. Fordna invånarena i Jästrikeland och
  i vårt Paldamo. (Se Hijsi och Calevan pojat) i längd och styrka,
  nästan Jättarne lika. Se Kalewan-pojat.
  
  JORTANA, Styggie flod, öfver hvilken de döda skuggor skulle föras,
  dit svedor förvistes: i Runor, stundom en Elf, stundom heter det:
  _Jortana, Jumalan Poika, Tulek työsi tuntemahan_.
  
  Bukrefven (Ähky) manas til _Juortanin jokiin suuhun (Ilomantzin)
  rajoilla yxi Juortanin joki_ där säges ock qvesan (Se Kotalahti) vara
  upkommen, _Juordanin jokijn suissa_ -- dit förvises ock qvesan från
  fingret:
  
      Hoss sinua koitu hoihka
      Menes Tuonne kunne käsken,
      Jordanin jokiin suihin;
      Sielt olet kutta kulkenunna
      Mieron herjä heittänynnä,
      Märkinä märättämään,
      Panemahan paisumina -- -- --
  
  Då de läsa öfver ormbett, gifva de in åt boskapen qvicksilfver, salt,
  camphert, dyfvelsträck och bäfvergäll, som de blanda med vatten,
  hvilket de mana ifrån Jordanin joki af _Kyytöläinen_:
  
      Tuo wettä Jordanin joelta,
      Hywän wirran pyörtehestä
      Wettä Wennon lähtehestä -- --
      Laula wettä kielelleni,
      Tuolta wettä tuota kohden,
      Jordanaisesta joesta.
  
  JOTUN -- _Joter_, Finska folkets fordna namn, hvarföre Domalder
  heter _Jota-Dolgi_, Finnarnes Baneman eller mördare, häraf är ock
  _Fornijoti_ sammansatt -- -- Se Fornioti, Athe, Jätit.
  
  JOUKKAWAINEN, En Jätte, som ville täfla med Wäinämöinen;
  men Wäinämöinen stack honom genom hjertat med et spjut; då
  Nuori-Joukawainen anropade alla Gudamagter så til lands som sjös,
  och äfven i sin nöd vände sig til J. Maria, som på en natt läkte
  såret, så at han blef helt frisk. Han öfvertalte sedan Wäinämöinen,
  at sjunga, hvaraf mörkrets portar öpnades, luften daldrade, klipporne
  brusto; härom heter det i _Runan_:
  
      Leuwat liikku, pää järisi,
      Kiwet rannalle rakoovvi,
      Paaet paukku kalliolla,
      Wäinämöisen laulaissa;
      Portit pohjalla repesi,
      Ilman kannet katkieli,
      Wäinämöisen laulaissa.
  
  Joukawainen mötte Wäinämöinen på en väg och retade honom, hvarom
  _Runan_ berättar sålunda:
  
      Ennen Wanha Wäinämöinen
      Ja tuo nuori Joukkawainen
      Tulit tiellä wastuxuta,
      Aisa aisahan takisti;
      Wembel tarttui wembelehen -- --
  
  Joukaivainen sade då i sin ungdoms hetta:
  
      Se nyt tiellä olkohon,
      Joka tienneepi enemmin;
      Se tieldä pois poiketkohon,
      Joka tienneepi wähemmän.
      Muistan meret kynnetyxi,
      Sarka jaot sauwwotuxi,
      Ilma pielet pistetyxi,
      Mäet myllermöitetyxi,
      Kiwet luoduxi kokohon.
  
      Jussit & extendi campos, subsidere valles,
      Fronde tegi silvas, lapidosos surgere montes.
  
                 Ovid. metamorph, Lib. I: v. 43, 44.
  
  Men Wäinämöinen beviste sig vara äldre, och fattade i Joukkawainen,
  för at kasta honom i sjön, säjande:
  
      Lapin tietoo, waimon muisto,
      Ja ei Uron parta-suisen!
      Minun on meret kyntämäni,
      Sarka jaot sauwwomani -- -- --
  
  Han lockade sedan Wäinämöinen at sjunga;
  
      Laula, laula Wäinämöinen,
      Hyräile hywä sukuinen -- -- --
      Tuopa wanha Wäinämöinen
      Warmon kyllä wastaeli -- --
      Warainen on laulamaxi
      Aikainen on ilon teoxi.
  
  Men när ock Wäinämöinen började sjunga; så måste alt daldra och
  röras, såsom det äfvanföre är berättadt. Se _Wäinämöinen_.
  
  Joukkawainen var lik _Thormoder_, som sjunger när han drager pilen ur
  hjertat, och lifvet följer efter handen. Joukawainen kan ock liknas
  vid Göthernes _Hogne och Håward_. Den förre sönderslet _Swiphalder_,
  när han förvandlat sig i et lejon, och log när man skar ur honom
  hjertat. Håward, kämpen, hotar då han står på knä, och kämpar ännu
  när han mistat bägge benen: kroppen är stympad, men hjertat oförsagdt.
  
  JOULU kalla Finnarne Julen, den de af gammalt och ännu hålla för
  den yppersta högtid, och hvartil i synnerhet välplägning af mat och
  dricka beredes, samt då framför andra tider nyttjas; däraf är äfven
  detta ordspråk gängse: _Juoman l. juoda Jouluna pitäwi syöda lihaa
  laskiaissa_ -- Se Laskiainen, d.ä. om Julen skal man dricka.
  
  Biskop Jesper Swedberg i dess _Schibboleth_ och Ol. v. Dalin i Sv.
  Rik. Hist. derivera ordet af _Jul, rota_, som fans på Runestafven för
  denna dag, til tecken, at Solen återvände tilbaka mot Norden; eller
  af _Jola, Joldra_, för de lekar och dryckes-lag, med Odens galtens
  förtärande, som då anstältes Oden til heder, och för at vinna god
  årsväxt, i det inträdande nya året. Om den påföljande kornväxten
  mycket lagt sig härs och tvärs, säga Finnarne än i dag, at husbonden,
  eller den som sådt, varit full om Juldagen.
  
  Hos Graekerne firades en Högtid af mäst lika namn, hvarom Suidas.
  _Ióleia_, festi dies, qui in Jolai honorem celebrantur. _Iólaos_,
  Heros quidam, qui apud Athenienses colitur; Hos _Scapula_ finner
  man följande: _Ouló_ vocabatur Ceres: _'Oulos & 'Ióulos_, hymnus,
  qui in honorem Cereris concinnebatur. And. Wennerdahl, i dess
  Mytbol. Lex. förmäler ock, at _Cereri_ til ära firades en högtid
  i December månad; hvilket alt leder _Julen_, Finsks _Joulu_, i
  hänseende på namn, tid och äfven vällefnads plägsed, åtminstone för
  Christendomen, til gemenskap med Graekernas omrörde fest. Vist och
  aldeles afgjordt är det, at våre _Joter_ och äldste landets invånare,
  långt för _Christum_ uti hedenhös, i uråldriga tider firade Jul rätt
  högtideligen, just samma tid i _December_, som vi nu för tiden, ehuru
  i andra afsigter.
  
  JUMALA, Den Högste Guden: är ej Nom. propr. utan Apellativum. _Jumala
  Tempel_ var beryktadt i Helsingeland. v. Hervara _Sagan_ med Verelii
  noter. De _Bjarmer_, som voro af Finsk härkomst, dyrkade en afgud,
  under namn af _Jomala_, hvars Tempel högst heligt förekommer äfven i
  gamla Isländska Sagor. I Herrauds Saga p. 27: _thar är gofgad God,
  thad er Jumala heitir_, och hos Snorro Sturleson i St. Olofs Saga P.
  VII. 143. _i garthinom stendur Goth Bjarma, er Jomali heitir_.
  
  Ordets _Jumala_ derivation se Dalins Sv. Rik. Hist, I. Del. C. III.
  not. r. C. IV. not. m. Andre derivera det af Ebreiska _Jom_, dag,
  och _El_, Gud, som ock kommer öfverens med Lapparnes _Jubmel_: andre
  af _Jom_, dag, och _Malech_, full, (plenus fuit) plenus dierum,
  evig, alsmägtig &c. Andre af Samojediska _Jum_, himmel, och _Baal_
  (Syriska) Herre, eller Esthiska _pallua_, dyrka, tilbedja, det samma
  som Finnarnes _palvella_.
  
  Den Högste Guden kalla Finnarne, efter inkommen Christendom _Luoja_
  och _Kaikkiwalda_, Skapare och alsmägtig. De gamle Finnar hade likväl
  redan i hedentima begrep om et alltings skapare, som de kalla _kaiken
  mailman takoja, ilman kannen kalkuttaja_, expansi fabricator, fästets
  utsmidare, uttänjare.
  
  Wäinämöinen i striden med Joukawainen tyckes ock ådagalägga sin
  allmagt.
  
  Så väl Finnar, som Lappar, nämna alltings Skapare _Jumala_ --
  Finnarne _Jumo_, Lap. _Jumi_ eller _Jubmel_. Se Archtopolitans Disp.
  p. 12. de origine & Relig. Fennonum.
  
  Schefferus in Lapponia och Petr. Bång hist. Eccles. nämner en
  _Jumala_, som _Bjarmerne_ skola hafva dyrkat: _inne i gårdenom står
  ock de Bjarmers Gud ocb heter Jumala_, St. Olows Saga supra cit.
  Häfdateknarena äro ej viste, hvarest de skola sätta detta _Bjarme_
  land (_waara, wuori maa_, Bergland, Fenn.), där _Jumala_ såsom en
  Öfver-Gud, bland andre små-gudar, dyrkades. Somlige sätta det emellan
  Wäster- och Österbotn, andra i Cajana Län, andre i Finnland &c. v.
  Architopolitani Disp loc. cit. De _Wotaker i Kasan_ dyrka Gud, under
  namn af _Jumar_, de _Ctscherennisser_ -- _Jama_.
  
  Af gamla Konunga-Sagor är otvifvelacktigt, at Finska folket ansågo
  Jumala för en Öfver-Gud, och gåfvo honom en präcktig dyrkan. Mycken
  likhet är, at Finnarne kallat Gud Jumala, af Grækiska _'Iomaleios
  Zeus_ hvilket Epitheton Grækerne tillagt _Jupiter_ och derunder
  dyrkat honom som en fridgifvande Gud. _Ceres_ har äfven i Thebae
  blifvit för lika orsak dyrkad, och kallad _'omaloia_ -- Suidas in
  voce _'omaloios_.
  
  JUMALERS eller de Amalers ätt härstammade af Gudar, de äldste och
  förste landets invånare; af hvilka Fornioti var. Se Fornioti, Aathe,
  Jätit.
  
  JUMO, _Jymi, Yme_ -- En af öfverboer i Västerbotn af Resa-slägte, Som
  skulle bestorma himmelen. Umeå Stad är efter honom nämnd. Se Pohjolan
  poika, Jätit, Kalewan-pajat.
  
  JUNKKER eller _Junkari_, En Lapsk afgud, hvilken dyrkades såsom
  gynnande jagt och djur-fånge: han anroptes vid en stor sten eller
  träd-stubbe, dit ock, honom til heder, Renblodet och alla hornen
  af hvar Lappsk famille samlades: han var tilbeden under namn af
  _Stor-Junker och Lill-Junker_. Af Renhornens myckenhet i dessa stora
  högar på gamla offer-ställen, kastade Stor-Junker til åminnelse, kan
  dömmas til Lapparnes ålder.
  
  JUOLETAR -- Neptunus. _Hillervos_ man; styrde i lag med henna uttrar
  i giller. Han bodde eller hölt til i källor och gölar, hvarifrån han
  upmanas:
  
      Juoletar ukko kaunis,
      Wejin kultainen kuningas,
      Nouse tänne liettehestä,
      Antomahan ainoasi -- --
  
  JUORTANI -- Se Jortana.
  
  JUUKELI, den samme med Juutas. Se Kyytöläinen, Ahtohinen.
  
  JUUTAS, Sjelfver Hin onde, ormens uphof, _Loke_. Härmed utmärka
  Finnarne en elak, ond, arglistig, som ormen. Juutas bemärker äfven
  i Esthniskan, djefvulen eller hin onde. Se Katrinatar. I ormens
  tjusnings-ord heter det:
  
      Uupu Juutas juostuahan,
      Wäsy wäipäs käytyään,
      Ukon uuelle kiwelle
      Kuola tippu konnan suusta,
      Kino ilkiön kiasta
      Äsken Herra hengen antoi
      Käskyn Pietarin perästä.
  
  Juutas hade med sin Hustru _Catrinatar_ 9. stygga afgrundens foster.
  Efter honom äro än dessa Finska talesätt: _Jo sen Juutas wei_ -- han
  for til faners: _mihenkä juuttaalle se meni: mikä Juutas sinun on:
  Juutaskos sen on, joss ei se lähde_ &c.
  
  JUXAKKA, den 3:dje _Maderakkas_ dotter hos Lapparne, hvars
  beställning är, at emottaga barnen, när de äro födde, och bevara dem
  ifrån stöt och fall. Hon hjelper ock qvinnorne i deras sedvanliga
  månads- sjuka; Lapparne offra til henne, på det hon må vara flitig
  därutinnan -- Sidenius.
  
  JYRY, St. _Jöran, Georg_, d. 23 April; en dag, hvars märkvärdighet
  efter Sanct Jöran säkert kommit ifrån Påfvedömet. _Jyryn päivä_
  helgades, som en sabbath, än i detta seculo; ingen fick då arbeta,
  hugga eller bulta, eller gå härdt i dörrarne; hvarföre ock
  dörr-gångjärnen smordes, på det de ej skulle knarka. Alt detta
  skedde, för at förekomma åskan (Ukko) om sommarn, på det ej årsväxten
  skulle skadas. Ändteligen fingo qvinfolken denna dag sticka strumpor,
  men alt annat groft arbete var förbudit: Eljest skreks nog starkt, i
  synnerhet om isen sköt denna dag: at supa sig full var likväl ingen
  synd. Denna dag offrades ock mjölk eller hela silbunckar under vissa
  helgade träd i skogs-lundarne.
  
  
  KAINU, _Kainun maa_, Sjökanten i öfterbotn. item, de gamlas Qvenland
  eller Cajana Län.
  
  KAINULAISET, kallas, så af Savolänningar, som af alla öfverboar uti
  Sokneskatarne i Österbotn, alle de som bo åt Sjökanten och tala
  finare eller förnämare Finska; hvaraf denna phrasis är: _se puhuu_
  -- -- _murtaa kainuuxi_, talar sin Finska.
  
  KAISAN, KAJJAN, KATHARINAN PÄIWÄ. En af de Påviske antagen helg
  hos Finnarne för detta. Då samlade värdinnan utomgårds af dess
  grann-qvinnor par näfvar mjöl af hvarje; hvaraf tilreddes en moos,
  _mämmi_ kallad. Därtil kokades med et härtil spardt Kohufvud, hvaraf
  tungan allenast med _mämmi_ blef i fähuset förtärd. Då kliptes fåren
  3:dje gången på året, som det ock än sker. Se _Katrinatar_.
  
  KALARI -- En strid forss. lika med _Ihari_, dit sveda förvises:
  
      Tuonnema sinun manoan,
      Rutian koskehen kowahan,
      Iharihin ilkiähän,
      Kalannin karkiahan,
      Siell on hywä huiskatasi -- --
  
  KALEWA, En Jätte, förfärlig och stark, alla Jättars General och Fader
  för 12 Söner, hvilkas namn äro förgätne, dock nämnes _Hijsi_ som
  bygde Slott af berg i Paldamo; _Soini_, hvilken rodde på en dag til
  Limingo, och satte sig där ned (et hemman nämnet än efter honom):
  _Kihawanskoinen och Liekiöinen_ rögde ängar och brukade svidjor.
  Sjelfva _Wäinämöinen och Ilmarinen_ tros vara Calewas Söner. De bodde
  förut å sin Faders hemort i Paldamo, men begåfvo sig sedan til flera
  orter; äfven voro de i Kemi.
  
  KALEWAN-pojat, Jättar, som arbetade öfvernaturligt och gjorde
  storvärk; de voro goda slotter-karlar; ty de bärgade ängar på en
  natt. Biskop Agricola räknar dem bland de Tawasters Gudamagter.
  _Calewan_ pojat (Calebs Söner) _niitut ja mwöh löit_. Filii Calebi,
  Fennice, Calewan pojat, talas än om i Finland; de tros varit Jättar,
  af större kropps växt, än vi. _Arngrimus Jonae_ säger, at de voro de
  Cananeiske Jättar, som skolat flytt åt Norden för Josuae och Calebs
  Svärd. Jfr. Disp, de Borea Fennia p. 20.
  
  _Österbotn_ styrdes i _Ingialds_ tid af Jätten _Calewas_, Califas,
  kanske den Skandiske Drott af Gylfes ätt, som ännu i den orten
  behåller namnet af ätteläggar. (Dalin.)
  
  Calewa hade, såsom sagt är, 12 Söner, otroligen starke, af hvilka
  förnämligast 3 bygdt stora Slott i Österbotn. En Hijsi upförde en
  ofantelig Byggnad 10 mil öfter om Cajaneborg, midt i moras och kärr,
  af grufveligen stor sten och jord, med trappsteg af mer än en famn
  mellan hvartdera.
  
  Calewas andre Söner Wäinämöinen, Ilmarinen och Lieköinen bodde i
  Finn-, Tavast-och Savoland.
  
  Med desse Kalewas Söner hafver Konungen i Finland underkufvat sig
  hela Ryssland, som de gamle Finnar därom ännu qväda. Pass. & praep.
  Joh. Cajani bref til Probst. P. N. Mathesius införd i Disp. de
  Ostrobotnia.
  
  Se Hijsi, Soini, Jättiläiset, Kyrialsbotn, Miehen Syöpä.
  
  _Kalewan pojat_ tilskrifves i uråldriga muntliga sagor och
  berättelser åtskilliga hjelte- och jätte-dater. Deras öfvermage
  Jungfru-döttrar voro så starka och karlvulna, at de i sina förkläden
  buro ofanteliga stenar och lade dem i högar, hvaraf berg äro upkomne.
  Et sådant berg, af Jättar ihopburit af lösa stenar, är vid Päjände
  i Hattula Socken i Tavastland, et stycke från Rahkola hemman i en
  bro-ända, hvarom jag hörde där dylikt berättas.
  
  Hijsis Slott i Paldamo är ej annat, än et berg af lösa stenar.
  
  Desse Jättar (Kalewan pojat) måtte ock hafva bodt i Kemi Socken.
  Följande anecdot tycks bekräfta det. För 20 år sedan lefde i
  Rouwwanjemi i Kemi, i Paawoniemi gård, en gammal gumma Caisa vid
  namn, som berättat: _Kalewan tyttären ottaneen hewosen ja kyntäjän
  ja auran, jotka toi äitilleen ja sano: mikä sitti sontiainen tämä
  on, jonka minä löysin, äiti, maata tonkimasta? äiti sanoi: wie
  pois piikani: meidän pitää pois paeta täldä maalda; ne tulevvat
  tänne asumaan_. Det är. En Jätte-flicka uptog i sin famn _en häst,
  plöjarn och plogen_, bar dem til sin moder och frågade: hvad för en
  torndyfvel månde detta vara, som jag fant, min mamma, gräfva eller
  böka i jorden? Modren svarade: för dem bort, min pia, vi måste bort
  från detta land, och de komma hit at bo.
  
  KALKI, et af _Soinis_, Calewas Sons, tilnamn, for dess skalkstrek; Se
  Soini.
  
  KALMA, likstank, följer med _Kejjuset_ och deras anhang. Anses ock
  i troll-Runor, för en särskild underjordisk magt, som skal näpsa
  tjufvar, mot hvilka han uphetsas således:
  
      Nouse Kalma kaaheille,
      Hippa Hijjen tyttäriä,
      Warkahani wartiaxi,
      Omoani ottamahan.
  
  KALMISTO, Begrafnings platser, i synnerhet sådane, som finnas än i
  skogar och på holmar efter Lapparne och fordna landets invånare, för
  hvilka de vidskepplige bära mycken aktning, och upggräfva där fordna
  lik til sina trollskap. Sådane finnas flerestädes i Finland, t.ex. i
  Sijkajoki Socken vid Frantzila Capell, Pungere gamla kyrkogård, och
  Kalma-saari i Mangila träsk &c.
  
  KALLIIT-ILLAT, dyra Helgedags-qvällar, voro måndags och hela torsdags
  qvällen; äfven Söndagen. Om Söndags-morgonen i dagjämningen, då
  koerna varit i fållan, har värdinnan gådt omkring dem 5 gångor mot
  Solen, och i en besynnerlig kropps ställning burit imellan tänderna
  en knif, och i handen gårdsens nycklar, lija, yxa, m.m. i andra
  handen brinnande stickor af torrved.
  
  Om Torsdags qvällen fick ingen spinna, om det icke skulle spöka.
  
  KAMMO, n. pr. den samma som _Kimmo_. En förskräckande och hiskelig
  vålne i Sten-rötor; hvadan det Finska verb. neutr. _se kammoo -- --
  se kammotaa kattooxeni_, det fasar mig, at se.
  
  Synes i troll Runor vara en stenarnes patron. Se Sjöjätar, Camus
  Fennorum.
  
  KAMULAINEN, et bergs-troll af samma calibre med _Koljumi och Pirus_
  anhang. Se Ukko.
  
  Lik _Geirskagel_, en af de underjordiska plågo-andar; plåga med _Piru_
  de osälla skuggor.
  
  KANGATAR, En skogs-mö, bodde på sandåsar, där hon ruskade, i lag med
  _Tuuletar_, furuträn, at de bättre växte i längd och tjocklek.
  
  KAPEET -- Se Kawet.
  
  KARE, Jätten Forniots Son, af hvilken de Carelare eller _Karjalaiset_
  härstamma. Björner säger Sv. R. Häfd. åld. p. 17: _Kyre_ och
  _Kare_-boerne häratamma af ättfadren Kare.
  
  Fornioter hade med sin hustru _Laufeja_ Sönerne _Kare, Loge och Htar
  eller Ägir_. Kare blef genom sina lyckliga Sjöresor en väder-Gud och
  i Fadrens ställe domare i _Kuenland_ (Finnland), _Kajana, Karjalan_
  maa eller Carelen.
  
  Se Trägårds Utdrag af Ol. v. Dalins Sv. R. hist p. 19.
  
  KARELN, Fennis _Karjalan maa_, nämnd af Kare. Fornioteri tertius
  filius Kari, Fenningiae Aboriginum, eorundemque pastorum (nominis
  fui originem habet a fennica voce _Karja_, pecus), alterius instar
  Romuli, _Rex_ erat. De regione _Carjala_ ad pagum _Carjala_ in
  Wirmo coloniam accessisse probabile videtur. Nam _Carelia_ Fennis
  Carjala audit. Regio quaedam vasta quoque nomine _Carja_ in _desertis
  Russiae_ esse dicitur a Rudbeck Atl. T. I: p. 363.
  
  KARHUN-pejjahaiset, Se Kouwwon-päälliset.
  
  KARILAINEN, _Kiwi karista_, hemma från stenklipporne, skulle göra
  järnet slött (_Raudan sulkia_), eller förtaga dess värkan. Han var
  halt och ofärdig, som Vulcanus; men med sin tå och häl gräfde han
  i jorden, hvadan _Herhiläinen och Mehiläinen_ utflögo, at hämta
  honings-smörjor åt järn-skadorne:
  
      Karilainen kaita poika
      Kaiwo maata kannallaan,
      Warpahallaan watusti;
      Herhiläinen maasta nousi,
      Karilaisen kannan tiestä;
      Jo päiwänä kolmantena
      Karilainen kaita poika
      Kaiwo maata wielä kannallaan,
      Mehiläinen maasta nousi,
      Karilaisen kannan tiestä;
      Lähitti mein perään,
      Ylitze meren yhexän,
      Meri puolen kymmenettä,
      Simoa tawottamahan.
  
  Til Karilaises klippa förvises Ähky: _Tuonnema sinun peto manaan,
  Karilaisen kallioon_. -- --
  
  KATI n. pr. foem. _puiden Emuu_; En Skogs-Gudinna, som alstrar trän i
  Skogen.
  
      Kati kaunis, neito nuori
      Pisti karwan kankahaseen,
      Ukon mustihin mutihin,
      Sijtä eppä synty synty
      Siitä Eppä suku sikisi -- --
      Honka puu Romentolasta
      Mesi lauhto mehtolasta -- -- --
  
  _Meri-kate_ -- id. ac _Wesi-Hijsi_ -- _Karwoista meri kateen_, eller
  en Sjö- Häst, hippopotamus.
  
  KATRINATAR, Sanct Catharina; Et af Helgonen, hvilken ock anropas som
  Deja, God Ladugårds gumma i sällskap med J. Maria, hafvande sina
  pigor och stillerskor, som skulle hägna och sköta boskapen. Bön til
  henna lyder således, där hon tillitas om, at stilla eller hejda Björn
  ifrån hjorden:
  
      Katrinatar Waimo kaunis!
      Aita rautanen rapa-ak
      Ympäri minun eloni,
      Kahen puolen karjastani
      Ettei koske konnan poika;
      Yön tytti, hämärän neiti,
      Wiisi piikoa pityö,
      Kuusi käskyn kuuliata,
      Karjoani kahtomassa.
      Neity Maria Emonen,
      Maasta asti aita pannuk,
      Wilun ilman wiskomatak,
      Kowan ilman koskematak,
      Käywwä karjan kaunihistak,
      Tänä kiesuxen kesänä,
      Jumalan suwena suurra,
      Peltomata pieni kynnen,
      Wasikan warajamatak
      Kiwexi minun omani,
      Pääxi kannon kaunoseni
      Suulla-annik suun suun e-essä
      Ano luojalta lupoa,
      Jumalalta uskallusta,
      Tänä kiexuksen kesänä,
      Käywwä karjan kaunihisti.
  
      Catharina du väna Fru!
      Sätt up i hast en gärdsgård så stadig som järn,
      Omkring min egendom,
      På ömse (båda) sidor om min boskapshjord,
      At den gemena styggans afföda ej må komma åt;
      Nattens flicka, daggryningens mö,
      Må hålla (bestå sig) 5 pigor,
      6 lydige underhafvande,
      At vårda (valla) min boskap.
      J. Maria du väna moder!
      Sätt up alt ifrån jorden (marken) börjandes en gärdesgård,
      Så at Skogs kalla vädret (björn) ej må kullkasta den
                                      (Slänga öfver ända),
      Och et hårdt väder ej röra vid den,
      På det boskapen må så gå vackert, fredligen,
      Hela denna sköna sommar,
      Guds långa sommarn igenom,
      At de små klöfvarna må få gå utan farhåga,
      Kalfvarne utan at rädas före!
      Mine egne må blifva til sten förvände (i hans ögon),
      Min vackra mjölk-ko til en stubbända
      Äfven för den glupskastes mun!
      Begär låf af Skaparen, Förtröstan af Gud,
      Om denna vackra Sommar,
      At boskapen må få gå i fredlig stillhet, väl fredad.
  
      Se Kaisa och Juutas.
  
  KAWE, Wäinämöises Far, en mägtig Herre i Norden; låg i moderlifvet 30
  Somrar, där han ledsnade at längre vara, och som en Pallas eller Mars
  kom där ut med sköld och hjelm. Runan berättar:
  
      Kawe ukko pohjan Herra,
      Ikäinen iku Turilas,
      Isä wanha Wäinämöinen,
      Makais äitinsä kohdusa
      Kolme kymmentä keseä;
      Ikävvystyi aikojaan,
      Oudostui elämitään;
      Wijlaisi äitinsä kohdun,
      Potkaisi punaista tuota,
      Sormella nimettömällä,
      Wasemmalla warpahalla -- -- --
      Päästi sotamiehen miekkoneen,
      Satuloineen orihin,
      Kupehesta kunottaren,
      Lapsen waimon lappiosta -- -- --
  
  KAWEH, KAWOH eller _Kawet_, anses ock stundom för en stark välgörande
  Ande, då den anropas til hjelp mot sjukdomar:
  
      Kaweh ennen jaxon jaxoi,
      Kaweh ennen päästön päästi,
      Mixetsä minua päästä?
  
  alluderes til föregående Runa om hans födelse.
  
