text: Produced by Jari Koivisto, Matti Järvinen, Jens Sadowski, and the
  Online Distributed Proofreading Team at http://www.pgdp.net.
  
  
  
  
                                EN QVINNA
                                AF VÅR TID
  
  
                            KARAKTERSTECKNING
                                    AF
                                  STELLA
  
                               HELSINGFORS
                      THEODOR SEDERHOLMS BOKTRYCKERI
                                MDCCCLXVII
  
                        Företedt: _L. Heimbürger_
  
  
  
  
                                    I
                       MELLAN GAMLA OCH NYA VERLDEN
  
  
  -- Det förvånar mig att er fru kan vara så modig ehuru hon blott är en
  qvinna, sade gamla miss Brown, som satt på däcket af ett från Amerika
  till Liverpool återvändande ångfartyg. I natt var hon helt lugn och
  tröstade alla, då jag, som eljest ej är så lättskrämd af mig, ej kunde
  annat än uppsända en innerlig bön till vår Herre, ty på någon räddning
  vågade jag icke mera hoppas, då hela besättningen ropade att elden var
  lös. Ni må tro att det ej stod länge på innan jag var ute från sängen,
  och skyndade i bara kjolen upp på däcket, men när jag kom dit och såg
  det vida hafvet rundtomkring, och blott hörde gråt och kommandorop, samt
  såg kaptenen blek som ett spöke, stackars karl! då kommo tårarne mig i
  halsen, ty ni skall veta, miss, att jag alltid, då jag ser någon gråta,
  erfar en så märkvärdig känsla att jag måste börja gråta med; men det är
  ej heller någonting att undra öfver, ty jag har blifvit så vek om
  hjertat allt sedan den gudfruktige missionären m:r Johns så vackert
  talade med mig om Gud och våra kristliga skyldigheter. Men i natt, då
  alla skreko och vredo sina händer, såg jag med ens er fru helt lugn gå
  öfver däcket och tala några ord med kaptenen, och då hon återvände
  derifrån, var hennes ansigte så fridfullt, att jag trodde all fara var
  förbi; men se nej, hon gick blott till de mest förtviflade och tröstade
  dem; hon talade om Gud, som hjelper i nöden och om mod i faran, och sade
  så många vackra saker att jag riktigt fick lust att bedja. När kaptenen
  sedan efter en stund kom framspringande och ropade att elden var släckt,
  tog hon helt lugnt fram en liten bibel ur sin ficka och sade att hon
  ämnade gå ned i salongen för att läsa ett kapitel derur samt tacka Gud
  för den hjelp han sändt oss i nödens stund, och frågade om ej någon
  ville förena sig med henne. Och läsa och bedja, det kunde hon som en hel
  missionär, och då jag såg hennes ansigte, som var liksom förklaradt,
  kände jag mig helt underlig till mods. Många andra gånger har jag
  dessutom äfven sett henne tala och handla alldeles som en karl, så
  bestämdt och så lugnt, att jag just undrat hvad hon kan vara för en som
  reser en så lång väg så der alldeles allena. Är hon enka eller far hon
  för att möta sin man?
  
  Det fruntimmer som talat var en typ af gamla ogifta engelska qvinnor.
  Huru sköna de än i sin ungdom må ha varit, så blifva de dock, då de
  kommit öfver medelåldern utan att gifta sig, med ens torra och gula samt
  få orimligt stora tänder och utstående ögon. Man ser visserligen
  undantag från denna regel, men vi tro dock att gamla ogifta engelskor i
  allmänhet följa denna lag; för öfrigt var hon klädd i en snäf svart
  klädning utan någon hvit krage eller ärmar; en svart sammets ridikyl
  hängde vid venstra armen, och i handen höll hon en liten bibel, hvilken
  blott då begge händerna voro upptagna lades åsido med en andäktig min.
  Så väl af hennes drägt som ansigtsuttryck kunde man sluta till att hon
  hörde till den sekt man hos oss kallar läsare.
  
  Den unga amerikanskan som hon tilltalat, var en vacker flicka af omkring
  25 års ålder, med ett klokt och behagligt utseende. Hon åhörde med stolt
  tillfredsställelse dessa loford öfver sin matmoder, dock icke utan
  undran att man fann det så förvånande att en qvinna i farans stund
  bibehöll sitt mod och sin själsnärvaro.
  
  När miss Brown slutat att tala, tycktes hon med otålighet vänta på
  svaret, men Mary höjde blott på axlarne och sade med ett visst förakt
  uti rösten:
  
  -- Hvarföre skulle Mylady just vara pjåkig? Att hon har mod när det
  behöfs, vet jag nog, annars vore jag icke här, och hade icke för hennes
  skuld lemnat allt det käraste jag eger, för att följa henne, vore det
  ock till verldens ända. Nog finnes det dem som ej tycka om Mylady, utan
  kalla henne blåstrumpa, karl i krinolin, och mycket annat dylikt, men
  jag vet att en bättre qvinna än hon är, vill jag aldrig känna.
  
  -- Ja, ja, det kan jag tro, men är hon enka, eller huru? Så ung och
  redan ha genomgått så hårda pröfningar; ja derföre kan hon också så bra
  förklara Guds ord!
  
  -- Hvad vet ni om de pröfningar Mylady genomgått? frågade Mary något
  häftigt. Tycker ni att hon ser olycklig ut? eller huru? Icke har jag
  åtminstone ofta sett henne gråta, och när det händer, så är det för
  sådant som skulle komma andra att mista förståndet.
  
  -- Men är hon enka, eller huru? upprepade miss Brown för tredje gången,
  med illa dold otålighet.
  
  -- Nej, det är hon icke.
  
  -- Så rysligt! stackars unga fru, tillade miss Brown, som ej var
  fullkomligt tillfreds med svaret och tyckte att bästa sättet att få veta
  något mera var att bege sig ut på gissningarnes område. Så rysligt, att
  ensam fara så långa vägar öfver hafvet för att återfinna sin man!
  
  -- Har jag någonsin sagt att Mylady var gift?
  
  -- Det har ni visst icke, men annat kan man väl ej förmoda än att hon
  endera är enka eller gift.
  
  -- Jag tycker ej om att prata så der om Mylady, sade Mary, i det hon
  steg upp; vill ni veta något mera, så fråga henne sjelf. Farväl derföre
  tills i afton, efter jag har den äran att vara er hyttkamrat! Jag måste
  gå och se om Mylady behöfver mig.
  
  Miss Brown satt ännu en lång stund orörlig, följande Mary med ögonen
  till dess hon försvann; derpå sade hon till sig sjelf: Det är
  besynnerligt ... men jag måste få reda på det! ... hvarefter hon
  försjönk i djupa tankar, till dess hon åter lyftade sina ögon till
  himlen, tog en nål ur sitt bälte, stack den mellan bladen uti sin bibel,
  samt öppnade den på det ställe, försynen sålunda anvisat henne.
  
  Emellertid hade Mary kommit till fördäcket och närmat sig ett
  fruntimmer, som med fötterna insvepta i en stor, rutig shawl satt
  fördjupad i läsningen af en bok. Hon bar på hufvudet en liten rund hatt
  med ett ljusgrått flor, hvilket utan att täcka ansigtet, gaf det ett
  uttryck som hade man sett det genom en lätt poetisk dimma. När Marys
  gestalt stadnade framför henne, lyftade hon upp två stora, blåa ögon med
  ett uttryck af liflighet, hvilket sällan förekommer hos ögon af denna
  färg då de med ens falla på ett nytt föremål; de bruka lifvas, men
  sällan genast vara lifliga. Kring hennes vackra, välbildade läppar lekte
  ett eget slags leende, som utan att vara gladt, var liksom ett återsken
  af en i hennes hjerta för hela menskligheten inneboende välvilja. Uti
  detta leende fanns icke heller den enformiga artighet, som den fina
  uppfostran och verldsvanan trycker på mången qvinnas läppar och som
  nästan lika möter en vän och en person som hon föraktar. För att få en
  klarare föreställning om denna qvinna, så låtom oss läsa fragmentet af
  ett bref som ganska troget återger hennes person.
  
  "... Slutligen skulle jag göra Lady S. bekantskap och blef införd till
  henne af min vän L. Hennes tant var icke hemma, men efter att hafva
  låtit anmäla oss, blefvo vi visade till en liten salong, hvilken jag
  hade tid att betrakta under det vi väntade på templets gudinna. Rummet
  bar en underlig prägel af qvinlig och artistisk smak, samt manlig
  verksamhet. Det var ett slags boudoar genre Pompadour, hvitt siden med
  rosor; en mängd små saker, alla artistiska och smakfulla, voro der
  uppställda, statyetter, små taflor, fina thé-serviser, kinesiska vaser;
  det var en sammansättning af olika genrer och ändock fanns uti det hela
  en trefnad som visade att den, som bebodde detta rum, hade ordnat allt
  för att behaga sina ögon och ej af fåfänga -- bevis på en sjelfständig
  natur, som känner ingen annan lag för sin smak, än sin egen ingifvelse.
  Men särdeles anslog mig ett bord, som upptog hälften af en vägg och som
  bokstafligen var öfverlastadt med böcker, porträtter, blommor och
  kringspridda papper: en hel liten verld af konst och intelligens.
  Ingenting var ordnadt med afsigt, en fri anda var upphofvet till allt
  detta. Man kunde sluta att det var hon sjelf som återspeglade sig uti
  det hela, och jag medger att allt hvad jag hade hört sägas om henne
  ingaf mig en stor otålighet att se detta rum upplifvas af själen, som
  tills nu blott sväfvade deri. Men då jag stod och väntade, började jag
  bäfva; är hon en engel eller en demon? hvilketdera? ty endera måste hon
  vara. Jag hade än hört henne prisas till ytterlighet, än grymt förtalas
  och jag ville sjelf dömma. Om jag bäfvade, var det derföre att jag var
  rädd att finna henne under min förväntan, icke stor nog eller icke nog
  förskräcklig.
  
  Frasandet af en klädning underrättade mig med ens om hennes ankomst;
  mitt hjerta klappade, dörren öppnades och hon trädde in. Hennes första
  åsyn lät mig skåda ett temmeligen vanligt ansigte; en medelmåttig längd,
  ett öppet uttryck, samt den ledighet uti sättet att föra sig, som nästan
  alltid förvärfvas genom mycken verldsvana. Hon ursäktade sig artigt
  öfver att hafva låtit oss vänta, emedan hon ej haft hjerta att låta sina
  stackars blommor försmäkta af törst. Hon hade en vänlig blick för oss
  båda, och uti hennes leende, uti hennes ansigtsuttryck fanns något som
  befriade en ifrån allt onödigt tvång. Jag tyckte mig förut hafva sett
  detta ansigte endera på någon tafla eller uti en dröm; hvilketdera,
  kunde jag ej minnas.
  
  Så länge samtalet rörde sig kring vanliga ämnen, hade hon ett likgiltigt
  uttryck; hon lyssnade uppmärksamt, men talade litet.
  
  Så snart fråga väcktes om intressantare ämnen, följde jag med spänd
  nyfikenhet hennes ansigtsspel, som blef allt mera själfullt; ögonen
  blixtrade och liksom ofrivilligt upptog hon frågan och tycktes lyssna
  till sin egen röst, som var full af klang; de ord hon talade voro ej
  utsökta men förde rakt till målet. Mig föreföll hon som en prestinna som
  höll sanningens vågskål i sin hand. Vi hörde på; man kunde ej tvifla,
  hon måste ha rätt, tyckte man, om hon äfven hade orätt. Hennes ord voro
  klara och bevisande, ty det hon sade kom från en varm och fast grundad
  öfvertygelse.
  
  Medan jag lyssnade till hennes ord, roade jag mig med att studera denna
  intressanta varelse.
  
  Hennes drag voro ej egentligen vackra, ty de voro hvarken regelbundna,
  eller bestämdt utpräglade; ansigtet var ovalt och munnen var särdeles
  välbildad; den kunde lika väl uttrycka indignation och förakt som ömhet
  och beundran. Ett par stora och vackra, ehuru icke artistiskt sköna ögon
  voro infattade i långa ögonhår, hvilka beskuggade kinden då blicken
  sänktes nedåt. Dessa ögon hade ett vexlande men alltid godt uttryck,
  hvilket stod i fullkomlig harmonie med hennes ord; de kunde ibland
  blixtra till som diamanter, och ögonblicket derpå blott tala om ömhet
  och kärlek. Hennes ljusa lockiga hår gaf ett ljuft utseende åt det lilla
  hufvudet, som aldrig höll sig stilla; äfven det talade själens språk.
  Två små välbildade och hvita händer voro i ständig rörelse och sökte
  alltid någonting att leka med; en penna, en pappersknif, hvad som fanns
  till hands, blef snart af hennes lifliga hand förvandlad till en spira,
  den hon lekfullt hotade med, eller smekande förde öfver kinden. En den
  finaste lilla fot smög sig fram under den vida klädningen som nedföll i
  rika veck.
  
  Sådan föreföll hon mig vid första bekantskapen. Men hvem kan beskrifva
  hennes karakter, denna lefvande gåta? Så god att hon vill alla väl, är
  hon ibland sarkastisk och bitande qvick på andras bekostnad, dock aldrig
  så, att det hon säger skulle qvarlemna ett dåligt eller löjligt intryck
  af den omtalade personen. Till ytterlighet enthusiastisk för allt skönt
  och ädelt, kan hon dock emellanåt försvara de orimligaste påståenden.
  Tillbedjande dygden och för det mesta sträng ända till puritanism, är
  hon ändock ofta full af koketta infall, hvilka äro i stånd att förvrida
  hufvudet på andra. Hon kunde ha varit en drottning, men hon kan lika väl
  finna sig uti att sköta sitt hushåll och vårda blomstersängar. Glad ända
  till ytterlighet, så att hon kan få ett helt sällskap att skratta, kan
  hon en annan gång med ett enda ord föra äfven den lättsinnigaste på de
  mest allvarliga tankar. Hos hvarje karakter förstår hon att finna den
  förmånligaste sidan och utforskar hvar och ens idéer, med en mine som
  tänkte hon på någonting helt annat. Hon är med ett ord en oförklarlig
  qvinna. Man måste endera hålla mycket af henne, beundra, tillbedja eller
  vända sig ifrån henne. Hon är endera en stor kokett eller en qvinna som
  ännu icke funnit sin rätta bestämmelse här i verlden och som icke
  arbetat sig upp till höjden af sina gåfvor. Hon kan ej ljuga, ej handla
  till hälften; hon är så uppriktig att man ibland kan misstänka henne för
  att icke tala sanning, så rättfram, att man vore frestad att beskylla
  henne för falskhet, då man icke känner henne.
  
  För att låta bli att älska eller hata henne, måste man göra såsom jag --
  studera henne -- och ehuru jag redan sen någon tid gör det, sysselsätter
  jag mig dermed ännu med samma intresse ..."
  
  Dessa rader kunna gifva ett begrepp om det intryck, hon hos mången
  framkallat, och vi måste tillägga att Lady S. aldrig fick företaga sig
  någonting obemärkt, ehuru hon sjelf trodde det, ty hvarhelst hon befann
  sig, väckte hon intresse, och två läger bildade sig genast, det ena för
  att beundra, det andra för att klandra henne.
  
  Mary tilltalade Lady S. med en vänskapsfull förtrolighet, men uti hennes
  sätt röjde sig tillika en stor tillgifvenhet och beundran; uti det
  småleende och den blick, hvarmed Ladyn såg på henne, kunde man läsa att
  det förhållande, hvaruti de stodo till hvarandra, mindre var det af
  tjenarinna och matmoder, än emellan tvenne förtrogna som hvardera vilja
  bibehålla sin rätta plats, och den glömde Mary aldrig, ty hon var alltid
  uppmärksam och tjenstaktig. Lady S. yttrade sin önskan att så tidigt som
  möjligt lägga sig, före sina hyttkamrater, och hon gick derföre öfver
  däck med ett vänligt leende och en böjning på hufvudet åt de längre
  aflägsna, samt en handtryckning åt sina närmare bekanta. Hennes gång var
  lätt och ädel, icke förnäm; och man såg att hon, ehuru egande mycken
  verldsvana, dock gerna ville vara obemärkt.
  
  När hon öppnade sin hytt-dörr och fann att Mary ensam var der, stängde
  hon den hastigt, kastade lifligt hatt och shawl af sig och utropade:
  
  -- Nå, Mary, hvad tycker du om denna sjöresa? jag för min del finner den
  odräglig, ty att evigt se dessa samma ansigten, som alla äro lika
  obekanta, blir i längden outhärdeligt! Jag längtar så till det kära
  Europa, till den älskade stranden, som jag kommer att se blott i
  förbifarten. Sedan jag återsett Englands jord, får jag mera tålamod, och
  då flyga vi; icke så, Mary? vi flyga, fria fåglar, till de länder vi
  önska se. O! Mary! jag tänker visst ibland att min fader blir orolig
  öfver min bortvaro. Men nej! du vet att jag ej kan förmå mig att
  återvända till honom, att instängas på det ensliga slottet och lefva som
  fastkedjad. Nej! tusen gånger nej! när man har kraft, mod och förstånd,
  skall man ej som en docka sitta hemma och brodera i båge för att
  sysselsätta sina fingrar. Dessutom är jag ej skapad att vara en så
  förnäm lords arftagerska; nej, min far är alltför rik för mig. Jag vill
  vara fri, fri liksom lejonet i skogen! jag vill ej veta af något tvång
  ... men, jag började med en fråga och har nu utan att vänta på svar, för
  hundrade gången låtit dig höra dessa uttryck af min oro och min längtan.
  
  -- Mylady vet nog att jag ej kan fördraga sjön, men hvad gör det? Till
  allt behöfves litet vana; dessutom är sådant så obetydligt att jag ej
  dugde att vara med er Mylady, om jag klagade för så litet. Men vet
  Mylady, hvad jag tröstar mig med? Jo! det är att se huru mycket man
  sysselsätter sig med er, och att höra så många berömma er. I afton fick
  den gamla miss Brown tag uti mig och ville nödvändigt veta hvem Mylady
  är och hvar ni lemnat er man?"
  
  Lady S. som just börjat ordna sitt hår, vände sig om och brast ut i ett
  klingande skratt, som hon på en lång stund ej kunde hämma.
  
  -- Min man, ha, ha, ha! Nej! min kära miss Brown, någon sådan hvarken
  har eller tänker jag taga mig. Min man! nej, det låter för löjligt, men
  hvad svarade du?
  
  -- Jag svarade som vanligt, att det ej anstod mig att tala om Myladys
  angelägenheter, och rådde henne att fråga eder sjelf.
  
  -- Hvarföre det, Mary?
  
  -- Emedan jag tyckte det var bäst att låta dem tro er vara gift, ty det
  sägs ju att man i Europa så mycket skall undra öfver, när ogifta
  fruntimmer resa ensamna. Så många hafva redan frågat mig, och utan att
  vilja säga en osanning, låter jag dem tänka hvad de vilja.
  
  -- Nej, snälla Mary, jag bryr mig så litet om hvad andra menniskor tänka
  om mig, ty jag har intet att blygas för. Ingen har frågat mig, men
  skulle någon göra det, så svarar jag sanningen och den känner du.
  
  -- Vågar jag fråga, hvart Mylady ämnar resa sedan vi anländt till
  Liverpool?
  
  -- Till en början fara vi till Paris, som jag redan så länge längtat att
  få se. Jag vill njuta af friheten i hela dess herrlighet, då man
  obemärkt och okänd kan följa den väg man finner god, och der man, ehuru
  qvinna, kan ingå uti alla detaljer, se det som intresserar en, och icke
  behöfva redogöra för sina mått och steg.
  
  -- Men huru skall Mylady kunna reda sig uti en så stor stad? En ensam
  qvinna, vacker som Mylady är, blir aldrig obemärkt.
  
  -- Mary! Mary! känner du mig ej ännu? vet jag någonsin något omöjligt?
  nej, händelserna måste böja sig för min vilja, icke jag böja mig för
  dem.
  
  -- Och ändå, tillade Mary tveksamt, är Mylady rädd att återvända till
  sin fader, och att bli tvungen att gifta sig?
  
  -- Rädd? -- nej, barn, jag är icke rädd att bli tvungen, men jag vill så
  länge som möjligt ihågkomma det fjerde budet: "Du skall hedra din fader
  och din moder." Jag känner min fader, men han förstår mig ej och jag
  vill ej yppa för honom mitt förakt för den man, som han bestämt till min
  make. Blott i yttersta nödfall skall jag göra det. Lyckligtvis har min
  moders förmögenhet satt mig i stånd att lefva oberoende, så att jag kan
  följa mitt hjertas lag och den väg som mitt förstånd anvisat. Dessutom
  har du lofvat mig ett blindt förtroende. Framtiden står i stora drag
  tecknad för mig, men detaljerna känner jag icke. På Gud beror allt det,
  som min vilja är oförmögen att åstadkomma eller förhindra.
  
  -- Ja, Mylady, jag har lofvat att lyda blindt; jag tror på er mera än på
  mig sjelf.
  
  -- Snart komma vi till vårt första mål, Liverpool, derifrån vi
  omedelbart komma att fortsätta vår färd till Paris med nödiga
  försigtighets mått. Försigtighet är visdomens lag. Icke feghet, rädsla,
  utan den oberoende försigtigheten, som man mindre är tvungen till genom
  omständigheterna, än genom ingifvelsen utaf egen erfarenhet, utaf egna
  tankar.
  
  Under detta samtal hade Lady S. emellertid klädt af sig och sedan hon
  läst högt ett kapitel ur bibeln, hvilket hon hvarken morgon eller afton
  försummade att göra, tog hon godnatt af sin trogna följeslagarinna och
  försjönk snart uti en djup och lugn sömn. Man säger att endast
  fullkomligt rena samveten kunna njuta en lugn hvila, men detta anse vi i
  allmänhet vara ett stort misstag. Här var dock fallet sådant, ty Lady S.
  kände inga samvetsförebråelser, emedan hon handlade efter en fast
  öfvertygelse, och då kunde hon ej förebrå sig någonting.
  
  Vi vilja emellertid låta henne fortsätta sin resa, som erbjöd intet
  anmärkningsvärdt, ty vi anse ej som sådan den nyfikenhet hon åstadkom
  bland alla passagerare.
  
  Sedan miss Brown, efter många öfverläggningar med andra, öfver Marys
  svar, hopspunnit den mest intressanta romantiska historie, fick Lady S.
  i allas ögon den prägel af öfverlägsenhet, som nyfikenheten så ofta
  tillegnar dem, den hedrar med sin uppmärksamhet.
  
  
  
  
                                    II
                                ABBEY-HALL
  
  
  I närheten af Liverpool ligger det ståtliga Abbey-Hall, tillhörande lord
  Suffridge. Sjelfva slottsbyggnaden är omgifven af en sorgfälligt vårdad
  park, vittnande om hög ålder. Utanför densamma ligga eleganta farms och
  rika fält; sjelfva herrgården, som är mycket stor, är omgifven af en hög
  stenmur och vid den tunga jernporten, som öppnas för besökande, ligger
  ett litet kapell, som nu användes till boning för portvakten. Ofvanför
  dörren synes en ännu icke fullkomligt utplånad fresco-målning,
  föreställande den heliga jungfrun, som uppenbarar sig i skyn för några
  på knä bedjande munkar. Parken bär en dyster och föråldrad prägel;
  slottet är en mossbelupen, tvåvånings gråstens byggnad, med stora i de
  sekelgamla murarne oregelbundet infattade fönster; två torn höja sig vid
  hvardera ändan och öfverst på dem resa sig jernkors, vittnande om den
  tid då detta slott varit ett kloster. Den tunga dörren var af massivt
  jern och förde tanken tillbaka till tider, då den för de arma qvinnor
  som dvaldes derinne, ofta blott öppnades för att föra dem från grafven
  ofvan, till grafven under jord.
  
  Uti en af de stora salarne satt lord Suffridge framför en antik
  marmorkamin, med i naturlig storlek uthuggna hjeltefigurer. Lorden var
  en man af omkring femtio år; hans profil hade kunnat tjena en
  bildhuggare till modell, men hans lifliga, oroliga ögon stämde illa
  öfverens med det silfverhvita håret, som knappast mera betäckte hjessan.
  Hans klädsel var oklanderlig och bar prägeln af den äkta gentlemannen,
  som hedrar sitt eget sällskap lika mycket som andras. Klockan var sju;
  och rummet, upplyst af endast några få ljus, hade ett dystert utseende;
  på ett litet bord invid lorden brunno två vaxljus uti en fint arbetad
  stake med blå skärm. Lord Suffridge höll en bok i handen, men hans
  tankar voro synbarligen långt borta, hvilket syntes af den stirrande
  blick, han riktade mot ett af rummets mörka hörn. Plötsligt tycktes han
  vakna ur sina drömmar, reste sig häftigt upp samt började med oroliga
  steg mäta det stora rummet. Vid hvarje af dessa steg hördes ett doft
  återljud från väggarne och de ord, han utan sammanhang yttrade, genljödo
  hemskt omkring honom.
  
  -- Hvad jag saknar henne! utbrast han, förande handen öfver pannan och
  den kala hjessan. Ensamheten, ja ensamheten är allt, hvad jag för min
  ålderdom vunnit; ... gift, åter gift och ännu engång gift och dock
  ensam!
  
  Han gjorde åter flere slag i rummet, fördjupad i sina dystra tankar.
  Småningom öfvergick hans ansigtsuttryck nästan till förtviflan; han
  kastade sig uti den stora länstolen, med hufvudet tillbakalutadt, och
  hans bittra skratt tycktes liksom söka ett gensvar i den storm som
  hemskt hven genom fönstren.
  
  Till hvad har jag kommit efter att hela mitt lif hafva sökt lyckan? Tre
  gånger har jag genom äktenskapet trott mig finna henne och lika ofta ha
  mina förhoppningar blifvit svikna; en son hade jag ock, men honom ryckte
  döden ur mina armar, och den enda, som återstår af dem, som stodo mig
  närmast, är långt ifrån att uppfylla de förhoppningar jag ställt på
  henne; vi förstå ej hvarandra och dock är hon mig så kär; hennes
  oböjliga sinne påminner mig om mitt eget, men jag känner, att hon eger
  det som jag alltid saknat, ett rent samvete och en fast tro på allt
  godt. Hon är mig öfverlägsen och dock är hon mitt eget barn; denna tanke
  är olidlig, men hon måste lyda mig; kan jag ej på annat sätt försona
  hvad jag brutit, så skall det åtminstone ske genom att kufva en själ,
  som är lika oböjlig som min egen. Hon måste blifva hans hustru, annars
  skall jag få ingen ro för hämdens vreda makter ...
  
  Några minuter förflöto under tystnad. Hans ansigte uttryckte en allt
  djupare förskräckelse och blicken irrade oroligt omkring. -- Jag vet ej
  hvaraf det kommer sig, fortfor han, att jag dessa sednare tider allt
  jemt känt någonting liknande fruktan; om natten vaknar jag plötsligt,
  gripen af fasa; flere gånger har jag drömt, huru jag springer efter min
  Lucy, men att hon sväfvande undflyr mig tills jag vanmäktig faller till
  jorden, då jag hör en röst, ja den rösten som jag mest af alla bäfvar
  för, ropa till mig: "Ingen försoning kan utplåna det förflutna;" en
  isande kyla genombäfvar mig; och jag vaknar. Förr har jag aldrig trott
  på någonting så dåraktigt som drömmar, men tanken kan man ej betvinga
  och nu har jag icke längre Lucy här, som med sin englalika röst lugnar
  min oro. Jag gaf vika för hennes önskan att få tillbringa ett år hos sin
  gudmor i Amerika; ja väl -- men härnäst måste hon vika för min vilja.
  Men om Lucy icke mera skulle återkomma? nej, omöjligt! Hon är visst rik
  nog, sedan jag lemnade hennes möderne-arf i hennes händer ... men nej,
  det kan hon icke göra, så hårdt kan jag ej blifva straffad och så mycket
  kan hon ej likna mig. Snart borde posten komma och med den måhända bref
  om hennes återkomst. Jag emotser denna stund både med längtan och
  förskräckelse, ty jag anar att svåra strider förestå mig.
  
  Vid de sista orden hördes på afstånd rullandet af en vagn som snart
  stannade. Lord Suffridge reste sig häftigt, men återsjönk snart på sin
  plats. Hans båda händer omfattade krampaktigt stolen; ögonen riktades
  emot dörren; han vågade ej andas, ej röra sig. Några minuter förflöto
  sålunda, hvarefter dörren öppnades och en gammal trotjenare inträdde,
  som anmälte, att unga baronet Edvard Glithingham just nu ankommit och
  önskade att få träffa lorden.
  
  En suck ur lordens bröst lät ana ett sviket hopp, men när han svarade
  att baroneten var välkommen, hade hans ansigte samt hela hans sätt
  antagit ett lugnt och gladt utseende och det var med utsträckta armar
  och ett utrop af glädje, som han tog ett steg emot sin gäst.
  
  Några ord om sir Edvard äro här nödvändiga, förrän vi förklara ändamålet
  med hans besök. Han var stor och väl vext; och hans ansigte hade
  någonting nobelt och intagande; hans ögon hade ett godt uttryck och
  kring munnen spelade ett vemodigt leende, då den ej uttryckte förakt
  eller vrede. Vid en flyktig bekantskap kunde man känna sig frestad att
  anse honom för en särdeles god och hederlig menniska, ehuru något
  inskränkt på förståndets vägnar. Men ju längre man såg och ju mera man
  var tillsammans med honom, desto mera klart framstod hans dubbla
  karakter, hvilken var en blandning af de mest låga känslor i förening
  med en vana att uttala upphöjdare grundsatser. Sjelf ansåg han sig för
  en framstående man, men hans handlingar bildade en skarp motsats
  härtill.
  
  Han lefde med sin mor i Sussexshire; tidigt hade han förlorat sin fader,
  som fallit ett offer för en okänd mördares hand, hvarefter han uppvext,
  vårdad af en alltför svag och olycklig moder, utan att några band lades
  på hans sinnes vildhet. Redan för halftannat år sedan hade lord
  Suffridge lofvat honom sin dotter Lucys hand, ehuru han mer än väl
  visste, att hon icke hyste någon ömhet för denne sin blifvande make. Men
  i denna fråga skulle inga böner förmå lorden till eftergift, dessutom
  hade Lucy ett för stolt sinne för att knäböja ens för sin fader.
  
  Med ett utseende af liflig glädje kastade sig sir Edvard uti sin
  tillkommande svärfars armar och utropade "Jag kan ej säga, huru glad jag
  känner mig att få återse eder, mylord, och huru högt jag uppskattar
  lyckan att ha rönt ett sådant emottagande från eder sida. Men jag erfor
  nyligen den smärtsamma nyheten att min dyra fästmö ännu ej återkommit;
  när väntar ni henne, mylord?
  
  -- Innan jag svarar, måste jag bedja dig, min bäste Edvard, taga plats,
  svarade lorden som var blek och darrande. Sedan de båda männen satt sig
  ned, fortfor han: -- Jag kan icke med säkerhet bestämma, när min Lucy
  återkommer, emedan hennes hemresa är beroende af många omständigheter,
  framför allt af passande ressällskap, men längre än en månad torde vi ej
  behöfva vänta på henne.
  
  -- En månad! utropade Edvard; ännu en hel evighet efter denna långa
  pröfningstid, som varit mig så svår att uthärda; hade ej den ljufvaste
  framtid lett emot mig och hade ej min älskade Lucys förbud att uppsöka
  henne före hennes återkomst qvarhållit mig, skulle jag längesedan styrt
  min kosa till det land, som innesluter hela min framtid.
  
  Vid dessa sista ord hade lord Suffridges ansigte antagit ett mörkt
  uttryck.
  
  -- Har hon förbjudit dig att återse henne före hennes hemkomst?
  besynnerligt, mycket besynnerligt ...
  
  -- Hvad finner ni, mylord, för besynnerligt häruti? afbröt honom sir
  Edvard, som med synbar oro följt lordens ansigtsspel. Ingenting, min
  gode Edvard, ingenting, det var blott en ofrivillig tanke, som ett
  ögonblick fick rum inom mig. Jag förmodar att det blott varit en
  försigtighet af henne, emedan Lady Rush ofta tillbringar sin tid på
  resor och du sålunda kunnat få resa förgäfves utan att träffa dem hemma.
  
  Denna förklaring var visserligen ganska sökt, men tycktes dock
  fullkomligt tillfredsställa Edvard, som på sin blifvande svärfaders
  fråga, huru lång tid han ämnade skänka honom, svarade, att han gerna
  skulle tillbringa några dagar på Abbey-Hall, för att med lorden hinna
  tala angående framtiden. Lord Suffridge ringde; samma gamle trotjenare
  trädde in, och erhöll befallning att iordningställa den röda kammaren i
  öfre våningen; denna förklarades dock icke vara uti det skick att den
  kunde hysa Abbey-Halls blifvande herrskare. Intet annat rum fanns att
  tillgå för denna natt än "gröna kammaren" i samma våning. Då detta rum
  nämndes, bleknade lorden åter.
  
  -- Det är denna kammare, som Lucy har så kär och mest uppehåller sig
  uti; och ehuru jag för min del ej just tycker om det, låter jag dock
  hålla den, liksom min dotters öfriga våning, i ordning. Det är en liten
  nyck hos henne, som jag ej vill sätta mig emot. Rummet är icke beqvämt,
  men för en natt hoppas jag, du ursäktar mig, då din ankomst var så
  oväntad.
  
  -- Min bäste lord, detta rum har blifvit mig dubbelt kärt, sedan jag
  hört, att min fästmö har en skild förkärlek derför, svarade Edvard
  hvarefter den gamle Anders gick ut för att verkställa den honom gifna
  befallningen; uti hela hans väsende kunde man dock tydligt läsa ett
  slags ovilja, eller någonting liknande förargelse öfver det honom gifna
  uppdraget.
  
  -- Hvad har han här att göra? mumlade han för sig sjelf, och jag som
  icke hade något annat rum i ordning ... men nu är det för sent ... och
  detta rum, som Mylady håller så kärt, skall nu under hennes frånvaro
  bebos! Hvad jag kan vara uppbragt på mig sjelf! Huru skall jag kunna
  möta Myladys blick, när hon ser på mig med sina stora blå ögon och mild
  som en engel säger: -- Anders, hvarför har du låtit någon bo uti det
  rum, som jag mest älskade? När hon talar så der, så önskade jag, att hon
  någon gång blefve riktigt ledsen, men nej, det blir hon aldrig! Alltid
  är hon mild, blott när hon hör en osanning eller får veta af en sådan,
  blir hon helt röd i ansigtet; hennes ögon tåras af smärta och den
  medlidsamma blick hvarmed hon då betraktar den felande, kommer honom att
  känna sig förkrossad af sitt eget samvetes förebråelse. Huru skulle jag
  ej längta efter hennes återkomst, om ej detta giftermål med sir Edvard
  skulle komma i fråga! Nej, jag kan ej fördraga honom, och det kan Mylady
  ej heller, fastän hon kan beherrska sin motvilja, men förställa sig, det
  kan den engeln aldrig!
  
  Under denna monolog hade Anders hunnit till sitt rum, och sedan han ur
  ett skåp framtagit flere nycklar, tändt ett ljus, som han satt i en
  lykta, begaf han sig ut i den långa korridoren, der han stannade utanför
  en dörr, på hvilken han knackade. En röst inifrån bad honom stiga in,
  efter att först hafva gjort sig underrättad om hvem det var. Uti ett
  litet nätt och prydligt rum, satt en gammal qvinna i soffan, framför ett
  sybord och stickade på sin strumpa.
  
  -- En stor nyhet, mrs Johns, började Anders, men icke sådan vi önska;
  sir Edvard är här och skall tillbringa denna natt i gröna kammaren.
  
  -- Gud barmhertig! utbrast mrs Johns, lyftande sina ögon från arbetet
  och aftagande sina glasögon; aldrig kan det vara möjligt, att baroneten
  skulle bebo Myladys rum, -- nej, Anders har blott velat skrämma mig.
  
  -- Nej, bästa mrs Johns, intet skämt kommer nu tyvärr i fråga. Det är
  visst mitt fel, men intet annat rum var så i ordning att det kunde
  begagnas till sofrum, och baroneten kom öfver oss liksom från skyarne.
  
  -- Ja, det var mycket illa gjort utaf er, mr Black, att ställa så till.
  Men sålunda går det, när jag är sjuk och icke kan ha tillsyn öfver allt;
  nog skulle jag alltid hållit ett rum i beredskap för oförutsedda
  händelser. Och baroneten skall nu sofva i den säng der Myladys mor, Gud
  vare hennes själ nådig! ... uppgaf sin anda? Nej, det är omöjligt!
  
  -- Nu är det ej längre tid att oroa sig häröfver, ty vi måste ställa
  allt i ordning för den blifvande arftagaren och Lady Lucys fästman ...
  nej, jag har svårt att få dessa ord öfver mina läppar. En sådan man åt
  denna engel! ... det är synd och skam att lorden skulle gifva sitt löfte
  utan Myladys samtycke, men vi känna den gamle herren och veta att det
  som engång är sagdt, det är sagdt, och icke en bokstaf deruti får
  ändras. Vill ni icke derföre, mrs Johns, vara god och kalla på eder
  qvinliga bataljon och gifva dem de förhållningsordres, som jag ej
  begriper mig på? Jag går emellertid på förhand till gröna kammaren och
  ställer undan Myladys saker, som hon visst icke önskar att sir
  Glithingham skall få röra.
  
  -- Ja, ja det skall ske, ehuru jag ej kan få ur mitt hufvud att Anders
  handlat mycket oförnuftigt och att man vid hans ålder borde hafva litet
  mera omtanke och icke så der ...
  
