text: Produced by Richard Tonsing, Jens Sadowski, Jason Isbell
  and the Online Distributed Proofreading Team at
  http://www.pgdp.net (This file was made using scans of
  public domain works in the International Children's Digital
  Library.)
  
  
  
  
  
  
  
  
  
                                   Sagor
                                     af
                                Z. Topelius.
  
  
  [Illustration]
  
                             Första Samlingen.
  
  [Illustration]
  
                         Med 8 kolorerade plancher.
  
  [Illustration]
  
                                HELSINGFORS,
                           HOS A. W. ¯GRÖNDAHL¯.
                                   1847.
  
  
  
  
                             Imprimatur:
  
                                  _¯G. Rein.¯_
  
  
  
  
                                 Innehåll.
  
  
                1. Kyrktuppen                       sid.  1
  
                2. Skeppet Rephanut                  "   10
  
                3. Fattig-Gubben                     "   26
  
                4. William Sellsing och hans katt    "   38
  
                5. Swalan från Egypti land           "   55
  
                6. Sagan om Jättarne och Kung Autio  "   69
  
  [Illustration]
  
  
  
  
                                  Företal
  
  
                  till alla dem som hålla af vackra sagor.
  
                _Det var engång en gammal gammal gumma,
                Som bodde i en liten liten stuga,
                Och ständigt hördes hennes spinnrock brumma,
                Och frusen var hon som en vinterfluga._
  
                _Och ständigt såg man hennes brasa brinna—
                Hur skulle annars hon sitt kaffe laga?—
                Hon kunde ytterst fina trådar spinna,
                Men spann ock hop rätt mången vacker saga._
  
                _Ty ingen kunde så som hon berätta
                Om bergens troll, som uti klyftan skratta,
                Om elfvor ljufva, älskliga och lätta,
                Som dansa uppå ängens blomstermatta;_
  
                _Om skogens rån, som uppå grenen gunga,
                Och vilde jägarns jagt i höstenatten;
                Om dalens nymfer, som i källan sjunga,
                Och draken, som beständigt glor på skatten;_
  
                _Om Neckens vackra sång i sommarqvällen;
                Om tappre riddare och sköna tärnor;
                Om grymme jättars röfvarslott i fjällen;
                Om sjöns koraller och om himlens stjernor._
  
                _Men helst ändå hon brukade förtälja
                Om ljusa englar, som sig uppenbarat,
                Om goda barn, som dygdens vägar välja,
                Hur Herren Gud dem underligt bevarat._
  
                _Nu är hon död, den kära gamla gumman.
                Af sagorna jag säkert mången glömde;
                Men några mins jag än; och liksom blomman
                Ur fröet vexer, som i jord man gömde,_
  
                _Så ur den halft förgätna sagoringen
                En verld af under vexte i mitt sinne.
                Jag målar den så godt jag kan, och ingen
                Skall skratta åt den gamla gummans minne._
  
  [Illustration]
  
  [Illustration: Kyrktuppens Högmod.]
  
  [Illustration: Kyrktuppens Förfall.]
  
  [Illustration: Rephanut.]
  
  [Illustration: Fattiggubben.]
  
  
  
  
                               1. Kyrktuppen.
  
  
  Nu få wi höra en mycket märkwärdig saga, som ochså kunde heta: ¯högmod
  går för fall¯, men eftersom der talas bara om en kyrktupp, så må den
  heta efter honom, och hwarochen får tänka om den just hwad han behagar.
  
  Det war engång en kyrktupp, som satt uppå ett mycket högt torn.
  Hwarifrån, han war hemma och huru han kommit sig så högt upp i werlden,
  det är minsann intet godt att säga. Wißt tror man att hans pappa war
  ingen wanlig tupp, utan en timmerman, som kunde skära i träd både
  fläkterörnar och skepp, och så tror man att timmermannen lagat honom af
  en stock och hißat honom med tåg upp på tornet, efter han war stocklat
  och ej kunde lära sig flyga. Men kanske tar man fel; kanske war han
  fordom premiertupp i den stora fédrottningen Gilimiliadolgas hönshus och
  råkade på en af sina utflygter komma för nära kyrkan, och allt hedniskt
  otyg, som kommer den för nära, förwandlas i ögonblicket till träd eller
  sten. Alltnog, kyrktuppen satt nu på tornet allrahögst upp, så högt att
  derifrån syntes hela jorden ej stort större än en pankaka och
  menniskorna liksom flugor, hwilka sprungo omkring och snålades på
  pankakan, tills någon kom och körde bort dem derifrån.
  
  Kyrktuppen war mycket stor. Han hade en hög rödmålad tuppkam ofwanför
  näbben, gröna ögon så stora som trädtallrikar och en mycket yfwig
  stjert. I hans mage rymdes wäl tre tunnor råg, så glupsk war han. Ochså
  må man tro att han war högfärdig. För det han war så stor och satt så
  högt upp, tyckte han ingen i werlden war hans like. Annars säger man om
  alla tuppar att de ha en släng af högfärdssjukan och det kan man wäl se
  på deras fasoner, när de sitta och brösta sig på sophögen och sträcka
  näbben i wädret, liksom wille de säga till hwarochen som ser dem: hwad
  är du för fnask?
  
  Men man skall få se att sådant slutas illa. Mången stormodig tupp har
  mistat nacken, när hans herrskap ställt till kalas, och sedan han en
  stund flaxat omkring utan hufwud och suttit fundersam på planket, har
  han utan krus blifwit plockad och lagd i stekgrytan och till slut
  blifwit uppäten, precis som andra fåglar, med ordentlig sås och
  lingonsylt och gurkor.
  
  Kanske war det för det han wißte att han ej dugde att halshuggas och
  ätas, som kyrktuppen war ännu mycket högfärdigare än andra tuppar. Hwart
  han än koxade omkring med sina stora gröna ögon, såg han ingen i hela
  werlden som satt så högt upp som han. Han började derföre tro, att han
  war förmer än alla andra och att hela werlden borde wara honom
  underdånig, och derwid tänkte han wid sig sjelf så här:
  
  "Jag är en stor tupp, en mycket förnäm och ståtelig tupp är jag. Min
  like bland tuppar finns inte. Jag är ett riktigt tuppmajestät. Det syns
  påtagligen att den här kyrkan är bygd enkom för min skull, för att
  skaffa mig en plats, som är wärdig min höga rang. Och efter jag sitter
  högst på kyrkan, så måtte jag wäl wara den, hwilken man dyrkar som den
  högste; till min ära uppstämmer orgeln sina lofsånger, och menniskorna
  här nedanföre, som hwar söndag samlas här omkring kyrkan, komma hit
  blott för att tillbedja mig. Ja det är wißt, att en stor, en mäktig, en
  högst förnäm tupp är jag."
  
  Men förnämt folk har stundom rätt ledsamt, och det hade ochså
  kyrktuppen. Flyga kunde han inte, arbeta wille han inte och äta behöfde
  han inte. Det war ej utan, att han ju ibland med en wiß afund betraktade
  prostens höns, som någongång trippade ända fram till tornfoten och
  krafsade så behändigt upp sanden och plockade sig ett och annat korn.
  
  En dag hände sig att en kråka råkade flyga öfwer kyrkan nära förbi
  kyrktuppen, som satt der fnurrig och twär och förargade sig öfwer att
  någon understod sig flyga nästan likaså högt som han behagade sitta.
  
  "Qua! qua! skrek kråkan, hur står till, tupp?"
  
  "Hwad angår det dig? snäste tuppen. Jag tycker du åtminstone kunde kalla
  mig Ers Excellens."
  
  "Hjertans hjerna, skrattade kråkan. Men så säg mig, blir det inte i
  längden tråkigt för Ers Excellens att sitta så der ensam och göra
  ingenting. Jag tycker Ers Excellens skulle gifta sig.”
  
  "Jag gifta mig? sade kyrktuppen. Hwar skulle jag finna någon höna så hög
  och förnäm, att jag utan skada för min rang kunde fria?”
  
  "Ers Excellens har rätt, en sådan finns ej i hela werlden. Men
  åtminstone borde Ers Excellens ta sig något arbete för händer. Sådant
  förkortar tiden och gör att man blir glad till sinnes som en spelman.”
  
  "Arbete? fnurrade tuppen och såg på kråkan med mycket förakt. Stort och
  förnämt folk brukar aldrig arbeta. Det paßar sig inte.”
  
  "Åhå, tänkte kråkan wid sig sjelf när hon flög bort, du har ej mycket
  sett dig omkring i werlden, kära tupp, så högt du än sitter. Jag wet
  rätt wäl att högtuppsatt folk ofta har mera arbete och bekymmer än de
  som äro lägre. Men sådana der dumdryga kaxar, som kyrktuppen der, tro
  förnämheten bestå deruti att man ej gör Guds skapade grand, utan sitter
  stocklat och låter andra paßa upp sig och har hjertans ledsamt. Det syns
  ochså att kyrktuppen är flera hundra år gammal och tänker så som man
  tänkte i hans ungdomstid, ty nu begriper man bättre än förr att alla
  warelser på jorden måste arbeta och wara flitiga, om de wilja wara
  lyckliga och nöjda. Det förstår inte tuppen, utan för det han är så
  genomlat, så säger han: det paßar sig ej för mig att arbeta.”
  
  Och så war det werkligen som kråkan trodde. Tuppen war lat och
  högfärdig, det war hela saken. I flera hundra år hade han suttit deruppe
  på tornspetsen och ej gjort strå i kors, ej engång så mycket som galat;
  ja han war så lat, att han ej rört sig ur fläcken på alla de hundra
  åren; då kan man tänka huru genompiskadt lat han war. Han hade nu
  riktigt behöft sig en risbastu. Men wi få wäl höra huru det gick med
  honom.
  
  En wacker dag, när kyrktuppen som wanligt satt och stirrade ut i himlens
  blå och såg mycket menande ut, fastän han tänkte just ingenting, såg han
  med förundran en stor hop folk nedanför kyrkan. Hwad kan det wara?
  tänkte han, det är ju ingen söndag i dag. Snart nog fick han ochså se
  hwad det war.
  
  Det war en lindansare, som hade spännt upp ett tåg emellan kyrktornet
  och klockstapeln och på det tåget hoppade en liten goße och en liten
  flicka och dansade mot hwarandra och gjorde förunderliga swängningar.
  Jaså, tänkte tuppen, war det inte annat? hwad bryr jag mig om sådant
  pjoller?
  
  Men rätt som det war, kastade den lilla lindansaren en slängkyß åt
  folket och så for han af som en katt uppför kyrktornet, ty der woro af
  gammalt jernpinnar inslagna i wäggen, den ena ofwanför den andra. Upp
  efter jernpinnarne klef nu den lilla goßen och kom allt högre och högre;
  till slut war han nära tuppen. Åhå, tänkte tuppen och såg
  himmelsskriande arg ut.
  
  Men goßen lät sig inte förtryta, utan ett tu tre war han med ett språng
  upp på tuppens rygg och satte sig att rida och höll sig fast med
  händerna wid tuppens hals. Hopp fåla! sade han.
  
  Då skall man tro att tuppen gjorde stora ögon och fann sig grufweligen
  förnärmad, der han satt i sin högfärd och trodde att ingen i hela
  werlden war hans like, och nu satt der en näswis pojkbytinge på hans
  rygg och ropade: hopp, fåla! hopp, fåla!
  
  Först wäntade han att hela kyrkan skulle ramla af förundran öfwer en
  sådan oförskämdhet. Men när ingenting blef af, började tuppen wrida och
  swänga sig åt alla wäderstreck i sin stora förödmjukelse, ty hwad skulle
  han göra? Han hade ju warit så lat att han hwarken lärt flyga eller
  gala, derföre fick han nu sitta tyst och stilla och tåla den knäcken som
  hans högfärd fick, när goßen red på hans rygg och ropade: hopp, fåla!
  hopp, fåla! Jo jo, det går så, när man är lat och högfärdig, så råkar
  man till sist illa ut här i werlden.
  
  Nu, som sagdt, satt kyrktuppen der på samma tornspets i flera hundrade
  år och wäntade allt att någon owanlig lycka ändå till slut skulle
  wederfaras honom för hans stora förnämhets skull. Kanske wäntade han
  att, der han satt, bli förgylld med klaraste gull och skina som solen,
  eller trodde han att han en dag skulle bli utropad till hela jordens
  stortuppsultan. Alltnog, han wäntade och wäntade, men aldrig kom den
  stora lyckan.
  
  Huru länge han nu wäntade, så blef han dock på sistone mycket gammal och
  murken, så att den ena trädbiten efter den andra föll af honom när det
  blåste. En dag när det war en stark storm, kom en wäderpust farande
  öfwer kyrkan och blåste bort tuppen från tornspiran och förde honom
  genom luften med sig till sjön. Der fick nu tuppen, wimmelkantig som han
  war, för allrasista gången ångra att han ej lärt sig flyga och gala, ty
  hade han kunnat det, så hade han ej blåst i sjön, utan i stället flugit
  på rådstugutaket och satt sig att gala der, så att magistraten och hela
  staden förundrat sig. Men nu blåste han i sjön och dref der omkring med
  wågorna, tills han kastades upp på en strand och blef der liggande.
  
  Och på stranden war en liten stuga och i den lilla stugan bodde en
  gammal gumma, som hade en goße och en flicka. Och goßen och flickan
  lekte en gång på stranden och hittade der den stackars gamla kyrktuppen,
  som nu war mycket bedröflig att se, ty wågorna hade bortsköljt målningen
  af honom och han hade skubbats mot stenarna, så att han war utan både
  näbb och stjert. Då sade barnen: "se der få wi oß en präktig
  kråkskrämma, efter mamma klagar att kråkor och sparfwar äta upp hennes
  sådda ärter. Kom, låt oß ta ett tåg och hala honom upp i ärtlandet.”
  
  Och så blef då kyrktuppen på sina gamla dagar satt till en kråkskrämma i
  en gammal gummas ärtland, i stället för att bli förgylld och utropas
  till hela werldens stortuppsultan. Och när då samma kråka, som engång i
  hans wälmaktsdagar kallat honom Ers Excellens, kom flygande till
  ärtlandet en dag, kände hon igen sin gamla wän och ropade så högt att
  alla kråkor i hela nejden hörde det: "se på Hans Excellens kyrktuppen,
  som nedlåtit sig att bli en simpel kråkskrämma! jo jo, högmod går för
  fall.”
  
  Men en gammal kråka, som satt nära intill på en gärdsgårdsstör, bannade
  den andra och sade: "må wara att tuppen warit högfärdig och lat och att
  det derföre gått honom illa, men nu är han gammal och olycklig, och den
  gamla och olyckliga får man aldrig försmäda, äfwen om han skulle ha
  gjort illa i sina unga dar. Det kan ingen weta huru det går med en sjelf
  på ålderdomen.”
  
  Det allt hörde den gamla kyrktuppen. Men han kunde ej swara dem ett ord,
  ty han war utan näbb.
  
  [Illustration]
  
  
  
  
                            2. Skeppet Rephanut.
  
  
  Torneå heter den stad, som ligger högst upp i norden af Finland wid
  mynningen af en stor och wacker flod, som kallas precis som staden
  Torne-å. Det wore wäl ej alldeles riktigt att kalla Torneå en stor stad,
  ty i Finland har man nog större, men säkert är emellertid, att der
  finnes en kyrka och en skola och en borgmästare och en fiskal, alldeles
  som i stora städer. I elfwen fångas många stora laxar, som saltas i
  tunnor och föras långt bort för att sedan ätas med spenat eller lagas
  till laxlåda. Och några mil norrom Torneå ligger berget Awasaxa, der man
  får se solen om midsommarnatten klockan 12 och dit fara den tiden många
  resande, som skrifwa sina namn i berget och äta smultron och mjölk samt
  filbunke i bondstugorna.
  
  I Torneå bodde för långa tider sedan en rik köpman, som hette Pehr och
  wanligen kallades Tuna Pehr, efter han war hemma från Tuna socken i
  Swerige. Han war så rik, att han ensam ägde alla stadens skepp och
  hälften af alla gårdar i staden, och när kungen engång kom till Torneå,
  för att se midnattssolen, undfägnades han af Tuna Pehr med 12 rätter
  mat, som alla woro gjorda af lax, och efter det då war kyligt wäder om
  midsommaren, lät Pehr elda i kungens rum med en brasa af idel kanel. Ja
  han war så rik, att han lät göra alla gångjern i sitt hus af silfwer och
  drack hwarje afton ett halfstop öl ur en guldkanna med sex diamanter på
  locket. Äfwen hade han i sitt stall fyra tama björnar, hwilka hwarochen
  fingo ett lefwande lam till mat om dagen.
  
  Men som nu menniskan aldrig får nog, om hon än ägde hela werldens
  skatter, så tyckte Pehr, att han, som war så rik, borde bli ännu dubbelt
  rikare. Och han lät derföre efterskicka en ryktbar trollkarl från
  Lappland och frågade honom, under löfte om stor wedergällning, om råd,
  huru han inom kort tid skulle förwärfwa dubbelt så mycket som han nu
  ägde. Trollkarlen strök sig om sitt skägg, tog sig en sup och menade att
  saken wäl tålde att fundera uppå. Och sedan han begrundat den saken i
  sju år och i sin tur rådfrågat både andarna i luften, trollen i bergen
  och de döda i kyrkogårdarna, infann han sig en dag med följande besked:
  
  Jag skall säga eder, fader Pehr, — ty på den tiden buro endast adelsmän
  herretitel — jag skall säga eder, att ni drifwer eder handel i alldeles
  för liten skala. Här har ni edra sju fartyg, som årligen föra ut några
  fattiga tunnor tjära och hämta hem några eländiga tunnor salt, hwarpå ni
  förtjenar några tusen riksdaler i sender. Men om ni hade ett stort
  skepp, som ensamt lastade så mycket som 100 andra skepp, så skulle ni på
  en gång winna mer än 100 gånger så mycket, som härintills; begrep ni
  det, fader Pehr?
  
  Håhå, sade Pehr, hwad jag det begriper, men för att hitta på det,
  behöfwer man ej wara någon trollkarl. Det är allt godt och wäl, käre
  wän, men hwar i alla dagar skall jag taga wirke till ett sådant skepp
  och manskap, som bygger det?
  