  _Kawet_ in genit. _Kapehen_, in pl. _Kapehet_ eller _Kapeet_.
  
  Märk 1:o med Kawet förstås ofta en _mägtig Förste i Månan_, som
  hjelpte den mot _Kuumets_ anslag. Se Kuumet.
  
  2:o Ofta menas med Kapeet Skogsdjur med släta hår, såsom haror,
  räfvar och _hemtamde_, såsom får, hästar -- ja, sjelfva menniskjan.
  -- Se mitt Finska Lexicon, sub Kawet & Kapeet. -- t.ex. då
  orm-förgiftet blåses och manas vidskepligen ifrån menniskjohullet,
  heter det:
  
      Weeäs wiinana wihasi,
      Maitona oma makusi,
      Luojan luonto kappaleesta,
      Karwasta iso-kapeen, det är menniskjan
  
  Men at med _Kapeen_ eller _Kaween_ förstås menniskjan, synes ännu
  tydeligare af följande Runo-fragment, då sjukdom utmanas utur kroppen:
  
      Ihosta imehnolaisten,
      Emon tuoman ruumihista,
      Karwoista Kawon tekemän,
      Minä mies Jumalan luoma,
      Luoma kolmen Luonnottaren,
      Kantama kahen Kapeen.
  
      Ifrån menniskjornes hull,
      Af dem som äro födde af qvinno,
      Ifrån et menniskjo barns hullhår,
      Jag af Gud skapade menniskja,
      Af de 3 natursens krafter värkad,
      Buren af 2:ne menniskjor (af et par ägta folk).
  
  Och mot ormstyngets värkan:
  
      Kuin purit Kapeen karwan,
      Kuin purit ihon imeisen -- -- --
  
  Dessa verser förklara hvarandra, och synes tydel. af repetition, at
  _Kapeen karwa_ är det samma, som _iho imeisen_, menniskjans hull.
  
  _Karwa Emo & Emo-Kawet-Kapeen_, kallas menniskjan, för dess hullhår,
  ofta i Runor.
  
  3:o _Kapeet_ beskyllas orätt, så af Biskop Agricola, som Dr.
  Juslenius och flere deras anhängare, hafva _upfrått månan_; utan
  tvärt om hjelpte och frälste de månan från _Kuumet_; ty Runan säger:
  _Kawet päästi päiwän paistamaan, Päästi kuun kuumottamahan_.
  
  4:o Dessutom deriveras _Kapeet_, som är pluralis, orätt af
  _kapeendua_, coarctari; ty _kapeet_ har i singulari _kawet_, gen.
  _kapehen_ eller _kapeen_ och brukas här i Österbotn, på min ort i
  dagligt tal, om får, haror, ja, om hästar, som äro släthullige, äfven
  om menniskjor -- &c., altså et apellativum och ej proprium -- Se
  Rändämäki, kapeetten hauta.
  
  I Runorne _Suru Runo-suomalaiset_, eller Klago-Runorne öfver det
  usla, tilståndet i landet efter Storkyro Slaget 1714, nämnes
  _kapeet_, efter vårt dagliga sätt at tala, för får och lamb: om
  fienden heter det: _Tuimuuwella tultuansa, söi siat sikiiöinensä,
  karihtat kapeinensa_, lamben med sina tackhår.
  
  5:o De som påstå at _kapeet_ äta månan, derivera ordet af Grækiska
  ordet _kabaistos_, infatiabilis, inexplebilis.
  
  6:o Kapeet anses ock för fiskare och at de hade sitt fiskevatn. I
  Runor heter det, _Kapeet kalalle läxi_ -- item _Kapeen kala wesi_.
  
  KÄITÖS, Deus pecorum, Pan; skulle vårda och valla boskapen i skogen.
  Se Kekri.
  
  KÄMÖINEN -sen, _Kyynäläises_ Bror; en orm-patron.
  
  KÄRES, (_Käärmetten Emu_). En orm-föderska.
  
  KÄREITÄR, (_Ketun Emuu_). En Räfvens patronessa, som skulle skaffa
  honom i saxen; heter
  
      Käreitär kulta waimo!
      Otas kullat kulppiisi,
      Hopiat pikariisi...
      Nämä on kuulut Ruotsin kullat...
  
  näml. Räfskinnen, Se Tornio.
  
  KÄÄRÄMÖINEN -- En ormödlornes patron. Ödlan kallas i Runor; _Käin
  käärek Käärämöisen_ -- Se Panula, Kyytöläinen. Käärämöinen, den samma
  som _Fafnis_, en ohyggelig orm, som förvarade en stor skatt.
  
  KEJJUSET eller _Kejjungaiset_, små elfvar, flygande genier: likna i
  ögonen på dem, som tro sig se desse vid lik, processer, kyrkogårdar
  och vägar, snösjun, små barn-dockor, eldstrimmor; utan tvifvel ej
  annat, än förstörda lifs-andar. De tros vara hvita och svarta, onda
  och goda, infinna sig där någon själas och där lik är, hafva en stank
  (_kalma_) med sig, hvarmed de upfylla rummet. Det fordras en god
  imagination och vantro, at få se dem, eller ock et godt bränvinsrus,
  eller feber-yrsel. Somlige tro dem vara mellan-andar, hvarken änglar
  eller djeflar.
  
  De som hata hvarannan och vilja straffa sin fiende, sägas bära de
  dödas ben och stofft ifrån kyrkogårdar, här i yttersta norden, i
  sängrummet, där då Kejjuset infinna sig, at oroa och qvälja. Si
  credere fas est.
  
  KEITO, En af Cycloperne, eller en af underjordiska smidje-drängar,
  som uptog de pilar, hvilka _Rampa_ hade med _perisokia_ och
  _pirulainen_ skutit i luften, som däraf daldrade:
  
      Ampu perisokia,
      Ampu yhen nuoliahan
      Ylähäiseen Taiwasehen,
      Tahto taiwaskin haleta,
      Ilman kaaret katkehella,
      Mennesä pahan otahan;
      Risti rautanen putoisi,
      Tuon keito käsin tapaisi,
      llman maata maistamatak,
      Tannerta tawoittamatak.
  
  Han skulle och curera styng, hvarföre han anropes:
  
      Otak keito kehähänsi,
      Tahik woipa wäkehensi
      Siwalla siansi harja,
      Wä-äk poisi werinen weihti -- --
  
  KEITOLAINEN -sen, skogs och tufvornes vålne. Af dess pik formerades
  ormtungan. Aliis, _kietolainen_. I Troll-Runor, sjelfva _ormen_, som
  fick ögon af linfrö, tungan af Jätten _Calewas_ svärd, tänderne ifrån
  _Tuonis_ brodd. Om ormen heter det:
  
      Mist' on silmät siunailtu?
      Silmät liinan siemenistä.
      Mist' on kieli keitolaisen?
      Miekasta Kalewan pojan.
      Mist' on hammas keitolaisen?
      Orahasta Tuonen Otran.
  
  KEKRI eller KÄKRI, Befordrare af Boskaps trefnad. Ansågs af
  _Carelare_, såsom en Boskaps-patron. Biskop Agricola säger i sit rim:
  _Kekri se liseis Karian kaswon_ -- hvarföre ock _Kekri_ til heder i
  November hölts ymniga dryckeslag. Se _Ollin päiwä_. Huru _Käkri_ kan
  jämföras med de Athenieniers lagstiftare _Kekrops_ och _Cecropia_,
  under hvilket namn Minerva dyrkades i Athen, lämnas därhän.
  
  KEKRI (Allhelgona), en stor och gammal högtid, at fägna sig öfver god
  årsväxt och inbärgning. Se Wuoden alkajaiset och sielujen päiwä.
  
  Til _Kekri_ slagta Carelare åter et får, såsom til _Olsmessan_, och
  förtära den jämte annan mat, öl och bränvin, med flere vidskeppelser,
  såsom om Olsmesso- dagen, men nu med än större helgedoms-ceremonier.
  Man fick ej en gång smaka på maltet, då det var på badstugu-lafven
  at mältas; ty då skulle halsen svälla på dem, som det gjorde: och
  utom alt annat tillagades då om aftonen upvärmd mjölk med så kallad
  _Mämmi_, hvilket skulle ätas i fähuset, och få noga, at intet åter
  utbärs; eftersågs ock noga, om någon af gästerna dölgt sådant i
  munnen, det han oförmärkt utbära ville. Men skulle något blifvit
  qvar, som ej förtärdes på en gång; så spardes det i fähuset til en
  annan gång. Vid samma tilfälle indoppades en fogelvinge uti öl och
  därmed öfversmordes koerna på ryggen och sjöngs en _Kekri Runa_ til
  _Tapios_ heder. v. _Köyry_. Den än i dag brukelige _Kekri visan_
  sjunges som 1, 2, 3, 4. _låt oss lustige vara_, &c. eller _yx, kax,
  kolm, neljä, ann ilonen olla, kosk suru tulee, ann hänen mennä_ --
  &c. och lyder således:
  
      Ei aina Kekriä kestä,
      Ei aina Tupia pestä,
      Ei aina höyky,
      Ei aina möyky,
      Ei aina wiina flaskusa löyky;
      Kosk juomme hywä oltta,
      Niin mahdam tupakkaa polttaa;
      Isken siis walkiat taulaan,
      Ja wirwoitan kaulaan,
      Ja wihdoin iloisest laulan.
  
  KEKRITÄR, en af Kekris dejor.
  
  KIASE-OLMAI, en Lappsk fiskeriets Gud, som sänder fisken til kroken
  och nätet eller garnet. Sidenius.
  
  
  KIJRON-KOSKI, en strid forss up i kallasta Lappland, dädan kölden har
  sin första upkomst, efter Runorne mot kölden (_pakkasen sanat_).
  
      Itki syyttö poikojaan,
      Wesi silmästä tipahti,
      Pirahti pisaran werta,
      Toinen toisesta norahti:
      Tuoll on poikani polosen,
      Kiiron koskessa kowassa!
      Äläs kylmä kynsiäni,
      Ennen kuin kylmät Kiiron kosken
      Tilkan tippumattomaxi,
      Pisaran pirahtamatak -- --
  
      _Hyyttö_ (den af rim och is stela) begret sina söner,
      Vatnet (tåran) dröp från ögat,
      En droppa vid lag föll ned;
      En annan droppa tilrade ned af det andra ögat:
      Där är, min älendas. Son,
      I den faseligen strida _Kijro_ forssen!
      Förkyl ej förr mina finger-ändar,
      Föran du tilisar _Kiiro_ forss,
      Så at icke en enda tår dryper,
      At ej mer en droppa spritter ut --
  
  Se _Packanen, Puhuri, Kyrön-koski_.
  
  KILLAN-KETO, Svet. Hedendantz och _kaunis nummi_, en lund vid
  _Tursunperä_ by i Wirmo Socken, där _Wirmo och Nousis_ boerne
  fira sina _ludicra isthmia_ med löpa, springa, bållspel, sjunga.
  At de Nordiske folkslag således förvärfvat sig armstyrka och
  vighet berättar _Ol. Magn. Lib. XV. p. 340. Stephanius in Saxonem
  Grammaticum._
  
  KILKA -- och KILO -- samma som _Paholainen_ och _Piru_.
  
  KIMMO och KAMMO, Et Spöke, som knakar och brakar samt slår i
  knutarne. Grækernes och Romarenas _Camus_; tyckes vara Stenarnes
  patron. _Kiwi Kimmon kammon poika, syöjättären syämmen syrjä_ -- v.
  Kammo.
  
  KIPINÄTÄR, en af Hiisis arga klösande hus-kattor; uphetsas på tjufvar
  til at truga dem, at med skyndsamhet hämta det stulna igen.
  
      Kipinätär (en hon-katta) Hiijen kissa,
      Rewi reisiä jalosti,
      Kipinänä kiirehtiös -- -- --
  
  KIPUMÄKI, En plågo-ort: berättas vara uppe i Kemi Socken vid Kemi
  Älf; en hög kulle, där en flat ihålig sten fins midt uppå backen,
  lik et bord, med flere sten altaren omkring uti en ring; et gammalt
  offerställe: men dit nu ingen, af vidskeppelig frugtan, vågar
  upstiga; ty ingen, som där upgått, skal kommit helbregda tilbaka.
  Detta hafva lefvande menniskjor i mit tidehvarf berättat.
  
  Beskrifves i troll-Runorne sammaledes, hvilket bekräftar föregående
  berättelse.
  
  I _sten på Kipu wuori_, som står midt uppå backen, äro 9 hål, 9
  famnar djupa, dit sveda och värk manas och förvises af troll således:
  
      Kunnek kipuja kiistän?
      Kunnek tungen turmioita?
      Kipu wuoren kukkulalle;
      Tuosa on reikeä yhexän,
      Joka reikä keskinäinen,
      Yhexän sylen sywyinen,
      Sinnek kipuja kiistän -- --
  
  Sveda och värk skulle fösas in i sprickan af sten, som beskrifves:
  
      Tuonnema kipuja kiistän,
      Ajan tuonne aluhia,
      Kiwen kirjawan sisähän,
      Maxan karwasen malohon,
      Korennolla koiwusella,
      Walkamella waskisella
  
  Til Kipumäki var ej så lätt at upklänga; därföre säges ordstäfsvis:
  
      Annas kattua kokea,
      Kumman kynnet kilpistywät,
      Kumman warpahat wajoowat
      Nostessa nokimäkiä,
      Kiwetessä kipumäkiä.
  
  Det är: trots, den är karl, som slipper dit up. Se _Kiwutar_.
  
  KIPULAN NEITO eller _Kipu Tyttö_. En af Parcerna. v. _Tuoni_,
  
      Tuo kiwa Kipulan neito
      Istuu tykyttelöö,
      Keskellä kipumäkeä,
      Kipuja kokoiloo,
      Wammoja walitteloo -- -- --
  
  Bodde på Kipumaki och samlade plågorne. Om henna säges:
  
      Kippu Tytti Tuonen neiti
      Se ennen kiwussa itki,
      Sekä waiwoisa walitti -- --
      Sinne kiirehen kipuja -- --
  
  Likaledes:
  
      Kipu Tyttö Tuonen neito
      Kipuja kokoeleepi,
      Keskellä kipumäkiä,
      Kipumäen kukkulalla,
      Kirja wakkanen käessä,
      Kirja kansi kainalossa -- --
  
  Det är: hon hade _Pandorae_ brokiga ask i handen.
  
  KIPU WUORI, samma som Kipumäki, där stenarne af en bock föddes.
  
      Kiwi kimmon kammon poika
      Pukin hännästä putoisi,
      Nostessa kipumäkeä,
      Kipuwuorta kiiwetessä.
  
  KIRIS eller _Kirsi Tuorstai_, Skär-thorsdagen i dymmel-veckan;
  höls helig efter införd Christendom: men missbrukades ock til
  vidskeppelse. I synnerhet skedde flere uptåg i fähuset med liar och
  med korsande, at förekomma troll-kånors åtkomst.
  
  Träffar, i anseende til kälfall och vanligt årstids arbete, in med
  Grækernes högtid _Skizon_, hvarom Suidas: _Skizon_, festum apud
  Athenienses in honorem _Minervæ_ eo tempore celebratum, quo ædificare
  & domos tegere solebant.
  
  KIWUTAR, En af plågo-möerne; Den samma som _Kipu-Tytär_, en
  _Wäinämöises_ dotter: dryftade eld, och bodde på _Kipumäki_, dit alla
  onda värkar och svedor förvistes. Hennes syssla var at koka plågorne:
  
      Tuonne Kiirehen Kipuja,
      Kattila on Kiwuttarella,
      Pata Wäinen tyttärellä,
      Jolla keittäwät kipuja,
      Keskellä Kipumäkeä;
      Siell ompi kipuset koirat,
      Hallit hallan karwalliset,
      Jotka ennen kiwussa ulwo,
      Sekä waiwoissa walitti.
  
      Dit hänviser jag, manar, plågorne,
      Där plågo-möen har en kittel,
      Wäinämöises dotter en gryta,
      Hvarmed de koka plågorne,
      Midt uppå plågo-backen (blå-kullan);
      Där äro plågfulla hundar, cerberi,
      Stora gråhårige doggar,
      Som fordom tjöto (ylde) i plågorne,
      Qvidde under qvalen.
  
  Kiwutar emottog på plågo-orten, _Kipumäki_, svedorne, då de dit
  manades; hvarföre _Noider och lndomiehet_ säga:
  
      Tuonne kiirehen kipuja,
      Kiwuttaren kinttaiseen -- --
      Kattila Kiwuttarella,
      Pata Wäinen tyttärellä,
      Jolla keittää kipuja,
      Keskellä kipumäkeä,
      Kipu wuoren kukkulalla,
      Reikä siell' on keskellä kiweä,
      Johon kiirehen kipuja,
      Johon waiwoja walitan
      Ihosta alastomasta -- -- --
  
  Hon kallas ock _Kipumäen Iso Emäntä_ och _Kiwutar kauhia Emäntä_ --
  En af _Hwedrungs_ möerna eller de 3 plågo-andar hos de underjordiska;
  Furier och Olycks-andar, som plågade de onda efter döden. Se Kipumäki.
  
  KLUPU-SOTA -- Se Nujja-sota och Ilkka.
  
  KOIRANKUONOLAISET -- Se Kuontolaiset.
  
  KOLJUMI, En stark Rese; kanske _Goljat_ -- men anses i Runor för
  _Piru, wahwa peto_, som med et eldgnistrande svärd (Risanöth)
  krossades:
  
      Tuo Jesus tulinen miekka,
      Kannas kuuran karwallinen,
      Säkeinen säihäytäk
      Käteeni oikiahan,
      Jolla paikkoan pahoa
      Rumat henget ruhtasisin
      Jolla ma hurttia hesusin,
      Koljumin kowasti löisin.
  
  Se _Kamulainen_.
  
  I gamla Svenska Sagor nämnes _Kole_, et troll, til Jätte, som sölat
  sina händer med mycket oskyldigt blod -- Se Miehen syöpä.
  
  Eljest är här i Frantzila en muntlig gammal saga, om 2:ne Jättar
  _Koljo och Kiljo_, som täflat sins imellan, och kastat stora stenar,
  af hvilka den ene än heter _Koljon-kivi_ och den andra _Kiljon-kiwi_.
  Hundrade årtag är imellan hvardera i Sijkajoki elf, hvaraf gölen
  heter _koljon suando_, och backen där gent emot _kiljon kangas_. --
  Ex auditis & visis.
  
  KONTION MAAHAN PANIAISET. Se _Kowwon päälliset_.
  
  KOTALAHTI, et ställe, eller en sjövik, där qvesan är född, af gemene
  horors byk och kläd-tvätt:
  
      Koi synty kotalahessa -- --
      Huorat huhto huntujaan,
      Juordanin jokiin suussa -- --
      Sieltä läxi koina kulkemaan.
  
  KÖNDÖS, Förestod svedjor och åkrar (_Huhdat_) befrämjade åkrar och
  Svedersbruk.
  
  KÖPELI, Gast och spöke, som stimmade i hus, gamla slott m.m. och
  syntes vid galgbackar samt _Kalmistot_. Visade sig i åtskillig
  skepnad. Allmogen befarade af _Köpeli_ sig tilfogas skada och
  hvarjehanda illistiga och oförmodade anfall. I gamla Finska Sagor
  förekomma _Köpelin wuori_ och _Linna_. Namnet tycks vara graekiskt.
  _Kobalos_ (tyskarnes Kobolt) assutus, qui malis artibus utitur; Latro
  bipennem gestans, qui exercet latrocinia, Suidas.
  
  KÖÖPELIT in pl. samma som _männingäiset och kejjuset_, af Grkiska
  _Kobaloi_, Daemones Asperi & immites. Scapula. Namnet liknar
  _Gebeleitzin_, den Thracierne och de Göther dyrkat såsom Seger-Gud.
  Dalins Sv. R. Hist. t. Del. p. 24.
  
  En Göthernes Gud, Gebleitzin, nämnes i Ek. Bentzelii Utkast til Sv.
  folkcts hist, p. 94.
  
  KOUWWON-PÄÄLLISET, Björn-graföl, firades med många ceremonier, under
  musik af Runor och öldrickande, då Björn-hufvudet uphängdes i et
  träd: til detta gelag gjordes af grannarne et sammanskott af spanmål
  och matvaror. En gosse och flicka utvaldes til brudpar i full skrud.
  Gästerne voro högtids-klädde. Först bars hufvudet, och sedan det
  öfrige Björn-köttet in, hvarpå ärtsoppa var kokad; när han kom med
  dessa tilredde rätter til förstugutröskelen, sade han dessa orden til
  introitus:
  
      Pois olkoon pojjat porstuasta,
      Piiat pihti puolisista
      Hywän tullesa Tupaan
      Autuan sisälle astuisa.
  
  Vidskepelser och löjelige sedvanor vid Björn-jagter äro ännu öflige
  på visse orter i Lappland. Fordom ansågs det som en trosartikel, at
  Björn var et heligt djur (på Lapska, _passe waisie_). De gifva honom
  på sit språk många besynnerliga titlar. (Efter uttydning på Svenska,
  kallas Björnen, Berg-gubbe, Berg-farfader, m.m.) Sammalunda gifva
  Finnarne Björnen flere heders-titlar, såsom _Ukko, messän wanhin,
  kulta kämmen, kultainen kuningas_.
  
  Alla hans lemmar, ben och knotor nämnas med vissa ifrån det allmänna
  Lapska språket åtskilde namn. Man vet icke hvarest de tagit alle
  orimligheter som endast vid Björnars fångande brukas. De anse alt
  sådant för hemligheter, hvilka icke för främmande böra uppenbaras.
  Så snart Björnen blifvit dödad och under det de föra honom hem,
  upstämmas vissa _Joikningar_ eller sånger.
  
  Schefferus, Lappon. ill. p. 233, omtalar några af deras visor. Deras
  första compliment til Björnen skal vara denna: _Kitulis pourra,
  kitulis i skade tackemis, Sobbi jalla saiti_: det är: de tacka
  Björnen, at han ej gjort dem skada, sönderbrutit deras stafvar och
  spjut.
  
  Den förnämste Banemannen slår merendels en mässings-nagel i sit
  gevär, eller hänger något visst märke på sin hals, det han en lång
  tid bär, som et heders tecken. De hafva äfven hvarjehanda underliga
  ceremonier och sånger, sedan de äro hemkomne, samt när de sönderdela
  och förtära Björnen. Dylika uptåg voro i detta seculo i Österbotten,
  Savolax och Carelen vanliga.
  
  Alt detta slutas med en sång, angående den heder, som de nu visa emot
  Björnen, med begäran, at han ville förkunna detta åt andre Björnar,
  på det desse ock villigt måtte låta fånga sig.
  
  Alla ben i Björnen hopsamlas så hela de äro, och rangeras i behörig
  ordning uti en upkastad grop, af samma längd som Björn varit, hvarpå
  lägges fint björkris: gropen betäckes sedan noga med långa klabbar,
  hvaruppå sedan bredes granris. Desse löjelige ceremonier blifva dock
  icke hos alle Lappar på lika sätt i akttagne.
  
  Se Fischerströms Oeconom. Lex. 2:dra Del. p. 57.
  
  KÖYRY, Se _Kekri_,
  
  KRAKLA, et troll, en Jättinna; gjorde et skepp af spånor, bar endast
  en och kunde dock aldrig öfverlastas. fick altid börd hvar det ville.
  
  KRATTI, En Tavasters Penninge-Gud, samme som Svenskarnes _Skratt_.
  Låg öfver de i jorden gömda skatter och Penninge-kistor. Se _Aarni_.
  
  Probsten Doct. Nils Idman deriverar ordet af _Kestaios_ -- Rei
  alicujus potens & Dominus; valens in continendo. _Kratti_ troddes ock
  ej upgifva gömman, utan offer och åtskilliga signerier. Viste ofta
  penninge-kistan vid jord- eller vattu-ytan, men sänkte den åter ned,
  då han ej var gunstig.
  
  _Kratti_, samma som Svenskarnes _Wable_ eller Pluto. _Wables_ Tempel
  var på et rum i en lund utaf Alträn, som aldrig löfvades, utan stodo
  nakna, också den tid då alla andra skogar frögdades. Inga foglar
  qvittrade uppå deras grenar; utan några korpar hade där endast bygt
  sina nästen. Där skrattade skator, där tjöto ufvar och ugglorne
  skreko. Inga herdar drefvo där sina hjordar; ty backarne voro brände
  (utan tvifvel af koppar-erg). Luften där ikring var tung. Om nätterna
  syntes där sällsamma syner.
  
  KUIPPANA, En Förste i Skogen, lång och förfärlig, med grått skägg;
  dref harar och räfvar i giller och snaror; han får den hedern, at
  heta Skogs-kung (tör hända en Finsk Fylckis-kung), _Kuippana metän
  Kuningas, messä Hippa halliparta_.
  
  Se _Hippa_. Lik _Rhomund Hallgrims_ Son; et troll och Rese, som
  tillika med blodet hade ärft både växt, krafter och grymhet af sin
  Fader. Hans gång var så tung, at han ock tyktes vilja vada genom
  jorden. Alla hans åtbörder voro faselige och sjelfva upsynen grym.
  Han hölt til i Skogar i _Kyrials_ botten el. _Pohjola_.
  
  KUNINGS-KALMAR, Et berg i Wirmo Socken vid Parsila by, där et
  sten-bord står, med 12 omkringstälde stensäten. Tecken til
  Räfste-ting eller Allhärjars-ting med allmogen i Hedendomen.
  
  KUNNARI, et så kalladt Silfverberg i Kalajoki Socken, emellan Metzäby
  och Alavieska. Består af stibium, blyertz och Svafvel-kjes. Jag fick
  däraf 1783 en spitsglas malmstuff. Finnarne kalla berget Hopiawuori.
  
  KUNOTAR, Kawes mor, se Kawe.
  
  KUOHARIT, Hästgällare, utgifva sig för de ypperste och kunnigaste
  troll; kunna ock värkeligen än i dag de bästa gamla troll-Runor,
  _synnyt och sanat_. Förr än en lärlinge antages til detta hederliga
  ämbete, omdöpes han på en sten midt i en strid forss; då han får
  _Indo och haltia_, nästan som _Lapparne i Nemagwelles_ namn.
  
  _Kuoharin sanat_ läsas vid hästars utskärning, där _Etelätär neity
  nuori, neity Maria Emoinen, Wäinämöinen, Mehiläinen_ med flere
  anropas, at kyla, svalka, förtaga sveda och värk.
  
  KUONTOLAISET (_Koiran Kuonolaiset_); Et slags vilda kalmukker, Som
  tros äta människjo-kött. Skola til mun och ansigte likna hundnos.
  Anthropophager. Se Miehen Syöpä.
  