  -- Nog, nog mrs Johns! Nu hinner jag ej höra på mera, men sednare skall
  jag komma tillbaka, då ni kan blifva i tillfälle att få afsluta er
  vackra predikan, hvars början gifver mig en aning om fortsättningen och
  slutet. Jag måste nu gå att se efter qvällsvardens servering, ty tiden
  brådskar.
  
  Med dessa ord lemnade Anders rummet, der mrs Johns en stund förblef
  sittande med händerna i kors, försänkt i djupa tankar. Småningom började
  orden åter bana sig en väg öfver hennes läppar: -- Skall någonting
  blifva gjordt med omsorg, så måste man nödvändigt sjelf vara med, eljest
  uträttas ingenting med förstånd. Fast Anders är en bra karl, så är han
  dock blott en karl, och han förstår sig ej det minsta på sådant. Men nu
  försummar jag mig ... hvarpå hon häftigt ringde på en klocksträng, som
  hängde öfver soffan. -- Jag är mycket ledsen, fortfor hon, och kunde jag
  blott gå, så skulle jag nog hitta på någon utväg, men den förargliga
  gikten har alldeles förlamat mig. Hvad skall Mylady säga när hon kommer
  hem? Hennes egen mors rum! Stackars barn! Man kunde nästan tro att hon
  anar till alla de suckar och tårar, som uppstigit från denna sjukbädd!
  
  Medan hon ännu talade, inträdde, den ena efter den andra, sju stycken
  tjensteflickor hvilkas utseende och klädsel vittnade om deras olika
  tjenstegrader. Sedan alla voro samlade, tog mrs Johns till ordet med en
  befallande och öfverlägsen mine, hvilken hon i tjenstefolkets närvaro
  alltid påtog, ty hon fordrade mycken respekt och var lika sträng som hon
  var omtyckt, hvilket i hennes ställning är någonting ganska sällsynt.
  
  -- Nu, mina barn, skolen i raskt gripa verket an, ty den ädle baroneten
  sir Edvard Glithingham har anländt och mr Black väntar eder i gröna
  kammaren för att ställa den i ordning till hans emottagande. Jane, här
  är nyckeln till linneskåpet, tag fram, ur afdelningen för förnämare
  gäster, lakanen och örongottsvaren n:o 3 och tvenne handdukar med rosor
  och vindrufvor i bården, också n:o 3. -- Medan hon ännu talade, hade hon
  ur en stor korg på bordet framtagit en nyckel, den hon räckte åt Jane:
  -- Akta elden! Man kan aldrig vara nog försigtig med den.
  
  Jane neg och nickade till tecken att hon hade förstått, samt ilade ut.
  
  -- Du, Evelyne, fortfor mrs Johns, skall taga ljus ur den stora lådan
  och sätta dem i silfverstakarne, som redan stå i rummet, samt för resten
  ställa allt på sin plats; glöm ej dricksvattnet och tändstickorna; i
  morgon skall du i god tid se till, att röda kammaren blir eldad och
  ställd i ordning, ty baroneten skall då flytta dit. Ni andra, Bab och
  Lilly, Kate och Mary skolen alla genast begifva eder till gröna kammaren
  och der afvakta mr Blacks befallningar. Gån nu, mina barn!
  
  -- Och jag, hvad skall väl jag göra? sade en sakta röst. -- Du, Alice
  lilla, har också någonting, som du måste uträtta, du skall öfver allt se
  efter om några af Myladys saker ligga framme, mr Black skall visst lägga
  dem undan, men aldrig kan man i sådana fall lita på en karl; sedan skall
  du vackert lägga dem i ordning i någon tom byrå i Myladys rum. Du är
  Myladys kammarjungfru, och får derföre detta förtroendeuppdrag.
  
  -- Goda mrs Johns, törs jag fråga hvarföre baroneten just skall få bebo
  Myladys älsklingsrum, då så många andra finnas här på slottet och Mylady
  icke gerna vill att någon skall beträda det? Det är ju blott ni mrs
  Johns, mr Black och jag, som hafva tillstånd att få störa henne, då hon
  ibland för långa stunder instänger sig uti detsamma.
  
  -- Det vet jag nog, men med en fästman är det helt annat, ty honom unnar
  man gerna det bästa, och dessutom så är det Mylord som bestämt det och
  honom måste man lyda. Gå nu, min snälla Alice, och visa att du kan göra
  heder åt ditt kön, genom att snabbt och väl uträtta hvad jag sagt.
  
  -- Det kan ni lita på, mrs Johns, allt som rör Mylady uträttar jag
  mycket fortare och bättre än annat; jag skall skynda mig!
  
  -- Kom sedan hit tillbaka, kära barn, det är så trefligt, när du är här
  och håller mig sällskap, ty mr Black, som eljest brukar läsa för mig,
  har mycket att göra i qväll. Hon gaf den unga flickan ett tecken att
  aflägsna sig och snart hörde man hennes lätta steg genomila den långa
  korridoren.
  
  Sednare på qvällen hade mrs Johns den glädjen att se gamle Anders stiga
  in till henne, och länge sutto de gamla och talade om fordna gemensamt
  upplefda minnen.
  
  Ungefär vid samma tid satt lord Suffridge uti sitt kabinett, med dörren
  till sängkammaren öppen. Detta rum var upplyst af flere i kronan
  brinnande ljus, utom andra som öfverallt voro upptända så att icke en
  enda vrå var skum. På skrifbordet, framför hvilket lorden hade tagit
  plats, brann en sjuarmad kandelaber och vid hans fötter låg en stor
  Newfoundlands-hund, som med sina blickar uppmärksamt följde sin herres
  rörelser. Lorden satt och skref; pannan låg i djupa veck och hans mun
  var krampaktigt sluten. Emellanåt såg han upp från sitt arbete och
  kastade en misstrogen blick mot sängkammardörren, hvarvid äfven hunden
  oroligt blickade åt samma håll. Länge satt lorden så och skref, och allt
  starkare blef derunder det uttryck af bäfvan och tilltagande skygghet
  hvarmed han såg omkring sig. Men vi lemna honom vid hans arbete för att
  kasta en blick uti gröna kammaren, Lady Suffridges älsklingsrum, som nu
  upptogs af hennes föga älskvärde fästman.
  
  Hvarmed var väl han sysselsatt? Jo, han låg försänkt i en tung och djup
  sömn, hvarom de ljudliga och föga poetiska snarkningar, som regelbundet
  hördes bakom de tunga sidenförhängena kring hans säng, aflade ett
  ojäfaktigt vittnesbörd.
  
  Sjelfva rummet var möbleradt i gammaldags smak och väggarne beklädda med
  mörkgrönt damast, med förgyllda panelningar. Taket, liksom dörrarne
  pryddes af storartade målningar. I taket såg man Gud Fader sittande på
  en thron omgifven af englar, som flögo omkring, blåsande i basuner. På
  en af dörrarne syntes en mängd ansigten, hvilka voro liksom förklarade
  af det sken som utgick från höjden, och vid deras skuldror voro vingar
  fästade, större och mindre, allt efter den olika höjd de hade nått. På
  den motsatta dörren trängdes en massa förfärade anleten, hvilka med fasa
  sågo dit upp; och dessa varelser, hvilka voro utrustade med horn och
  långa klor, fasthöllo sig af alla krafter vid jorden. På den tredje
  dörren, emellan de båda andra, såg man en prelat i påfve-skrud; i den
  ena handen höll han en ofantlig nyckel hörande förmodligen till
  himmelrikets portar; denna höll han utsträckt mot den sida der de
  förklarade befunno sig, medan han åt de andra gjorde en afvisande
  åtbörd. Alla dessa i sammanhang med hvarandra stående taflor, voro
  konstnärligt utförda samt buro prägeln af katholicism och vittnade om,
  att klostret varit rikt och inom sina murar slutit stora förmågor, som
  för konsten blifvit förlorade; osäkert är, om de derföre blifvit vunna
  för himlen. Men låtom oss hoppas att den goda viljan tynger i Guds
  vågskål, samt att ett lif af bön och försakelse har någon betydelse i
  den stund då hjertats hemligaste känslor skola komma i dagen.
  
  För öfrigt hade rummet intet anmärkningsvärdt. Ett stort skrifbord,
  hvilket liksom alla de öfriga möblerna var af förgylldt träd, en
  gammalmodig säng, en högkarmad soffa och några stolar, var allt hvad det
  innehöll. Invid detsamma låg ett litet toilettrum, hvilket gjorde att
  det icke så mycket påminte om sin egenskap af sofrum.
  
  Men låtom oss för en tid lemna Abbey-Halls innevånare och återvända till
  vår gamla bekantskap, Lady S., som nu anlände till Liverpool.
  
  
  
  
                                   III
                       TVENNE SVIKNA FÖRHOPPNINGAR
  
  
  Att det fruntimmer, som på ångbåten väckte så mycket intresse, icke var
  någon annan än Lucy, lord Suffridges enda dotter, arftagerska till
  Abbey-Hall och sir Edvard Glithinghams trolofvade, hafva mina läsare
  tvifvelsutan redan gissat.
  
  För att kunna förklara många egenheter uti hennes karakter, hvilka
  eljest kunna synas alltför öfverdrifna, måste vi gå tillbaka till hennes
  tidigare lif.
  
  Hon var lord Suffridges enda barn, med hans första hustru, den älskvärda
  Lady Lucy, hvars namn hon äfven i dopet erhållit. Om lord Suffridges
  ungdom hade berättats många underliga saker, nu nästan glömda. Ofta
  inträffar det att förflutna händelser småningom försvinna i det dunkla
  framfarna, och endast qvarlefva uti några äldre personers minne,
  derifrån de dock ibland, likt från grafven uppstående vålnader,
  plötsligt framstiga i dagen, för att störa både dödas och lefvandes ro.
  
  Man omtalade, att han emot sin faders vilja hade velat gifta sig, och
  att denne då hotat göra honom arflös, samt att sonen det oaktadt flytt
  från hemmet, men blifvit tillbakavisad af den qvinna, han älskade,
  hvilken emellertid gift sig med en annan. Trogen denna sin kärlek,
  berättade man, hade han förföljt föremålet för densamma, som mycket
  hastigt blifvit enka, och med sin späda son nödgats gömma sig undan
  honom. Nästan samtidigt härmed förlorade han sin fader och blef till
  allas öfverraskning -- herre till Abbey-Hall.
  
  Några månader efter det han tillträdt denna besittning, gifte han sig
  med lord Earlys sköna dotter, som blef en älskvärd värdinna uti hans
  hus, samt en mild och trogen maka. Oaktadt alla hennes bemödanden att
  sprida glädje och trefnad omkring honom, lyckades hon ej skingra hans
  dystra lynne, som var oöfvervinneligt. Mången gång utbröt det tillochmed
  i anfall liknande vansinne, och då vakade hans hustru, med de trogne
  tjenarne Anders Black och mrs Johns, långa veckor vid den sjukes säng.
  En gång då hon ensam satt vid sin sjuke makes sida, hade hon blifvit så
  uppskrämd -- om det sedan var af hans ord, eller vilda uppförande,
  känner man ej -- att hon häftigt insjuknade. Innan hon föll uti den
  svåra hjerninflammation som slutade hennes dagar, bad hon att ingen
  annan än mrs Johns och Black, som äfven vårdade lorden, skulle få sköta
  henne, och för att de måtte kunna härda ut dermed, lät hon dem föra sig
  till det rum som låg närmast till hennes makes. Men då de trogna
  tjenarene märkte att den enas yrsel försämrade den andras, återförde de
  den medvetslösa Ladyn till den gröna kammaren i öfre våningen, förenad
  med lordens rum genom en spiraltrappa. Deras tillgifvenhet kände inga
  gränsor och deras sorg var derföre djup då de sågo sin älskade matmoder
  dö uti deras armar.
  
  När lord Suffridge ändtligen tillfrisknade från sin svåra sjukdom, som
  var det häftigaste anfall af vansinne han hittills haft, vågade man ej
  på länge meddela honom detta hårda slag. Emellertid hvilade Lady Lucy
  redan se'n länge uti den praktfulla familjegrafven som prydde
  Abbey-Halls kyrkogård. Åt lorden sade man att hon rest bort, och att hon
  snart skulle återkomma, men för att lugna det raseri, hvaruti denna
  underrättelse försatte honom, blefvo de tvungna att säga ut hela den
  hårda sanningen. Han åhörde den lugnt och hans första tanke var att taga
  reda på, om begrafvningen varit ståtlig, och hans andra, att utforska
  hvad hans sjukvaktare möjligen kunnat uppsnappa om hans förflutna lif.
  Men allt hvad han under sin yrsel talat, hade varit dunkelt, och intet
  namn hade derunder undfallit honom; blott afbrutna ord hade låtit dem
  ana att han dolde någon dyster hemlighet inom sig. Man lät honom
  åtminstone förblifva i denna tro. Inom sig fattade han dock det fasta
  beslutet att aldrig släppa de begge tjenarne ifrån sig, ty han kunde
  säkrast räkna på deras tystlåtenhet, då han hade dem under sin uppsigt
  på det aflägsna slottet.
  
  Mången afton sutto dock hofmästaren och mrs Johns under ifriga
  rådplägningar om de skulle stadna qvar hos lorden, eller lemna hans
  tjenst. Sannolikt skulle de hafva bestämt sig för det sednare, om icke
  den lilla sjuåriga Lucy, som af sin döende moder blifvit anförtrodd i
  deras vård, på dem hade utöfvat en stark dragningskraft. De beslöto
  således att för barnets skull stadna qvar, emedan de ej vågade lemna
  henne ensam, med den till hälften vansinnige fadren. Länge kände lord
  Suffridge liksom en viss afsky för det moderlösa barnet, som emellertid
  inom de dystra murarne och de sekelgamla trädens skugga, utvecklade sig
  till en frisk och glad blomma. Omhuldad af de båda trotjenarnes
  kärleksfulla vård, uppfostrad utan någon gifven plan, uppvexte hon fri,
  utan sorger, och utan någon aning om att det kunnat vara annorlunda. För
  sin fader erfor hon städse en viss rädsla och var alltid i hans närvaro
  tyst och lydig; detta lade dock intet tvång på hennes lif, ty hon såg
  honom endast några minuter under dagens lopp, då hon fick komma och
  kyssa hans hand, hvarefter hon genast, efter erhållen tillåtelse att
  aflägsna sig, skyndsamt försvann genom dörren, der någon af hennes gamla
  vänner alltid väntade på henne. Blott ett enda annat barn fanns på
  slottet och det var den lilla Alice, hvars bekantskap vi redan gjort i
  mrs Johns rum. Hon var dotter till den första Ladyns fordna
  kammarjungfru, och det leende barnaansigtet hade en sådan tjusning på
  Lucy, att man slutligen ej kunde uttänka något hårdare straff, än att på
  en hel dag ej låta henne få se Alice. Lucy var tio år gammal då lord
  Suffridge en dag, efter återkomsten från den första utflykt från hemmet
  han företagit sedan sin hustrus död, förkunnade mrs Johns att allt på
  slottet skulle ställas i ordning, emedan han snart ämnade hemföra en ny
  Lady Suffridge. Detta skulle de underrätta den lilla Lucy om, samt
  tillika lära henne att kalla sin nya styfmoder mamma.
  
  När de båda trogna tjenarne efter att ha hört denna nyhet, lemnade
  lordens rum, sågo de förskräckta på hvarandra. Black följde mrs Johns
  tätt i spåren, då hon med brådskande steg ilade upp till sitt rum; väl
  anlända dit, stannade de och betraktade en stund hvarandra under ljudlös
  tystnad, hvilken slutligen bröts af Black i det han sade:
  
  -- Hvad tänker ni härom?
  
  -- Hvad jag tänker? Alldeles detsamma som ni sjelf, mr Black, att vi
  aldrig hade tänkt oss möjligheten att lorden ännu engång skulle företaga
  sig någonting dylikt. En fru i huset som skall intaga Lady Lucys plats!
  och som jag skall måsta niga för; nej, det gör jag då bestämdt icke. Jag
  kan lefva ett oberoende och bekymmerslöst lif och lemnar derföre utan
  vidare detta hus. Ni, mr Black, kan göra hvad ni behagar, men jag
  stannar icke qvar.
  
  Black närmade sig mrs Johns, fattade hennes hand uti sin och sade mildt:
  
  -- Tror ni, mrs Johns, att jag känner mig tillfreds vid tanken att lyda
  under en annan matmoder än Lady Lucys dotter; ty det har alltid varit
  mitt hopp att lefva så länge att jag finge se det lilla englabarnet
  såsom min värdinna; men nu lemnar jag huset mindre än någonsin, ty Lucy
  behöfver oss bättre än förr. Hvad skall det blifva af det stackars
  barnet och hvem vet, hurudan den nya Ladyn blir, ty af en styfmoder har
  man litet att hoppas. Och skulle vi väl nu glömma hvad den andra vid sin
  död bad oss om? Nej, icke kan ni, mrs Johns, hafva hjerta att lemna det
  arma barnet, så länge vi kunna vara henne nyttiga. Gud och den älskade
  Lady Lucy se ned ifrån himmelen och vilja att vi skola vårda barnet, som
  vore det vårt eget. Endast döden kan rycka oss från den plats vi här
  hafva intagit, icke sant, mrs Johns? Hade jag icke uti min ungdom begått
  den dumheten att gifta mig med en kokett flicka, innan ni, mrs Johns,
  var enka, och hade jag ej varit så gammal då hon dog och lemnade mig
  ensam utan barn att sörja för, så skulle jag för längesedan sagt till
  eder:
  
  -- Mrs Johns, låtom oss blifva man och hustru, och sålunda i kärlek vara
  far och mor för den unga Lucy, men nu ...
  
  -- Är det för sent, slutade mrs Johns, och blickade på Anders med ett
  par ännu lifliga och vackra ögon, och Anders såg helt lycklig ut vid den
  tanken, att om de begge varit yngre, skulle han sannolikt fått ett
  jakande svar.
  
  -- Nå, huru är det nu med ert beslut? Lemnar ni Abbey-Hall?
  
  -- Ack, så den Anders kan tala, sade hon, aftorkande en tår som långsamt
  rullade ned för kinden. Ehuru det nu är för sent att begå en sådan
  galenskap som att gifta sig, så vilja vi dock besluta att aldrig
  öfvergifva vårt gemensamma verk. Så länge Lucy behöfver oss, skola vi
  icke lemna henne, och liksom jag i egenskap af er hustru icke skulle ha
  gjort det, skola vi äfven nu som gamla, goda vänner ständigt följas åt.
  
  -- Tack, min länge älskade, trogna vän Jenny! Efter att hafva sagt dessa
  ord, rodnade han öfver sin djerfhet och kysste hennes magra hand, för
  att dölja den sinnesrörelse som bemäktigat sig honom.
  
  Mrs Johns åter, tycktes en stund hafva förflyttat sig tillbaka till sin
  ungdom och brast ut i en konvulsivisk gråt, sannolikt för det
  möjligheten att blifva lycklig, hade för sent inträffat. Anders, som
  mera än någonting annat fruktade för att visa sina tårar, afbröt det
  rörande uppträdet: -- Nej, nu måste jag skynda mig till vårt älskade
  barn för att lära henne säga det rysliga ordet; måhända faller det
  Lorden i morgon in att fråga om hon vet det och då kunde hon dyrt få
  plikta för vår försummelse.
  
  -- Ni har rätt, Anders, sade mrs Johns, ännu svagt snyftande; gå ni
  förut, jag kommer snart efter.
  
  De båda gamla hade ständigt lärt Lucy att hennes moder var i himlen och
  icke kunde återkomma till jorden, samt att hon aldrig mera kunde få en
  moder, sedan denna, hennes skyddsengel var borta. Det blef nu för dem
  ett mycket svårt arbete att med ens förklara för henne det en ny moder
  skulle uppstå, som hon måste mycket hålla af. Det var långtifrån med
  glädje och öfvertygelse som de gamla meddelade henne detta, och liksom
  instinktmässigt stretade äfven hon emot all lärdom uti detta afseende.
  Sedan hon en stund helt tåligt lyssnat härtill, brukade hon lugnt fråga:
  -- Hvarföre skall det nu med ens vara så? Jenny och Anders ha ju ofta
  sagt att jag aldrig skall säga något, som jag ej begriper och nu viljen
  j att jag skall förstå att, ehuru min mamma är död och icke mera kan
  lefva, jag dock skall hafva en mamma, som kommer hit och som lefver?
  Anders och Jenny brukade då helt rådvilla se på hvarandra.
  
  Emellertid hade lord Suffridge rest, efter att hafva lemnat ytterligare
  befallningar om anordningarne för emottagandet af den nya värdinnan, som
  han efter en månad skulle ditföra. Lady Lucys våning skulle putsas upp,
  ehuru ingenting der behöfde ändras; lyckligtvis fick gröna kammaren
  lemnas orörd, emedan den ej hörde till Myladys rum, utan utgjorde ett af
  de många gästrum som slottet hade att bjuda på. Detta rum höllo de begge
  gamla trotjenarene heligt och de sörjde nog för att ingen fick bebo det.
  För Lucy var det välbekant, liksom de målningar som prydde detsamma, dem
  mrs Johns ofta förklarat för henne, dervid hon dock sällan underlät att
  tillägga, att det blott var en styggelse af menniskorna att framställa
  Gud med stort skägg och blå mantel samt påfven med nycklarne till
  himlens portar. Detta rum hade blifvit Lucy kärt och der älskade hon att
  tillbringa långa timmar, endera alldeles allena eller i sällskap med
  Alice, då de begge lyssnade till gamla Jennys berättelser om modrens
  död, om Guds nåd och rättvisa samt om påfvens oförskämdhet att tro sig
  vara en så helig man, ehuru han ej var annat än en skamfläck för
  kristenheten. Lucys lynne var mycket stämdt för religionen och det var
  underbart att se huru allt nytt, hon i detta ämne fick höra, gaf hennes
  barnsliga tankar sysselsättning, och huru ofta för hennes ålder
  öfverraskande anmärkningar förvånade hennes gamla lärare och lärarinna.
  
  En månad hade förflutit, sedan lord Suffridges afresa, när ett bref från
  honom anlände till mr Black, deruti denne underrättades att de efter en
  vecka finge invänta sitt herrskap. Allt var i ordning, och nu voro de
  gamla ifrigt sysselsatta att ställa så till, att Lucy skulle göra ett
  godt intryck på sin styfmoder. Huru många timmar hade ej de båda gamla
  tillbragt under allvarsamma rådplägningar om hurudana kläder de skulle
  låta göra åt den lilla flickan; Myladys gamla garderob hade blifvit
  framdragen och bland hennes klädningar och spetsar hade man utvalt dem
  som bäst ansågos passa för Lucy. Nu voro alla i ordning att emottaga
  sitt väntade herrskap; betjenterne stodo iklädde sina galadrägter; mr
  Black hade prydt sina gamla vador med ett par silkesstrumpor, sina skor
  med stålspännen; resten af kostymen utgjordes af svarta sammets
  knäbyxor, rock af samma tyg, samt hvit väst och halsduk. Mrs Johns hade
  påtagit sin svarta sidenklädning och hvita tyllmössa samt höll vid
  handen den lilla Lucy, hvars blonda lockar nedföllo på en bländande hvit
  hals. Henne hade de klädt uti en blå sammetsklädning med bred spets i
  kanten och korta genombrutna strumpor, som läto se ett par präktiga om
  helsa och styrka vittnande ben. Hon var vacker som en dag och den goda
  mrs Johns ögon hvilade ömsom med stolthet på det älskade barnet ömsom på
  den ståtligt utstyrde Anders.
  
  De hade icke väntat länge, innan de sågo en vagn rulla längs den stora
  alléen och stadna vid porten. Betjenterne ilade på en vink af Anders de
  kommande till mötes, men han sjelf gick med en viss stolthet ned för de
  få trappstegen till gården och anlände just i rättan tid för att hjelpa
  ut lord Suffridge, som efter en kort helsning i sin tur hjelpte sin unga
  maka att stiga ned. Han bjöd henne med mycken högtidlighet armen och
  presenterade mr Black, som bugade sig just så mycket som tillfället
  tvingade honom att göra. Kommen uppför trappan, tog lord Suffridge utan
  att skänka Lucy eller mrs Johns en enda blick, sin hustrus hand, förde
  den till sina läppar och sade:
  
  -- Ett hjertligt och innerligt välkommen, min dyra Lady Suffridge! detta
  är nu ert hem, och jag vill hoppas att ni der skall finna trefnad. Nu
  blef han varse mrs Johns som med Lucy hade närmat sig och tillade: --
  Här får jag presentera min dotter Lucy och den förträffliga mrs Johns.
  Lucy, kyss din moders hand. Barnet lydde, men man såg att hon gjorde det
  med fruktan. Lady Elvine omslöt henne i sina armar, blickade henne sedan
  in i ansigtet och sade:
  
  -- Älskade barn, jag kommer visst att hålla mycket af dig, ty du ser så
  snäll ut! Derpå räckte hon mrs Johns sin hand och tillade: "Jag har
  hört, att ni för det kära barnet varit en annan moder; nu få vi
  tillsammans dela lyckan att uppfostra henne. Dessa få ord voro nog för
  att komma den lilla Lucy att vänligt se upp till sin nya moder, slå sina
  armar kring hennes hals och utbrista: "Nu vill jag gerna kalla dig
  mamma, ehuru det först kändes så svårt".
  
  Mrs Johns och Black, som äfven hade hört Lady Elvines ord, ljusnade
  hastigt upp, deras långa och missnöjda ansigten öfvergjötos af ett
  glädjeskimmer som gaf hela betjeningen ett annat sinne. Hittills hade
  allt blifvit gjordt med en viss ceremoniös etikett, men nu blef det med
  ens annat af, och endast lorden tycktes med otålighet afvakta slutet på
  en scen som, i hans tycke, alltför länge uppehöll dem vid den öppna
  dörren till salongen.
  
  När Elvine fått af sig sina öfverplagg, tog hon sin mans arm, räckte den
  högra handen åt Lucy som fick följa med, och sålunda gjorde den unga
  värdinnan sitt första inträde uti det hus, der hennes ankomst med så
  mycken fruktan blifvit emotsedd.
  
  Lord Suffridge förde henne med samma högtidlighet till en soffa i den
  ståtliga och väl upplysta salongen, samt bad henne nu riktigt taga huset
  i besittning och komma ihåg att allt der stod till hennes disposition.
  Elvine tryckte med rörd tacksamhet hans hand och drog Lucy närmare till
  sig samt kysste henne med värme. När hon gjorde det, syntes en rynkning
  på lordens panna och han anmärkte att tiden nu vore inne att skicka Lucy
  till sängs. Elvine kastade en bedjande blick på sin man, som tillade att
  det nog fanns tillräckligt många dagar och aftnar qvar och att man ej
  behöfde störa barnets vanor.
  
  Elvine omfamnade hjertligt den lilla flickan, som slog sina armar kring
  hennes hals och började bittert gråta.
  
  -- Hvarföre gråter du, Lucy? frågade Elvine sakta:
  
  -- För att jag är så lycklig i afton.
  
  -- Elvine, skäm ej bort barnet, jag kan ej fördraga tårar och pjunk; kom
  nu barn och kyss min hand och gå sedan och lägg dig.
  
  Lucy tycktes vara ännu mera rädd än förr för sin fader, samt lydde
  darrande och återhållande sina tårar och ilade derefter, utan att se sig
  tillbaka, till dörren, öppnade den häftigt och först sedan hon åter
  befann sig hos mrs Johns, utbrast hon igen uti en konvulsivisk gråt. Mrs
  Johns som sällan sett Lucy gråta, undrade hvad som händt, men fick blott
  veta "att mamma var så god och att hon var så rädd för pappa".
  
  Lady Elvine var en sexton års gammal, oerfaren och blyg flicka, då
  hennes fader förkunnade henne att lord Suffridge, som några veckors tid
  vistats hos dem för att jaga, anhållit om hennes hand, samt redan fått
  ett jakande svar.
  
  Elvine, som ända till sin äldsta systers giftermål blifvit hållen i
  barnkammaren, hade först nyligen fått börja äta vid föräldrarnes
  middagsbord och deltaga uti slottets nöjen; hon hade blifvit uppfostrad
  med fåfänga, men egde ett godt hjerta.
  
  Lord Suffridges giftermålsanbud fyllde föräldrarnes hjertan med omätlig
  glädje och stolthet, och Elvine sjelf tycktes det som den högsta lycka
  hon kunde eftersträfva att få ett stort namn och rikedom. En dålig
  uppfostran kan dock ej utrota allt det goda som hjertat innesluter, och
  dertill kan man räkna den friskhet som ungdomen eger uti sina
  föreställningar om lifvet. Fåfänga, egenkärlek och lättsinne kunna lätt
  bemäktiga sig ett ungt hjerta, men i djupet deraf finnes dock en längtan
  qvar efter den rena lyckan, till dess att ofta den sorgliga erfarenheten
  bortplockar derifrån ända till den sista förhoppningens blomma. Den
  första tiden efter denna underrättelse befann sig Elvine liksom uti en
  glädjeyrsel. Att blifva Lady Suffridge, ega ett slott, att hafva
  förvridit hjernan på den dystre, högmodige lorden och det redan vid
  första anblicken, ehuru hon, som hennes moder brukade säga, ännu nästan
  var ett barn, allt detta var mer än lycka, det var en triumf. Men då
  lord Suffridge återkom och på hennes finger tryckte förlofningsringen,
  då hon ej af honom hörde ett ord om kärlek och ej kände sitt eget hjerta
  klappa, blef det tomt i hennes inre. Hon började omedvetet ana att ett
  slott och Lady-titeln icke voro allt hvad hon önskat sig. När hennes
  fästman första gången sade att han hade en dotter, blef Elvine förtjust,
  ty hon hade alltid tyckt om dockor och nu kunde hon långa stunder sitta
  framför spegeln och göra moderliga miner och hålla förmaningar för sin
  blifvande dotter, den nioåriga Lucy, som hon ännu ej hade sett. Detta
  förklarar den glädje hon erfor, då hon första gången hörde barnet kalla
  henne "mamma".
  
  Man kan svårligen föreställa sig det intryck, som styfmodrens hjertliga
  helsning gjorde på Lucy. Denna lycka fick dock ej vara länge, ty allt
  dystrare och hårdare blefvo fadrens blickar och snart vågade Elvine ej
  mera visa Lucy någon vänlighet, utom ibland då lorden var bortrest eller
  då de händelsevis sammanträffade uti parken eller trädgården; vid dessa
  liksom förstulna ögonblick skänkte hon henne en hjertlig kyss, hvarvid
  barnet visade en sådan glädje att det framlockade tårar ur Elvines ögon.
  
  Huru oerfaren Elvine än var, insåg hon dock att den uppfostran Lucy
  erhöll, var långtifrån den rätta och hon försökte derföre att förmå sin
  man att endera sända dottern uti en pension, eller gifva henne en
  guvernant; men lorden ville aldrig höra talas om sådant, emedan han
  befarade att ej kunna qvarhålla mrs Johns och Black, om Lucy lemnade
  hemmet; skulle åter en fremmande person komma till i huset, så fruktade
  han att några förflugna ord kunde undfalla de gamla. Detta var icke att
  frukta angående husets tjenare, men en större likhet utaf uppfostran
  kunde lättare bringa ett närmande, lorden var så försigtig, att han
  äfven hade ställt så till, att hans hustru icke medförde någon enda
  tjenare från sitt eget hem.
  
  Emellertid fortsattes Lucys uppfostran af Jenny och Anders och man måste
  gifva dem det rättvisa erkännande att de gjorde allt hvad i deras
  förmåga stod, för att värdigt uppfylla detta svåra och ansvarsfulla
  kall.
  
  Lucy var ett ovanligt klokt barn och hade dessutom en så brinnande lust
  att lära sig, att hon nästan slukade alla de böcker hon kom öfver; men
  Johns, som nog kunde vägleda henne uti den engelska litteraturen, var
  deremot alldeles oförmögen att vara henne behjelplig hvad den franska
  angick; detta språk, som Lucy lärt sig af sin moder, talade hon
  fullkomligt rent. Sålunda utvecklade hon sig, allt efter som hon vexte
  upp, uti en riktning som var alldeles egen. Samma uppfostran kan på
  olika karakterer utöfva en alldeles olika verkan; denna
  uppfostringsmethod som i grund kunnat förstöra ett barn med andra
  naturanlag, stadgade, om man så kan säga, Lucys förstånd.
  
  Liksom hennes fader, hade hon en mycket stark vilja, en så fast vilja
  man tillochmed sällan anträffar hos män, men liksom för att mildra de
  skadliga inverkningar den med en uppfostran, sådan som hennes, kunnat
  utöfva, hade hon af sin moder ärft en ovanligt stor mildhet, hvilken
  redan som barn gjorde henne till ett föremål för hennes omgifnings
  beundran. Sin starka vilja använde hon mest på sig sjelf, men hon
  utöfvade ett förunderligt inflytande på alla som omgåfvo henne, eller
  som med henne kommo i någon närmare beröring.
  
  Alltefter som hon vexte till i ålder och förstånd, vexte hon, så att
  säga, ur de gamla trotjenarnes händer. All den läsning hon med så stor
  ifver och utan någon ledning sysselsatte sig med, hvilken dessutom
  underhjelptes af ett utomordentligt godt minne, gjorde att hon
  förvärfvade sig ett verkligt kaos af kunskaper. Vi glömde att säga det
  Abbey-Hall egde ett ovanligt rikt bibliotek, der alla slags arbeten på
  olika språk voro samlade. Utom sitt modersmål och franskan, som hon
  grundligt kände, hade hon äfven lärt sig tyska, italienska samt
  tillochmed roat sig med att studera latin och grekiska. Hon kunde på
  alla dessa språk läsa de förnämsta skaldestycken och allt detta
  sammanlagdt gjorde att hennes principer, ehuru fasta och rena, voro en
  blandning af gamla hedniska och kristna läror; uti sin karakter förenade
  hon den antika stoicismen med den kristna tron och mildheten. Hennes
  grundsats var att utforska allting och att icke antaga något som hon ej
  från alla sidor lärt sig känna. Underbart var att hon härigenom ej
  förlorat någonting af sin tro på den kristna läran, hvilket eljest
  nästan alltid plägar vara fallet, då menniskan vill sätta sitt förstånd
  i främsta rummet. Lucy hade studerat alla de läror som äro mest egnade
  att förstöra all barnslig tillit och förtröstan på ett högre väsende, på
  en frälsande Gud, men af allt detta hade hon blott vunnit en mera
  orubblig tro än om den utan strid och utan pröfning inkommit uti hennes
  själ. Å andra sidan hade hon äfven med den mest enthusiastiska
  begärlighet insupit alla idéer om frihet och sjelfständighet. Hon kunde
  ej begripa eller ens såsom en möjlighet tänka sig något individuelt
  tvång; hon ansåg alla menniskor lika i alla andra afseenden utom hvad
  angick förståndets utveckling. Liksom för alla, som hafva ett
  sjelfständigt lynne, en stark vilja, energi och kunskaper, var oförmågan
  att uträtta någonting nyttigt för menskligheten, i hvilken form denna
  nytta än skulle hafva uppenbarat sig, för Lucy en verklig plåga, ty hon
  ansåg sig förnedrad deraf, då hon inom sig kände de krafter som skulle
  erfordras dertill; men hennes olycka var, att den uppfostran hon fått
  gifvit henne en mängd kunskaper utan sammanhang; de hade icke ledts i
  någon viss riktning och hon sjelf var ännu alltför oerfaren att kunna
  lägga band på sin förmågas mångengång vilda och oordnade utbrott.
  
  Vi ha nu gått händelserna i förväg genom att skildra Lucys uppfostran
  och idéer till den tid då hon första gången lemnade hemmet. Efter denna
  öfverblick öfver hela hennes tidigare lif, som låtit läsaren uppfatta
  hennes intellektuella utveckling, måste vi nu åter förflytta oss till
  lordens familjelif.
  
  Emellan den tid då vi sist sågo Lucy i den svåra ställningen att icke
  kunna utbyta några tillgifvenhets bevis med sin stjufmor och hennes resa
  till Amerika hade många händelser egt rum. Efter en fyraårig förening
  med lord Suffridge, dog Elvine, som hade varit länge sjuk och hvars
  lidande varit mera moraliskt än fysiskt. Hon led af en tärande sorg,
  ledsnad; hon var en qvinna hvars hela lefnads lycka blott hade bestått
  uti att icke lefva. Så länge hon hade lefvat ett barnsligt, obekymradt,
  tanklöst lif, hade hon varit lycklig, fastän mera passift. Den dag då
  ett inre lif hade vaknat inom henne, blef hon olycklig; man kan
  bokstafligen säga att då hon lemnade barnkammarens sorglösa verld, hade
  hon begynt att lida.
  
  Under de fyra år som förgått sedan denna förändring, hade hon icke i sin
  omgifning kännt ett enda återljud af kärlek, godhet eller intresse, om
  man undantager de få förstulna ögonblick då hon, rädd att blifva
  öfverraskad, kunde utbyta några ord eller smekningar med den lilla Lucy.
  Allt var stelt, kallt, ceremoniöst omkring henne och lord Suffridge
  tycktes ha anordnat allt så, att intet från den omgifvande verlden kunde
  nå henne. Om man dertill lägger en alldeles ytlig uppfostran mera egnad
  för salongen än för ensligheten, kan man lätt fatta att Lady Elvine
  Suffridge led på allt sätt och att det var bäst för henne att dö ifrån
  detta lidande, som icke ens var ett smärtsamt lidande, utan endast ett
  långsamt aftynande.
  
  Lord Suffridge tycktes vara mera förtretad än sorgsen vid sin andra
  hustrus död, och denna känsla är naturlig, med ett hjerta, så kallt och
  egoistiskt som hans.
  
  Han önskade sig en arfvinge till sitt namn och detta hopp hade för andra
  gången svikit honom.
  
  
  
  
                                    IV
                               KANSKE? ...
  