  Det skall blifwa min sak, swarade trollkarlen. Jag är ej för ro skull
  hundra wintrar gammal, jag har lärt min konst af filfraßen på fjällen.
  Tag hit hundratusen riksdaler att börja med och bygg färdigt ett lagom
  skeppswarf wid hafwet, så skall jag hämta er manskap och wirke nästa
  winter.
  
  Men om du bedrar mig? sade Tuna Pehr.
  
  Jag swär wid mitt skägg och wid alla sju björnknotorna i mitt bälte,
  sade trollkarlen.
  
  Nåwäl, då tror jag dig, sade köpmannen.
  
  Tuna Pehr gaf då pengarna som begärdes och byggde sig ett gräseligt
  stort skeppswarf ute wid kusten, der hafwet war djupast. Och nästa
  winter kom riktigt trollkarlen med många hundrade foror af det
  allragröfsta furuwirke man nånsin sett, sådant som wexer på Kuusamo
  fjäll och i Paldamo ödemarker, och furorna, som dertill fälldes, woro
  icke stort yngre än syndafloden. Det war en förunderlig transport: i
  stället för hästar, spändes för hwar släde twå wäldiga björnar, som
  murrade och brummade, så att allt folk i Torneå stad tog med
  förskräckelse till flykten. Och bredwid laßen gingo män af det gamla
  Qwänerfolket som bodde på fjällen och i ödemarkerna samt woro ett par
  hufwuden högre än andra menniskor. De buro kring axlarna björnhudar och
  för resten idel ludna kläder af renskinn; i händerna höllo de förfärliga
  slagyxor och woro till påseendet så bistre, att alla kristna menniskor
  lupo till skogs för dem. Ty icke utan grund påstod folket, att deße män
  woro odöpte hedningar, och på presternes frågor, till hwilka
  församlingar de hörde, swarade skogsmännen hånleende: till Susila kapell
  af Karhula socken; låtandes dermed förstå, att deras hembygd war i
  björnars och wargars land.
  
  Emellertid byggdes nu med detta wirke och detta arbetsfolk det
  allrastörsta skepp, som någonsin i werlden funnits och hwars make wäl
  aldrig kommer att byggas mer, sedan Qwänerfolket dött ut eller krumpit
  ihop till wexten, på samma gång som deras jätteskogar. Det skeppet war
  så stort, att deß akter stod wid Torneå och fören räckte ända till
  NyCarleby, och bogsprötet med deß tacklage nedslog skogarna i
  Tawastland, när stammen wändes ditåt. Det hade tre mäster och mellan
  hwar mast war så långt, att swalan, som dock är en af de snabbaste
  foglar, behöfde en dag, för att flyga från den ena masten till den
  andra. Och så höga woro mästerna, att när en liten skeppspojke skickades
  att klifwa upp i stormärsen, märkte man till sin förundran, att han war
  en gammal gråhårsman när han kom ned igen. Till besättning på fartyget
  utwaldes twåtusen raska matroser, som hwar dag tillsammans förtärde 100
  pund ärter och 1000 fat gröt, och i hwarje block fanns en krog, der
  manskapet kunde taga sig till bästa i elakt wäder. Men det wärsta war,
  att när det ofantliga skeppet skulle wända, måste en kurir i tre weckor
  rida i sporrsträck från den ena wanten till den andra, ropande med full
  hals, så att han war på wäg att mista andan: klart att wända! ro'r i le!
  
  Sagan berättar icke huru det gick till att få skeppet på flott watten;
  man wet allenast att det hette ¯Rephanut¯[1]. Och trollkarlen, som war
  deß upphofsman, signade Rephanut med hwarjehanda konster, så att hwarken
  eld, luft eller watten skulle förorsaka deß undergång. Så återstod då
  blott att anskaffa en kapten, som skulle föra fartyget, och fördenskull
  lät rederiet i alla Finlands och Sweriges städer kungöra, att hwilken
  skeppare som kunde på 18 mils afstånd se hwad rådstuguklockan war i
  Torneå och med sin ropare öfwerrösta 10 forsars dån, den skulle mot
  kungliga wilkor antagas till kapten ombord på Rephanut. Der kommo då
  både från wester och söder en stor mängd sökande, men ingen kunde
  fullgöra profwen, så att man redan började mißtrösta om man alls skulle
  få någon. Tuna Pehr war då i beråd att antaga trollkarlen till skeppare,
  men denne swarade: nej jag tackar ödmjukast, jag har en ofantlig respekt
  för salt watten; finge jag helst segla i rhum eller bränwin, så kunde
  det hända att jag lät öfwertala mig.
  
  Fotnot 1:
  
    ¯Rephanut¯ är icke annat än ¯Tuna Pehr¯ med omwända bokstäfwer och ett
    h litet omflyttadt. Det war en egen sorts högfärd hos Tuna Pehr, att
    på det sättet skicka sitt namn bakfram ut i werlden.
  
  Ändtligen kom der en liten karl från Nådendal, icke öfwer twå alnar
  lång, flintskallig, hjulbent och kostelig att se uppå. Denne mannen
  ställde sig på kyrktrappan i Limingo, som ligger 18 mil söder om Torneå,
  och när man frågade honom hwad Torneå-klockan war, swarade han: wänta
  litet, 12 mil härifrån flyger en skock af 68 gäß mellan klockan och mig.
  — Och när de woro flugna, sade han: klockan är precis 21½ minuter öfwer
  10; men det är oförswarligt af magistraten att ej låta sopa bort
  spindelwäfwen från timwisaren, der surra 2 getingar, 11 flugor och 39
  krankar, hwaribland 14 med långa ben och de öfriga med korta. När man
  underrättat sig att så werkligen war, förde man karlen på en klippa i
  Ämmä stora fall wid Kajana och lät honom ropa åt forskarlarne, som
  stakade uppför Merikoski strax inwid Uleåborg, att de skulle hämta åt
  honom den största lax, som fångades i Turka pata. Wid det han då ropade
  så att det skalf i elfstränderna, wände sig allt folket i 120 forsbåtar
  långs hela elfwens sträckning om och frågade: månne åskan går i
  Lappland? — Så blef då den lille karlen antagen till skeppare på
  Rephanut och fick i månadshyra så mycket som en hel sockens kronoskatt,
  hwilket för året utgjorde wid paß så mycket som kungen den tiden hade i
  skatt af hela Uleå län och det landet Kajanien.
  
  Derpå beslöts att skeppet Rephanut skulle lastas med tjära och
  åkerbärssylt samt gå till Polynesien, för att derifrån återhämta vanill,
  peppar, ingefära, kardemumma och muskotblomma samt för resten guldsand
  och perlor, så mycket som rymdes, till barlast. Och så seglade Rephanut.
  Men hwilket grufweligt dån som hördes i hafwet på femtio mil omkring,
  när wattnet forsade kring deß stäf, och hwilket gnißlande och brakande,
  när tågen halades an, och hwilket uppror deraf uppstod bland alla
  hafwets innewånare, från och med hwalfisken och delphinen, ända till
  girsen och flundran, det är alldeles omöjligt att beskrifwa. Aldrig hade
  man sett ett sådant oformligt widunder.
  
  Tuna Pehr och trollkarlen stodo på skeppsbryggan wid Torneå och gnuggade
  händerna af förnöjelse, när skeppet seglade. Den ene tänkte på huru han
  med pengarna för skeppets last skulle köpa hela Finland och törhända en
  god bit af Swerige med; den andre menade i sitt sinne att han skulle
  fordra åtminstone hela Lappmarken med alla deß renar och björnar till
  lön för det storwerk han gjort. Att Rephanut möjligen kunde förlisa, som
  andra fartyg, det föll ingen af dem in, eftersom skeppet war förtrolladt
  mot eld, luft och watten. Men man skall få höra huru det gick.
  
  Olyckan war nemligen den, att man alldeles förgätit att trolla Rephanut
  ochså mot det fjerde elementet, eller jorden, med allt hwad dertill
  hörer, såsom stenar, grund, korallbankar och dylikt. Trollkarlen hade
  föreställt sig, att om än skeppet stötte mot hundrade klippor och brast
  i hundrade stycken, så skulle det wara den lättaste sak att bota sådant,
  när wind, watten och eld hjelpte till, i stället för att skada. Deßutom
  står det i ingen hexmästares makt att förtrolla jorden, i anseende till
  de många döda, som äro begrafna deri och på hwilka ingen trolldom biter.
  Rephanut war således säker för allt, utom för hafsbottnens försåt, och
  det fick man erfara snart nog. Knappt hade ankaret hifwats och
  akterstäfwen begynnt skrida ett stycke ifrån Torneå redd, innan
  förstäfwen redan befann sig i Qwarken utanför Wasa. Här hände sig att
  hafwet på sina ställen kändes för grundt, så att kölen skrapade i
  sanden, hwarföre skepparen med sin thordönsstämma befallte att man
  skulle utkasta en hop stenar och mull, som man intagit till stufning
  mellan lasten. Sagdt och gjordt. Kuriren red i sporrsträck kring däck
  med befallning härom och strax utkastades dels babord, dels styrbord om
  skeppet en mängd klippor och mullhögar, hwaraf man med säkerhet wet, att
  den stora wackra skärgård uppkommit, som nu sträcker sig långs kusten
  från Kaskö ända bortom Jakobstad. Så kom då Rephanut med knapp nöd ur
  Qvarken. I Östersjön gick en temmeligen hög swallsjö efter en storm.
  Kocken stod just och braßade gröten i kabysen, då en ofantelig wåg slog
  öfwer bord och förde med sig en holländsk brigg, som hals öfwer hufwud
  slungades in i grötgrytan. Si på de dumma Ålandspojkarna! skrek kocken.
  De ha lagat små ärtskidsbåtar wid stranden och nu kastar hafwet dem hit
  för att smutsa ned wår gröt.
  
  Nu skulle man wända i Östersjön, för att segla ut genom Öresund och
  Kattegat, och det war icke det lättaste. Det brassades och det halades
  på den fason, att man så när i en knapp wändning seglat twärs öfwer
  Köpenhamn, men ändtligen gick skeppet öfwer stag, och nu styrde man med
  full sida wind rakt in i Öresund. Hejsan! ropade kapten, och hurra!
  skrek manskapet, men de hade ännu icke hejat och hurrat ut, när skeppet
  törnade på och blef fastsittande, som om det blifwit ditkiladt. Och det
  war i sanning icke underligt, ty när man närmare såg sig om, befanns att
  skeppet war bredare än hela sundet, och att det följaktligen satt fast
  alldeles likt en pojke, som pinat in hufwudet mellan twenne plankspolar
  och icke får det ut igen.
  
  Der stod nu Rephanut. Af den häftiga stöten hade kaptenen och samtliga
  manskapet fallit att sitta, och ingen lärer finna det underligt, att i
  denna ställning hurraropen fastnade dem i halsen. Man kan föreställa
  sig, huru der nu bråkades och braßades, för att komma loß på flott
  watten igen. Men ehuru winden gjorde sitt till och wågorna sitt, för att
  lyfta skeppet och skjuta det tillbaka, så blef deraf ingenting. Det stod
  ohjelpligen der, och när både kapten och manskap arbetat sig trötta,
  togo de för sig af last och inventarier allt hwad de kunde samt begåfwo
  sig i land.
  
  I fulla sex weckor stod Rephanut sålunda på grund och efterhand hade
  Danskar och Swenskar, som kommo hoptals för att bese detta mirakel,
  plundrat allt hwad skeppet tillhörde. Säkert är åtminstone, att på den
  tiden hwar torpare på hela danska kusten hade råd att bestå sig
  åkerbärssylt till desert uppå mjölgröt och paltbröd. Men efter de sex
  weckornas förlopp kommo swåra klagomål till Kungen af Danmark. Skeppet
  Rephanut, så sade man, stänger hela sundet fast som med en brygga, så
  att intet skepp der kan komma hwarken ut eller in. I Kattegat ligga
  redan 600 fartyg och wänta på att slippa in och i Östersjön 700, som
  wänta på att slippa ut. Hela werldens handel tar en obotlig skada, ja
  det går så långt, att man rättnu ej mera kan få kaffe till Kungens kök
  och champagne till hans bord, om Kungen ej skaffar bort Rephanut. Och
  dertill, sade man, kommer en annan swår olycka. Man wet att i Östersjön
  och deß wikar många stora strömmar flyta ut. När nu skeppet Rephanut
  fördämmer Östersjöns bästa aflopp, så uppstå häraf grufweliga
  öfwerswämningar, hela länder dränkas, hela städer förstöras i grund och
  rikets undergång är för handen, om Kungen ej är så nådig och skaffar
  bort Rephanut.
  
  Detta tog Kungen i öfwerwägande, och för att med ens göra slut på detta
  förhatliga fartyget, gaf han ordres åt sex linieskepp och 8 fregatter
  att lägga sig alla i en rad med bredsidorna sträckta twärs öfwer sundet
  och afloßa sina kanoner på Rephanut, för att förstöra det ända till
  sista spillran. Så skedde ock som Kungen befallt. Alla skeppen lade sig
  på det anwista stället och på en wink af Kungen skulle alla afloßa sina
  kanoner på engång. Man beredde sig på en förfärlig knall och alla
  officerare hade knutit silkesnäsdukar om sina öron, för att ej få dem i
  ewigt baklås. Ett! sade Kungen. Tu! Tre! — men icke ett skott small af.
  Hwad pocker är det här? skrek Kungen, der han stod på slottswallen.
  Kanske man ej förstått mig. Ett! tu! tre! — nej icke att man skulle ha
  hört en knäpp, ehuru man såg flera hundrade luntor blänka. Det war så
  tyst, att man kunnat höra en mygga surra.
  
  Det här går för långt, ropade Kungen i wredesmod. Jag tror man will
  gäcka min kungliga wilja. Fort adjutant, rapportera in orsaken, hwarföre
  de ej skjuta!
  
  Adjutanten flög af som en pil och war lika hastigt tillbaka. Ers
  Majestät, sade han och förde handen till hatten, jag får i underdånighet
  rapportera det allrabesynnerligaste förhållande. Ers Majestäts
  befallning har blifwit punktligt åtlydd, alla kanonerna laddade med
  skarpa skott, luntorna tända och förda till fänghålen i samma ögonblick
  Ers Majestät sade: tre! Och likwäl, så otroligt det låter, brann ej ett
  enda skott af.
  
  Det måste warit något fel i laddningen, sade Kungen. Man skall ladda om
  alla kanonerna på det sorgfälligaste och åter fyra af på kommando.
  
  Befallningen åtlyddes på ögonblicket, kanonerna laddades om, tecken
  gafs, men ogörligt nej, det smällde ej! Håren reste sig af förundran på
  hela kongliga danska sjöequipaget; officerarnes stångpiskor stodo
  upprätt i höjden. Det är fel i krutet, sade man. Om Ers Majestät så
  befaller, så hämta wi nytt krut och lägga deraf ett par hundra centner
  in i skrofwet på Rephanut, så spränga wi det ofelbart i luften.
  
  Kungen gaf dertill sitt bifall, och innerst i det till undergång dömda
  skeppet lades nu ett helt berg af det finaste polerade krut,
  tillräckligt att spränga i stycken hela Köpenhamn. Alla närwarande drogo
  sig försigtigtwis långt derifrån och qwarlemnade blott en grof
  mißgerningsman, hwilken dagen derpå skulle mista hufwudet, men nu fått
  nåd på det wilkor, att han skulle påtända en famns lång swafweltråd, som
  ledde till krutet, hwarefter det stode honom fritt att kasta sig i sjön
  och simma undan det fortaste han kunde. Allt folk i Köpenhamn och
  Helsingör blef strängeligen tillsagdt att hålla sig inne i källrar och
  kamrar, för den faseliga explosionens skull. Hwarochen wäntade nu med
  bäfwan att hafwet skulle remna af den ofanteliga smällen; man såg den
  lifdömde swänga sin lunta och hoppa i sjön, man såg genom kikare
  swafweltråden brinna, och i samma ögonblick....
  
  .... i samma ögonblick hördes platt ingenting.
  
  Det hade gått med minan alldeles som med kanonaden.
  
  Kungen befallte nu i rättwis wrede att ditkalla den som tillwerkat
  krutet och frågade om han hade lust att dömas som riksförrädare, efter
  han sålt åt kronan sådant krut, som icke fattade eld. Den stackars
  mannen bråkade förgäfwes sin hjerna med att utfundera orsaken, och
  anhöll som en nåd att sjelf få anställa ett försök. När detta icke
  lyckades bättre, än det förra, bars krutet åter på landbacken och
  mißgerningsmannen, som wille bewisa att han werkligen förgäfwes antändt
  krutet, begaf sig till kruthögen, wadade upp till knäna i det swarta och
  stack en brinnande swafwelsticka deri. Genast sken en blixt genom hela
  nejden, en fruktanswärd knall skakade luften, ett ofantligt rökmoln
  höjde sig öfwer stället och man trodde ej annat, än att jorden skulle
  remna i stycken. Krutet hade fattat eld och af fången som tände på fanns
  sedan ej en bit så stort som ett potatis engång. Ett grufligt tillbud
  war det; hela danska armén blef lomhörd, och man säger att från den
  dagen har allt hwad officerare heter en obegripelig afsky för krut.
  
  Då framträdde till Kungen en gammal amiral, förde handen till pannan och
  sade: Ers Majestät, jag ber att i underdånighet få yttra min mening.
  Skeppet Rephanut synes mig förtrolladt mot eld, luft och watten, hwilket
  jag sluter deraf, att hwarken wind, wåg eller krut förmått göra detsama
  den ringaste skada. Jag får derföre i underdånighet föreslå, att man
  försöker om icke jern får makt öfwer detta finska widunder och att man
  skickar 10,000 timmermän för att hugga det i stycken, hwarefter man af
  wirket kan bygga hela danska flottan ny. Lyckas detta, så skall Ers
  Majestäts flotta, förmedelst beswärjelsens makt, blifwa för alla tider
  oöfwerwinnerlig.
  