  KUUMET, förmörkade Månan (_Peto, Piru joka rupeis kuun peittämän_)
  hvarom de hafva en barnslig berättelse; _Kawet_ hjelpte månan i sit
  skick; härom lyda orden i en Runa:
  
      Kuumet ennen kuun kehitti
      Kawet kuun kehästä päästi
      (Kawet i.e. lintu, Eläwä Jumalan luoma, Eläin),
      Riihen rautaisen sisästä
      (Oli jo peittänyt kuun rautaseen riiheen),
      Ja mix ett sinä sitten paha pakene?
      Pakene pakana hengi,
      Kule kutta kunne kasken,
      Lähe herja häätämällä;
      Pääsi ennen päiwän poika,
      Päiwättären päästäjessä,
      Jesus kuun kehästä päästi,
      Päiwän päärlystä ylenti -- -- --
  
  Om månans af- och tiltagande bruka Finnarne i dagligt tal följande
  utlåtelser, utan tvifvel i afseende på föregående fabel: _Kuu syödään_
  månen ätes, månen födes, _Kuu syntyy_ hvilka likligen leda sit
  Ursprung af mythologiska historien om _Saturnus_, som ätit sina barn.
  _Isis_ var _Saturni_ dotter, och dyrkades i eget och äfven i _Cereris_
  namn, under månans bild. Se _kapeet_.
  
  KUSTÖ-Capell eller Slott, är af Åbo Biskopen Ragwald anlagd 1312.
  Messenii Scond. Illustr. T. X. p. 13. Sedan Biskops-sätet avbrann
  1470 intogs det år 1523 av de ädelmodiga _Flemmingarne_, nedbröts
  1528, så at nu näppeligen några lämningar synas. Nu Öfverste Boställe
  vid Åbo Läns Infanteri-Regemente. Se Tunelds Geographie 5:te uplagan 2
  afdeln. sid. 165.
  
  KUUTAR, En af månans bus-jungfrur; sknlle agta för getingars styng --
  _Kätke kuutar poikiasi, päiwätär pereitäsi_ -- -- --
  
  KYRÖN-KOSKl. En strid forss i Tavastkyro, brant och brådstupande öfver
  en bergshälla. Skall hafva någon gång stadnadt i dess fart, såsom
  _Motala_, och då har man sedt under fallet en stor kittel, som, efter
  forn-sägen, i fegde-tiden skal vara dit nedsatt, full med pengar, dem
  ingen kan dädan få.
  
  KYRIALS botn, där Hallgrims kula var; det stycket af Finland, som
  ligger högst i Norr; bebodd af _Jättar, Kalewat och Jättiläiset_, Samt
  _Hijsis_ familie i _Sotkamo och Paldamo_ -- grymma och hasklige -- Se
  _Miehen-syöpä_.
  
  KYTÖLÄINEN _a Kytö_. En Skogs-planteur. Af dess tårar växte up vide.
  
      Kovin itki Kytöläinen,
      Wiholainen wingutteli,
      Kyynnel juoxi kyön silmästä,
      Toinen toisesta norahti -- -- --
      Kannoille pajut pakahtu -- -- --
  
  KYYNÄLÄlNEN, En orm kjusare --- Se _Kämöinen_.
  
  _Kyynäläinen_, deriv. a _kyy_, en koppar-orm, Aspis; hade ormar til
  piskor, hvarföre _Runan_ säger om ormen: _Kyynäläinen kyndö ruoska,
  mato musta maan alanen_.
  
  KYYITÖLÄlNEN, den samme. Et afgrundens foster, som varit uphof
  til alla maskar och ormar; kallas af Finnarne, _Matojen Emuu_ --
  maskarnes moder och uphof. Då han plöjde, betjente han sig af ormar
  til oxpiska. Ödlan kallas _Kyytöläisen kyntöruoska_. Se käärämöinen,
  panula, ahtolainen, juutas -- _Mitäs itket kyytöläinen Tihiässä
  Tuomikossa, Paxussa pajumetässä_.
  
  
  LALLI, en finsk bonde som mördade _St. Hinrik_. Sedan han kom hem
  ifrån Kjulo- träsk, och hade den mördade Biskopens mitra på hufvudet,
  sjöng barnflickan vid vaggan: _Mistä Lalli lakin saanut, Paha mies
  hyvän hytyrin_. Se _St. Hinrik_.
  
  LAPIN _koito kota_. Lappens kalla kota, dit hänvises sveda och värk.
  
  LASKIAINEN, _Laskiais Tiistai_. Fet-tisdagen i Fastan. De gamlas
  Bacchanalia. Firades mäst in Februario, då Fastlagen infaller. Samma
  tid blef i hedendomen årligen[8] offrat och offergille hållit,
  hvarvid kött, äfven _af hästar_, i synnerhet, såsom en gammal Göthisk
  lif-rätt, blef ymnigt ätit. At äta allehanda fett, såsom _fläsk_,
  stekt och kokt, ärt-soppor, korn-bröd med fläsk inbakadt, i agttages
  än i dag öfver alt i Finland: hvarpå sedan skrinnas med kälkor och
  skidor ned för backar, under rop och skrik: _Pitkiä hamppuja, pitkiä
  pellawia_, d.ä. lycka til lång hampa -- til långt lin -- näml. nästa
  sommar. Dagen användes ock til åkande med bjellror och skällor, samt
  andra uptåg. En sådan motion och krops-rörelse tyckes ock vara nödig,
  när man ätit så mycket fett cch tagit til lifs af spiritueusa drycker
  och liqueurer.
  
  Finnarne hafva om Fet-tisdagen et ordstäf, som betygar om en uråldrig
  plägsed af kött-ätande denna dag: _Juoman jouluna pitäwi Syywwä
  lihaa laskiaissa_ -- -- -- Men at _Laskiainen_ skulle för köttätande
  deriveras af _lasana_, culinaria vasa, ubi Senatui post sacrificia
  carnes parantur, såsom det läses hos Suidas, och Probsten Doct. Idman
  i dess _Afhandling om Finska och Grekiska Språkens gemenskap sid.
  40_ menar, är ej afgjordt. Hälldre synes ordet _Laskiainen_, härröra
  af _skrinnande i backar_; ty _Lasken, Lasketella_ är skrinna ned med
  kälcka. Denna dag slutes ock köttätandet och Fastan vidtager för
  Graeker och Catholiker.
  
  Åtskilliga vidskeppelser i akttagas om Laskiainen, såsom: at ingen
  får spinna eller hugga ved, på det koerna ej må blifva halta:
  matmodren går tidigt til sängs, och alt folket med dagen, på det
  äfven kona må hemkomma om Sommarn tidigare om qvällarne; men när
  man ätit så mycket fett och druckit, samt haft god rörelse på
  släng-kälckan, eller eljest, torde sömn vara nödig, med mera vällust,
  som sången åtföljer.
  
  LAURIN-LåHDE, St. Laurentii källa i Janakkala Socken, äfven kallad
  _Janakkalan lähde_; är dyrkad och besökt, såsom offerkälla, til
  sednare tider, därvid de ock öfvade foedissima Veterum Bacchanalia,
  hvarföre dess besökande ock vid vite är förbudit.
  
  LAWIATAR, samma som Syöjätär.
  
  LEIB-OLMAI, En af Lappska Gudar, som äro på jorden. En Gud för
  skytterier, djur- och fogla-fånge. Lapparne gifva honom offer, at de
  må vara lyckelige i deras skytterier och fogla-fånge. Sidenius.
  
  LEKIÖ, samma som Liekkiö.
  
  LEMMAS, en vän Nymph, kunde tilbinda sår och mildra svedan: _Lemmes
  Laukan Hattaria -- Suo muron murottaria_. En myrjärnets omrörerska,
  då järnet koktes, uptaget från kärr och myror.
  
  LEMMINGÄIN -- nuori, idem.
  
  LEMMES -- En Skogs-Gud, eller _Faun_, som satte al och var dess Skyds
  patron. _Leppä on Lemmexen tekemä, Kanelian kasvattama, puu puhdas
  Jumalan luoma_.
  
  LEMMETÄR el. LEMMÄTÄR, En smidje-mö, som dragit på bälgen, då järnet
  danades. Se _Ruojuatar_.
  
  _Rauta on Lemmättären liekuttama_ eller _liehuttama_, blåst, pustad
  med smidje-bälg. Skakade äfven med sin pust på trän i skogen, med en
  runkande väderil: hvarföre om furun heter:
  
      _Honga Hongattaren huojuttama el. huiskuttama
      Lemmättären liejuttama,
      Rangattaren Kajuma
      Tuulettaren Tuuittama_
  
  LEMPO, En flygande ond ande; trollskott och sjelfver Hin Onde: _Noita
  nuolia wanuupi, Lempo lehti keihäitä_ -- Smidde onda flygande pilar,
  drakar och trollskott. De Svenskars _Midgars orm, Loke_. Se _Piru_.
  
  Med _Lempo_ förstås ock Tapio i Björn-Runan; _Tuoppa Lempo Lepeelle,
  Tänne saalis saapuille_, Du Skogs-Rå, hämta, skaffa Rofvet på flacka
  strid-fältet.
  
  LIEKKIÖ, En gast, som skrek i skogar, efter utkastade barn, och
  skrämde med sit skrän de resande; hade välde öfver gräs, rötter och
  trän. -- De Graeker kallade _Apollo lukeios_ men tyckes ej hafva
  någon gemenskap med denna Finska Skogs-gast, om icke för medicinsk
  insigt och botanisk kunskaps skull.
  
  LIEMO, Et stilla stående vatn. Et träsk, där elden fans; samme som
  _Aluen järwi_, där not drogs, för at finna elden.
  
      _Wietiin wesille nuotta,
      Liemon wienoon weteen,
      We-ettiin, wennättiin,
      Liemon wienossa we-essä --
      Saatiin sären kalooja -- -- ec_.
  
  LIETO-LEMMINGÄINEN, En stark Roddare, af _Wäinämöises_ Sjö-gastar,
  den han satte at ro sin nya båt:
  
      Sitte wanha Wäinämöinen
      Pani Lieto Lemminkäisen (soutamaan);
      Äsken keikku wenehen keula,
      Purajasi puoren nokka -- --
      Souti päivän suo-vesiä,
      Toisen päivän maa-vesiä,
      Kolmannen Emä-wesiä,
      Laski laivansa kiwelle
      Kiwellekko wai hawolle,
      Waikko hauwwin hartioille -- --
  
  LlNNA-KANGAS, et gammalt Fäfte i _Pavola i Sijkajoki_ Socken. Item,
  mellan _korsu_ gästgifvare-gård i Pavola och Pattijoki af _Salo_
  Socken i Öfterbottn; där äro 8 portar af et gammalt Slott. Flere
  sådane, af lika namn, finnas här i landet.
  
  LINNAT, Slott, fästen, skansar och borg: månge sådane aro i Österbotn
  och Finland på högder och branta berg anlagda gammeldags-fästen och
  borgar i _Rundlar_, til försvar mot fiendtligt anfall, hvarföre
  de kallades i fordna sagor, _ormar, drakar_, m.m. i anseende til
  utseendet. Innom de samma försvarade de sig, och nedkastade stenar
  på fienden. Sådane fästen, anlagde af Konung _Erik Emundsson eller
  Väderhatt_, hvilken intog sjelf, såsom Holmgårdska Hofvets skydds
  herre, med sin sjömagt, _Finland, Estland_ och flere _Östra_ orter,
  som nu velat draga sig undan Sveriges Herravälde, syntes sedan i
  långliga tider därstädes. Sådant har skedt vid är 930.
  
  TORGNY _Torgnyson_, Uplands Lagman, hvars skägg betäkte hela bringan
  och låg ned på hans knän, i sin tid den visaste och en vördig man,
  talade på Riksmötet i Upsala vid är 1023 och sade: at hans Farfader
  _Torgny_ hade bivistat Konung _Erik_ Emundssons segrar i Finland,
  Estland, Österbotn -- -- &c, och han förebrådde Olof _Sköt-Konung_,
  at han vårdslösade sina _Östra Skattländer_, Se _Trägårds_ utdrag af
  _Ol. v. Dalins_ Sv. R. Hist. p. 204, 182.
  
  LINTUINEN, Et Björns heders-namn, för dess snabbhets skull. _Ohtoseni
  Lintuseni, Kaunoiseni Kultaiseni_.
  
  LINTU-KOTOLAINEN, Et slags små Dvärgar i _Turian maa_, som troddes
  föra strid med tranor, och kunde et par af dem ligga på en tunn botn.
  Et gammalt rykte och tradition är ibland Finnarne, at sådane små
  menniskjor existerat, hvilka krigat med tranor, och af dem blifvit
  öfvervundne. Finnarnes imaginerte _Lille-pytter_, och Svenskarnes
  _Andwar_, en dvärg, fången i en gäddas liknelse, som gaf til at lösa
  sig en otrolig skatt, hvarpå den ohyggeliga ormen _Fafnis_ låg, som
  blef dräpen af _Sigurd_ Fafnis baneman.
  
  LOAUS eller LAUS, En Skogsmagt för Renar och Elgar, som anropades vid
  Ren-jagten -- Se dess hutru, _Pohjan Eukko, Loweatar eller Laheatar_.
  
      Loaus, Pohjolan Isäntä
      Anna mulle aika lintu
      näistä puista puhtaista,
      Warwuista walanteista;
      Siitä mä sitten hywää kiitän,
      Siitä kuuluwa kumarraan,
      Kuins sas annat aika linnun,
      Kotosixi tuomisixi -- -- --
  
      Loaus Nordens Husbonde,
      Gif mig et fullkomligt Rodjur
      Af dessa mina rena trän,
      Släta (qvistlösa) giller stickor,
      Därföre skal jag sedan tacka den goda,
      Buga mig för (hedra) den beryktade.
      När du nu ger en dugtig Elg,
      Til hemkomst gåfvor, at fägna hem-folket med.
  
  LOUHI, Pohjolas Hustru, den kalla nordens maka, eller _Louhiatar_,
  Qvinnor eller Nympher, som rådde öfver Nordanfjäll, och bodde i
  yttersta Nordens Skogar. Se _Hongas_.
  
  _Louhi_ skulle svalka med Nordan, at ingen hetta eller inflammation
  kom i öpna sår.
  
      Louhi Pohjolan Emäntä,
      Wetyöön wetinen lumme,
      Kahden puolen kämmentäni
      Tulen tuiki polttamata,
      Walkian warastamata.
  
  LOUHIATAR el. LOWEHETAR, beskrifves som en arg trollkona;
  förordsakade många plågor, såsom tandvärk, styng. Risen m.m. Hennes
  Character är:
  
      Portto Pohjolan Emäntä,
      Lowehetar wanha waimo.
      Selin tuulehen makasi.
      Persehin pahaan sähän,
      Toki tuli tiinehexi,
      Ahawa kohullisexi;
      Tuota tyyny, Tuosta täyty,
      Tuosta paxuxi panihin,
      Lihawaxi lijtettyi -- -- --
      Teki poikoa yhexän,
      Yhestä wattan wäestä -- -- --
  
  Item _Suen Emuus_, födde ock vargen ur sin qved. _Kohussansa koiran
  kandoi, suwen muissa suolissahan, penin alla pernohinsa_ -- -- --
  
  Hennes Söner voro _Ruho, Rampa, Perisokia_, samt dessutom hundar och
  andra rifvande djur.
  
  LOWEEN _langeta_, falla in ecstasin och vandra utom kroppen
  til Wallhall, i synnerhet hos Lapparne ttl _Jabmiaimo_ -- Se
  _Saiwo-neides_.
  
  LUGUT, ord, som mumlande läsas öfver järnskador och contusioner,
  eller andra hexerier, at förgöra någon. Sådane läxor läsas med mycken
  andägtig mine, med blottadt hufvud; sådane voro de Svenskars _gallrar
  och Odens galder_. Se _Synnyt, Aloen-järvi_.
  
  LUMOUS, var en konst, at göra sig hård mot skått, förgift, andras
  trolleri, ormbett och så vidare; ja, at kunna bevara sin boskap.
  Sina hus förvara de för eld med åskviggen, sina res-slädor med
  menniskjo-ben -- -- Vid Rättegånger ansågo de sig för stora advocater
  och oöfvervinnerliga, om de buro hos sig korp- eller ormsten,
  ormskallar, grod lår-ben, o.s.v.
  
  LUONOTTARET, 5:ne raska Möjor, som i Ilmarises smidja, mjölkade af
  sine egne bröst tre slags järn, såsom nedanstående Smed-Runa ger vid
  hand.
  
  Luonnottarat äro i sjelfva verket ej annat än naturens värkningar
  vid järnets tilverkning; därföre kalla ock Finnarne dem sjelf
  _Raudan-haltiat, Emuset, Tyttäret, neijet, jotka synnytit rautaa_.
  Visan eller _Runan_ berättar således:
  
      Kolme oli neittä Luonotarta,
      Yxi lypsi mustan maijon,
      Toinen walkian waletti,
      Kolmansi punasen maijon.
      Joka walkian waletti,
      Sijt on tehty rääky-rauwwat.
      Jokapa punasen piiotti
      Sijt on tehtynä teräxet;
      Joka lypsi mustan majjon
      Sijt on tehty mellot rauwwat.
      Ei rauta paha olisit,
      Ilman käärmeen kähytät,
      Maon mustan muojuitak.
      Hoss sinua rauta raukka,
      Ettsäs sillon ollu suuri
      Ett kowan kipusakaan el korjakaan,
      Kuinssas maitona makaisit,
      Hettiessä heiluvassa,
      Wenyt wehnässä tahassa,
      Sepon Ilmarin pajassa,
      -- -- -- ec.
  
      Trenne Jungfrur voro värksamma i naturen,
      En mjölkade _svart_ (mörk) mjölk,
      Den andra lät drypa hvit,
      Den 3:dje en _rödbrun_ mjölk.
      Den som lät sqvala den hvita,
      Däraf gjordes det spröda _kallbräkta järnet_;
      Den som neddröp (fälde) den röda
      Däraf äro _stål_ tilverkade;
      Af den svarta mjölkade mjölken
      Äro de bästa, segaste _stång-järnen_.
      Ej vore järnet sjelf så elakt,
      Utom ormens ondskefulla hväsande,
      Den svarta maskens efterfulla illska.
      O! du stackars järn,
      Du var ej då stor,
      Ej heller mycket svedande eller vacker,
      Då du låg en som en mjölk
      I den gungande hängdyn (flyn),
      Töjdes som en hvete-deg
      I Smeden _Ilmarises_ hytta,
      -- -- --
  
  Se vidare _Helka_, som kallas _Ite Raudan-Emuu_, jämets moder, _ja
  näitten tytärten äiti_, och mor åt dessa 3:ne flickor.
  
  De _Braminer_ i Indien tilbedja äfven, utom den Högste Guden, 3
  andra gudomligheter, _Brama, Isuren och Vischnou_. Se Gotfrid Less
  _Geschichte der Religion_ I. Th. p. 424 utgifven i 8:o i Göttingen
  1784.
  
  LUONOTAR, är lika med de 4 mjölkströmmar, som i _Edda_ säges hafva
  runnit af koen _Audamblas_ spenar. Tör hända Finnarne härtil alludera
  vid järnets smältning och tilverkning. Tör ock betekna de 3 Nordens
  gudomligheter _Oden, Thor och Frigga_. Se _Kawet_.
  
  LUPI LUPPA, En luden Skogs-Gud, Faunus, eller en Satyr. Se _Ukkonen_.
  
  
  MAAHINEN -sen, alt hvad af jorden tros fastna, såsom räform, utslag,
  exanthemata -- -- -- Et slags små-andar, _Elfvar_, som en vis Gubbe
  på Holmön uti Qvarken i Wästerbotn trodde ligga vid tröskgårdarne,
  och förböd därföre kasta hett vatn ut, at de ej må skällas -- deras
  små ben sade han sig hafva funnit i skogar. Han lefde än 1760 och
  var en Smedenborgian; de troddes dansa, hvaraf är elfve- dansen, och
  bo vid stenar, träd-rötter, i hus, under gålf, vid husknutar och
  trösklar, oroade någon dem til förtörnelse; så fick han skorf och
  utslag; hvarföre de borde först påhälsas vid inflyttningen til nytt
  hus och blidkas med salt, malt och bröd, eller messing skrapad i
  mjölk. Dödade någon dem, så blef han sjuk. _Swedenborg_ såg dem vid
  Stockholms brand 1759 som myror, pissa på en husvägg och fläcka ut
  elden, som ock där stadnade och huset blef conserveradt. - - -- --
  Ingen fick kasta sit vatn utan farhåga af skada eller åkomma. En ägta
  _Ceylonernes_ sats efter Pythagoras i Ostindien, at man först bör
  sopa med qvastar för sig, för än vatten kastas, at ej dessa elfvar må
  dö. Se _Kati, Meri- kati_.
  
  MAAN-EMONEN, _Ukkos_ hustru; gaf styrka åt de svaga. _Nouse maasta
  maan Emoinen, wäixeni woimaxeni_ -- -- v. _Ukko_.
  
  MAAN-HALTIA, En Rådare i gårdar, Som visar sig under menniskjo-hamn,
  som en gammal gubbe eller käring, och stökar om nätterna. Se _haltia_.
  
  MADER AKKA, En af de Lapparnes Gudinnor, som äro på jorden; som
  emottager af _Radier_, det af honom belefvada eller med anda försedda
  fostret, och lefvererar det åter straxt til dess dotter _Sar-akka_.
  
  Qvinnan _Maderakka_ är med sina 3 döttrar, _Sarakka, Uxakka och
  Juxakka_, Qvinnorna til hjelp. Lapparne offra til henne, at hon
  skall tillåta sina döttrar, at tjena qvinnorne. Några säga, at denna
  _Maderakka_ sjelf hjelper qvinnorne, i det hon bemänger sig i en hvar
  sina döttrars gärning. Sidenius. Jämför _Neity Maria Emonen_.
  
  MAHNA, Et Svenskt troll och Jättinna; sådana äro många i de fordna
  sagor -- Jämför _Hattara, krakla_.
  
  MAMMA, En underjordisk troll-kona, maskarnes och ormarnes Moder.
  _Mikä nosti mamman maasta, tielle teuhakehtamaan, kartanolle
  kapsahtamaan_. R. MAMMELAINEN eller _Mammeloinen_, En faselig
  kött- och ben-frätande troll-kona; ordsaken til tandvärk; dess
  beskrifning är:
  
      Mammelainen maasta nousi,
      Kolmikanta kaukahasta,
      Lihan syöjä, luun purija,
      Weren uxelta wetäjä.
  
  MAMMOTAR, n. pr. foem. _Matoin Emuu_, ormars alstrerska. Anses äfven
  för en Sten-patronessa, hvarmed skatter betäckas. _Kiwi Kimmon kammon
  poika, Syöjättären syämmen syrjä, Mammottaren maxan pilppu_.
  
  En af furieme och underjordiska troll, som tros förvara i jorden
  nedgrafna gamla skatter. _Hecate_, Plutonis uxor inferorumque regina.
  Se _Kratti, Arni, Haltia_.
  
  MANALA, den samma som _Tuonela_. De dödas rike. Häraf är talesättet:
  _Jo se meni manalaan eli manalle_ han tog farväl af verlden.
  
  _Manala_ eller _Tuonela_ är Göthernes _Glitnis_, döden, eller
  underjordiska Riket, hvarest _Gandel, Skagel och Geirskagel_ lupo
  med brinnande ögon kring dödsens marker (det är i _Tuonela_ eller
  _Jabmiaimo_); förskräckelse, ångest, qval och elände voro i deras
  följe, och det var en ängslan, at se dem. _Tuoni_ eller _Glitnis_ har
  här utbredt alla sina förskräckelser, hvilka _Thors_ moder (_neity
  Maria Emoinen_ eller _Mariatar_, hvilket liknar de Påfviskas sats),
  med sina böner hindrat, at ej få utbredas öfver jorden. Se _Tuonela,
  Jabmiakka och Jabmiaimo_ -- I _Manala_ var ock en Pegasus eller
  Skjutshäst, at föra fram plågorne efter järn-skador. _Hikowaako
  Hijjen Ruuna, kastuuko Manalan karwas. Tietä tuonne juostessahan_.
  
  MANALAN MATTI, döden, härskande i _Tuonela_, eller _Tuonen Tuomas_.
  Manalan Matti samma som _Loke_ eller _Charon_; förde de döda skuggor
  öfver floden til _Tuonela_ eller _Manala_. Finnarnes ordstäf är, då
  de blifva gamla, ledsna vid at lefva och tro sig ej mer blifva gifta:
  _Manalan Matti minun naipi, ja Tuonen Tuomas mun perii_.
  
  _Marta_, samma som _Tuoni_.
  
  _Neity Maria Emonen_, anropas ofta i de af hedendom och Påfvisk
  lära blandade vidskeppeliga Runor, som utan tvifvel äro sammansatte
  för _Reformations_ seculum. J. _Maria_ är i alt en förträffelig
  hjelperska, i synnerhet vid barnsbörder, sjukdomar, pest, blod-sår
  och eldens upkomst.
  
      Neity Maria Emonen,
      Mesi keittä kielelläsi,
      Sima suussasi suloa,
      Konnan kuohuun kowaan
  
  tilredde smorja til _ormbett_.
  
  Är ej heller oförfaren til _sjöss_, ty det heter: _Neity Maria
  Emoinen, itek airollen asehin, Tungeixen Tuho kätehen_ -- grep sjelf
  til årarne.
  
  Beskrifves såsom en god Baderska, Barberska, Apothekerska, olje- och
  flått- kokerska, til allehanda sår smörjor, med Silkes Robe och långt
  släp, samt med en gullslef i handen.
  
  Vid skador eller sår af järn heter det:
  
      Jos rauta pahan teköö,
      Teräs hieno hilpasoo;
      Neity Maria Emonen
      Pistä sormesi sulonen,
      Reikään revennesehen,
      Hienot helmasi kokoat.
  
  Se _Helka. Neity Maria och Jesus_ anropas i parallel, til ex. mot
  _Rutto_.
  
      Isäni ikunen Jesus,
      Esivanhemman Jumala -- --
      Tuoltama anon apua,
      Isältäni Jesuxelta,
      Emoltani Marialta,
      Näihin töihin työlähiin:
      Neity M. Emonen
      Tule tänne tarwitaan -- --
      Woiteles metisin siiwin - --
  
  Se _Mader-akka_.
  
  MARIATAR, berätta de vidskeppelige hafva varit J. Marias dotter. Hon
  kallas:
  
      Mariatar kaunis Waimo,
      Tu-us pikku kattilansi,
      Jolla Werta keitetään,
      Jolla ma hurmeen tymeen,
      Weren wuotamattomaksi -- --
      Punasta putoamatak -- -- --
  
  MÄNNINGÄISET el. _Menningäiset_, Kyrkspöken, Vålnader, bodde i
  grifter, bergsskrefvor och öknar; skrämde folk. Se _Kejjuset_
  och _Köpeli_. Men Biskop _Agricola_ föreger dem vara Gudar, som
  befordrade ägtenskap; hvarföre Probsten Doct. _Idman_, i sin afhandl.
  om Finska och Graekiska Språkens gemenskap, deriverar ordet af
  grækiska _hymen_, Hymenæus, Nuptiarum Deus -- Suidas.
  
  MEHILÄINEN -- _ilman lintu_ -- En honings-fogel eller _Trochilus_;
  Linn. Den minste och lättaste af alla foglar. I Troll-Runor, et
  honings-bi eller Vise, som skall efter ordres ofta flyga öfver haf
  och fält, at hämta honing, mjöd, olja, med mera sött, de sjuka til
  vederqvickelse och trollen til smörja. t.ex.
  
      Mehiläinen ilman lintu,
      Lennä tuonne kyyhyttele
      Yhexän meren ylitse,
      Meren puolen kymmenettä -- --
      Tuo mettä mehtolasta,
      Simoa Tapiolasta,
      Ripiälle woitehexi,
      Wammollen parantehexi -- --
      Wojjat yldä, wojjat pääldä.
  