  
  Nu stod han åter ensam med sina dystra tankar, oåtkomlig för alla, och
  mer och mer hängifvande sig åt sina bizzarra, mångengång vansinniga
  infall. Hans sjukdom hade ej fullkomligt vikit ifrån honom och många
  svåra stunder måste Black och mrs Johns utstå med den rasande lorden.
  
  Sådana tjenare äro lika sällsynta som beundransvärda; de stadnade
  fortfarande qvar uti familjen och voro, mera än den olyckliga fadren,
  såsom föräldrar för det enda barnet. Med förenade krafter arbetade de på
  det gemensamma målet att åstadkomma ett närmare förhållande mellan
  fadren och dottren samt att skänka den sednare den plats som tillkom
  henne och den hon så orättvist varit beröfvad. Just derigenom hade hon
  tvungits att lefva uti en krets, föga passande för hennes intelligens
  och hennes ställning uti lifvet. Nu var dock den rätta tidpunkten för
  ernående af detta mål ännu icke inne, ty lord Suffridge beherrskades af
  en fix, alla andra öfverväldigande idé, som upptog hela hans själ. Han
  ville nemligen lemna sitt namn åt en son och för att ernå detta mål,
  måste han ånyo börja se sig om efter en tredje hustru.
  
  Men nu såg det ut som om de gråa dystra murarne på Abbey-Hall skulle
  hafva hviskat någonting om det sorgliga lifvet derinne, ty då lorden så
  snart anständigheten tillät honom det, åter började sina frieri-försök,
  märkte han att han trots sin rang och sin ädla hållning icke hade så
  lätt att få sin önskan uppfylld. Man började anse honom såsom en riddar
  Blåskägg och föräldrarne ville ej för hans rikedomar uppoffra sina barns
  lycka. Man visste intet bestämdt ondt om honom, men man anade att icke
  allt stod rätt till. Således fann han sig tvungen att längre bort söka
  det, som han eftersträfvade, med andra ord en hustru; hvilket verkligen
  efter en kort tid äfven lyckades honom, ty snart hemförde han sin tredje
  maka.
  
  Den nya Lady Suffridge liknade i intet afseende sina båda
  företrädarinnor. Hon var tjugofem år gammal, utmärkt skön samt derjemte
  fullkomligt medveten om hvad denna skönhet förmådde verka, samt i stånd
  att till sin egen fördel begagna sig af denna förmon. Hon hade gift sig,
  emedan hon önskade blifva herrskarinna på ett stort slott, samt föra ett
  lysande lif, och ehuru hennes man förberedt henne på sin smak för
  stillhet och familjelifvets behag, lät hon ingalunda afskräcka sig
  deraf, utan litade på att allt nog skulle foga sig efter hennes vilja;
  hon var van att alltid blifva åtlydd och kände sig derföre fullt
  förvissad om, att förhållandet äfven framdeles skulle förblifva
  detsamma. Dock kunde hon icke beräkna alla de hinder hon skulle måsta
  besegra och erfor äfven en obehaglig känsla då hon första gången
  beträdde det dystra Abbey-Hall. Men hon hade mod nog att icke efter en
  första felslagen förhoppning låta afskräcka sig och för första gången
  fick lorden lära känna en makt som liknade hans egen. Det låg ingalunda
  uti Lady Marys planer att obemärkt låta sin skönhet blekna bort på det
  ensliga slottet; Abbey-Hall hade många grannar; dessa skulle nu bjudas
  och deras besök besvaras. De länge obegagnade vagnarne sattes uti
  brukbart skick, hästarne ersattes med nya, möbleringen restaurerades,
  dock icke uti de stora salongerna, och de gamla salarne, ty i afseende
  på dem, var lorden obeveklig, men uti Myladys stora våning. Och för att
  få vara i fred måste lord Suffridge gifva efter för hennes önskningar.
  Hans lynne blef derunder allt mera dystert och menniskofiendtligt, och
  det uti en så hög grad, att hans hustru måste taga alla en värds
  skyldigheter uppå sig, emedan han sjelf var urståndsatt att uppfylla
  dem. Emellertid hade Lucy nu blifvit femton år, och således redan kunnat
  vara ett passande sällskap för styfmodren; men denne hade ej någon tid
  att egna henne. Emellanåt fick hon dock deltaga uti några nöjen när det
  fanns ungdom bland de besökande, och vid dessa tillfällen var Lucy
  alltid klädd med yttersta omsorg, samt lofvade blifva en skönhet af
  första ordningen; men snart såg Ladyn med oro den rival hon erhållit uti
  henne, ty ehuru ännu nästan ett barn, slöt sig dock en beundrande krets
  omkring henne. Hennes förstånd som var utveckladt långt öfver hennes år
  gaf hennes sätt och samtal en ledighet som fängslade alla som kommo i
  hennes närhet; och hennes person hade någonting tjusande, så väl för
  gamla som unga, för män som för qvinnor, hvilka alla oemotståndligt
  kände sig dragna till henne.
  
  Att detta dock icke utan undantag gällde för alla, faller af sig sjelf,
  ty alltid finnes det mödrar och unga flickor som känna sig svartsjuka
  öfver en sådan framgång, eller som hylla så stränga principer angående
  unga flickors uppförande och sätt, att de finna anledning till förtal
  och klander om de på något vis öfverskrida de trånga gränsor, de för dem
  utstakat. Dock var antalet af hennes beundrare alltid mycket större, än
  deras som klandrade henne. För lord Suffridge tycktes emellertid en
  aning hafva uppgått att det hos Lucy fanns någonting som han aldrig
  drömt om. Snart blef hon dock af modren tvungen att återvända till
  barnkammaren, under förevändning att sällskapslifvet på hennes karakter
  utöfvade ett menligt inflytande.
  
  Som man ser, hade det inre lifvet på Abbey-Hall antagit en helt annan
  karakter än förut, och gamla Black och mrs Johns voro alldeles
  förbluffade öfver den vändning sakerna tagit. Men då de sågo att Lucys
  intressen kunde bevaras genom den nya regimen, gingo de villigt öfver på
  Myladys sida. Då Lucy dock snart tvangs att återgå till sitt fordna
  obemärkta lif, vände de sig deremot med förenade krafter emot Lady Marys
  bemödanden, hvaraf följden var, att hon på allt vis sökte förmå sin man
  att aflägsna de besvärliga antiqviteterna från slottet. Men i denna sak,
  liksom i fråga om de antika rummens omändring, var lorden obeveklig. De
  båda gamla trotjenarne stannade qvar, men småningom lyckades dock Ladyn
  i sina bemödanden att inskränka deras makt, för hvilken förlust de dock
  rikligen ersattes genom den kärlek de hyste för den unga Lucy och den
  hon i så fullt mått återgäldade.
  
  
  
  
                                    V
                          EN GRAF OCH TVÅ VAGGOR
  
  
  De båda gamla började med en viss oro för familjefreden, hvilken
  hittills underbart nog kunnat bibehållas, varseblifva att lorden
  småningom började tröttna vid sin hustrus extravaganta infall. Han hade
  af naturen ett mycket svartsjukt lynne och han kunde ej med likgiltighet
  åskåda all den svärmande ungdom som nu öfversvämmade hans hus. Dock
  måste man göra Mary den rättvisan att säga, att ehuru hon visserligen
  älskade ett bullrande verldslif, munterhet och rörelse, dock ej var
  lättsinnig. Hennes kalla hjerta hade ej rum för känslighet, det tyckte
  blott om att roa sig, utan att offra någonting åt känslornas lif. Tjocka
  moln sammanskockade sig derunder allt mera öfver det gamla slottet; lord
  Suffridge dukade åter under för nya anfall af sitt fordna raseri,
  derunder Mary ej tilläts inträda uti hans rum, lika litet som att
  emottaga några besök eller att sjelf lemna huset. Lucy skulle gerna
  velat vårda sin sjuke fader, för hvilken hon numera hyste mindre
  fruktan, sedan medvetandet om eget värde vaknat hos henne. Hon älskade
  honom icke, det kunde hon ej, men hon ansåg det såsom sin skyldighet att
  vårda sin lidande fader; detta tilläts henne icke och hon såg sig
  tvungen att underkasta sig sina trogna rådgifvares vilja, hvilka alls ej
  ville höra talas derom.
  
  En stor glädje väntade emellertid den sjuke lorden, som småningom åter
  tycktes öfvervinna sin sjukdom; hans hustru skulle måhända skänka honom
  en arfvinge, och vid detta hopp fäste han nu alla sin själs krafter.
  Alla moln voro med ens skingrade; Mary fick göra allt hvad hon behagade
  utan att minsta hinder lades i vägen för hennes infall. Lorden hade
  emellertid så införlifvat sig med tanken på den blifvande lyckan, att
  något annat aldrig föll honom in än att det skulle blifva en son som
  komme att skänkas honom, och skulle någon hafva tviflat derpå, hade han
  ansett det som en dårskap. Ju närmare tiden för den väntade arfvingens
  ankomst nalkades, desto större tillrustningar gjordes det för hans
  emottagande. Dyrbara barnkläder förskrefvos från London, läkare
  tillkallades, kyrkan iordningställdes till dopet och blott den väntade
  lilla lorden saknades ännu för att allt skulle vara fullkomligt.
  
  Lord Suffridge hade gifvit befallning om att man genast skulle
  underrätta honom om den vigtiga stundens annalkande. En natt väcktes han
  derföre af underrättelsen att Mylady låtit väcka läkaren. Hans glädje
  kände inga gränsor, ty icke ett ögonblicks tvifvel om en lycklig utgång
  hade ännu uppstått uti hans själ, och nu stod han bakom dörren till den
  sjukas rum, lyssnande efter den nyföddes första skrik. Snart uppfångade
  äfven hans öra det efterlängtade ljudet och öppnande försigtigt dörren,
  frågade han om gossen var stor och frisk.
  
  Men vid det lika oväntade, som förkrossande svaret att det var en
  flicka, bäfvade hela hans varelse tillsammans och som en vansinnig
  rusade han under hotande åtbörder fram till sin hustrus säng, hvarvid
  hon uppgaf ett hjertslitande nödrop. Men de kringstående, som märkte
  hans raseri, lyckades snart med förenade krafter bortföra honom.
  
  Hade lorden blott kunnat beherrska sin otålighet skulle allt detta
  kunnat undvikas, ty en stund sednare förkunnade åter ett nytt skrik att
  en ny verldsborgare sett dagen, och denna gång var det verkeligen en
  gosse.
  
  Olyckligtvis hade Ladyn blifvit så uppskrämd af sin makes vilda
  uppförande att hon blott några dagar öfverlefde de små tvillingarnes
  födelse, och sålunda förlorade lord Suffridge åter sin tredje hustru.
  
  Hans eget lif sväfvade i stor fara och hans förstånd var så förvirradt,
  att underrättelsen om den så efterlängtade sonens födelse af honom icke
  kunde fattas. Detta var nu den andra hustrun som han genom utbrottet af
  sitt vilda lynne hade fört i grafven, samt den andra Lady Suffridge som
  begrofs i den stolta familjegrafven, utan att han hade en aning om
  hennes död.
  
  Lordens svåra sjukdom varade i flere månaders tid och då han småningom
  återvaknade till medvetande, var det blott med yttersta försigtighet som
  dessa händelser fingo meddelas honom.
  
  Lucy önskade att vara den som åtog sig det svåra kallet att meddela
  honom såväl den glada som den sorgliga underrättelsen; hennes gamla
  vänner, som trodde att detta var en af Gud anvisad väg, för att närma
  fadrens och dottrens hjertan till hvarandra, gingo in härpå. Lucy fick
  således vårda den tillfrisknande, som först med motvilja, sedan
  likgiltigt emottog hennes hjelp. Icke en enda gång frågade han efter sin
  hustru eller sitt barn, hvilket bevisade att minnet af det sista
  sorgliga uppträdet återvändt, att han antingen blygdes öfver sitt
  uppförande, eller att han ännu kände sig förbittrad emot henne för sitt
  svikna hopp.
  
  Lucys älskvärda, men bestämda väsende började småningom att utöfva ett
  underbart inflytande på den sjuke; man kunde nästan säga att hon
  beherrskade honom, så att han ofta mot sin vilja kände sig tvungen att
  lyda henne.
  
  En dag då han var bättre stämd och lugnare än vanligt, beslöt Lucy att
  börja det ämne hon så länge, på sina vänners inrådan uppskjutit att
  vidröra, ty för sin egen del kunde hon ej förstå huru det vore möjligt
  att frukta för meddelandet af en sanning, huru svår och bitter den än
  kunde vara. Hon egde sjelf alltför stor själsstyrka för att kunna fatta
  moralisk svaghet, men han var likväl hennes fader och hon ville ej
  tillåta sig att dömma honom.
  
  Lorden låg på en soffa med hufvudet tillbakalutadt mot en mjuk dyna,
  hvilken Lucy just samma afton hade skänkt honom; för denna omtanke hade
  han visat sig tacksam och med mindre sträng röst än vanligt sagt något
  som gjorde henne stor glädje.
  
  Han yttrade nemligen att det påminte honom om hennes moder, som dock
  varit en engel. Lucy hade just återkommit från sina rum, af hvilka hon
  låtit inreda ett bredvid sitt eget för sina små syskon.
  
  De lågo båda bredvid hvarandra uti sina små vackra vaggor, som voro
  invändigt stoppade för att hindra barnen från att stöta sig. De voro
  begge ovanligt vackra, ehuru något klena och späda. Sedan deras moders
  död hade Lucy ersatt hennes plats och innerligt fästat sig vid de små
  värnlösa syskonen. Det låg eljest icke uti Lucys natur att gerna
  sysselsätta sig med de ständiga omsorger deras späda barndom påkallade;
  men hon tyckte att deras inträde uti lifvet varit så sorgligt att hennes
  goda hjerta manade henne att hängifva sig åt dem.
  
  Nu knäböjde hon vid deras vaggor och upplyftade sitt hjerta till Gud för
  att hos Honom bönfalla om mod och styrka att kunna meddela sin fader
  allt, utan att förorsaka en för stark sinnesrörelse, ty Black hade
  förberedt henne på de svåra följder en sådan kunde medföra vid lordens
  sjukliga lynne.
  
  När Lucy, stärkt af denna bön, inträdde uti fadrens rum, ställde sig mr
  Black och mrs Johns bakom dörren till detsamma, färdiga att ila till
  hennes bistånd.
  
  Lorden märkte ej sin dotters närvaro, emedan han satt försjunken uti
  sina dystra tankar. Lucy såg det, men ville väcka hans uppmärksamhet,
  hon ville att han skulle se på henne.
  
  Ända hittills hade hon ej vågat visa sig i sorgdrägt, men nu hade hon
  med afsigt påtagit en hvit cachemirs klädning, garnerad med svarta band.
  Hennes rika hår nedföll i långa, gratiösa lockar på hennes välformade
  hals, och en lätt svart slöja fulländade en toalett som genom denna
  underliga sammanställning af färger ej kunde undgå att väcka förvåning
  hos den sjuke. Plötsligt ljöd hennes klara stämma, lik en stilla
  susning. Det var en ballad; någon gång förut hade hon sjungit för sin
  fader då hans sinnesstämning var mer än vanligt dyster, och alltid hade
  hennes röst då lugnat hans oro. När hon nu började, öppnade han till
  hälften sina ögon, men slöt dem genast åter och någonting liknande ett
  leende aftecknade sig på hans läppar. Sången var följande:
  
     Uti det gamla slottet, som sköljs af Temsens våg,
     Den stolte Graham sitter, så dyster i sin håg;
     Han tänker hemska tankar, hans lif är tungt och grått
     Och gråta kan han icke, men sucka, sucka blott.
  
     Och under suckar talar han dessa sorgsna ord:
     En graf bland grafvar går jag allena här på jord,
     Af Gud är jag förskjuten, af menskor likaså,
     Ej finns ett enda hjerta, som hörs för Graham slå.
  
     Jag aldrig någon älskat, förutom en ... en man;
     Och honom ha de dödat -- så dyr mig var dock han,
     Så fager som en stjerna, som korpens svart hans hår,
     Hans ögon som demanter, hans själ som sol och vår.
  
     Och denne, som de dödat, min ende son han var,
     Af himlen ändtligt unnad för böner natt och dag
     En ensam pilgrim sitter jag nu i lifvets qväll
     Och suckar dåft som vinden i mörka skogens tjäll.
  
  Vid de sista orden greps lord Suffridge af en våldsam skälfning och hans
  kind blef hvit som snö.
  
  -- Nog Lucy, nog! hvarföre sjunger du denna hemska sång? Vill du göra
  mig ännu mera sorgsen än jag är? Lucy, jag vill ej höra denna visa -- du
  måste återtaga hvad du sjungit.
  
  -- Det kan jag ej, min far, men jag kan göra det som är bättre, ty jag
  kan fortsätta och då skall du nog sjelf finna huru vacker den är.
  
  -- Lucy, du vet ej hvad du säger, jag vill ej höra mera! skall jag ej
  kunna få mitt eget barn till lydnad? du _måste_ lyda!
  
  -- Min far, du vet huru gerna jag eljest gör det, men denna gång är det
  mig omöjligt och du måste höra mig till slut. Balladen är ej lång;
  lyssna nu blott, fader. Och utan att invänta svar, fortfor hon:
  
     När så lord Graham talat och sänkt sitt hufvud ned,
     Från himlen steg en vålnad och fram mot honom skred:
     O, Graham! så hon sade, hur djerfs du klaga så?
     Blott den, som kärlek gifver, kan kärlek återfå.
  
     Men Gud, ehuru rättvis, är äfven full af nåd,
     Han sett ditt hjertas ängslan och vändt sitt stränga råd,
     Din son du aldrig älskat förrän han rycktes hän,
     Men nu har Gud dig pröfvat, och ... Edvard lefver än!
  
     Vid dessa ord lord Graham, högt ropte och sprang opp:
     O vålnad, om du gäckar mig med ett svekfullt hopp,
     Min själ jag mörkret säljer, men talar sanning du,
     Så har du mina skatter och min tillbedjan nu.
  
     O, stolte lord! så talte den, som en engel var,
     Guds nåd med guld ej löses. Ej jag dig gäckat har.
     Du skådar här din maka, som plågad grymt af dig,
     Fann frid, då Gud barmhertig mig lyfte upp till sig.
  
     Men då min blick såg neder från himlens ljusa sal,
     Begrät jag dina synder och dina sorgers tal.
     Ditt lif, på kärlek blottadt, var som en sollös höst,
     Och jag bad Gud dig pröfva och sedan skänka tröst.
  
     Nu får din son du åter, men mins: han är från Gud;
     Böj knä, och låt ditt hjerta få luft i bönens ljud.
     Gud tacka, icke henne, som, sänd af Honom, för
     Till dig det glada budskap, som nu dig lycklig gör.
  
     Och lorden, som hon lofvat, sin son nu återfår
     Som på en valplats lemnats med ett och tjugu sår --
     Han kommer och han slutes så varmt i faders famn,
     Och under kärlekstårar de prisa Herrans namn.
  
  Under de sista verserna hade lord Suffridge långsamt lyftat sitt hufvud
  från den dyna mot hvilken det hvilade, hans ögon stirrade i rymden,
  händerna voro hårdt sammanpressade och han tycktes lida förfärligt.
  
  -- Fader, sade Lucy, hvad går åt dig? tyckte du ej om min sång? var den
  ej vacker, och hade ej lord Graham stor anledning att tacka Gud som
  återskänkte honom den son han trodde sig hafva förlorat? Min far, du har
  sagt mig att du önskade dig en son; om Gud nu skulle skänka dig en
  sådan, hvad skulle du då säga?
  
  -- Barn, jag hoppas ej mera derpå, ty huru många år har jag ej önskat
  och hoppats förgäfves; men nu tror jag ingenting mer. Men hvarföre
  vidröra ett ämne, som du vet att är mig så smärtsamt? hvarföre?
  
  Vid dessa ord föllo hans ögon på dottern och han fäste sig genast vid
  hennes klädsel och sade tvärt:
  
  -- Hvad är det för en drägt du iklädt dig? den skulle bättre anstå Lady
  Marys salong än mitt sjukrum.
  
  Det var första gången sedan de sista tilldragelserna som han nämnde sin
  hustrus namn.
  
  -- Åh, det är länge sedan jag för den skull behöft kläda mig! sade Lucy
  suckande.
  
  -- Du tyckes beklaga dig öfver att ej hafva fått vara tillräckligt ute i
  år? men det har alldeles varit i sin ordning och dessutom _min_ vilja.
  
  -- O nej, min fader, så menade jag icke, jag ville säga någonting helt
  annat dermed.
  
  -- Hvad ville du då säga? tala ut, du vet att jag ej kan lida väntan,
  sade lorden något otåligt.
  
  -- Är din styfmoder sjuk? eller har någonting ovanligt inträffat?
  
   -- Ja, min fader, hvad jag med dessa ord menade
  är mycket sorgligt, men ändå tänker jag
  på en sak som skänker mig stor glädje ...
  
  -- Hvad vill det säga? hvad menar du? är min hustru ... sjuk? frågade
  han något bäfvande.
  
  -- Hon har varit sjuk, mycket sjuk, min far, men nu är hon det ej mera
  ...
  
  -- Är hon ... lorden uttalade med synbar svårighet det sista ordet ...
  död?
  
  Till svar härpå tog Lucy hans hand, kysste den ömt och gjorde med
  hufvudet ett jakande tecken.
  
  Lorden grep med begge händerna om sitt hufvud och mumlade halfhögt:
  
  -- Den tredje! således intet hopp för mig! Nå ja, det ges personer som
  äro födda under en olycklig stjerna.
  
  Lyckligtvis förblef dessa ords betydelse dunkel för Lucy; hon tyckte att
  han nu blott behöfde tröst och sade derföre:
  
  -- Fader, tala icke så! du borde hellre falla ned på dina knän och tacka
  Gud för den stora lycka Han skänker dig uti din smärta och hvilken du ej
  ens känner eller kan ana.
  
  -- Lucy, Lucy, hvad menar du? du ser så hemlighetsfull ut ... hvad är
  det? hvilken lycka kan ännu finnas till för mig?
  
  -- Den efterlängtade sonen, svarade Lucy lugnt.
  
  Nu reste sig lord Suffridge upp, såg stirrande på sin dotter och tycktes
  tvifla på hennes förstånd. Hon såg det och tillade:
  
  -- Min fader, vill du följa mig, så skall jag visa dig något som kommer
  ditt hjerta att klappa af glädje?
  
  -- Lucy, Lucy, du gäckas med mig! var allt hvad den sjuke tid efter
  annan förmådde frambringa.
  
  Men Lucy var ej den som ville lemna ett halfgjordt verk ofulländadt; hon
  svarade intet på fadrens utrop, utan förmådde honom blott att stiga upp
  och följa henne. Snart såg man den unga flickan, med den bestämda klara
  blicken och det milda ansigtet, stödjande sin fader gå genom den stora
  salen, der Anders, som följt samtalets gång, med en ljustake i handen
  lyste vägen för dem. Lord Suffridge gjorde ej längre något motstånd,
  tvärtom tycktes han påskynda sina steg, ty en nervös öfverspänning
  förlänade honom krafter. Slutligen kommo de till den dörr, som ledde
  till Lucys våning; ett barnskri hördes. Lord Suffridge betraktade sin
  dotter med en vild frågande blick.
  
  -- Kom min fader, sade hon, betraktande med sina milda leende ögon den
  gamles bäfvande ansigte. Lord Graham! kasta dig på knä emellan din
  dotters och din sons vagga!
  
  Nu följde ett uppträde på hvars möjlighet mången kan komma att tvifla,
  ty lugna, sjelfbeherrskande naturer kunna ej fatta uttrycken af vilda
  passionerade lynnen, som ej kunna lägga band på sig, eller sätta en damm
  för sina öfversvallande känslor. Han öppnade dörren på glänt, lade sitt
  öra till, och, med återhållen andedrägt, med händerna sammanpressade
  emot hjertat för att tysta dess slag, med ögonen stirrande utan mål,
  stod han der och lyssnade. Några ögonblick förgingo sålunda. Lucy och
  Anders vexlade oroliga blickar; den gamle tjenaren darrade, ty han
  mindes en annan gång, då lorden äfvenledes stod bakom en dörr och
  lyssnade, samt det hemska uppträde som derpå följde. Lucy åter
  betraktade fadren med förvåning; hon förstod måhända den känsla som
  beherrskade honom, men ett var henne oklart, obegripligt och det var
  orsaken till allt detta. Sedan länge visste hon att han önskat sig en
  son, men att det för honom kunde vara en sådan lifsfråga, det kunde
  hennes förstånd ej fatta, men hon dömde honom icke. Uti hennes nuvarande
  känslor för fadren, intog medlidandet ett framstående rum, hon kände för
  honom liksom ett slags moderlig ömhet. Det är denna känsla som hvarje
  moraliskt stark menniska måste erfara vid anblicken af svagheten som är
  oförmögen att beherrska sig. Det är orätt att förakta den svage; ty han
  är endast värd medlidande; med samma skäl kunde den friske förakta den
  lidande.
  
  Nu hördes ett starkt skri ifrån rummet innanföre, som snart efterföljdes
  af ett annat. Då tog Lucy sin faders arm och sade med ett lugnt och
  bestämdt uttryck: -- Kom in, min far, det är tid att ni får se edra
  tvillingar, de likna så mycket hvarandra att man knappt kan skilja dem
  åt. Flickan heter Mary och gossen, såsom ni, Robert.
  
  Dessa ord liksom skingrade den berusning uti hvilken lorden befann sig
  och följande sin dotter inträdde han uti det rum der de begge vaggorna
  uppenbarade sig för hans blickar. Skola vi försöka skildra det som nu
  försiggick derinne? Nej, vi känna oss oförmögna att återgifva det
  intryck af lycka som frambryter ur ett hjerta, hvars hela lif hittills
  varit blott kall egoism, fattigdom på allt varmt och godt; denna
  öfvergång är herrlig, den är ett återsken af den himmelska glädjen. Jag
  föreställer mig att den liknar den stund då den trötte vandraren i
  lifvets mörker ser begreppet om evigheten klarna, då hans ögon mattade
  af sorg, sjukdom, kanske förskräckelse vid dödens annalkande, ser trons
  stjerna lysa och otrons dimmor blifva allt mera genomskinliga. Hjertat
  har ibland sådana strålande, ljufligt gudomliga stunder, då allt är
  skönt, klart, herrligt, då alla menniskor tyckas vara goda, alla föremål
  belysta af ett ljuft skimmer. Hvad är det väl som kan framtrolla denna
  oförlikneliga hänryckning? -- Kärleken.
  
  Kärlek! du sköna ord, när du står på den höjd Gud anvisat dig, när du
  icke ryckes ned för att blifva stoft, som de menniskor, hvilka vanhelga
  dig! Du är den axel, omkring hvilken jorden vänder sig; vore du
  alltigenom af ädel metall, vore jorden ej mera jord, den vore paradiset;
  lifvet vore ej mera lif, det vore evigheten -- evig sällhet, ja evig, ty
  döden kunde då ej mera finnas, -- döden är ju stoftets arfvedel.
  
  
  
  
                                    VI
                            ULFVEN I FÅRAHUSET
  
  
  Efter denna dag började, om man så kan säga, ett nytt lif på Abbey-Hall.
  Lucy hade småningom vunnit ett stort herravälde öfver sin fader. Den
  dystre egoistiske lorden, som hela lifvet igenom ej fordrat annat än
  lydnad, kände sig nu fängslad af den älskliga engel, hvilken med den
  moraliska styrka hon egde, ej kunde annat än beherrska den svage mannen,
  som hela lifvet dårat sig med den tron, att hans despotism skulle kunna
  kufva andras andliga frihet; men dem emellan fanns ingen kärlek, intet
  moraliskt band som skulle närmat dem till hvarandra; Lucy trodde sig
  visst kunna vara sin far nyttig, men hon visste också, att hvilken annan
  qvinlig hand som helst kunnat ersätta henne. Det var ingen länk som
  förenade dessa tvenne hjertan. Lorden var oförmögen att uppfatta denna
  brist, men hos Lucy uppväckte detta en djup ledsnad; denna rôle af
  fångvaktare var för henne odräglig. Med en energisk natur, van att
  betrakta verlden som sitt fosterland, kände hon behof af handling;
  stillastående var död för henne; lugn beröfvade henne lugnet. Alla
  naturer äro ej skapade att förstå de fredliga dygder, som åtnöja sig med
  det inflytande, deras milda handlingssätt kan åstadkomma. Naturen,
  Skaparens fullkomligaste verk gifver oss ett exempel härpå. Är den lugna
  bäcken som banar sig en väg i den grönskande ängen och uti hvilken
  häggen doppar sina grenar, mer eller mindre värd vår beundran än det
  brusande vattenfallet som vid det motstånd berget gör, rusar fram och
  liksom hotande kastar sitt skum emot höjden, för att sedan fortsätta sin
  bana tills dess ett nytt föremål uppväcker dess raseri? Hvilken blomma
  är skönare, den anspråkslösa förgät-mig-ej'n, den blyga violen, eller
  den doftande och fagra rosen, den stolta och högmodiga liljan, den
  originella och vilda passionsblomman? Allting som är, har orsak att
  vara; allt som ej är moraliskt dåligt, har ett försvar uti sig sjelf.
  
  Lucy hade intet som kunde bekymra henne; nu hade fadrens motvilja för
  henne gifvit vika, hennes gamla vänner betraktade henne såsom deras
  lefnads dyrbaraste perla och kunde ej nog fägnas af hennes åsyn; men
  nej, här kunde hon icke lefva, hon hade ledsamt. Det var icke de nöjen
  hon redan en tid under Lady Marys lefnad deltagit uti, som lockade
  henne; stora verldens nöjen voro i hennes ögon endast de sysslolösas
  tidsfördrif. Nej! det var menskligheten hon ville tillhöra genom att
  arbeta med densamma.
  
  En afton då lord Suffridge och Lucy sutto uti hennes rum, som nu var
  det, der hon bäst trifdes, hördes buller utifrån; de betraktade
  hvarandra med förvånade blickar. Det var någonting så ovanligt att de
  knappast kunde tro sina ögon; den lilla fyraåriga Robert, som på sin
  käpphäst red genom rummet, stannade tvärt och påstod att det var åskan
  som gick. Vi böra här i korthet omnämna att hans tvillingssyster redan
  för tre år sedan aflidit. Men nej, det var ej åska, ty Anders inträdde
  nu helt andtruten med underrättelse att en gammal fru och en ung herre
  anländt, hvilka anhöllo om att få se lorden och fröken Lucy. Nästan
  omedelbart derpå inträdde de besökande och den gamla frun presenterade
  sig sjelf och sin följeslagare på följande sätt:
  
  -- Min bästa kusin Robert, ni känner icke igen mig och derpå undrar jag
  alldeles icke, och ändå var jag på edert bröllop. Mitt namn är Anna
  Rush, köttslig kusin till Lucy, er första hustru, och tante till det
  söta barnet här; och gumman slöt vid dessa ord Lucy i sin famn och
  tryckte henne innerligt till sitt hjerta. Hvad hon liknar sin mor! det
  är alldeles underbart! -- Men jag glömmer att presentera min unge vän,
  baronet Edvard Glithingham.
  
  Den unge mannen bugade sig och sedan de vanliga, alltför tråkiga
  inträdesfraserna voro vexlade, finna vi dem alla fyra trefligt sittande
  omkring en stor brasa.
  
  -- Hvarifrån kommer ni, min goda tante? frågade Lucy, sedan hon gifvit
  sina befallningar om théet.
  
  -- Jag? Ja, min lilla vän, det vore en lång historie att berätta! Jag
  kommer från Amerika, ehuru icke direkte, emedan jag sednast varit i
  Sussex, der jag besökt en gammal ungdomsvän, baronet Glithinghams moder;
  derifrån åtföljde han mig, ty vi skola begge begifva oss till London. På
  vägen hörde vi att ni voro hemma och beslöto derföre att vika in och
  helsa på eder.
  
  -- Det var mycket vänligt gjordt, svarade Lucy, som ensam talade, ty
  fadren, som alltid var tyst och sluten, var nu dystrare än vanligt, och
  höll sina ögon ofrånvändt riktade på den unge mannen, som helt ogeneradt
  deltog samtalet.
  
  -- Min nådiga fröken, sade denne med inställsam artighet, om icke fru
  Rush lofvat taga mig under sina vingars skugga, skulle jag aldrig vågat
  beträda detta slott.
  
  -- Den, som min mors vän införer i vårt hem, kan vara säker på att som
  en gerna sedd gäst emottagas, svarade Lucy, och jag är öfvertygad om att
  min far delar min mening, tillade hon lätt vidrörande den gamle, som
  fortfarande satt tyst och icke kunde taga sina ögon ifrån den nya
  gästen.
  
  -- Mycket riktigt, svarade han, då han kände dottrens hand på sin arm
  och hörde de sista orden.
  
  Vi hafva redan tecknat Edvards porträtt uti ett af de föregående
  kapitlen, och det återstår oss derföre blott att göra fru Rush's
  bekantskap. Hon hörde till den klass menniskor som icke göra stora
  anspråk på andras uppmärksamhet, men hvilka äro välkomna hvarhelst de
  visa sig. Man såg att hon hade varit vacker och ett drag af
  utomordentlig godhet låg utbredt öfver hela hennes ansigte och i hennes
  ögon. Det finnes ett drag öfver munnen som aldrig bedrager och hvad
  ögonen beträffar, är det svårt att finna en bättre liknelse än den så
  kända: ögat är själens spegel. Mrs Rush hade varit en god vän till Lucys
  mor, hade gift sig med en amerikanare och lefde sedan i hans hemland
  lycklig och ansedd. Nu var hon enka och hade beslutit att göra en liten
  resa till sitt fädernesland. Vi hafva intet vidare att säga om hennes
  person.
  
  De några dagar hon ämnat tillbringa på Abbey-Hall voro tillräckliga att
  närma henne och Lucy till hvarandra och den sednare ville ej höra talas
  om, att hon skulle fullfölja sin plan att så snart lemna slottet.
  Sålunda förflöto några veckor och den gamla tanten och den unga
  baroneten talade ännu icke om någon afresa. Lord Suffridge hade äfven
  småningom vant sig vid sina nya gäster, och då han såg huru lycklig Lucy
  var att få behålla fru Rush, förenade han sina böner med hennes.
  
  Dessa några veckor hade, utan att några vigtiga händelser inträffat,
  likväl medfört förändring i många förhållanden. Den unge Edvard tycktes
  ha blifvit så intagen uti Lucy, att han vid hvarje lägligt tillfälle
  sökte öfvertala fru Rush att förlänga vistelsen på slottet.
  
  Det har redan blifvit sagdt att han hade ett intagande utseende och att
  man lätt kunde misstaga sig på hans inre värde, och ändock kände Lucy en
  instinktlik motvilja för honom. Hon arbetade visserligen emot dessa
  känslor, som hon ansåg vara högst oriktiga att hysa mot en person om
  hvilken hon ej visste något ondt, men hon kunde dock ej öfvervinna dem.
  Hennes fader, som de första dagarne synts dystrare och svårmodigare än
  förut och alltjemnt följt Edvard med sina förfärade blickar, hade
  småningom vänjt sig vid hans åsyn och visade sig nu vänligare emot honom
  än man kunnat vänta.
  
  Lucy, som på allt vis inom dessa gamla murar sökte sprida trefnad för
  sina gäster, hade nu en jemn sysselsättning, hvilken långt ifrån att
  vara den hon önskade, likväl utgjorde en näring för hennes tankar. Hon
  hade ofta långa samtal med sin tante, hvilken förstod hennes längtan och
  sträfvanden, och gerna ville utfinna en plan för att rycka henne bort
  ifrån detta ensliga dystra lif. Edvard Glithinghams känslor voro ej en
  hemlighet för den goda frun, som redan drömde om att på detta sätt få se
  sin önskan uppfylld. Det händer ofta att gamla fruar, som blott minnas
  de stunder af glädje de upplefvat då de älskade och drömde om lycka,
  icke anse sig bättre kunna bevisa sin kärlek till en ung flicka, än
  genom att söka förena henne med en ung man, som de tycka borde passa för
  henne. Men Lucy var alltför fri och sjelfständig uti sina åsigter för
  att andras mening lätt skulle kunnat utöfva något inflytande på henne;
  dessutom fanns det någonting uti Edvards sätt som föreföll henne
  dunkelt, och denna skugga som alltjemt omgaf hans person, var
  tillräcklig att sätta Lucy på sin vakt.
  
  Lucy fick en dag genomgå en af dessa små pröfningar dem en qvinna som
  icke är sentimental, ogerna fördrager, -- nemligen en kärleksförklaring
  af en man den hon icke bryr sig om, som hon tvertom hyser motvilja för.
  
  I närheten af slottet fanns en brunn, en qvarlefva från äldre tider.
  Denna brunn var högst egendomlig; den var byggd öfver en källa, hvars
  djup var omätligt, ehuru vattnet som forssade uti den var så
  kristallklart, att bottnet syntes liksom vore det helt nära ytan.
  Brunnen, byggd i form af ett kapell, var invändigt af marmor; några
  pelare, likaledes af marmor, bildade en halfcirkel och panelningarna
  deremellan voro målade uti den gamla tidens anda: knäböjande gubbar,
  qvinnor och barn, lama, blinda och sjuka vittnade om att detta vatten
  fordomdags ansetts för heligt. Marmorbänkar löpte längs väggarne och
  Lucy hade valt detta ställe till sin älsklingsplats, då värmen derute
  var för stor. Det var isynnerhet ett visst slag af böcker hon tyckte om
  att läsa på detta ställe. Gamla klassiska arbeten, tyckte hon, stodo i
  fullkomlig harmoni med detta antika tempel.
  