  Detta råd syntes Kungen godt och anstalt fogades genast om uppbåd af
  alla timmermän i Köpenhamn, för att lägga hand på Rephanut. Men se! när
  folket kom med sina yxor och bilor för att sönderhugga fartyget, hade
  något tilldragit sig, som man icke wäntat. Sannolikt hade de hedniska
  trollmakter, som fogat skeppet tillsamman, icke unnat menniskor någon
  redbar nytta deraf, utan genom deras tillskyndelse hade der infunnit sig
  en ganska liten mask, som med otrolig hastighet söndergnagade fartyget,
  så att hafwet wida omkring war hwitt af det trädmjöl eller sågspån, i
  hwilket timret förwandlades under maskens tänder. Alltså förgicks det
  stora skeppet Rephanut genom en liten mask, och Konungens folk hann
  deraf ej rädda mer än ett litet stycke af brädgången, hwilket stycke
  likwäl war stort nog för att deraf bygga en hel kyrka. Många år ha
  förgått sedan detta hände, men det finns ej den sjöman, som seglar på
  wattnen mellan Torneå och Ålands haf, och som icke hört talas om
  Rephanut. Ännu stundom när det i Qvarken och Östersjön uppstår tjocka i
  sjön och töcknen taga förunderliga gestalter i morgonskymningen, tror
  man sig midt i dimman se ett ofanteligt skrof med mäster, som höja sig
  ofwan molnen, och segel, som fladdra på sällsamt wis för luftdraget. Då
  skaka de gamla matroserna på hufwudet och säga sinsemellan: det syntes
  igen, det der du wet. Nog lär det wara rådligast för kapten att lägga
  bi.
  
  Men hwad Tuna Pehr och trollkarlen sade om skeppets förlust, derom har
  man inga säkra underrättelser. Hwad man med wißhet wet, det är att Tuna
  Pehr från den stunden blef fattigare och fattigare, tills han sist fick
  gå på rota gård och gård emellan. Trollkarlen åter blef från den dagen
  allt gråare och gråare, till han såg ut i ansigtet som ett getingsbo,
  och derpå förswann han, och ingen wißte hwart. Men aldrig får man mera
  se ett sådant skepp som Rephanut.
  
  
  
  
                             3. Fattig-Gubben.
  
  
  Har någon sett Lochteå fattiggubbe? Han står der wid kyrktrappan, klädd
  i blå frack och gula byxor, — hwilket påtagligen är alldeles för gentilt
  för en fattiggubbe — och sträcker ut handen åt alla resande, som fara på
  wägen, och alla andäktiga, som färdas till kyrkan. Der har han stått
  sina femtio år och mer och begärt allmosor, och ingen kan räkna alla de
  trestyfwersslantar och femkopekar, som under tidernas lopp trillat in
  genom det lilla hålet i hans barm. Ja när han war ny, hände sig att der
  kommo bondgummor med silfwerriksdalrar i halsdukssnibben och wille
  försöka om månntro ochså en stor penning skulle rymmas in i hålet, och
  så har silfwerriksdalern af wåda fallit dit in och blifwit der, huru än
  gummorna deröfwer beskifwat sig. Man skulle tycka att han borde nu redan
  wara åtminstone så rik som ett kommerseråd, när han på det sättet samlat
  i många år, men långt derifrån. Twärtom kan man säga att han blifwit
  allt fattigare, ju längre han stått der; åtminstone har han blifwit
  mycket urblekt och glåmig i ansigtet, och ett stycke af näsan har fallit
  af och blifwit bortsopadt jemte annat skräp. Man är ej fattiggubbe för
  ro skull heller. Det kostar på att natt och dag stå och tigga wid
  landswägen, det må blåsa och regna och snöga och frysa aldrig så; och
  mest går det en till sinnes, att se kyrkwäktaren komma engång i månaden
  och öppna luckan i ens rygg och taga ut alla de skatter man samlat. Hwad
  hjelper det fattiggubben att gnida och hushålla, att ständigt se ömkelig
  ut och tigga ihop sina styfrar, när hela rikedomen om en månad går sin
  kos genom ryggen? Nej, man kan wäl säga, att det är en hundpost, att stå
  så der till allas spektakel och äta koppar och silfwer och wara lika
  mager och eländig ändå i alla sina dagar.
  
  Men med Lochteå fattiggubben är det en egen historia, och den skall jag
  berätta. I socknen bodde fordom en gammal inhysing, wid namn Pietari,
  wanligen kallad ¯Puu-Pietari¯ eller Träd-Peter, emedan han war en
  utomordentligt trädslög man, som kunde med sin lilla tälgknif utskära de
  förunderligaste saker, icke allenast hästar åt bondpojkarne, utan jemwäl
  fläkterörnar, gripar, dockor och allehanda konstiga figurer. Men i sitt
  hjerta war Puu-Pietari en sniken och arglistig man, som icke tänkte på
  annat, än att samla pengar på hwad sätt som helst. Ja han war så girig,
  att han under en sten i skogen hade nedgräft en skatt af flera hundrade
  riksdaler i silfwer och guld, hwilken han samlat dels genom trädslöjd,
  dels genom tiggande under många år; men deraf wißte ingen, emedan den
  gamle skalken utwärtes ställde sig såsom den allrafattigaste usling, med
  hwars trasor och magerhet hwarochen hade medlidande.
  
  När man nu wid kyrkostämman kom öfwerens derom att socknen behöfde en
  fattiggubbe, beslöts enstämmigt att denne skulle förfärdigas af
  Puu-Pietari, både för hans händighets och hans fattigdoms skull, för att
  skaffa honom förtjenst. Så skedde ock; men ingen war med detta uppdrag
  belåtnare, än Puu-Pietari sjelf, ty han hade i sitt sinne utfunderat,
  huruledes fattiggubben skulle för honom blifwa en riklig inkomstkälla.
  För detta ändamål hittade han på följande skälmstycke.
  
  En fattiggubbes mage är, som man wet, ihålig. Dit infalla alla slantar,
  som gifmilda menniskor insticka genom hålet i gubbens bröst, och deßa
  penningar uttagas sedan genom en wäl tilläst lucka i gubbens rygg. På
  sidan om denna lucka, till hwilken kyrkowäktaren ensam hade nyckeln,
  hade nu Puu-Pietari anbragt en lönnlucka, så konstigt inpaßad, att ingen
  kunde märka den. När nu fattiggubben blef uppställd på sin plats och den
  ena slanten efter den andra trillade ned i hans innandöme, passade
  Puu-Pietari uppå någon mörk natt, när månen icke sken, och tömde genom
  lönnluckan fattiggubbens samlade skatter. Men så klok war den skälmen,
  att han icke roffade åt sig allt som för tillfället fanns, utan alltid
  för syn skull lemnade några slantar qwar, på det man ej skulle mißtänka
  en tjufwahand, utan tro att den sparsama allmogen icke bestått de
  fattiga mer än så. Detta fortfor så en lång tid, och Puu-Pietaris egen
  gömma under stenen blef allt rikare, men fattigkaßan hade så klena
  inkomster, att hwarochen förundrade sig.
  
  En söndag wid månadens slut, när kyrkowäktaren efter wanligheten
  redowisade för hwad han uppburit, rynkade kyrkoherden på ögonbrynen och
  sade med owanligt sträng ton: "hör på, min kära wäktare, jag har all
  anledning att anse er för en redlig och rättskaffens man, men jag får
  tillstå, att detta förhållande med fattiggubben förefaller mig ganska
  besynnerligt. Har jag icke sjelf med egna ögon sett, huru folket hoptals
  stått om söndagarna kring fattiggubben och ordentligen trängts, hwem som
  förr skulle hinna lägga dit sin slant, och likwäl, när ni redowisar för
  hwad som influtit, påstår ni er ha fått på hela månaden några skillingar
  blott. Hwad skall jag tänka derom, min kära kyrkowäktare? Lås och lucka
  äro, som ni sjelf säger, oskadade, och likwäl ser det ut, som wore här
  stöld begången.”
  
  Man kan föreställa sig, att wäktaren wid detta tal blef illa till mods.
  Han insåg att kyrkoherden hade fullkomligen rätt, men han begrep
  tillika, att mißtanken för tjufnad närmast skulle falla på honom sjelf,
  som hade nyckeln om händer. Han wißte derföre ej annat råd, än föreslå,
  att nedtaga fattiggubben, undersöka honom mycket noga, ändra hans lås
  och banda honom med jern, wärre än en lifstidsfånge. Detta förslag
  gillade äfwen kyrkoherden och man beslöt att påföljande måndagsmorgon
  anställa en noggrann besigtning med fattiggubben.
  
  Emellertid när wäktaren kom hem till sig, kunde han ej underlåta att
  yppa sina bekymmer och pastorns mißtankar för wäktaremor samt berätta
  för henne, huruledes man i morgon skulle syna fattiggubben. Händelsen
  fogade dock ej bättre, än att Puu-Pietari råkade sitta i en wrå af
  stugan och skrapa grötgrytan, när detta talades far och mor emellan.
  Strax blef den gamle skälmen i sin tur illa till mods och tänkte wid sig
  sjelf: om man nu noga undersöker fattiggubben, så hittar man wäl
  slutligen min lönnlucka och så begriper hwar menniska, att det är jag,
  som tullat gubbens innanmäten. Nej, här är intet annat råd på, än genast
  i natt gå till kyrkan, bryta lös fattiggubben från wäggen, bära honom
  till skogen och i största tysthet göra en brasa på honom. Då tänker jag
  det skall wara slut med alla besigtningar, och hwem kan bewisa att det
  är jag, som mördat fattiggubben.
  
  Puu-Pietari war ej heller sen att utföra detta sitt arglistiga uppsåt.
  Så snart natten inbrutit, smög han sig ut, försedd med en yxa och en
  kofot, hwarmed man plär bryta ut jern, samt begaf sig till kyrkan. Det
  war wid nyårstiden, således midt i wintern, och så kallt att det
  sprakade i knutarna och snön knarrade under fötterna på den gamle
  bofwen. Puu-Pietari lät sig likwäl icke förskräcka, utan wandrade på.
  Det enda som bekymrade honom war att det just råkade wara fullmåne då;
  men han tröstade sig med, att nattetid inga menniskor skulle färdas på
  wägen i denna köld, och deßutom foro der just nu öfwer månen några
  swarta moln.
  
  När Pietari kommit till kyrkan och ingen lefwande warelse syntes i hela
  nejden, började han hurtigt sitt nattliga arbete. Det kostade ej liten
  möda att lösbryta de starka jernband, som fasthöllo fattiggubben wid
  kyrkwäggen, men det war ej första gången Puu-Pietari haft sådant arbete
  för sig, och derföre lyckades det honom slutligen. Wäl tjugu gånger hade
  han blåst i sina frusna händer, när jernbanden ändtligen loßnade, och
  utom sig af ifwer och förnöjelse grep han nu fattiggubben hårdt i
  nacken, ruskade honom ett par gånger och störtade honom derpå burdus ned
  från kyrktrappan, i mening att sedan släpa honom till skogen och
  nedgräfwa honom i snön, tills han wid paßligt tillfälle kunde lägga
  torra qwistar omkring honom och göra en brasa på alltsammans.
  
  Fattiggubbens tillwarelse hängde således på ett hårstrå. Men en
  oförmodad händelse räddade honom.
  
  Puu-Pietari stod just i begrepp att sjelf nedhoppa från kyrktrappan, för
  att fullborda sitt elaka uppsåt, då han till sin förskräckelse hörde
  steg af kommande menniskor knarra på den nära landswägen. Till råga på
  mißödet gick månen i detsamma ur molnet och lyste med sitt klara hwita
  sken öfwer kyrkan och wägen och skogen och hela det wintriga snöklädda
  landskapet widt omkring. Hwad skulle nu Puu-Pietari företaga sig?
  Springa sin wäg? ingalunda, han skulle då genast upptäckts. Huka sig ned
  och krypa bakom kyrkmuren? Ja, det hade kunnat låta göra sig, om
  fattiggubben stått qwar på sin plats. Men nu låg han med näsan platt i
  snödrifwan bredwid trappan och, när månen sken så klart, måste man från
  wägen wid första ögonkastet upptäcka att fattiggubben war sin kos.
  Pietari wißte i hastigheten ej bättre, än att ställa sig sjelf på
  fattiggubbens wanliga plats uppå trappan och, likasom han, sträcka ut
  handen mot landswägen. Stor sak om kostymen ej är precis lika, tänkte
  skälmen inom sig; det är ändå ej så ljust, att man urskiljer det från
  wägen, och jag agerar fattiggubbe ett par minuter, tills de der
  junkarena paßerat i allsköns ro förbi.
  
  Alltså klef Puu-Pietari upp på fattiggubbens plats och stod der kapprak,
  orörlig och trädaktig, alldeles som hade han warit sina egna händers
  werk.
  
  Men junkarena på wägen woro twenne rymmare från Korsholms häkte, hwilka
  färdades så här sent nattetid, för att ej komma i obehaglig beröring med
  länsman och fångföraren. De woro just stadde på en upptäcktsresa framåt
  kyrkobyn, för att undersöka lås och bomar i ett och annat af böndernas
  wisthus samt möjligen knalta sig till någon hygglig fårskinnspels, ty
  man är ej fritagen från att hungra och frysa för det man är rymmare. Wid
  det de nu paßerade förbi kyrkan i månskenet, warseblef den ene af dem
  Puu-Pietari på kyrktrappan och tog honom ganska riktigt för en
  fattiggubbe, som meningen war. Paßpå! sade han åt sin kamrat, der står
  en fattiggubbe, och efter det nu är så godt tillfälle, så tycker jag att
  wi kunde gå och knipa hans pengar förrän wi begifwa oß till byn.
  
  Sagdt och gjordt, den andre fann förslaget godt, och strax styrde de
  båda skälmarne sin kosa rakt till den tredje skälmen; Puu-Pietari
  hisnade och häpnade, när han oförmodadt befann sig i så godt sällskap.
  Han tog för afgjordt att man upptäckt hans knep och kom för att gripa
  honom, men så stor war hans förskräckelse, att när han wille springa sin
  wäg, nekade fötterna sin tjenst, och så hände att han blef qwarstående
  kapprak, orörlig och trädaktig som förr. Rymmarne å sin sida anade intet
  oråd, utan satte sig ned på trappan för att pusta ut och öfwerlägga om
  bästa sättet att komma åt fattiggubbens penningar.
  
  "Här står han, den snåla kanaljen, sade den ene, och skäms ej att år ut
  och år in stjäla hederligt folks penningar,” och dermed syftade han på
  fattiggubbens tiggeri, men Puu-Pietari tog det åt sig och darrade i alla
  leder både af rädsla och köld.
  
  "Ja nu skall det ock bli slut med honom, genmälde den andre rymmaren.
  Månntro wi börja med att hugga hufwudet af honom?”
  
  "Jag tänker, swarade kamraten, att wi först hugga benen af honom och
  sedan hacka honom i små bitar, (Puu-Pietari tog det allt åt sig).
  
  "Det kan wara nog, menade den andre, att wi först ta upp magen på honom
  och sedan bränna upp honom” (Puu-Pietari tyckte sig redan känna en
  försmak af det öde han sjelf ämnat fattiggubben).
  
  "Låt oß gripa den rackarn i kragen,” sade den förste, och derwid kastade
  han försmädligt sina stelfrusna skinnhandskar i ansigtet på den förmente
  fattiggubben. Äfwen denna smälek höll Puu-Pietari tålmodigt till godo.
  Men nu grep den ena rymmarn belåtet i kragen och den andre lyftade yxan,
  för att slå till. Då kunde Puu-Pietari ej längre uthärda med sin roll,
  utan började spjerna med händer och fötter samt satte till att
  gallskrika, så det ekade i hela nejden widt och bredt omkring. Detta
  åter war för rymmarne högst oförmodadt. Förr hade de wäntat att
  kyrktuppen skulle gala, än att fattiggubben skulle sparka omkring sig
  och skrika. De kunde ej annat tro, än att här war å färde ett grufweligt
  spökeri och att hin onde i egen person farit i fattiggubben, för att
  anamma dem midt under deras nidingsdåd. De upphäfde nu i sin tur
  ömkeliga nödrop och sökte att komma sin kos det fortaste de kunde, men
  det lyckades ej bättre, än att hela sällskapet i största willerwalla
  ramlade ut för kyrktrappan, och der lågo nu alla tre skälmarne öfwer
  hwarandra i snödrifwan, skrikande och spjernande — Puu-Pietari i den
  tron att man wille gripa honom på bar gerning och göra af med honom,
  rymmarne åter i den förmodan, att sjelfwa afgrundens furste låg i lufwen
  på dem.
  
  På sådana tankar kommer man när man har ett ondt samwete.
  
  Nu fogade lyckan så förunderligt, att länsman i socknen just samma afton
  fått spaning uppå att de båda rymmarne skulle finnas i nejden, och som
  han war en nitisk man, hade han i all tysthet begifwit sig på ströftåg
  till natten, i den riktiga förmodan, att skälmarne den tiden skulle wara
  i rörelse. Det paßade ock så särdeles wäl, att han, med ett par
  handfasta karlar i sällskap, råkade färdas wägen framåt till kyrkan, när
  han hörde det besynnerliga skrikandet, som gjorde ett så sällsamt
  afbrott i winternattens ödsliga stillhet. Strax skyndade han till
  stället, efter han ej kunde annat tro, än att banditerne öfwerfallit
  någon fredlig innewånare i byn. Men hans förundran blef icke liten, då
  han i stället fann de tre skälmarne på det ursinnigaste lufwas och
  brottas i en hög wid kyrktrappan, och han war ej heller sen att göra ett
  hastigt slut på deras strid. Rymmarne kände han genast igen och lät så
  stadigt basta och binda dem, att ingen fattiggubbe i werlden behöfde
  widare frukta för deras besök. Puu-Pietari war han i början böjd att
  anse för en hederlig karl, som blifwit oskyldigt öfwerfallen, men den
  stackars inhysingen, som allt war i den tron, att hans skälmstycke war
  upptäckt, började så ömkeligen bedja om nåd och miskund, att länsman
  drog öronen åt sig och tänkte: den der har wißt ock någon trasa i byket.
  Och ganska riktigt när länsman med stränga ord begärde få weta hwad
  Puu-Pietari gjorde så här dags wid kyrkan, så bekände den gamle skalken
  sitt arga fuffens med fattiggubben och lofwade, för att slippa fästning
  och spö, hela sin samlade skatt till ersättning åt de fattiga.
  