  Denne honungs-fogel var ock utftäld för Snaror; därföre önskas honom
  lycka på resan, at hämta honing._Käy kuin kehää myöten päiwän permetä
  samoa_. Se _Karilainen_. Ja, _Mehiläinen_ flög högre än de som göra
  luft-resor med aëroflatiska machiner;ty han skulle flyga öfver om
  stjernorna och in i himmelen, som en _Mersurius_, och hämta horungs
  salfvor och smörjor för brännsår: det heter:
  
      Mehiläinen ilman lintu,
      Lennä tuonne, jonne käsken,
      Yli kuun, alati päiwän,
      Taiwon tähtein ta-ati,
      Otawaisten olkapäitten;
      Lennä luojan kellarihin,
      Kamarihin kaikkiwalllan;
      Pistä siipensi simahan,
      Kasta kaapunsi metehen,
      Höyräytäk höyhenensi;
      Tuo simoa siwessänsi,
      Kanna mettä kaapussansi
      Kauan rahnoin pahoin,
      Tulen tuiki polttamihin.
  
  Item:
  
      Mehiläinen ilman lintu,
      Käy kuun keheä myöten,
      Päiwän päärmättä samoa -- --
      Tuuok mettä Mehtolasta,
      Simoa Tapiolasta -- --
      Tuo simoa siiwelläsi,
      Mettä kielensi nenällä -- --
      Wojjak yldä, wojjak pääldä,
      Kerran keskeä rapaja.
  
  Se _Neity Maria_.
  
  MEHTOLA, En ren barr-skog; annat än _Tapiola_. En skogsbygd, där
  skogs-djur, foglar, bien och andre skogens håfvor vanckade -- _Item,
  en skogs-Guda-magt, Pan_: anses ock i Runor, som en _Skogs-Fru_
  rådande öfver djur och foglar. De titlar, hvarmed hon under
  tilbedjandet behedrades, äro: _Mielus Mehtolan Emäntä_, du benägna
  Skogs-värdinna:
  
      Metän Ehtosa Emäntä,
      Mielly mejjän miehiimmäk,
      Antamaan ainuasi,
      Omas ojentamaan,
      Mielusasta Mehtolasta.
  
      Du välviljoga Skogs-värdinna,
      Var benägen åt oss Skogsmän,
      Til at gifva ditt enda,
      Räcka åt oss ditt egna,
      Af den luftiga, nöjsamma, skogsparken.
  
  Hon dref harar i gillren och vippsnarorne i lag med _Ukkonen_
  hvarföre harfångarne bedja:
  
      Puhas Mehtolan Emäntä,
      Metän kultanen Kuningas!
      Kuk on laiska kulkemahan,
      Sitä sijmalla siwalla,
      Karkota kari perällä,
      Mieluusta mehtolasta --
  
  Se Ukkonen.
  
  Ifrån _Mehtola_ och _Tapiola_, skulle _Mehiläinen_ anskaffa honing
  til sår- smörja. Se _Mehiläinen_.
  
  MERI-TURSAS, En strand-bo; kallas _partalainen_, dels för det han
  vistades vid hafs-stranden, dels för sit långa våta skägg, hvarmed
  han krystade Pohjolas dotter som blef moder för 9 barn, alla
  afgrundens foster. Se _Pohjolan imbi_.
  
      Synty Neitsy Pohjolassa,
      Impi kylmäsä kylässä,
      Jok' ei suostu sulhaisihin,
      Mielly miehiin hywiin;
      Kuin tulowi immintuska,
      Pakko neitosen panexen,
      Syxiin syöstäxen mereen,
      Kalsoin aaltoin ajaxen.
      Meri Tursas partalainen
      Teki neiden tiinehexi,
      Meren kuohuilla kowilla,
      Weden wankan waalehilla;
      Teki pokoa yhexän,
      Yhestä watanwäestä;
      Piilotteli poikiahan
      Alla wijden willa waipan
      Sarka kauhtanan kahexan;
      Nimitteli poikiahan:
      Minkä pani pakkaisexi -- -- --
  
  METELIWAARA, Se _Waarat_.
  
  METZISTÖ, En skogs-lund, där afguden bedrefs. Item, idolum, forte
  Priapus. -- 2. Reg. 23; 6: 7.
  
  METZÄN-EUKKO, _Tapios_ hustru, _Metän Emäntä_; anroptes af Jägare,
  at gifva villebråd. Syntes stundom, då hon var gunstig med gyldene
  ringar och insvept i gyldene duk. -- -- -- Men onådig viste sig med
  ringar af vidje-länkar och med ris-ruska. Henne til heder skulle
  sjungas _Messän miehin wirsi_, då man gick ut til skogs: Hon var ej
  blid då Jägaren sjöng:
  
      Mielestä Metän Emännen,
      Usein hywän Emännän
      Sormet kulta sormuxisa,
      Käet kulta käärehissä,
      Jotk on soaanut[9] annillahan;
      Usein pahan Emännän
      Sormet wihta sormuxissa,
      Käet wihta kääreissä,
      Aina auttamattuessa.[10]
  
      Alt efter Skogsvärdinnans godtycko,
      Är den goda Mors
      Finger understundom i gullringar,
      Händerna inveklade i gulldukar,
      Som hon fått med sina gåfvor;
      Men ofta då mor är ond,
      Äro fingren med vidjelänckar prydde,
      Händerna omvicklade med vidjor,
      Och altid då hjelplös.
  
  Då _Wäinämöinen_ slog på sin citra, kom ock Skogs-gudinnan med alla
  sina skogsdjur, at lyss på den härliga musiken: _Itekkin metän
  emäntä, rinnon aidalle ajain_. Se _Wäinämöinen_.
  
  MIEHEN SYÖPÄ, Anthropophag, menniskjo-frätare -- troddes vara i
  Norrska Lappmarken; dit hänvisas sjukdomar: ex. gr.
  
      Mennekkös sinne sekahan (näml. til Rutian koski)
      Tuol on muutkin murha-miehet
      Miehen syöpähän kylään,
      Lapin maahan laukiaseen,
      Pohjan pitkähän perään. -- --
  
  MIESTEN SYÖJÄIN KYLÄ, var i _Kyrials_ land, eller den ort i _Kyrials_
  botn, högft i Norr i Finland, där starke Resar och Anthropophager
  förfärade de ankommande; se föregående _miehen syöpä_. Efterföljande
  saga besannar det. När _Domar_ (Upsala Kung) ännu var ung och låg
  uppå sjön, för at förvärfva sig ära och rikedom, blef han genom en
  häftig storm drifven emot _Kyrials-botn_, eller til det stycket af
  Finland, som ligger högst i Norr (Kemi, Cajana, Paldamo, Sotkamo,
  där Hijsi bodde och andre Jättar i berg; ty landet var än segelbart
  den tiden, emedan skeps-vrak ännu i dag finnas i flere moras i
  Kemi Socken). Han kallade sit ankare under en stor och mörk skog;
  han betäckte stranden och gick up, at bese landet. Där råkade han
  _Hallgrim, en Rese_, som var, för sina krafter och än mera för sina
  många konster, den farligaste. Hela vägen til hans kula var betäckt
  med nakna hufvudskallar och multnade ben, efter dem som han mördat
  och upätit. Hans grymhet var intet mindre än hans krafter, och det
  var et vidunder i naturen, hvars blotta åskådande kunde injaga
  en skräck hos det modigaste hjerta i verlden. Alla de som hördt
  hans namn, hyste en räddhåga för honom. Men Domar mötte honom utan
  fruktan. Deras strid var svår, men Risanöth (et svärd, det Rolf tagit
  i Grims kula; hörde Ynglinga-stammen til; dess sår läktes aldrig;
  flog genom sköld och hjelm), som den tiden var i Domars hand, behöll
  segren. Hallgrim föll, och Domar gick in i hans kula, hvarest en
  större rikedom, än han någonsin tilförene sedt, lyste honom i ögonen.
  Alla väggar voro klädde med sköldar af blänkande silfver, samt
  hjelmar af klaraste guld. Där hängde åtskilliga horn med ränder och
  bilder af den dyraste metall inlagde.
  
  MIKKELIN _päiwä_. En stor högtid hos Norr-finnar; Se _wuoden
  alkajaiset_. Alla hästar tagas då in i stall; fodras med öl,
  korn, granris och hermelins kött, som skal praeservera dem för
  hufvudsjukor, m.m. Boskapen drifvas tidigt och utan ljud i fähuset,
  om eljest väl skall gå. Se _Ristin päivä_.
  
  MUNNU. En oculist i gamla Runor. _Munnu silmän Tytteriä_. Item, en af
  Nordens möer, som anropas af häst-gällare, at hämta is, rim och kyla.
  Texten säger:
  
      Munnu silmän tyttäriä,
      Höyhenes panuttaria.
      Tuuwwos hyytä Pohjolasta,
      Jäätä kylmästä kylästä,
      Sillä hyyllä hyytele,
      Jäällä tuolla jäähyttele,
      Pistän hyyn hyppyseni,
      Jällä jäähytän kätem,
      Teen tulen tehottomaxi,
      Walkian warattomaxi. -- -- --
  
  MYRRYS MIEHET, de samme som Indomiehet, trollkarlar och vidskeppelige,
  som dels med läsningar, _lugut, synnyt_, spåttande, flåsande och
  på-blåsande, med troll- Runor, _synnyt_, tro sig bota ormhund- och
  vargbett, eldskador m.m.
  
  NÄKKI, Neptunus, Svenskarnes _Åge_. Se _Weden-Emo_ -- Efter forntidens
  berättelser och skrock-sagor (Se Urban Hjernes Flocker om flere
  hafs-fruar). Här i Finland beskrifves Näcken med långa utslagna hår
  naken visa sig på vatn, i solsken, på stenar vid forssar borsta och
  kamba sig, eller ajustera sit ljusgula hår äfven stundom sjunga utan
  tvifvel en Siren sång eller Crocodils gråt, at låcka barn til
  stranden, och simmare i vatnet, dem hon kramar så at de blifva
  kål-blåa, suger deras blod m.m. Hvilket i sjelfva verket är
  kramp- eller seno-drag. Käringar och utlefvade Sjö-galtar kunna
  skräma lätt-trogna med tusende Näck- och hafs-fru sagor, Se _Ahti_.
  
  _Näkken_ och alla de små guda-magter, som bo i de våta Riken, voro
  alla framkomne, at höra Wäinämöises sång och harposlag, hvars like de
  aldrig förnummit. Se _Wäinämöinen_.
  
  NEITONEN NOROSTA, En vattu-nymph; bodde i våta dälder; kylde och
  svalkade. Af dess bröst-mjölk upväxte björkar. Hon anmodades af
  häst-gällare, at förtaga eldens eller det heta järnets kraft.
  
      Nouse Neitonen Norosta
      Wuotehilta hyisen pojjan,
      Jäisen lapsen lappeasta;
      Weä wijttasi wilusta,
      Hamehensi hallan alta,
      Heitä pahoilllen potowan
      Kaatoowallen kattehixi;
      Jottei poikasi potoisi
      Kaatowaisi kannettunsi,
      Jonk on huntu huutehessa,
      Iho liiwi iljannessa,
      Pajjan kaulus kaikkalassa.
  
  
  NEMAGWELLE. En af Lappska jordiska Guda magter, hvars hjelp ganska
  få meddelas. De få endast dess bistånd, som första gången omdöpas;
  ty Lapparne döpas med _troll-döpelse_ mer än en gång; hvilket sker
  således, at när menniskjan blifver sjuk, gifver man henne et annat
  namn, och öser vatn på henne med dessa ord: Jag döper dig i detta
  namn N. N. och du skall lefva i detta namn N. N. De som få således
  troll-namnet, få äga, tillika med namnet, _Nemoigwelle_. Som denne
  Lapp ser ofta Nemoigwelle gå för sig öfver bäckar och moras; så har
  han honom ock när han skall gå tilkyrkan. Han dricker ock _Sarakkas_
  blod i samma bäck, hvar nemoigvelle står. Sidenius.
  
  NEURERNE, äro stammen til _Finnar_, Lappar och Esthlänningar, som i
  Språk mycket liknat Hebreerne.
  
  Se Trägårds Utdr. af Dalins Sv. R. hist. I. Del. Cap, 13, §. 3. pag.
  13.
  
  NOIDER, Lapparnes troll och vise män, som falla i dvala, under en
  viss sång; och hämta ifrån långt aflägsna orter något i barmen,
  samt berätta hvad de sedt och hördt, under sin vandel utur kroppen.
  Finnarne kalla denna ecstasis, _langeta loween_ -- Om Finnarnes
  _Noidat_ och _Myrrys miehet_ har man ej hördt sådant; utan endast,
  at de hoppa i raseri och gnissla med tänderna, som kallas, _olla
  haltioisaan_. Se _Myrrys miehet_ och _Indomiehet_.
  
  NUJJA-SOTA eller _Kluppu-sota_, Klubbe-kriget i Finland 1597. På
  flere ställen i Finland, Tavastland och Österbotn hölts sådane
  klubbe- batailler. I Padasjoki by i Tavastland på åkern vid Nystelä
  by har i Konung Carl IX tid år 1597 klubbe-kriget ock gått för sig,
  såsom ock på flere orter i Finland; hvarföre _Säxmäki, Ilmoila,
  Gamle-Carleby_ jämväl äro af klubbe-kriget märkvärdige. Nästa holmen
  vid Nystelä åker, på hvilken de slagne blefvo begrafne, heter än
  _Nujja saari_, i.e. insula clavorum. Menniskjo hufvud skallar synas
  där än i dag.
  
  Hertig _Carls_ afsägelse gjorde öfver hela landet mycket buller.
  Särdeles utblossade lågan i _Öserbotn_ och Finland. Bönderne hade
  därifrån kommit til Hertigen och klagat öfver det betryck de ledo
  af _Clas Flemmings_ Rytteri: sedan, då de nu blifvit upmuntrade,
  och hörde, at Hertigen af missnöje tagit afsked, blefvo de aldeles
  obändige: en af dem _Bengt Poutu_, samlade en stor svärm af sine
  likar, angrep dessa Flemmings Ryttare, ehvar han dem råkade, och
  öfvade på dem all barbarisk grymhet; hvaribland äfven Lagläsaren
  _Erich Olofsson i Woitby_ mördades, för det han _höll Rustning_.
  Allmogens hop öktes derpå ansenligen, och valde sig en ny anförare.
  _Jacob Ilkainen eller Ilkka från Ilmola_ Socken i Österbotn, af
  hvilken detta buller kallades _Ilkkainens krig_ eller, af dess vapen,
  _Klubbe-kriget_.
  
  Afsigten var nu icke mindre, än at anfalla Tavastland och Carelen,
  jaga därifrån hela Konungens (Sigismunds) rytteri, upbränna eller
  sköfla _Clas Flemmings, Axel Kurks, And. Bojes och Anders Larssons_
  gårdar, samt aldeles förstöra Åbo Slott.
  
  Clas Flemming ryckte up med sit krigsfolk från Åbo den 23. Dec. 1596,
  tågandes til _Birkkala_ i Öfredels härad och _Björneborgs_ Län, där
  _Bonde-hären_ vid Nockia Sätes-gård hade sit hufvud-läger. Han lät
  skjuta några Falkonet-kulor genom husen, hvaraf Bönderne förskräktes.
  
  Ilkkainen drog sig om natten tilbaka in i en stor skog, som skiljer
  Tavastland och Österbotn; men förlorade i afvikningen några 100 man.
  Han blef sedan fängslad och afrättad. Antalet på de Bönder, som
  fallit i detta fält-tåg, var grufveligt, och har stigit öfver 11,000,
  hvilket för Österbotn var en obotelig skada.
  
  NYKYRI -- Se _Sotakedot_.
  
  NYRKES, gaf Ickornar. _Nyrkkes_ bodde sjelf i granskogar. Se
  _Hittavanen_.
  
  
  OHTO, _Ohtoinen_, Et Björnens namn i Runor, för dess breda änne och
  stora hufvud. _Tapios_ starkaste djur. -- Se _Tapio_.
  
  Han anropas, at ej röra vid Boskapen (som kallas _sonda-reidet_). Och
  skulle han vela pröfva sina tänders och ramars styrka så hade han
  därtil stockar och stenar. Dock om hans maj:ts grymhet vore alt för
  stor; så anropades Skogs- Gudinnan Tapio, at hon ville styra björn,
  och göra månan för honom mörk, sänka himmelen i moln, och förblinda
  hans ögon, på det han ej må se kona, som skulle vara i hans ögon som
  stenar och stubbar. Se _Sini sirkku_.
  
  Ohtos födelse och höga härkomst alt ifrån himla hvalfvet och
  Sju-stjernorne, med _J. Mariae_ tilhjelp, beskrifves i följande
  _Ohtos-synty_ eller _Archaeologie_, ifrån Kuopio i Savolax.
  
      Misä ohto synnytelty?
      Mesi kämmen kääunyteldy?
      Kuun luona, tykönä päiwän,
      Otawaisten olkapäillä:
      Sieldä on maahan laskettuna
      Hihnoisa hopeisisa
      Kuldaisisa kätkyhisä.
      Neityt Maaria Emonen
      Wisko willoja wesillen
      Kapalolta kuondaloita,
      Selwälle meren selallen
      Lakeelle laineellen;
      Noita tuuli tuuwwitteli,
      Wein henki heilutteli
      Nenään metisen niemen,
      Saloja samoamaan,
      Pohjan maita polkemaan:
      Ellys piiloja pityö
      Häpeseen hämmendyö,
      Emosi sinun epäsi;
      Elä sorra sonda reittä,
      Koaha majjon kandajata
      Enempi on emoillen työtä,
      Suuri waiwa wahimmalle,
      Kuin poika pahoin tekee,
      Lapsi kangein asuu:
      Kule sikana siwuhte,
      Wierihte wein kalana:
      Tule tuwissa tulille,
      Ilman Immin tietämätä.
  
      Hvar är _Ohto_ född?
      Gull-ramen vänd som et barn (vaggad)?
      Hos månan, nära vid Solen,
      På axeln af karlvagns-stjernorne:
      Dädan är han nedsläpt
      I silfrade remmar (feltyg),
      I gyldene vaggor.
      _J. Maria_ den lilla modren,
      Kastade ulltappar på vatten,
      Lindor som flagor,
      På de klara hafs-själarne,
      På de vida vågorne;
      Dem vaggade vädret,
  
      Vatu-draget omgungade dem
      Til en honings-rik udd af näset,
      At springa i skogarna,
      För at tråka de Nordiska länderne:
      Gör ej hvad elakt och rasande är,
      Blanda dig ej i det nedriga (skamliga)
      Din mor förbjöd dig det;
      Förtryck ej det gönings orena låret,Fäll ej mjölk-bäraren:
      Mera har din moder at göra.
      Din fosterska har stort besvär,
      När sonen gör illa,
      Dess barn förhåller sig argsint (styfsint);
      Far förbi som et svin,
      Där nära bredevid som en silk i vatnet:
      Kom hemma vid til vårt vistnings-ställe,
      Utan at dejan vet deraf.
  
  OLLIN _päiwä_, Olsmessan; då tordes ingen bärga hö, af farhåga, at
  om då rördes vid något boskaps-foder, så skulle björnen göra skada.
  Då slagtades och åts _Willa-wuona_ (et oklipt lamb ifrån våren),
  då skörden slöts, hvartil äfven tilreddes öl och bränvin. Då fåret
  inbars, skulle med al- och granqvistar vatn kastas öfver Tröskeln.
  Förr än man tordes smaka af alla anrättningarne, skulle däraf
  utgjutas något i vrån vid bänken i bordsändan och på golfvet, samt
  under _Aaatto-koivu_ d.ä. en helgad björklund, eller det träd, som
  om midsommars qvällen sättes på gården. _Sirppi-juusto_ kokas eller
  bakas denna dag och ätes i Österbotn.
  
  OTAWATAR, En Gudinna ifrån Karlvagn eller Sjustjernorne, som synes
  varit dess make; kallas i gamla troll-Runor _dagsens dotter_.
  Hon anropades til hjelp mot natt-tjufvar, och at igenskaffa det
  bortstulna.
  
      Otawatar päiwän tyttö
      Tule tänne tarwitahan
      Omoani ottamahan
      Kadonnutta kaihtemahan -- --
  
  Se _Päiwätär_. Med dessa kan Svenskarnes _Thiodan_ jämföras, eller
  _Titan_ hos de Latiner, som skulle köra solens vagn.
  
  
  PAHOLAINEN, En ond ande, djefvul, en ond vålne, ormens stamfader
  -- Hade ormar til briskar och söljor; hvarföre ormen titleras i
  troll-Runor eller dess _Synty_:
  
      Mato musta maan alainen
      Toukka Tuonen karwalllinen,
      Rinta solki Syöjättären,
      Paholaisen pajjan naula -- --
  
  PAINAJAINEN, Maran, som af mjeltsjuka ses, som en hvit nymph om
  nätterna under sömn; uplyser med sit sken hela rummet och trycker
  öfver bröstet, hvarunder de vråla och låta illa. Item _Painajainen_,
  som krossar barn och gör dem vindögde: fördrifves af vidskeppelige
  med stål och betsman, lagdt under hufvudef. Är i sjelfva verket en
  nerv- och convulsiv sjukdom hos barn af fyra --
  
  PAKKANEN, Smäll-kalla kölden, den bistra _Puhuris_ Son, med dess
  kulna och surmulna fru _Hyyttö_ anvises til _Kijron koski_, at tilisa
  den, om han vore i stånd. Mot kölden stod man nog, när man fick
  följande at skyla sig med:
  
      Tuos mulle Utunen turkki,
      Kanna willan karwallinen
      Jolla tuima turwellennek,
      Ettei pakkanen palelek,
      Kowan ilman koskematak,
      Pakkasen palelematak:
      Talwen ilma Taiwaellek,
      Ettei riko riskittyä.
      Eikä wismoille wiraak:
      Ämmöni Utunen uuwin
      Turvvaxeni tuotuwohon,
      Päälleni pujettakohon.
  
      Hämta mig den varma svanskinströjan,
      Bär hit den rikullige lurfviga pälsen,
      Hvarmed jag förvarar mig mot den bistra kölden,
      At ej kölden förkyler,
      At ej den kalla luften får komma åt,
      Vintern förkyla mig:
      Den klare vinter-luften fare up under himmeln,
      At den ej skadar någon christen el. gör någon enda lytter,
      Eller verkar på huden rinnande fråstskador:
      Min farfars, farmors varma edderduns paulun-säng el. tält
      Må hämtas til min skygd,
      Jag må påklädas, öfverhöljas därmed.
  
  Jag tror man nog skall stå sig mot kölden så väl ombyltad, utan någon
  trollkonst.
  
  PANNAHAINEN, En bannlyst, förbannad. Därmed förstås ofta ormen eller
  en elak stygga.
  
  PANULAN NEITI, En underjordisk troll-mö, hvars bindel upfattes med
  ödlor. Ödlan kallas därföre: _pää-puikko Panulan nejjen_ -- En af
  furierne; upammade ödlor och ormar. Se. _Kyytöläinen_ -- Hon höll til
  i _Aluen-järwi_ djup; plågade genom elden.
  
  PANUTAR. En af ormens däggerskor -- _Juutases_ stygga dotter.
  _Panattar_ den samme, förorsakade sveda och värk; åberopas äfven vid
  läsningar öfver sår och järn-skador. _Rauta Ruoste hettäriä, höyhenes
  Panuttaria, maa isänsi, maa emänsi_. --
  
  PARA, samma som de Svenskas _Bjära_; en troll-konornes villige
  tjenste-ande, hvilken skall di mjölk af främmande koer, ysta det i
  sin mage och bära i Smör-kärnan. Dess underliga födelse ses i Mag.
  Christ. Er. Lincquists Disp. de Superstitione Veterum Fennorum P. I.
  p. 53.
  
  För 100 år sedan, då man än förmodeligen var för skumögd och
  lätt-trogen och såg nog ofta spöken och elfvar dansa, hade man fått
  se detta kreatur, som til utseende skall varit luden, hvit och
  svart-spräcklig, mera rund än aflång (utan tvifvelen tjufaktig
  grannens katta), fötterne smala som en tranas, och 3 til antalet,
  liknade mycket en gammal dags slända. Då _Paran_ klämdes imellan en
  dörr i et mjölk-hus och dog, sjuknade ock värdinnan samt afled straxt
  därefter.
  
  När _Para_, bjäran, är född och fått lif, efter description l.c. så
  säges:
  
      Kanna woita, kanna maitoa,
      Tuo woita Wuoren Lukko,
      Piimä Pirun-emäntä,
      Pääästä piimä pindehestä,
      Maito happaman hallusta -- --
  
  PARAN-WOITA, Bjär-smör, som i sjelfva värket är en sort blöt svamp
  i Rötmånan (mucor unctuosus flavus, Linn. Fl. Svec. 1282), bruka de
  vidskeplige bränna i tjära, salt, svafvel och piska med en vidja, då
  dess ägarinna, troll-konan, tros komma af med ömkan och visa sig, med
  förbön för sin tjenste-ande.
  
  PÄIWÄTÄR, En af vargens foster-möer -- It. dagsens brudfrämma, den
  sköna morgonrådnan, som frälste Solen och månen ifrån förmörkelser,
  som den elaka _Kuumet_ anstälde. Se _Kuumet, Kuutar_.
  
  PÄIWÄIN WALITZIAT, dagväljare, namnes i Bibeln; utmärkte vissa dagar
  för olyckelige, af hvilka några kallades _Katehen päiwät_ och _Tyhjät
  päiwät_, då var ej godt, at så åker, _kuiwat päiwät_ 4, 5, och 6:te i
  nyet, ej aldeles gillade för goda. _Tuulen päiwä_, d. 2 Januarii, då
  skulle ej eld göras, af farhåga för eldsvåda nästa sommar. _Måndag_
  och _Thorsdag_, gamla teknedagar.
  
  PÄÄSIÄINEN, en väl de Christnas högtid, men af vidskeppelige mycket
  vanärad. Om Påsknatten sättes än skällan på skäll-koen och lior på
  fähus-dörren, at förhindra de flygande troll-konors ingång.
  
  Nu sittes hela natten, och man lyss, som det kallas. De tro sig se
  trollkonor flygande i luften utan aerostatiska machinens tilhjelp,
  höra bultas, smidas, tröskas -- hvaraf spås om tilkommande ting, om
  årsväxt, dödsfall m.m. De flygande trollen skola ock nu föra all den
  ull, kohår, svansar m.m som de samlat, til blåkulla, såsom tionde åt
  Hin. (Se _Norrländska troll-väsendet_ Capitain Elin). Nu tros ock, at
  man ser Solen dansa om morgonen. Jämför Strelings _Physica_.
  
  At derivera ordet _pääsiäinen_ af Grækernas _paianisai_, Pæanem aut
  _apollinem_ invocare[11] och _paianismós_, Carmen ob liberationem a
  malis aut præteritis, aut futuris -- Suidas, är något tvungit, hälst
  Finnarne ej vetat af Pääsiäinen eller Påskas firande, förr än efter
  införd Christendom: häldre kan ordet vara helt och hållit Finskt, af
  primitivo _pääsen-stä_ -- jag blifver fri, slipper lös -- och betyder
  _pääsiäinen_, vi vocis, en _lösnings, befrielses- dag_, i likhet med
  Ebreernas _passah_, transitus -- en öfver eller förbigång i afseende
  på mord-ängeln i Egypten vid första Påsk, och övergången öfver röda
  hafvet &c.
  
  PELLERWOINEN, En god Skogs-planteur och åkerman, dess son var
  _Sämpsä_ -- _Sämpsä poika Pellervoinen_. Se _Wennon härkä_ och
  _Sämpsä_.
  
  PELLON PEKKA eller pekko. En korn-gud; befordrade vår-sådden och gaf
  god vört, som kallas _pellon maito_.
  
