text: Produced by Tor Martin Kristiansen and the Online
  Distributed Proofreading Team at http://www.pgdp.net
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
               _STUDENTFÖRENINGEN VERDANDIS SMÅSKRIFTER. 104._
  
                             TRÄLDOMEN I NORDEN
  
                   ETT BLAD UR DEN SVENSKA ARBETSKLASSENS
                               ÄLSTA HISTORIA
  
                                     AF
                               EMIL SOMMARIN,
                                  fil. lic.
  
                            (_Första tusendet._)
  
                               [Illustration]
  
                                 STOCKHOLM.
                           ALBERT BONNIERS FÖRLAG.
  
  
  
  
  Innehåll.
  
  Träldomen i Norden.
  
  
    1. Inledning                                               3
  
    2. En gammal visa om träl och fri                          5
  
    3. Träldomens uppkomst: fientliga sammanstötningar
         mellan olika folkstammar                              8
  
    4. Trälarnas antal                                         9
  
    5. Trälsysslor                                            10
  
    6. Dräkt                                                  12
  
    7. Benämningar på träl och trälinna                       13
  
    8. Trälars karaktär                                       14
  
    9. Trälarnas rättslöshet                                  14
  
    10. Träldom på grund af börd                              16
  
    11. Frie bli trälar                                       17
  
    12. Handel med trälar                                     18
  
    13. Kristendomens införande                               19
  
    14. Kristendomen och träldomen                            21
  
    15. Träldomens aflysning                                  22
  
  STOCKHOLM
  
  ALB. BONNIERS BOKTRYCKERI 1902.
  
  
  
  
  _Detta är det älsta kapitlet i den svenska arbetsklassens historia. Det
  handlar om trälar och trälkvinnor._
  
  
  
  
  1. Inledning.
  
  
  De gamla svenska landskapslagarna innehålla ett och annat om trälar
  och trälkvinnor. Först skall det därför sägas något om dessa gamla
  landskapslagar.
  
  Innan Sverge blef ~ett rike~ under ~en konung~, bildade ~hvarje~
  landskap ett litet rike för sig. Västergötland var ett land för sig
  och Östergötland ett land för sig. På samma sätt voro Sverges öfriga
  provinser mer eller mindre själfständiga småstater. Hvarje provins hade
  sin egen lilla bonderiksdag, ~landskapstinget~. Och hvarje provins hade
  sin egen ~landskapslag~. Västgötarna hade sin Västgötalag, Östgötarne
  sin Östgötalag. Det fanns en Upplandslag, en Södermannalag o. s. v. Men
  dessa landskapslagar voro ej skrifna lagsamlingar. Deras kortfattade och
  enkla rättsregler kunde bönderna utantill. Sönerna fingo höra och lära
  dem af sina fäder. Och från släktled till släktled gingo de muntligen
  i arf, de där kärnfulla rättsbestämmelserna, som gåfvo bönder rätt att
  _konung taka_ (= ~taga~ eller ~välja~) _oc konung vraka_ (= rata eller
  afsätta.[1])
  
  Först sedan kristendomen blifvit införd, och den latinska
  bokstafsskriften med den, blefvo landskapslagarna upptecknade af
  boklärde män. Sådana handskrifter — de flästa från 1300-talet —
  finnas bevarade till vår tid. I våra dagar har man tydt och tolkat
  handskrifterna och låtit trycka dem i vanlig bokform. Nu äro sålunda
  de gamla landskapslagarna lätt tillgängliga. Hvar och en som förstår
  »~fornsvenska~» kan ur dem hämta upplysningar om vårt älsta svenska
  rättsväsen och våra älsta svenska samhällsförhållanden.
  
  Vid upptecknandet hafva visserligen de gamla rättsbestämmelserna
  förändrats i mångt och mycket genom kristet inflytande. Ofta är det dock
  lätt att skilja mellan de kristna tilläggen och de ursprungliga hedniska
  lagbuden.
  
  Vid samma tid som landskapslagarna upptecknades i Sverge, nedskrefvos
  nordiska sagor och sånger i mängd på Island.
  