  Och härmed är historien om Puu-Pietari slut. Men fattiggubben blef ännu
  samma natt inburen till kyrkowäktaren samt noga synad och omlagad, så
  att ingen mera kunde olofligen tillegna sig hans rikedomar, hwarefter
  han ställdes på sitt ställe igen. Hwarochen som far förbi Lochteå kyrka
  kan ännu se honom på hans gamla plats wid kyrkodörren. Han ser dock, som
  sagdt war, numera mycket gammal och glåmig ut och näsan den är för ewigt
  sin kos, såwida man ej en wacker dag skickar honom till kliniska
  institutet i Helsingfors, der doktorerna göra nya näsor, precis som
  andra menniskor göra lertuppar och sockerdockor.
  
  [Illustration]
  
  [Illustration: William och hans katt.]
  
  [Illustration: Ilia, Milia och Emilia.]
  
  [Illustration: Karhu-Tapani finner Autio.]
  
  [Illustration: Autios sista bön.]
  
  
  
  
                     4. William Sellsing och hans katt.
  
  
                           En saga för små barn.
  
  Wet du, mitt lilla snälla barn, hwar London ligger? Om du läst
  geografin, så wet du att London är en stor stad, hufwudstaden i England,
  och har du ej ännu läst så långt, så bed att din mamma eller pappa är så
  god och wisar dig på kartan hwar England är beläget, med deß stora
  granna hufwudstad London.
  
  Efter nu London är en så stor stad, så måste der ju ochså bo många
  tusende menniskor, och ibland så många tusende menniskor måste då finnas
  flera hundrade små fattiga barn.
  
  Tänk dig då, min lilla wän, huru många af deßa små barn, som ha så
  fattiga föräldrar, att de ej kunna ge dem kläder och mat, och huru många
  stackars små, som måste irra omkring utan tak öfwer hufwudet och skulle
  wara så oändeligen glada, om de hade en bit bröd, en enda bit torrt
  bröd, sådant som du ofta ej alls will äta! Och du, som har så mycket,
  mins du, hur du många gånger bedt af din mamma att få sockerbröd eller
  något annat godt, och då din mamma nekat dig det, har du wisat dig
  mißnöjd och ledsen, liksom hade man gjort dig illa och warit orättwis
  emot dig. Men du skulle bara försöka hwad det är att wara hungrig och ej
  ha mat; wara törstig och ej ha dricka, frysa och ej ha något att wärma
  sig med, wara ensam och ej ha någon som håller af sig! Det allt få de
  små fattiga barnen göra, och wet du, det är ej för roligt!
  
  Jag will nu berätta för dig om en liten fattig goße, hur han slet mycket
  ondt, om du lofwar att alltid wara snäll mot sådana små barn, som gå
  omkring och begära af beskedliga menniskor en bit bröd, och om du lofwar
  att helst ge dem ett wänligt ord, om du inte har annat att gifwa dem.
  
  Den lilla goßen jag wille tala om hette William Sellsing och hade
  hwarken pappa eller mamma, ty de hade båda dött då han war helt liten.
  Han hade ochså ingen annan menniska i hela wida werlden, som brydde sig
  om honom. Det blåste mycket kallt och den stackars William satte sig på
  trappan till ett stort hus och gret bittert, ty han hade ej annat än den
  kalla marken att sofwa på och intet en bit bröd att äta till qwällswård.
  Till på köpet war det julafton, då alla menniskor äro glada och alla
  goda barn få julklappar. Och det började redan mörkna. Alla som hade ett
  hem, skyndade sig dit, för att wärma sig wid en god brasa, äta lutfisk
  och gröt, få wackra saker till skänks och sedan somna godt på en mjuk
  bädd. De sågo ej den stackars goßen, som, alldeles stel af hunger och
  köld, satt hopkrumpen i ett hörn af den stora stentrappan och ej wågade
  bedja om en allmosa, emedan han tänkte för sig sjelf, att ingen skulle
  höra honom eller bry sig om att stadna för att ge honom ett godt ord
  till tröst. Han knäppte ihop sina händer och bad att Gud, som är alla
  små barns fader, skulle förbarma sig öfwer honom och skicka någon god
  menniska att hjelpa honom, på det han ej skulle frysa ihjäl på sjelfwa
  den långa kalla julnatten, då Jesus blef född till werlden, han som
  håller så mycket af alla fromma barn.
  
  Knappt hade han slutat bedja, då han såg en liten katt komma springande
  genom den stora porten till huset. Den likasom gaf sig sjelf till
  julklapp, den hoppade upp i Williams knä, den smekte honom så wänligt
  och låg helt stilla, då han med sina stela händer strök deß warma rygg.
  William lutade sitt ansigte mot den wänliga kißen och stora tårar
  rullade ned på hans tröja; det gjorde hans hjerta godt att en enda
  lefwande warelse fanns som brydde sig om honom och som tycktes hålla af
  honom denna qwäll. Men hwad kunde wäl den stackars lilla katten hjelpa
  honom? Än sen då; han war minsann glad att ha helst en liten katt till
  sällskap, då han skulle sitta den långa mörka natten ute på gatan.
  
  Så hade han suttit en stund med kißen i sitt knä, då den helt hastigt
  hoppade ned på gatan och började gå in tillbaka genom porten. Tänk om
  jag skulle följa med, sade William för sig sjelf. Kanske den gode Guden
  har skickat den lilla snälla kißen att föra mig på ett warmare ställe,
  der jag kan få tak öfwer hufwudet. Strax steg han upp och började följa
  katten in på den stora rymliga gården. Lilla mißen sprang så lätt förut
  uppför en trappa, som ledde till en wind, och William gick sakta efter.
  Wäl stadnade han ibland och tänkte: månne det är rätt att jag går hit,
  kanske tar man mig för en tjuf och kör bort mig, och så måste jag ändå
  gå till min gamla plats på gatan. Är det ej derföre bäst jag går dit
  förut? Och så ämnade han wända om tillbaka. Men så hörde han i detsamma
  hur den lilla kißen sade: "¯jam! jam!¯” och se det gick William till
  hjertat, så att han stadnade qwar och kastade sig gråtande ned bredwid
  katten, ty man skall weta, att ¯Jam!¯ hade hans mamma ofta kallat honom
  då han war barn, — det war bara ett kortare ord i stället för William —
  och nu tyckte han sig höra hennes wänliga röst och blef derföre utan
  betänkande qwar.
  
  På winden, der William befann sig med sin lilla miß, war en hop mattor,
  som domestikerna qwarlemnat; dem bredde William ut på golfwet och lade
  sig helt förnöjd, ty på länge hade han ej legat så wäl. Ochså beslöt han
  inom sig att om morgonen gå upp i köket, för att säga att han sofwit
  der, ty han wille ej för allt i werlden ha på sitt samwete att ha stulit
  sig in utan låf. Lilla mißen kröp så wänligt intill honom, och lade sig
  i ring bredwid honom. Han åter lade sin arm omkring henne och så somnade
  båda godt.
  
  William måste ha waknat bra sent på julmorgonen, ty solen kastade redan
  sina klara strålar in genom ett litet fönster på winden, så det just såg
  helt trefligt ut. William tittade efter sin lilla kamrat, men den war
  längesedan borta. Det är bra, tänkte William, att ingen ännu warit upp
  på winden, annars skulle de wißt ha wäckt mig. Och så trippade han ned
  för trapporna för att säga åt tjenstfolket att han sofwit på winden och
  tillika be om något att äta, ty ni mins ju att han somnade utan mat.
  
  Så hände sig nu, att William kom in i sjelfwa köket, der man allt ännu
  hade kaffepannan på spiseln. Der såg han till sin glädje lilla miße
  muntert komma springande emot sig. Hwad den war söt, det såg han nu
  först wid full dager. Det war den allrawackraste lilla kißa som William
  nånsin sett, den hade en swart ring kring halsen och alla fyra fötterna
  woro hwita och sågo så hjertans fina och snygga ut, och swart och hwit
  war den på ryggen och långa mjuka murrhår hade den.
  
  Hushållerskan kom just ut i köket då William inträdde. Så fattig William
  war, hade han likwäl lärt att bocka sig. Det gjorde han strax mycket
  höfligt och bad madam förlåta att han warit nog djerf att utan låf lägga
  sig på winden; det skulle han ej göra mer, om madam förbjöd. Jaså,
  tänkte madam, och som hon war en hjertans god och wänlig menniska, så
  såg hon nog på Williams ögon att han war en beskedlig goße, och derföre,
  sade hon, förlät hon honom gerna. Men, frågade hon strax derpå, har du
  då inga föräldrar, som kunna wårda dig och skaffa dig mat och kläder?
  William berättade då att hans pappa dött då William war mycket liten,
  och att hans mamma sedan med mycken möda kunnat ge honom mat, men ändå
  lärt honom läsa. Sedan, då äfwen hon dog af sorg och brist och han war
  bara åtta år, hade han ej haft någon menniska, som wårdat sig om honom.
  Stackars lilla goße, sade den goda hushållerskan, du skall få sofwa och
  bo der uppe på winden, om du uppför dig beskedligt. Se här har du ett
  par duktiga smörgåsar, jag menar att de smaka dig bättre än konfekt. Jo
  men, swarade William, och började mugga af alla krafter.
  
  Således blef William qwar, hjelpte till allt hwad han kunde, sopade,
  blankade stöflar och skurade knifwar, fick sig derföre alltid mat af den
  goda madam och gick sedan nöjd uppå winden med sin lilla katt, som nu
  mera aldrig wille skiljas ifrån honom. Det är ochså wißt att William
  alltid tackade Gud för det han kommit till så goda menniskor, som wille
  honom så wäl.
  
  Så hade ett år förflutit. Gårdsägaren, hos hwilken William bodde, war en
  rik köpman och hade nu utrustat ett stort skepp, som skulle gå till
  Polynesien. Han lät säga åt allt sitt gårdsfolk, att om de wille skicka
  med skeppet antingen kläder, böcker eller husgerådssaker, som ej fanns
  uti det landet, så kunde de kanske förtjena derpå en hel hop pengar, om
  skeppet lyckligt komme hem igen. Då skall man tro att alla skyndade sig
  och skrapade ihop nästan allt hwad de ägde och skickade det ombord, för
  att afsändas till Polynesien. Nå William, sade de, har du intet något
  att skicka? Hwem wet, kanske kan ochså du förtjena pengar. Men den
  stackars goßen swarade bedröfwad: jag har ju ingenting annat än min
  lilla kißa, och den håller jag så mycket af, att jag inte kan skicka
  bort den. Åh skicka du! sade alla, du får wäl en annan kißa i stället!
  Och skeppsfolket, som hörde att William hade en katt, tog den nästan med
  wåld ifrån honom, fast han gret och ej wille släppa sin älskling. — Så
  for då skeppet af, men William smög sig på sin wind och gret, ty han
  hade så ledsamt efter den lilla snälla kißen, som warit hans enda
  sällskap och den enda som höll af honom på hela jorden. Då han somnade
  om qwällarna, saknade han sin warma wänliga kamrat med deß mjuka pels,
  och då han waknade, kom miße ej mera så gladt hoppande till honom, och
  strök sig så wänligt emot honom som den brukade. Man kan wäl tänka, att
  William hade mycket ledsamt och ångrade att han ej bad sjöfolket ge
  kißen tillbaka, sålänge den ännu fanns i hamnen.
  
  Twå år hade förgått. William war nu i sitt 13:de år och hade wuxit
  mycket, men ingen kißa hade han tagit i stället för den förlorade lilla
  katten. Han bodde på samma wind och hade nu blifwit ett slags betjent,
  som paßade upp wid kontoret, och war mycket omtyckt, ty han war alltid
  willig och ordentlig och gjorde ingen menniska emot.
  
  En dag hände sig att hans husbonde lät kalla honom till sig på sitt eget
  rum, med tillsägelse att han hade något att tala wid honom. William, som
  ännu aldrig talt ett ord med sin herre, och deßutom kände honom som en
  mycket sträng och sträf man, blef wid detta budskap så illa till mods,
  att han bleknade och tänkte wid sig sjelf: hwad har jag arma goße nu
  gjort, då min husbonde låter kalla mig, han som aldrig ens sett på mig,
  då jag någongång mött honom i kontoret? Hwart skall jag taga wägen? jag
  wågar inte wisa mig för honom, jag kan intet möta hans stränga blick.
  Jag måste bort — bort igen utan hem, måste söka mig en wänlig menniska,
  som tar mig till sig liksom den goda madam här gjorde. Men jag har ju
  ingenting ondt gjort, hwarför fruktar jag? tänkte han. Månne jag skall
  gå? — Och redan satte han handen på låset, men då waknade åter hans
  barnsliga fruktan, och han ryckte handen bort, som hade han brännt sig,
  och sprang som en jagad hare långt ut på gatan. Ja han sprang och sprang
  utan att stadna, ända tills han slutligen uttröttad nedsatte sig på
  trappan till en stor kyrka.
  
  Det war en söndagsmorgon, solklar och wacker. Folket skyndade sig i
  kyrkan innan sammanringningen skulle ske, för att bättre få plats, och
  William satt der modfälld och tankfull och wißte ej hwad han borde
  företa sig. Han ångrade att han sprungit bort som en förbrytare, utan
  att säga farwäl åt någon, och folket der i huset hade ju ändå alla warit
  så goda emot honom. Han riktigt trätte på sig sjelf. Hwart skall jag nu
  wända mig? tänkte han; wända om törs jag ej. Nu då min husbonde så länge
  wäntat mig, skall han säkert med stränghet förebrå mig min försumlighet
  och kanske köra mig på porten. Ack du stackars dumma William, hwarför
  lydde du inte strax din herres bud? Och stora tårar började rinna utför
  hans kinder.
  
  I detsamma började klockorna att ringa i tornet. William torkade sina
  tårar och lyßnade. Han tyckte sig höra den wackraste musik och klockorna
  ljödo så herrligt som sånger, och han hörde likasom röster af andar,
  hwilka blandade sig med klockornas ljud. Tyst! tänkte han, hwem ropar
  mitt namn? Ty klockorna sjöngo: ¯bong! bong! Sellsing wänd om! Lord
  Major i London!¯
  
  Skall jag wända om? ropade William. Jag hörde ju tydligt deßa ord:
  ¯Sellsing wänd om! Lord Major i London!¯ och det war bestämdt klockornas
  klang. Ja, jag wänder om! skrek William. I ögonblicket war han på
  fötter, och sprang af alla krafter, utan att hwila, förrän han war i
  tamburen till sin herres rum. Här måste han litet hämta andan, ty annars
  hade han ej fått fram ett ord efter det häftiga springandet.
  
  Nu kände William ej den minsta rädsla, öppnade frimodigt dörren och steg
  in till sin fruktade herre. Hwarför har du låtit mig wänta så länge?
  sade husbonden. Bloßande röd af blygsel, men uppmuntrad af den wänliga
  tonen i sin herres röst, swarade William uppriktigt att han ej wågade
  komma, emedan han fruktat förebråelser för något fel, och att han först
  efter långt betänkande wågade sig in. Du behöfwer ingenting frukta, sade
  husbonden wänligt, jag har twertom alltid warit nöjd med dig och funnit
  dig wara en ordentlig och lydig goße; ett sådant uppförande blir aldrig
  utan belöning. Kan du gißa, min goße, hwarför jag låtit kalla dig? jo,
  för att säga dig att du blifwit rik. — Jag rik? frågade med största
  förundran wår lilla William, som trodde att han ej hört rätt. — Ja du
  just, sade leende den goda herrn. Du mins wäl att du för twå år sedan
  skickade din lilla katt med mitt skepp till Polynesien. Jag har i dag
  haft bref, hwaruti man underrättar mig att du har en betydlig summa
  penningar att lyfta för din lilla katt, som blifwit såld i det främmande
  landet, eller rättare bortbytt emot guld, hwilket min skeppare här låtit
  förwandla i penningar, för att af dig begagnas. Jag will nu blott fråga
  hwad du ämnar göra med din rikedom och om du will låta den innestå hos
  mig och uppbära räntan deraf årligen till dina egna behofwer.
  
  Der stod nu William som fallen från skyarna. Att ifrån en fattig goße,
  som ej ägde så mycket som ett halmstrå, med ens blifwa ofantligt rik,
  det war något som hade kunnat förbrylla en mindre oerfaren goße än han.
  Ochså stod han som en bildstod och stirrade på sin herre, liksom hade
  han ej förstått ett ord af allt hwad denne hade sagt. Slutligen hämtade
  han sig så mycket, att han kunde be sin herre wara så god och ställa om
  den saken som han för godt funne, och i det han påminte sig sin stackars
  mamma, som alltid måste strida emot brist och nöd, utropade han med
  tårarna i halsen: Ack om min mamma nu hade lefwat!
  
  Hans herre rådde honom nu att anwända en del af den årliga räntan på
  penningarna till underwisning, och lofwade att ta honom på sitt kontor,
  så snart han gjort tillräckliga framsteg för att kunna motswara de
  fordringar man brukar göra af en skicklig handelsbokhållare.
  
  Strax skyndade han uppå sin wind, för att för sig sjelf få tänka på
  lyckans omwexlingar. Det war hit som hans lilla kißa förde honom först
  då han war nära att dö af köld på gatan, och nu war det hans lilla kißa
  som skänkt honom en så ofantlig förmögenhet. Han kastade sig på knä och
  tackade Gud, som styrt och ledt allting så underbart, och bad att han
  aldrig skulle bli högmodig öfwer sin lycka, utan alltid komma ihåg den
  afton, då lilla kißen förde honom in i detta hus som en utfattig och
  hungrig goße.
  
  Men nu will ni säkert, mina små barn, weta hur det gick till att William
  blef så rik; det skall jag ochså berätta er.
  