  Probst. D. N. Idman l.c. deriverar namnet af Graekiska _paelo_ eller
  _pelithro pekos_, coeni el. jugeri Deus -- på finska _Pellon Jumala_,
  Agri Deus -- _Pellon pekkoa maistaa el. juoda_, är, dricka vört,
  eller buska, färskt gäsit dricka.
  
  PERKELE, djefvul; får flere namn -- _Lempo Hiisi, Piru, Pirulainen,
  Peiko, Pejjakas, Pejjainen, Pendele, Kilka, Kilo, paha Kurki_ --
  Graecis _pérkos_, niger, nigris maculis variegatus -- Sv. Hin
  Svarte. Hin onde. Diabolus enim, nescio qvare, nigris coloribus
  depingitur, nam alias format se in angelum lucis 2. Cor. II:14.
  Hädan är Finnarnes talesätt: _Musta kuin perkele_. Den samme som
  Svenskarnes _Loke_ och _Midgards-orm_, hvarmed medel-guden _Thor_
  stridde; hos Lapparne den Gud, som var uphofvet til det onda. Probst.
  D. Nils Idman loc. cit. p. 35. deriverar _Perkele_ af _Lpeisokalos_,
  recti experientiam non habens, Decori ignarus, ineptus; men nog
  tvungit. Hårdragit är ock, at förege, det Perkele vore den markelige
  _Bergelmer_, som blifvit räknad ibland Gudar, hvilken, efter _Eddas_
  upgift, varit en _Jotuner_, namnkunnig af visdom och kallad _Hin
  frode Jotun_, af hvilken _Odin_ den äldre lärt regerings- och
  krigs-vetenskapen; men hvilken han sedermera med sit anhang drifvit
  ifrån säte och land. Se Schönings afhandl. om Tids Regering i den gl.
  Nordiska bist. p. 105. Detta uphäfver ordet _perkeles_ derivation
  af _'Apeirókalos_ -- dock säga finnarna, i anseende til Bergelmer,
  _sillä on Perkeleen konstit -- wiekas kuin perkele_, illslug -- men
  naturligen härstammar det af _pérkos_, svart, som är lika til uttal
  och betydelse, emedan ock en sådan idée än i dag åtföljer sjelfva
  namnet. Se _Piru, Hijsi_. --
  
  PERI-SOKIA, En af _Louheatars_ 9 stygga söner -- En af Thussar eller
  Cycloper -- Enögda bestar; smidde viggar åt Thor eller _Ukko och
  Ilmarinen_.
  
  PESUAN KANGAS, En stenhögd i Pavola af Sijkajoki, Socken i Österbotn,
  där jag d. 16 Sept. 1783 nedraserade 4 stenhögar; det är en
  sten-rundel, liknande en gammal skants eller fäste, _Linnat_, med 2
  portar på en ganska brant högd, midt uti låg och flät utan stenar,
  men omkring murad af gråsten. Tör hända en _Kalmisto_. Se _Linnat,
  Linna kangas, Kalewa_.
  
  PIEHINGIN-WUORET -- Bergs-rygg i S.O. ifrån Landsvägen 6/4 ut ifrån
  Piehingi by i Salo Socken. Där skola än synas tecken til rum och
  4 st. portar. De äro första landt-känningar för seglande ifrån
  _Brahestad_.
  
  Santta PIETARI, rådde til ormens födsel -- Se _Juutas_. St. _Pehr_
  åberopas ofta i troll-runor, i anledning af flera Påfviska sago om
  hans vandel med sin mästare. Sådane Runor höra til medel åldern för
  Reformations-tiden.
  
  PIMENTO & PiMENTOLA. Se _Pirulainen_.
  
  PINNEUS, filius Tapionis, aliis, _Pinneys_, _Tipion poika_.
  
  PIRU, djefvulen, _Perkele_; agerar ock smed; smider pestskotts pilar,
  som _Loke_.
  
      Piru pijliä takoo.
      Pajassa owettomassa.
      Ilman ikunattomassa;
      Isä piiliä takoo.
      Poika nuo sulitteloo -- --
  
  Hans gesäller aro _Ruho_ och _Rompa_ samt _Perisokia_. Finnarrnes
  talesätt, _Tulinen perkele el. piru_, ger tilkänna, at han umgicks
  som smed med elden och det glödande järnet.
  
  _Rossæus_ säger, at _Ryssarne_ dyrkat en Gud, under namn af _Perun_,
  den de förestält under en mans bild, hållande en eldhet sten i
  handen, hvilken til heder de underhöllo ständigt en brinnande eld af
  ekträd.
  
  För det at ordet _Piru_, tyckes hafva någon gemenskap med Grækiska
  ordet _pyr_, ignis, eld, den _Perserne_ dyrkade som en Gud (Suidas),
  och den Finska _Piru_ förstod sig på eldens kraft i ässjan, såsom
  smed, sluter Doct. Idman p. 36. loc. cit. at elden i Hedendomen
  blifvit hållen för Gud, och dyrkad under namnet _Piru_. Eldens dyrkan
  i Norden påstår _Schöning_ i sin afhandl, om Tids Regering i den
  gamla Nordiska hist. p. 105.
  
  PIRULAINEN. En ond ande af mindre slaget -- Fans unge, _lång och
  förskräcklig_, i Runorne. _Louheatars_ Son. _Pirulainen pitkä poika
  hakkasi Tulisen koiwun, Saaressa nimittömässä_ -- -- item -- alt hvad
  som var af _Pirus_ slägt, kallas _Pirulainen_, hin ondes pak; Se
  _Paholainen_. Dess tilhåll var i --
  
  PIMENTO eller PIMENTOLA, _pohjan perä_, ultima _Thule_; yttersta
  mörkret, dels i afgrunden, dels i Norden vid _Novaja Zembla_ och
  _Turja_ (Norrige).
  
      Ukko Turjasta tuloo.
      Mies pitkä pimentolasta.
      Täynnä hyytä, täynnä jäätä.
      Syltä on housun lahkeesta.
      Puolta toista polwen päästä,
      Kahta syltä Roatiolda,
      (i.e. _housun persauxilta_ ifrån byxlinningen)
      Täynnä hyytä, täynnä jäätä --
  
  Se _Turja & Tuli poika_.
  
  Denna _långa man_ ifrån _Pimendola_, anropas ock som Hofslagare,
  då hästfoten flintat:
  
      Tuli Poika Pohjalasta,
      Uros uudesta kylästä,
      Pitkä mies Pimendolasta,
      Tuo tulla tuhahteloowi.
      Suoni wihko kainalossa,
      Liuta kesseli selässä;
      Minä nuota anelemaan,
      Anna miekkonen minullen,
      Minä nuota tarvvihteisin;
      Tästä liuta liukahtanna,
      Tästä kalwo katkennunna;
      Tähän kalwo kaswattele,
      Tähän liityö lihoa,
      Ellys märille männy,
      Ellys wismoillen wiruoo -- -- --
  
  Då elden fans i _Aluanjärwi_, sedan flera notvarp blifvit dragne, kom
  ock en _stark Otter_ ifrån _Pimendola_ --
  
      Tuli mies Pimentolasta,
      Mies tarkka Topiolasta,
      Joka rohkeisi ruweta,
      Wiilemähän wikkelästi,
      Rautaisitta rukkaisitta,
      Wantuitta matoisitta
  
  I Pimendola smiddes äfven _troll-pilar_, som voro dödelige Pestskott.
  
      Poika lähti Pohjan maahan,
      Mies pieni Pimentolahan,
      Nuolia teettämähän,
      Wasamoita walmistamahan,
      Ambu nuolia asetti,
      Ruho nuolia takoi
      Ramba jousta jännittääpi -- --
  
  Se _Pohjola_.
  
  PITKÄINEN. Et _Ukkos_ tilnamn. Den långe, store, hederlige,
  ansenlige, majestätlige _Ukko_ -- at betekna Guds magt i åskan och
  betyga vördnad för honom. Ordet förekommer i Finska Bibeln.
  
  POHJOLA, yttersta Norden, beskrifves såsom en mörk och förfärlig ort.
  Tartarus & ultima Thule -- Se _Pimendola, Pirulainen och Tuli poika_.
  
  POHJOLAN-EMÄNDÄ, både god och ond, alt efter nycker och behag; en af
  Nordens mägtigasta _Herskarinnor_; kunde både hjelpa och stjelpa,
  bota och skada, anropas därföre ofta. Hennes namn var _Louhiatar
  eller Louheatar, Loweatar, Lowehetar eller Louhi_.
  
  POHJAN-EUKKO, _Loaus_ hustru, en Skogs-gumma i Nordan fjäll, som
  skulle skafva Renar och Elgar i vipp-snaran: hade en blå mantel:
  
      Sini wiitta Pohjan Eukko
      Pane juonet juoxemahan,
      Poikki Pohjolan joesta,
      Sääret soikelehtamaan
      Kynnet keikelehtamaan
  
  Nämligen för Rendjuret. _Pohjolan Emäntä_, den samma, Nordens
  värdinna -- Se _Louhiatar_.
  
  POHJOLAN IMBI el. _Neity_; en spotsk, fräck men kättjefull mö --
  föraktade, som Penelope, friare: men af kättjebad kastade sig i
  hafvet, för at svalka sin hetta; hon blef där rådd af Meri-Tursas och
  födde 9 söner, utbölingar och arge bofvar -- ibland dem _Pakkanen,
  Hijsi, Puhuri, Hyyttö, Mäntykoiwu_ -- Runan om henna säger:
  
      Synty Neity Pohjolass
      Imbi kylmässä kylässä
      Jok ei suostu sulhaisisin,
      Mielly miehiin hywiin -- -- --
  
  Nordens mö, hvilken, såsom ganska kall af sig, upmanades, at svalka
  brännsår och eldskador:
  
      Nouse neitonen Norosta,
      Wuotehilda hyisen pojjan,
      Ijäisen pojjan Lappeasta,
      Weä Wijttasi wilusta,
      Hame-ensi hallan aIda.
  
      Stat up ifrån den däfviga dälden,
      Ifrån din rimmiga Sons barnsång,
      Ifrån sidan af din Östliga (evärdeliga) Son,
      Drag din manteau ifrån kölden,
      Din kjortel undan frosten.
  
  Se _Meri-Tursas_.
  
  POHJOLAN-ORIS. En af Nordens Pegaser, som var så smäll fet, at vatten
  hölts på hans rygg, hvarmed brännsår svalkades. Se _Hiilitär_.
  
  POHJOLAN-POIKA. (Se _Piru & Pimento_) En af Bores söner, som dräpte
  _Yme_ (_Jumo_) och gaf honom så djupa sår, at all Rymthursa slägten
  drunknade i blodet -- Se _Jumo_ -- _Yme_.
  
  PUHURI, Köldens Fader: _Pakkanen Puhurin poika, Talwi poika
  Hyyhäröinen_; kallas så, för det man blåser i näfvan och är stel om
  fingren, aliis:
  
  PUPULI, idem: _Pakkanen Pupulin poika_ -- eljest en hare. Då tänderne
  skaldra af köld, säges hakkaa _pupulin-pupuu ellerjänexen kaalia_ --
  
  PUNA-PARTA, anses för _Tuonis_ Son och eldens vård-ande.
  
      Puna parta Tuonen poika
      Kirnusi Tulisen kirnun,
      Säkeäisen säywytteli,
      Pukumissa puhtaissa,
      Waatteissa walkeissa -- --
  
  Se _Piru._
  
  PUSKUT eller _Kirouxet_, kallas de bannor och svordomar, hvarmed
  troll sysselsätta sig, at förgöra folk och boskap, då de i raseri
  gnissla med tänderne, och uphetsa mörksens andar. En trånsjuka eller
  annat ondt, som de tilbringat sin ovän. Af samma slag, som _Göthernes
  Seidur_ eller kokningar, hvarmed den Finske trollkonan _Hulda_ om
  lifvet bragte den Svenske Konungen _Wanland_, efter _Sturlesons_
  berättelse.
  
  PYHä Forss, i Ulo elf, 3 gamla mil lång; så svår och strid, at man
  med båt därigenom ej kan komma upp, utan nödgas de, som med båt vilja
  ifrån Ulo til Cajana, för berörde forss svårighet skull, släpa sina
  båtar och foror 1/4 mil öfver land. Et lax-patu ställe är uti Pyhä
  forss i Muhos, som ännu kallas _Trattila_ -- Se _Trattila_, _Ulo_
  under ordet _Uhri paikat_. Se et gammalt Mscr. af 1705 af _Erik
  Jacobsson Frosterus_, Præp. & Pastor in Kemi -- Anmärkningar öfver
  Ulo Socken af Norra Häradet uti Österbotns Höfdingedöme.
  
  PYHå-MAA, utom kyrkgården, andre vidskeppelige offerställen. -- Se
  _Uhri paikat_. Än är den omenskliga oseden här i svang, at rifva och
  sarga lik; afhämta de kraftigaste Amuleter, panaceer och medicamenter
  ifrån kyrkogårdarne; eller ock taga dädan trollpossor, at skada
  menniskjor och kreatur; gå om nätterne i kyrkan och rådfråga de
  döda; då trollet skall kläda sig in albis, eller messhaka och gå
  på altaret, upmana _Kejjuset_, eller de så kallade kyrk-spöken, at
  förfölja tjufvar, eller ovänner, eller befria en svagsint, som tros
  plågas af elfvar eller detta följe m.m. Se _Risti-kannot_. Ehuru
  detta låter otroligt, i vårt så kallade _högt uplyfta tidehvarf_, får
  jag dock, efter Assessor _Swedenborgs_ exempel säga, at alt detta
  har jag ex _auditis & visis_; & cum Sacellano in Wöro ol m, _Tunæo_,
  Relata refero.
  
  
  QWENA-STRÖM; flumen Amazonum, vid Cajana i Österbotn, kallad af
  Finnarne _Ämmän- koski_; strid och faselig, där ingen än lefvande
  kunnat nedfara, eller stiga upföre. Bryter af de största furustockar
  i et ögnableck i sit brådbranta fall, som pinnor eller pärttor.
  
  QWENLAND -- Cajana Län i _Österbotn_. Et gammalt säte för de tappra
  amazoner och skölde-möjor. I Konung Erik IX eller den Heliges tid
  1150 underlagd med det öfrige Finland Sveriges Krona.
  
  _Ericus Jacobi Frosterus_, Conrector Scholæ Uloensis, postea Pastor &
  Præpositus in Pudasjärwi, tandem Præpos. & Pastor in Kiemi, skrifver
  om detta land d. 14 Sept. 1705 i sina Breves observationes ad
  Antiquitates Ostrobotnicas spectantes, pag. 2 & 3 på följande sätt:
  
  "Emedan nu Finland med _Österbotn_ var medelst denne Konung Eriks
  vapn lagd under Sveriges Krona, så har detta landet den tiden
  blifvit kallat _Cajania_ eller Cajana, _Cajnun maa_, som det ännu
  af de _Savolaxiske_ kallas, och bemärker uti det Finska Språket så
  mycket som _Verecundus_. pudicus, tuchtig, å Finska (sijwollinen)
  Cainulainen, ty Österbotniske invånare hafva altid ifrån fordne
  tider betedt sig uti deras handtering, huus och umgänge sedigare
  och tuchtigare, än de som boo uti Sawoland; renligare och eljest i
  mycket annat vijst sig tjenstachtige emot de resande och vägfarande:
  härtil kan detta lämpas, at _Hans Kongl. Maj:t, Konung Carl IX_, i
  Österbotn här låtit i sin Kongl. Titul inflyta de _Cajaners Konung_,
  Konung Erik har låtit straxt igenom Biskopen Sand _Henrik_ fortplanta
  den Christeliga Religionen här i landet, at församlingen af vist
  folks antal inrätta, så at allaredan 170 åhr therefter uti Konung
  Magni tid (som är vorden kallad _Smek_) hafver i Österbotn varit
  några Pastorater, som _Kjemi, Sahlå_ och andra Sochnar, hvilket kan
  bevisas af samma Konungs bref daterat Stockholm A:o Christi 1335 på
  Wåhrfrudags nativitatis, derest desse orden stå: Wij Magnus med Guds
  nåde, Sveriges och Noriges Konung, och Hemming med samma nåde Biskop
  i Åbo, helsom Eder Kyrkio-Präster i _Sahlå, Kjemi, och andra Sochnar
  i Osterbotn_ &c. -- Häraf spörjes, at den Christliga läran långt
  förut hade förkåfrat sig, för än samme Konung _Magnus_ regerade,
  hvarföre ock denne Biskopen _Hemming_ i Åbo är den 22, uti hvilkens
  tid Församlingarne hafva haft sina Kyrko-präster och visse intrader
  til Prästes öhl tijonde &c. Som Kongl. bref närmare utvijsar:
  ibland dessa gamle Sahlå och Kjemi Församlingar räknas ock billigt
  _Pedersöre och Gamle-Carleby, Nerpis, Mustasaari med Storkyrö_,
  ibland de äldsta, varandes fördenskull undran värdt, at man in til
  thenne dag icke något annat document har kunnat frambringa af de
  äldsta Församlingars Handlingar förutan detta Kongl. Brefvets Copia,
  hvaraf fuller för 80 el. 60 åhr sedan berättas originalet varit til
  finnandes i Calajoki, men nu icke mera kan framtees, mindre, at man
  fått namn på dem, som the tiderna varit Pastores uti de 350 åhr,
  nemligen ifrån 1335 intil 1500, då man befinner några såsom 1525
  Michael, Pastor i _Kalajoki_, 1558 _Canutus_ Pastor i Ijå, _Petrus
  Simonis i Sahlo_, 1558 _Thomas Lungonis_ Pastor i Limingå, 1568
  _Jacobus Sigfrid_ i Kyrö, 1546 _Petrus Andræ_ Pastor i Mustasaari,
  1558 _Eschillus_ i Kjemi, -- -- &c. Utaf thesse Pastorum Fullmachter,
  utgifne af Konung Gustaf I. och Erik XIV. finnes ännu Copier i
  behåld" -- -- &c.
  
  
  RADIEN, Lapparnes så kallade Öfverhimmelike Gud -- Graecis
  _Kralaios_, viribus potens -- samma som Ilmarinen. Radier, ehuru
  högst uppe i Stjernhimmelen, är något ringare än _Rariet_, som skall
  nedsända andan til menniskjo-fostret i moderlifvet och lefverera den
  Maderakka i händer -- Se Rariet och Maderakka.
  
  _Radier_ uptager de döda til sig, när de efter döden en lång tid
  hafva varit i de dödas land; Se _Tuonela_.
  
  RAHKOI. Et spöke, som de gamle Tawaster trodde förmörka Månan. Se
  _Kuumet_.
  
  RAMPA, född af _Louheatar_, som blef hafvande af väder -- var en arg
  skytte; sköt dödeliga pestskott. _Ruhos_ broder, eller en af de 9
  syskon, som _Lowehetar_ födde. _Piru_ var deras Fader. De Svenskars
  _Thoraren_, bekant för sina stygga fötter; hade en fot med 4 stygga
  tår och den andre med fem sådane, hvilken var styggare.
  
  Äfven kan _Rampa_ sättas i bredd med _Welint_, som fyllt de gamla
  sagor med sina konster. En krympling, gjorde sig en hamn af fjädrar,
  hvarmed han flög ifrån sit fängsle.
  
  RANA-NEIDA. En af de Lappska Gudamagter, som bo mycket högt uppe i
  Stjerne-himmelen. Råder öfver de fjäll, som först om våren grönska,
  och gifver nytt gräs til Renens föda. Om våren göra Lapparne offer
  til henna, på det Renen måtte komma i tid til gräs-gång; kan jämföras
  med Finnarnes _Etelätär_, Svenskarnes _Fröjja_ eller _Frigga_,
  Romarenas _Flora_. En Gudinna, som skulle utdela skönhet och gynna
  kärleken.
  
  Det är under Fröjjas namn, som man vördat jorden, på hvilken vi bygga
  och af hvars ymnoga qved vi alla näras.
  
  RARIET. En ibland de förnämsta Lapske Gudar, som äro allerhögst uppe
  i Stjern-himmelen. Somlige säga, at han är allestädes närvarande,
  somlige icke; dock förstå de ej den sanna Guden med _Rariet_.
  
  RAUNI, _Ukkos_ gemål, lika med Jupiters Juno. En af Carelska
  afgudamagter i fordna Hedenhös, hvarom Biskop _Agricolæ_ ord och rim
  lyda:
  
  _Ja qwin kewä kylwö kylwettijn, Silloin Ukonmalja juotiin_. (dracks
  skål eller minne, Thor til heder, som teknades med hammar-merket),
  
      Siihen haetin Ukon wacka,
      Nin joopui pika etta akka.
      Sijttä paljo häpie sielle techtin,
      Owin sekä cwltin ette nechtin.
      Owin Rauni ukon naini härsky,
      Jalosti ukoi pohjasti pärsky.
      Se sijs annoi ilman ja woen
      tulon -- --
  
  Se _Ukko_.
  
  En Gudinna dyrkad vid vår-utsädet, hos Græker _Reione_, kallades
  Gudinnan _Juno_. Suidas. _Njord och Freijer_ fingo äfven den äran
  efter döden, at deras minne dracks, och blefvo med dyrkan ihogkomne,
  at göra års-grödan ymnig och det allmänna lefvernet fridsamt.
  
  RAUTA MULLAN MÄKI, En hög backe imellan Sijkajoki Socken och Salo i
  Österbotn, 3/4 mil ifrån Korsu gästgifvare-gård och 1/2 fjerdedel
  ifrån Sorkasten Suo åt Pattijoki, straxt vid Landsvägen, där äro 6
  à 8 st. lapphögar, och marken til fordna tiders järn-smältning och
  hyttor.
  
  RAUTA REHKI eller _Rauta Rekki_, En Järnets Gud, som behedras med
  Guld-hjelm -- _Kulta Kilpi_. -- Se _Wuolangoinen & Ruojuatar_. (Ferri
  genius, aureo scuto insignis). Han anropas vid järnskador:
  
      Rauta Rehti, kulta kilpi.
      Tee mullen iku sowindo,
      Wanno waka el. wankka weljexesi,
      Wasten syöntäni syldäk,
      wannottele wahtoani.
      p&
  
      Sedan beskrifves Myrjärnets uphof:
  
      Etpäs silloin suuri ollut,
      Etkäs suuri etkäs pieni.
      Et kowin koriakana,
      Kuins sas suosta sotkettihin,
      Wetelästä wellottihin.
      Woi sinua Rauta raukka.
      Rauta raukka koito kuona
      Teräs Tenho päivällinen.
      Poikasi teki pahoa.
      Lapsesi tihoa työtä.
      Tule työsi tuntemahan
      Wikasi parantamaan.
  
  RÄJJÄNNES, en updiktad ond ande; ansågs for vållande til
  barntrånsjukan (atrophia): _Rijsi poika Rijjentehen. Rijjentehen
  Räjjentehen_ -- -- -- Se _Rijsi._
  
  RÄNDÄMÄKI. Första och äldsta Biskops-sätet i Finland. Uppå Påfven
  Alexander III:s bref foro Hertig _Gutorm_ och Arch. Biskop _Stephan_
  til Finland och lade Biskops-säte i _Rändämäki_. -- Örnhjelm Hist.
  Eccl. p. 491.
  
  K. Erich XIII 1453 inrättade _Råfstting_, där Biskopen i Åbo med
  några af Dom-Capitlet och en _Riksens Råd_, som repræsenterade
  Konungen, höllo Konungens Dom.
  
  Biskoparnes värdighet var så stor, at de hade 40 vapendragare ifrån
  _Österlandia_ eller _Fenningia_. Se Konung _Albrechts_ bref 1366 til
  Åbo Biskopen _Hemming_. Om Biskop _Magnus Olai Tavast_ berättas,
  at han hade Konungslig respect af Adel och Ofrälse, hvarföre han
  ock kunde båda upp folk, at dämpa et upror i Satacunda -- vid.
  Gyllenstolpe _in Descr. Sweogoth. L. V. C. XI_.
  
  _Rändämäki_ har varit den första Christna Kyrka i Finland. Biskop
  _Johan_ var den 8:de och sidsta Biskop i Rändämäki, de bodde på
  landet häldre än i Staden för Hedningarnas öfverfall och raseri, som
  de fruktade före. Biskop _Magnus_, som var en född Finne, flyttade
  först til Åbo 1300.
  
  Mot norr ifrån Rändämäki kyrka, åt höger ifrån Landsvägen, är et
  berg, som tjent til borg och fäste. Innom åkergärdet, åt vänster, är
  en grop, där vatnet 2 gångor om hösten torkas, för än vintern kommer,
  och kallas där på orten _Kapeetten hauta_ -- dem jag sjelf besåg 1766.
  
  RIJJENNES -- Se _Riisi & Räjjännes_.
  
  RIJSI, En barnsjuka, troddes vara _Rijjentehes_ eller _Räjjäntehes_
  afföda -- Skulle brännas och utrotas, med den eld, som _Ilmarinen
  och Wäinämöinen_ blänkte från luften -- NB. at _electricera_ barn
  torde ock ej vara oäfvet; emedan flera led- och trån-sjukor botas med
  electricitets-kulan. -- I troll-Runor heter det härom:
  
      Iski tulta Ilmarinen,
      Wälähytti Wäinämöinen -- --
      Jolla poltan Rijjen suuta,
      Rijjen hammasta hajotan --
  
  RISTI KANNOT och _Petäjät_, helgade eller korssade stubbar och trän,
  tallar. At sådane varit af ålder i mycken helgd och högaktning ses
  af Påfven Gregorii IX bref 1228 til Biskop _Thomas i Åbo_, om deras
  afskaffande, Hans Capellan _Wilhelm_ fick ock hela den tracten genom
  öppet bref dat. i _Nousis_ 1234.
  
  Sådane _helige lunder_ och _trän_ nedhögg klockaren _Påhl Lydikäinen_
  vid pass år 1656 i _Kuopio_ i Savolax. Se _Åbo Tidning_, för år 1772.
  N:o 14. sid. 3.
  
  RISTIN PÄIWÄ, Korsmessan, då fähus-väggarne och koerna korssades
  och en helgad sten utbärs i skogen, under många löjliga ceremonier:
  denne dag eller d. 15 Sept. är Tavast-länningarnes, i Hattula och där
  omkring, års-högtid än i dag efter slutad skörd och inbärgning -- Se
  _Wuoden alkajaiset, Kekri, Mickelin päivä_.
  
  RITIKAINEN, En orm-patron. Ormen kallas _Ritikaisen rintasolki,
  Ahikaisen ajjan-witzas_.
  
  ROMENTOLA, En ohyggelig skog. Se _Hongatar_, där _Kati_ planterade
  furu-trän. _Honka puu Romentolasta_ i.e. _Sydän-maasta_ -- Se _Kati_.
  
  RONGOTEUS, gynnade Råg-skörden. En Carelsk afgud efter _Wexionii_ och
  Wiborgska Biskopens _Agricolæ_ upgift, _Rygos_ el. _tryges Theos_,
  grani aut hordei Deus, Fennice: _Rukiin Jumala_ hos Finnarne än
  vanligt talesätt -- Se _Pellon pekko_. Svenskarne dyrkade _Niord_, en
  berömlig Konung; dess minne draks. Efter döden dyrkad, at befrämja
  årsväxten.
  
  ROSTIOF, En finsk Kung; blef så högaktad af Svenskarne, at de efter
  döden gåfvo honom Gudommelig heder. Joh. Magnus Lib. I. C. 10.
  
  Rex Fenniae _Rostiophus_, qui CXXV annos ante natum Christum floruit,
  delectatus fuit regni sui mediterraneis. d.ä. han bodde up i landet;
  ty hafs-stranden var osäkrare för Sjö-röfvare.
  