  En morgon, då hon helt tidigt med Eneiden i handen gått ut, iklädd en
  lätt hvit musslins drägt och med en liten rund hatt på hufvudet, hörde
  hon steg på afstånd och igenkände snart, att de voro Edvards. Hon
  påskyndade sin gång för att ej uppnås af honom och trädde in uti detta
  helsans tempel, som hon helt hedniskt benämnde "Minerva-salongen",
  emedan hon påstod att hon alltid var förnuftigast då hon vistades der.
  Hon hade knappt hunnit taga plats på en bänk och öppna sin bok, innan
  dörren gick upp och Edvard inträdde. Detta föreföll henne något
  besynnerligt och hon yttrade ganska bestämdt:
  
  -- Jag tror, herr baronet, att våra tankar hafva sammanträffat, ty vi
  tyckas båda två hafva sökt ensligheten uti detta Minervas tempel.
  
  -- Om förlåtelse, min fröken, men jag var långt ifrån att söka ensamhet;
  jag sökte efter tillfälle att obehindradt få tala med eder, och har nu
  valt denna plats dertill.
  
  -- Herr baron, kan jag vara er till någon tjenst, så säg, och är det
  någonting förnuftigt, så är det visst här jag bäst känner mig
  inspirerad.
  
  Edvard närmade sig Lucy med några bestämda och häftiga steg, satte
  handen på hjertat och sade:
  
  -- Fröken Lucy, ni talar om inspiration, ni talar om Minerva! Nej, var
  hellre en stund denna källas fordna gudinna och gör det underverket att
  hela ett blödande hjerta, att hugsvala en menniska som ej vill något
  annat i lifvet än ...
  
  -- Att få dricka friskt vatten? ... Det kan jag gifva eder, ty jag bär
  alltid en bägare med mig, inföll Lucy skämtande.
  
  -- Skratta ej, min fröken! Jag är olycklig, ty jag vet ej om ni kommer
  att förlåta min djerfhet. Lucy, jag älskar er; om ni försmår min kärlek,
  är jag en förlorad menniska!
  
  -- Herr baronet, svarade Lucy med mycken köld, ni har illa valt stället
  och stunden. I Minervas tempel, med Virgilius i handen är jag bra litet
  disponerad för ett blad ur en hvardagsroman. Jag trodde ni ville bedja
  mig om något råd och jag skulle efter bästa förmåga sökt tjena er, men
  då ni kommit fram med en kärleksförklaring, vill jag göra er den
  tjensten att söka glömma den.
  
  -- Lucy, Lucy! Jag dödar mig, om ni talar på detta sätt! Ser ni då ej
  huru gräsligt olycklig jag är?
  
  -- Herr baronet, för det första ber jag er kalla mig Lady Suffridge, för
  det andra vet ni redan att jag håller Eneiden i handen och just nu läser
  om Trojas belägring; jag befinner mig således i alltför höga regioner
  för att tro på sjelfmord efter en sådan olycka. Herr baronet, låtom oss
  tala förnuft! Ni känner mig sedan tre veckor och ni talar om att döda er
  för min skull. Nej, jag kan ej tro er vara så bedröfvad, ty er olycka
  har ej kunnat så hastigt antaga dessa proportioner. Hvad ert yttrande om
  att döda er angår, vill jag hoppas att jag missförstått er.
  
  -- Hvarföre så, min fröken? Ni missförstod mig alldeles icke. Tror ni
  mig sakna mod att göra det? frågade Edvard stolt.
  
  -- Ni kallar det mod, att döda sig, men jag kallar det feghet.
  
  -- Feghet! Nej, icke vid min ålder; ty då binder oss lifvet med så
  starka trådar, att det fordras mod för att afslita dem.
  
  -- Den, som ej förmår lida eller beherrska sig, är feg. Jag vill ej att
  ni tager detta uttryck såsom riktadt blott mot eder, ty det kunde synas
  förolämpande; jag har dessutom tänkt detsamma förr än i dag och vill ni
  blott begrunda hvad jag sagt, kommer ni utan tvifvel att tänka som jag.
  
  Edvard stod som slagen af åskan; han kände sig generad, och insåg att
  han förlorat terräng, samt att det vore svårt att återvinna densamma,
  men han återtog:
  
  -- Fröken Suffridge, ni är en stark, en hjeltemodig qvinna, derföre kan
  ni ej förstå svagheten. Kanske ni icke heller någonsin har lidit och
  icke kan fatta hjertats fordringar, då det funnit föremålet för sin
  längtan.
  
  -- Ni har kanske rätt, herr baronet. Jag har aldrig älskat något annat
  än Gud, min moders minne, och friheten; ej heller har jag någon lust att
  öka antalet af föremålen för min kärlek. Dock är jag hvarken oerfaren
  eller öfvermodig nog att tro mig säker att ej förlora mitt hjertas
  frihet; men ännu är jag herre öfver det, och måste bedja er, herr
  baronet, att icke bygga några förhoppningar på dess svaghet.
  
  -- Kunna då ej min dyrkan, mina böner beveka detta hjerta?
  
  -- Dyrkan! böner! Kan väl hjertat vinnas af dylikt? Nej, de kunna
  uppväcka medömkan, men icke kärlek. Jag tänker mig att den rätta
  kärleken lugnt och värdigt bemäktigar sig vårt hjerta, steg för steg
  intagande det rike, den kommer att ega. Det hjerta, som omedelbart låter
  vinna sig, är liksom ett svagt hufvud under champagnens inflytande.
  
  -- Ni är grym, fröken! Ni nekar mig icke allenast er kärlek, utan äfven
  tron på uppriktigheten utaf min.
  
  -- Jag har icke betviflat er uppriktighet; nej, men jag tror att edra
  känslor skola försvinna såsom ett rus. Men hvartill tjenar det att tala
  vidare härom? Ni har olyckligtvis egnat mig er kärlek, jag besvarar den
  ej, låtom oss icke derföre blifva ovänner. Ett så nytt sår kan snart
  helna. Jag ber er, tänk ej annorlunda på mig än som på en vän.
  
  -- Jag, ej mera älska er! nej, det är omöjligt! Låt mig hoppas, låt mig
  uppoffra hela mitt lif för er, låt mig i tysthet tillbedja er, och till
  belöning derför begär jag blott er aktning och emellanåt ett vänligt
  ord!
  
  -- Nog, min herre! Ord bevisa ingenting. Jag upprepar ännu engång att
  jag tror på uppriktigheten af edra känslor, men betviflar deras
  varaktighet; åtminstone vill jag hoppas det. Men nu måste vi hem, ty
  frukosttiden är snart inne. Men då hon märkte hans förtviflade utseende
  tillade hon mildare: Ännu ett ord till sist. Förtviflan kan väcka
  medlidande, men modet väcker aktning; en sann stolthet vill ej veta af
  den förra känslan, utan sträfvar att uppväcka den andra. Bjud mig nu er
  arm, herr baronet! Och Lucy reste sig upp för att gå.
  
  Sålunda promenerade de upp till slottet, Edvard med ett dystert ansigte,
  som illa öfverensstämde med det lifliga samtal Lucy inledt för att
  förskingra det obehag uppträdet i templet framkallat. Då de inträdde i
  slottet, kysste Edvard Lucys hand och sade suckande:
  
  -- Huru stora förändringar kunna ej några minuter åstadkomma! för en
  half timme sedan gick jag full af hopp ut från denna dörr, nu återkommer
  jag med brustet hjerta!
  
  Lucy stannade, och blickande honom öppet och bestämdt i ögat yttrade
  hon:
  
  -- Herr baronet, vill ni som en vän qvarstanna hos oss, så vidrör icke
  detta ämne; endast så kan jag glömma det obehagliga uti vårt nuvarande
  förhållande.
  
  -- Jag lyder! svarade Edvard, men då Lucy före honom gick in, var det
  med en hotfull blick han följde henne.
  
  Då Lucy inträdde i förstugan, märkte hon med förundran, att betjeningen
  ej var der som vanligt, ty det rådde alltid en sträng etikett på
  slottet. Hon hörde hastiga steg i trapporna och kände liksom en jernhand
  klämma hennes bröst; hon anade att någonting händt, ilade uppför
  trapporna och var i nästa ögonblick inne uti salen, der fru Rush mötte
  henne med en förfärad mine.
  
  -- Hvad har händt? frågade Lucy häftigt.
  
  -- Lilla Robert har illa skadat sig med en knif och man har skickat
  efter läkaren.
  
  -- Hvar finnes han?
  
  -- I sin faders rum.
  
  
  
  
                                   VII
                              NEMESIS DIVINA
  
  
  Utan att svara, ilade Lucy till det anvista rummet, der hon fann gossen
  liggande på en soffa, badande uti sitt blod. Lord Suffridge stod der
  bredvid, stum, blek, orörlig, med blicken fästad på såret; mrs Johns
  sökte att hämma blodet, men utan att lyckas. Hastigt, utan att yttra ett
  ord, och med ett beundransvärdt lugn, närmade sig Lucy barnet, såg på
  såret och förenande sina ansträngningar med mrs Johns', bemödade hon sig
  att få blodet att stanna. Knifven hade träffat i sidan och barnet låg
  blekt och kraftlöst, utan att kunna öppna ögonen. Slutligen anlände
  läkaren och lyckades förbinda det blodkäril som blifvit afskuret. Då
  fattade Lucy sin faders arm, och förde honom, utan att yttra ett ord,
  till ett annat rum, der hon förmådde honom att slå sig ner i en
  hvilstol. Den gamle lydde som en automat, sade ej ett ord utan stirrade
  endast framför sig. Plötsligt grep han med begge händerna om sitt hufvud
  och utropade med en dof, nästan graflik röst:
  
  -- Blod! blod! på samma ställe, med samma knif! ... Åh Lucy! det är
  ohyggligt ... Hämden hämden! ... Guds straff ...!
  
  -- Min far, lugna er, sade Lucy, som förskräcktes öfver fadrens ord och
  de hemska blickar han riktade mot rummet der barnet låg. Lugna er,
  kanske blir det ingenting!
  
  -- Ingenting, upprepade lorden, ingenting? nej, han dör, jag vet det, ty
  det var på samma sätt, med samma knif! -- Det är Guds straff, --
  afgrundsandars lek! Ha ha ha! Det är hämden -- ja, du vet det icke, men
  det är hämden.
  
  I detsamma inträdde Black och kallade Lucy till läkaren samt lofvade att
  under tiden stanna inne hos lorden.
  
  -- Han yrar, Anders, sade Lucy oroligt.
  
  -- Ja, ja, fröken, nog känner jag till detta, det är ej så farligt, gå
  ni bara!
  
  Lucy gick, och då hon kom till rummet der barnet låg, gick doktorn emot
  henne, tog hennes hand och sade med en sorgsen blick:
  
  -- Jag tror det är min skyldighet att säga er sanningen. Gud är
  allsmäktig; men här kan jag intet göra; medicin verkar icke,
  bloduttömningen har varit för stark och jag befarar att blott få stunder
  återstå innan dödens engel bortför detta barn.
  
  Lucy närmade sig den lilla Robert, knäböjde vid hans sida och började
  halfhögt bedja: Min Gud, han skall hafva det bäst hos dig; jag vågar ej
  bedja dig låta honom lefva, men trösta dem som blifva qvar, låt
  oskuldens välsignelse sänka sig ned öfver detta hus!
  
  Vid dessa ord inträdde fru Rush och Edvard, och böjde knä vid barnets
  bädd; då öppnade den döende ögonen och hviskade nästan ohörbart:
  
  -- Gode Gud, tag mig till dig! Farväl, älskade syster ... goda pappa ...
  jag somnar i Jesu famn ...
  
  Läkaren, som höll fingret på barnets puls, lyssnade ännu en stund och
  vände sig sedan till de kringstående med dessa ord:
  
  -- Kroppen är blott stoft, själen är odödlig; lycklig den som dör utan
  fruktan, utan att hafva kännt otrons giftiga stygn!
  
  Lucy närmade sig det döda barnet, tryckte en lång kyss på den redan
  kallnade pannan, tog den ännu mjuka kroppen i sina armar och sade
  slutande den till sitt hjerta: "Låtom oss föra honom härifrån, ty min
  far bör ej skrämmas. Nu är det han som har behof af vår omsorg; denne
  behöfver den ej mer".
  
  Och nu tågade den lilla processionen genom den stora salen, prydd med
  gamla familjeporträtter, uppför den praktfulla marmortrappan med
  förgylld ledstång, och steg in uti det rum, der för fem år sedan detta
  samma barn, som nu var ett liflöst stoft, hade sett dagen och uppfyllt
  sin faders hjerta med omätlig glädje. Lucy tryckte honom ännu engång uti
  sin famn, och det grep henne underbart att känna sitt hjerta slå emot
  ett annat, hvilket för några timmar sedan klappat fullt af lif och nu --
  ja, nu hade tystnat; endast skrinet fanns qvar -- juvelen hade
  obefläckad nått det högsta målet.
  
  När liket blifvit lagdt på sin bädd och iklädt den sista skruden,
  önskade Lucy gå in till sin fader, men gamle Black och fru Johns ville
  på inga vilkor låta henne slippa in. Lucy lydde ej gerna, men det var
  henne omöjligt att emotstå sina gamla vänners bestämda och tillika
  bedjande enträgenhet.
  
  Lord Suffridge var i full yrsel och de afbrutna ord och meningar han
  framstammade kommo blodet att stelna i de gamlas ådror. Han befann sig i
  samma tillstånd som förr, och af det han sade, förstodo hans väktare att
  han önskade få veta namnet på Edvards mor. Emellanåt tviflade de på
  huruvida hans ord voro yrsel eller ej, emedan det fanns ett visst
  sammanhang uti hvad han yttrade, men de ville dock helst tro att de
  endast voro fantasier af en svag hjerna, hvilken rubbats af ett allt för
  våldsamt slag.
  
  I den stora salen satt emellertid Lucy med sin tant och Edvard. Hon var
  mycket blek, men hade ej ett ögonblick förlorat sin fattning; hon var
  lugn, men blicken var, om man så kan säga, djupare är vanligt; rösten
  hade förlorat något af sin klang och hennes gestalt var stelare än
  annars. Allt hade tilldragit sig så hastigt, att tanken knappast
  förmådde uppfatta händelserna i deras helhet.
  
  -- Det är förskräckligt, utbrast slutligen fru Rush.
  
  -- Ja, svarade Lucy, men säg mig huru allt detta tilldrog sig.
  
  -- Det hände ju nästan midt för våra ögon! Då jag kommit ned, gick jag
  som vanligt före frukosten fram och tillbaka i rummet. När Lord
  Suffridge sedan kom in, satte vi oss båda framför dörren till balkongen,
  och sköterskan hemtade in barnet, som var friskt och muntert; då
  tillsade Lorden flickan att lemna gossen hos oss. Lilla Robert lekte
  mycket snällt och vi började tala om ett och annat; småningom leddes
  vårt samtal på baroneten, och jag berättade att han hette Glithingham
  efter sin onkel, som dog barnlös och lemnade sitt namn och sin
  förmögenhet åt den närmaste slägtingen. Han frågade mig just er mors
  namn, sir Edvard, då vi med ens hörde ett buller och ett häftigt skrik
  från Lordens rum. Vi skyndade dit och funno lilla Robert utsträckt på
  golfvet. Dörren hade stått öppen; han hade gått in och bland Lordens
  vapen tagit en knif, på hvilken han sedan måste hafva fallit, ty han
  hade ett djupt sår i sidan. Hans fader upplyftade honom genast, drog
  knifven ur såret och lade honom på den soffa der han sedan dog. Blodet
  strömmade ur det öppna såret, jag ropade på hjelp ... resten känner ni
  sjelf. Jag ämnade visst om ett par dagar resa bort, men nu, min kära
  Lucy, kan jag ej lemna dig på detta sätt och jag hoppas att du ej heller
  har någonting emot, att sir Edvard stannar qvar; vid tillfällen som
  detta, kan det vara ganska bra att hafva ett manligt bistånd, och jag
  vet, att han ingenting högre önskar än att kunna vara dig till någon
  tjenst. Icke sannt, herr baron?
  
  -- Om fröken icke försmår den ringa nytta jag kan göra, skulle jag
  skatta mig lycklig att kunna visa min tillgifvenhet.
  
  -- Jag tackar er, svarade Lucy lugnt. Ni gör oss ett nöje genom att
  stanna, tillade hon med ett tonfall och en blick liksom för att påminna
  honom om vilkoren derför.
  
  Lord Suffridges sjukdom, hvilken i början antagit samma hotande karakter
  som någon gång förut, upphörde efter de första våldsamma paroxysmerna.
  Han emottog underrättelsen om sonens död med ett utbrott af tårar, som
  lättade hans hjerta. De gamla tjenarne förklarade denna oväntade
  vändning uti hans tillstånd såsom en följd af Lucys välgörande
  inflytelse. Han var dock uti ett svaghetstillstånd som hindrade honom
  att följa sorgetåget, hvilket till grafven ledsagade den engång så varmt
  efterlängtade, nu döda sonen.
  
  En vecka hade sålunda förflutit sedan den tragiska händelsen, då Lord
  Suffridge en dag tillkallade Black:
  
  -- Hör, min vän, började han, jag begär en tjenst af dig! Sök att af sir
  Glithinghams eller fru Rushs betjening få reda på det namn baroneten
  hade, innan han antog sin onkels titel, och säg det sedan åt mig då jag
  är ensam; försök att snabbt och utan att väcka uppseende ombesörja denna
  sak.
  
  Black aflägsnade sig, och nu satt Lorden orörlig, väntande på svaret och
  likväl bäfvande för detsamma. Ty ehuru han ej kunde låta bli att stirra
  mot dörren, darrade han hvarje gång han hörde någon rörelse eller något
  steg derutanför. Nu inträdde gamle Black.
  
  -- Vet du det? frågade Lorden. Svara! men säg icke namnet!
  
  -- Ja, jag vet.
  
  -- Af hvem?
  
  -- Af fru Rushs tjenare.
  
  -- Hör mig, Black, säg mig icke namnet, utan tag ett papper, skrif det
  derpå, och gif det sedan åt mig!
  
  Black lydde, under det han emellanåt betraktade Lorden, liksom om han
  befarat att förståndet ånyo flytt sin kos. Efter att hafva skrifvit,
  lemnade han pappret åt Lorden, som, utan att se derpå, gömde det uti sin
  hand.
  
  -- Gå ut nu, Black; lemna mig. Gå, säger jag. Jag vill vara ensam. Gå,
  skynda dig!
  
  Nu blef Lorden ensam; när tjenarens steg ej mera hördes, såg han på sin
  venstra hand, som hårdt sammanknuten omslöt pappret, hvilket tycktes
  väcka en så stor förskräckelse och nyfikenhet hos honom. Han betraktade
  länge sin hand utan att göra en rörelse för att öppna den.
  
  -- Hvad innehåller du? sade han slutligen. Har jag anat rätt? Denna
  likhet! denna röst! -- det kan också vara en villa, huru många
  fullkomligt fremmande personer likna ej hvarandra? Men om det ändock
  vore så? Jag skall se ... nej, jag har ej mod dertill.
  
  Och nu börjades en pantomim, som varit nästan löjlig, om ej det dystra
  ansigtet, dessa bleka drag, och denna förskräckta blick hade gjort den
  hemsk. Han ville öppna handen och så snart pappret syntes, sammanknöt
  han den åter hastigt och såg bort. Slutligen, då denna strid hade räckt
  nog länge, tillslöt han ögonen, och ställande pappret så, att det genast
  skulle träffa hans blick, såg han hastigt upp.
  
  -- Starling ... Starling, framstammade han kraftlöst. Det var således
  sannt! det var han!
  
  Han tillslöt åter ögonen och satt länge på detta sätt; plötsligt steg
  han upp och gick häftigt flere hvarf omkring rummet.
  
  -- Edvard Starling ... Jane Starling! nu hämnens J på mig!
  
  Han fortsatte sin vandring och stannade framför en stor spegel; länge
  stod han så, betraktande sig sjelf; derpå utbrast han, liksom talande
  till sin egen bild:
  
  -- Robert Suffridge, vet du att du i ditt hus har Edvard och Jane
  Starlings son? Nå, du bleknar icke? nej. Dina kinder äro dertill förut
  redan alltför bleka. Han fortfor med allt större häftighet: -- Robert
  Suffridge, Lord Suffridge af Abbey-Hall, begriper du då icke att hans
  son, att deras son är här och älskar din dotter? Känner du ej blod på
  dina händer? Har du ej mer något samvete? Är du icke mera en menniska?
  Är du en sten? Känner du ingen ångest? Kan ditt hjerta ännu klappa? Har
  du glömt allt, -- den hemska natten, den dystra skogen? -- -- En man
  gick ensam längs allén ... natten var mörk ... du följde honom ... han
  hade röfvat din lycka, du skulle hämnas, du skulle genomborra hans
  hjerta. Minnes du det? Du framtog knifven ur din barm, der du hade den
  gömd. Du kastade dig öfver honom, du stötte till ... blodet sprutade mot
  ditt ansigte ... då ryste du; men natten var mörk ... plötsligt trädde
  månen fram ifrån ett moln och blickade på dig ifrån himlen, liksom ett
  stort öga ... Du började springa och då du upphann din boning, trädde du
  in der liksom en tjuf, för att ej blodet måtte ses på ditt ansigte och
  dina händer. Hvad vann du, Lord Suffridge? ... Intet! ... Men då den
  dödes minne förföljde dig, lyckades du bringa ditt samvete till tystnad;
  och nu ser du på dig sjelf, på mördaren, och du ryser icke? O Suffridge!
  Suffridge! du fruktar då icke något? Om han med ens komme och sade till
  dig: "gif mig ditt blod, ty du har tagit mitt?"
  
  Allt eftersom Lorden talade, blef hans blick mer och mer förfärad; han
  såg sig förstulet omkring åt alla sidor.
  
  Det är för mörkt här! Jag vill ha ljus! Och nu började han med
  feberaktig skyndsamhet upptända ljus i kronan samt i rummets alla hörn
  och vrår. Han ringde; Black fick hemta mera ljus och nu blefvo båda hans
  rum upplysta. Då satte han sig ned vid sitt skrifbord, stödde sin kind
  mot handen och började småningom lugnas. Hans anlete klarnade efterhand
  och sedan han nära en timmas tid suttit orörlig, såg han med ens upp och
  yttrade med triumferande blick:
  
  -- Ja, han är en bra karl, han älskar Lucy, hon skall blifva hans
  hustru; sålunda skall mitt barn försona mitt brott!
  
  Sedan denna dag, tycktes Lord Suffridge bli allt lugnare och gladare;
  han var mycket vänlig emot alla, och visade en särdeles välvilja för den
  unga sir Edvard. Men om aftnarne, sedan sällskapet skingrat sig,
  återföll han i sitt svårmod; då skulle allt vara ljust, och låg ett hörn
  af rummet i skugga, så skulle det belysas. Hans nätter voro oroliga, och
  det var vanligen först emot morgonen han fick sömn. Han förskref sig
  ifrån London en Newfoundlands-hund, hvilken snart lärde sig att följa
  sin herre och vaka vid hans fötter. Det trogna djuret liksom förstod den
  dyra pligten att bevaka sin herres lugn, ty den tycktes snart hafva lärt
  sig att fatta Lordens oroliga sinne.
  
  
  
  
                                   VIII
                        TVÅ ELEMENTER I STRID MED
                                HVARANDRA
  
  
  Nu afreste fru Rush med Edvard till London. Hon lofvade återkomma på ett
  kort besök innan hon skulle anträda återfärden; och Edvard inbjöds af
  Lorden på det enträgnaste att göra detsamma. Vare det sagdt utan att
  gälla som en beskyllning emot Lucy, att hon efter fru Rushs afresa
  begynte känna ensamhetens tyngd. Vi vilja ej härmed säga att hon hade
  ledsamt; en sådan känsla erfara endast de, hvilka icke inom sig sjelfva
  finna näring för utvecklingen af sina gåfvor. Endast lättja, fåfänga,
  brist på kunskaper och bildning kunna framkalla denna känsla. Nej, det
  hade hon icke, men hon hade mera tid än förr att tänka och hon började
  derföre längta efter den verld, hon aldrig hade sett, men hvilken hon
  föreställde sig oändligt stor, mäktig och fri. Hon skapade i
  inbillningen en verld efter sina egna krafter och hon trodde den
  verkligen vara sådan, som hon önskade att finna den. Härtill kommer att
  hon förlorat den kära sysselsättning, hvarvid hon blifvit van, nemligen
  Roberts uppfostran. Solskenet var borta och Lorden hade dessutom mycket
  förändrat sig. Stundtals kunde han vara glad, pratsam, tillochmed
  skämtande och en annan stund åter dystrare än förut. Flere gånger hade
  han med Lucy begynnt tala om baronet Glithingham, men alltid hos henne
  funnit en stor motvilja för detta ämne. Lucy förstod så väl att leda
  samtalet in på andra ämnen, att hennes far, hvars karakter öfvergått
  till en blandning, af stark vilja och slafviskhet, alltjemt förlorade
  samtalets tråd och icke vågade börja en öppen strid med sin dotter, men
  han tröstade sig med, att hans vilja ändock slutligen skulle blifva den
  segrande. Fru Rush hade yttrat sin önskan att få se Lucy hos sig i
  New-York, till hvilket förslag Lorden ingenting svarat, men Lucy närde i
  tysthet hoppet att få se denna dröm förverkligad. Ofta, då hon om
  aftnarne återvändt till sitt rum, började hon i tankarne lefva sig in
  uti andra sferer, andra förhållanden. Hon gick hela timmar af och an i
  rummet; hennes själ fick vingar, hennes tanke liksom genomträngde
  rymden; der, i det okända fjerran, lefde andra menniskor, der fanns
  någonting stort att uträtta. I hennes inbillning var hela luften
  uppfylld af politiska, vetenskapliga, af litterära och stora idéer, de
  korsade hvarandra, de stridde med hvarann, de omfamnade hvarann.
  
  Der är mitt hem, tänkte hon, der finnes för mig det förlofvade landet.
  Till hvad skulle väl forntiden, historien, skalderna, de stora männen
  hafva tjenat, om icke till att vidga kretsen för intelligensen, att
  bilda en verld, till hvilken tanken skall sträfva? -- Jag vet på hvad
  min fader syftar -- han vill gifta mig med Glithingham. Nej, nej, tusen
  gånger nej! Jag är icke född för att tillbringa mitt lif i den stora
  verldens trånga kretsar. Det finnes menniskor, hvilkas själar sakna
  vingar; det finnes andra olyckliga, hvilka genom uppfostran och
  ogynnsamma förhållanden fått sina vingar afklippta, må de trifvas inom
  den hvardagliga prosans sfer, må de tala om qvinnans pligt att inskränka
  användandet af sina gåfvor till den husliga trefnaden. Jag högaktar dem;
  men skall väl deras dygd falla som en förbannelse öfver dem, hvilka
  uppfatta lifvet annorlunda, och hvilkas hjertan förmå sträcka sin kärlek
  längre utåt? -- Det är möjligt att Glithingham är en bra karl, men
  hurudan han än annars må vara, så är han dock småsinnt och detta är ett
  fel som är ohjelpligt.
  
  En dag sutto Lorden och hans dotter tillsammans i trädgården; det var en
  vacker eftermiddag, solen belyste parken och alléerna med varma,
  glödande färger; den fina sanden på gångarne tycktes liksom uppblandad
  med mångfärgade ädla stenar. En näktergal i den stora eken sände genom
  luften en hög, vibrerande ton. En annan svarade på långt håll, och nu
  börjades i herrliga drillar en ljuft klingande konsert; det fortfor så
  en stund, och menniskan teg för att låta naturens halleluja uppstiga
  till skaparens lof. En snöhvit ros, som nyss blifvit vattnad, tycktes
  lyssna till naturens melodi; och en droppe vatten, hvilken hängde vid
  kanten af ett blad, var liksom rädd att falla för att icke störa
  andakten. Med ens brast förtrollningen; steg hördes närma sig ... Posten
  hade medfört ett bref till Lorden och ett till Lucy, båda ifrån fru
  Rush. Hon skref vidt och bredt om sin vistelse i London, det nöje hoppet
  att få återse Abbey-Hall skänkte henne, och framställde slutligen sin
  önskan att få föra Lucy med sig till Amerika. I sitt bref till Lucy
  behandlade hon samma ämne, men på ett annat sätt. Hon försökte att
  ingifva Lucy mod att utverka sin faders tillstånd dertill; alldeles som
  om det varit mod som fattades henne.
  
  Hade Lucy med sitt lifliga lynne ej haft ett så godt hjerta eller hyst
  en mindre kärlek för allt, som tog det i anspråk, så hade hon gått till
  sitt mål utan att se sig om, utan att ett ögonblick tveka, men nu
  utgjorde tanken på den sorg hennes handlingssätt möjligen kunde
  framkalla, den tygel, hvilken qvarhöll henne på sin post. Tvifvelaktigt
  är det huru länge denna tygel skulle kunna hålla emot alla de känslor
  som stredo inom henne. Hon kände sjelf, att sedan hon engång uttaga det
  första steget, skulle hon tillhöra sin egen fria natur.
  
  -- Lucy, mitt barn, började Lorden, du vet nog huru kär du är för mitt
  hjerta och huru jag nu inser det onaturliga uti den känsla jag förut
  hyste för dig. Den dag jag lärde mig förstå dig, blef du allt för mig,
  du är det ännu mer nu, då jag ser skiljsmessan nalkas, ty vid din ålder
  tillhör det ju qvinnan att lemna sitt förra hem för att bilda ett annat.
  Jag vill gå rakt till målet: baron Glithingham älskar dig, jag kan ej
  önska mig en bättre son och jag hoppas, (han lade en särdeles tonvigt på
  dessa ord) att min dotter ej har någonting att invända emot sin faders
  vilja.
  
  Lucy hade åhört fadrens ord utan att en muskel rört sig i hennes
  ansigte. Hennes klara blick var fästad på honom, man såg att hon blott
  afvaktade slutet, ty hennes svar var färdigt.
  
  -- Min far, jag vill icke uppehålla mig vid det som ni först yttrade;
  erkänslan kläder sig illa i ord; och hvad det öfriga angår, så har jag
  blott ett svar att gifva derpå: Jag älskar icke sir Glithingham; jag kan
  icke blifva hans hustru.
  
  -- Se så, der har vi åter den sekelgamla visan: icke älska! liksom vore
  detta en nödvändighet! Kärleken tillhör blott det inre lifvet och
  giftermålet är en konventionel, en social fråga. Lagen vet ej af
  kärleken, och äktenskapet är en laglig institution!
  
  Dessa ord hade Lord Suffridge yttrat, liksom hade han framkastat den
  mest vanliga satts. En allt större och större förvåning stod att läsas
  uti Lucys ögon; nu steg hon upp, ställde sig med korslagda armar framför
  honom, med ett till hälften allvarligt, till hälften skämtsamt utseende.
  
  -- Vill ni sätta mina principer på prof, min fader? eller har jag
  missförstått er? Jag inser icke nödvändigheten för mig att blifva gift;
  jag känner ännu ingen man, för hvilken jag ville uppoffra min frihet;
  hvad åter angår den åtskillnad ni gör emellan giftermål och kärlek, så
  vet jag, att en sådan finnes, men för min del är jag ingen anhängare af
  den skola, som vill göra dem båda oberoende af hvarandra. Låtom oss icke
  mera tala om sir Glithingham; hans hustru blir jag aldrig.
  
  Dessa ord verkade liksom en gnista, kastad uti den torra skogen. Lorden
  steg upp, hans ögon flammade; han fattade häftigt Lucys arm och gick
  emot slottet med hastiga, bestämda steg; det var som om han haft mycket
  skyndsamt att komma till sitt rum. När han inträdt och reglat dörren,
  först då såg han upp till Lucy, hvilken följt honom lugnt och utan att
  hans uppförande det ringaste förskräckt henne. Det finnes karakterer,
  hvilka liksom finna sin rätta näring i striden.
  
  -- Lucy, utbrast Lord Suffridge, du vet icke hvad du sagt! Du måste
  återtaga dina ord, ty jag _vill_, att du blir hans hustru, och du känner
  mig nog, för att veta hvad det betyder, när jag säger: jag vill!
  
  -- Min far, ni kan icke vilja se mig olycklig?
  
  -- Mitt barn, du bedårar dig sjelf, du drömmer. Tror du då att lyckan
  finnes på jorden? Nej, den har aldrig funnits annat än i böcker. Jag
  vill ditt väl, jag vill sörja för din framtid, jag vill gifva dig en god
  make, och du ... du vågar säga, att jag vill din olycka! Lucy, gif noga
  akt på mina ord: du måste, du skall blifva hans hustru.
  
  -- Min far, är då sir Edvard just den ende, hvilken ni skulle önska se
  mig förenad med?
  
  -- Ja! det finnes ingen annan ... tala ej derom! Du vet icke hvad du
  säger, du förstår icke huru dåraktig du är. Lucy, efter några dagar
  kommer han hit och då ger jag honom mitt löfte.
  
  -- Ni får icke göra det, ty jag samtycker icke till denna förening och
  kommer aldrig att göra det.
  
  Lorden åhörde dessa ord med ett slags bäfvan; han hade anat det, men
  blef först nu förvissad om, att han hade att göra med en vilja, lika
  stark som hans egen. Han gick af och an i rummet, tryckte hårdt sitt
  hufvud mellan sina båda händer, liksom om han velat qvarhålla sitt
  förstånd, färdigt att öfvergifva honom. Med ens stannade han framför sin
  dotter, som helt lugn satt uti ett soffhörn och lekte med sina lockar.
  
  -- Lucy, sade han, du är hård; du är grym! Vill du döda din fader?
  
  Hon såg upp med förvåning.
  
  -- Min far, jag förstår ej huru det så kan uppröra er, att jag vägrar
  att blifva sir Glithinghams hustru?
  
  -- Du förstår icke, -- nej, du får icke förstå, du får icke veta det!
  nej, aldrig! Men jag ber dig! Se, din fader ber dig på sina knän derom.
  
  Och han kastade sig ned för henne, kysste med vildhet hennes händer, och
  omfamnade hennes knän, liksom en älskare i afskedsstunden utgjuter hela
  sitt hjertas ömhet i ett utbrott af omätlig kärlek. Lucy slet sig lös
  och, ställande sig på afstånd ifrån sin fader, sade hon:
  
  -- Min far, ni är sjuk! -- Jag skall tillkalla Black. Ni behöfver säkert
  hvila.
  
  -- Hvila? sjuk? -- nej, men jag blir galen, om du motsätter dig min
  vilja. Fordrar du något offer af mig? säg! Vill du först på ett år resa
  till Amerika med din tante? Res, jag ger dig mitt samtycke! Du vill här
  inrätta en skola? jag ger dig penningar dertill! Jag öfverlemnar dig
  ditt mödernearf; du får använda det som du vill, men säg ja, säg, att du
  vill försöka att försona dig med denna tanke! Lucy, säg ja, jag ber! jag
  är icke sjuk, icke galen, som det kunde tyckas; jag är blott olycklig!
  Om du visste Lucy, huru grymt det är att bönfalla om en sak, hvilken man
  har rätt att fordra! men du är mig så kär, jag kan icke befalla dig ...
  men nej, dåra dig icke med något hopp! ... Om du icke viker för mina
  böner, så skall jag tvinga dig, var förvissad derom! Barn äro skyldiga
  sina föräldrar lydnad.
  
  Han gick häftigt fram till sitt skrifbord och framdrog derur en bundt
  papper och fortfor: här är din förmögenhet!
  
  -- Min far, det ser nästan ut som om ni ville köpa mitt samtycke.
  
  -- Nej, Lucy, jag hade redan förut ämnat göra det; jag är rik nog, du
  får använda det huru du vill och dessutom behöfver du det till din resa.
  Gå nu, Lucy, gå, jag ber dig, -- jag skall sedan tala med dig -- nu, kan
  jag det icke. Lucy, jag vill icke att du skall se, det jag ser i detta
  rum! Gå, gå, säger jag! Han fattade henne i axeln och förde henne till
  dörren, hvilken han öppnade och reglade efter henne.
  
  Så snart Lucy kommit ut, gaf hon befallning om att man skulle sadla
  hennes ridhäst, och en qvart timme derpå satt hon på det ädla djuret,
  hennes vän, hennes följeslagare på alla hennes utflygter.
  
  Det hör i England till qvinnans uppfostran att hon skall lära sig rida;
  det är för henne icke blott ett nöje, det är ett behof.
  
  Den, som rätt uppfattar den tanke som kan ligga uti denna ädla konst,
  kan ibland påminna sig en promenad till häst, såsom man minnes en
  vigtigare tilldragelse uti lifvet. Då ryttare och häst känna hvarann, då
  djuret hör till de intelligenta, kan en sådan ridt likna skaldens dikt.
  Upprörda tankar lugnas, vilda känslor gifva sig luft i den berusande
  farten. Betrakta det ädla djuret, som känner sin betydenhet, då sadeln
  hvilar på dess rygg, som biter sitt betsel -- ett tecken på dess
  underdånighet för verldens konung -- menniskan! Han står; han väntar; nu
  kommer ryttaren, hoppar upp i sadeln och fattar tyglarne. Den ädla
  gångaren vet nu huru den skall bete sig, han slår taktmessigt, jemt och
  bestämdt, sina hofvar i marken, han håller det vackra hufvudet ädelt
  upplyftadt, han spetsar sina öron, hans ögon blicka lugnt omkring sig;
  han står der i hela sin ädla naturs fullhet. Men scenen förändras. Det
  är icke nu den stolte mannen som nalkas gångaren, utan en qvinna. Hon
  ordnar den långa kjorteln, jemkar handskarne, håller behagfullt i
  ridspöet, medan tyglarnes ändar vackert nedfalla från handen; en lätt
  rörelse på hufvudet ... och hästen har förstått: nu kröker sig halsen
  till en båge, fötterna vidröra knappast marken, en kokett rörelse med
  kroppen; den hoppar på ett ställe, den låtsar vara olydig, ostyrig, för
  att gifva sin herskarinna nöjet att få honom tam, och nu börjar den
  vackraste lek: koketta infall, kloka miner; och se huru den blickar
  omkring sig, huru den emellanåt vänder sina ögon, liksom för att fråga
  om allt är som det skall vara. Men nu blir det annat af! En lätt gestalt
  hvilar på dess rygg, tyglarne ha fattats med bestämdhet, ryttarinnan
  klappar djurets hals hon ger det ett tecken att flyga af, ty hon är
  otålig; hon vill bort ... då upplyfter hästen sitt hufvud, inandas
  våldsamt luften, ögonen färgas i rödt, fötterna kastas högt upp, den far
  af, den klyfver vinden. Mahnen skiljer sig ifrån halsen; en darrning
  genomilar alla dess muskler och nu genomfar han rymden, han vill ej
  vidröra marken, han synes ha vingar; han har icke blott förstått sin
  ryttarinnas önskan, han delar den. Han vill ej veta af andra menniskor,
  blott en vill han föra bort, bort! Farten blir allt starkare, han hinner
  knappast se hvartåt det bär; han skälfver, han blir utom sig; men när
  slutligen den mjuka handen återhåller tyglarne, hejdar det ädla djuret
  sitt lopp; det kan lika litet stanna tvärt, som ryttarinnan med ens kan
  få sina upprörda känslor att lugnas.
  