  När kapten Smith kom till Polynesien med sitt stora skepp, wäckte det en
  oerhörd förundran hos allt folket der, ty de hade aldrig sett fartyg
  förr och aldrig gjort sig begrepp om att stora hus kunde flyta på
  wattnet. De sprungo som tokiga till stranden, för att se på det
  miraklet, och så kom underrättelsen om skeppet äfwen till Kungens öron.
  Kungen lät bjuda kapten Smith till sig på middag, ty han wille höra
  talas om det land der de bygde sådana hus, som kunde fara på wattnet.
  Kapten Smith kom äfwen, och förundrade sig i sin tur öfwer att på
  middagsbordet bland många präktiga saker af klaraste gull äfwen finna
  små trädklubbor, en wid hwar kuvert; han kunde ej begripa hwartill de
  skulle tjena. Men knappt hade man satt sig till bordet och börjat äta,
  förrän han nog märkte att klubborna woro högst nödwändiga, ty en sådan
  mängd små möß infunno sig nu på bordet och wille äta med gästerna, att
  om deßa ej haft sina små klubbor att döda de näswisa djuren med, så hade
  de ej fått äta en munsbit. Det här är både tokigt och löjligt, tänkte
  kapten Smith. Hur hänger det här ihop? frågade han. Ja, swarade Kungen,
  hwad skall man göra, de mößen äro en sådan landsplåga här hos oß, att
  jag wille ge halfwa mitt rike åt den som kunde laga mig fri från dem. Är
  det intet annat? sade kapten Smith; om Ers Majestät tillåter, skall jag
  skaffa bort alla deßa odrägliga kräk.
  
  Kungen blef mycket glad, det kan man wäl tro, och lofwade att om det
  lyckades kaptenen att utöda mößen, skulle han få en hel ö till betalning
  och allt det guld som fanns i skattkammaren. Åhå, tänkte kapten Smith
  och skyndade sig på skeppet, tog så Williams katt med sig i land och
  förde den till Kungens bord. Knapt hade han släppt katten på golfwet,
  förrän alla möß, wißt flere hundrade, störtade ned från bordet döda af
  förskräckelse, och under hela tiden katten war i salen wågade sig intet
  möß upp på golfwet. Detta såg Kungen och hans folk och förundrade sig
  högeligen och läto genast åt kapten utbetala allt guld som fanns i
  skattkammaren samt gaf honom den omtalda ön med allt hwad dertill hörde
  både folk och fä. Aldrig här i werlden har en katt blifwit så wäl
  betald. Sedan kapten Smith sålt sin last och alla de kläder och
  grannlåter, som han hade med sig, seglade han derifrån hem till London
  igen och lilla kißen blef i Polynesien, och det är wißt, att der såg man
  aldrig några möß mera och behöfde aldrig några klubbor wid bordet.
  
  Så war då William tillika ägare af en stor ö i granskapet af Polynesien.
  Han läste och skref och räknade med otrolig flit, och blef efter några
  år förnämsta bokhållare på den rike köpmannens kontor, ja för att säga
  rent ut, så blef han slutligen gift med sin husbondes dotter, en mycket
  söt och snäll flicka. Hwem kan då mera undra uppå, att när den rike
  köpmannen några år derefter dog, William Sellsing blef hans arfwinge och
  efterträdare samt slutligen en rik och mäktig man?
  
  Men att wara rik, det är långt ifrån att wara det bästa och lyckligaste
  på jorden. Att wara en gudfruktig och ädel man, som lefwer rättskaffens
  och gör sina medmenniskor godt, det är något mycket mer, än att blott
  wara rik. Och en sådan man war William Sellsing. Alla sina rikedomar
  wärderade han blott derföre, att han dermed kunde uträtta stora och
  nyttiga ting, hwaraf hela hans fädernesland drog winst och fördel samt
  hwarigenom tusende goda menniskor fingo tillfälle att med arbete
  förtjena sitt bröd. Isynnerhet wisade William Sellsing mycken ömhet och
  kärlek för små fattiga barn, som icke hade far och mor och måste hungra
  och törsta i sin stora öfwergifwenhet. Dem tog han till sig, gaf dem
  snygga kläder och tarflig mat, lät dem gå i skolan och drog försorg om
  att de aldrig mera behöfde lida nöd, såwida de wille wara arbetsama och
  ärliga. Och då, när den rike Herr Sellsing ibland besökte skolan, der
  flere hundrade sådana små barn på hans bekostnad underhöllos, brukade
  han gerna dröja öfwer aftonbönen och innerligt tacka Gud, såsom alla de
  små barnen gjorde. Sedan när bönen war slut, hände wäl ock ibland att
  han satte sig ned bland barnen och berättade för dem huru han ochså
  engång hade warit fattig och wärnlös liksom de, och huru Gud, som är de
  öfwergifnas far, skickat goda menniskor till hans hjelp. Derföre,
  brukade han då säga, skall man aldrig tänka att Gud förglömer ett litet
  barn, som rätt innerligt ber om hans hjelp. Guds wägar äro underbara och
  wisa; han wet wäl bäst huru han skall försörja de som hålla honom kär.
  
  Ryktet om William Sellsings ädla handlingar kom slutligen till Kungens
  af England öron, och Kungen, som wille på ett rätt utmärkt sätt wisa
  denne redlige man sin nåd, gjorde honom till Lord Major i London,
  hwilket är den högsta hedersplats, som en borgare i den stora staden kan
  blifwa utnämnd till. Så besannades då hwad klockorna en dag klingat i
  Williams öron; ¯Sellsing, wänd om! Lord Major i London!¯ och det är
  wißt, att hade William icke den gången lydt klockornas wänliga röst, så
  hade han aldrig blifwit hwad han sedan blef.
  
  Men än en sak måste jag berätta er. På den rike Herr Sellsings skrifbord
  såg man bilden af en liten swart och hwit kißa, huggen i marmor. Det kan
  ni wäl gißa, att han dermed wille hedra minnet af sin lilla kära katt,
  upphofwet till all hans rikedom. Så skall man wara tacksam som William
  war. — Och det är wäl möjligt, att någon af er i en annan bok läst sagan
  om en dylik katt, som såldes för mycket pengar; jag will minnas det. Men
  det kan ni wara säkra på, att det war ej samma kiß, som Williams, ty
  Williams, den war swart och hwit, den.
  
  
  
  
                        5. Swalan från Egypti land.
  
  
  Har någon sett den lilla stugan borta wid landswägen, den der med
  rödmålade wäggar och hwita fönsterposter och en liten farstuguqwist med
  tak öfwer? Den ser så treflig ut och der bo wißt goda menniskor. Utanför
  wid wägen står ett högt lummigt träd, i hwilket alltid fåglar sjunga och
  hwars doft är så ljuflig om wåren, att hela nejden fylles deraf. Det
  wore roligt att weta hwems den stugan är; månne sagan kan säga det? Jo
  men, det är mycket möjligt att den kan.
  
  Man skulle knappast tro att den stugan är så gammal som den är. Men ung
  är den inte, det är wißt bra många år sedan der bodde en gammal gumma
  som hade tre små flickor, af hwilka den äldsta hette ¯Ilia¯, den
  mellersta ¯Milia¯ och den yngsta ¯Emilia¯. Kuriösa namn den gumman gaf
  sina flickor! Hwad månne den fjerde skulle hetat, om det funnits en
  till?
  
  Jag tycker det kan göra oß detsamma. Alltnog, de tre flickorna woro
  snälla, lydiga och goda barn, som aldrig gjorde sin mor emot. Då kan det
  nästan wara detsamma, om de hetat fast Gräsgröna, Hallonmaska och
  Takdroppa. Namnet gör ingenting till saken och den är wißt en narr, som
  gråter för det hon heter Stina eller Susanna. Bara man är god och from —
  se det är knuten och då pryder man sitt namn.
  
  I stugan bodde ännu en femte person, och det war en swala. Hon hade sitt
  lilla hushåll för sig sjelf under takåsen och bodde der hyresfritt hela
  sommarn om med sina ungar, men till wintern gjorde hon långa utrikes
  resor, och på dem for hon hwarken i kursläda eller suflett, ej heller
  behöfde hon packa in sina saker i kappsäckar och hattaskar, utan hon for
  med pilens hastighet af på sina swarta glänsande wingar och jag wille se
  den skjutshäst, som kunnat trafwa i kapp med henne. Det skedde alla år
  och på samma tid. Och likwäl sade ingen åt henne: res af nu! Men hon
  wißte det wäl, när hösten kom, och flickorna wißte det ochså ganska wäl,
  ty de höllo alla af den flitiga wackra fågeln. Hwem skulle ochså ej
  hålla af en swala? Det är den oskyldigaste wackraste fågel på Guds gröna
  jord, och den som gör en swala ondt, han wore wärd att doppas i tjära
  och wältras i dun och skickas ut till spektakel för hela werlden.
  
  En dag i september månad, när asp och rönn började gulna och molnen
  samlade sig tjocka på himmelen, sutto de tre flickorna på lilla bänken i
  farstuguqwisten och sade till hwarandra: i dag reser swalan bort.
  
  Qwirr qwirr! det är ochså meningen, qwittrade swalan, som hört deßa ord
  der hon satt på takåsen och pickade på ett hampfrö till resfrukost.
  
  Men säg oß då engång, kära swala, sade flickorna, hwart du flyger så der
  hwarje höst och hwar du är öfwer wintern och hwad du gör der borta i
  främmande land och hwem som wisar dig wägen dit och derifrån.
  
  Qwirr! det war många frågor på engång, qwittrade swalan. Ha ni nånsin
  tänkt uppå, hwem som säger till blommorna om wåren: wex! och till gräset
  på marken: gör jorden grön! Det är samma Guds goda ljufwa röst, som
  säger till de små fåglarna om hösten: far! och om wåren: kom! Och de små
  fåglarna äro Guds fromma barn, de lyda hans röst och han wisar dem wägen
  genom oändliga rymders blå, öfwer grönskande länder och brusande haf. Så
  flyga wi swalor om hösten bort, när wi höra den manande rösten i wårt
  hjertas djup; wi lemna wårt älskade finska land och flytta inom några
  dagar sina tusende mil, tills wi komma i fjerran söder till ett land som
  kallas Egypten.
  
  Ja ja, sade flickorna, det landet känna wi nog. Det war dit Jesus flydde
  med sina föräldrar undan Konung Herodes' grymhet. Det måste wara ett
  skönt land, der Jesus fann en tillflykt när han war liten.
  
  O ja, sade swalan, ett skönt, ett wälsignadt land! De höga bergen skimra
  af ädelstenar och guld, de rika dalarna dofta af rosor utan tal och
  wattnen hwimla af sällsama djur. Ni skulle se det sköna trädet, der jag
  bor! Deß grönska dör aldrig bort för någon wintersnö, deß blommor dofta
  som ett paradis och deß frukt är konungslig. På deß grenar har jag byggt
  mitt bo wid stranden af den mäktiga floden Nil, det gullfiskarna blänka
  i wattubrynet, och derifrån flyger jag ut i den höga blåa luften öfwer
  de brännheta öknarna, der lejonet flämtar af törst, och öfwer de
  jättestora bergen i Sennar, der perlor och diamanter stråla mot dagen ur
  de ödsliga klyftorna.
  
  Men hwarföre längtar du, lilla swala, åter om wåren bort från detta
  wälsignade land?
  
  Ack jag wet icke, men då griper mig en längtan att åter se mitt gömda,
  mitt dyra fosterland. Jag tänker på den lilla ensliga stugan uppe i
  Finland, under hwars ås jag är född och der min moder räckte mig det
  första frö och der hon lärde mig att flyga från qwist till qwist, när
  jag war liten. Och då synes mig, som wore intet land på jorden så skönt,
  så innerligt kärt och ljuft, som detta fattiga Finland högt upp i sin
  snöiga nord, och när jag minnes deß wackra wår, deß gröna uddar och deß
  klara wattenspeglar — ack, då wille jag ej byta deß röda smultron mot
  paradisets gyllene frukt, och hellre wille jag bo i mitt lilla torftiga
  bo under hyddans ås, än bland Sennars skimrande diamanter. Hur måste
  icke menniskorna älska sitt fädernesland, när sjelfwa luftens lilla
  swala har sin fosterbygd så kär!
  
  Jo jo, sade flickorna och sågo fundersama ut.
  
  Men jag glömer att jag måste resa, återtog swalan. Ha ni ej något att
  beställa med mig från Egypti land?
  
  Jag skulle wäl bra gerna wilja ha en diamant från Sennars berg, sade
  Ilia med strålande ögon.
  
  Och jag, sade Milia, skulle ingenting hellre önska, än en wacker
  guldfisk från Nilen.
  
  Och åt mig, du kära swala, åt mig skall du hämta ett litet frö af det
  träd, der du bor, sade blygsamt Emilia.
  
  Qwirr qwirr! qwittrade swalan och flög sin kos.
  
  Efter den dagen blef höst och regn och slask och bärsyltning och
  korfstoppning och mycket annat som till hösten hörde. Och derefter blef
  det winter med snö och is och brasor och sagor och julklappar och
  snögubbar och kälkbackar samt mycket annat som till wintern hörde. Men
  derefter blef det åter wår med smältande is och sjungande fåglar och bar
  mark och små blyga blommor och knoppande träd och kukku i skogarna, med
  hwad mera som hörde till denna årstid. Den långa wintern hade gått så
  fort, att hwarochen förundrade sig.
  
  Hände sig så att Ilia, Milia och Emilia åter en wacker morgon i maj
  sutto på den lilla bänken i farstuqwisten och sade till hwarandra: i dag
  kommer säkert swalan.
  
  Qwirr qwirr! der war hon redan och satt på åsen och pickade på sitt
  lilla frö, ty hon hade fått aptit af resan. Strax sprungo alla flickorna
  upp och kastade åt henne hwar sin slängkyß. Har du med dig hwad du
  lofwade? frågade de.
  
  Ja waßerra! qwittrade swalan, och i samma ögonblick föll en stor
  glimmande diamant i Ilias förkläde. Den gången skall man tro hon war
  qwick att taga lyra. Men diamanten war så stor som den största ärt, deß
  sken war så bländande, att man knappt kunde se derpå, och det
  allrawackraste källwatten är icke klarare, än denna dyrbara ädelstens
  glans. Hwad den kunde wara wärd i pengar, det begrepo sig flickorna ej
  uppå. Jag tänker de skulle förundrat sig, om de wetat att diamanten
  skattades i wärde till minst en half million rubel.
  
  Se så, flickor, skrek swalan, hwad stå ni och gapa der! Fort hit med en
  skål watten för Milias guldfisk. Ni må tro jag haft beswär att föra den
  så lång wäg i ett litet hopwiket fikonlöf med några wattendroppar uti
  från oasen Kordofan.
  
  Milia war ej sen att hämta en stor glaskupa, enkom beställd till fiskens
  boning. Den war bredare nedtill än upptill och hade från botten en
  inböjning eller ihålighet, hwari man kunde sätta blommor eller till och
  med en lefwande grönsiska, och det såg för behändigt ut, när fisk och
  fågel så förliktes under samma tak och grönsiskan pickade med sin lilla
  näbb efter den blänkande gullfisken, och fisken hwiftade på stjerten och
  samm undan grönsiskan. Milia war alldeles förtjust, hon tyckte det war
  bättre att äga ett lefwande guld, än en död ädelsten.
  
  Emilia åter satt och wäntade tyst och tålmodigt. Hon kunde wäl tro att
  swalan, som hade så godt minne, ej förgätit henne, och hon mißtog sig
  ej. Paßpå min flicka! qwittrade swalan, och i detsamma lät hon falla i
  Emilias öppna hand ett litet grått frö, ej större än en äppelkärna. Och
  derpå flög hon sin kos. Nyfikna kommo de andra systrarna för att se hwad
  det war, och när de sågo det lilla fula fröet wid sidan af diamanten och
  guldfisken, slogo de till ett gapskratt och sade: det war wißt en wacker
  gåfwa att hämta med sig från Egypti land! Usch, låt oß ge den der usla
  kärnan till frukost åt hönsena; swalan har bara welat göra narr af dig,
  hon har nog något bättre att ge, fastän hon will retas en smula.
  
  Emilia besinnade en liten stund hwad hon borde göra. Nej, tänkte hon,
  jag ger minsann ej mitt frö åt hönsen. Jag will plantera det i en burk
  och se hwad det blir deraf; det liksom anar mig att jag fått den bästa
  gåfwan af alla.
  
  Nå nu skall ni få höra huru det widare gick med de tre systrarna och de
  tre gåfworna. ¯Ilia¯, som fått den rika herrliga diamanten, kunde ej se
  sig mätt derpå. Dagarna igenom betraktade hon den; om nätterna sof hon
  med den och drömde om den. Hon tänkte ej på något annat, hon brydde sig
  ej mera om hwarken bedja eller arbeta, hon blef försumlig, wårdslös och
  olydig. Det wärsta af allt war likwäl, att när hon blef stor, tyckte hon
  sig wara ofantligt rik, blef fåfäng och högfärdig, gick i granna kläder
  och lät förstå att hon war något förmer än andra flickor. Och efter hon
  war rik, så funnos ochså de som smickrade henne och låtsade förälska sig
  i henne, för att komma åt hennes rikedom. Ilia gaf många friare korgen,
  men ändtligen walde hon ut den wackraste och gentilaste samt gifte sig
  med honom. Det war en präktig löjtnant med swärtade mustacher, guld på
  kragen och guldwärja wid sidan. Det lefdes ett par år mycket präktigt i
  det unga parets hus; de gåfwo lysande baler och förde stat som furstar.
  Men som det allt skedde på kredit, med den rara diamanten till pant och
  borgen, så kom den dag, då ingen wille låna mera pengar åt Löjtnanten
  och hans fru. Utan i stället kom stadsfogden en wacker morgonqwist och
  bad tusende gånger om ursäkt att han war twungen att göra utmätning och
  ta både diamanten och alla de öfriga grannlåterna — och adjö med den
  herrligheten! Löjtnanten tog sin maths ur skolan och rymde till Amerika;
  Ilia åter blef mycket fattig och måste uppehålla sig med att baka
  pepparkakor och göra grynkorf. Ty ingenting är närmare slägt än rikedom
  och fattigdom, när man har ett fåfängt och flärdfullt hjerta.
  