  Den där ensliga ön ute i Atlanten hade upptäckts af en viking strax före
  år 900 efter Kristi födelse.[2] Dit ut flydde i slutet af 800-talet
  många norska stormän och landskapsdrottar, som ej ville underkasta sig
  Harald Hårfager, skaparen af konungariket Norge, — han som svurit att ej
  låta klippa hår eller skägg, förr än han lagt alla Norges landskap under
  sitt välde. De stormodiga norska landsflyktingar, som sålunda valde
  det karga Island till sitt nya fosterland, gjorde ön till ett nordiskt
  vikinganäste. Vikingaskepp från Island hemsökte på 900-talet hvarje
  sommar Irlands, Englands och Frankrikes kuster, oftast i förbund med
  vikingaflottor från Norge och Danmark.
  
  Svenskarna ställde i allmänhet sina färder österut öfver Östersjön.
  Den gamle ryske historieskrifvaren Nestor berättar (omkring år 1100),
  att svenska vikingar år 859 »kommo öfver hafvet och kräfde skatt af
  slaverna». Och enligt samme författare var det några bland dessa
  »roddarlags-män», »roddsbyggare» eller »rospiggar», som blefvo Rysslands
  och de slaviska stammarnas förste behärskare. Finnarna kallade dem med
  någon förvrängning af det nordiska namnet »ruotsi». Grekerna kallade dem
  »ryssar».
  
  När kristendomen tamde de nordiska vikingalynnena, och vikingafärderna
  upphörde, bevarade isländarna sina vikingaminnen trognare än svenskar,
  norrmän och danskar. Under de mörka och ödsliga vintrarna på Island roade
  de forne vikingarnas söner och döttrar sig med att »förtälja» sina fäders
  sjöfärder och äfventyr för lyssnande barnaskaror. Berättelserna gingo på
  1100- och 1200-talen från släktled till släktled. Mycket »glömdes ute».
  Mycket »lade man till» ur egen fantasi, när man berättade. Man blandade
  samman personer och händelser. Berättelserna hade sålunda blifvit ganska
  romantiserade verklighetsskildringar, då de på 1200- och 1300-talen
  upptecknades i den form, uti hvilken de bevarats till vår tid.[3]
  
  Nu är det ju så med mången roman i vår tid, att den ej skildrar
  händelser, som verkligen tilldragit sig, eller personer, som verkligen
  upplefvat allt, hvad romanen förtäljer. Ofta skildras däremot händelserna
  ~sådana de kunde ha tilldragit sig~. Och på så sätt ger mången roman med
  diktade personer och händelser en trogen bild af det värkliga lifvet.
  
  Så är det ock med de nordiska sagorna. Mycket i dem är ren »dikt». Och
  likaväl innehålla de många värklighetstrogna drag ur lifvet i Norden på
  1200-talet och under århundrandena närmast förut.
  
  Några sådana drag ur nordiska sagor upptecknade på Island sammanställas
  i det följande med bestämmelser som innehållas i gamla svenska
  landskapslagar, för att ge en bild af trälars och trälkvinnors lif och
  ställning i Norden vid vikingatidens slut och den kristna tidens början.
  
  
  
  
  2. En gammal visa om träl och fri.
  
  
  En gammal isländsk visa innehåller en hednisk sägen om träldomens
  uppkomst. Den berättar, att en hednisk gud en gång kom till jorden. Under
  sin vandring där tog han först in i en torftig koja. Den andra natten låg
  han i en välbärgad gård. I kojan födde en kvinna sedan en son, som fick
  namnet _Träl_. Han blef alla trälars stamfader. I den förmögna gården
  föddes också en son till guden, och den sonen blef stamfader till alla
  frie män. Träl och fri voro alltså ej bröder, men halfbröder. Trälen var
  enligt den gamla nordiska uppfattningen ej den fries medmänniska. Han
  betraktades på sin höjd som ett slags halfmänniska i jämförelse med en
  fri bonde.
  
  Visan förtäljer:
  
      En son fick Edda,
      som östes med vatten,
      var svart till hyn
      och fick heta _Träl_.
      Å händerna skrumpet
      skinn han hade,
      krökta knogar
      (och kartnaglar),
      tjocka fingrar
      och fult anlet,
      lutande rygg
      och långa hälar.
  
      Han började växa
      och väl trifvas,
      tog också till
      att öfva sin styrka,
      bast att binda,
      bördor att göra
      och drog hem ris
      dagen i ända.
  