  Lucys ridhäst, Fancy, var en snöhvit gångare af ädlaste blod. Från
  födseln hvita hästar äro en sällsynthet, men detta är icke den enda
  orsak hvarföre de äro eftersökta, ty de hafva dessutom någonting
  alldeles egendomligt. Deras hår skiftar i silfver, och det röda hullet,
  de blåa ådrorna skina igenom. Fancy var en klok, eldig häst; den kände
  Lucy på rösten, den var trogen som en hund, och förstod att böja sin
  natur efter sin sköna herrskarinnas. I dag, då Lucy lätt hoppade på dess
  rygg, efter den vänliga smekningen på den mjuka halsen, och gaf den
  vanliga signalen utan att ha tid att jemka sin drägt, blef Fancy nöjd.
  Den behöfde icke återhålla sin lust att springa; nu gällde det att ila
  framåt. Några ögonblick -- och den hade kommit förbi jerngrinden och
  fördjupade sig Lucy nu i skogen lemnande vägen åt sidan. Hon var
  särdeles upprörd, hennes små händer omfattade krampaktigt ridspöet; hon
  bar hufvudet högt och andades tungt.
  
  -- Fancy, Fancy! utbrast hon med ens; spring, så långt du kan! För mig
  bort, -- frihet, det är hvad jag behöfver. Förstår du, Fancy? jag vill
  vara fri!
  
  Småningom blef farten mindre, hon tänkte, hennes hjerta blef lugnare.
  
  -- Stackars du, sade hon slutligen, du är ej heller fri! Ingen
  fullkomlig frihet finnes till! Jo men, den finnes dock! -- Hvarföre är
  du tam? Icke derföre, att du är rädd för menniskan, utan derföre, att du
  känner en kraft öfver dig, och du böjer dig för medvetandet af din
  moraliska svaghet. Icke heller vill jag böja mig för någon annan än för
  Gud, och uppoffrar jag någonsin min frihet i lifvet, så blir det endast
  i medvetandet om en annans moraliska öfverlägsenhet. Hvad felas min
  fader? hvarföre vill han gifta mig just med Glithingham? Derunder ligger
  någon hemlighet och denna måste jag få veta, -- men huru? I alla fall är
  det bäst att lugna honom.
  
  Lucy red länge utan att följa någon banad väg, utan att veta hvar hon
  befann sig. Aftonen var herrlig, skogen var liksom inhöljd i poesi och
  hemlighet. Med ens stannade hon tvärt; för hennes ögon låg den mest
  förtjusande tafla. En stor ek stod ensam i midten af en grön plan,
  hvilken liksom bildade en sal uti skogen; en sten lutade emot dess stam
  och emellan dem rann en klar källa. Hon hoppade ned ifrån hästen,
  kastade tyglarne på dess nacke och lät den gå fri. Fancy var van vid det
  och höll sig alltid i närheten, till dess han återkallades. Lucys
  exalterade tillstånd var nu förbi; i stället var hon nu stämd till
  vemod. Den vackra tafla, hon med ens såg, stod i harmoni med hennes
  tankar; hon närmade sig källan, släckte sin törst i den och kastade sig
  ned på den gröna mattan. Hon lade hatten bredvid sig, lutade sitt hufvud
  emot handen och skådade framför sig. Plötsligt kände hon en rörelse i
  sin närhet; jag säger kände, ty det händer ofta att man ingenting hör,
  men instinkten säger, att man ej är ensam. Hon blickade omkring sig och
  blef helt förvånad att på en trädstam ett stycke derifrån varsna en
  jägare, som höll en stor vindthund vid halsbandet.
  
  
  
  
                                    IX
                      EN ENGELSK OCH EN SVENSK FANCY
  
  
  Jägaren steg upp och gick emot det ställe der Lucy satt, ty vid hans
  åsyn hade hon upprest sig ifrån sin liggande ställning. Han gjorde en
  artig bugning.
  
  -- Förlåt om jag skrämt er, och om jag visat mig mindre grannlaga, då
  jag ej förut tillkännagaf min närvaro.
  
  -- Er ursäkt är öfverflödig, min herre, ty för det första är jag icke
  lätt skrämd och för det andra höra naturens salar alla till. Hvilken
  förtjusande vacker hund, sade Lucy, i det hon smekte hunden, som nalkats
  henne och lagt sitt hufvud på hennes knän. Hans namn?
  
  -- Fancy.
  
  -- Åh? liksom min häst!
  
  -- Jag vet mig aldrig hafva sett ett så vackert djur, återtog jägaren;
  den tyckes vara mycket pålitlig, då ni icke behöfver fastbinda den.
  
  -- Nej, den känner mig så väl och har ej något emot att bära sin
  herrskarinna; derföre håller den sig alltid i min närhet. Men på ert
  uttal, min herre, hör jag att ni ej är engelsman, ehuru ni med stor
  ledighet talar vårt språk ...
  
  -- Ni har ej misstagit er; äfven jag är nordbo, men ifrån ett annat
  land, vida mindre frikostigt på naturskönhet än detta. Jag är svensk och
  nyss hit anländ från Finland, der min mors slägtingar lefva.
  
  -- Är det möjligt? sade Lucy, hvars ögon lyste af nyfikenhet. Ni är
  ifrån höga norden! ni kommer ifrån Finland? Hvad det vore roligt att få
  höra något om dessa länder. Jag ville gerna hvila ut en stund i denna
  sommarvärme, och jag ser att Fancy ej heller har någonting emot det.
  
  -- Jag skall med största nöje tillfredsställa er nyfikenhet i detta
  afseende -- och nu satte han sig på stenen och lade bössan bredvid sig.
  -- Den är ej laddad, det är ingen fara, sade han.
  
  Lucy började hjertligt skratta.
  
  -- Äro qvinnorna i Sverige och Finland rädda för bössor? Jag för min del
  tycker att i de flesta fall faran ligger i inbillningen. Allt och
  ingenting är farligt.
  
  -- Om också icke alla qvinnor hos oss äro lika modiga, så var öfvertygad
  om, att det bland dem finnes sådana, som ej hysa någon fruktan, hvarken
  för den materiella eller den moraliska faran.
  
  -- Det var ingen anmärkning, det var blott en fråga. Jag känner nästan
  intet om Finland och medger att jag vore högst intresserad att få några
  upplysningar om ert fosterland. Men af hvilken anledning befinner ni er
  här; är det första gången ni besöker England?
  
  -- Nej, jag har flere gånger under min studietid varit i detta land, och
  har af detsamma bibehållit ett så angenämt minne, att jag, så ofta jag
  blott kan, återkommer hit.
  
  -- Min herre, jag måste för er förklara det som måhända förefaller er
  besynnerligt i mina frågor, liksom det sätt, hvarpå jag betraktat er;
  men jag måste tillstå min okunnighet, mina förvända idéer: jag är helt
  förvånad att se, att ni liknar mina landsmän, ty jag har alltid
  förestält mig Finland som en ödemark.
  
  -- Det förundrar mig icke det ringaste, ty ni är icke den första som
  gjort denna anmärkning ock likväl är det besynnerligt huru mycket
  Finland om icke liknar, så åtminstone sträfvar till att likna England,
  ty i grunden af de båda nationernas karakter råder en stor
  likstämmighet. En mängd omständigheter äro olika, såväl till följd af
  olika klimat och natur, som till följd af sociala och politiska
  förhållanden. Får jag vara djerf nog att göra er en fråga, ty vi Finnar
  älska öppenhet: är ni lady Suffridge?
  
  -- Ja, det är jag; huru kan ni veta det?
  
  -- Deri ligger ingenting besynnerligt; jag vistas hos en god vän, egaren
  till Sidney-Hall, hvilken talat om er.
  
  -- Jag ville gerna ställa samma fråga till er?
  
  -- Baron Oskar Lejonstjerna.
  
  Nu steg Lucy upp, räckte honom sin hand och sade: -- Jag måste bege mig
  hem, men i min faders namn ber jag er anse Abbey-Halls skogar, som
  gränsa härintill, såsom stående till ert förfogande; de äro särdeles
  rika på villebråd. Om ni ville göra oss nöjet att berätta oss något om
  ert land, så är ni välkommen hos oss ... Fancy! Fancy! ropade hon.
  
  Hunden, som igenkände sitt namn, hoppade upp och satte sina båda
  framtassar på hennes axlar. Den unga mannen var helt förlägen deröfver,
  men Lucy sade skrattande:
  
  -- Det finnes ingenting så förledande som instinkten; den blef alls icke
  förvånad öfver att jag kallade den; djuren känna så väl när man har
  sympathi för dem. -- Emellertid hade hästen ställt sig bredvid henne och
  utan att emottaga baronens hand, hoppade hon lätt upp i sadeln ... En
  vänlig helsning, en återupprepad inbjudning och Fancy försvann med den
  älskvärda ryttarinnan, i det den stolt uppbar sitt vackra hufvud.
  
  Baron Oskar Lejonstjerna var en man af ungefär trettio års ålder. Han
  hade en ståtlig hållning, svart hår, stora intelligenta ögon, ett hufvud
  som enligt Lavaters lära vittnade om kunskaper och själsstyrka. Han hade
  ett vackert, manligt ansigte, regelbundna drag och en öppen god blick;
  hans händer hade något som tvang en att se på dem. -- Händerna inverka i
  allmänhet mycket på det första intryck en menniska utöfvar; deras form,
  det sätt hvarpå de begagna och hålla i en sak, ange alltid vissa
  karaktersdrag. Huru mycket säger icke ofta en handtryckning? huru gifver
  icke handen, om också icke en vacker hand, helhet åt det föremål den
  håller uti. Ser jag en alldeles okänd person, så ger jag akt på hans
  ögon, panna och hand; då har jag med detsamma inhemtat de förnämsta
  dragen af hans karakter.
  
  Då Oskar blef ensam, satte han sig ned under eken, och snart såg man
  honom försjunken i djupa tankar. Solens sista strålar kastade redan sitt
  afskedsskimmer på trädtopparne, då han såg på sitt ur och hastigt reste
  sig upp:
  
  -- Fancy! dålig jagt, men en skön afton! icke sannt? Nu må vi skynda
  hem. Hvar sak har sin tid, och nu är det icke värdt att drömma.
  
  Sednare på aftonen satt Oskar Lejonstjerna ensam på sitt rum. Hans
  tankar kunde öfversättas ungefär så här: -- Den äkta engelska typen, ett
  Keepsake-ansigte, engladrag; fin, spenslig, en sylfid och på samma gång
  så rask, djerf och fullkomligt fri ifrån qvinnans vanliga blyghet, men
  icke utan den vackra qvinnans omedvetna koketteri. Jag tycker om dessa
  karakterer; jag känner många, hvilka vid ett dylikt tillfälle, vid
  åsynen af en främmande karl, skulle funnit sig högst förlägna öfver att
  ha blifvit öfverraskade hvilande i gräset, hvilka skulle rodnat,
  framstammat några otydliga ord och skyndat sig bort. Hon ser icke
  romantisk ut, men hon tycktes vara högst intresserad af denna oväntade
  händelse, att tillfälligtvis träffa på en menniska, kommen så långt
  ifrån. Vore jag en drömmare, kunde jag i min inbillning teckna henne som
  ett ideal; vore jag dessutom yngre, kunde jag tillochmed hafva trott mig
  deruti se försynens finger. Våra begge följeslagares lika namn, vår
  förtjusning öfver samma ställe, allt detta kunde bli en god början till
  en roman. Ja, jag måste dock erkänna, att det kanske är lyckligt för mig
  att hafva tagit farväl af alla kärleksdrömmar.
  
  Några dagar derefter gjorde Oskar Lejonstjerna sitt första besök på
  Abbey-Hall. Det rådde åter frid på slottet; Lucy hade lyckats lugna sin
  fader utan att vidröra den ömtåliga frågan: den gamle var uti sitt inre
  öfvertygad om att Lucy skulle gifva vika för hans vilja. Hon hade
  förberedt fadren på den unga svenskens besök och han blef emottagen med
  ett hjertligt välkommen. Abbey-Halls dysterhet förhöjde ännu mera Lucys
  älskvärdhet och den, som såg henne i dessa dystra, antika salar bredvid
  den gamle, nästan spöklike Lorden, kunde ej låta bli att erfara ett
  uppfriskande, nästan exalteradt intryck.
  
  Tre veckor hade förgått, fru Rush var åter der med den unge Glithingham,
  hvilken hon nu tycktes behandla med mycket större försigtighet, ja nära
  nog med motvilja. Efter ett samtal som en dag egde rum mellan Lorden och
  Edvard, började den sednare med Lucy antaga ett mera ogeneradt sätt, som
  från hennes sida möttes med en tillbakavisande artighet. En dag, då han
  efter frukosten, i allas närvaro, yttrat något rörande deras gemensamma
  framtid, hade hon lemnat rummet med dessa ord:
  
  -- Herr Baron, jag önskar att tala med er i dag; efter en timme kan ni
  finna mig på balkongen härutanför.
  
  Det vore onödigt att återgifva detta samtal uti dess helhet; de sista
  orden kunna vara tillfyllest:
  
  -- Herr Baron, sade Lucy, lemnande det sätt hon hade antagit. Ni vet
  mina känslor, de hafva icke förändrat sig sedan ni första gången
  meddelat mig edra. Ni påstår att, då min fader samtyckt till edra
  planer, ni har rätt att anse mig såsom er trolofvade. Jag upprepar hvad
  jag sagt er: ert handlingsätt är mer än oridderligt; ensamt det kan
  ingifva mig afsky för er. Min far är sjuk, och derföre vill jag ej
  framkalla några häftiga sinnesrörelser genom en öppen vägran; men
  tvingar ni mig dertill, så måste jag våga detta ... Er hustru blir jag
  aldrig, baron Glithingham, det har ni mitt ord uppå.
  
  -- Mylady, svarade Edvard hvars läppar darrade af harm, ni är alltför
  klok för att tro att jag som älskar er, så lätt kommer att afstå ifrån
  hoppet att ega er. Chancerna för mig tyckas vara goda, fastän ni ej vill
  uppfylla er fars och min önskan. Äfven jag har en jernvilja, en oböjlig
  karakter och låter mig tämjas af ingen. Denne främling ni emottagit i
  ert hus synes ha förvridit hufvudet på er, men jag ämnar icke låta denna
  inkräktare tillegna sig min eröfring.
  
  -- Herr baron, jag anser mig icke skyldig någon förklaring öfver mina
  känslor. Tyd som ni vill min afsky för er; det är mig fullkomligt
  likgiltigt, men jag tror, att ni kommer sanningen närmare, om ni söker
  dess orsak endast i er egen person.
  
  Dagen före detta samtal hade Oskar Lejonstjerna gjort ett afskedsbesök
  på slottet. Han hade ofta varit der under de sista tiderna och nu var
  det med en känsla af smärta han såg sig tvungen att lemna bakom sig i
  glömska de känslor han, den likgiltige mannen, som han sjelf kallade
  sig, hade kännt sig bemäktigad af. Lorden hade en afton då de voro
  ensamma berättat honom, att Lucy var nästan förlofvad och då först blef
  det kanske honom klart hvad han ännu ej för sig sjelf velat erkänna, att
  åter ett blad i hans hjerta vissnat. Han kände det med saknad, med
  smärta, ty han hade just börjat en skön dröm och nu var den förbi; det
  var tid att resa. Oskar hade uti sina ådror finskt blod, uti sitt hufvud
  finskt förnuft. Jag tror mig rätt hafva uppfattat den finska karakteren
  i fråga om kärlek, då jag antager att först förnuftet och sedan hjertat
  talar, om det förra gifvit sitt bifall. Det är visserligen den rena,
  goda principen och det är en hyllning jag egnar finnarne, då jag säger
  det. Det är en lycklig gåfva som äfven många andra nationer borde äga.
  Lucys afsked ifrån Oskar gjorde på honom ett ännu smärtsammare intryck.
  Hon hade alltid som en god vän emottagit honom, såsom en person, för
  hvilken aktningen och intresset visar sig i hvarje ord. Nu var hon kall
  och återhållsam och den stund han befann sig uti deras familjekrets, var
  hon mest hela tiden upptagen af att med sin fader diskutera om de
  reparationer hon ansåg vara nödiga för att, som hon sade, göra parken
  mindre hemsk.
  
  Då han steg upp och tackade Lord Suffridge och Lucy för deras
  vänskapliga emottagande, yttrade Lucy, knappast seende på honom:
  
  -- Tack för de angenäma geografiska och historiska lektioner jag fått af
  er! När ni återkommer till England, hoppas jag ni ej glömmer bort detta
  ställe. Likna edra landsmän er, så måste de vara mycket intressanta!
  
  Ännu några artiga afskedsord och Oskar lemnade Abbey-Hall; då jerndörren
  slöts bakom honom, erfor han som en beklämning i hjertat; han tryckte
  det med handen: -- Lappri! sade han; hon älskar denne man; jag hoppas
  hon blir lycklig, hon förtjenar det väl. En engel är hon och en vacker
  engel dessutom. Se så, Oskar, kom ihåg din moders land! var stark, var
  icke en narr!
  
  Edvard Glithingham var på det högsta missnöjd med Lucys resa till
  Amerika; Lord Suffridge tycktes ej heller vara utan farhågor, men han
  lugnade sig sjelf med tanken att, då han nu gaf efter hennes önskan,
  skulle hon utan tvifvel gifva efter för hans, och han beslöt att
  tillsvidare ej mera tala om en sak, som han redan betraktade såsom
  afgjord. Lucy var strålande af glädje öfver att få resa till Amerika,
  detta förlofvade land för alla frihetsälskare, detta eldorado för alla
  drömmare om storhet.
  
  Fru Johns och Black, hvilka greto, då de voro ensamma, jublade ändock
  öfver att få se sin älskling slippa ut ur dessa trånga murar. Vi hafva
  annars på länge ingenting sagt om dem; de voro lika ömma tillsammans som
  förut, lika krökta af ålder, och Lucy tycktes nu som alltid höra dem
  litet till. Hon hade också för dem bibehållit sin förra vördnad och
  kärlek; de voro för henne icke tjenare utan goda rådgifvare och vänner;
  och de kände äfven den svåra ställning, hvaruti hon befann sig till sir
  Glithingham. -- Med Guds hjelp skall allt gå väl, brukade Black säga, om
  vi lefva tills Mylady återkommer. Och då blandade Lucy sina tårar med
  deras, ty blott med dem gret hon; det hände sällan, men det hände
  ändock.
  
  Ändtligen blef allt färdigt och afskedsdagen var inne. Lord Suffridge
  var som ett barn, han höll Lucy vid kjolfållen; då hon kysst och redan
  tagit afsked af honom, började han åter afskedsomfamningarne. Detta
  gjorde hennes hjerta ondt och hon tänkte flere gånger uppoffra sin
  glädje och stanna hemma, men då ville han åter att hon skulle resa.
  Allting har ett slut och det är mången gång en stor lycka. Lucy tog
  plats i vagnen bredvid fru Rush, ännu några hjertliga kyssar åt fadren
  och de gamla vännerna som höllo hvarandras händer, emedan de annars ej
  skulle haft mod att se henne resa -- och det bar af.
  
  
  
  
                                    X
                        ULFVEN I ETT ANNAT FÅRAHUS
  
  
  Efter Lucys afresa, hade Edvard uppoffrat några dagar åt Lord Suffridge,
  och sedan återvände han till sin moder. Lady Starling var då femtio år;
  hon hade ett ståtligt utseende och man såg att hon hade varit
  utomordentligt skön. Men sorgen hade lemnat sin prägel på dessa bleka
  kinder, i dessa stora genomträngande ögon. Hon delade sin tid emellan de
  fattiga, som anlitade hennes hjelp, samt husliga sysselsättningar och
  läsning af andliga böcker. Till sällskap hade hon en ung flicka, med
  hvars uppfostran hon hade sysselsatt sig och som nu var sjutton år.
  
  Ett mera englalikt ansigte än Alice's kan man svårligen se; hon var
  mindre skön än vacker, mindre vacker än förtjusande. I hela hennes
  väsende lästes liksom ett poem af godhet, renhet och milda känslor. Ett
  litet hufvud omstråladt af blonda lockar, en god, klar blick, en smidig
  gestalt -- ja, hon var obeskriflig.
  
  De sutto båda två i ett litet trefligt och varmt rum. En oljelampa spred
  kring dem sitt milda sken. Alice läste och hennes milda röst klingade
  som en sång. Med ens stannade hon tvärt och båda två sågo åt dörren
  till. Ett buller hördes utifrån och Alice sprang ut för att se hvad det
  var.
  
  De båda qvinnorna hade vid första ljud gissat rätt. Det var Edvard som
  anlände.
  
  Den som gifvit akt på Alice hade kunnat märka en liflig rodnad
  öfverhölja hennes ansigte. Förrän hon åter inträdde i rummet, för att
  gifva förklaring öfver det de hade hört, stannade hon bakom dörren; man
  såg att hon kämpade med en stark sinnesrörelse; men nu inträdde hon och
  sade med en omärklig darrning i rösten:
  
  -- Det är baron Glithingham, Mylady.
  
  -- Ändtligen! sade Lady Starling, då Edvard inträdde uti rummet, kysste
  modrens hand och helsade Alice med en öm blick, som genomträngde
  flickans hjerta.
  
  -- Huru mår ni här, min mor, och ni Alice? frågade han. Bra, ser jag.
  Jag har längtat att återkomma. Fru Rush bad om sin helsning; hon har
  rest till Amerika.
  
  Ungefär en half timmes tid egnades nu åt de ömma frågor och svar, hvilka
  hvarandra tillgifna personer efter en tids skilsmessa längta att utbyta.
  
  -- Gå in i ditt rum, Alice, mitt barn, sade nu Lady Starling med ett
  småleende; jag önskar tala med min son. Den unga flickan steg, liksom om
  hon afvaktat dessa ord, hastigt upp och lemnade moder och son ensamme.
  
  -- Edvard, berätta mig hvad som är å färde, sade modern, med en rynkning
  i pannan. Anna Rush har vidrört en sak som jag väntar att få veta af
  dig. Är det sannt, att du friar till Lord Suffridges dotter?
  
  -- Ja, min mor, det är ungefär sanningen eller rättare sagdt: jag tror
  att det är de som fria till mig. Men den unga Lucy är verkligen rätt
  söt.
  
  -- Det är mycket underligt! det vore verkligen en ödets skickelse! Har
  den gamle Lorden någonsin talat om mig?
  
  -- Jag tror väl. Känner ni honom?
  
  -- Åh, sedan fordna tider då vi ännu båda voro unga. Han gjorde mig två
  gånger anbud om sin hand; första gången då jag redan älskade din fader,
  och andra gången sedan jag blifvit enka.
  
  -- Hvarföre gifte ni er icke med honom?
  
  -- Emedan jag ej kunde fördraga honom; han var en vild, egenkär
  menniska. Det fanns i hela hans väsende något som kom mig att rysa, då
  jag såg honom, isynnerhet den sista gången då jag, för att undkomma
  honom, fann mig tvungen att fly med dig, utan att för någon våga
  uppgifva min nya vistelseort. Hurudan är han nu?
  
  -- En gammal, sjuklig, spöklik gubbe. Han kan nu blott fördragas för sin
  dotters och sina rikedomars skuld.
  
  -- Älskar dig Lucy?
  
  -- Förmodligen, eljest skulle jag väl ej vara så förföljd af familjens
  gunst. Jag är icke nog rik att för den skull vara eftersökt. Men, min
  mor, tala ej med någon om mina planer, ej ens med Alice, jag ber er
  derom.
  
  -- Efter du så vill, skall jag ej göra det, ehuru Alice skulle vara
  högst intresserad deraf; men det är din hemlighet.
  
  Mera blef icke yttradt om denna sak.
  
  Dagen derpå satt Alice med en bok i handen uti en berceau i trädgården;
  men hennes ögon riktades alltjemt åt alléen till, der hon plötsligt
  varsnade något som förmodligen var mycket vigtigt, ty hon darrade
  synbarligen och ett uttryck af lycka öfverhöljde hela hennes ansigte.
  Några sekunder förgingo sålunda, steg närmade sig och Edvard inträdde
  uti berceauen.
  
  -- Jag längtade att säga dig huru kär du är för mig, sade den
  inträdande; -- derföre bad jag dig om ett samtal här.
  
  -- O Edvard, Edvard, hvad jag är lycklig; ni har då icke glömt mig, ni
  älskar mig ännu. Jag var så ängslig under er frånvaro; dystra drömmar,
  hemska aningar förföljde mig. Förlåt mig, Edvard, ty jag ser i edra ögon
  att jag för er är lika kär.
  
  -- Min dyra Alice, huru har du ens ett ögonblick kunnat misstänka mig
  för trolöshet? Jag, som lefver blott genom din kärlek, din ömhet, du,
  min älskade!
  
  -- Edvard, jag vill nu tala med er om en sak som är mycket vigtig. Jag
  kan ej längre för den goda Lady Starling förtiga vår ömsesidiga kärlek;
  jag tycker mig derigenom begå en synd och hade jag icke gifvit mitt
  löfte, skulle mina känslor många gånger ha förrådt mig. Säg, hvarföre
  denna hemlighetsfullhet? Skall man bäfva för att utsäga något, hvari
  intet ondt ligger?
  
  -- Alice, hör mig! du känner mig tillräckligt för att veta, att vore jag
  icke af nödvändigheten tvungen att dölja mina känslor, hade jag länge
  sedan tagit dig till min maka, och begärt min moders välsignelse. Jag
  lider lika mycket som du af denna svåra ställning, men jag måste
  underkasta mig denna pröfning. Alice, har du då så litet förtroende till
  din vän, att du ej kan underkasta dig att följa hans råd, utan att
  alltid befara någonting? Tror du på min kärlek?
  
  -- Ja, Edvard, jag gör det, när jag ser er.
  
  -- Hvarföre då frukta?
  
  -- Jag fruktar icke, jag tycker blott att det är illa af mig att icke åt
  Mylady, som varit som en mor för mig, meddela det som rör mig så nära.
  
  -- Hvad ondt ligger deruti? Ditt hjerta hör dig till, Alice, och du
  behöfver ej redogöra för dess inre lif för någon annan än för mig.
  
  -- Är du säker, Edvard, att detta är rätt?
  
  -- Alice, min lilla, dyra vän, då du har så litet förtroende för mig,
  törs jag knappast säga hvad jag har att meddela dig.
  
  -- Nej, säg ut, Edvard; jag tror på dig; du är så ädel, du är så god,
  att jag litar på dig som på ... ja, som på Gud sjelf.
  
  -- Tack, dyra Alice! hör på mig och haf mod. Jag kommer att stanna här
  en liten tid, och sedan är jag tvungen att företaga en längre resa. Du
  får icke oroa dig; jag ber dig vara lugn och trygg. Vid min återkomst
  skall jag genast bevisa dig min tacksamhet genom att göra dig till min
  maka.
  
  -- Fastän hvarje dag, då du är borta, är ett sekel för mig, skall jag
  tåligt invänta dig, men mitt hjerta, det följer med dig.
  
  -- Min älskling! sade Edvard och slöt den smärta flickan i sin famn,
  tryckande en lång passionerad kyss på hennes vackra läppar. Alice, du är
  en engel, tro på mig och allt skall nog bli bra.
  
  Alice hade för första gången känt sig maktlös att slita sig ur hans
  armar; hon var så lycklig, det ljöd en så herrlig sång af innerlig
  hänryckning i hennes själ. Lefva och dö i hans armar, var allt hvad hon
  önskade i denna stund.
  
  Det var han som slet sig lös ur hennes armar, och skyndade in i sitt
  rum.
  
  -- Förbannadt dumt! utbrast han, nu gäller det att skickligt styra sin
  båt; jag måste få henne härifrån, ty annars kunde hon blanda bort mina
  kort. Fördömda flicka! som på fullt allvar älskar mig och tror på mina
  löften att gifta mig med henne! Liksom om baron Edvard Glithingham
  skulle gifta sig med en fattig flicka, en miss Brown! Det är alltför
  lätt att narra flickan, det lönar knappast mödan. Lucy Suffridge är
  också alldeles öfvertygad om att jag är pinkär i henne. Jaha, fortfor
  han med ett hemskt skratt; visst är jag kär uti ditt vackra slott! Tag
  på dig dina stora miner, dina bestämda karl-façoner, men Lady
  Suffridge-Glithingham blir du ändock, om icke på fredlig väg, så ... jag
  vet nog hvad jag menar!
  
  Han satte sig ned och skref följande bref:
  
     Min Charles!
  
     Nu är stunden inne då jag måste sätta din tillgifvenhet på prof.
     Jag befinner mig uti en f--n så svår belägenhet. Jag måste
     meddela dig hvad som händt.
  
     Min mor har hos sig en ung flicka, Alice Brown, dotter till en
     slägtinge, som emot familjens samtycke gifte sig och som nu
     befinner sig uti knappa omständigheter. Flickan är mycket söt
     och jag tillstår att jag varit litet kär i henne, fast än du väl
     kan förstå, att jag aldrig ämnat gifta mig med henne. Men nu är
     olyckan den, att hon förälskat sig i mig och påstår att jag
     lofvat taga henne till hustru. Nu är jag dock så godt som
     förlofvad med Lady Lucy Suffridge och anar på förhand de mest
     rörande scener och förebråelser öfver min trolöshet. Du känner
     min mor, hon tar naturligtvis flickans parti och då börja åter
     de ändlösa förmaningar, med hvilka min mor öfvermättat mig sedan
     min barndom.
  
     Jag måste få Alice bort härifrån och det är på dig jag räknar för
     att rädda mig ur den svåra ställningen. Lucy Suffridge har på ett
     år rest till Amerika och innan hennes återkomst måste allt
     detta vara undanstökadt. Flickan har en böjlig karaktär och tror
     allt hvad jag säger; detta förenklar saken betydligt.
  
     Lefde vi i fordna tider, vore ingenting lättare än att göra en
     enlevering, vidare skulle icke behöfvas. Men nu måste du, såsom
     mera van vid alla slags äfventyr, gifva mig ett godt råd.
  
     Kan jag på ett års tid få henne bort härifrån, så hinner jag
     gifta mig. Sedan är saken klar. Jag kommer att vistas någon tid
     hos min mor och hoppas att snart få svar af dig.
  
                                                                 Din vän
                                                     Edvard Glithingham.
  
  
  
  
                                    XI
                        HVAD SOM KAN HÄNDA NÄR MAN
                                 SVIMNAR
  
  
  Den 1:sta Februari var nu inne; vintern var kall och det yrde alldeles
  oerhördt.
  
  Uti det trefliga förmaket, sutto Lady Starling, Edvard Glithingham och
  den unga Alice. Den sistnämnde var särdeles glad denna dag. Sedan en
  längre tid, hade hon blifvit lugnare till sinnet, ty Edvard hade lofvat
  att snart underrätta modren om deras ömsesidiga böjelse.
  
  Samma dag på morgonen hade Edvard sagt åt Alice, att han om aftonen
  ville tala med henne om någonting mycket vigtigt, och bad henne komma
  ned uti en liten sluten veranda som låg i jemnhöjd med trädgården; det
  var Alices älsklingsställe; om sommarn var der svalt, och om vintern
  höll den sig särdeles varm.
  
  Alice afvaktade med otålighet tioslaget, då Lady Starling plägade gå
  till sängs.
  
  Sedan några dagar hade Edvard varit så utomordentligt god och öm emot
  henne, dessutom hyste hon för honom ett så obegränsadt förtroende, att
  hon ej förstod att det kunde ligga något orätt uti att bevilja honom
  hemliga möten. Hon ansåg honom såsom sitt lifs herre, och af hvem kunde
  hon väl vänta mera aktning än af den, hvars hustru hon en dag skulle
  blifva.
  
  Edvard hade hela aftonen följt henne med sina blickar, hvilka liksom
  magnetiserade henne.
  
  Baroneten var, såsom man sett, en usling, och som sådan beherrskades han
  af de vildaste passioner. Alices oskuld och rena hjerta hade utgjort
  hennes bästa vapen emot honom. Hon kände intet af en storartad
  sjelfbeherrskning; instinkten, en barnslig tro på Gud och en upphöjd
  ande, det var allt hvad hon egde till försvar för sin oskuld; men
  hittills hade detta varit nog, för att emotstå Edvards inflytande.
  
  Kanske var det också allt detta som gjorde, att på samma gång han
  uppoffrade henne för sin egennytta, beherrskades han af ett vildt raseri
  vid tanken på att förlora henne.
  
  Klockan hade slagit tio och Lady Starling lemnade rummet åtföljd af
  Alice, hvilken, då hon skulle taga godnatt af den goda frun, kände en
  underlig sinnesrörelse bemäktiga sig henne. Hvarföre? Det förstod hon
  ej, och det kan blott den fatta, som emot alla förnuftets lagar fått
  erfara aningars makt.
  
  Alice gick in uti sitt rum, men då hon skulle lemna det, vände hon om,
  tog en liten bibel som låg vid hennes säng, och satte den uti sin ficka.
  Hon sade intet, hennes tankar hade vid denna handling ingen bestämd
  form; men då hon tog den, tryckte hon den hårdt till sitt hjerta liksom
  om hon känt det för svagt och haft behof af dess beskydd.
  
  Efter en stund ilade hon ned för den mörka trappan; hennes hjerta
  klappade, hon stannade flere gånger och var nära att vända om. Hvarföre
  erfor hon just denna afton alla dessa känslor?
  
  Kanske hade Edvards blick genomträngt hennes väsende med en underlig
  känsla? Kanske var det hennes goda engel, som ville beskydda henne emot
  det som skulle ske?
  
  Hvem vet, om icke samvetets röst fått makt öfver henne, om hon icke hade
  återvändt -- såvida hon ej med ens hört steg i sin närhet och känt sig
  omfattad af två starka armar. En brinnande kyss tystade det utrop som
  ville gå öfver hennes läppar; hon kände ett hjerta klappa emot sitt och
  då var hon icke mera rädd, hon erfor blott en outsäglig känsla af
  sällhet.
  
  -- Alice, Alice, hvad du är skön, hvad du är förtjusande! jag kunde icke
  återhålla min längtan efter dig, derföre kom jag. Alice, kom först upp i
  mitt rum; kom, jag ber dig.
  
  Edvard hviskade alla dessa ord uti Alices öra; han tog henne som ett
  barn uti sina armar; han var liksom ursinnig.
  
  -- Nej, Edvard, nej, sade Alice svagt. Jag vill icke att du skall kyssa
  mig, ty det är synd; icke förrän vi äro gifta. Det är redan andra gången
  jag begår denna synd. Edvard, jag är rädd för dig ... Edvard, släpp mig
  ... Edvard ... Dessa ord dogo på hennes läppar och nu låg hon afsvimnad
  i sin älskares armar.
  
  Han ilade med vild fart ned för trapporna, stannade först framför sin
  egen dörr, öppnade den sakta, och lade den sanslösa flickan på en soffa.
  
  Hade någon dålig känsla bemäktigat sig hans själ, måste den vika för den
  englalika bild, som nu hvilade framför honom.
  
  I samma ögonblick, knackade man på dörren och på tillsägelsen att stiga
  in, inträdde en karl hvars ansigte var fullkomligt undangömdt af en stor
  och en hög kappkrage.
  
  -- Nils, sade Edvard, fort! tag henne! ödet har hjelpt oss; hon är
  afsvimnad. Här är kappa, shawlar -- fort, fort, vi ha icke en stund att
  förlora!
  
  I ett nu var Alice insvept uti en stor skinnkappa och mannen, som
  försigtigt fattat uti henne, skyndade ut.
  
  Edvard, som lyssnade helt darrande, hörde rullandet af ett åkdon; då
  sjönk han ned på samma soffa der Alice för en stund sedan legat, och
  brast ut i en konvulsivisk gråt.
  
  I allmänhet äro de mest moraliskt dåliga menniskor vid vissa tillfällen
  lättast underkastade sinnesrörelser. Menniskan är född med synd och utom
  den goda instinkten som visserligen finnes hos några, fordras det
  sjelfbeherrskning för att kunna följa en väg, som så ofta afviker från
  den naturliga böjelsen. Den, som icke öfvar sin karaktärsstyrka för det
  goda, är sina ingifvelsers slaf. -- Sinnesrörelse är ofta blott en
  fattigdom på styrka; ohejdade utbrott af densamma äro alltid en brist på
  sjelfbeherrskning.
  