  ¯Milia¯ åter, hwad mena ni det blef af henne? Hon blef en mycket poetisk
  och känslofull mamsell, som ej gjorde annat än pyßlade om sin lilla
  guldfisk och oupphörligt inbillade sig att den war sjuk: ibland hade den
  lungsot och ibland kikhosta. Deßutom läste hon mycket romaner och kunde
  skrifwa fransysk vers. Och som hon tyckte sig wara ofantligt bildad och
  lärd, så wäntade hon till det minsta, att någon profeßor eller kanske
  någon biskop skulle fria till henne. Men jag skall säga att lärda män
  bra sällan tycka om lärda fruntimmer, och ej heller om mycket
  känslosama. Och som inga andra män dugde åt Milia, så hände henne det
  sprattet att hon blef gammal mamsell. Nå nå, det kan man wäl begripa,
  att icke blef hon precis sämre för det. Det är bättre att lefwa ogift,
  än ha en elak man, och jag känner många gamla mamseller, som man just
  måste innerligen älska och högakta. Men jag kallar det ett spratt, efter
  som talet går bland ungt folk. Och sannt är det, att nog tänka flickorna
  mycket på att gifta sig, när de bli stora. Skulle inte Milia ha tänkt på
  den saken, hon som andra, så hade hon ej förundrat sig, att hon blef
  utan fästman. Men nu begrep hon ej hur någonting så besynnerligt kunde
  hända.
  
  Mången lär wäl undra hwad det blef af ¯Emilia¯ och hennes lilla frö. Det
  skall ni nu få höra. När fröet legat tre månader i krukan, började man
  se hjertbladen af en liten ljusgrön planta. Strax wände Emilia ett
  dricksglas upp och ned öfwer den och wårdade den som ett litet barn. Och
  detta lilla blomsterbarn behöfde ingenting äta, bara dricka, och dricka
  fick det hwar morgon, ja det allraklaraste källwatten. Om ett halft år
  blef plantan så stor, att den måste få en större kruka, och efter
  ytterligare ett helt år war den nära tre alnar hög och då planterades
  den ute i mjuk trädgårdsmylla nära wägen. Der bygdes ett staket omkring,
  så länge wexten war ung, och hwar winter måkades mycket snö kring deß
  rot, för att skydda den mot frost. Så blef om några år af det lilla fula
  gråa fröet det herrligaste stora träd, såsom man kan se det afbildadt på
  planchen. Ja det war ett träd, hwars make man här i Finland aldrig sett.
  Det blef så lummigt och stort, att wäl tjugu gummor kunde sitta och
  dricka kaffe i deß skugga. Deß wällukt war så stark, att hela nejden
  doftade deraf, och deß frukt så läcker, att en sådan knappast ses på
  sjelfwa Kejsarens bord. Märker ni, att den som håller af blommor och
  träd, hans kärlek löna blommor och träd tusendefallt igen!
  
                    *       *       *       *       *
  
  Hwad nu Emilia sjelf beträffar, blef hon under wården om sin lilla
  planta god och kärleksfull äfwen emot menniskor. Hwar morgon och afton
  bad hon att få blifwa ett Guds barn, och hela dagen arbetade hon. Deraf
  blef hon glad och god och afhållen af alla menniskor. Jag will ochså tro
  att hon bra litet tänkte på huru hon skulle få en fästman, men likwäl,
  när en bra goße bad att få blifwa hennes wän, krusade hon ej mycket med
  den saken, utan sade strax ja, fast röd war hon ändå om kinderna som ett
  moget smultron. Och så blefwo de gifta, och eftersom de höllo af
  hwarandra och fortforo att bedja, arbeta och lefwa rättskaffens, så woro
  de lyckliga och saknade ej sin tarfliga utkomst med smör och bröd om
  hwardagarna och stek om söndagen. Ja, när Emilias båda systrar Ilia och
  Milia efter några år blefwo fattiga och öfwergifna, bjöd hon dem till
  sig i den lilla stugan, der deras mor bott. Och när Ilia och Milia sågo
  huru man der lefde gladt och godt under arbete och bön, blefwo de
  sjelfwa arbetsama och fromma och förundrade sig mycket, att de allt
  dittills ej förstått, huru man skall finna den sanna lyckan på jorden.
  
  Så gingo åren sakta bort. Ilia, Milia och Emilia blefwo efterhand gamla
  gummor, som klädde sig i bindmößor och stickade strumpor åt Emilias barn
  och barnabarn. En dag kom jag gående landswägen framåt till den lilla
  stugan. Och swalan från Egypti land war död och gamla mormor i stugan
  war död och Ilia, Milia och Emilia sjelfwa hade blifwit gamla och gråa i
  hufwudet. Men trädet, som planterades af swalans frö, det war allt lika
  ungt och grönt, och det doftade så outsägligt ljuft, fast det war om
  hösten och frukterna glimmade gula som guld mellan löfwen. Då tänkte jag
  på naturens ewiga ungdom, när allt menskligt åldras och förgås, och på
  Guds ewiga kärlek, när menskornas sinnen wexla som dagens wind. Och mitt
  hjerta blef wekt af både sorg och glädje, ty jag tänkte uppå huru detta
  träd skulle lefwa ännu hundrade år sedan den som planterat det multnat i
  grafwens gömma, och huru Guds allwisa nåd skulle lefwa ännu mycket
  längre än detta träd, ja i alla ewigheters ewighet. Det war rätt
  underligt att tänka derpå, och jag tror att jag gret.
  
  Men de tre gummorna i sina bindmößor sutto der under trädet och drucko
  kaffe. De winkade mig till sig och jag såg att deras ansigten skeno af
  fromhet och glad förtröstan. Likasom hade de menat: hwad står du och
  gråter åt? Skulle wi sörja, tror du, för det wi blifwit gamla och gråa
  och för att detta träd skall öfwerlefwa oß? Nej nej, wi weta rätt wäl
  att själens ungdom kan blomstra ochså under gråa hår, när man är from i
  sitt hjerta och älskar Gud öfwer allting samt dernäst hwarandra
  inbördes. Då blir man som detta träd: efter hwar winter, när löfwen
  falla af sorg, kommer en ny wår, då blommorna knoppas i hopp och glädje.
  Och hwad sen om wi dö? Det är icke wi som dö; det bästa af wårt wäsende
  lefwer och kan aldrig dö. Ty ochså wår själ är som detta träd: ochså för
  den följer efter en kort winter en oförgänglig wår!
  
  Wid det jag nu trodde mig läsa detta i gummornas anleten, hörde jag från
  trädet en sång, likasom af tusen fåglars qwitter. Det är möjligt att den
  sången icke hade ord, men likwäl förekom det mig så. Jag tyckte mig höra
  följande lilla wisa sjungas af fåglarnas späda röster:
  
              Gud signe de kära barnen små,
              Som flitigt arbeta och gerna bedja må,
              När blommorna knoppas om wåren.
  
              Gud signe de gamla med lockar grå,
              Som äro barn i hjertat och barnens fröjd förstå,
              När blommorna knoppas om wåren.
  
              Ty rödaste guld och ädelsten,
              De göra ingen lycklig, de göra ingen ren,
              När blommorna knoppas om wåren.
  
              Men arbete, kärlek och bön och tro,
              De bygga lifwets lycka, de bädda grafwens ro,
              När blommorna knoppas om wåren!
  
  
  
  
                    6. Sagan om Jättarne och Kung Autio.
  
  
  Ett ber jag dig om, min raska goße och min goda flicka! När någon säger
  till dig: tro icke sagorna, de äro idel dikt och osanning! så swara du
  tillbaka: sagorna äro ingen osanning, det wet jag så wißt; sagorna ljuga
  icke.
  
  Och när någon säger till dig: mitt barn, du skall ej inbilla dig att det
  nånsin funnits jättar i skogen, dwergar i bergen, wackra nymfer i
  källorna, små elfwor i månskenet, en gammal gubbe som heter Necken wid
  sjöstranden och dylikt mer! så swara du åt den som säger dig det: åh,
  jag wet wäl att de ha funnits, fast de ej finnas nu mera, sedan
  menniskornas stora klokhet och elakhet drifwit dem bort från deras
  fordna boningar.
  
  Och när någon säger till dig: min goße, eller min flicka, du skall ej
  tro något som du ej kan begripa! så swara du tillbaka: o jag wet ganska
  wäl att man i werlden tror på oändeligt mycket, som man ej med sitt
  förstånd kan förklara. Ty skulle menniskan kunna begripa allt, så wore
  hon ju Gud sjelf och förmer än de heliga englarna, som alla dagar se
  Guds majestät och likwäl omöjligen kunna förstå huru Gud kan wara så
  outsägligt herrlig och stor.
  
  Ja det är säkert och wißt, att mellan himmel och jord finnes mycket, som
  man ej kan se med ögonen eller höra med öronen eller fatta med händerna,
  utan endast ana och tro uppå, om man är from och god. Och derföre är det
  ej sagdt att man skall tro uppå alla spökhistorier och drömmar och
  spådomar i kort och kaffe; utan man skall tänka, att heliga böcker och
  många wackra sagor hafwa wißt icke utan grund talat om underliga
  warelser, hwilka fordom bott i luften och på jorden och i jordens
  innandöme, än elaka och fiendtliga, än goda och wänliga mot menniskors
  barn. Ack de skinande Guds englar med sina milda blåa ögon, de som breda
  sina stora hwita wingar öfwer goda barns bädd, när de sofwa i nattens
  mörker, hwad det måste smärta dem, när barnen löna deras wälwilja med
  otack och icke tro på dem och icke lyda deras ingifwelser! Och de
  wänliga wackra féer, som bo bakom bergen i slott af glimmande kristall,
  och de fina silfwerhwita elfwor, som dansa i darrande månsken öfwer
  ängarnas dagg, hwad skola de wäl tänka om menniskornas otro? Säg, kan
  man inte bli sorgsen i hjertat, när man i sagorna läser om, huru
  millioner små underbara wäsenden, drifna af menniskors ondska, flyttat
  från trakt till trakt och flugit i dufwohamnar öfwer dalar och skogar,
  sjungande:
  
                    O hwarför är himlen så hög
                    Och jorden så wid
                    Och otacksamheten på jorden så stor!
  
  Men det är ej wärdt att sörja öfwer hwad som warit, fastän man håller af
  det wackra på jorden. Låt oß derföre tala om jättarna; det är åtminstone
  ej något att gråta åt.
  
  Den som ej hört det förut, han må weta, att jemte de osynliga wackra
  wäsenden, som fordom bodde i blommor, berg och klara källor, funnos
  äfwen stygga, hiskliga och grymma warelser, widunderliga till kropp och
  själ samt ofta falska och elaka mot menniskorna. Sådana woro de swarta
  wanskapliga gnomerna i jordens djup, de gråa illistiga dwergarna, som i
  bergen hamrade sitt blanka guld, trollen som bodde i hålor och klyftor,
  men isynnerhet jättarne, om hwilka gamla sagor mycket tala. Deßa jättar
  hade bebott jorden alltsedan werldens första tider; de woro äldre än
  menniskorna samt mycket större och starkare än deßa. Men efter
  menniskorna woro dem i förstånd och slughet öfwerlägsna, så att jättarne
  måste, oaktadt all sin styrka, wika undan, draga sig till öde trakter
  och der dö ut, derföre hatade de menniskorna och gjorde dem allt
  upptänkeligt ondt, såsom att de dämde upp floder och sjöar, så att de
  öfwerswämmade åkrarna, skickade björnar och wargar att uppäta boskapen
  på betet, lockade menniskor till sig i skogarne och pinade dem till döds
  samt annat mer. Men isynnerhet woro jättarne kände som grymma
  menniskoätare, hwilka ingenting smakade bättre än menniskokött, särdeles
  af små barn. Derföre har man många historier om goßar och flickor, som
  plockat bär i skogen och der gått wilse, tills de kommit till ensliga
  bergsklyftor och andra hemska ställen, der strax en grufwelig jätte med
  långt skägg lurat på dem och gripit dem i håret samt uppätit dem på
  stället, eller åtminstone sparat dem till frukost andra dagen. Och då
  har det wäl stundom händt, att jätteflickorna och jättegummorna af
  medlidande gömt undan de små barnen under sängar och granrishögar samt
  sedan fört dem till deras föräldrar tillbaka, men det har hört till
  undantagen och mest har det gått så, att jättarne ätit upp de små,
  precis som andra bruka bita af en morot.
  
  Det är ändå rätt bra, att inga jättar mera finnas.
  
  Ingen lärer nu undra uppå, att mellan jättar och menniskor war en
  ständig fiendskap. Kom det till strid dem emellan, så slog jätten
  omkring sig med klippstycken och stora träd, dem han uppryckt med
  rötterna; menniskan deremot brukade list och blef wanligen segerwinnare.
  Jag är säker uppå att ni alla ha läst sagan om den tappre skräddaren,
  som slog ihjäl sju flugor på sin sirapssmörgås och sedan kände uppå sig
  att han war född till något stort och skref på sin sköld den inskriften:
  sju slagne i ett hugg! Nå, då wet ni ochså huru han slogs med jättarna;
  det är en löjlig berättelse. Deraf kan man finna, att jättarne woro lika
  dumma, som de woro stora; sådant kan wäl hända andra än jättar här i
  werlden. Men efter det med deras storlek följde att de tillika woro
  ofantligt starka, så har det icke sällan händt, att menniskorna
  öfwertalat dem att hjelpa sig med åtskilliga stora och tunga
  bygnadsarbeten, såsom wid uppförandet af höga torn, tjocka murar,
  widlyftiga kyrkor och fasta slott. I Swerige wet hwar bonde, att det war
  jätten Finn, som byggde domkyrkan i Lund, och derom slog han wad med
  Sankt Laurentius, under sådana wilkor, att om den helige mannen icke
  wißte jättens namn när kyrkan war byggd, skulle jätten få hans båda ögon
  till leksaker åt sina barn. Och färdig blef kyrkan, så när som på en
  endaste sten, och Sankt Laurentius gick och beredde sig tåligt att gifwa
  sina ögon till pris, då han plötsligen hörde en jätteqwinnas waggsång:
  
                     Sof liten Sölwe, sof, sonen min!
                     Din fader Finn,
                     Han sitter och murar derofwan.
  
                     Sof, liten Gerda, skön dotter min!
                     Din fader Finn
                     Till qwällen kommer med gåfwan.
  
  Då blef den helige Laurentius glad i sitt sinne och ropade till jätten:
  "Kom ner, du Finn! mina ögon har Gud bewarat.” Och wred blef jätten, det
  kan man tro, och han skakade kyrkan med all sin kraft, i tanke att bryta
  den åter omkull, men bäst han skakade, blef han plötsligen förwandlad
  till sten, och kyrkan står orubblig i denna dag.
  
  Likaså går den sägen i folkets mun, att jättarne byggt flera af de
  äldsta kyrkor i Finland, om hwilka man annars ej kan begripa, huru
  menniskohänder kunnat lyfta så ofantligt stora stenar upp på murarna.
  Med wißhet säger man detta om Pedersöre sockenkyrka, hwars torn är
  mycket högt; osagdt, huru det må wara med sjelfwa Åbo domkyrka. Den som
  läst sagan om Rephanut, har säkert icke glömt att detta skepp blef bygdt
  af jättehänder. Säkert är ochså, att här och der på de finska kusterna
  finnas djupa och runda hål likasom inswarfwade i klipporna, och att
  folket kallar sådana till jättegrytor; fastän man har swårt att förstå
  huru jättarne burit sig åt att koka i dem, om man ej will tro att de
  upptändt sin eld under klippan och inuti den. Deßutom ser man på flera
  ställen längre upp i landet och äfwen i Österbotten nära hafsstranden
  grufweligen stora maßor af moßbelupna stenar på ett underligt sätt
  uppstapplade öfwer hwarandra i stora kummel, alldeles som om ett
  himmelshögt slott der i tiden sammanstörtat. Om så är, det må den swära
  på som bättre wet; nog ser det så ut. Det är ochså om ett sådant wildt
  och förfallet jätteslott, som wi strax skola få höra en märkwärdig saga.
  
  Ty det war isynnerhet till den högsta nordens ödemarker, på gränsen af
  Lappland, som jättarne i sednare tider drogo sig undan menniskorna. Det
  är ochså der man ännu hör berättelsen om jätteflickan, som en morgon
  gick ut på fältet och fann en bonde som gick och plöjde. Hwad månne
  detta wara för en torndyfwel? tänkte jätteflickan, och derpå tog hon
  bonden med både häst och plog, lyftade dem helt warligt i sitt förkläde
  och gick hem till sin far, sägande: pappa, jag har hittat en skrått! Men
  fadren bannade henne och sade: mitt barn, gack genast och för denna
  pyßling till hans ställe igen, ty deßa äro de som efter oß skola besitta
  detta landet. Och flickan förundrade sig.
  
  Högt upp i norden i den trakt, som kallas Paldamo och der Kajana stad är
  belägen, samt wid den stormiga sjö, som på kartorna återfinnes under
  namn af Uleå träsk, bodde för långa tider sedan en finngubbe wid namn
  Karhu-Tapani. Till yrket war han nybyggare, d. w. s. han hade flyttat
  upp till en öde trakt, der ingen yxa dånat i skogen och ingen plog
  ristat sina fåror i jorden, och der födde han sig med swedjande och
  jagt. Tapani eller Staffan war det namn han fått i dopet, men
  Karhu-Tapani, d. ä. Björn-Staffan, kallades han, emedan på hela nejden
  wida omkring fanns ingen björnskytt så stark, så modig och så lycklig
  som han. I hundrade björnars bringa hade han rännt sitt hwaßa spjut;
  ingen wißte så wäl som han att mellan drifwor och snår uppsöka skogens
  kung. Hans namn war wida berömdt i skogsbygderna.
  
  En dag hade Karhu-Tapani fått spaning uppå en af de största björnars
  ide. Han begaf sig dit på sina skidor, helt ensam, efter sin wana,
  bewäpnad blott med sitt korta spjut. Midt i den wildaste ödemarken wid
  stubben af en brusten jättefura låg idet insnögadt mellan manshöga
  drifwor. Karhu-Tapani kände sin sak; han instack i idet sitt spjut; det
  stötte mot något mjukt, och ett dåft brummande hördes derinifrån.
  Jägaren wißte hwad detta betydde; han samlade qwistar och granruskor
  ihop framför öppningen samt tände eld uppå dem. Luftdraget dref den
  tjocka röken in i idet och slutligen började nalle må illa deraf; han
  hördes ruska på sig derinne, wända sig och wrida sig, tills han
  ändtligen med ett wäldigt rytande rusade ut. Karhu-Tapani hade stigit
  blott ett steg till höger. Knappt wisade sig i öppningen björnens
  ruggiga hufwud, innan jägaren med båda händerna instötte sitt spjut allt
  intill skaftet i hans breda bringa. Det taget gör icke mången efter; men
  ochså må man tro att det tog. Mer behöfde ej nalle; han stalp innan han
  ännu wißte med hwem han hade att slåß på lif och död.
  