  ROTA, Lapparne _Rodaman_, Grekernas och Romarenas _Proserpina_,
  Finnarnes _Tuoni_ och _Manalan Matti_. Har sitt tilhåll mycket djupt
  neder i jorden i sitt --
  
  ROTAIMO, hvart de personer komma, som icke lefvat efter deras Gudars
  vilja. De som äro i _Jabmiaimo_ komma til _Radien_, sedan de hafva
  varit där en tid; men de som komma til --
  
  ROTÄLANDA, slippa icke därifrån, men pinas där som i helfvetet. Til
  _Rota_ hafva Lapparne offrat och där sökt hjelp, när ingen hjelp
  kunde väntas hos de andre Gudar. Lapparne hafva funnit, at Rota
  kommer med sjukdomar och plågar ut menniskjan och renen, då de intet
  annat råd funnit, än at de hafva köpt dem ifrån sig med offer; dock
  hafva de icke gärna offrat til henne på det gemena vis: utan nedsatt
  en död häst, at _Rota_ på honom skulle rida bort från dem. Sidenius.
  Se _Hiijen hevonen_.
  
  RUHO, _Louheatars_ Son, smidde pilar och pestskott. Den samme som
  Svenskarnes _Egill_; en snäll bogspännare; Sköt fogeln i flykten.
  _Ruho jousta jännittää, Rampa rautoja pitää, ampu perisokia_ -- -- --
  v. _Piru, pimentola_. Han var en obäklig Rese, af de 9 onda foster,
  som dess moder i en nedkomst framfödde.
  
      Akka poikia tekeepi.
      Saunan lautain perällä,
      Poiki poikoa yhexän,
      Yhellä wesi kiwellä,
      Yxi Ruho, toinen Rampa,
      Kolmas verinen sokia -- --
  
  Detta Nom. propr. _Ruho_ fins i gamla handskrefne domar utaf åren
  1378, 1391, 1398, 1400 och 1417, så at det varit länge i bruk.
  
  RUOJUATAR, n. pr. foem. En järnets foster-moder; nästan samma som
  _Wuolangoinen_.
  
  RUOSTEHETAR, Samma som _Ruojuatar. Rauta Ruostehettäriä_, d.ä. järnet
  af Råst-slägtet.
  
  RUOTUSWÄINEN, En af _Juutases_ döttrar. En helfvetes furie med ormar
  kring hufvudet. v. _Panutar_, lik Göthernes _Gandel_. En af de
  underjordiska plågo-andar, plågar de osälla skuggor.
  
  RUSKON-KIWI, En Rå-sten, i Muhos Socken. Hvarom Probsten _Erik
  Jacobsson Frosterus_ i sitt Mscr. af 1705. _Breves observationes ad
  Antiquitates Ostrdbotnicas spectantes p. 5. skrifver_:
  
  "Österbotn, som i Hedendomen är först bebodd af Lapparne, hvilka
  varit skattskyldige til Finska Regementerne jämte Ryssar och de
  Svenska eller Helsingiske Föreståndare, bevises af de många namn,
  som Lapparne efter sit afträde lämna måst, sedan de längre sig i
  Norden begifvit, sedan landet cultivera begyntes; såsom _Lappfjerd_
  Socken, _Lappo_ Socken, _Lapinoja i Calajoki_ Socken, _Lappi_ by
  i Sijkajoki, _Lappiniemi_ by i Limingå. Lappen har ock rodt efter
  Lax i Uhleå Socken ocn å Turcka holmen, det de äldsta bönder af
  sina förfäder hördt hafva; men sedan de Finska Regenters Regemente
  ändades, hvilkets gränsor alt hit til norden sig utsträckt hafva,
  som den stora _Råmärks-stenen_ utvijsar, som i dag finnes 3 alnar
  bred, lång och hög, 4 mihl ifrån Uhleå stad, Öster-Norr belägen
  i Uleå Socken och Muhos by, kallas af landsfolket _Ruskon kiwi_,
  därpå finnes uthuggit den _Svenska Cronan, Ryssens kors och Lappens
  hammar_, hvilka märken nu mera ej så grant kunna igenkännas, men för
  några tider varit helt synlige."
  
  RUTIA, Norge. _Rutian-Tundurit_, Norrske fjällen. Aliis _Rujja_.
  
  RUTIAN KOSKI, _Tunturin takana_; En strid forss i Norrige. Tör hända
  härmed förstås _Mälströmmen_, emedan Runan nämner hafsfjälar och sund.
  
      Tuonne tungen pois turmiot
      Rutian koskehen kowahan,
      Hauwin suuren hartioille.
      Lohen pyrstöhön punaisen;
      Johon puut tywin tulowat,
      Hinat helpehin menewät.
      Eli latwoin lankeawat;
      Tuonnema kipuja kiistän.
      Tuonne waiwoja walitan,
      Sewille meren selille.
      Ulapoille aukeille.
      Lakeni lie lainehille.
      Se sinun etehäk wiepi,
      Aiwan kauwas kaimoawi.
      Eikä sinne kuu kuumotak.
      Eikä sinne päiwä paista.
  
  RUTIAN MERI, Norrske kusterne, Ishafvet, dädan Norrskenet (chasma
  Boreale; Se Pontoppidans Noriges nat. hist. Beskr.) tros komma;
  finnarne kalla Norrskenet eller lyssman _Rutian el. Rujjan pilwet_
  el. _Rewon-tulet_. _Rujja_ -- samma som _Rutian meri_.
  
  RUTIMO. Et stort Skogs-spöke, som förmörkade Månan; _Rutian meri
  hakkasi Rutimo rajjan, oxillaan päiwän peitti latwallaan kuun
  kehitti_ -- --
  
  RUTTO, Pesten; får fri skjuts til Norrige -- Se _Hijden hevonen_.
  
  
  SAARIS. Et gammalt Kunga-säte i Finland, hvaraf lämningar ännu Synes;
  i _Wirmo_ Socken fordna Finska Kungars Hof och Säte. Et schytiskt
  namn är _Saar, Ser_ eller _Sir_, som än brukas; betyder mägtig,
  stor, och stämmer öfverens med det Latinska ordet _Cæsar_ eller
  _Aesar_, hvarmed de gamla _Hetruscer_ beteknat all tings Herre och
  Skapare. Efter Götherne är _Saragossa_ nämnt. _Saraeen och Saarmat_,
  _Saarmader_ en stor och myndig man. _Härsaar, Härsir_ och Ryssarnes
  _Saar_ eller _Czaar_.
  
  I England och Frankrike heter Konungen _Sir_. Turkiska förnämste
  Ministern _Visir_, aldeles som våre gamle Göther i sine fornsagor
  och sten-krönikor kallat dem, som i härfärder och eljest varit deras
  anförare, _Visir_.
  
  Ordet _Saar_ finnes i orternes namn i Finland. _Saar, Odinsaari,
  Hermensaari, Mustasaari, Pietarsaari_. Sjelfva Finland heter
  _Suomensaari_, Finska Herradömet el. Stor-Förstendömet, det ena NB.
  af alla _3 Stor-Förstendömmen_ i hela Europa. Omkring Åbo har altså
  varit _sedes Imperii Fennici_ -- vid Dissert. de S:to Henrico p. 53.
  Cancell. R. och Prof. Algoth Scarins Wecko-Tidning, sub Tit. _Saar
  Lovis_ den _Tartariske_ nation, som nämner sig _Zeremisser_, af
  Finska orden _Saar_ och _mies_, härman -- Efter Sal. Biblioth. Ass.
  Brenners bref p. 107 til Biskop D. Er. Benzelius hafva de ock hos sig
  många ordasätt och sjelfva ordet _Jumala_ ur Finskan behållit.
  
  1646 d. 20 Aug. blef detta _Saaris_ med _Helgö_ Ladugård i _Bjermo_
  med dess underhafvande bönder, som utgöra en skatt af 2491 Dal.
  årligen under titel af _Wasaburgs_ Grefskap, gifvit åt Grefven och
  Bisk. _Gustaf Gustafsson_; men 1681 d. 12 Jan. återföll den åter til
  Kronan.
  
  SAIWO. En Lapsk öfverjordiak Gud. _Zaboi_, Baccho confecrata loca.
  Suidas.
  
  SAIWOGWELLE, (Bergfisk) som bevarar Lapske Noidens lif, när han skall
  begifva sig til _Jabmiaimo_, antingen til at hämta någon af sin
  slägt, fader eller moder upp igen, som skall vara Renvaktare, 1, 2,
  3, 4 år och längre, eller at hämta en sjuk menniskjas själ upp igen.
  Se _Jabmiaimo_. -- Sidenius.
  
  SAIWO-LODDE, Bergsfä, som visar väg, hvarest Noider aktar at resa,
  och noiden brukar _Saiwo lOdde_ til at antasta andra menniskjor
  och _Noider_, när de äro vrede. _Sidenius_. Se _Saiwogwelle_ och
  _Saiwo-serva_.
  
  SAIWO-NEIDES, Bergs-qvinnor, som med deras _saiwo-kiätse_ (bergs
  vatn) inviga och styrka noider, då de skola i strid mot hvarandra och
  försöka sin styrka.
  
  SAIWA-OLMAI, Bergs-Gudar hos Lapparne, tjente _Noidar_, eller dem som
  i Noiderskap varit flitige, och sig dem tilköpt mot andre _Noidar_.
  Desse _Saiwo- olmai_ gifva råd uti åtskilliga svårigheter, både uti
  sömn och eljest. _Sidenius_.
  
  SAIWO-SERVA. En Bergs-Ren, som Lapparne sätta mot andra Noidars
  _Saiwoserva_, hvilka härdeliga stängas med hvarandra: den lapp, som
  äger den Ren, som mister hornet eller hufvudet, blifver sjuk och
  under tiden dör -- i detta följe räknas ock _Saiwolodde_.
  
  SALAMÄNTTI, En Finsk stark Otter. Beskrifves af Finnarne för _priiwi
  ja wäkewä, riski, warsin päälleen oiwallinen mies_, d.ä. en braF
  stark, frisk, och öfver sig ypperlig, förträffelig karl. R.
  
  SALO. Den äldsta Kyrka i _Österbotn. Sahlo_ Kyrkan, som hålles
  före vara den första och äldsta i hela Österbotn, hafver följande
  monumenter, som där finnes, neml. _1:o Liber Missalis_ Papisticus,
  2:o Historia Lombardia, 3:o Revelationes Brigittæ uti pergament, 4:o
  Jungfru Mariæ beläte med dubbla dörrar före, af skönt arbete. 5:o S.
  _Brigittæ_ beläte, med dubbla dörrar före, af skönt arbete. 6:o S.
  _Jörans_ beläte. 7:o St. _Petri_ och _Pauli_ beläten. 8:o 3 st. små
  beläten. 9:o Christi Crucifix. Probst. i Kemi Erik Jacobsson Frosteri
  brev. observ. ad antiqv. Ostrobotnicas spectantes, af 1705 i Mscr.
  
  SARAKKA. En af Lapparnes ofvanjordiska Gudinnor af Finnarnes _Akka_
  eller _Zagreus_, Bachus infernalis, född af _Proserpina_, med _Pluto_
  samman aflad. Suidas. Sarakka är den första _Mader akkas_ dotter, som
  gifver barnet kropp i moderlifvet, när _Radier_ har nedsänt andan.
  Sarakka har ock smärta af barns-börden, lika som qvinnan, hvilken är
  fruktsam och hafvande. Denna är flitigt tilbeden af hafvande qvinnor.
  -- De dricka hennas skål i bränvin och äta _Sarakka_ gröt, för en god
  barna-födelse. Sidenius.
  
  SÄMSÄ, Faunus, en skogs-planterare; sådde alla backar, sandmoer
  och kärr med träd-frön, som _wennon härkä_ upplögde. Han var
  _Pellerwoises_ Son, och tänkte redan i sin tid på Skogs och villa
  träns plantering.
  
      Sämpsä poika Pellerwoinen (Puihin Isäntä)
      Otti wiisiä jywiä,
      Seihtemiä siemeniä.
      Lähti maita kylwämään,
      Saloja tihittämään.
      Suot kylwi, kanerwat kaswoi;
      Norot kylwi, nousi koiwut;
      Mäet kylwi, nousi männyt;
      Kylwi kummut kuusikoixi,
      Karangot kataikoxi -- -- --
  
  Se _Wennon-härkä_.
  
  SIGMUND. En Finsk Kung. _Heidrekur_, hans Bror, nämnes i _Adalriks_
  och _Göthildas äfventyr_ 8 Bok, I, D. p. 430.
  
  SIGTUNA. En by, i Kemi Socken i Österbotn, kallad efter _Sigtuna_
  Stadsboer ifrån Sverige; är i förstone bebodd af Svenskar för
  fiskeriets skull, hvilket, såsom Regale, var åt dem bort-arenderadt;
  som af gamla innemot 200 års original-documenter kan bevisas.
  
  SINERVOl En Roslands-vålne, som födde Rot-maskar, utan tvifvel en blå
  fjäril. Den lästes, at bortfly ifrån Rosland, på följande vis:
  
      Sinerwo sinun isänsi,
      Sinerwo sinun emänsi,
      Kulaten tulit kulosa,
      Heläellen heinikossa
      Minun hengi heinihini.
      Minun ruoka ruoho-oni,
      Kulisten kulossa menet,
      Heläellen heinikossa,
      Minun ruoka ruohoistani,
      Syömästä tätä hywää.
      Kaunista kalwamasta.
  
  Finnarne hade altså begrepp om insecternes förvandling ifrån ägg,
  larv och puppa til insect eller flygande fjäril, långt för Linnæi tid.
  
  SINISIRKKU, Et heders och smickrans namn åt Skogens Moder (_Mehtän
  Emuu_), som troddes upamma Björnen in i den tjocka skogen; hyssa,
  gunga, styra och sköta honom:
  
      Tuuwwitteli, lijkutteli,
      Wijnnä willa kuontalona,
      Kuuana pellawas kupona,
      Kirjawassa kammarissa.
      Kehän kultasen sisällä.
      Sisällä Salon sinisen.
  
      Vaggade och hyssade på armarne, (Björnen)
      Som det varit fem ullslagor,
      Som 6 lin-kärfvor,
      I den brokiga, tapezerade, utfirade kammaren.
      I den dyrbara uptimbringen,
      I den blåskiftande tjockaste skogen.
  
  Hon skall nu agta sin unge och fosterson Björn; därför heter det:
  
      Sini-sirkku pohjan neiti
      Kielläs pojjes poikojansi,
      Ettei turhaan tulisik,
      Häpesehen horjatasik -- --
  
      Du blåskiftiga sköna Nordens nymph
      Neka bort (förbjud) din fosterson,
      At han ej må komma i fåfängan (förgäfves),
      Råka (snafva) på Skam -- --
  
  _Sini-sirkku_ beskrifves efter dess ajustice, då hon blidkas således:
  
      Hiuxet kullan suurtuassa eller suortuessa,
      Pää kullan wipeleessa,
      Käet kullan kääreessä.
  
      Dess hår i gyldene låckar,
      Hufvudet med gyldene flijkar och bjefs,
      Händerne invecklade i gyldene svep (dukar).
  
  Madame Sini-Sirkku skulle ock hålla styr på Björn så, at han ej rörde
  vid Boskapen: ty det heter åter:
  
      Sini-sirkku Pohjan neiti
      Peitä kulta peite-ellä,
      Kata kulta katte-ella,
      Wijys sikana siwutek,
      Wyörytä weden kalana.
      Ohitte minun omani
  
      Sini-sirkku Nordens mö
      Betäck med et gyldene täcke,
      Skyl öfver med gyldene skygd,
      För fram honom förbi som et svin,
      Vältra honom likt en hafsfisk fram om,
      Förbi min egendom, egna hjord.
  
  SIELUJEN-PÄIWÄ, dagen efter _Kekri_ eller Allhelgona, då Badstugu
  värmes, qvastar, bad-vatn tilredes för _pyhät-miehet_, de heliga män,
  som tros komma, at bada. Den dagen drickes tappert; gås ut på visite
  i gårdarne, och hotas med ugnars och spislars nedstörtande, om ej
  bränvin gifves.
  
  SKIALWA. En Finsk Kunga-dotter, som mördade Konung _Agne_ på
  _Fitets-näs_, sedan kalladt _Agnefit_; där nu _Stockholm_ är anlagd,
  _Agne Skjafr Bonde_ var _Dags_ son och efterträdare. Han for mycket
  i härnad och hade stor framgång i _Finland_. Omsider blef han af sin
  sednare gemål _Skjalfva_, Finska Försten _Frostes_ dotter, uphängd
  med en guld kjäd i et trä på den holmen i Mälaren, där Stockholm nu
  är. Ifrån den tiden kallades orten _Agnesfit_, som betyder _Agnes
  näs_. af Botin Sv. R. Hist. Messenii pentatopolis Sv.
  
  SODAN AJAT _Pohjanmaalla_. Stora fejde-tider i _Österbotn_. Nog
  många. A:o 1496 brände Ryssen _Pohjan perä_ under _Sten Stures_
  regering. 1517 brände han andra gången samma tract. 1597 var klubbe
  strid med _Clas Flemming_. 1585 upbrände Ryssen Limingå kyrka och
  by, på 3:dje dag Jul; äfven på samma år i Augusti månad Ijo kyrka
  och tog Kyrkoherden Hr. _Jacob_ med dess folk och slägt til fånga.
  1591 brände han andra gången Limingå kyrkan. 1714 stod Kytö slaget,
  hvilken tid intil 1721 kallas _ison sodan eli wenäjän wallan aika_
  -- -- &c.
  
  SOTAKEDOT, Valplatser, eller fältslags-ställen; flere sådane äro i
  Finland, i Pälkänä, i Willmanstrand, i Storkyrö -- -- &c. _Nykyri_,
  en bonde, hvarefter en gård uti _Muhos_ ännu kallas, skall med sine
  anhörige och grannar ena reso så bemött de ströfvande Ryske partier,
  under stora fejden, at bloden flutit på isen och kyrkan blifvit
  frälst ifrån fiendens brand, hvilket skal vara händt, då Limingå
  kyrka af Ryssarne upbrändes år 1591.
  
  Troll hänvisa qvesan, tandvärk och _luu-walo_ til _Suurille
  sotikedoille, siell on luutoinda lihoa, purraxesi, kalwoaxes._ --
  
  SOINI eller SOLE. En af Kalewas söner: får det tilnamnet _Kalkki_
  (en skalk). Han var en ullspegel i alt sit lefverne; redan efter
  födslen, då han var endast 5 nätter gammal sparkade han sönder sit
  lindeband, hvaraf man förstod, at han skulle blifva en god busse; han
  utbjöds ock såldes därföre til _Carelen_ åt en smed, _Köyrötyinen_
  vid namn, hvarest han gjorde flera skalck-streck: han antogs först
  til barn-amma, men gräfde ögonen ur barnet, matade det och åt äfven
  sjelf; dödade det och brände up vaggan, hvarom en gammal Runa säger:
  
      Se kalki Kalewan poika.
      Kuin ensin emästä syndyi,
      Wijdellä wesi kiwellä.
      Heti kohta kolmiöissä,
      Katkasi kapalowyönsä;
      Nähtijn hywä tulewan,
      Kenitihin kelpuawan
      myyntihin wierahalle.
      Karjalahan kaupittihin.
      Sepoille köyrötyiselle,
      Pandihiinpa lasta katzomahan;
      Katzoi lasta, kaiwoi silmät.
      Syötti lasta, söi itekki:
      Lapsen taudilla tapatti
      Kätkyen tulella poltti.
  
  Sedan satte hans husbonde honom at gärda; då han uprykte furur til
  gärdsel och ökn-granar til störar, samt vidjade med ormar: han sattes
  til at valla boskap: hans matmoder bakade honom et bröd, hvari hon
  lade en sten, däri han skar sin knif fördärfvad, då han var med
  boskapen i vall; hvaraf han så uphittades, at han kallade Björnar och
  vargar ihop, at rifva och upäta hela boskapshjorden: af koers ben och
  oxars horn gjorde han sig lurar, i hvilka han blåste och dref den nya
  hjorden, nämligen Björnar och Vargar, til gårds, hvilka han sjelf
  klafvade, och ändteligen uphittade björnen, at rifva sin matmoders
  lår. Så hämnades _Soini_ det gäck, som matmodren spelt med honom:
  Runan säger:
  
      Pani karhut kahleisiin.
      Sudet rautoihin rakensi;
      Neuwwolewi karhujaan,
      Susillehen suin puheli:
      Repäse Emännän reisi:
      Tarttui karhu kandapäähän.
      Repäisi Emännän reiden.
      Sillä kosti piijan palkan.
      Naisen naurun paransi.
      Pahan waimon palkan maxo --
  
  Se _Kalewa, Hijsi -- Jätit_.
  
  SUKKA-mieli, Asmodæus. En som stiftade oenighet imellan ägta folk, så
  at mannen bar svarta strumpor; anroptes, at ändra de afvoge sinnen
  til kärlek och bättre inclination:
  
      Sukka mieli mielen käändäjä.
      Mesilläs tuon mieli haudo,
      Haudo mieli mielettömän,
      Armahi armottoman.
  
      Du svartstrunp-ande, som ändrar sinnen,
      Uphöra med din honings-söta trut den dårens sinne,
      Upmök den vetvilligas hjerta,
      Min kärestas, som är ogin, hård och obarmhertig.
  
  SUMBLE eller SUMBLI. En Finsk _Kung_ efter hvilken Finland förmenes
  vara nämnd _Suomen maa_ --
  
  SUMUS. En stor Sjö i Ryssland; dit förvises värkarne i sår.
  
      Tuonnema sinun manoan,
      Sumuxen wesijn päälle;
      Pohjan pitkään perään,
      Jost et pääse päiwinään -- --
  
  SYNNYTÄR. En Orm-föderska.
  
      Sen minä miehexi sanosin,
      Urhohoxi arwelisin,
      Joka kyytä kynsin lypsäis,
      Käärmettä käsin pitelisi,
      Syleilisi synnytärtä -- --
      Winga wangahan makaisi,
      Kiwellä ala perällä.
      Tihiäsä Tuomikosa,
      Paxysa paju metäsä -- -- --
  
  SYNNYT, Archæologier öfver elden, ormen, sten, alla trän; läses
  öfver skador och sår af vidskeplige -- Sådane aro _Tulen-synty_ --
  Se Aloen- järvi -- _Kiven-synty_ -- Se Kimmo -- _Madon sanat_ el.
  _Kärmeen-synty_ -- Se Juutas -- &c.
  
  SYÖJÄTÄR, n. pr. foem. _naaras piru -- puoli pirua_. Et halft troll.
  En af Anthropophagerne, grym och stor kött-äterska. Se _Miehen syöpä_.
  
  Ödlan kallas dess bröst-brisk -- _Syöjättären rinta solki_ -- -- &c.
  Af Syöjätärs spott växte tomt-ormen -- _Syöjätär merellen sylki_
  -- -- -- anses äfven för en Stenarnes patronessa -- _Kiwi kimmon
  kammon poika, Syöjättären syämmen syrjä_ -- -- --
  
  
  TAPIO. En Skogs-Gud, under hvilkens styrsel alla skogs-djur stå; han
  har magt, at gifva dem i Jägarens händer, och släppa dem därut. Var
  Gud öfver Jagt-redskap. Agricola.
  
  TAPIO och TAPION WAIMO. En Skogs-Gudinna, den Jägare anropade om
  villebråd. Hennes heders-titel är mäst, _Tuo Tarkka Tapion-waimo_.
  
  Tapiotar -- _Waimo tarkka, suuri sulkain Emuu_, du noga agtgifvande
  Skogs- värdinna, du stora Fjäder-Fänas moder. Item: _Metzän Eukko,
  Kaunis karwa_ -- -- -- dref haror, foglar och smärredjur i giller,
  flakor och snaror.
  
      Mielus Mehtolän Emäntä,
      Tapiolan Tarkka neito,
      Wedä riistaista rekiä,
      Tawaroista taluttele.
      Kohden kulda langojani.
  
      Du goda, gunstiga, Skogs-värdinna,
      Löfskogens agtsamma Mö,
      Drag en rik el. fyld släda af peltteri,
      Led an dina skatter,
      Åt mina vippsnaror af messing, som blänka som guld.
  
  TAPIO, ofta sjelfva _Skogen_; Björn däri är i Norden Herre och Kung
  öfver djuren. Titleras i Runor: _Kuldanen Kuningas Tapion kainalossa_
  d.ä. En Konung och Herre för alla andra skogsdjur här i Norden,
  residerar i den dystra skogen. Björn får ock det namnet _Ohtoinen_ --
  v. _Ohto & Ukkonen_.
  
  _Tapio_, sjelfva Skogs-Rån, blir ock för dess ålder och vördsamma
  skägg hedrad med det namnet Ukko, då Björn och harar (_mettän
  kapeet_) af honom anhålles. Om harar heter:
  
      Anna Ukko uuhiasi,
      Anna oinahat omansi
      Ukko kullainen kuningas,
      Tuuwwos ilman tuusimata,
      Waromata waaputtele -- -- --
  
  _Tapio_ skulle ock beskydda boskapen för Björnen och andra skogens
  villdjur:
  
      Mehän (metzän) kullainen kuningas
      Mehän Sippa haliparta
      Pane panta pihlajainen,
      Ympäri nenän nykerön (nykerän)
      Kuin ei pihlaja pitäne,
      Nijn sä rautanen rakenna -- -- --
  
  Åt _Tapio_ låfvades en tupp til offer -- _Kukko sinulle, kukko
  kaikelle kylälle_, och i slutet af troll-Runor står ofta _Kukko!
  Kukku!_ liksom _Socrates_ på sin dödsstund bad offra en tupp åt
  Hälsos-Guden _Æsculapius_.
  
  TAPIOLA, Löfskog; Tapios trygga hemvist in i tjockaste skogen. -- Se
  _Mehtola_.
  
      Tapiola Tarkka waimo.
      Metän Ehtosa emäntä -- --
      Jos lähen mina metällen,
      Heti mehtä mieltyköön
      Mielly mejjän miehihimma.
      Kostus mejjän koirihimma.
  
  TARANIS, de Scythers Högsta Gud -- tör hända _Taurione_, Diana, culta
  a _Tauris_ Scythiæ populis, Suidas.
  
  TARAN UKKO, gift med Taranis -- En Lappsk och Finsk Öfver-Gud. Finnes
  i inscriptionerna, hvilka än finnas i Dalmatien samt vid Heilbron i
  Schwaben.
  
  TIAKKA, in plurali _Tiakat_, fordom _Diar_ eller Präster; förklarade
  Gudarnas vilja; förestodo afguda-tjensten och voro tillika folksens
  domare; nu kallas klockare och ringare kyrkjo-betjening, så i
  Ryssland som Norra delen af Österbotn, _Tiakar_.
  
  TIETÄJÄT. Se _Indomiehet, Noider, Myrrysmiehet_.
  
  TIERMES. En Lappsk öfver-gud, som rådde öfver åskan, thordön,
  regnboge, samt menniskjors hälsa, lif och död -- Grækemes _Hermes_,
  Mercurius, _Dis Hermes_, Deus Hermes, famosissimus hic fere per orbem
  Deus, cui varias tribuebant ethnici functiones -- är i lika rang med
  _Biegsolmai_ (och _Thorden_, Lapsker Luft-gud); råder öfver väder
  och vind, öfver hafvet och vatnet. Har fått offer, på det han skulle
  nedlägga hafvens storm. Sidenius. Kan jämföras med Æolus, Neptunus
  och Finnarnes _Ilmarinen_.
  