  Edvard befann sig nu uti ett verkligt eländigt tillstånd; han var
  olycklig. Ja, denne samme man, som lugnt hade utfört sina djefvulska
  planer, var nu olycklig, ty han kände med ens det som hvarje menniska
  åtminstone någongång i sitt lif måste erfara -- en inre röst, som vaknar
  och anklagar en sjelf.
  
  Man kan lätt förstå den villervalla som Alices försvinnande förorsakade.
  Edvard spelade sin rôle förträffligt; han låtsade ej veta af något och
  var tillochmed den första att föreslå efterspaningar, hvilka
  naturligtvis förblefvo utan resultat.
  
  Emellertid hade Alice anländt till ett ställe i skogen undangömdt för
  allas ögon. Det stackars barnet var uti ett förfärligt tillstånd. Resan,
  som varade inemot ett dygn, var nära att taga lifvet af henne. Sittande
  bredvid sin följeslagare, som var stum vid alla hennes frågor, trodde
  hon sig ibland vara ett rof för någon elak dröm och väntade den stund då
  den skulle upphöra.
  
  Det var nästan medvetslös hon ankom. Mannen, hvilken Edvard kallat Nils,
  lyftade henne ur åkdonet och nästan bar henne in, ty hon kunde knappt
  stå på sina fötter.
  
  Rummet, i hvilket hon nu fördes, var ett litet uselt kyffe. Hon kastade
  sig på en säng och gaf luft åt sina snyftningar, dem hon hittills sökt
  qväfva. Alice var en af dessa svaga naturer som ej kunna gå emot
  strömmen, hvilka ej ens försöka det, ty de känna sina krafter vara för
  ringa dertill.
  
  En stund hade förgått, då en gammal gumma inträdde och med sträf stämma
  frågade, om hon ej ville komma in och dela deras måltid.
  
  Alice hade icke ätit på hela dygnet, men nekade dock äfven nu att göra
  det. Hon betraktade den gamla gumman med fasa och utbrast:
  
  -- Säg mig, hvarför ha de fört mig hit? hvem har gjort det? hvarföre är
  jag här? hvad vilja de mig?
  
  -- Tyst barn, fråga ej mig. Jag vet det ej, men sannolikt har ni gjort
  någonting mycket illa och är derföre här.
  
  -- Illa? hvad för illa har jag gjort? och hennes tårar strömmade åter.
  
  Några dagar förgingo på detta sätt. Alices öfverspända sinnesstämning
  började lägga sig, och innerligt tackade hon Gud för det hon medtagit
  sin bibel, som nu var henne så kär och gaf henne så mycken tröst.
  
  Gumman, som var den enda med hvilken hon egentligen kom i beröring,
  kunde icke förklara mera än hvad hon först hade sagt. Utom henne fanns
  uti den fattiga stugan blott en enda person, en fjortonårs flicka, till
  hvilken Alice kände sig dragen; men gumman hade förbjudit dem att tala
  med hvarandra; hon sade, att den unga missen skulle lära henne sina
  konster. Alice, som hade på sitt samvete blott en enda sak, och äfven
  detta tvifvelaktigt: att hafva älskat Edvard med så mycket förtroende,
  förstod icke hvad allt detta ville säga. Det är kanske för mycket sagdt,
  att samvetet förebrådde henne hennes kärlek till Edvard, men hon hade så
  mycket tänkt på gummans första ord, att hon blott kunde upptäcka ett
  begånget fel, och hvilket annat kunde väl detta vara, än att hon
  underkastat sig hans vilja?
  
  Hennes fängelse var en hård pröfning för henne, isynnerhet derföre, att
  hon ej visste hvad som skulle inträffa sedan, eller huru länge det
  skulle komma att räcka. Småningom uppstod liksom ett hemligt förstånd
  emellan den unga Martha och den olyckliga Alice, och en dag lofvade
  denna åtaga sig framskaffandet af ett bref, adresseradt till fru
  Starling, hvilket gumman nekat att afsända. Vi kunna straxt säga, att
  detta bref, som visserligen ankom till sin adressort, dock aldrig föll i
  Lady Starlings händer. Det hade blott till följd, att Alice blef bevakad
  med ännu större stränghet än förr; men ändock lefde hon i hoppet, att
  någon räddning för henne skulle finnas. Hon trodde alltid, att då Lady
  Starling skulle få hennes bref, Edvard skulle ila till hennes räddning.
  Icke en stund hade hennes hjerta anklagat honom att hafva haft sin hand
  med i detta dåd.
  
  Hennes tro på honom var orubblig, och det var en lycka, ty hon hörde
  till dem, för hvilka ingen olycka kan finnas då de älska, och för hvilka
  döden är tusendefaldt lättare än förlusten af tron på den, hvilken de
  gifvit sitt hjerta.
  
  Kort efter dessa tilldragelser for Edvard till Abbey-Hall, der vi redan
  sågo honom uppträda i egenskap af fästman.
  
  Han insåg visst det vådliga uti hela detta företag och så som alla
  uslingar, kände han sig feg vid tanken på dess möjliga följder. Han
  underlät icke uti sina samtal med den gamle Lorden, att ingifva honom
  mod att påskynda hans förening med Lucy; en sak som ock ej var någon
  svårighet att få Lorden att lofva.
  
  
  
  
                                   XII
                            NEW-YORK OCH PARIS
  
  
  Vi skola i korthet redogöra för Lucys resa till Amerika och hennes
  vistelse i New-York. Berusningen var fullständig, allt hvad hon såg
  öfvergick hennes drömmar. Med hennes karakter var det icke underligt,
  att hon i de amerikanska kretsarne blef synnerligen väl emottagen. Om
  hon liknade qvinnorna der, så hade hon ännu något, hvari hon
  öfverträffade dem; hon hade kommit till samma slutsatser som de, men
  icke genom yttre omständigheter eller genom andras inflytelser, utan
  genom en långsam inverkan af studier och läsning. Hon var mera qvinlig,
  mera artistisk; allt, som var skönt och sannt, fann ögonblickligen ett
  genljud inom henne. I detta sköna land, som med så stora steg kommit
  till full insigt af det rätta, insög hon de praktiska idéerna om den
  individuella friheten. Hittills hade dessa funnits inom henne blott
  såsom principer, men nu kände hon, huru hennes vingar växte och voro
  färdiga att breda sig ut till flygt. Fru Rush omgaf henne med kärlek och
  med all den trefnad den sanna ömheten kan uttänka. Lucys trefliga
  salong, hvilken vi redan känna genom det bref vi meddelat från en af
  hennes beundrare, såg ett utvaldt sällskap samla sig omkring den
  älskvärda värdinnan. För att begagna ett engelskt uttryck, var det en
  verklig steeplechase, som egde rum för att bli emottagen i detta lilla
  trefnadens tempel. Lucy kände sig i sin rätta sfer och den utveckling
  som engång hade börjats inom henne i lady Marys salong, fick nu blomma
  ut i hela sin prakt. Men huru än ett sådant lif behagade henne, var
  hennes intelligens alltför kraftig, för att icke behöfva någon mäktigare
  föda. Hon kastade sig begärligt öfver allt som kunde öka hennes
  kunskaper. M:r R., en af New-Yorks framstående målare, beledsagade henne
  i tafvelgallerierna och i målares och skulptörers atelierer, och han
  kunde icke nog förundra sig öfver den fina smak, med hvilken hon bedömde
  konstnärernas skapelser i deras stora, liksom i deras mindre detaljer.
  M:r Wight var lycklig att kunna föra henne upp till de mera intressanta
  förhandlingarne uti lagstiftande kammaren, och Lucy njöt med berusning
  af detta politiska och intellektuella lif, som omgaf henne. Flere gånger
  då hon var ensam, började hon skratta åt sina egna underliga tankar. Hon
  glömde sig sjelf, sin personlighet, alla de förhållanden, som binda
  menniskan lik en träl vid konventionella lagar; hon valde sig ett yrke,
  hon såg sig i sin inbillning verksam deri, men i ett nu var hägringen
  borta och -- hon var åter en qvinna. Men den dröm, hvari hon med den
  största förtjusning invaggade sig, var den, att med några likasinnade
  vänner börja ett upplysningens korståg uti det gamla Europa, så inrotadt
  uti sina gamla seder, sina gamla idéer, att det barnsligt upprepar
  frihetens skri, utan att förstå det, och ändock betraktar Columbias ädla
  folk som ett öfverdådigt barn. Hvad dessa drömmar voro sköna! De hade
  blixtens kraft, som genomtränger rymden -- hvarföre skulle de ej vara
  annat än drömmar! Mången kan tycka, att uti allt detta låg en hög grad
  af Don-Quixoterie, men låt vara! förtjenar Cervantes verkligen de lagrar
  en efterverld skänkt honom, ty hvad gjorde han? Han förlöjligade en
  stor, en upphöjd, mäktig känsla, ridderligheten, en känsla, som, o ve!
  af honom blifvit till grunden afmejad. De nuvarande generationerna anse
  det slafviskt att vara ridderlig, men de ha icke besinnat, att det är
  vida mera slafviskt att icke våga vara ridderlig. Vi tro oss icke kunna
  lyckas att beröfva Cervantes hans lagrar för att förflytta dem på Don
  Quixotes hufvud och vilja blott säga, att så länge menniskan blir
  tvungen att böja sitt hufvud under godtyckliga despotiska lagar, så
  länge hon icke vågar handla efter sitt samvete, utan att derföre blifva
  utpekad, kan icke ens den transatlantiska kabeln förena den gamla
  verlden med den nya.
  
  Lucy var en af dessa förtärande intelligenser, som kunna omfatta allt,
  intressera sig för allt, ingå i de mest praktiska detaljer och ändock
  genomsvinga verlden i inbillningens drömmar ...!
  
  Den tid, hon ämnat stanna i Amerika, förgick med blixtens snabbhet; hon
  lemnade detta land med förnyade krafter. Då hon rest från Abbey-Hall,
  var hon ett tidigt utveckladt barn, nu egde hon en sannt qvinlig
  tillförsigt.
  
  Om mina läsare ännu erinra sig de scener, som försiggingo på ångbåten
  Arabia och samtalet emellan Lucy och hennes amerikanska kammarjungfru
  Mary, så kunna de uppfatta hennes framtids planer. Vi hafva någonstädes
  sagt, att så snart Lucy tagit de första stegen på frihetens väg, en kamp
  komme att uppstå emellan henne och hennes fria ande, hennes fria idéer;
  tvifvel underkastadt vore hvem som komme att segra. Nu var för Lucy
  tanken att återkomma till Abbey-Hall mer än svår, den var omöjlig; hon
  kände sig oförmögen att åter inträda inom den krets af kedjor, hvilken
  hon engång hade brutit. Hennes faders vilja att gifta bort henne,
  hvilket hon tillskref hans sinnessvaghet, afskräckte henne ifrån hemmet.
  Hon var ej rädd för strid, men hon bäfvade tillbaka för tanken, att
  denna strid måste utkämpas emot hennes fader, och isynnerhet emot en,
  hvilken var så moraliskt svag. Att uppoffra hela sin framtid för en idé,
  som hon ansåg sakna förnuftiga skäl och lefva med en menniska, som hon
  ej kunde fördraga -- nej, det var dock ännu omöjligare än allt annat.
  
  
  
  
                                   XIII
                            EN ÅTERFUNNEN VÄN
  
  
  Nu befann hon sig sedan någon tid i Paris och der njöt hon af allt, som
  denna stad har att erbjuda. Paris är riktigt intressant, tycka vi,
  endast för dem, som vilja lära sig något och när förhållandena gynna
  tillfredsställandet af denna smak. Kommer man dit utan att kunna
  intränga i alla detaljer af detta samhälle, som är så mångfaldigt
  sammansatt, kan man ej vara fullkomligt tillfredsställd. Det blir då som
  med hvarje sak till hvars djup man ej tränger.
  
  Allting här i verlden kan bli intressant då man är i stånd att tillegna
  sig en djupare kännedom deraf. Ingen lära är torr, blott man intresserar
  sig för den. Och huru uppkommer intresset? jo, genom kännedom om den
  grund, på hvilken denna lära stöder sig. Huru många säga t. ex. icke,
  att mathematik, astronomi, mineralogi, språkkunskap etc. äro torra ämnen
  för förståndet, men de hafva orätt. Hvarje menniska vill uti det,
  hvarmed hon sysselsätter sig, inlägga någonting utaf sig sjelf, och sker
  detta icke genom upptäckter och afhandlingar hvilket är ett privilegium
  för de högre begåfvade, så sker det genom omdömen, eller åtminstone
  genom det arbete tanken haft att utföra, för att kunna anse den
  förvärfvade kunskapen såsom sin egen.
  
  Huru kan man då i våra dagar begära, att qvinnan skall kunna stå på den
  ståndpunkt, man vill se henne intaga, för att anse henne vara förmögen
  att uppfatta mera vidsträckta och svåra kunskaper? Theorien felar genom
  brist på helhet, praktiken har samma brist och huru kan man då förvärfva
  sig en omfattande öfversigt af det?
  
  Lucy hade lyckan att kunna göra hvad henne behagade, se allt som
  intresserade henne och lära sig allt som hon hade lust att veta. Vi
  hafva redan antydt att hon ville vara nyttig, att hon ville arbeta för
  menskligheten, såsom hon i sitt sköna oförstånd, full af tro på det
  goda, yttrade sig. Men hvad ville hon uträtta? till hvad ämnade hon
  använda sina krafter? "Till allt det goda", det var det svar hon skulle
  hafva gifvit på dessa frågor.
  
  Ett sådant svar kan förefalla barnsligt, men är det likväl ej; att det
  endast var drömmerier, det förtjenar vårt medlidande hellre än någon
  annan känsla. Den starka viljan, energien, önskan att verka och vara
  nyttig, till hvad skulle den tjena, om man ej hade ett mål, någonting
  bestämdt att uträtta? Men hvari låg då felet, ty det måste hafva funnits
  ett något, som hindrade uppfyllelsen af det hela? Alla materialier
  funnos i rikt mått, men det, som saknades, var -- en uppfostran i
  harmoni med de skatter denna karakter bar inom sig. Kunskaper funnos
  äfven, ty hon hade läst mycket, kände flere språk, hade gjort sig
  förtrogen med många läror och idéer, hvilka skänkt stadga åt hennes
  tankar och förstånd. Om detta icke var nog för att fullända hennes
  karakter -- hvad var då mera egnadt derför? Hvad? En planmessig riktning
  i hennes uppfostran, en större ordning och reda i hennes kunskaper och
  ett mera praktiskt omdöme om de sociala förhållandena.
  
  Huru många krafter ha icke gått förlorade genom detta fel, under det
  martyrerna derför sjelfva äro oskyldiga? Martyrer? Ja, detta ord
  vidhålla vi, trots mången kanske kommer att finna det öfverdrifvet. Är
  det då ej ett martyrskap att, när man kommit till den ålder då man kunde
  blifva nyttig, finna att det är omöjligt, att hela ens lif är förfeladt?
  Man ser andra arbeta och göra sig nyttiga, man sträfvar sjelf till samma
  mål, men till hvad man än söker använda sina krafter, kännes fångens
  tunga kedja fasthålla en vid den pelare, ifrån hvilken man ej kan
  aflägsna sig mer än vissa, afmätta steg -- pelaren det är samhällets
  anspråk på qvinnan -- kedjan, den uppfostran detta samma samhälle
  bestämt för henne.
  
  Det jag nu sagt hade Lucy ännu ej kommit till insigt af, hon hade blott
  en aning derom; erfarenheten skulle komma att gifva hennes illusioner
  hårda slag. Men hon var nu ännu lycklig, hon njöt af lifvet, hon drömde;
  ja -- låtom oss icke missunna henne denna lycka. Huru herrligt är det ej
  ibland att lefva ofvanom den kalla verkligheten. Ofta är en stund af
  lycka, vore den också blott fostrad af inbillningen, en skatt, hvilken
  under hela ens lefnad förvaras i hjertats djup.
  
  Åt hvilket håll vände Lucy väl först sina tankar? Till den sköna
  konsten, för hvilken hvarje högsinnad menniska uti någon vrå af sin
  varelse eger en större eller mindre ömhet.
  
  Lucy erfor ett slags feberaktigt behof att göra sig bekant med allt det
  märkvärdiga, som hon visste Paris hade att erbjuda. Hon hängaf sig äfven
  här med tjusning åt allt det stora och det snillrika, som fann ett så
  villigt återljud uti hennes själ. Hon gjorde sig bekant med Frankrikes
  litterära förhållanden och kände sig nu vara uti den krets hon alltid
  drömt sig; hon hade liksom aflagt alla gamla tankar, alla gamla
  fördomsfulla idéer, hon njöt af lifvet i dess fullhet.
  
  Visst återvände hennes tankar emellanåt till Abbey-Hall, der hon såg sin
  gamle fader förgäfves väntande henne. En inre dämpad röst lät stundom
  höra sig, men hon tillskref densamma en gammal vana och genom uppfostran
  framkallade fördomar, ty när hon rådfrågade sitt samvete, fann hon
  alltid något giltigt skäl till försvar för sitt handlingssätt.
  
  En dag, då Lucy företagit sig att bestiga Vendôme-kolonnen, blef hon
  öfverraskad af att der på platformen igenkänna sin gamla bekantskap,
  baron Lejonstjerna. Hon helsade honom helt ogeneradt, men märkte tillika
  den illa dolda sinnesrörelse hennes oväntade åsyn hos honom framkallade.
  Efter att hafva vexlat några frågor angående vistelsen i Paris,
  åtskildes de.
  
  -- Herr baron, sade Lucy, jag bad er sednast att icke glömma bort oss på
  Abbey-Hall; nu upprepar jag min bjudning, men det är nu i Paris jag
  måste taga emot er, och hon lemnade honom sin adress.
  
  -- Är det lady Glithingham jag bör fråga efter?
  
  -- Huru? har detta rykte äfven nått edra öron? Nej, herr baron, det är
  ännu samma Lucy Suffridge, hvilken nu efter många äfventyr befinner sig
  ensam i Paris, liksom ni första gången såg henne ensam under den stora
  eken. -- Hon log härvid något skälmskt emot honom och försvann med lätta
  steg, innan Oskar Lejonstjerna hann hemta sig från sin förvåning.
  
  Denne glömde emellertid allt som omgaf honom och gick med fasta steg
  till sitt hem. Det var först då han kom till det hus han bebodde, som
  han afkastade det yttre lugn han hittills pålagt sig. I ett nu var han
  uti sitt rum, der han häftigt kastade sig i en soffa.
  
  -- Detta fattades! sade han till sig sjelf. Jag hade just börjat blifva
  förnuftig, då den ljufva och på samma gång plågsamma bilden åter
  lifslefvande står för mina ögon! Det kan man kalla en ödets skickelse.
  Hvad betydde väl hennes ord, ty hennes fader talade om hennes
  förlofning, såsom om någonting fullkomligt afgjordt? -- Hade han kanske
  gissat mina känslor? -- Ville han aflägsna mig? -- och af hvad skäl? --
  Nej, allt detta förefaller otroligt. -- Sak samma -- -- Hon skrattade åt
  min fråga, och det bevisar att hon är fri ... Se så, gamle narr, har du
  kämpat så mycket och dock ej hunnit längre ... Det är visst intet
  lysande bevis på en utomordentlig själsstyrka hos dig, min käre Oskar.
  Studerandet af gamla manuskripter synes hafva föryngrat ditt hjerta. --
  Men för tusan! jag må väl ej glömma min middag för det ... Men hvarföre
  befinner hon sig då här ensam?
  
  Nu satte sig Oskar åter, ehuru han redan fattat sin hatt, lade armarna i
  kors och försjönk ånyo i djupa tankar. Flere gånger framtog han sin
  klocka ur vestfickan, öppnade mekaniskt locket, såg medvetslöst på den
  och lade den tillbaka. Efter en stund steg han upp, närmade sig kaminen,
  jemkade ljusstakarne, flyttade några böcker på sitt skrifbord, vid
  hvilket han derefter nedsatte sig och började skrifva. Middagen tycktes
  derunder blifva glömd, ty ännu flere timmar sednare finna vi honom i
  samma ställning.
  
  Dagen derpå stannade Oskar Lejonstjerna utanför Lucys dörr. Det var icke
  utan en stark hjertklappning han inträdde i den trefliga salongen, der
  hon emottog honom. Ehuru hon blott en kort tid hade bebott den, hade hon
  dock hunnit meddela någonting af sin egen karakter åt alla dess föremål.
  Uti en vas på bordet stod en artistiskt sammansatt bukett af rosor och
  liljor; en vacker lithografi af Müllers André Chénier stod på ett
  staffli och då han inträdde, höll Lucy just på att ställa den i den
  förmånligaste dagern. Hon helsade honom såsom en gammal vän och en stund
  derpå voro de inbegripna i ett lifligt samtal. Efter hvad mina läsare
  redan känna om Lucys karakter, kunna de lätt förstå, att hon ej kände
  sig det ringaste generad af det ovanliga i sin ställning.
  
  Oskar Lejonstjerna erfor, så frisinnad han än var, en oförklarlig känsla
  som sade honom att den belägenhet, i hvilken Lucy nu befann sig, icke
  var rätt passande för en så ung, så förtjusande qvinna. Kanske var det
  den fara, hvari hans hjerta befann sig, som gjorde att deras rôler
  ombyttes; det var han som kände sig blyg, hon åter var fullkomligt fri
  ifrån allt tvång. Männens bedömmande af den bildade qvinnan är ofta nog
  skeft, kanske till en del derför, att deras umgänge ej inskränker sig
  till dessa. Oskar var icke en exalterad menniska, ej heller hade han
  förlorat sitt hjertas friskhet; han var en allvarlig rättänkande man.
  Sedan sin barndom hade han lärt att beherrska sig sjelf och kanske hade
  det legat ett visst öfvermod i den lugna blick, hvarmed han betraktat
  sin framtid. Han hade trott sig hålla sitt hjerta i sin hand och ej
  velat gifva det åt någon annan än den han dömt värdig att blifva hans
  lefnads följeslagarinna, och nu hade det blifvit taget innan han hunnit
  fråga sig sjelf om denna var den rätta. Kanske var det emedan hans
  hjerta talat, förrän det föll honom in att rådfråga sitt förstånd.
  Kärleken, denna underbara konstnär, hvilken målar de vackraste taflor
  utan att det finnes en enda skugga i dem, hade i hans ögon ställt Lucy
  på en piedestal, der han betraktade henne med vördnadsfull beundran. Han
  älskade ej blott, han dyrkade, men såsom alla grundliga män, var han
  medveten om, att han frivilligt ställt henne på denna höjd.
  
  Några veckor hade nu förflutit och Oskar, som hade många vänner och
  bekanta i Paris, aflägsnade från Lucy olägenheterna af hennes ensamma
  ställning, utan att hon sjelf märkte det.
  
  Oskar var ädel i alla sina principer, fast uti sina föresatser och
  dessutom i hög grad förbehållsam uti allt som rörde kärlek; han hade
  aldrig ens med det aflägsnaste ord häntydt på den känsla han närde för
  Lucy. Ju mer han var i tillfälle att lära känna henne, desto mer hade
  den luftiga bild som under ett års tid föresväfvat honom, öfvergått till
  en verklighet. Hos Lucy fanns en poesi som fullkomligt omedvetet omgaf
  henne, och hvilken egentligen blott var ett uttryck af hennes älskliga
  väsende, af ett så okonstladt sätt att vara, att drömmerier alldeles
  icke kommo i fråga. Den kärlek, en närmare bekantskap med henne ingaf,
  var lika litet idealisk som den var materiel; det var en intellektuel
  kärlek, blandad med poesi. Hon var så snillrik och ändock så
  förtjusande, att man knappt visste hvad man hellre ville: se på henne
  eller höra hennes ord, men man föredrog dock alltid det sednare. Med ett
  ord, Oskar började känna sig sjelf, sina idéer, sina tankar så
  införlifvade med henne, att han var idel öra och öga när han befann sig
  i hennes närhet, och idel beundran när han tänkte på henne.
  
  Men hvad skola vi säga om Lucy? Var då hennes hjerta så väl bepansradt
  mot kärlekens angrepp, att Oskars upphöjda karakter ej kunde få det att
  klappa? Var hon då så fri från all qvinlig svaghet, att den
  vördnadsfulla beundran hon läste i hans blick ej gjorde det minsta
  intryck på henne? Nej! Lucy var stark, men hon var blott menniska; hon
  var en ovanlig qvinna, det vill säga: den manliga riktningen i hennes
  karakter hade icke utplånat den enthusiastiska beundran för det ädla och
  det goda, hvilken ofta efter att hafva varit blott en allmän känsla
  slutar med att hänföra sig till en enda personlighet. Aldrig hade hon
  ännu till sig sjelf ställt den frågan: "älskar jag honom?" och svårligen
  hade hon kunnat besvara den om någon annan framställt den för henne.
  Kanske hade hon dock sagt: -- Då man gör sig reda för att en sträng
  vibrerar inom en vid åskådandet af ett konstens mästerverk, är väl detta
  kärlek? Då man förtröstansfullt höjer sin blick till det som man känner
  stå öfver sig, är detta kärlek? Det intresse man hyser att kunna
  uppfatta en annans idéer, lyckan att hafva funnit det ideal
  förverkligadt som man drömt sig, är allt detta kärlek? -- då älskar jag.
  
  
  
  
                                   XIV
                        EN SVENSK JULAFTON I PARIS
  
  
  Oskar vistades i Paris för att på stället studera de återstående minnena
  af den tid, då franska revolutionen uppträdde som den första påskyndande
  stöten Europa erhöll på en väg, som det sedan denna tid fortfarande
  följer och hvars mål är frihet. Han höll sedan några år på med
  författandet af ett arbete, hvars syfte var att med historiska fakta
  bevisa verldens framåtskridande emot lösningen af det stora problemet:
  erkännandet af den individuella friheten. Vi sade redan att han ej var
  någon drömmare, han var en djup tänkare; hans naturliga gåfvor, hans
  sträfvan efter det goda inom möjlighetens gräns, jemte en grundlig
  uppfostran, hade utstakat den bana, längs hvilken hans lif skulle skrida
  fram.
  
  Lucy hade vid sin ankomst till Paris afsändt ett bref till sin fader, i
  hvilket hon öppet och logiskt utvecklade sin karakter och sina idéers
  riktning. Brefvet var ömt, och i varma uttryck framställde hon huru
  hennes inre var upproriskt, såväl emot att återvända till Abbey-Hall,
  som emot giftermålet med baroneten. På detta bref väntade hon nu ett
  svar och begynnte redan blifva orolig öfver att hon icke fått det. Hon
  hade nu vistats några månader i den hänförande staden och hade, tack
  vare Oskar Lejonstjerna, gjort några högst angenäma bekantskaper. Mycket
  ofta samlade sig ett litet intressant sällskap, bestående af svenskar,
  engelsmän, och några finnar än hos den ena, än åter hos den andra af de
  familjer, hvilka utgjorde en föreningspunkt för den lilla intelligenta
  nordiska verld, som bildat sig inom detta stora Babylon.
  
  Det var den 24 December och Lucy var af en af dessa familjer inbjuden
  att bivista en af dessa för hjertat så kära familjefester, hvilkas
  medelpunkt utgöres af den beprydda julgranen. Lucys ungdomliga sinne, så
  emottagligt för allt godt och rent, hade vid första anblicken af den
  förenande kraft som låg uti denna sed, blifvit gripen af en
  sinnesrörelse, hvilken hon icke ansträngde sig att dölja. Alla voro
  högtidligt stämda, en del påmintes genom den om hemmet, fosterlandet,
  frånvarande vänner; och de, för hvilka den ej hade samma betydelse,
  erforo dock en känsla af värme, som spred sina strålar omkring dem. Den
  trefliga julgubben, öfverströdd med puder för att påminna om hemlandets
  snö, utdelade åt de närvarande några mer eller mindre anspråkslösa
  gåfvor. Ingen hade blifvit glömd och Lucy blef helt öfverraskad att med
  ens se sitt namn på en lång, temmeligen stor låda. Hennes hand darrade
  af nyfikenhet och intresse, då hon afklippte snöret, borttog omslaget
  och öppnade locket på lådan. I densamma lågo de finaste lithografier af
  hennes älsklingstaflor. Lådan stod på golfvet då hon öppnade den, och
  det var på knä framför den, som hon satte dess innehåll i dagen. Nu
  upplyfte hon sitt vackra hufvud och hennes ögon ilade spejande omkring
  till alla de församlade. Då de föllo på Oskar, hvilken vi måste tillstå,
  att hennes tankar genast utmärkt som gifvaren och hvilken stod till
  hälften dold af granen, derifrån han oroligt betraktade henne, blixtrade
  hennes ögon till och stigande hastigt upp, gick hon fram till honom. --
  Tack! sade hon. -- Det var allt. Men huru mycken mening inlade icke
  röstens upprörda klang i detta ord! Hon återvände derpå till lådan,
  upptog försigtigt dess innehåll och, bärande det varsamt till ett bord,
  invid hvilket Oskar ännu stod orörlig, öfverlycklig försänkt i
  betraktande, vände hon sig med ett själfullt leende till honom och sade:
  
  -- Herr baron, kom, låtom oss tillsammans genomgå dessa vackra bilder!
  Allt vackert vinner ännu mera på att betraktas af tvenne dess beundrare!
  
  Under hela återstoden af aftonen var Lucy ännu mera förtrollande än
  vanligt. Hela hennes väsende hade fått en tillökning af tjusningskraft.
  Hon var så qvinlig, så vemodig, så omotståndligt älskvärd, att hennes
  blotta åsyn bidrog att ännu mera förhöja hela sällskapets stämning.
  Oskar var icke mera hvad man kallar kär, han var hänförd. Det föreföll
  honom som hade hans själ genljudat af en herrlig, öfverjordisk sång.
  
  Alla de församlade beslöto att sluta aftonen med en liten promenad längs
  bulevarderna, hvilka denna tid erbjuda en så egendomlig anblick. Längs
  trottoirerna stå små trädtält, der hvarjehanda goda saker försäljas, och
  de, hvilka kanske omkring sig församla de flesta köparne, äro "_les
  marchands de gaufres_"[1]. Då man närmar sig dessa sistnämnda butiker,
  får man för några sous en stor förträffligt tillredd voffla, beströdd
  med fint socker, och ständigt möter man välklädda personer, enhvar med
  en sådan i handen, i hvilken de helt förnöjda bita. Men denna afton
  skulle också hafva ett slut; man följde Lucy till hennes hem och då
  Oskar bar upp julgåfvan i hennes rum, räckte hon honom handen och sade:
  
  [Fotnot 1: Voffelförsäljarne.]
  
  -- Herr baron, tillåt mig ännu engång att uttrycka den djupaste
  tacksamhet för den tanke ni fäst vid denna gåfva. Den blir mig mycket
  kär, och ett vackert minne ifrån Paris och af vår bekantskap.
  
  Då hon räckte honom sin hand, den han vördnadsfullt tryckte till sina
  läppar, höll Lucy i den andra ett bref, hvilket Mary vid hennes inträde
  i salongen lemnat henne. Detta ögonblik stod sedan ofta klart för dem,
  då de påminnte sig huru Lucy då i den ena handen höll framtidens
  förhoppningar och i den andra den kalla verkligheten. Hvem har ej haft
  sådana erfarenheter i lifvet? Ja, det händer ibland, att ödet liksom
  utväljer just de lyckligaste stunder i vårt lif för att åter rycka oss
  ned till det som utgör lifvets öfvervägande beståndsdel -- olyckan.
  
  Då hon blef ensam, vände hon sig långsamt bort ifrån dörren, genom
  hvilken Oskar just nu försvunnit och vandrade flere hvarf i rummet med
  handen tryckt emot pannan. Derpå stannade hon framför några blommor och
  efter att en stund hafva betraktat dem, utbrast hon liksom med en klagan
  i sin röst:
  
  -- Denna ros har också engång, full af styrka, hållit sig rak på sin
  stam, men alltefter som den öppnade sin kalk, lutade den sitt hufvud ned
  mot jorden. Är icke jag nära nog i samma belägenhet? Jag höjde stolt
  mina tankar emot verldsalltets obegränsade regioner; jag trodde mig
  kunna inslå en ny väg, på hvilken så mången strandat och nu, har jag
  icke dag för dag känt min sjelfständighet förminskas under det jag
  upptagit andra idéer, hvilkas tjusningskraft jag förut ej ens anat? Kan
  jag då ej strida mer? Har jag tappat bort mig sjelf? Nej, o nej! det kan
  ej, det får ej vara så! Jag har aldrig ännu känt kärlekens förvillande
  kraft, jag vet ej om det är just denna känsla jag erfar, jag vet blott,
  att jag gerna ville likna honom!
  
  Då ljudet af dessa sista ord nådde hennes öra, verkade de liksom en
  brytning i den vemodiga stämning, hvari hon befann sig, och ställande
  blommorna, dem hon ännu höll uti sin hand, tillbaka på bordet, tillade
  hon med lifligare röst:
  
  -- Jag tror nästan jag höll på att bli svärmisk! Gud bevare mig från
  sådant! Oskar Lejonstjerna är blott en god allvarlig vän, hvilken
  Försynen ställt i min väg för att hjelpa mig att reda mina något
  förvirrade tankar om lifvet och att bringa en helsosam klarhet i mina
  alltför mållösa sträfvanden.
  
  I det hon yttrade de sista orden antydde ett uttrycksfullt ansigtsspel,
  att hon hade glömt det bref hon höll i handen, och nu öppnade hon det.
  Lucys sinnesstämning måste ha varit särdeles öfverraskande för henne
  sjelf, då hon så kunnat förbise en så vigtig händelse som emottagandet
  af det så länge väntade brefvet. Det inträffar ibland med de mest lugna
  personer, att en oväntad känsla som med ens tar öfverhand hos dem,
  tvingar dem att begifva sig ut på spaningar efter sig sjelfva. Och vid
  denna plågsamma tankeansträngning är allt annat, som är fremmande för
  det egentliga målet, ett _non est_.
  
  Då Lucy, som nu återkommit till verkligheten, kastade sina blickar på
  brefvet, greps hon af en häftig sinnesrörelse. Handstilen var Anders
  Black's och brefvet var undertecknadt af honom och Jenny. Hon läste:
  
     "Högt älskade och vördade Lady Lucy!
  
     Abbey-Hall ser ut som en graf, sedan dess engel flugit sin kos.
     Vi förstå nog huru svårt det är för er, fröken Lucy, att
     återvända till dessa murar, men gamle Anders och Jenny bedja dock
     deras älsklings-barn att ej glömma bort en gammal olycklig far,
     som ej har någon annan än sin dotter, för att trösta honom. Lord
     Suffridge blef vid ankomsten af ert bref alldeles utom sig; han
     talade om att skicka efter er, att hindra er att fly, och
     slutligen insjuknade han, sannolikt öfverväldigad af sina egna
     plågsamma tankar. Han yrar alltemellanåt och då ropar han på er
     och säger att hans själs salighet beror på er. Hvad vi kunnat
     få reda på, är att han är förskräckligt plågad af en tanke, som
     alltjemt förföljer honom och som ni skall försona. Han fäster en
     gränslös vigt vid ert samtycke till giftermålet med Sir
     Glithingham.
  
     Skulle vi ännu få tala till er såsom till det förra älskliga
     barnet, hvilket våra hjertan höllo så kärt och som hade
     förtroende till sina gamla vänner, skulle vi säga: -- Vi förstå
     den svåra ställning, hvari ni befinner er, men lord Suffridge
     är er fader och Gud vill att barnen, sålänge det ej strider emot
     Hans bud, skola lyda sina föräldrar. Om ni icke kan blifva Sir
     Glithinghams hustru, hvilket vi rätt väl kunna fatta, så visa
     åtminstone er fader, att det är en stark öfvertygelse, som
     hindrar er från att uppoffra er sjelf, och att ni i allt annat
     vill visa honom barnslig tillgifvenhet. Låt ert hjerta tala och
     strid ej emot dess röst! -- Så skulle vi hafva sagt då, fröken
     Lucy, och nu hoppas vi, Mylady, att ni ej misstycker vårt fria
     språk, utan kommer hit.
  
                              Edra gamla orubbliga vänner och trotjenare
                                            Anders Black -- Jenny Johns.
  
     Abbey-Hall den 19 December 186 . ."
  
  Då Mary en stund sednare inträdde i salongen, förskräcktes hon vid
  åsynen af Lucys upprörda sinnesstämning, det var liksom hade den unga
  starka flickan blifvit krossad; hon gret utan tårar och det var blott
  dofva snyftningar som frambröto ur hennes bröst, hvilka gåfvo tillkänna
  hennes sinnesrörelse. I ena handen höll hon ännu brefvet, med den andra
  tryckte hon sitt hjerta, liksom hon velat återhålla dess vilda slag.
  
  -- Hvad har händt? frågade Mary med förfäran, ty hon hade aldrig sett
  sin matmor så uppskakad. Dessa ord återkallade Lucy till medvetande af
  sig sjelf; med ett mildt leende räckte hon handen åt Mary, liksom hade
  hon känt behof af ett menskligt beskydd emot sig sjelf.
  
  -- Nu vet jag hvad det vill säga, att lida, sade hon, nu förstår jag
  hvad ordet "olycka" betyder.
  
  Hon nekade att uppfylla Marys bön att lägga sig och sedan hon skickat
  denna till hvila, kämpade hon ännu länge en strid med sig sjelf. Med ens
  gick hon till sitt skrifbord, framtog ett kort med Oskar Lejonstjernas
  porträtt, betraktade det länge och fattande ett raskt beslut, skref hon
  följande rader:
  
     "Herr baron! Jag befinner mig i en belägenhet då ett godt råd är
     ovärderligt. Vill ni vara den, som gifver mig det?
  
                                                        Lady Suffridge".
  
  Sedan Lucy förseglat denna biljett, kände hon sig mycket lugnare och
  gick nu att söka hvila efter att först hafva väckt Mary och tillsagt
  henne att på morgonen afsända brefvet.
  