      Kom till gården
      gångande jänta
      med fotblad ärriga,
      armen solbränd
      och nedböjd näsa:
      hon nämdes _Tir_.
      — — — — — — —
      De tisslade och tasslade,
      tillredde sängplats,
      Träl och Tir
      i tungsamma dagar.
      Nöjda de bodde
      och barn aflade
      — — — — — — —
      (Barnen) lade gärden,
      gödslade åkrar,
      ansade svin,
      vallade getter
      och grofvo torf.
      — — — — — — —
      Af dem ha sin härkomst
      trälars ätter.
  
  Om de fria böndernas diktade stamfader heter det i visan:
  
      Ett barn fick amma
      — — — — — — —
      pilten knöts i blöja,
      rödlätt och täck,
      tindrande ögon.
      Han började växa
      och väl trifvas,
      oxar han tamde,
      och årder gjorde,
      timrade hus
      och höga lador,
      slöjdade kärra
      och körde plog.
  
      Hem de skjutsa en mö
      med hängande nycklar
      — — — — — — —
      Af dem fingo ursprung
      fria mäns ätter.[4]
  
  Denna gamla sägen vittnar om, att våra hedniska förfäder ansågo, att
  klasskillnaden var en gudomlig inrättning, — att gudarna eller en gud
  gett upphofvet till skillnaden mellan träl och fri.
  
  
  
  
  3. Träldomens uppkomst: fientliga sammanstötningar mellan olika
  folkstammar.
  
  
  Likasom riket Sverge en gång uppstod genom sammanslutning af landskap,
  hade landskapen — åtminstone de älsta bland dessa småstater — uppstått
  genom sammanslutning af ännu mindre landsdelar (härad o. s. v.). Och
  dessa minsta och ursprungligaste stamstater hade grundlagts af skilda
  små folkstammar. Dessa små folkstammar hade ursprungligen lefvat hvar
  för sig som kringvandrare (nomader). De höllo sig i allmänhet hvar inom
  sitt lilla område. Till fiskeplatserna inom sitt område drog stammen,
  när våren kom. Då fisken upphörde att leka och fisket blef sämre, brände
  stammen ett stycke skog och sådde på sveden. Sommaren tillbraktes på
  vandring med boskapen. Och då hösten kom, vände man åter till sveden och
  skördade. Sedan gick man i vinterkvarter. Man slaktade, tröskade, bakade
  och bryggde. Och så tillbrakte man vintern med att äta, dricka och sofva,
  tills våren kom och fisket började på nytt.
  
  Men olika stammar råkade stundom i strid om fiskeplatser, om sädesskylar
  eller om vinterförråd. I striderna gjordes fångar. Dessa fångar blefvo i
  den älsta barbariska tiden dödade utan förskoning. Ett stort framsteg i
  civilisation var det man gjorde, då man fann på att skona krigsfångars
  lif för att använda dem till utförande af arbete i segrarens tjänst.
  Bruket att använda krigsfångar som arbetare blef allmänt, när efterhand
  jordbruket blef hufvudnäring och de kringvandrande boskapsägarna
  blefvo bofasta bönder. Såsom jordbrukare lärde sig våra fäder snart
  nog uppskatta värdet af ett par människoarmar, — värdet af trälar och
  trälkvinnor.
  
  Sådant värdefullt byte försmåddes ej häller af de nordiska vikingarna.
  
  Det svartmuskiga trälbarnet hade ej samma rent nordiska blod i ådrorna
  som den rödlätte bondpojken med de tindrande ögonen. Det antydes redan
  i den gamla visan om träl och fri, att med klasskillnaden delvis
  sammanhängde skillnad i ras. Och de nordiska trälarna voro sannolikt
  redan från älsta tid af ganska blandad ras. Den uppblandades ännu mer
  under vikingatiden. I de isländska sagorna talas ofta om ~valska~ trälar
  eller trälar från ~Valland~ d. v. s. Frankrike och Italien. Och gamla
  engelska klosterböcker innehålla anteckningar om bidrag, som de engelska
  folkstammarna lämnat till den nordiska slafklassen. »År 819,» står det
  i en sådan anteckning, »röfvades många kvinnor af vikingar.» »År 835
  brände vikingar kyrkan i K., dräpte många, men gjorde en stor del till
  fångar.» Omkring år 1000 var eländet i England och Irland så stort, att
  fader sålde son, son sin moder och broder sin broder till vikingarna
  för pängar, enligt hvad en engelsk präst på den tiden berättat. Och en
  gammal engelsk historieskrifvare förebrår en dåtida engelsk furstinna för
  att ha drifvit formlig slafhandel på Danmark med fattiga engelska bönder.
  