  Karhu-Tapani beredde sig just att på en medförd kälke bortsläpa sin
  fiendes döda kropp, då han inifrån idet hörde ett sakta qwidande. Hans
  förundran war icke liten, ty den tiden på året har björnen ej ungar. Man
  måste dock se hwad det kan wara, tänkte han, röjde sig wäg och inkröp på
  händer och fötter i öppningen. Snart fick han fatt i ett lefwande
  föremål, drog det i dagen och fann till sin bestörtning, att han höll i
  sina händer ett litet barn.
  
  Det war en goße om knappa tre års ålder, alldeles naken och darrande af
  köld. Huru han kommit i idet, det war för Tapani en obegriplig
  hemlighet, men wäl förstod han att björnen måtte ha wärmt barnet mellan
  sina armar i den yppersta fäll. Utan att länge grubbla på saken,
  inswepte den godsinte jägaren pojken i sin wadmalsjacka och förde honom
  hem till sin stuga, der Tapanis gumma icke war mißnöjd att få en liten
  pojke att pyßla om, ty det hederliga folket war utan egna barn. Och så
  blef pilten upptagen till deras son och ordenteligen döpt samt derwid
  kallad ¯Autio¯, d. ä. ödemark, till minne af den wilda ort der han blef
  funnen. Men wid dopet hände något owanligt. När presten wälsignande lade
  sin hand på barnets hufwud, bet gossen med sina små hwaßa tänder presten
  djupt i fingret. Aj du din lilla spetsbof! utropade presten. Jag fruktar
  att pojken ej är af kristet blod; se bara hwilka huggtänder han har och
  märk hur han är luden öfwer hela kroppen. Hwad må det blifwa af denne
  pilten?
  
  Det war werkligen så som presten sade. Lille Autio war luden öfwer hela
  kroppen, som en björn; endast ansigtet war hwitt och utomordentligt
  wackert med stora swarta blixtrande ögon. Ju större han blef, desto
  wackrare blef hans ansigte, men desto ludnare hans kropp. Det war något
  som hans fostermor omöjligen kunde wänja sig wid; det förekom henne, när
  hon tänkte på idet, der han fanns, som hölle hon i sina armar en
  björnunge i menniskogestalt. Men detta war ej det enda hon sörjde öfwer.
  Ochså i goßens lynne och wanor fanns mycket som liknade ett wilddjurs
  art. Han wexte med otrolig hastighet och war för sin ålder owanligt
  stor. Den föda han mest älskade war rått kött af renar och lam; ja han
  drack deras blod. Ej under att han till lynnet war grym och wild; ännu
  ganska liten, stal han sig på sina små skidor ut i ödemarken och blef
  der hela dagen borta, till sin fostermors stora bekymmer. Och när han
  kom hem, berättade han med ögon gnistrande af glädje, huru han funnit
  bland klyftorna örnens bo eller räfwens kula och kroßat deras ungar en i
  sender mot klipphällarna.
  
  När Autio war tolf år gammal, kunde han i styrka och wighet mäta sig med
  en wuxen man. Det war hans nöje att klättra i granarna och kasta sig
  från gren till gren, för att förfölja ekorren. Sent om winternätterna
  lade han sig på lur i skogsbrynet och hade med sig en liten hund,
  hwilken han med hugg och slag twang att jemmerligen gnälla. Detta gnäll
  ditlockade wargarna, och det war Autios högsta triumf, att då på sina
  snabba skidor uppnå wargen, störta sig öfwer honom, trycka honom ned i
  den djupa snön och kroßa honom till döds, utan annat wapen än sin starka
  arm.
  
  Så grym och hårdhjertad den unge Autio war, hyste han dock en stor ömhet
  för sina fosterföräldrar. Ett enda ord af den gamla Karhu-Tapani kunde
  hejda hans wildhet och för ett ögonkast af sin fostermor kunde han gå i
  elden. Det war blott twenne böjelser, hwilka alla föräldrarnas böner ej
  kunde hos honom utplåna: kärleken för ödemarkens enslighet och ett
  fiendtligt sinne mot både djur och menniskor. Lika hårdhändt som han
  kroßade räfwens yngel, lika omildt mötte han hwarje annan pilt från
  byarna i mera bebodda trakter. Tidigt gjorde Autios wildhet hela nejden
  fruktad; man gick ur wägen för den starke ynglingen och sjelf gick han
  ur wägen för alla, besökte hwarken kyrkor eller gästabud, utan trifdes
  helst med björnen i skogen, hwilket djur han mycket älskade och blott i
  största nödfall kunde förmå sig att döda.
  
  En klar wintermorgon, när Autio war 14 år gammal och redan så storwext,
  som den längsta karl, begaf han sig som wanligt ut på sina skidor i
  skogen, wäpnad endast med sitt korta spjut. Skogen stod då just i sin
  grannaste winterdrägt med långa fransar af rim på hwarje gren; det war
  en friskhet och en glans, som bländade wandraren. Skidorna halkade som
  af sig sjelfwa fram öfwer den glatta snön, på hwilken låg en tunn skara.
  Autio följde sitt lynnes lust; han lät skidorna löpa utför de isiga
  branterna af fjällen; han ilade med renens snabbhet öfwer de frusna
  sjöarna. En ståtelig elg wisade sig i dalen; Autio förföljde den, men
  elgen flög som en wind öfwer slätter och klyftor. Hela dagen warade
  Autios jagt och solen hade redan sjunkit bakom grantopparna, då elgen
  blödande föll för jägarens spjut.
  
  Nu först såg Autio sig om och märkte att han förwillat sig långt in i
  ödemarkens djupaste enslighet. Aldrig hade en menniskofot trampat denna
  wilda nejd. Tusenåriga furor sågo dystert ned på den förwägne jägaren
  och midt ibland furorna reste sig ett jättekummel af stora klippstycken,
  uppstaplade på hwarandra likt en mur eller en ofantlig borg. Det
  fröjdade Autios bistra sinne att befinna sig här. Och som han war
  hungrig blefwen af jagten, drog han upp sin knif, för att slagta elgen
  och mätta sig med deß kött och blod.
  
  Ännu hade han icke smakat en bit, då han plötsligen kände en mäktig hand
  gripa hans axel bakifrån och omildt rycka honom tillbaka. ¯Förwägne
  pojke!¯ — så ljöd i hans öron en dunderstämma — ¯hur har du wågat döda
  Hiisis elg? Wet du icke att den som burit hand uppå skogens tusenåriga
  skönhet, han skall döden dö!¯
  
  Autio såg sig om och för första gången i sitt lif kände han
  förskräckelsen skaka sina leder med frost. Bakom honom stod en man af
  åtminstone twenne resliga karlars längd. Hans hufwud tycktes mäta sig
  med granens topp och hans arm war af en trettiårig furas tjocklek. I sin
  hand höll han en klubba, kort, men tung. Med bister uppsyn lyftade han
  den öfwer Autio och syntes färdig att slå till.
  
  Autios mod wek blott för ett ögonblick. Wig som en katt slingrade han
  sig ur jättens händer, sprang upp på en klippa och skakade djerft sitt
  spjut mot skogsmannen. Akta dig wåghals! ropade jätten och slungade med
  makt sin klubba mot Autio. Åt sidan sprang Autio, klubban slog mot
  klippan och klippan remnade. Rasande böjde sig jätten ned, upplyftade
  från marken stora stenblock och slungade dem mot Autio. Det gnistrade i
  klipporna, det brakade i furorna, när de wäldiga stenmaßorna regnade
  öfwer dem. Men Autio stod oskadd. Ändtligen paßade han på tillfället,
  när jätten böjde sig ned, och kastade på denne sitt hwaßa spjut. Det
  träffade wäl; mellan jättens båda axlar inträngde spetsen, och skaftet
  stadnade darrande i hans rygg. Till marken föll den wäldige, och Autio
  sprang ned från klippan, för att döda jätten med hans egen klubba.
  
  Hwem är du? frågade den fallne jätten, hwars blod forsade ut öfwer den
  hwita drifwan och blandade sig med den stupade elgens. Hwem är du, som
  fällt till marken den siste som på jorden lefwer af jätteslägt? We att
  jag känner döden i mitt hjerta och måste falla för en menniskas swaga
  hand. Bättre hade warit att jag kroßats under ruinerna af min egen borg.
  
  Autio hade lyftat klubban, men sänkte den åter, ty han kände i sitt
  bröst en främmande känsla. Det förekom honom som kände han för första
  gången ånger öfwer hwad han gjort. Men jätten wände sitt matta hufwud
  mot det ofantliga stenkumlet, suckade och sade: Lyster mig dock att
  weta, om efter några ögonblick denna mina fäders borg skall störta
  tillsammans i grus.
  
  Hwad menar du dermed, wilde man? frågade Autio.
  
  Bah, pojke, de gamle spåmän ljuga, swarade jätten. Wäl går af ålder den
  sägen, att när den siste af min slägt dör, störtar den tusenåriga borgen
  i ruiner. Jag är den siste af Hiisis stam, och innan månen går upp, är
  jag död. Men jag tror ej på de gamla sagodrömmar. De spådde mig äfwen
  genom en trollqwinnas mun, att jag skulle stupa för min egen sons hand.
  Min son, han är längesedan död, wilddjuren söndersleto honom en månljus
  höstnatt och jag dör ensam, fallen för ett uselt, ett föraktligt
  menskobarn.
  
  Din son, du skogsman, blef han af wilddjur söndersliten?
  
  Späd war pilten, ej twå år gammal, då en ströfwande björnhona röfwade
  honom från borgens trappa. Tolf år äro sedan deß förlidna; död är han
  och döende blöder på drifwan hans far.
  
  Wilde man, jag bäfwar för dina ord. Om din son lefde, hwaruppå will du
  känna ditt barn igen?
  
  Underligt, pojke, frågar du den fallne jätten. Lefde min son, skulle jag
  känna honom af hans ludna kropp; detta är jättemärket, wår slägts arf
  från den mäktige Hiisi. Men min son är död och dö will jag!
  
  ¯Fader! fader!¯ ropade Autio i hjertats högsta ångest och kastade sig
  ned öfwer den stupade jätten. ¯Din son lefwer! Din sons spjut har
  genomborrat din skullra! Din son är jag!¯
  
  Du, sade jätten twiflande och skakade mißtroget sitt matta hufwud. Låt
  mig se — men nej! dödens skuggor skymma redan mina ögon. Luta dig ned
  öfwer mig och låt mig taga uppå ditt blottade bröst!
  
  Sen war ej Autio att upprifwa sin jacka och luta sig öfwer den döende.
  Jätten tog uppå hans bröst och suckade djupt. Ja, sade han, min son är
  du! Min son är min bane, som sagan spått. Ett fröjdar mig dock i dödens
  skymning: min ätt skall ej dö med mig, min borg skall ej sammanstörta.
  När jag är död, skall du lägga min kropp på ett bål af femtio skogens
  furor och bränna den till aska, för att med askan mätta fjällens
  hungriga nordanwind. Men will du att din fader skall in i döden förlåta
  och wälsigna dig, så swär att du uppfyller min sista wilja!
  
  Ja fader, jag swär! sade Autio raskt.
  
  Swär wid Hiisi och fädernes skuggor alla, swär wid himlen och wid jorden
  och wid Tuoni, dödsguden, och wid Ukko, ljungeldens herre, att du
  uppfyller mitt bud!
  
  Fader, jag swär! sade Autio långsamt.
  
  Wälan, så hör min sista wilja! Du skall hata menniskorna, hata dem till
  din död, så som din fader gjort. Du skall förfölja dem med eld och swärd
  och mord och rof; aldrig skona; aldrig förlåta. Hafwa de nånsin skonat
  oß? De hafwa utdrifwit wår slägt från jordens bördiga länder, de hafwa
  slagit oß med list, förödt oß med trolldom och prestafunder. Åt dig
  anförtror jag de förgångna slägtens hämd. Blif en mordengel för hela
  menniskornas usla slägte! utrota dem! tillintetgör dem! Och framför
  allt, förfölj de kristna! Bränn deras kyrkor! Smäda deras helgedomar!
  Ha! min kraft är slut. Jag dör, och du är min hämnare...
  
  Och död war jätten. Autio såg sig om, månen gick i detsamma upp öfwer
  den rimmiga skogen: borgen stod ännu. Då kände sig den unge
  fadermördaren hemsk till mods. Han dröjde icke att samla ett ofantligt
  bål och snart flammade lågorna himmelshögt. Jättens kropp förtärdes af
  dem, men äfwen skogen. Wilddjuren flyktade förfärade ur sina hålor och
  innan kort war hela nejden förwandlad i ett fält af aska.
  
  Autio tog sin fallne faders klubba och beträdde hans jätteborg. Då har
  han sett något förunderligt. Det stora stenkumlet, nyß så wildt och
  oformligt att påse, framstod nu för hans ögon som ett praktfullt slott.
  Murarnas klippstycken syntes ordna sig i regelbundna hwarf, wallar och
  torn jemkade sig; portar och hwalf uppläto sig, lysande salar inbjödo
  herrskaren. Här war samladt allt det omäteliga guld och öfriga egodelar,
  hwilka jättarne sedan urminnes tider frånröfwat menniskorna. Ögat
  bländades, girigheten froßade; men det war en prakt utan all smak,
  plump, prålande; det war en rikedom utan wälsignelse, emedan den war
  bestänkt med oskyldigt blod.
  
  Det war afton och mörker, när Autio inträdde. Wid porten waktade endast
  en jättehund af en ansenlig oxes storlek, Pukki benämnd. En hotande
  rörelse med klubban tystade hans wilda morrande; han syntes känna sin
  nye herre, kröp till hans fötter och hwiftade ödmjukt på swansen.
  Borggården war mörk, men från salarna lyste ett starkt sken. Autio
  följde skenet och befann sig i ett ofantligt högt rum, med förgyllda,
  men af rök nedsotade wäggar; deß golf war icke annat än berget, och midt
  på golfwet brann en ofantelig eld. Kring elden sutto widpaß trettio
  wilde swartskäggige män, alla något större än wanliga menniskor, men
  betydligt mindre än jätten war. Wid Autios inträde sprungo alla upp och
  höjde med förfärligt skri sina klubbor. Men Autio bjöd med befallande
  stämma tystnad, wisade dem sitt ludna bröst och förklarade att deras
  fordne herre war död, att han, Autio, wore deras rättmätige Kung och
  ämnade taga i besittning detta slott som sitt fädernearf. Strax nedlade
  de wilde männen sina wapen och kastade sig för Autios fötter, men han
  befallte dem med barsk röst att stå upp och bereda honom en bädd af moßa
  med sten till hufwudgärd, der han kunde hwila öfwer natten och drömma om
  sina fäders bedrifter.
  
  När Autio tagit i ögnasigte alla borgens skatter, tänkte han på det
  löfte han gifwit sin döende fader och beslöt att hålla det. Genast
  wäpnade han sina män och drog ut på ett härjningståg öfwer fjällen nedåt
  ryska Karelen. Mord och blod betecknade hans spår; brinnande byar och
  flyende inwånare gåfwo tillkänna att Autio öfwertagit sin faders hämd.
  Lastad med skatter och lifsmedel, drog han om några dagar tillbaka till
  sin borg igen.
  
  Efter att hafwa härjat i öster och sydost, drog Autio få weckor derefter
  ned åt söder i det inre Österbotten och nordliga Tawastland samt framfor
  der på det blodigaste och grymmaste. Der funnos redan den tiden många
  kyrkor; han brände dem alla och röfwade deras dyrbarheter. Men presterne
  band han fast wid sina ryttares hästar och lät dem springa barfota i
  snön, tills de af trötthet och köld dignade döda till marken.
  
  Derpå drog Autio westerut långs Uleå elf nedåt kusten och ända in i
  Sweriges land samt förfor der icke mildare än annorstädes. Hela landet
  blödde och rykte under hans förfärliga framfart. Hwar han kom jemnade
  han med marken byar och städer, förstörde åkrar och wägar och lemnade
  efter sig en med blod befuktad ödemark. Aldrig hade deßa aflägsna länder
  warit witne till en så förskräcklig härjares tåg. Tårar och förbannelser
  kunde ej hejda hans framfart; han liknade fjällens wilda nordan, som i
  rasande ilar föröder ängens milda blommor ej mindre än skogens furor,
  och lyckan gynnade honom hwart han gick.
  
  Det wore långt att beskrifwa alla de förskräckliga gerningar, som denne
  wilde röfwarkung under många år föröfwade. Ju mera de blodiga skatterna
  hopade sig i hans borg, desto wildare blef mord- och roflystnaden i hans
  hjerta. Hans namn war så fruktadt wida omkring, att mödrarna dermed
  brukade skrämma sina barn till lydnad, sägande: tyst, liten, annars
  kommer Autio! Der Autios häst trampat, der wexte, liksom efter
  Hunnerkonungen Attila, aldrig mera gräs. Ja man sade, att när Autio
  drack ur bäcken, färgades wattnet rödt som blod och när man i skogen
  ropade hans namn, skyggade både warg och lo, likasom hade de kännt, att
  denne man war grymmare och blodtörstigare än de sjelfwa.
  