  
  
  
                                    XV
                      EN AFHANDLING OM SKYLDIGHETER
  
  
  Då Lucy vaknade, kände hon sig en stund orolig, icke för att hon inom
  sig skulle ogillat sin handling, utan derföre, att hon ej visste huru
  Lejonstjerna skulle betrakta den. Hon satte sig i sin salong och sökte
  återvinna jemnvigten i själen; hon hade fullkomligt lyckats häri, då
  Lejonstjerna inträdde, mycket blek och orolig. Med hastiga steg gick han
  genom rummet och när hon räckte honom handen till helsning, kunde han
  knappt uti denna lugna, värdiga qvinna igenkänna den vemodiga och
  hjertliga varelse han dagen förut hade sett.
  
  -- Herr baron, har ni förvånats öfver mitt bref, så kom ihåg, att det
  icke ligger i mitt lynne att trampa den vanliga stråten. Ni har flere
  gånger försäkrat mig om er vänskap och nu frågar jag er öppet, vill ni
  gifva mig ett godt råd? Vill ni vara mitt samvete? Jag vet ej huru ni
  bedömt mig -- kanske mycket strängt och jag erkänner, att ni haft orsak
  dertill. Ni känner ej de förhållanden i hvilka jag befinner mig, allt
  hvad ni vet, är att den dag, då jag för er redogjorde om min uppfattning
  om friheten och ni frågade till hvilket mål jag sträfvade, jag ej
  förmådde svara er annat, än: till frihet! Det var af er jag hörde de
  första ord om skyldighet, ni sade, att hvarje menniska har ett mål, till
  hvilket hon bör sträfva och att vår lycka mycket beror deraf, om vi valt
  den rätta vägen, och att det är genom uppfyllandet af våra pligter som
  vi säkrast kunna nå densamma.
  
  -- Lady Suffridge, då jag försäkrade er om min tillgifvenhet, var det i
  hopp att ni någongång skulle taga den i anspråk och sätta mig i
  tillfälle att bevisa dess djup. Jag har ej bedömt er illa, det vete Gud!
  och ehuru det i edra idéer funnits ett och annat som jag ej kunnat
  uppfatta, har jag alltid ansett felet ligga hos mig sjelf. Det är visst
  sannt, att jag ibland undrat huru ni kunnat blifva så stark, huru ni
  kunnat uppnå en så hög grad af sjelfbeherrskning, då ni blott hade en
  dunkel aning om de sträfvanden ni ville egna ert lif åt. Men ni sade mig
  engång: qvinnans uppfostran är grundad på framtiden, hon uppfostras ej
  så att hon skulle kunna följa en viss riktning, hon måste afvakta, att
  den ställning hon slutligen kommer att intaga i lifvet, skall utstaka
  banan för henne. Ni sade, att en underlig ödets skickelse hade kommit er
  att förfela ert lif, emedan ni lärt för mycket för att ej syfta högt,
  för litet åter för att lätt kunna finna ett mål för ert lif! Sedan jag
  hört denna förklaring, blef er karakter tydlig för mig. Lucy Suffridge,
  jag högaktar, beundrar och värderar er för mycket för att någonsin kunna
  bedömma er ofördelaktigt.
  
  -- Ni skulle ha rätt att gifva mig förebråelser herr baron, ty jag vet
  sjelf huru barnslig jag är; men tro för all del icke att det är lust
  till arbete som saknas mig; ni vet, att jag gjort flere försök i olika
  riktningar, men det som omger mig är ännu så nytt, så fullt af intresse
  för mig, att jag icke kunnat lugna mig tillräckligt för att följa edra
  förmaningar och välja mig en bestämd verkningskrets. Dessutom har jag
  knappast haft någon ungdom och jag vill njuta af lifvet innan jag
  allvarligt och oåterkalleligt beträder den väg, hvars svårigheter jag
  ännu hvarken förmår att i hela deras vidd uppfatta eller har lust att
  bekämpa. Ni känner icke, ni, som är en man, hvad det vill säga att hela
  sin ungdom igenom ha törstat, utan att dock få en droppe från den
  efterlängtade källan. Den dag, då man ändtligen närmar sina läppar
  dertill, liknar man en person, som efter en långvarig sjukdom ser ett
  bord dignande af öfverflöd. I ett liknande fall befinner jag mig nu. Men
  låt mig nu begära ert råd.
  
  -- Var försäkrad om, att jag skall råda er så godt jag kan.
  
  -- Tack, herr baron! Då jag vänder mig till er, så sker det emedan jag
  känner mig oförmögen att sjelf och ensam lösa de gåtor, som framställa
  sig för mig. Det händer mig kanske för första gången att jag nödgas
  anlita en annans omdöme. Jag har varit öfvermodig och jag straffas nu
  derför, ty jag känner mig ur stånd att sjelf se klart i det som rör mig.
  
  Lucy, som hade tagit plats i ett soffhörn, fattade nu uti en blyerzpenna
  och i ett nu var den afbruten. Det var icke en känsla af häftighet, som
  ledt henne dertill, det var blott ett slags yttring af en vanmäktig
  kraft. Det var liksom hade hon genom denna rörelse aflägsnat resten af
  den tvekan hon ännu hyste; eller måhända ville hon genom detta utbrott
  dämpa den alltför starka röst, som talade i hennes inre. Under samtalets
  gång hände det ibland, att hennes ögon under långa stunder irrade utan
  ett bestämdt mål, men undvikande att möta Oskars; en annan gång åter var
  hennes klara blick lugnt fästad på hans då hon talade, liksom sökte hon
  i den kraft och mod. Det ges personer, hvilkas uttryck och gester lätt
  kunna återgifvas; det finnes åter andra, lifliga naturer, hvilkas tankar
  ständigt återspeglas i deras anleten; ögonens vexlande skiftning,
  hufvudets rörelser, läpparnes uttryckfulla krökning, händernas lifliga
  språk, allt detta är för beskrifvaren nästan omöjligt att återge, han
  måste lita på läsarens förmåga att föreställa sig den talande, hvars
  själfulla pantomim förstärker ordens mening. Lucy var en af dessa. Sedan
  hon hunnit aflägga det allvarsamma utseende hon hade i början af sitt
  samtal med Oskar, blef hon åter lik sig sjelf, naturlig, okonstlad,
  ströende omkring sig pikanta och förtjusande infall.
  
  -- Låt mig veta hvarom fråga är, yttrade Oskar, måhända kunna vi med
  förenade krafter förmå dessa förvirrade tankar att komma till klarhet.
  
  -- Nej, vänta, vänta! Ni skall få veta allt! Men först måste jag få göra
  er några frågor. Säg mig, hvilken betydelse fäster ni vid ordet
  skyldighet? Huru vidsträckt är den mening ni ger detta ord? frågade
  Lucy.
  
  Oskar syntes en stund betänka sig.
  
  -- Det är en ganska svår fråga, min fröken, och jag vet ej om jag blir i
  stånd att besvara den i dess helhet. Hvad skyldighet är? Jo, det är
  denna oundvikliga raka linie, hvilken antingen till följd af vårt eget
  beslut eller genom omständigheterna ställer sig som en gräns för vår
  handlingsfrihet. Ordet har, genom ett ofta oriktigt begagnande, blifvit
  missförstådt. Man kan tänka sig skyldigheter som bjuda oss att göra
  något och andra, som bjuda oss att underlåta något. Dessutom ha vi
  skyldigheter emot naturens lagar och emot oss sjelfva.
  
  -- Ja, jag förstår det, sade Lucy, men huru skall man igenkänna sina
  skyldigheter, det är det svåra? Nu, till exempel måste jag handla. En
  röst manar mig att återvända till min fader, emedan han behöfver mig,
  emedan han är min fader. En annan hviskar åter till mig: -- Du är
  menniska, satt på jorden för att begagna de gåfvor du fått, så
  obetydliga de än må vara; du får ej förspilla ditt lif i overksamhet, du
  får icke onyttigt begrafva den kraft som bor inom dig. Då du kan vara
  nyttig åt flere, bör du föredraga det, framför att vara nyttig åt en.
  Säg, herr baron, förstår ni detta?
  
  -- Ja, men skall jag vara uppriktig, så måste jag säga, att jag anser
  detta räsonnemang vara falskt. Naturens lagar kunna ej omintetgöras, det
  finnes en moral, som ej heller kan försvinna. Det, som är, måste
  föredragas framför det, som kan blifva. Den skyldighet, som är utstakad
  för er af naturen, får ej förbises för den ni ännu drömmer om att skapa
  er. Dessutom -- hvilka skyldigheter har ni väl här? På hvilket verk
  arbetar ni?
  
  -- Jag kan ej svara annat än det jag sagt förut: jag måste blifva
  förtrogen med mensklighetens lif och idéer för att engång blifva nyttig
  för mina medmenniskor.
  
  -- Min fröken, ni tyckes engång gilla de inkast jag gjorde, till följd
  af ett nästan dylikt samtal.
  
  -- Ja, ni påstod att den, som antingen har flere mål för sig eller ett
  dunkelt, sällan kan vara säker på att ej råka in på en omväg, hvilken
  han ej tagit med i beräkningen.
  
  -- Jag medger, sade Oskar, att det fanns en tid, då jag ansåg qvinnan
  icke äga rättighet att välja en väg utom den familje-krets, hvilken
  nästan alltid omger henne. Jag såg i henne endast dottern, makan eller
  modern. Jag ansåg henne ej behöfva andra grundsatser än dem, hvilka
  erfordras för att fylla dessa kall. Jag förbisåg den vigtiga frågan, att
  det utan harmoni ej finnes någon helhet, att brist på utveckling hos den
  tänkande menniskan ofta kan förorsaka oförmåga att strängt följa vissa
  gifna principer. Sedan dess har jag lärt mig förstå, att det första
  vilkoret för att qvinnan skall kunna handla rätt, är det, att hon har
  fasta öfvertygelser, och öfvertygelsen är ett verk af tankens harmoniska
  utveckling.
  
  -- Herr baron, jag måste säga er hvad det är som förer mig till alla
  dessa frågor. Jag har aldrig för er omnämnt, att, då jag återkom från
  Amerika, jag i stället för att återvända till min fader, direkte kom
  hit. Jag kunde ej längre lefva inom de murar, som ej blott höllo min
  person fängslad, utan äfven alla mina själsförmögenheter. Det var en
  långsam död och jag ville ej frivilligt uppoffra mig, utan att derigenom
  gagna någon menniska. Förstår ni det?
  
  -- Allt för väl, min fröken; ty jag anade mycket af allt detta då jag
  besökte er på Abbey-Hall. Men då uppstod en tanke inom mig, en tanke som
  jag nu vill kläda i ord. Fanns der i ert grannskap icke en enda
  menniska, som skulle behöft er? fanns der ingen olycklig, ingen sjuk,
  intet fader- eller moderlöst barn, ingen af sina föräldrar vanvårdad
  varelse, som behöfde er för att blifva tröstad, hjelpt, eller
  undervisad? Säg, hade ni ej kunnat lifva ert döda lif genom att sprida
  något af dess innehåll öfver dem? Jag säger icke, att ni, om ni ägt full
  frihet att välja, kunnat tillfredsställa er själs och er intelligens
  behof uteslutande med detta. Nej! Ni har ett alltför lifligt, modigt och
  vidsträckt sträfvande för att fot för fot, nej linie för linie följa en
  väg, hvilken visserligen tar i anspråk ett hjerta, så varmt som ert, men
  som äfven fordrar mera lugn, mera tålamod, ja mera ihärdighet. Men denna
  verksamhet hade dock varit åtminstone något. Förlåt, fröken Lucy, jag är
  kanske för uppriktig, men ni ville ju höra en vän, och en sådans
  skyldighet är att vara sann. Dessutom beundrar jag er för mycket -- och
  vid dessa ord blef hans röst osäker -- för att jag skulle behöfva frukta
  att öppet uttala mig om edra handlingar och edra tankar.
  
  -- Beundran, upprepade Lucy, liksom hade hon talat för sig sjelf, denna
  känsla vore jag aldrig värd att ingifva, vänskap, tillgifvenhet kanske;
  något annat -- nej, dertill är jag alltför långt ifrån fullkomlighet. --
  Jag är dömd att alltid vara en orolig själ, som vill flyga högre än
  vingarne bära!
  
  -- Lady Suffridge, sade nu Oskar och fattade hennes hand, den hon ej
  sökte draga tillbaka, tala ej så! När man på sin lott fått så mycket som
  ni, så får man ej se lifvet från en så dyster sida. Fröken Lucy, äfven
  jag har varit en orolig själ, jag har aldrig trott mig kunna finna den,
  som kunde väcka min beundran, röra de strängar, hvilka legat liksom
  afsomnade i mitt bröst, men nu säger jag: -- ni är en qvinna, hvars like
  jag aldrig sett!
  
  Under hela det sista yttrandet hade Lucy följt Oskar med ögonen; hon var
  som förstenad, hon återhöll sin andedrägt, hon insöp med ett slags
  hänförelse hvarje enda af hans ord och blickar. Vid hans sista ord steg
  hon häftigt upp från soffan, sprang till sitt skrifbord och fattade det
  bref hon dagen förut emottagit och räckte det åt honom.
  
  -- Läs, jag ber er och säg mig sedan hvad jag bör göra! och nu gick hon
  bort till fönstret, tryckte hårdt sitt ansigte emot rutan, gick derpå i
  sitt inre rum, för att osedd bekämpa sin häftiga sinnesrörelse samt
  återvände derefter med lugna steg till Oskar.
  
  
  
  
                                   XVI
                            EN SVÅR SKYLDIGHET
  
  
  Men hvad förehade Oskar undertiden Lucy stred mot sina upprörda känslor?
  Färgen på hans kinder hade flere gånger öfvergått ifrån en hög rodnad
  till dödlig blekhet. Sedan han läst brefvet, stödde han sin armbåge emot
  bordshörnet, lutade sitt vackra hufvud deremot och tillslöt sina ögon.
  Man såg, genom den mask han hade pålagt sig, en förfärlig kamp i hans
  inre. Då han hörde Lucys steg närma sig, bäfvade han till, men han
  återvann snart makt öfver sig sjelf, steg upp och återlemnade brefvet
  med ett allvarligt uttryck och stela anletsdrag. Han såg ut som om han
  blifvit förvandlad till en bild af sten.
  
  En längre tystnad rådde och man såg att båda ville tala, utan att orden
  kommo öfver deras läppar. Det gifves sådana stunder i lifvet då man med
  ens ville skapa nya uttryck, ty de vanliga synas alltför betydelselösa
  för situationen; språket förefaller fremmande och oegentligt. Slutligen
  afbröt dock Oskar denna tystnad.
  
  -- Jag har läst brefvet och är af samma mening som förut. Ni måste
  återvända till er sjuke fader.
  
  -- Och gifta mig med Glithingham! utbrast Lucy med en förrädisk
  liflighet. Blifva hustru åt en man, som jag ej kan högakta, ej ens
  fördraga, en man, som älskar blott min förmögenhet, som endast
  eftersträfvar lyckan att blifva lord till Abbey-Hall? Är det möjligt?
  Nej, nej, aldrig!
  
  -- I den saken kan jag ej råda er, sade Oskar med ansträngning. Att döma
  af brefvets innehåll, synes som om er fader hade vigtiga skäl att önska
  denna förening. Kanske ni lättare kan besluta er, sedan ni inhemtat
  dessa. Det är allt hvad en uppriktig vän kan säga er.
  
  Nu steg Oskar upp och fattade sin hatt; han skyndade att lemna detta
  rum, i hvilket han kände sig qväfvas. Han kunde ej längre beherrska sig
  och närmande sig Lucy, fattade han hennes hand, kysste den och sade utan
  släppa den:
  
  -- Jag önskar er mod att handla rätt, jag ville göra mycket för att
  kunna rädda er ur denna svåra belägenhet; men det står utom min förmåga.
  En sak blott anhåller jag om, ifall det icke synes er för djerft, lofva
  mig vid minnet af den vänskap ni bevisat mig att underrätta mig om ert
  giftermål kommer att ega rum, eller låt mig veta om sakerna tagit en
  annan vändning!
  
  -- Jag lofvar er det; jag lemnar i morgon Paris. Farväl! tack för allt!
  Helsa våra gemensamma vänner ifrån mig; jag har ej mod att taga afsked
  af dem.
  
  -- O, nu -- om det vore möjligt, skulle jag högakta er ännu mera än
  förut! och huru kall jag än må synas, så kommer dock mitt hjerta att
  följa er.
  
  Utan att afvakta ett svar, gick Oskar till dörren, bugade sig ännu
  engång och lemnade henne.
  
  Då han var borta, stod Lucy ännu en lång stund med ögonen fästade på
  dörren; hon hörde honom pålägga sina öfverplagg, öppna den yttre dörren
  och -- nu var han borta. På länge kunde hon ej förmå sig, att göra en
  rörelse; det var liksom hade hon velat förbli vid detta intryck, och
  aldrig göra ett steg mera i lifvet.
  
  Slutligen brast hon ut i gråt, men dessa tårar voro välgörande, sådana
  som hon bra sällan hade fällt. Det finnes tårar, hvilka komma direkte
  från ett hjerta som känner sig så vekt, så krossadt, att det ej kan
  utgjuta sig på annat sätt. Men hon stod orörlig, hon gjorde intet för
  att hindra detta utbrott af sina känslor, och först sedan denna paroxysm
  af känslighet lugnat sig, vände hon sig bort ifrån dörren och gick till
  soffan.
  
  -- Mary! ropade hon; och när denna inträdde, sade hon: -- om någon
  kommer, tar jag ej emot. Dessutom -- packa in våra saker och begär våra
  räkningar, ty vi resa i morgon till England. Hvarför står du liksom
  slagen af åskan? Ja, Mary, min far kallar mig och jag måste till honom.
  Säg ingenting, min vän, förtag mig icke mitt mod! Jag ber dig göra hvad
  du kan för att allt må vara färdigt i god tid! Lita icke på mig, Mary,
  -- jag är trött, jag mår ej väl.
  
  Och det var sannt; hon var så litet van vid starka sinnesrörelser, att
  hon var alldeles uppskakad. Flere timmar förgingo och Lucy hade icke
  lemnat sitt rum; hon hade icke lagt hand vid inpackningen, om vi
  undantaga hennes kära lithografier; dem fick ingen annan röra; och det
  var icke utan en stark sinnesrörelse hon vidrörde hvarochen af dessa
  kära minnen. Men vi skola ej forska efter hvad som föregick inom hennes
  själ. Det är bättre att lemna henne i den ensamhet hon söker. Vi kunde
  eljest måhända få se henne, den starka själen, krossad under sorgens,
  under kärlekens makt. Strider emellan hjertat och viljan äro ofta
  förfärliga strider! Hvem kan väl påstå, så stark han än må vara, att
  viljan aldrig fått gifva vika? Och det var då icke alltid derföre, att
  det var omöjligt för den att segra, utan derföre, att motståndaren var
  så kraftlös, så blödande, så pinad, att en längre fortsatt strid skulle
  varit ett mord, sedan den besegrade hjelten sjelf hellre ville lida än
  längre fortfara att kämpa?
  
  Kan väl det högre väsende, som skapat menniskan med hennes svagheter och
  ofullkomligheter, och som kastat henne i denna stora verld, så full af
  frestelser, fälla domen öfver ett hjerta som älskat för mycket? Må
  orättvisa gerningar varda fördömda; må den syndiga kärleken, som ej vet
  att upprätthålla menniskans värdighet, tusenfaldt varda fördömd, men rör
  ej vid den sanna kärleken, den är helig, den är stor! Tvenne hjertan,
  som genom denna trollmakt lefva i kärlek för hvarandra; ett hjerta, som
  i den stora menskligheten slutligen funnit sin vän, sin like, den, för
  hvilken det vill lefva och dö, -- o, rör ej vid en sådan kärlek med
  förtal eller med dom! Gud kunde det ej, huru skulle då menniskan göra
  det? Må hafvet åtskilja dem, må alla lagens och samhällets fordringar
  kasta sten på denna kärlek, den förblir ändock stor, den förblir ändock
  helig! De, hvilka ej vilja tro på den rena kärleken, veta ej hvad detta
  ord betyder. Att veta det man är allt för den, som är allt för en, att
  veta, att då blickarna mötas, är tanken förenad; att veta, det den enas
  tårar, sorger, glädje och sällhet finna ett återljud uti den andras
  hjerta, att en handtryckning, ett ord, som för alla andra är ofattligt,
  blott är klart för två, är icke det ljuft, skönt, herrligt? Hafva
  cheruberna ett annat sätt att tolka sina känslor för hvarandra? Skulle
  englarne ha något emot det? O nej, det tror jag icke -- icke ens Gud!
  
  Jag undrar öfver, att menniskorna aldrig hittat på ett annat ord än
  kärlek, för att skilja den vanliga jordiska kärleken ifrån den upphöjda,
  som visserligen är sällsynt, men hvilken dock finnes.
  
  Jag ville ej gifva detta vanliga namn åt de känslor, hvilka den qvinna
  hyser, hvilken under åratal troget bevarar minnet af en älskare, en
  make, fjerran skiljd från henne; åt den, som under långa år ombildar sin
  karakter och försöker omskapa sig för att blifva värd det hjerta hon
  önskar ega; åt den, hvilken utaf hela sin själ älskar en, hvilken ej
  besvarar denna ömhet; eller slutligen åt den, som uti sitt hjerta bär
  hågkomsten af en kärlek, hvilken hon genom tvång blifvit nödsakad att
  vara otrogen. Det är ej mera en jordisk kärlek, som så kan hängifva sig.
  Det är gudomlighetsgnistan inom menniskan. Döm derföre ej den rena
  kärleken!
  
  
  
  
                                   XVII
                          EN LITEN TALANDE KORG
  
  
  Men återvändom till Lucy, som utan tvifvel blir oss tacksam för det vi
  ej varit vittnen till hennes strider. Det måste vara en den
  förfärligaste känsla att erfara sin egen svaghet, då man förtröstat på
  sin styrka.
  
  Andra dagen var Lucy i ordning för afresan och tog plats uti en vaggon.
  Hon hoppades ännu engång återse Oskar, men nu återstod endast några
  minuter och hon förlorade detta hopp. Med ens kom en liten gosse till
  vagnsdörren och lemnade henne en liten förtjusande blomsterkorg.
  
  -- En herre bad mig lemna detta åt Lady Suffridge, sade han.
  
  -- Huru visste du, att jag var den personen?
  
  -- Han stod bakom glasdörren och visade mig er.
  
  -- Finns han der ännu?
  
  -- Nej, han gick bort sedan han förvissat sig om, att jag ej skulle
  misstaga mig.
  
  Lucy gaf honom ett guldstycke, som gossen helt förnöjd emottog.
  
  -- Lika mycket fick jag just af herrn, sade han. Stor tack! min gamla
  blinda mor blir nog lycklig deröfver; och sedan så köper jag mig några
  cigarrer ... och med dessa ord sprang han sin väg.
  
  Lucy hade äfven utan denna ledning kunnat gissa hvem det var som sändt
  henne detta afsked. Blommorna lågo i korgen i en viss artistisk ordning,
  som var alldeles olik det vanliga sättet att lägga dem tillsammans;
  dessutom voro de på ett egendomligt sätt valda och en del voro sällsynta
  för denna årstid. En aning sade henne, att det ej var utan afsigt de
  blifvit sålunda sammanförda.
  
  Men en hvissling hördes och tåget satte sig i rörelse. Lucy kastade en
  lång, innerlig blick åt den stad, som inneslöt hennes käraste vän. Hon
  tyckte, att hennes hjerta stannade qvar, ty sorgen gjorde henne nu
  fullkomligt oförmögen att känna något. Men snart började hennes ögon
  åter forska efter betydelsen af denna korg. I midten fanns en stor ros,
  och rosen är ju symbolen af vänskap, tillgifvenhet; bredvid den lågo uti
  en liten knippa några nejlikor, hvilka betyda trohet; en hortensia,
  hoppet, hvilade förnöjd uti ett hörn, stödjande sig emot en balsamin,
  hvilket vill säga: var lycklig! I den andra sidan af korgen lågo om
  hvarandra några grenar cactus, beundran, tillsammans med vintergrön, som
  talar om en lycklig, förfluten tid.
  
  -- Han försäkrar mig ännu engång om sin trogna vänskap; han hoppas, att
  jag blir lycklig! Om han ej hade sagt det i går, skulle jag ej våga
  tänka på den beundran, hvilken några af dessa blommor tala om, liksom
  för att påminna mig om en lycklig tid, som nu -- ack! är förfluten.
  
  
  
  
                                  XVIII
                              HON HAR LOFVAT
  
  
  Uti den allt lika upplysta sängkammaren på Abbey-Hall, finna vi lord
  Suffridge hvilande på sin säng; bredvid honom sitta Lucy och Edvard
  Glithingham. Några ord äro nödvändiga för att förklara orsaken, hvarföre
  vi just på denna dag återtaga berättelsens tråd. Sex månader hafva
  förflutit sedan Lucy åter trädde in i sitt dystra fängelse. Det var med
  ett beklämdt hjerta hon emotsåg sin framtid, men då hon greps af alltför
  upproriska känslor, behöfde hon endast i minnet återgå till det sista
  samtal hon haft med Oskar, för att åter känna sig lugnare.
  
  Hon fann vid hemkomsten sin fader sjuk, men han blef snart något
  återställd. Man märkte likväl, att han småningom blifvit allt svagare
  och att sjukdomsanfallen, om också ej så häftiga som förut, dock oftare
  återkommo. Sedan den dag, han af orsaker dem vi känna, beslöt att gifta
  sin dotter med sir Edvard, tycktes han hafva hakat sig fast vid denna
  tanke och endast uppehålla sina krafter genom hoppet om dess fullbordan.
  Lucys afresa till kontinenten hade varit ett svårt slag för honom och
  hennes återkomst en desto större glädje, ty han hade fruktat att ej mera
  få återse henne. Han förstod rätt väl, att det var motviljan för det
  giftermål han ville förmå henne till, som skrämt henne bort ifrån
  hemmet, men att åter öfvergifva denna tanke, det var för honom omöjligt.
  Han önskade försona sitt brott genom att förena sin enda dotter med
  sonen till den förr så hatade Starling.
  
  Då lord Suffridge några dagar efter Lucys återkomst talade med henne om
  brölloppet, svarade hon, att det ännu var en fullkomligt oafgjord sak
  och att hon kände sig ur stånd att ingå en så afskräckande förening.
  Lorden blef utom sig och blott för att lugna honom, bad Lucy, att han
  skulle låta denna fråga ännu några månader hvila, hvartill den gamle
  samtyckte.
  
  Edvard hade några gånger besökt Abbey-Hall och derunder visat mycken
  otålighet att påskynda sakens gång. Han var orolig öfver Alices
  bortförande och trodde sig kunna finna ro, först när allt var
  oåterkalleligen afgjordt.
  
  Samma dag vi återfinna Lucy och Edvard vid lordens säng, var denne åter
  sämre; hans krafter tycktes vara i aftagande och hans blick var orolig
  och bäfvande. Slutligen fattade han Lucys hand och började med osäker
  stämma:
  
  -- Mitt barn, du har länge nog låtit mig vänta på ditt svar och du kan
  ej tro huru mycket du derigenom plågat mig. Nu vill jag hafva det
  bestämdt. Edvard, Lucy! jag har just afvaktat denna dag för att förena
  edra händer, och för att gifva er min faderliga välsignelse. Kom,
  Edvard!
  
  -- Nej, nej, nej, min far, det är omöjligt, utbrast Lucy, förskräckt
  öfver den hastighet, hvarmed lorden gripit saken an, och hon drog sin
  hand ur sin faders. -- Det är omöjligt! o, min far, jag ber dig, var
  icke obeveklig! Lyssna till din Lucys bön! Fader, jag ber, jag
  bönfaller, att du måtte afstå från denna tanke! Jag kan ej samtycka, --
  ack, gör mig icke så gränslöst olycklig!
  
  Under det Lucy talade, hade Lorden satt sig upp i sängen med vildt
  uppspärrade ögon.
  
  -- Du må bedja mig så mycket du vill; jag förblir dock obeveklig. Du
  skall, du måste gifta dig med Edvard; han älskar dig och jag vill det.
  
  -- Herr baron, sade Edvard med inställsam röst, då jag ser den motvilja,
  fröken Lucy hyser mot mig, vill jag ej tvinga hennes känslor.
  
  -- Edvard! också du? Men var ej rädd, det är blott en nyck af Lucy; hon
  vill nog blifva din hustru; du skall få se att hon samtycker!
  
  -- Omöjligt, min fader! Baron Glithingham vet redan sen länge de känslor
  jag hyser för honom.
  
  -- Lucy, återtog fadren med häftighet, nog med detta! När jag säger, att
  jag vill, anstår dig blott att lyda. Gifven mig edra händer, att jag må
  trolofva er med hvarandra.
  
  -- Fader, fader! hvarföre önskar du detta så enträget? hvarföre vill du
  uppoffra hela mitt lif! Icke kan du derigenom blifva lyckligare och du
  kommer säkert en dag att ångra dig!
  
  -- Lyckligare! jo, jag blir lycklig och jag skall aldrig ångra det! Hör
  mig, efter du vill veta allt. Edvard, aflägsna dig på en stund; jag vill
  tala med Lucy och du skall få se, att hon sedan frivilligt samtycker!
  
  Baroneten aflägsnade sig med en misstrogen blick. Han började nu i sin
  ordning bäfva. Det, som föregick omkring honom, föreföll honom så
  besynnerligt, att han begynte befara, att någon olycka kunde dölja sig
  derunder. Men det var ej längre tid att stadna, saken hade redan gått
  alltför långt och han hade dessutom inga bestämda skäl för sin oro.
  
  När far och dotter blifvit ensamma, såg lorden förstulet omkring sig,
  fattade Lucys hand och bad henne sätta sig på sängkanten nära till
  honom.
  
  -- O, Lucy, det är någonting förfärligt, som du tvingar mig att meddela!
  Det är rysligt! Så hör då ... det är mycket länge sedan ... just denna
  samma dag ... det var också om aftonen ... jag ... nej, Lucy! det är
  omöjligt; jag kan ej säga dig det! jag kan det ej! Nej, du bör blott
  veta, att jag står i en stor skuld till Glithingham! Jag känner på mig,
  att jag ej skall lefva länge mera ... vill du väl, att min själ, för din
  skull, för din olydnads skull, skall evinnerligt pinas? Du kan försona
  mig med Gud, du och ingen annan. Denna försoning kan ej köpas genom
  något annat än genom din förening med Glithingham.
  
  -- Ack, min far, är det blott icke ett foster af er upprörda inbillning?
  Huru kunde min olycka försona er med Gud? Det måste ges ett bättre sätt
  att godtgöra hvad ni brutit.
  
  -- Nej, och tusen gånger nej! Det är dig Försynen utvalt dertill. Om du
  ej samtycker, gapar helfvetet emot mig, der jag evigt skall pinas. Vill
  du det?
  
  -- Min far, ni bedrar er! Det är icke jag, utan edra egna känslor, som
  kunna rädda er. Ångern är det enda, som kan frälsa er ifrån de qval,
  hvilka nu förfölja er.
  
  -- Ha, du vill undandraga dig offret? Lucy, jag ber, jag besvär dig,
  mitt barn, skänk mig det lif, som jag först skänkt åt dig! I din mors
  namn, i namnet af den kärlek du måste hysa för din fader, i namnet af
  Gud, som jag ej vågar se eller känna innan mitt brott är försonadt, ber
  jag dig att bönhöra mig! Hör du, fortfor han derefter hviskande, jag
  skall döda mig, om du ej samtycker, det svär jag heligt! och han
  framdrog härvid en knif ur en bordslåda invid sängen. -- Det är just
  denna knif ... detta stål skall ännu engång dricka blod om du icke
  lofvar! -- Han höjde med detsamma handen liksom för att stöta knifven i
  sitt hjerta.
  
  Lucy uppgaf ett skri och fattande sin faders hand, kastade hon
  mordvapnet till rummets andra ända, i det hon utropade:
  
  -- Jag lofvar! jag lofvar!
  
  Vid dessa ord sågs lorden en stund återhålla sin andedrägt; derpå
  sammanknöt han sina händer med krampaktig häftighet och utbröt i ett
  vansinnigt skratt, under hvilket man blott otydligt hörde orden: -- Hon
  lofvar! hon lofvar!
  
  Detta fasansfulla uppträde varade några sekunder. Med ens grep han sin
  dotters båda händer och höljde dem med tårar och kyssar.
  
  Lucy åter tycktes ej rätt kunna fatta hvad som händt; de sista ord hon
  yttrat ljödo hemskt i hennes öron; men de voro utsagda och det återstod
  henne intet annat, än att böja sig under omständigheterna. Hennes faders
  tacksamhet lemnade hennes hjerta fullkomligt kallt. Hon kände ej annat,
  än att hon fallit i en mörk afgrund.
  
  Hon slet sig derefter lös ifrån fadrens tacksamhetsyttringar och anhöll
  om en timmas ostörd ensamhet, innan hon i hans närvaro skulle meddela
  baron Glithingham sitt samtycke.
  
  
  
  
                                   XIX
                            DEN FÖRSTA KYSSEN
  
  
  Lorden kände sin dotter; han visste, att han kunde vara trygg, sedan hon
  gifvit sitt löfte.
  
  Lucy lemnade sin faders rum med lugna steg; hon var blek och liksom
  känslolös; med möda kunde hon stiga upp för trappan. Då hon inkom i sin
  kära gröna kammare, som bevittnat så många hennes tankar och drömmar,
  och som inneslöt så många minnen för henne, gick hon fram till sin
  moders säng och nedsjönk der på sina knän. I denna ställning förblef hon
  en lång stund; ej ett ljud hördes från hennes läppar och hon liknade,
  der hon låg knäböjande, en marmorstod på en graf. Slutligen steg hon
  upp; ett förklaradt uttryck hvilade öfver hennes anlete; hon såg upp mot
  höjden och sade halfhögt:
  
  -- Offret står inför dig, Herre Gud! Låt mig alltid vara lika fast
  besluten, som nu, att glömma mig sjelf!
  
  Hon gick derpå till sitt skrifbord, framtog ur en låda ett hvitt blad
  samt en penna, och sade:
  
  -- Med denna min moders penna, skall jag skicka min sista helsning till
  honom, den enda menniska, jag efter min mors död har älskat. Det är den
  sista stunden jag ännu kan tillåta mig att tänka på honom, och nu kan
  jag säga honom, att jag förstår hvad pligt är. Det är min sista gärd åt
  lifvet, innan jag träder fram till offeraltaret.
  
  Hennes penna ilade nu öfver pappret, hastigt, lätt; hon stannade ej ett
  ögonblick innan hon tecknat sitt namn under helsningen.
  
  -- O, sade hon, må detta vara den sista gången jag nedskrifver det namn,
  jag ännu bär, men hvilket jag snart skall utbyta emot ett annat afskydt.
  Dock ... jag eger ej mera qvar ens rättigheten att uttala mig så. Offret
  får icke knota. -- Nu är jag bruten, nu är min stolthet tillintetgjord.
  -- O, Gud, hvarföre skänkte du menniskan kraft, då det endast var för
  att bryta den?
  
  Sedan hon ännu engång igenomläst brefvet, förseglade hon det.
  
  -- Detta är det sista fria steg jag uttager, sade hon. O, Gud, hvad det
  är lätt att tala om uppoffring, men hvad den är svår att fullborda! --
  O, Oskar, fortfor hon, i det hon framtog samma porträtt vi sett henne
  ega redan i Paris. Oskar, låt mig sluta mitt hjerta till ditt, engång,
  den första, den sista! Låt mina läppar trycka din bild, och må hela min
  kärlek för dig förseglas i denna kyss, och må den sedan ej vara annat än
  ett minne! minnet af en herrlig dröm!
  
  Men Lucys lugn var nära att svika henne nu, då afskedsstunden var inne;
  hon gömde hastigt undan porträttet och skyndade ut ur rummet. En stund
  sednare finna vi henne i fru Johns rum, der efter vanligheten äfven den
  gamle Black befann sig. Han hade sett Lucy komma ut ur lordens rum och
  af hennes utseende anat en del af sanningen. Vid Edvard Glithinghams
  inträde till den gamle lorden, hade denne med glädjestrålande ansigte
  underrättat honom, att Lucy nu frivilligt gifvit sitt samtycke. Vid
  denna underrättelse, hade Anders genast lemnat rummet, begifvit sig upp
  till sig, hastigt skrifvit några rader, dem han genast afsände. Sedan
  detta var gjordt, besökte han väninnan, åt hvilken han meddelade hvad
  som händt. De höllo just på att öfverlägga om hvad de borde företaga
  sig, då Lucy inträdde.
  
  Hennes upprörda utseende satte dem i förtviflan och då Lucy nedkastade
  sig på soffan bredvid Jane och gömde sitt hufvud i hennes knän, gråtande
  som ett barn, visste de gamla intet bättre råd, än att blanda sina tårar
  med hennes.
  
  Vi lemna dem nu för att uppsöka några af de öfriga personer, hvilka
  läsaren sett framträda såsom fondmålningar på vår tafla.
  
  
  
  
                                    XX
                           NÄR HJERTAT BRISTER
  
  
  Vi lemnade sist Alice i en förtviflad ställning i den lilla stugan i
  skogen, gråtande och undrande öfver, hvarför man bortfört henne. Vi
  omnämnde äfven de bref hon lyckats skrifva, ehuru utan någon påföljd,
  samt om det förbud gumman gifvit den unga Martha att hafva någon
  gemenskap med Alice.
  
  Månader hade sålunda förgått, utan att medföra någon förändring i hennes
  belägenhet. Hon hölls alldeles som en fånge och hade ingen att samtala
  med, än den unga bondflickan, med hvilken hon någongång i smyg fick
  utbyta några ord. Våren stod i hela sin prakt, men Alice fick ej njuta
  af den annat än vid det öppnade fönstret.
  