  En arabisk författare, som omkring år 900 besökte Ryssland, såg där
  svenska vikingar. Han berättar om dem, att de voro modiga och tappra.
  »När de anfalla ett folk, sluta de icke, förr än de hafva tillintetgjort
  det. De utplundra de besegrade och göra dem till trälar ... De angripa
  slaverna, komma till dem på skepp, gå i land, taga dem till fånga,
  bortföra dem och sälja dem.»
  
  I de nordiska trälarnas ådror blandades finskt och slaviskt blod med
  västerländskt och sydländskt.
  
  
  
  
  4. Trälarnas antal.
  
  
  Det land som våra förfäder bebodde på 1100- och 1200-talen, var ett land
  med en natur ganska olik vårt nuvarande Sverges. Fördelningen mellan
  vatten och land var en helt annan då än nu. Många vattendrag ha sedan
  dess uppslammats och många sjöar sinat ut. Skogarna och ödemarkerna voro
  flera och större. De odlade bygderna hade ringa utsträckning. De lågo
  spridda utmed stränderna af floder och sjöar samt vid hafskusten. Hvar
  befolkade bygder funnits och hur vidsträckta de varit, ses af de gamla
  grafkumlen.
  
  På 1100-talet infördes en sorts mantalspänning i Sverge,
  »Peterspänningen», en skatt till påfven i Rom. Det finns gamla uppgifter
  om, hur stora summor den skatten inbrakte. Och däraf har man räknat
  sig till, att Sverge på 1200-talet måtte ha haft under en half million
  människor.
  
  I det föga befolkade gamla Sverge var trälarnas antal ringa. En gård med
  12 kor, 2 hästar och 3 trälar var en stor och god bondgård. Men småbruk,
  som sköttes af ägaren och hans hustru med hjälp af barnen och möjligen
  en trälinna voro vanliga. Blott höfdingar hade gårdsbesättningar af 10-12
  trälar, eller flera.
  
  Den nordiska träldomen var ej något mass-slafveri. Träldomen var därför
  också mildare än slafveriet i värkliga slafstater. Trälen behandlades väl
  i regel hårdt, men sällan grymt.
  
  
  
  
  5. Trälsysslor.
  
  
  De gröfsta och tyngsta sysslorna voro trälens och trälkvinnans.
  
      — — — »I afton,
      när du svinen ger föda
      och hundarna edra
      till afskrädet lockar»,
  
  lyder en smädestrof, i hvilken en person föraktligt tilltalas, som om
  han vore »en simpel träl». Och en nordisk viking skall en gång till sin
  fiende smädefullt ha ropat:
  
      »Förr må du, Gudmund,
      getter vakta
      och klättra i branta
      bergskrefvor,
      hållande i handen
      hasselkäppen» —
  
  än bruka svärd.
  
  Trälens enda egendom var knifven i bältet. Men som vapen var honom ofta
  närmare till hands dynggrepen.
  
  Trälkvinnornas vanligaste sysslor nämner västgötarnas gamla lag. Om
  en trälkvinna får barn, till hvilket en fri bonde är fader, skall
  enligt västgötalagen barnafadern hålla trälinnans ägare skadeslös för
  dagsvärksförlusten vid barnsbörden, tills trälinnan
  
      — — — »gitter (= orkar)
      kvarn draga
      och ko mjölka».
  
  Att draga handkvarnen omtalas ofta som trälinne-syssla.
  
      »Medan du vid kvarnen
      kysste trälinnor»,
  
  fällde en tapprare kämpe sina fiender, sägs det till en person i en
  gammal visa.
  
  Trälinnans var också tvättkvinnans slitsamma arbete.
  
  Trälinnan var husmoderns hjälpkvinna och fick taga det värsta af
  arbetet inomhus likasom trälen förrättade det tyngsta arbetet utomhus.
  Men husbondfolket arbetade jämte sina trälar och trälinnor. Och i
  hvardagslifvet var afståndet mindre kännbart mellan bonden, som själf
  plöjde sin åker, och trälen, som vaktade hans svin.
  