  TIJTTY, En ödlans stamfader -- _Iki Tijtty äjjyn poika_.
  
  TONTTU, En hus-gud, _Lar_, gick och rustade i en gård om nätterna;
  var af många slag; _Jywä Tonttu_ bar hem skylar och ökte
  sädes-bingen. _Raha-Tonttu_, samma som _Kratti_ -- _Paska-Tonttu_
  drog gödsel til gårds -- Han skulle hvar morgon få et gröt-fat
  med smör-öga och flere rätter; hölts i mycken heder; Ficks på
  et besynnerligt sätt til gårds; Den som ville hafva honom borde
  Påsknatten taga et par märr-ranckor om halsen och gå omkring kyrkan
  9 gångor -- då tomten mötte honom, och frågade, hvad vil du ha? Om
  han då i sin häpenhet sade, _paskaa_, gödning; så fick han ock til
  öfverflöd, så at alt öfverflödade af den varan. -- Sade han ock
  pengar, spanmål: så hämtade _Tontten_ alt; därföre ock ordstäfvet är,
  där alt är i öfverflöd, _Tonttu sillä on, Tonttu kantaa -- Tomten
  måtte bära åt honom_. Tonttu, Hushållnings-guden, Græcis; _Thod,
  Thond_, Mercurius -- Suidas.
  
  TOUKO-LEIPÄ, Et stort bröd, som bakas i Julii månad. _Ukko_, åskan
  eller Thor, til heders; men brytes ej, utan förvaras i sädes-bingen
  tils vårsåningen följande år, och då med vissa cæremonier utdeles
  gårdsfolket at äta af.
  
  TORDEN (Thordön), Lapparne fruktade den, som en Gud, som oftast
  blifver vred och slår stora stycken af bergen, nedfäller trän och
  slår fä och menniskjor ihjäl: ty åskan buldrar ofta i Lappmarken för
  de höga fjällen skull. När han i sin vrede låtit höra sig i luften,
  hafva de låfvat honom offer, hvilket de också hållit -- Sidenius.
  
  Samma som Finnarnes _Ukko och Ilmarinen_, Se _Tiermes_.
  
  TORNIO, Staden i Wäster-Norrland, kommer före i Runor, såsom en ort
  hvadan skinn-varor fås. -- Af Räf-fångare heter det om Räfven:
  
      Torin on tuotu Torniosta,
      Tappelun Tapiolasta,
      Toaatani on soasta soaanut,
      Isän polwen korkeunna,
      Äitin wärttinän pitussa.
  
  Det är: med trätor hämtad från Torneå, med strid ifrån Tapiola -- Min
  farfar har fått den från kriget, då han var sin fader knäs hög, så
  lång som modrens slända --- It. samma med _Ymes_ land (nu Umeå), där
  Rimthussarne berättes hafva blifvit dränkte i Yme Jättens blod. Se
  _Jumo_.
  
  TUISKO. En Finsk Kung, item de Teutoners, eller gamla Tyskars. Deras
  bygd -- _Tuiskuland. Tuisku_, Fennica wox -- Sv. Urväder. _Tulee kuin
  Tuisku -- on se Tuiskun nähnyt_ --
  
  TULEN SYNTY, ord, som läses i troll-Runor öfver brännsår och
  eldskador, om eldens uphof. Archæologia ignis -- Se _Aloen järvi_.
  
  TULI POIKA POHJOLAINEN, En kall buse ifrån Norden, som skall släcka
  elden och förtaga dess sveda, anropas på detta sättet:
  
      Tuli poika Pohjolainen!
      Tule tummenna tuloja
      Waltiaista warwentelek;
      Nouses maasta mamman-Eukko,
      Kana rautanen kawaak,
      Syömään tulen kipuja,
      Tulen lientä lakkimahan,
      Hyinen tyttö, jäinen poika,
      Tuli hyiseen sotaan,
      Kiwiseen kellariin,
      Täynnä hyytä,
      Täynnä jäätä -- --
  
      Du eldens Son, Norrbagge!
      Kom lät elden tafsna,
      Minska eldens hetta (låga),
      Stig upp ifrån jorden du gamla mormor,
      Stig hastigt up du järn-höna,
      At upäta eldens svedor,
      At läpja lågans velling.
      Den rimmige flickan, isige gossen,
      Kom i den rimfulle kåtan,
      I den sten-kellaren,
      Full med rim, full med is -- --
  
  Se det följande _Turja_.
  
  TULKKILA. Et bonde-hemman i Kemi, där den Påfviske tolcken bodde.
  Guds-tjensten skedde här i landet i fordna tider på Latin af de
  Påfviske Präster, som icke förstodo landets språk; därföre de
  nödgades bruka med sig å Predikstolarne tålckar, som hafva uttolkat,
  hvad predikanten på latin först predikade, på Finska för menigheten;
  häraf kallas ännu i dag et bonde-hemman _i Kiemi, Tulckila_, hvarå
  den Påfviske Translatoren eller _tålcken_ bodt hafver -- Probsten
  Erik Frosterus i sina observ. ostrob. 1705 i Mscr. skrifver härom
  således:
  
  "Til et prof af denna _Påfviske Tålcken_, berättade för mig fordom
  Probsten och Kyrkoherden i Kemi Sal. Hr. _Johan Tuderus_, som
  förvisso haft denna tradition utaf sina förfäder; nämligen, när
  den Påfviske Predikanten å en Juhldag hafver läsit _Esaiæ II Cap.
  v. 1._ och i anledning deraf betygat, at Christus skulle födas af
  Jesse root, har Translator på Finska tålckat, och sig intet bättre
  förstått, än meningen skulle vara af gjässen eller en gåås, hvaröfver
  menigheten begynt lee, har den Påfviske Predikanten varnat honom til
  at rätta sig; men han sagt på Finska: 'Jos ei hän ole hanhen jalast,
  nijn olkohon warpahast, h.e. är han ej född af foten, så må han vara
  född af gås-tån'." Samma fins i Biskopens _Pauli Justens_ relation
  utförligare.
  
  TUONI. Se efter _Tursas_.
  
  TURILAS, En stark Jette, som gungade klippor, hällar och berg, lika
  som bollar: _Musta mies wäki Turilas, Sepä Kijkutti kiweä, waaputti
  wahan neneä_. Honom liknade Stark Otter i Svenska sagor, hvars namn
  ännu lefver i fruktan efter hans död, och aldrig lärer dö. _Swerkker_
  plägade slå handen i berget så hårdt, at hvar led syntes i fasta
  stenen. _Elgthor_ vadade i hårda bergs-klippan. Sådane Jettar kalla
  Finnarne _Wäki-Turilas_.
  
  TURJAN-MAA -- Æthiopien, de Blåmänners, de brända Æthiopiers hemvist.
  Hiskeligen långt aflägsne varma länder, hvarom Finnarne selfve säga:
  _se on kaukana. Ho! Herra Jumala sitä matkaa!_ Det är: Bevars! dit
  är en grufvelig lång väg! item, et _föraktligt_ namn på aflägsna
  orter; fast ock under et sådant namn utmärkes orter, där svartkonster
  brukades.
  
  TURJAN-MERI, Nord-Sjön, Ishafvet.
  
  TURJAN TUNTURIT, Norrska fjällen -- item Alperne. _Turjan kallio_,
  Norriges klippor, dit _Rutto_ förvises -- Se _Hijjen hevonen_.
  
  _Ukko Turjasta_, en kall buse, som förtar eldens värkan -- Se Tuli
  poika -- _Ukko Turjasta tulo_ -- -- -- Se följande under T. pimentola.
  
  TURKKA. Et fördom rikt laxfiske med Pata i Uhleä Elf, 3/4 mil ifrån
  Uhleå Stad; var det förnämsta Krono-fiske i fordna tider; men nu
  försämradt, för åmynningens upgrundande.
  
  TURRI-TURRAS el. TURRISAS. Finska Krigs-Guden, som gaf seger. Mars,
  lika med Svenskarnas _Thyr_, mäst afhållen af de gamla Kämpar.
  
  I _Euräpää i Carelen_ är _Tyriän-wuori_, där dennes boning varit, och
  kallas än _Tyrjän-Äjjä_. Inbyggarena tro, at han än spökar förr krig,
  och slår på trumma i skyn, hvaraf de spå krig instunda.
  
  Biskop Agricola räknar _Turrisas_ ibland Tavastarnes afgudar, och
  säger i fina bekanta rim: _Turilas annoi woiton sodast_, gaf seger
  i krig. Synes öfverensstämma med _Thouras_, de Assyriers Kung, näst
  _Ninus_, som sedan blef kallad Mars, eller _Thourias_, bellicosus
  Mars. Andre finna likhet i _Thor_, de Göthers Öfver-Gud eller
  Krigs-Guden. _Thyrarting_ kallas Fältslag i gamla Svenska historien.
  
  TURSAS. Se _Meri Tursas_.
  
  TUONI. Wallhall, döden -- v. _Manala_ och _Marta_, brukas i Finska
  Psalmboken och Bibeln ofta för döden, grafven, förruttnelsen,
  helfvetet och förgängelsen -- Se _Radier_.
  
  
  TUONELA. Dödsens tilstånd och underjordiska Rike, full med
  förruttnelse -- it. Audins-åkrar eller de dödas hemvist. _Tuonella
  käydä Tuonelassa waeltaa_ -- falla i dvala, bortdåna, komma in
  ecstasi; a Graec. _Thanein_ -- Sv. dåna, animo delinqui, _ethanon,
  thanes_, Macedones, Scytharum vicini mortem apellabant _danon_, Teste
  _Plutarcho_ inde Fennorum _Tuoni_, död.
  
  I Tuonela trodde de gamla finnas alt hvad som härpå jorden förnögde
  -- där var ägta nöjen -- silk, fläsk, korn, m.m. hvarföre de ock med
  sina döda satte i högen i hedentimma, knifvar, spjut, pilar, mat,
  kläder, ringar, husgeråd, pengar, gull, silfver, och trodde, at de
  gingo updaga och räknade sina skatter än efter döden. Se _Jabmiaimo_.
  Sådane qvarlefvor har funnits i ättehögarne äfven i _Laihela_ Socken
  i Österbotn.
  
  Emedan nu i _Tuonela_ fans korn, gäddor och flere ätlige varor, kan
  man föreställa sig lätt, et Turkiskt paradis, där nectar drickes utur
  gyldene skålar, och de gamla Göthers _Glyssiswallar_, eller de sällas
  hemvisten efter döden, hvarest dygdens vänner fägnades. De gamlas
  föreställningar, i verldenes barndom, voro mycket sinlige; dock
  slutes billigt häraf, at de trodde själens odödlighet och et annat
  bättre lif efter detta.
  
  TUONEN NEITO, En af Parcerne, dödsens brudfrämma. Bor på _Kipumäki_
  eller _Kipuwuori_. Har en _Pandoræ_ ask i handen, full med plågor,
  med et måladt låck.
  
      Kippu Tytti Tuonen neito,
      Kipuja kokoiloopi,
      Kipu wuoren kukkuralla,
      Kirjo kansi kainalossa,
      Kirjo wakkanen käessä,
      Itkiä tihotteloopi -- --
  
  TUONENOHRA el. OTRA, brädd af korn i Wallhall; förekommer i Runor,
  äfven som _Tuonenhauki_, en Gädda, för älskare af hvardera i andra
  lifvet; likasom _Odens galt_ i Svenska sagor; ty fläsket var en
  lif-rätt för Götherne här i lifvet.
  
  _Wäinämöinen_ lade _Tuonen otra_ til sträng pinnar i sin harpa.
  _Pani naulat kandeleseen, orahasta Tuonen Otran, Tuonen hauwin
  hampahista_ -- -- --.
  
  TUULETAR, Väder-gudens Æoli väna Fru, vaggade och omrunkade de
  upväxande Furu- trän, som Skogs-möjan _Kati_ planterade -- Se _Kati,
  Lemmätär, Kangatar_.
  
  TYRJÄN KOSKI, En strid forss i Norrige, eller Mälströmmen -- _Tuosta
  tywy Tyrjän koski_. Run. It. _Tyysty ennen Tyrjän koski, wesi
  Jordanan wäsähti_ el. _joki Jortanan kunehuk_ -- i.e. _kuiwu_, lugna
  -- stadna i loppet.
  
  TYRJÄN-WUORI, Se _Turri_.
  
  TYYTIKKI (_Orawan Emuus -- pieni waimo_) Tapion neiti.
  
      Metsän piika pikkuruinen,
      Aukase rahanen aitta.
      Mun metälle mäntyäni,
      Luinen lukkosi murennat.
      Mieluussa mehtolassa
      Et Emäntä lienekkaän.
      Jos et anna ajallani.
      Ijälläni ilmuutak -- -- --
  
  Ickornarnes Patronessa.
  
  
  UHRI PAIKAT. Offerställen; sådane hade Finnarne så väl som Lapparne,
  så i hedendomen, som än nästan til våra tider, flere, såsom helgade
  lunder, stora trän, furun och tallar, stenar, hällar, berg, källor,
  kyrkor och kyrko-gårdar, dit mjölk, pengar, ja, ända til knappnålar
  offrades, at återfå sin syn, hälsa -- och den som tog af källan
  eller Offerstället, sådane dit lagde persedlar, troddes krossas, få
  ögonsjuka, blifva blind. I Hattula Socken i Tavastland är en sådan
  sten, där regn-vatten stannar i en ihålighet, där flera surögde
  tvätta sig och offra dit nålar; det finnes ock källor och träsk, som
  man besöker för at löga sig. v. _Eräpyhä & Pyhä maa, Janakkala_ källa
  &c.
  
  Probsten Er. Frosterus i Anmarkn. öfver Ulo Socken i Mscr. berättar
  om _Offerställen_ följande: "Beträffande gl. offerställen, så kunna
  icke monge af them mera namngifvas, förutan hvad som skedt på
  _Kehkoses_ hemman 1/4 mihl ned ifrån Mohos kyrka på norra sidan af
  Elfven, hvars första åboer kommit ifrån Kandalaxi Sochen i Ryssland,
  på hvilket hemman en korsboda mitt på gården varit, i hvilken boda
  blifvit offrat genom särskilte fönster för gåss- och flickebarn,
  sölfver, tenn, penningar &c. tå the skulle föras ther förbi til
  kyrkan at döpas, efter alle barn i annor händelse hafva fått något
  lyte, så at the antingen blifvit döfve, blinde eller dumbe" o.s.v.
  
  En Soldat stjelpte bodan i elfven. Gården som förr varit förmögen
  blef utfattig.
  
  _Trattila_ et lax-patu ställe uti Pyhä fors och Muhos Capell-gäld;
  har äfven varit offer-ställe, där en vid namn Philippus offrat kokad
  lax i en _tratt_, at ärnå godt lax-fånge, då hans granne åt up det
  och sade, _Ruto rualle, Jumala rohkiast andamaan_, h.e. fort til mats
  och fort at ernå lycka af Gudi.
  
  _Ulo Salå_ kyrka är et offer-ställe, i synnerhet på 2:dra dag Jul.
  
  Landshöfdingen Friherre _Conrad Gyllenstjerna_ har, efter gjordt
  löfte, vid et särdeles tilfälle skänkt til detta Capellen
  Silfver-kalk, med drifvit arbete, samt en rar liten Communion-kanna,
  med et långt glas-rör samt foten och locket af Sölfver förgylde, med
  dess namn och vapn.
  
  Er. Frosteri Mscr. t. c. p. 5. 11 & 10.
  
  UKKO. Den äldsta Finnarnes Gudamagt, näst _Jumala_. Dyrkades vid
  vår-utsädets görande (Agricola) i parallel med _Wäinämöinen och
  Ilmarinen_. Äldre än _Fornioter_ Finnarnes Stamfader, och efter döden
  tilbeden som Gud -- Se _Åbo Tidning_. N:o 20, för år 1772.
  
  Honom tilägnas flere egenskaper och värs. Han anropades til alla
  företaganden, och fruktades för dess ålder och magt.
  
  Den samme, som _Thor_, ty Finnarne kalla än Thordön eller åskan,
  _Ukko, ukkosen ilma, ukon ilmajylinä; ukko jylisee_. Än talas ock
  om åsk-viggen, som man tror sig hitta där askan nedslagit; en
  svart hård sten-kil. Sammalunda hade _Thor_ en vigg, til tecken at
  han var utdelare af mandom och styrka. _Thors_ skål signades med
  hammar-märket och blef drucken til styrka och mandom -- Sammaledes
  dracks _Ukkos_ skål -- Se dess gemål _Rauni_.
  
  Ukko hos Finnarne var altså den samme som _Thor_ hos Svenskarne,
  _Taranis_ hos Celterne, och _Atia_ eller _Ajja_ hos Lapparne -- Se
  _Taranis_ och _Taran-ukko_. Ukko skulle besatta sig med alt; han
  skulle beskydda alt, äfven boskapen i skogen: hvarföre man, då den
  utsläptes, önskade:
  
      Piäk pilwessä käräjät
      Säkehisä selwät neuwot,
      Ettei noita kyllin soisi,
      Kaihi wiljaltan witoisi;
      Wähän minulla olisik,
      Ahollen ajettawia,
      Päällen pälwen pantawia
      Pantu Akka paimenexi
      Luoja karjan kahtojaxi,
      Iskekk Ukko uta puuta,
      Komauta kongelota,
      Miekalla tuli terällä,
      Kurikalla kultaisella
  
  Item, vid Björn-jagten sjöngs: _Ukkoseni lintuseni, käyppä kaiten
  karjan maita_ -- -- -- Ukko kallas ock _Pitkäinen_, eller den
  längste och Högste, äfven _Isäinen och vanha mies_, at beteckna
  dess Faderliga omsorg och allmagt. Ehuru _Ukko var Åske-Guden_;
  så ägde han dock ej ensam den magten at dundra; ty _Wäinämöinen
  och Ilmarinen_ kunde ock låta blixt och dunder fara fram. Ukko gaf
  styrka åt svaga, mot Bergs-troll, (dem han med sin åskevigg krossade)
  tillika med sin maka _Maan Emoinen_ och tilbådos bägge på en gång
  således:
  
      Ukon woima taiwahasta,
      Maasta Maan Emoisen woima
      Wäixeni woimaxeni,
      Pirua pusertamaan,
      Ramulaista kaatamaan -- -- --
      Annas wielä Ukko uuluansi
      Wäkeänsi mies wäkewä,
      Wäixeni woimaxeni.
      Ettän taitaisin tapella.
      Että mä häjyn häwitän,
      Tuiki tuimenettomaan,
      Perkele peri katoon -- -- --
  
  Ukkos magt sträkte sig altså icke allenast til luften, utan ock til
  Skogs-lundarne; hvarföre han af Harfångare anropas:
  
      Kostu korpi, mielly mehtä,
      Taiwu ainonen Tapio,
      Metän Ukko halliparta,
      Ota kullat kullistasi.
      Hopiaiset housustasi,
      Anna Ukko kindaisi,
      Anna Ukko kirwestäsi,
      Jolla puuta hakkailen
  
  Ukko tycks hafva likhet med _'Ogenos_, Ogenus, antiquus Deus,
  Ukko, _'oxos_ et Nom. propr. i Grækiskan. Emedan _Ukon malja_
  skulle drickas, eller _Thors skål_ såsom Bisk. Agricola säger, vid
  vår-utsädet; så kan Ukko fattas i bredd med _Frejjer_, en Svensk
  afgud, hvars minne äfven dracks i samma afsigt, näml. at befordra god
  årsväxt och befrämja ymnoghet och välsignelse på alt -- Och emedan
  _Ukko_ nu i Finskan betyder appellative, en gammal gubbe eller man;
  så får man räkna, ifrån Ukkos tider de lycklige _Arilds tider_, som
  voro under _Frejjer_, som var i sin regering en lycklig Konung, och
  blef därföre äfven efter sin död dyrkad; til at välsigna årsväxten
  -- I hans tid svettades honing utur ekarne, floderne runno med mjölk
  och guld maldes på qvarnarne. Så sjunga skalderne, och de enfaldigare
  tro det; men det är ej annat än Biskötseln. (Se _Mehiläinen_).
  Boskapsskötseln och åkerbruket var i högsta flor; de skötte sina
  bien, vårdade sina hjordar, brukade sina åkrar, hvaraf de _njöto rika
  kärfvor_. Det var det _guld_, som de slogo på sina qvarnar. Ej under
  om _Finnarne_ drucko Ukkos minne om våren, förväntande af _Ukko_ en
  god kornskörd, at få godt öl til _Wuoden Alkajaiset_ och _Joulu_.
  
  Ukko skulle bevara i krig, hvarföre han åkallades således:
  
      Ukko kultainen Kuningas
      Waari wanha Taiwahinen,
      Tee minulle kiwinen miekka,
      Eli rautainen rakenna,
      Eteheni seisomahan,
      Miehen päätä päästämähän.
  
  _Ukko_ skulle drifva Hararne i gildren:
  
      Ukko kultainen Kuningas,
      Tuuwwos ilman tuusimatta,
      Waromutta waaputtele.
      Kynsin kytiyxelle (kynnyxelle),
      Käpälön kahan eteen -- --
  
  UKKONEN -sen i diminut. Väder- och Åske-Gud -- anroptes äfven vid
  harfångst således:
  
      Ukkoseni ainoseni!
      Nostas pilwi luotehesta,
      Toinen lännestä lähetä.
      Kolmas ijästä iske,
      Lomatusten loukautak,
      Sa-a hyytä, sa-a jäätä,
      Näille puillen puhtaille,
      Warwuille walanteille.
  
  Det är: väck up dina väder-ilar ifrån alla streck, låt snöga rim och
  is på mina giller-stickor -- -- --
  
  I sällskap med _Mehtola mor_ dref han på hararne -- Se _Mehtola_,
  
  Til honom sjelf heter det:
  
      Metän kultanen kuningas
      Anna Ukko lampaasi (uuhiasi),
      Lupi Luppa karwasesi;
      Juoxe wimpura wipuhun,
      Pyyrö silmä pyyxeen -- -- --
  
  ULAPPALA, _Koiran Emuu_, Canum nutrix. En hund-patronessa i gamla
  Runor; kallas, i anseende til det at hundarna födas blinda, _Pohjolan
  sokea umpi, Ulappalan umpi silmä_; skulle hämta mjölk åt hästgällare.
  
      Lypsä tänne maitoansi,
      Tipauta nisuxiansi,
      Rauwan rahnoin pahoin,
      Tulen tuiki polttamihin -- --
  
  UROS -- Se _Weden kuningas_.
  
  UXAKKA, Maderakkas andra dotter, af Lappar tilbeden. Hon skulle
  förändra dotter til son i moderlifvet. Lapparne hafva offrat til
  henne, ty Lapparne synes vara bättre betjente med piltebarn än
  pigbarn, som icke kunna hållas til fiskeri eller skytteri. För sine
  piltebarn offra de, at få behålla dem til _Leib-olmai_ tjenst, som är
  skytteri, efter som _uxakka_ är altid i oenighet med _Leib-olmai_ och
  emot honom. Sidenius.
  
  
  WAARAT, Berg, månge sådane äro i landet, dem Jättiläiset tros hafva
  upstaplat -- Se _Linnat, Jätit_.
  
  _Metelin-waara_, et högt berg emellan Limingå och Uhleå Soknar, på
  hvilket man kan se 7 kyrkor på en gång. Er. Frosten Mscr. l.c.
  
  WAAWATAR, samma som _Wauwutar_, en som har en at skrika; en
  plågo-qvinna, i hvilkens ullvant svedorne ifrån sår skjutsades
  af troll. _Tuonne kiirehin kipuja, Waawuttaren wanttuiseen (i.e.
  Wawutar, joka otta kipuja luoxeen -- kiputyttären sisar -- åt kipu
  Tyttö)_. Se _Kiwutar, Kipumäki_ -- -- --
  
  WAIWIOTAR, En gammal troll-kåna, som troddes vara Vargens
  foster-moder -- _Woahetar_, ex pronunciatione Savon. idem.
  
  WANGAMOINEN, En stark kål-brännare och svidje-karl, född af _Wanga_
  med fadren _Winga_. Herre öfver ormar och ödlor.
  
      Lieneekö minussa miestä,
      Ukon pojassa urosta,
      Wangamoisessa waroa?
      Tämän pulman purkajata,
      Tämän jaxon jaxajata? -- --
  
  WARA MIES. Vargernings eller Reserve-karl, deriveras af _Waregis_
  Väringar, Nordiske kämpar, som tjente andra Konungar; de gingo ut
  ifrån Norden i krigstjenst hos andra -- Hinc Fennorum _Wara-mies_,
  fast än et i sednare tider antagit ord af waregis, väringar, som voro
  hädan ifrån Norden och tjente som lifvagt Kejsaren i Constantinopel.
  
  WAUWUTAR. En plågo-möja -- Se _Kiwutar_ och _Waiwiotar_.
  
  WÄINEN -- idem ac _Wäinämöinen_ -- Se _Kiwutar_.
  
  WÄINÄMÖINEN eller _Wainemoinen_; en af de förnämsta Finska
  Gudamagter; beskrifves näst _Ilmarinen_, såsom rådande i luften,
  vatnet och elden: _Wälähytti Wäinämöinen pimiäsä pohjolasa_, ljungade
  i den mörka Norden. Smidde järn eller åtminstone länte sin eld därtil.
  
      Wäinämöinen walkia walosa.
      Tuli wuori arpal arpelemaan,
      Maita matkustelemaan.
      Rotkot wuoren waeltamaan,
      Wieläpä runno rohkiasti,
      Mäen laxosa sywäsä,
      Wuoren suuren runnakosa.
      Sielläpä sinä wammuxet rakenat,
      Keihät terävät teroitat -- --
      Teräwixi teit teräxet -- --
  
  _Wäinämöinen_ kallas i gamla Finska Runor redan för Reformation
  den _äldste Guden_, Himmelske Fadren, _synbart och ljusligen kände
  Guden_. Græc. _fainomenos_, lucens, splendens. _fanaios Zeus_,
  plendidus Jupiter, nitidus -- est & cognomen _Apollinis_. Scapula.
  
  _Wäinämöises_ kaftan, råck och vepa var så förvarande, at den
  anropades til et Palladium i häftigaste striden; hvarom det heter:
  
      Waippa wanhan Wäinämöisen
      Kaapu kauka Lappalaisen
      Sepä tänne tuotuwohon,
      Suurillen sotikeoillen -- -- --
  
  _Wäinämöinen_ ansågs för så helig, at hans svett skulle bota, dårföre
  anropas _Hiki wanhan Wäinämöisen_.
  
  Han kallas ock för sin ålder och styrka samt vördsamma person _Ukko
  wanha Wäinämöinen_ -- -- --
  
  Han är ofta med _Ilmarinen_ i sällikap i hedenhös tiden; men efter
  Påfviska lärans införsel i landet, måste han vara i sällskap med
  _Neitsu Maaria Emonen_, som tyckes taga högra handen, såsom et
  fruentimmer. Då af en Carelare frågades, hvilka han trodt vara de
  högsta Guda-magter i hedendomen, svarade han: _Itte wanha Wäinämöinen
  ja neitty Maria Emonen_, utan at göra skilnad på tiden. -- Än sedan
  Christendomen infördes och en någorlunda Guds kännedom upkom, blandas
  den Sanne Högste Guden af de anropande ibland med de fordna inbillade
  högsta magterna; ty ofta står i gamla Runor: _Itse llmoinen Jumala,
  itse wanha Wäinämöinen, itse Seppä Ilmarinen, Neity Maria Emonen täsä
  myöskin tarwitahan, tämä jaxo jaxamahan, tämä päästö päästämähän_
  -- -- När de voro så många, så måste, om den ena ej hjelpte den andra
  hjelpa.
  