  En plan hade dock till en viss grad utvecklat sig inom hennes hufvud,
  nemligen att förmå Martha att rymma med ett bref till lady Starling.
  
  Den gamla qvinnan ingaf ingen annan känsla än rädsla; och Martha var
  derföre ej svår att öfvertala. Alice bad henne så varmt, och hennes
  tårar voro så vältaliga, att Martha en vacker dag spårlöst försvann. I
  början blef gumman orolig, men snart förrådde Alices uttryck, hvilka
  vittnade om en dämpad glädje, sanningen för henne. Intet stod emellertid
  att göra; förfölja rymmerskan kunde gumman ej, ty då hade fogeln under
  tiden kunnat flyga ur buren. Alice räknade emellertid nu dagar och
  timmar. Hon visste nog, att Marthas färd skulle räcka länge, ty den
  penningesumma, hennes börs innehöll och hvilken hon gaf flickan, var
  ganska obetydlig, men hon lofvade henne derjemte en stor ersättning om
  hon riktigt skulle framkomma.
  
  Vi vilja emellertid förflytta oss några veckor framåt och besöka lady
  Starling. Hon sitter i en berceau i den vackra trädgården. En bok ligger
  uppslagen framför henne, men hennes ögon hvila ej derpå. Hon fäller
  tårar dem hon dock söker dölja för en annan person, som i en hvilstol
  sitter bredvid henne. Denna bleka, aftärda gestalt, är ingen annan än
  den unga Alice, som nyligen återkommit till fru Starling.
  
  Befrielsen från ensamhet och fångenskap, hvilken hon hoppats på såsom
  den största lycka, blef i sjelfva verket den smärtsammaste stöt för
  hennes hjerta.
  
  Vi vilja i korthet berätta hvad som försiggått. Martha hade efter en
  mödosam vandring anländt till *** hall, och utan hinder lyckats
  framkomma och öfverlemna brefvet i fru Starlings händer, ty baroneten
  fanns då ej på stället. Då ladyn erfor Alices besynnerliga bortförande,
  uppstod en dunkel misstanke om rätta förhållandet i hennes inre. Hon
  älskade sin son, men, huru blind hon än var för honom, hade hon dock
  ofta bekymrats öfver hans grundsatser och uppförande. Hon befarade äfven
  straxt, att han ej varit fremmande för detta dåd, ehuru hon var långt
  ifrån att kunna fatta sanningen i hela dess vidd.
  
  Omedelbart efter denna underrättelse, företog hon en resa, för att
  återföra den så länge fåfängt eftersökta Alice, och efter några dagar
  lyckades hon deri, ehuru icke utan möda, ty den gamla gumman påstod, att
  den unga Missen af sina föräldrar blifvit ditsänd för att straffas.
  
  När Alices första glädjeutbrott något lugnat sig, begynnte fru Starling
  taga reda på alla de förhållanden, som kunde upplysa henne om sanningen.
  Det var till en början icke lätt att förmå Alice att förråda den
  hemlighet, som var hennes hjerta så kär, men då dess blad efterhand
  blefvo allt mera läsliga, stelnade den gamla fruns hjerta af sorg och
  fasa. Sonens låga handlingssätt framstod i sin fulla dager för den
  ärliga och rättänkande frun, och hennes sorg var så mycket häftigare,
  som hon måste erkänna, att hennes eget barn, denne son, hvilken hon med
  så mycken kärlek uppfostrat, hvilken hon velat rikta med alla skatter ur
  hennes egen älskande själ, var en föraktlig usling.
  
  Lady Starling var en af dessa rättänkande personer, hvilka aldrig skygga
  tillbaka för sanningen, huru bitter den än må vara, och hon meddelade
  Alice den smärtsamma upptäckten, hvilken för detta hjerta skulle blifva
  sönderslitande -- hennes idols trolöshet.
  
  Alice var, såsom man redan kunnat finna, en af dessa finkänsliga
  naturer, som ombilda sig efter omständigheterna; upprätta, då ett stöd
  upprätthåller dem, brutna vid beröring af en fläkt. Hon hade lefvat
  endast af sin barnsliga kärlek till Edvard, allt annat i hennes lif hade
  varit en bisak, ett intet, som ej fattat rot inom henne. Under
  inflytelsen af denna känsla, som frisk, ungdomlig utvecklats i hennes
  hjerta, hade hon lefvat sjungande som en glad fogel; verlden hade tedt
  sig herrlig och skön för henne. Aldrig hade en misstanke vaknat inom
  henne, och hela hennes lif berodde på denna tro. Hade hon älskat en
  dygdig, rättskaffens man, och af honom älskats tillbaka, skulle hon
  liksom det mjuka vaxet låtit ombilda sig under hans hand, men nu var det
  annorlunda. Sedan hennes kärlek engång sammanstörtat, måste hon sjelf
  dragas med i dess fall. Den förändring, den oväntade upptäckten af
  Edvards trolöshet verkade på henne, var densamma, som inträffar med den
  friska, sköna rosen, då dess stam brytes: rosen dör, förvissnar. Det var
  icke utan strid hon dukade under; hon försökte att kämpa, men hennes
  pulsslag blefvo allt svagare och hennes hjerta stelnade bort.
  
  Fru Starling förskräcktes i början af det förkrossande intryck sanningen
  gjort på den svaga varelsen, men hon invaggade sig dock i den
  förhoppning, att Alice, sedan den första smärtan vore förbi, skulle
  återvinna helsa och krafter. Hon insåg nödvändigheten att handla, att
  förmå sonen att söka försona sitt brott, och ehuru hon aldrig förr tänkt
  sig möjligheten af en förening emellan Edvard och Alice, ville hon nu
  gerna, att den skulle försiggå, sedan den för honom blifvit en pligt.
  
  Lady Starling kunde ej nu lemna Alice ensam i ett så förfärligt
  tillstånd, ty det var smärtsamt att se den unga, till utseendet nästan
  liflösa flickan, hvars ögon afspeglade grafvens intet, hvars kinder ej
  vittnade om en gnista lifsvärme, och hvars brutna kropp ej mera kunde
  lyda den brutna viljan.
  
  Vi återfunno vid början af detta kapitel fru Starling i en berceau, och
  bredvid henne, halfliggande i en hvilstol, Alice, med ögonen tillslutna.
  En tung och häftig andedrägt samt då och då en maktlös rörelse med
  handen voro de enda tecken, som ännu vittnade om, att hon lefde.
  
  Lady Starling kunde vid blotta tanken på allt detta ej återhålla sina
  tårar; det rådde ett kaos inom henne; hon hade tusen gånger tänkt
  skrifva till sin son, men ett något, hon visste ej hvad, återhöll henne
  derifrån. Hon ville hellre se honom, tala till hans goda känslor, väcka
  dem, som endast slumrade, såsom hon i sin moderliga kärlek ännu
  hoppades. Med ens hördes rullandet af en vagn, som tycktes köra in på
  gården.
  
  Fru Starling återhöll sin andedrägt, och en dödlig blekhet betäckte
  hennes kinder. I detsamma slog Alice upp sitt öga och stirrade vildt
  omkring sig; en hög rodnad öfverhöljde hennes bleka anlete och hon
  uppgaf ett hjertskärande skri, mera högljudt än man från denna svaga
  varelse kunnat vänta.
  
  -- O, mylady, fräls mig från hans åsyn! Nåd, nåd, mylady! ropade hon,
  och derpå sjönk hon åter blek tillbaka uti stolen, efter ett vanmäktigt
  försök att resa sig upp. Hon låg liflös, med hufvudet lutadt åt sidan
  och med händerna sammanknäppta liksom till bön.
  
  Lady Starling hade vid Alices första ord ilat till henne och hon
  försökte nu att återkalla henne till lif.
  
  I detsamma framträdde en betjent och anmälde, att miss Brown, Alices
  moster, hade anländt. Så mycket fru Starling än önskat att se sin son,
  var det dock en lättnad för henne, då hon hörde, att det ej var han som
  kommit. Hon lät bedja miss Brown stiga in i salen och sysselsatte sig
  emellertid med att återkalla Alice till medvetande. Flickan förflyttades
  derpå in i sitt eget rum, der hon lades på sin bädd och lemnades under
  tillsyn af en af husets trogna tjenarinnor.
  
  
  
  
                                   XXI
                         NÄR HJERTAT HAR BRUSTIT
  
  
  Fru Starling begaf sig nu till sin gäst, men innan hon inträdde i rummet
  der denna befann sig, stannade hon ett ögonblick. Hon måste öfvertänka
  hvad hon borde säga miss Brown, hvars pratsjuka var henne välbekant. Men
  huru skulle hon, den brottsliges moder, förklara orsaken till Alices
  sjukdom?
  
  Vid hennes inträde, neg miss Brown flere gånger mycket djupt. Hon var
  sig fullkomligt lik, sådan vi sist sågo henne på ångbåten, på återfärden
  från Amerika, dit hon rest för att lyfta ett arf. Lady Starling intog
  sin vanliga plats och bad den gamla missen sätta sig.
  
  -- Jag får först så hjertligt gratulera, yttrade denna, ty jag har hört,
  att herr baroneten fått sig en så vacker och rik fästmö. Men huru mår
  min snälla Alice, som mylady varit så god emot? Har hon varit snäll och
  lydig, det kära barnet? Gud signe henne!
  
  -- Hon är för det närvarande sjuk, svarade lady Starling, med en lätt
  darrning i rösten.
  
  -- Sjuk? Herre Gud, hvad det var ledsamt! Är hon mycket sjuk? har hon
  gifvit mylady mycket besvär? Och flickan som var så frisk! Ja, det är så
  med den ungdomen, de äro alla sjuka nu för tiden; jag, som trodde, att
  Alice hade en så stark helsa. Hon var visst ett klent barn, då hennes
  mor, min salig syster, dog. Hon förstod Guds ord, hon, ehuru ej så
  strängt som man borde, men hon dog ändock i frid med Gud och menniskor,
  och det lilla barnet, ja, det var så klent och skrek så ofta; om
  nätterna hade jag mången gång ingen ro för det. Men Gud gifve barnet sin
  nåd, ty hon blef ändå en bra flicka, så mjuk om hjertat; och så lärde
  jag henne Guds ord, så att hon genast kunde svara, då jag frågade henne
  något kapitel eller någon vers ifrån evangelierna eller psalmerna. Men
  huru mår mylady sjelf? Mylady är alltid så rask, men litet blek bara.
  Ja, ja, ålderdomen är en besvärlig sak, den kommer utan att man ens
  tänker derpå. Men lyckligt är det, då man har mera tid här på jorden för
  att läsa och begrunda evighetens herrliga löften och bilder!
  
  Lady Starling kände af gammalt miss Browns ohejdbara tunga, men ehuru
  hennes pratsamhet under sådana förhållanden som de nuvarande var pinsam
  för henne, gaf den henne åtminstone tid att öfverväga huru hon borde
  lägga sina ord vid det svåra meddelande, som förestod henne.
  
  -- Miss Brown, sade hon, då en paus, förorsakad af en suck, lemnade
  henne tillfälle dertill; Alice är mera allvarsamt sjuk än jag i början
  trodde. Det stackars barnet har en stor sorg, och det smärtar mig djupt.
  
  -- En sorg! utbrast miss Brown och slog händerna tillsammans. En sorg,
  då mylady varit så utomordentligt god emot henne? Hvad skulle kunna
  fattas henne? Ack dessa barn, alltid otacksamma!
  
  -- Ni har intet att förebrå henne, miss Brown; hon är ej otacksam, hon
  är olycklig.
  
  -- Olycklig? Huru skulle jag ej förebrå henne det, då mylady endast
  varit alltför god emot henne! Ja, så är det; vår tids ungdom är så
  besynnerlig! Det är alldeles som med en ung lady, jag såg på resan, då
  jag kom från Amerika. Jag var mycket intresserad af henne; hon såg så
  hygglig ut och tycktes förstå Guds ord; men det var ej den rätta
  gudsfruktan, det. Jag trodde det först, men den Onde antar också ibland
  en sådan skepnad. Jag ville emellertid veta mera om henne, ty jag
  trodde, att hon var en bra flicka, men jag kom till min gamla
  erfarenhet. Ungdomen är alltid missnöjd nuförtiden. Den unga lady ...
  lady ... nej, nu har jag glömt hennes namn igen, men hon kallades alltid
  lady Lucy ... men här står jag och pratar om allt möjligt, och mylady
  blir säkert otålig ...
  
  -- Nej, nej! fortsätt, sade Lady Starling, som just börjat bli
  uppmärksam, ty det föll henne in, att det möjligen kunde vara fråga om
  Lucy Suffridge.
  
  -- Ja, hvad sade jag nu? Jo, jag talade om den unga lady Lucy, som var
  förlofvad med en hygglig ung man, en rik lord, sades det; hon rymde från
  sin far, reste utan vidare till Paris, och blef sedan genom polisen
  tvungen att komma hem, och nu vill hon ändå ej gifta sig med den unga
  lorden, som skall vara så vacker, efter hvad man säger. Allt detta har
  jag hört genom min brorson, som har en fästmö på slottet, hos den unga
  ladyns fader. Ja, så litet kan man lita på utseendet! -- Ack, min Gud,
  men törs jag fråga när mylady får sin vackra svärdotter hit? Ack, hvad
  det för ett modershjerta måste kännas ljuft! Och sedan när de små
  pysslingarne komma i huset! -- Jag har aldrig velat gifta mig, men min
  gamla moder sade, att man alltid älskar sina barnabarn mera än sina
  egna.
  
  Under hela den sednare delen af detta ordflöde hade lady Starling sett
  tankfull ut och i stället att svara, frågade hon:
  
  -- Hvad heter det ställe, der er brorsons fästmö bor?
  
  -- Ack, min Gud! om jag det mindes! Känner mylady den unga ladyn? --
  Ack, nej! det är omöjligt! -- Det heter ... jo, något på Abbey var det
  ... der lär förut ha varit ett kloster.
  
  -- Tack, miss Brown, sade lady Starling. Men nu får ni ursäkta, att jag
  lemnar er, ty jag måste upp och se huru det är med Alice. Ni kan ännu ej
  få se henne, men kanske sednare. -- Med dessa ord gick lady Starling
  hastigt ur rummet, lemnande miss Brown helt förbluffad öfver hennes
  plötsliga bortgång.
  
  Då lady Starling gick uppför trappan, möttes hon af Alices vårdarinna,
  som helt darrande skyndade emot henne och ropade:
  
  -- Skynda, skynda mylady! jag tror visst, att miss Alice håller på att
  dö!
  
  Vid dessa ord sprang lady Starling, utan afseende på sin ålderdom, till
  Alices rum, der den unga flickan, med öppna och mot höjden stirrande
  ögon, med svårighet tycktes draga efter andan; det syntes vara
  dödskampen.
  
  -- Fort, rid efter läkaren! tag tvenne hästar, att han må kunna komma
  med den ena! Baronetens bästa ridhästar! Giggen efter pastorn! befallte
  lady Starling.
  
  -- Baroneten! -- baroneten! hviskade den sjuka, hvilken dessa ord
  tycktes ha återväckt till ett slags medvetande. -- Ack, ja, han kommer,
  ja, Edvard, du kommer snart och då få vi yppa allt för din mor! -- Dessa
  afbrutna ord voro knappt hörbara och nu tillslöt den sjuka åter sina
  ögon och försjönk i en dvala.
  
  Lady Starling fattade hennes hand, och på knä bredvid henne bad hon ur
  hjertats innersta djup för den arma själen, som tycktes utkämpa en strid
  emellan den förfärliga verkligheten och den måhända efterlängtade
  glömskan af all jordisk sorg.
  
  Nu återkom tjenarinnan.
  
  -- Kalla på miss Brown, men bed henne vara tyst och gå sakta.
  
  Den sjuka spratt plötsligt till och uppgaf ett hjertslitande skri. -- O,
  nej, fräls mig ifrån att se honom! Jag vill minnas den jag älskade, ej
  återse den trolöse! -- Mylady, tack för allt! Bed för det arma barn, ni
  varit så god emot, bed att det må få dö i Guds armar! och hon tryckte
  härvid lady Starlings hand emot sina läppar.
  
  -- Alice, jag skall träffa honom; om han älskar dig, skall jag välsigna
  er!
  
  -- Om han ... också sade, att han ännu älskar ... skulle jag ... ej tro
  ... det är ... försent. -- Det sista ordet dog nästan ohörbart på hennes
  läppar; hon slöt sina händer tillsammans och lyfte ögonen emot en
  Kristusbild, som hängde på väggen. Efter en stund, sedan miss Brown
  äfven inträdt och knäböjt vid sängen, hördes Alice åter tala:
  
  -- Jag förlåter honom ... min sista bön skall vara för den, som gjort
  mig den största smärta!
  
  När några timmar sednare inträffade presten och läkaren; de kommo för
  sent, ty Alices ande hade flytt till det land, der ro är gifven de
  sörjande själar.
  
  
  
  
                                   XXII
                           FÖRSONING UTAN OFFER
  
  
  Sedan Lucy hos sina gamla vänner gifvit ett fritt lopp åt sin häftiga
  sinnesrörelse, steg hon plötsligt upp.
  
  -- Nu är det ej mer tid att hängifva sig åt förtviflan, sade hon. Intet
  återstår mera att göra. Jag har behof af mod, och tårar borttaga modet.
  
  -- Mylady, sade Black, det är ej tid för tårar, det är sannt, utan för
  handling. Ni får ej samtycka till detta giftermål! Nu är det min tur att
  handla. Stadna här, jag går att tala med mylord.
  
  -- Nej, Black, jag har redan lofvat, och jag återtager ej mitt gifna
  ord. Det återstår mig blott att upprepa mitt löfte för baroneten. --
  Mina vänner, borttagen ej mitt mod, det ber jag er! Jag kom för att än
  engång tacka er, och när mitt hjerta blir alltför fullt, hvilket väl
  ofta ännu kommer att ske, får jag ju den trösten att i edra hjertan
  utgjuta öfvermåttet af min känsla. Black, en tjenst begär jag af dig: i
  gröna kammaren på mitt skrifbord finnes ett bref, tag det och sänd af
  det! Farväl, bedjen för mig!
  
  Lucy gick med långsamma, tunga steg nedför trappan. I midten af densamma
  stannade hon plötsligt, lutade sig mot väggen och förblef en stund
  orörlig, med handen hårdt pressad emot hjertat.
  
  -- Ack, hvad jag ändock är svag! sade hon. Det är bäst att göra striden
  kort, och nu nästan sprang hon till sin faders rum.
  
  Hon erfor dock ännu en stund af svaghet, då hon satte handen på låset,
  men det var den sista, och hon nalkades fadrens säng, utan att ens kasta
  en blick på Glithingham, som satt der bredvid.
  
  Lord Suffridge låg med ögonen tillslutna; ett förnöjdt leende lekte på
  hans läppar och han märkte ej i första ögonblicket sin dotters ankomst.
  Hon närmade sig honom och stod en stund orörlig. Rummets belysning
  smärtade hennes förgråtna ögon och hon skyddade dem med handen. Edvard
  var orolig och hostade, för att väcka de närvarandes uppmärksamhet. Nu
  slog lorden upp sina ögon och då han varsnade sin dotter, satte han sig
  upp i sängen och fattade hennes hand. Han gjorde tillika ett tecken åt
  Glithingham att närma sig. Efter en stunds besinnande sade han:
  
  -- Baronet Edvard Glithingham, ni har anhållit om min dotters hand, och
  då hon samtyckt och denna förening skänker mig en stor glädje, vill jag
  förena edra händer till en trolofning.
  
  -- Men jag sätter mig deremot! hördes plötsligt ifrån dörren en röst,
  som icke tillhörde någon annan än Lady Starling.
  
  Vid ljudet af denna stämma, ryggade Edvard några steg tillbaka och
  stödde sig blek och darrande mot väggen.
  
  Lucy, som ej kände den inträdande, anade dock uti henne ett tröstens
  budskap, sändt till hennes hjelp, men lorden som i första ögonblicket
  förstummats och släppt sin dotters hand, utbrast med thordönsstämma:
  
  -- Hvem är det, som djerfves höja sin röst emot min vilja?
  
  -- Jag, baronet Glithinghams moder!
  
  Vid dessa ord begynnte lordens hela kropp skälfva; hans tänder slogo så
  våldsamt mot hvarandra, att Lucy med outsäglig bäfvan gjorde ett steg
  emot fadrens säng; hon fruktade följderna af detta uppträde. Plötsligt
  betäckte han sina ögon med båda händerna, med det förfärade utseendet af
  ett barn, som tror sig se ett spöke.
  
  -- Jane Starling! utropade han med skärande röst; ni kommer för att af
  mig återfordra det blod jag är er skyldig. Jag vill gifva er min dotter,
  men ni fordrar mer? Ha, Lucy, gif mig knifven, som du tog ifrån mig! Det
  är samma knif ... stöt mig i sidan här ... här ..., så blir ni hämnad!
  Edvard Starlings blod ropar efter hämd!
  
  Dessa ord, dem lorden utropade i full feberyrsel, kommo blodet att
  stelna både i den gamla fruns och i Lucys ådror; Edvard åter stod
  fortfarande orörlig på samma ställe, blek som en brottsling.
  
  -- Min far yrar; det händer honom ofta, sade Lucy till Lady Starling,
  jag nödgas tillkalla hjelp.
  
  -- Behöfs icke, fröken Lucy, jag är här ... sade Black, hvilken
  alltsedan lady Starlings inträde stått vid dörren. Jag känner till detta
  af gammalt och tror mig nu förstå alltihop.
  
  -- Hvad då, Black?
  
  -- Gå, fröken lilla, jag måste en stund vara ensam med lorden och
  mylady.
  
  -- Nej, Black, min gamle vän, jag går ej bort. Jag fruktar icke att höra
  hvad helst det må vara.
  
  -- Jag vet det nog, men det ges saker, dem Black icke vill omtala för
  lordens dotter, men hvilka han måste meddela åt denna lady. Gå, lilla
  fröken, ni får snart komma tillbaka. Er, mylady, ber jag, att ni måtte
  anmoda baroneten att lemna detta rum.
  
  -- Baron Glithingham, sade lady Starling, fästande på sonen en
  genomträngande blick, lemna oss. Derpå tillade hon hviskande: -- Alice
  dog i förrgår i mina armar.
  
  Edvard sammanknöt trotsigt sina händer och lemnade rummet med stora
  steg, utan att möta modrens blick.
  
  När Black blifvit ensam med lady Starling och den gamle lorden, som låg
  medvetslös med tillslutna ögon, sade han:
  
  -- Mylady, jag önskade veta om er man hette Edvard och huru han dog?
  
  -- Äfven jag, mister Black, börjar nu förstå allt! sade lady Starling,
  och under det hon betraktade den sjuke lorden, hennes mans mördare,
  begynnte tårarne långsamt rinna nedför hennes kinder. -- Store Gud, huru
  underbart! efter så många år upptäckes då det botten, hvarpå mina
  sorgers tråd varit nystad!
  
  -- Mylady, sade Black, det är nu tjugo år sedan jag först fick veta, att
  en hemlighet tyngde på detta hjerta, och först nu är allt klart för mig.
  Tjugo års ånger och qval, äro de icke nog för att ur ert hjerta utplåna
  allt hat emot honom, den arma, svaga själen, som dukat under för bördan
  af sitt brott?
  
  I stället för svar, gick lady Starling till sängen och nedföll på sina
  knän; man såg, att hon bad ur hjertats djup. Ibland ilade hennes blickar
  från höjden, der hon sökte den, till hvilken bönen uppsändes, ned till
  den, för hvilken hon bad. Ingen annan känsla än ett djupt medlidande
  stod att läsa i den blick, hvilken hon fästade på mannen, som förstört
  hela hennes jordiska sällhet. Hon fattade lordens hand, som vid denna
  rörelse tycktes återvakna till medvetande. Han såg sig omkring, och
  stirrande emot rummets aflägsnaste hörn, utbrast han med ens:
  
  -- Der är hon, dödens svarta engel! Hon vill föra mig till afgrundens
  lågor, till mina likars hem.
  
  -- Nej, Robert Suffridge, det är ej dit hon vill föra dig; hon vill
  blott påminna dig om försoningens stund som nalkas. Än är det tid!
  
  -- Försoning, försoning! o nej! den har halkat undan mig! jag är evigt
  fördömd!
  
  Allt mera förskräckta blefvo hans blickar, ögonen antogo en
  genomskinligt glasaktig färg; de uttryckte en oblandad förskräckelse,
  och fasa för döden.
  
  -- Lord Suffridge, det finnes en annan jordisk försoning än den ni
  uttänkt, och den kommer jag nu för att erbjuda er.
  
  -- Hvem är du? hvad vill du mig? hvilken försoning skulle det ännu
  gifvas för mig?
  
  -- Jane Starling, Edvard Starlings hustru bjuder er förlåtelse och frid.
  Med den kan ni träda inför det högsta Väsendets thron, för att hos Honom
  söka Hans nåd och er själs salighet.
  
  Dessa ord uttalade Lady Starling med hög stämma och med eftertryck på
  hvarje ord. Ännu genomilades lorden af en häftig skälfning, ännu
  stirrade han en stund på henne, men snart blef hans blick allt mera lugn
  och mild. Han tog sig om hufvudet liksom för att reda sina tankar och
  hviskade halfhögt:
  
  -- Är det väl möjligt?
  
  Plötsligt reste han sig upp i sängen, fattade lady Starlings hand,
  tryckte den häftigt emot sitt hjerta och brast ut i en konvulsivisk
  gråt.
  
  Då detta utbrott lugnats, sade han, med lady Starlings hand allt ännu
  sluten i sin:
  
  -- Känner ni, o känner ni hvad ni gjort? Tack, o tack! Stormen derinne
  börjar lugna sig, hela lifvets våldsamma storm! och han nedföll utmattad
  på dynan, hans andedrägt blef hastigare, men ansigtet bibehöll sitt
  fridfulla uttryck.
  
  -- Lucy, Lucy, mitt barn! ropade han med ens. Jag vill se henne!
  
  Då hon inträdde, tryckte han henne hårdt mot sitt hjerta.
  
  -- Mitt arma barn, kan du förlåta din dåraktige fader! Var fri! Var
  lycklig!
  
  Lord Suffridge var utmattad, hans ögon slötos och han låg orörlig. Flere
  timmar förgingo sålunda; ett storartadt arbete syntes försiggå inom
  honom, ty detta ansigte, hvilket under så många år burit prägeln af
  förtviflan, blef efterhand allt mera förklaradt af ett inre sken. Med
  ens förde han häftigt handen till sitt hjerta.
  
  -- O, hvad det är skönt! sade han, lifvet slocknar, hvilan nalkas. O,
  Gud, om du är rättvis, så är du ock nådig! Låt mig få skåda din
  herrlighet, låt mig blifva delaktig af en gnista af din godhet! -- Efter
  en stunds hvila öppnade han åter sina ögon, betraktade stilla lady
  Starling och sade: -- Engel, sänd utaf Gud! Jag känner att jag på andra
  sidan grafven skall kunna möta din make, ty min skuld är mig tillgifven.
  Farväl, mina vänner!
  
  Ännu några andetag och den stolte lord Suffridge hade afsomnat. Det lif,
  så fullt af strider, var slutadt, slutadt i frid med Gud och menniskor.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Dagen efter lord Suffridges död lemnade lady Starling Abbey-Hall,
  åtföljd af sin son. För att ej mera behöfva återkomma till denne usling,
  må vi här säga, att han i Londonlifvets hvirfvel försökte att nedtysta
  sitt samvetes röst. Kanske lyckades han ej bättre än lord Suffridge i
  sina unga dagar hade gjort det, och måhända skall Alices bild en dag
  träda för honom för att förebrå äfven honom ett mord.
  
  Men återvändom till Lucy. Begrafningen hade försiggått och två veckor
  hade förflutit sedan lordens död, då Black en dag närmade sig den unga
  flickan, som satt ensam i den stora salen, försjunken i tankar.
  
  -- Jag har ännu icke afsändt det der brefvet, sade han och bakom hans
  allvarliga hållning kunde man märka ett fördoldt skämt.
  
  Vid dessa ord spratt Lucy till. Hon sörjde visserligen sin fader, men
  just då Black tilltalade henne, hade Oskars bild försväfvat hennes
  tankar.
  
  -- Hvilket bref? Ah! Tack, min goda Black, det var rätt bra. Jag skall
  skrifva ett annat.
  
  -- Det behöfver ej skickas långt, mylady, bara två mil.
  
  -- Huru? hvad menar du?
  
  -- Baron Oskar Lejonstjerna befinner sig på Sidney-Ham, der han för två
  år sedan tillbragte sommaren.
  
  -- Huru vet du det?
  
  -- Jag vet det, mylady; det är ju nog, det.
  
  
  
  
                                  XXIII
                             TVENNE DEPESCHER
  
  
  Efter den strid vi sist sågo Oskar utkämpa i Paris och ur hvilken han
  utgick segrande, -- striden emellan pligten och hjertat -- följde ännu
  många svåra sådana; han var nöjd med sin egen handling, men den hade
  förkrossat honom. Han ville vara stark, han ville glömma, men detta var
  honom omöjligt; Lucys ljufva, älskade bild sväfvade omkring honom och
  förföljde honom. Hans förr honom så kära studier föreföllo honom nu
  mållösa, ty hans tanke kunde icke mera följa sitt fria lopp. Bilden af
  _en_ menniska undanskymde för honom menskligheten. Några veckor
  förgingo, och en ny plåga förökade hans olycka: att sålunda förblifva
  utan alla underrättelser från detta enda ställe, som inneslöt hans hela
  verld, var ett grymt qval. Han beslöt att skrifva till sin vän på
  Sidney-Ham för att, om möjligt, af honom få veta något.
  
  Charles, som lifligt intresserade sig för de båda unga, försökte att i
  detta afseende tillfredsställa honom och fick snart en hemlig
  bundsförvandt i den gamle, gode Black.
  
  En dag, efter en olidligt lång väntan på bref, erhöll han i en depesch
  det förkrossande budskapet, att Lucy hade samtyckt till en trolofning
  samma dag med sir Glithingham.
  
  Oskar blef förtviflad och beslöt att lemna Paris, denna stad, som så
  lifligt påminte honom om det, som för honom hade kunnat blifva hans
  lefnads lycka, men som nu blifvit hans djupaste sorg.
  
  Några timmar voro tillräckliga för att ställa alla hans affärer i
  ordning och nu stod han färdig att lemna detta arbetsrum, der han
  invaggat sig i så många poetiska drömmar.
  
  Det var till Italien, Oskar till en början ämnade resa. Han var blek,
  och en viss feberaktighet röjde sig i alla hans rörelser, men ehuru
  sorgen hade lemnat en dyster prägel på hans anlete, hade det ej förlorat
  något af sitt förra ädla, starka, manliga uttryck.
  
  Betjenten trädde in; Oskar emottog likgiltigt ett kuvert, som denne
  räckte honom.
  
  Några timmar förut skulle han med brinnande otålighet ha kastat sig
  öfver hvarje budskap, men nu hade han ingenting mera att frukta och
  någonting glädjande hade han också icke mera att vänta sig.
  
  Med ens banade sig ett doft, återhållet skri ur hans bröst; han grep sig
  med handen om pannan.
  
  -- Är det möjligt? framstammade han. Lucy, Lucy! jag har återfått dig!
  
  Oskar reste, men icke till Italien, utan till Sidney-Ham, der han
  afbidade den lägliga stunden för att besöka Abbey-Hall.
  
  
  
  
                                   XXIV
                             LIFVETS SANNING
  
  
  Då Lucy genom Black erfor, att Oskar befann sig i hennes närhet, utbröt
  en verklig storm inom henne.
  
  Kärleken, glädjen att återse den man, som hon högst af alla älskade, var
  en af de starka elementer, som bragte i svallning vågorna från djupet af
  hennes hjertas haf. Det andra elementet utgjordes af hennes oroliga
  tankar. Kärleken till honom och kärleken till friheten kämpade emot
  hvarandra. Hjertat försvarade den enas rättigheter, hufvudet den andras.
  Hade hon icke älskat så outsägligt, så hade denna strid aldrig kommit i
  fråga. Men nu ville hon förvissa sig om enderas seger, innan Oskar genom
  sin närvaro kunde inverka på dess utgång.
  
  Lucy hade icke lemnat rummet, der Black för några timmar sedan meddelat
  henne den underrättelse, som inom henne framkallat den afgörande
  stormen. Hon befann sig i samma stora sal, der vi första gången funno
  Lord Suffridge i strid med tankar, ännu dystrare än den nattsvarta
  himmel som bevittnade den.
  
  Men Lucys kamp belystes af en klar varm sol.
  
  Under en flere timmars tystnad, hade Lucy ömsom för sitt inre framkallat
  hela sitt fordna lifs sträfvanden, den närvarande tidens ovisshet och
  framtidens olösta gåta. Småningom blef tystnaden och ensamheten
  tryckande för henne; hon steg upp, gjorde några steg i rummet och
  stannade derpå med ens. Tankarne hade åter öfverväldigat henne.
  
  Hon böjde sitt vackra hufvud, riktade den blåa, klara blicken framför
  sig, men öfver den låg skymten af en skugga. Man kunde ana, att det hon
  såg ej fanns inom den yttre synkretsen. Småningom -- långsamt -- knappt
  märkbart böjde hon sig framåt; hennes hand höjde sig allt mer och mer,
  den tycktes frambesvärja en osynlig gestalt; hon kastade sitt hufvud
  bakåt, ögonen blixtrade och hon utbrast med hänryckt exaltation:
  
  -- O, hvem kan säga mig om min kärlek för honom är stark nog för att
  qväfva min frihetsdyrkan? O, att jag aldrig komme att ångra det val, som
  nu förestår mig!
  
  -- Och hvarför skulle ni göra ett val? ljöd en röst invid henne.
  
  Lucy utstötte ett skri, och det eko som det framkallade ur den stora
  salens sekelgamla murar, bortdog med Oskars namn.
  
  -- Lucy, låt kärleken segra!
  
  -- O, jag ville det, men jag fruktar ...
  
  -- Fruktar? för hvad, Lucy? för att nödgas afstå från edra
  frihetsdrömmar? nej, min dyra vän; tillbed, dyrka friheten, men dyrka
  den tillsammans med mig. Förenade, lifvande hvarandras mod, skola vi
  söka att på frihetens gyllene vingar uppnå det höga målet: _Lifvets
  Sanning!_
  
  
  
  
                                 INNEHÅLL
  
  
         I.  Mellan gamla och nya verlden           3
        II.  Abbey-Hall                            22
       III.  Tvenne svikna förhoppningar           43
        IV.  Kanske?                               68
         V.  En graf och två vaggor                75
        VI.  Ulfven i fårahuset                    93
       VII.  Nemesis Divina                       110
      VIII.  Två elementer i strid med hvarandra  123
        IX.  En engelsk och en svensk Fancy       140
         X.  Ulfven i ett annat fårahus           153
        XI.  Hvad som kan hända när man svimnar   163
       XII.  New-York och Paris                   173
      XIII.  En återfunnen vän                    179
       XIV.  En svensk julafton i Paris           191
        XV.  En afhandling om skyldigheter        202
       XVI.  En svår skyldighet                   214
      XVII.  En liten talande korg                222
     XVIII.  Hon har lofvat                       225
       XIX.  Den första kyssen                    233
        XX.  När hjertat brister                  237
       XXI.  När hjertat har brustit              245
      XXII.  Försoning utan offer                 253
     XXIII.  Tvenne depescher                     264
      XXIV.  Lifvets sanning                      267
  
  
  
  
  Noteringar:
  
  
  Betoning är kännetecknat med _understreck_.
  
  Originalets stavning och interpunktion har bibehållits. Ett fåtal
  uppenbarliga fel har rättats som följande (innan/efter):
  
     [s. 33]: (flera fall)
     ... -- Gud barmhertig! utbrast mrs John, lyftande ...
     ... -- Gud barmhertig! utbrast mrs Johns, lyftande ...
  
     [s. 36]: 
     ... hennes sällning är någonting ganska sällsynt. ...
     ... hennes ställning är någonting ganska sällsynt. ...
  
     [s. 36]: 
     ... an, ty den ädle baroneten sir Edvard Glithinghamn ...
     ... an, ty den ädle baroneten sir Edvard Glithingham ...
  
     [s. 60]: 
     ... sade att han hade en dotter, blef Elvina förtjust, ...
     ... sade att han hade en dotter, blef Elvine förtjust, ...
  
     [s. 65]: 
     ... lif, som låtit läsaren uppfatta hennes intelektuella ...
     ... lif, som låtit läsaren uppfatta hennes intellektuella ...
  
     [s. 84]: (flera fall)
     ... Men nu har Gud dig pröfvat, och ... Edward lefver än! ...
     ... Men nu har Gud dig pröfvat, och ... Edvard lefver än! ...
  
     [s. 120]: (flera fall)
     ... Abbey-hall, begriper du då icke att hans son, att ...
     ... Abbey-Hall, begriper du då icke att hans son, att ...
  
     [s. 167]: 
     ... shavlar -- fort, fort, vi ha icke en stund att ...
     ... shawlar -- fort, fort, vi ha icke en stund att ...
  
     [s. 173]: 
     ... VII ...
     ... XII ...
  
     [s. 176]: 
     ... på Don Qvixotes hufvud och vilja blott säga, att ...
     ... på Don Quixotes hufvud och vilja blott säga, att ...
  
     [s. 196]: 
     ... i salongon lemnat henne. Detta ögonblik stod ...
     ... i salongen lemnat henne. Detta ögonblik stod ...
  
  
  
  
  
  
  
  
  End of the Project Gutenberg EBook of En qvinna af vår tid, by Marie Linder