  När hanen gol, började arbetsdagen. Den räckte, tills solen gick ned,
  eller längre. »Bonden Arnkell,» heter det i en isländsk saga, »var en
  riktig gåpåare och lät sina trälar arbeta från morgon till kväll. På
  vintern körde han hem hö på nätterna i månljuset, ty om dagarna hade
  trälarna annat att göra.» En husbonde, som hade många trälar, inskränkte
  sitt eget arbete till att hålla uppsikt öfver trälarna. En träl
  anförtroddes också stundom förmanskap öfver andra trälar. Det förekom
  till och med någon gång, att en storbonde, som hade flera gårdar, lämnade
  skötseln af en hel gård helt och hållet åt en träl. Denne träl blef då
  ett slags torpare eller arrendator. Ansedda höfdingar höllo ofta trälar
  till uppassare eller betjänter. En sådan betjänt, eller s. k. skosven
  var ofta sin herres ständige följesman och förhållandet mellan honom och
  husbonden blef ofta ganska förtroligt.
  
  Som hushållerska eller ladugårdsförestånderska kunde äfven trälinnan
  erhålla en ganska betydande plats i det landtliga hushållet.
  
  Lättare syssla fann mången trälinna som husbondens frilla. Såsom sådan
  fick trälinnan dock ofta umgälla husbondens ynnest med husmoderns hat och
  förföljelse.
  
  Som amma och vårdarinna åt husbondens barn vann trälinnan någon gång
  en lyckligare ställning i familjen. Sagorna bevara många exempel på
  fosterbarnens tillgifvenhet för sådana trotjänarinnor. Det berättas till
  exempel att skalden Egil, som lefde på 900-talet, var varmt fäst vid sin
  amma. En gång lekte hans far boll med honom och en af hans lekkamrater.
  Fadern redde sig illa mot pojkarna i leken. Då blef karlen vid dåligt
  humör. Han tog Egils lekkamrat i sina starka armar och slog honom till
  marken, så att han dog på fläcken. I ilskan grep han sedan efter sin
  son. »Låt bli ditt barn», ropade då Egils fostermor, som stod och såg
  på. Fadern släppte då sin son oskadd, men tystade i stället munnen på
  trälinnan med en sten, som blef hennes bane. Vid kvällsvarden saknades
  Egil. Han kom in något senare. Han hade varit ute i ladan och dräpt
  faderns mäst omtyckte träl för att hämnas på fadern sin ammas död.
  
  
  
  
  6. Dräkt.
  
  
  Knäbyxor af grof, grå vadmal, fästa vid lifvet med ett bälte, — en
  långrock af samma material och färg, sydd som en skjorta och öppen i
  halsen, så att den kunde trädas öfver hufvudet, åtdragen om midjan med
  ett rep eller en rem, — mössa af samma tyg eller af skinn, stundom med
  hakrem, — strumpor sydda af skinn eller af vadmal, — till skor
  läderstycken, som knötos öfver fotbladen: sådan var dräkten för träl och
  trälinna. Fattiga bönder voro klädda som de. Men förmöget folk klädde sig
  gärna i tyger af andra färger.
  
  Barbenta med »ärriga fotblad» gingo de ofrie väl ofta (som i visan). Så
  spar den fattige än i dag strumpor och skor.
  
  På trälens hufvud var håret rundklippt och kort. Rikt och långt hår var
  frie mäns prydnad.
  
  
  
  
  7. Benämningar på trål och trälinna.
  
  
  »Man» var den vanliga benämningen på träl och trälinna: ~et man~
  nämdes både ofri man och ofri kvinna, likasom danskarna ännu säga »~et
  menneske~». Å ena sidan visar själfva denna användning af ordet ~man~ ett
  visst erkännande af trälens människovärde. Å andra sidan visar det där
  ~ett~, att den ofrie dock i grunden betraktades som ~ett ting~.
  
  Själfva ordet ~träl~ synes egentligen ha betydt ~löpare~ eller något
  dylikt och har väl ursprungligen betecknat den som i ett hushåll
  förrättade löpande småsysslor. Husfadern fyllde i älsta tid själf de
  viktigaste familjeuppgifterna: att försvara familjen och i hufvudsak
  försörja den.
  
  En trälinna kallades vanligen ~tir~. Det ordet betyder helt enkelt
  tjänarinna. Ungefär detsamma betyder benämningen ~ambot~, som hör samman
  med ordet ämbete (= tjänst).
  
  Träl och trälinna omtalas ofta som ~ånödiga hjon~, det vill säga
  människor, å hvilka låg nöd eller trältvång.
  