  _Wäinämöinen_ berättas hafva haft en besynnerlig rolig klädedrägt.
  Hans bälte var beprydt med _fjädrar och plumer_ -- Han synes varit
  bevingad som Mercurius, och klädd som en _American_ i dun, som ses af
  efterföljande Runa, där _Maria_ anmodas, at nappa en vingfjäder af
  _Wäinämöises_ skärp, at smörja med:
  
      Siwalla simanen siipi
      Wyöltä wanhan Wäinämöisen,
      Wyöltä ainosen kapeen.
  
      Ryck en honingsfull vinge
      Ifrån den gamla Wäinämöises bälte (midja),
      Den förnämste mannens lif.
  
  _Wäinämöises barn_ voro en dotter _Kiwutar_, och en son, af mariage
  de conscience, med en hafs-fru aflad, som kunde bota bölder; han
  åberopas i följande stycke.
  
      Nosta miekkasi merestä,
      Lapiosi lainehista,
      Jollas ruhtat rupia.
      Eli painat paisuita -- --
  
      Du Wäinämöises naturliga (i löndom aflade) Son!
      Lyft up dit svärd ifrån hafvet,
      Din spade (tre-uddiga gastel) ifrån vågorne,
      Hvarmed du krossar utslaget,
      Eller ock krystar bölderna -- --
  
  Hafsvatnet torde ock vara torkande och helande i synnerhet när en
  _Wäinämöises son_ blef Doctor.
  
  Fogelfångare, Jägare och skogsmän anropa _Wäinämöinen_, at slå på
  _sin Harpa_, på det dess ljufliga klang, må låcka fram alt villebråd
  -- såsom följande _Linnun-pyytäjän sanat_ gifva vid hand:
  
      Itte wanha Wäinämöinen
      Teki kalliolla kandeletta.
      Kust on koppa kandelessa?
      Koiwusta wisa-perästä.
      Kust' on naulat kantelessa?
      Tammesta tasaiset oxat.
      Kust' on kilet kantelessa?
      Jouhista hyvän orihin
      Lemmon warsan wahteista -- --
      Ite wanha Wäinämöinen
      Kuhtu pijjat, kuhtu pojjat.
      Soittamahan sormillansa.
      Ei ilo ilolle käynyt,
      Soitto soittollen tajonnut.
      Kuhtu nainehet urohot.
      Ei ilo ilolle käynyt,
      Soitto soitolle tajonnut.
      Ite wanha Wäinämöinen
      Otti soiton sormillensa,
      Käänsi käyrän polwillensa,
      Kanteleen kätensä alle:
      Wasta ilo ilolle käwi.
      Soitto soitolle tajoisi.
      Ej sitä metässä ollut.
      Neli jalkasta jaloa.
      Lintu parwia parasta.
      Jok ej tullut tuiskuttain,
      Karhukin aidalle kawahti,
      Soitettua Wäinämöisen.
      Mielus Mehtolan Emäntä,
      Tapiolan tarkka neito,
      Wedä riistasta rekiä,
      Tawaraista taluttele,
      Kohden kulta langojani.
  
  Sammaledes anropade _Fiskare Wäinämöinen_, om likaledes då
  förfärdigade en _Harpa_, hvarpå han spelte så ljufligt och kraftigt,
  at _Fiskarne_ sprittade af glädje, sjelfver _Hafs-Frun_, Sirener
  och Delphiner högde sig up på vattubrynet och på hafs-stranden, at
  lyss --. Ja, sjelfva _Wäinämöinen_ var så pathetisk och rörd af sin
  musique, at tårarne af glädje nedtilrade; såsom föregående och flere
  sådane gamla Runor tydeligen gifva tilkänna. O! en oförliknelig
  virtuose!
  
  WÄINÄMÖINEN el. ÄINEMÖINEN. Poëternes Patron. Sjelf den ypperste
  Skald -- Finlands Apollo -- Harpors (Kanteles) stämmare och
  Fabriqueur. En ypperlig Orpheus, som med sin sång feck näcken, fiskar
  och alla skogs-djur, at glättigt lyss och röras.
  
  Skaffade, som en Promothæus, elden på jorden; ljungade i lag med
  sin yngre Bror _Ilmarinen_; bygde skepp och båtar -- Den unge Resen
  _Joukawainen_ disputerte med honom om styrka, men blef illa belönt --
  Se _Joukkawainen_.
  
  Den kunnige och vördige _Wäinämöinen_ bygde sjelf pråmar och håpar;
  hvarom Runan berättar:
  
      Ite wanha Wäinämöinen
      Weisti wuorella wenettä,
      Kalliolla kalkutteli:
      Ei kirves kiween koske.
      Eikä kalka kalliohon -- --
  
  _Wäinämöinen_ ansågs ock i krig för en skyds-gud; hvarföre hans vepa
  vördades som et palladium mot skott, bly och krut:
  
      Waippa wanhan Wäinämöisen,
      Kaapu kauko Lappalaisen,
      Sepä tänne tuotuwohon,
      Suurilta sotikedoilta,
      Weri pellon penkereiltä -- --
      Jonga suojasta sotinen,
      Jonga tappelen takoa -- --
  
  _Wäinämöinen_ öfverträffade Svenskarnes berömlige Skalder _Eiwinder
  och Smider_, berömlige för sin konst, at leka på harpa. Hans öde
  hade gömt honom ytterst i Norden, men hans själ var dock ädel i sina
  tankar. Han hade en särdeles gåfva, at röra alla sinnen när han slog
  på sin harpa och sjöng sina dikter. Det fick hans medtäflare den unga
  Jätten _Joukkawainen_ erfara. Hans infallen voro lifliga och hans
  tankar höga. Han sjöng de framfarna hjeltars beröm, om verldenes
  grundläggning, om eldens uphof, om de skapade ämnens förborgade
  natur, och luften daldrade, och bergen gåfvo genljud; han beklagade
  den ömkelighet och fåfängelighet, mellan hvilka det menskliga lifvet
  delas, och de dödelige smulto i tårar. Han kunde beveka de hårdaste
  hjertan til medömkan, och upmuntra de sorgsnaste sinnen, til frögd.
  Ofta hade _Weden Emäntä_, Hafs-frun, Näcken och _Åge_, med de andra
  små Gudamagter, som bo i det våta, dansat på vatnet, när han suttit
  vid stranden och stämt sina strängar. Ofta hafva de Råd-andar, som bo
  i backar och lundar samlat sig för honom och lekt, när han slagit på
  sin harpa. Man sade, det den mägtige och vise allfadren _Kaweh_ eller
  _Hallbordur_, den samme som _Apollo_, vore hans fader, och hade lärt
  honom, at handtera strängar. Och det, at han kunde beveka stenhårda
  bröst, och til lek och lust upmuntra halfdöda hjertan, gaf de
  enfaldigare anledning, at tro, det stenar och liflösa ting, björnar
  och skogs-djur, näckar och fiskar, _Tapio och Mehtola_, med foglar
  och yrfän rördes af hans spel, och samlades at lyss på hans gudomliga
  sång.
  
  Då den gamle harpo-slagaren, vår Finska Orphæus, slog på sin harpa,
  sattes hela naturen til sjös och lands i rörelse; och förtjenar den
  Acten här in extenso at afskrifvas, såsom et mäster-stycke, som
  trotsar all Grækisk och Italiensk musik:
  
      Sittek vanha Wäinämöinen
      Istuxen itek ripahan,
      Otti soiton sormillensa,
      Käänsi käyrän polwillehen,
      Kantelen kätensä alle.
      Soitti wanha Wäinämöinen;
      Wasta ilo ilolle käwi,
      Soitto soitolle tajusi.
      Ei sitä metässä ollut,
      Jalan neljän juoxewata,
      Koiwin koikelehtamata,
      Jok ei tullut kuulemahan,
      Tehessä Isän iloa,
      Wäinämöisen soitellessa:
      Karhukin aidalle Kawahti
      Soitettua Wäinämöisen.
      Ei sitä metässä ollut,
      Kahen siiwen suikawata,
      Jok ei tullut tuiskuttain,
      Ei sitä meressä ollut,
      Ewän kuuden kulkewata,
      Kahexan waeltawata.
      Jok ei tullut kuulemahan
      Itekkin Wein (weden) Emäntä,
      Rinnoin ruoholle rojahti.
      Wetäy wesi kivvelle,
      Wahtallehen waiwoaxen.
      Isestänni Wäinämöisen
      Wedet juoxit silmistähän,
      Kaseammat karpaloita,
      Pyyliämmät pyyn munia,
      Reheille rinnoillehen
      Rinnoiltahan polvvillehen.
      Jaloilla jalkansa päälle,
      Putoisit wesi pisarat
      Läpi wijden willa waipan,
      Sarka kauhtanan kahexan.
  
      Sedan satte sig den gamla vördiga Wäinämöinen
      Sjelf på fiolen (sätet),
      Tog stränga -- spelet emellan sina fingrar,
      Vände det utgröpta krokiga instrumentet på sina knän,
      Harpan stälde han på sin hand.
      Den vördige _Wäinämöinen_ spelte;
      Då blef det en fullkomlig glädje utaf,
      Och spelet liknade en riktig concert.
      Det var ej i skogen något
      På fyra fötter löpande,
      På sina långa ben (belingar) skänglande.
      Som icke kom at lyss,
      Då fadren sjelf väkte glädje,
      Då Wäinämöinen sjelf spelte:
      Sjelfva björnen äfven sprang häftigt up mot gärdes-gården,
      Då Wäinåmbinen slog på harpan.
      Ej fans någon i skogen,
      Som flyger hvinande med två vingar,
      Som ej kom lika som ur och damb
      Ej heller af alt hvad i sjön fans,
      Som rörs med sex senor,
      Simmar af och an med åtta årar,
      Som icke kom at lyss (höra).
      Sjelfva vatnens moder (hafs-frun),
      Kastade sig bröstgänges mot sjöstrandgruset,
      Och makade sig på en strand-hälla,
      Dragandes sig up besvärligen på buken.
      Af sjelfva gubben Wäinämöises ögon
      Tildrade tårarne,
      Något större än tranbär,
      Litet drygare än hjerp-ägg,
      På hans vidöpna, breda, modiga bröst,
      Och ifrån bröstet på knän,
      Och dädan på föttren;
      Hans tårar (vattudroppar) föllo
      Genom fem ylle-vepor,
      Genom 8 valmars jackor.
  
  WÄKI TURILAS -- Se _Turilas_. En Jätte och stark Otter.
  
  WÄSI WITA -- _Wäinen poika_ -- En stark Rese; _Wäinämöises_ afföda.
  
  WEDEN EMOINEN eller _Weden Emä_, dref fiskar i nät och notvarp,
  samma som _Ween eller Wein Emäntä_. Hon kom at lyss på _Wäinämöises_
  ståtliga musik. _Itekki Weden-Emäntä wetihin (wetäy) wesi kiwelle,
  waiwousi wattalolle_ -- Se _Näkki_.
  
  WEEN-KUNINGAS och _Ween Emäntä_, (Neptunus med dess hafs-fru) Sirene,
  anroptes af Fiskare.
  
  Hafs-Regenten beskrifves hafva en slokig hatt och vått skägg; til
  honom lyda orden:
  
      Rätti-hattu tuores parta,
      Lähes kanssani kalaan,
      Kerallani Tuoresehen -- -- --
      Ween kultanen kuningas,
      Annas aika ahvenia.
  
  Rätti hattu i.e. _ween isäntä, kuningas weesä, We-en armas anti
  waimo_ -- item:
  
      Ween Ehtosa Emäntä
      Sinä olet waimoista wakanen
      Annas mulle ahvenia,
      Kuletteles Kuukupoja,
      Käytteles marut mahoja,
      Hiekan hieromattomia,
      Päiwän paistamattomia.
      Alta aaltojen syvien,
      Kalaisista kaarteista,
      Awarasta aitastasi -- -- --
  
  En _Vattu-Rå_, som _kai iksoxen_ simplement kallas _Uros_ el. _Ukko_.
  En man, en gubbe; beskrifves som liten, oansenlig, med långt hår och
  skägg; men ganska tiltagsen och stark, som tordes gripa i eld-fisken,
  det hvarken _Wäinämöinen_ eller _J. Maria_ vågade sig til -- Härom
  lyder _Runan_ til _Uros_, denna karlvulne mannens, heder, vid eldens
  fångst ifrån _Aloen-järvi_; således;
  
      Mies musta merestä nousi
      Uros aallosta yleni,
      kolmen sormen korkuinen,
      Neljän peukalon pituinen,
      Wähän kuollutta parembi,
      katonutta kauhiambi.
      jalasa kiwiset kengät,
      Pääsä paasinen kypärä;
      Hiwus kannolla takana,
      Parta rinnolla edessä -- -- --
  
      En svart karl steg up ifrån hafvet,
      En modig man reste sig up ifrån böljan,
      Tre fingers hög,
      Fyra tums lång,
      Litet bättre än en dod,
      Haskligare än en afliden.
      På foten hade han sten-skor,
      På hufvudet en hjelm af hafs-hällan
      Dess hår hängde baktil på hälarne,
      Och skägget frammantil på bröstet -- -- --
  
  Denne tappre _Uros_ blef den skiljesman, som slet trätan imellan
  _Wäinämöinen och Joukkawainen_, då han företedde sig i följande
  armatur.
  
      Ej ennen ero tullut,
      Kuin Uros merestä syndyi,
      Rautalakki lainehista,
      Rauta kintahat käessä.
  
      Det blef ingen skilnad.
      Förän Uros föddes (reste sig up) från hafvet,
      Den med järn-hjelmen ifrån vågorne,
      Hafvande järnhandskar på händerna,
  
  Denne Uros mätte vara den samma, som _Meri-Tursas_. Se _Meri-Tursas,
  Aloen-järwi, Joukawainen_.
  
  "Alle forntidens Resar äro icke annat än sinnebilder och varelser,
  dem Skalde- konsten diktat, med hvilka alla gamle folkslag beteknade
  deras _stora förfäder_, när de ville föreställa deras sällsynta
  hjelte-bedrifter. At vara stor på moraliskt sätt, var icke kändt i
  dessa grofva tider; man kände ingen annan storhet än et _vildt mod_
  med _ovanlig styrka_, och alt bestod uti en laglös våldsamhet.
  
  "At göra Skalde-bilden så mycket större och förskräckeligare, kunde
  den icke starkare uttryckas än under namn af Jättar och vidunder.
  
  "Detta är dessutom naturens eget språk, som icke behöfver något härma
  och efterfölja.
  
  "De gamle Nordiske Folken beskrifva uti sina skalde-qväden alla _sina
  hjeltar_, såsom _dylike Resar_; af samma beskaffenhet aro Grækernas
  nio alnar höge _Aloider och Titaner_, hvilke hade en styrka, som
  ingen kunde emotstå, och lade hela berg ofvan på hvarandra -- Djärfve
  nog, at dymedelst vilja bestorma sjelfva himmelen." -- Jerusalems
  _Betraktelser öfver Religionens förnämsta Sanningar_, 2 Del. sid, 188.
  
  Sådant är språket äfven uti _sångstycken om Wäki Turilas, Uros,
  Joukkawainen_ m.m.
  
  WEINÄMÖINEN WEINEMÖINEN el. WEINEMOINEN, anses af några för et
  fruentimmer, och kallas _Akka vein Emoinen_, -- af _wesi_, vatten --
  _wein_ och _Emoinen_, lilla mor, sjö-fru. Se _Kiwutar_.
  
  WENDLER, Se _Aate_ och _Winder_.
  
  WENNON-HÄRKÄ, En stark drag-oxe, in i tystaste skogen, som upplögde
  det _Sämpsä Pellervoinen_ sådde med trä-frön.
  
      Wennon härkä Uljamoinen
      (Puiden Hevonen, joka puita kynti, wäkewä kyntäjä)
      Lähti maita kyntämään.
      Saloja wakoamaan,
      Suot kynti, kanerwat kaswoi;
      Mäet kynti, nousi männyt -- --
  
  WESI HIJSI, En ond ande, eller vattu-råderska (Wesi-piru). De
  vidskepplige säga sig än i dag, kunna upmana henne från vatnet, och
  bära henne i et vattu-käril, at skada nästan, i synnerhet tjufvar,
  som skola plågas af henne, eller blifva sur-ögda m.m. Eljest är
  denna, naturligtvis, en vattu-syrsa (Larva Dytisci), som upäter agn
  och fisk för fiskare, då fiskeriet vantrifves.
  
  WILLATAR, En troll-häxa, som födde och upammade Ormen. En _Juutases_
  maitresse.
  
  WILINER, Se _Aate_, _Joter_ och --
  
  WINDER, Et folk, som förmenas hafva gifvit Finland sit namn. Hos dem
  hade visheten sit Tempel.
  
  _Windernes Tempel_ voro upfylda med vidskeppelser. De brände ljus vid
  de dödas grifter och läste där sina sånger.
  
  WINDLAND. Beboddes af Winderna, _Finland_. Det är knapt något land
  i Norden, som til större ymnoghet, under et omildt luftstreck,
  genom invånarenas outtrötteliga arbetsamhet, gifver alt, hvad til
  det menskliga lefvernets nödtorft och beqvämlighet betarfvas. Dess
  fördelaktiga hamnar befrämja dessförutan handeln, och dess flaggor
  blifva ärade i de fjärdar, där de synas; invånarena äro höfliga i
  sina åtbörder och behagliga i sit umgänge; Mot sin Konung trogna;
  i sina tankar förvetna, och i alla kroppsens öfningar skickeliga i
  faran oförskräkte; i segren ädelmodiga och i alla sina beslut snara.
  Se _Adalrik och Göthildas Äfventyr_. 8. Bok: I Del, p. 430, Se
  _Arngrim, Sigmund_.
  
  WINGA, En Satyr, som besofde _Wanga_, hvaraf föddes _Wangamoinen_.
  _Winga wangahan makaisi_-- -- deras afföda blefvo ödlor.
  
  WIRAN-KANNOS, Befordrade hafver-växten.
  
  WUODEN-ALKAJAISET, En slags Högtid, efter Finska nations smak, på
  åtskilliga tider om hösten efter slutad tröskning och inbärgning,
  då måltider hållas och drickes väldeligen. _Norra Österbotningen_
  firar _Mickels messan_ eller _Kekri_, Allhelgona, sedan slagten
  gått för sig; då af det slagtade ätes stekt och sjudit. Kallas ock
  _Sonnin-pejjahaiset_ -- d.ä. Ox-graföl -- Se _Ristin-päiwä, Kekri_.
  
  WUOLA-HATTARA, foem. Uxor Vulcani, forte Venus.
  
  _Wuolahetar_, den samma. _Kaut on poika Wuolahinen, Wuolahattarein
  tekemä_, eller _Rauta poika Wuolattaren -- Rauta poika Wulangoisen,
  Emä rauwwan Ruojuatar_.
  
  WUOLANGOINEN. Järnets fader, Vulcanus. Därmed förstås i Runor et
  myrjärn, som tages up ifrån kärr, myror och lösa dälder. vid.
  _Ruojuatar_.
  
  WUOLAINEN, Den samme, eller en af Cycloperne. _Wuolahatars_ man.
  
  WUOREN-WÄKI. Bergs-Troll. Flere batailloner af dem kunde framvisa
  sig, arbetande i berg, smälte och förädlade metaller -- Röfvade bort
  Prinsessor och vackra flickor. Höres ofta i gamla Sagor. v. _Haltia_.
  
  WUOTAR, En smörje-kokerska och pulfver-häxa. _Wuotar woitein tekijä
  kesät keitti woiteita_ -- -- anropades då man fått contusion af något
  träd.
  
  
  YFVER-BOER, kallas Nordens inbyggare;, och än hos oss, de som bo up i
  landet i Sockne-skatorne -- Sättas mot _Kainulaiset_.
  
  YME. Dräptes af _Bores_ Söner. Se _Pohjolan poika_ och _Jumo_.
  
  YMES Land, vårt Västerbotn, Umeå och Lappland.
  
  YRJÄNÄ -- Nom. propr, viri. St. _Jöran_, vid. _Jyryn-päiwä_. -- Då
  Boskapen om våren utsläptes ifrån Fähuset, skulle en karl gå så långt
  i skogen, som koerna pläga gå i bete, och ropa öfverljudt 3 gångor
  dessa orden: _Sanct Yrjänä! tuo karjas kotiin_. Detta skulle betyda
  så mycket, at _Sanct Jöran_, som var en _Hus-Gud_, rådande öfver
  hus-folket och gårds-boskapen, skulle drifva kona hem om aftonen, på
  det de ej måtte blifva i skogen liggande öfver natten.
  
  
  ÄINEMÖINEN. Samma som _Wäinämöinen_.
  
  ÄMMÄN KOSKI. Samma som _Qwenaström_ i Cajana. Förmenes hafva sin
  uprinnelse af en _källa_, kallad _Kulda-kaiwo_, gullbrun, eller
  guld-källa; ligger under _Maanselkä_ eller Landt-ryggen, å hvilkens
  ena sida vatnet löper mot öster Norr ut i Hvita hafvet; men å den
  andra sidan mot väster in Sinum bothnicum. Här var Cajana Borg eller
  Slott bygdt, som sprängdes af Ryssarne 1715.
  
  NB. De öfrige ord, som begynnas på Ä och Ö, sökas under A och O.
  
  
  ÔSTERBOTN, Se _Qwenland, Ruskon-kivi, Kainulaiset, Kainunmaa_.
  
  Konung Erik IX gjorde Korsbolm til et Herra-säte, lät befästa det
  och nämnas af det heliga korset. Den ypperste af Riksens Råd i
  Sverige, _Erik Puke_, blef A:o Christi 1400 den förste Höfvitsman på
  _Korsbolm_. Han lefde i Engelbrechts och Konung Carl VIII:s Knutssons
  tid. 10 Socknar i _Österbotn_ behålla deras Finska Språk, hvarutinnan
  de fulleligen differera sin emellan i anseende til pronunciation,
  och eljed de, som bo närmare åt Ryska gränsen och Savolax, några
  particulariteter hafva; men Språket är dock enahanda.
  
  Sedan landet kom under Sveriges lydno, är det straxt besatt med
  Föreståndare eller Ståthållare, Domare, Fougdar med flere _Esivallan
  personat_.
  
  Ifrån är 1400 hafva följande _Landshofdingar_ varit här i _Österbotn_
  til år 1734.
  
      A:o 1400 Erik _Puuke_ -- på Korsholm.
          1540 Mats _Mårtensson_ -- på Korsholm.
          1564 Hans _Swänske_ -- på Korsholm.
          1570 Petrus _Bagge_ -- på Uhleåborg.
          1597 Hans _Mönich_ -- på Uhleåborg, då Flemmings
                 klubbekrig stod i Ilmola.
          1600 Isaak _Behm_ -- på Uhleåborg.
          1611 Erik _Haare_ -- tilförordnad Befallningsman öfver
                 Uleå och Cajanaborgs Fästning Samt dess Län.
          1622 Christopher _Werensstedt_ -- på Uleåborg.
          1626 Johan Månsson _Ulfsparre_ -- på Uleåborg.
          1630 Ernest _Creutz_ -- på Uleåborg.
          1635 Melchior _Werenstedt_ -- på Uleåborg och Landshöfdinge
                 öfver Öster-Norrlanden.
          1646 Hans _Kylle_ -- pä Uhleåborg.
          1650 Erik Åkeson _Soop_ -- på Uhleåborg.
          1656 Thure _Ribbing_ -- på Uhleåborg, Landshöfdinge öfver
                 Öster-Norrlanden.
          1660 Johan _Graan_ -- på Uhleåborg, Landshöfdinge öfver
                 Öster- och Wästerbotn.
          1676 Diedrich _Wrangel_ -- på Uhleåborg.
          1687 Guftav _Grasse_ -- på Korsholm.
          1694 Johan Ehrensköld -- på Korsholm.
          1707 Lorentz _Clerck_ -- General-Major, Landsh. och Friherre.
          1720 Reinhold Wilh. von _Essen_, blef Landshöfdinge öfver
                 Österbotn med Cajanaborgs Slått och Län år 1720. Dödde
                 d. 3 Maji 1732 uti Uleå, därest han ock blef begrafven.
                 Var General Major.
          1733 Broderus _Rålamb_, Landsh. och Friherre. Kom til Österbotn
                 1733. Afsomnade 1734. Var en ganska litterat Herre.
  
  Sednare tiders Höga Herrar, detta Lands Styresmän, äro i så färskt
  minne, (såsom Herrar, Grefv. och Riddare, v. Creutz -- G. A. Piper,
  Groth, L. Göös, Jägerhorn, (Carl Magnus) som dog d. 29 Apr. 1782.
  Landshöfdinge i Uhleåborg, den förste efter Österbotns delning i 2:ne
  Län), at man i en urgammal antiquitets samling, ej velat inblanda så
  höga namn.
  
  Hvad för öfrigt rörer Österbotn och dess öden, hörer egenteligen til
  Historien och Geographien; men denna sidsta Artikel om Österbotn, har
  man endast velat hit foga som appendix, tagen ifrån gamla papper.
  
  
  
  
  Fotnoterna:
  
  
  [1] Profess. Henr. G. Porthans _Disp. de poësi Fennica_ P. V:ta
  p. 94. -- Adde, quod in plurimis (sc. _Runis Magicis_) _Mythica_
  illa rerum incunabula, quae narrant, studio plerumque indicantur
  obscurius; ac _Mythologia_ praeterea _prisae Fennicae_ ratio hodie
  fere ignoratur, unde munia & attributa _Idolorum Veterum_, quorum
  saepe mentio injicitur, aegerrime explicantur; ut allusiones taceam
  ad _instituta & mores Majorum_ jam antiquatos.
  
  [2] Se Prof. Meiners hist. Doctr. de vero Deo, p. 162. sq. Jämför
  Gottfried Less Geschichte von Religion, tr. 1784 i Göttingen i 8:o.
  I. Theil pag. 90.
  
  [3] Af Botins Sv. hist. p. 10
  
  [4] Se Prof. Gadds Företal til Kyrkoh. och Probst. D Nils Idmans
  afhandl. om Finska och Graekiska Språkens gemenskap.
  
  [5] "Den äldsta Verlds-Historien består af idel Original urkunder
  eller Historiska Sånger, såsom de enda minnesmedel hos alla gamla
  folkslag, och med hvilka de första menniskjorna sökte, at hos sig
  bibehålla och til efterverlden öfverlämna de märkvärdigaste -- --"
  Jerusalem loc. cit. pag. 185.
  
  "Gamla Kämpe-Visor hafva länge uti Norden förlustat hopetals samlade
  åhörare, och samma bruk är ännu hos de vilda Americaner gångbart." En
  gammal Mans Bref til en ung Prisns 2. Del. sid. 304. ed. 1785.
  
  [6] D. N. Idmans Afhandl. l.c, paz. 9. not. c.
  
  [7] De convenientia Lingva Hungarica cum Lapponica, Praeside _Ihre_,
  Upsaliae 1772. cfr. De origine lingvarum P. 11. Praes. _Ihre_,
  Upsaliae 1761.
  
  [8] Nic. Hahns Disp. de Sacris Antiqv. Hyperboreorum. Aboae 1703.
  
  [9] _Soaanut_, Savonica pronunciatio, pro _saanut_, har fått.
  
  [10] Locat. caf. a auttamattuen -essa -- är altid, utan at hjelpa
  contractum pro auttamattomuessa -- a auttamattomuus -uuden
  hjelplöshet, ogunst.
  
  [11] Doct. och Probst. Nils Idmans afhandl. om Finska och Graekiska
  Språkens gemenskap pag. 40-41.
  
  
  
  
  
  
  
  
  End of Project Gutenberg's Mythologia Fennica, by Christfrid Ganander