  Omsider sträckte Autio sin djerfhet derhän, att han wintertid ströfwade
  långt in i Ryßland och sommartid långt in i Swerige. Konungar, furstar
  och tappre riddare mötte honom förgäfwes med stora krigshärar; han slog
  dem till marken, han nedlade tusende. Ty 14 år gammal war Autio när han
  blef röfwarekung, men han fortfor att wexa till sitt 20:de och war då
  till gestalt och styrka föga klenare än hans fader, men i wighet och
  slughet honom wida öfwerlägsen. Allt föll för hans fruktanswärda arm;
  han uppryckte med lätthet en tall i skogen, han kramade en hästsko
  tillsamman, som hade den warit af bly, han lyftade på rak arm en
  lefwande häst. Ej under att menniskor stupade för hans hand som rö och
  strå, och att man i alla landets kyrkor hwar söndag bad: heliga jungfru
  Maria, bewara oß för Autio, den grufliga menniskomördaren! Ty det war
  under katholska tiden, då man hellre bad till den heliga jungfrun och
  helgonen, än till Gud sjelf.
  
  Nu lärer man wäl undra hwad det blifwit af Autios kärlek till sin
  fosterfar och fostermor. Så förwildad han war, den gräslige röfwaren,
  hade han dock wid lifsstraff förbjudit sina män att bryta en qwist eller
  ofreda en warelse inom en mils omkrets från Karhu-Tapanis stuga. Derföre
  när hela landet widt omkring suckade och bäfwade för Autios raseri, stod
  nejden kring den gamle nybyggarens stuga trygg och blomstrande, och
  många darrande flyktingar hade der sökt skydd för röfwarekungens
  förföljelser. Men Karhu-Tapani sjelf gick det hårdt till hjertat att se
  landets nöd; han förbannade den stund då han räddade Autio ur björnens
  ide och beslöt att wåga sitt lif för att befria jorden från detta
  mißfoster.
  
  En dag när Autio war fem och tjugu år gammal samt hade i elfwa år
  fortsatt sitt härjarekall, tågade han som wanligt ut på ett röfwaretåg
  ned åt Österbottens kust. Det war en söndagsförmiddag när han med sina
  män anlände till en stor by, hwilken han genast påtände i alla fyra
  hörnen, mördande och plundrande efter sin wana. Men allt folket war i
  kyrkan, och när Autio märkte det, drog han genast dit. Klockorna ringde,
  den heliga orgeln spelade sina psalmer och presten stod framför altaret
  i full meßskrud. Men Autio aktade icke derpå, han bröt in i kyrkan och
  började der ett grufweligt slagtande. Män, qwinnor och barn föllo utan
  åtskillnad för hans klubba; blod strömmade öfwer kyrkans golf, jemmerrop
  återskallade från deß murar. Sist war ingen annan öfrig, än en gammal
  gubbe; han höll i handen ett kort björnspjut och wärjde sig dermed så
  tappert, att han slutligen sårade Autio djupt i armen. Rytande af raseri
  förföljde honom Autio allt intill altarets fot; der sträckte honom
  jättens klubba till marken. Ett klart solsken föll i detsamma genom de
  små målade fönsterrutorna på den gamles blodiga ansigte och Autio
  igenkände sin egen fosterfaders, Karhu-Tapanis drag.
  
  Då greps den wilde röfwaren af en ånger och fasa utan namn. Han hade
  dödat sin egen fader; men det war i öppen strid till sjelfförswar mot en
  öfwermäktig fiendes wåld. Nu hade han äfwen dödat sin fosterfader, som
  med huldhet wårdat hans barndomsdagar; men denna gång hade han dödat en
  swag gubbe, som blott förswarat sig mot den grymmaste oförrätt. För
  första gången på många år fick en mensklig känsla makt öfwer Autios
  förhärdade sinne. Han bortwände med fasa sina ögon från den döde; då
  föllo hans blickar på altartaflan. Der hängde frälsaren på korset; wid
  hans sida hängde de twenne rofwarene, hwar på sitt kors. Och då syntes
  det Autio, som såg Herren Christus uppå honom med så klara milda
  lefwande ögonkast, att röfwaren skylde sitt ansigte och kände sitt
  hjerta i grund förwandladt. Ja han kastade sig ned i den blodiga kyrkan
  wid altarets fot, wred sina händer och förbannade sig sjelf, utropande
  att han war den allrastörsta och mest förkastade syndare, som ännu
  trampat den af brott befläckade jordens rund.
  
  Men när han åter efter långa timmar af wild förtwiflan upplyftade sina
  blickar, syntes honom frälsarens ögon med himmelsk mildhet hwila uppå
  den ångerfulle röfwaren, som war korsfäst wid hans sida. Och det for som
  en blixt genom Autios själ: war icke denne en förtappad röfware liksom
  jag, och likwäl har Herren Christus hört hans ånger och lofwat honom ett
  rum med sig i paradis. Skulle icke Herren höra äfwen min uppriktiga
  ånger, om jag faller till hans fot och beder om hans nåd?
  
  Denna tanke syntes Autio som en uppenbarelse, och sedan han länge bedt
  med brinnande hjerta, gick han utan afsked från sina män och begaf sig
  till en from eremit i ödemarken. Men eremiten förskräcktes, då han såg
  hela landets mordengel inträda i sin koja.
  
  Fromme fader, sade Autio, förfäras icke! Jag kommer icke till dig med
  mord och wåld, utan för att begära ditt råd. Se, jag är den allrastörsta
  och mest förtappade syndare på jorden, men jag tror ändock att Herren
  Christi blod kan göra mig ren, och till honom will jag hädanefter allt
  stadigt wända mig. Guds hämd öfwerlåter jag åt honom, men af dig, fromme
  fader, wille jag begära ett godt råd, huru jag skall mot menniskorna
  försona mina gräsliga brott.
  
  Då höjde eremiten sina händer mot himlen och utropade: we öfwer dig du
  förskräcklige mördare, du kyrkors och klosters skändare, du Guds och
  menniskors gruflige fiende! Om du än dödade allt ditt röfwarefolk och
  skänkte åt de fattige alla dina skatter och sjelf barfota i en tiggares
  skepnad wallfärdade till den heliga grafwen, skulle du likwäl icke
  dermed kunna försona en tiondedel af dina brott!
  
  Deßa hårda ord skuro Autio djupt i hjertat och han gick bedröfwad bort.
  Den nyß så warma förtröstan hade åter gifwit rum för mörka tankar; dock
  wille han följa eremitens wink. Undwikande bebodda trakter gick han
  genom ödemarkerna upp till sin borg och fann sina röfware der
  församlade. Hören mina ord! sade han. Jag har beslutat att ändra mitt
  lefwerne och söka frid med Gud och menniskor. Hwem af eder will följa
  mig?
  
  Röfwarskaran beswarade deßa ord med ett hånskratt.
  
  Är det så, ni odjur! röt Autio med dunderstämma. Wälan, så swär jag att
  edra brott icke längre skola tynga jorden, och efter ni icke lyßnat till
  försoningens röst, skolen ni dö.
  
  Häpne och rådwille störtade bofwarne efter sina wapen. Men Autio kastade
  sig öfwer dem med jättestyrka, ännu engång gjorde hans förfärliga klubba
  sin blodstjenst och innan kort låg hela röfwarehopen med kroßade
  hufwuden död på marken. Derpå brände Autio deras kroppar på ett stort
  bål, hämtade alla sina skatter ur borgen och förde dem till sin ännu
  lefwande fostermor med begäran att hon wille utdela dem till alla de
  enkor och barn, hwilkas fäder och makar fallit för Autios hand. Derefter
  påklädde sig Autio en grof peligrimsdrägt, tog staf i hand och wandrade
  så barfota och tiggande sitt bröd ut i främmande land, för att wallfärda
  till frälsarens graf i Jerusalem.
  
  Många äfwentyr hade Autio på denna färd; att berätta dem alla, det
  skulle fylla en bok så stor som Robinson Crusoe. Som han war en fridlös
  stigman och hwar mans niding i hela Suomis land och Swerige, gick han
  icke till någon hamn, för att segla den raka wägen öfwer hafwet. Utan
  han wandrade genom Ryßlands wida slätter, der den tiden nästan idel
  finska stammar bodde. I de hedniske Bulgarernes land kom han i
  röfwarehänder, och ehuru han wäl kunnat wärja sig, lät han friwilligt
  föra sig fången till deras kula. Der suckade i usla hålor en stor mängd
  fångna kristne, gubbar, qwinnor och barn. Det syntes Autio wara en god
  gerning att befria deßa, och en dag när röfrarne hemkommo med rof, slet
  Autio sina band som spindeltrådar, trädde midt bland skaran och sade:
  hwem af eder, ogerningsmän, will omwända sig till kristendom och ett
  fromt lif? Men de hånade honom och drogo sina swärd. Då fattade Autio en
  brand från elden och slog dermed omkring sig med jättekraft, tills alla
  röfrarne woro döda. Sedan befriade han de fångna. Och så förfor han
  mångenstädes, att han utrotade stora röfwareband, hwarhelst han kom
  öfwer dem; dock alltid frågade han förut: hwem will omwända sig? på det
  han ej måtte för någon stänga nådens dörr.
  
  I Konstantinopel regerade den tiden en mäktig Kejsare. Autio stod i
  tiggaredrägt wid hofwets trappor och begärde allmosor. Men ehuru lutad
  han stod, war hans wext dock mycket resligare än andra menniskors.
  Kejsaren märkte detta och sade till honom: du skulle skämmas att tigga,
  din arm är gjord att föra swärdet. Tag tjenst wid min lifwakt och jag
  will gifwa dig 100 marker silfwer i lön om året och låta dig komma till
  stor heder! Men Autio undskyllde sig och steg ombord på ett fartyg, som
  for till det heliga landet. Detta fartyg dref på Afrikas kust och
  förliste. Allt manskap gjordes till slafwar och äfwen Autio. I sju år
  arbetade han som slaf i de otrogne muselmäns tjenst och led tåligt deras
  hugg och slag. Men ändtligen rymde han en mörk sommarnatt och kom till
  den heliga grafwen i Jerusalem.
  
  Sedan Autio länge och innerligt bedt i den heliga grafwens kyrka, gick
  han att bada i floden Jordan, der frälsaren döptes af Johannes. Wid det
  han åter uppsteg ur floden, såg han med förundran, att jättemärket på
  hans kropp, det ludna hullet, ljusnat och glesnat; hwaraf han slöt, att
  äfwen hans själ nu war blefwen hwitare inför Gud. Och derpå begaf han
  sig till påfwen i Rom, för att bedja om sina synders förlåtelse och
  befrielse från kyrkans bann, med hwilket han war belagd alltsedan sina
  mißgerningars tid.
  
  Helige fader! sade han, jag är från det landet Finland uppe i norden och
  stor blodskuld samt kyrkans bann betunga mitt samwete. Jag har omwändt
  mig till kristendom och fromhet, jag har fördelat mina skatter bland de
  fattiga, utrotat otaliga röfwareband, försakat jordisk ära och rikedom,
  tåligt lidit sju års slafweri hos de otrogna, wallfärdat till frälsarens
  graf och badat min kropp i hans heliga flod Jordan. Gif mig kyrkans
  förlåtelse och låt mig gå till mitt land i frid!
  
  Är du den röfwaren Autio, öfwer hwilken Biskopen i Finland så bittert
  klagat? frågade påfwen.
  
  Ja, helige fader, den röfwaren Autio är jag!
  
  Alla syndare kunna winna tillgift och nåd, ¯alla, utom den
  klosterskändaren Autio¯! sade påfwen och wände sig bort, såsom domaren
  när han förkunnat en brottslings död.
  
  Med tunga steg wandrade Autio från Rom och begrundade under stor ängslan
  hwad han skulle göra, för att winna förlåtelse och frid. Han begaf sig
  då till landet Lithauen, hwars folk ännu war hedniskt och dyrkade ormar.
  Der gick han omkring bland hedningarne och predikade Christus i sju års
  tid och omwände genom Guds nåd och kraftiga ord flera tusende till den
  rätta tron. Men derefter gick han åter till norden igen, ty han kände en
  längtan att få dö i sitt land, och så kom han till Åbo.
  
  Der herrskade wid den tiden en mäktig biskop wid namn Magnus. Och Autio
  inträdde en söndag i domkyrkan just när biskopen sjelf förrättade meßan
  wid högaltaret. Men ehuru mycket folk hade samlats i kyrkan, fanns ingen
  som kände Autio, ty mer än tjugu år woro förlidna sedan han flydde från
  fäderneslandet. När då gudstjensten war slut, gick Autio fram till
  biskopen och sade: högwördige fader, här ser ni framför er den
  allrastörste syndare, på hwilkens samwete tynga otaliga brott. Men jag
  har omwändt mig till Herren Christus, gifwit all min egendom åt de
  fattiga, wallfärdat till den heliga grafwen och till Rom; jag har
  försakat en Kejsares anbud, lefwat i stor nöd mer än i tjugu år och
  lidit hårdt slafweri; jag har sökt försona min blodskuld med röfwares
  utrotande; sist har jag i sju års tid predikat kristendom för Lithauens
  hedningar och omwändt många tusende. Och nu beder jag eder ödmjukeligen
  om aflösning från kyrkans bann, på det jag må winna frid med Gud och
  menniskor.
  
  Den stolte biskopen betraktade forskande Autios höga gestalt och sade:
  är du kanhända den röfwaren Autio, som i min företrädares tid anstiftade
  så osägeligt ondt?
  
  Ja, swarade Autio ödmjukt, denne röfware är jag.
  
  Då wände sig biskopen bort och sade med sträng röst: ¯nådens dörr står
  öppen för alla, utom för den förhärdade, ewigt af Gud förskjutne
  tempelskändaren Autio!¯
  
  Dädan wandrade Autio med en djup suck, och det ryktet spridde sig att
  det war han, och allt folk gick långt ur wägen för honom och korsade
  sig, som för ett spöke. Men han tog hatt och staf och begaf sig upp i
  Paldamos ödemarker till sin fordna borg. Och den stod orubblig der, men
  ugglorna hade byggt sina nästen i deß murar och ulfwarna släpade sitt
  rof på borggården, för att der sönderslita det.
  
  Då uppreste Autio ett kors på det ställe der han dödat sin fader. Derpå
  beslöt han att döda sig sjelf, ty hans hjerta förtwiflade, efter man
  sagt honom öfwerallt, att nådens dörr war öppen för alla, utom för
  Autio. Och han kastade till marken hatt och staf samt gjorde sig redo
  att stiga på borgens högsta tinnar och derifrån störta sig ned i
  brådjupet. Men i detsamma förnam han en röst så ljuf, så klar, som den
  wackraste harpas klang, och rösten sade: Autio, sörj icke!
  
  Då såg den arme röfwaren upp, och se! en himmelsk engel syntes i skyn.
  Hwi skulle jag ej sörja, sade Autio, då jag ewigt är af Gud förskjuten!
  
  Men engelen sade: derföre har Guds nåd ännu stått fjerran från dig,
  emedan du sökt att winna den genom goda gerningar. Wet, du arme Autio,
  att ingen dödlig kan med goda gerningar winna den ewiga sällheten, lefde
  han än dygdigt och fromt i tusende år. Men tror du att Christus lidit
  för dina synder och dött för dig?
  
  Ja, det tror jag så wißt! swarade Autio.
  
  Nåwäl, sade engelen, hwartill behöfdes då wallfarter och heliga werk?
  Se, du har dem förutan wunnit Guds nåd genom din tro allena. Äfwen för
  röfwaren Autio har Gud ett rum i sitt paradis.
  
  Och derpå förswann den himmelska synen.
  
  Men Autio ref med hast upp sin jacka och märkte till sin outsägliga
  fröjd att hans kropp war fin och hwit som en annan menniskas, och att
  jättemärket, att wilddjurshamnen nu war platt förswunnen. Derföre
  tackade han innerligen Gud och gick med sällhet i sitt hjerta upp i den
  öde borgen, för att ännu engång säga farwäl åt den. Dock knappt war han
  kommen i den höga salen, innan ett dån hördes såsom af mullrande åska.
  Och jorden bäfwade och murarna swigtade och hela den ofantliga borgen
  med sina klippmaßor störtade tillsamman öfwer Autios hufwud och begrof
  så i sina ruiner den siste jätten af Hiisis stam.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Men sade icke den gamla spådomen att borgen skulle ramla sedan den siste
  jätten dött? Ja wäl, och den sade sannt, ty den gamle jätten med deß
  wilddjurshamn och onda lust war blefwen död hos Autio i samma ögonblick
  han wunnit Guds nåd genom tron på Christus allena. Derföre förswann ock
  jättemärket på hans kropp. Och Autios öde war en bild af den gamle
  jätten, som dör i menniskan, när det nya Guds barn hos henne lefwer upp
  i tron.
  
  Men den som will skåda ruinerna af Autios jätteborg ännu i dag, han må
  wandra i djupaste ödemarken icke alltför långt från Kajana stad. Der är
  hemskt på sjelfwa ljusan dag.
  
  
  
  
                            TRANSCRIBER'S NOTES
  
  
   1. Replaced Rephanut with Skeppet Rephanut and Fattiggubben with
      Fattig-Gubben in Innehåll to agree with actual chapter headings.
   2. Replaced kyrktupppen with kyrktuppen on p. 3.
   3. Replaced gamalt with gammalt on p. 6.
   4. Replaced gamal with gammal on p. 7.
   5. Replaced at with att on pp. 18, 23 & 43.
   6. Replaced fattigubben and fatttiggubben with fattiggubben on p. 27.
   7. Replaced trafor with trasor on p. 28.
   8. Replaced göma with gömma on p. 29.
   9. Replaced handden with handen on p. 32.
  10. Replaced "ej att" with "ej ha" on p. 38.
  11. Replaced qwällsward with qwällswård on p. 39.
  12. Replaced uppförandr with uppförande on p. 43.
  13. Replaced modfäld with modfälld on p. 46.
  14. Replaced tjugn with tjugu on p. 64.
  15. Replaced Milia with Emilia on p. 64.
  16. Removed ett from p. 64.
  17. Replaced Osterbotten with Österbotten on p. 75.
  18. Replaced ramar with armar on p. 77.
  19. Replaced förskräckrig with förskräcklig on p. 88.
  20. Replaced Osterbottens with Österbottens on p. 90.
  21. Silently corrected typographical errors.
  22. Retained anachronistic and non-standard spellings as printed.
  23. Enclosed italics font in _underscores_.
  24. Enclosed bold font in =equals=.
  25. Enclosed spaced font in ¯macrons¯.
  
  
  
  
  
  End of Project Gutenberg's Sagor af Z. Topelius., by Zacharias Topelius