  Alla dessa benämningar synas tyda på en ganska mänsklig uppfattning af
  träldomsförhållandet. Och ändå genomgår ett stolt förakt för trälarna
  hela den litteratur, som skildrar de gamle vikingarnas äfventyr och
  våldsdåd och odalmännens fri- och rättigheter.
  
  
  
  
  8. Trälars karaktär.
  
  
  Trälen föraktades såsom feg. Dödsförakt var den frie mannens främsta
  dygd. Men trälen »fann den dagen dyster, då han doge från svinen». På
  djupet af själen misstänktes trälen alltid för att nära en längtan efter
  friheten, som kunde förmå honom att dräpa eller förråda sin herre, om
  gynnsamt tillfälle erbjöde sig. »Stackare den, som har en träl till sin
  bäste vän», lydde ett gammalt ordspråk. Det är nog sant, att trälarna
  oftast voro »dåliga karaktärer». Den kunde ej bli annat än rädd och
  trolös, som på nåd och onåd var lämnad i sin herres våld utan rätt till
  försvar. Alltid måste trälen frukta sin herres nycker.
  
  
  
  
  9. Trälarnas rättslöshet.
  
  
  Trälen var fullkomligt rättslös i förhållande till sin husbonde. Allt
  hvad husbonden ville besluta om eller företaga med sin träl, ansågs falla
  utom lagen: lagen hindrade honom icke från att förfara hur godtyckligt
  som hälst med ofria tjänstehjon. Husbonden kunde sälja, byta eller skänka
  bort trälen, eller godtyckligt taga trälens lif. »Om husbonden eller
  husfrun eller deras barn tillfogar honom (trälen) någon skada — dråp
  eller sår — vare allt saklöst.» Att husagan kunde vara sträng, därom
  vittnar ordet »_trälbärga_»: en trälbastonad, det vill säga ett sådant
  kok stryk som en träl brukade få. Att få ett sådant kok stryk det var att
  bli »piskad som en träl, så att man ej kunde röra sig». Ville man beteckna
  att någon var fullkomligt rättslös, sade man honom »ej ha mera rätt än
  en hudstruken huskona» (det vill säga trälinna). Skånelagen stadgar för
  träl, som stulit, i vissa fall hudstrykning eller att »mista huden».
  
  Eftersom trälar voro en ganska värdefull egendom, låg det emellertid
  i husbondens inträsse, att trälarna foro väl. Och i regel voro väl
  husbönderna också rädda om sina trälar, likasom en bonde nu för tiden
  är mån om en god arbetshäst. Husbonden kunde därför också med lagens
  hjälp skydda sin träl för främmande personers åvärkan, likasom han kunde
  lagligen hindra personer att förgripa sig på hans öfriga egendom.
  
  Trälen kunde däremot aldrig själf klaga inför domstol. Trälar fingo
  öfver hufvud taget ej uppträda inför domstolarna, ej ens som vittnen,
  utan i undantagsfall. Husbonden var i allt trälens rättslige målsman.
  Om någon förbröt sig på trälen, var det husbondens rätt att beifra
  brottet, och det var han som ägde kräfva och taga skadeersättning för
  den skada trälen lidit. »Varder någons träl dräpt,» säger Skånelagen,
  »ersatte den, som trälen dräpte, ägaren med tre mark och svärje tillika
  med tolfmannaed, att trälen ej var mera värd». Om någon slår eller
  sårar en träl, och trälen ej får lyte däraf, betalas till husbonden
  läkningsarfvode och ersättning för förlorade dagsvärken samt böter.
  
  Husbonden var ansvarig för trälens förbrytelser, likasom han var ansvarig
  om hans hund bet någon, eller om hans kreatur gingo in i grannens säd.
  Om trälen begick ett brott, fick husbonden betala böterna eller utlämna
  trälen till den, mot hvilken trälen förbrutit sig. »Dräper träl en fri
  man,» säger Skånelagen, skall husbonden »utlämna trälen till den dräptes
  fränder» och betala sex marks böter, »eller behålle han sin träl och
  böte nio mark.» Vissa landskapslagar synas ha velat hindra husbonden
  att tillgripa den bekväma utvägen att utlämna den brottslige trälen.
  Östgötalagen stadgar sålunda, att om husbonde ej vill böta, utan utlämnar
  sin brottslige träl, äger målsägaren rätt att taga en ekevidja och hänga
  den utlämnade trälen i denna vid grindstolpen till ägarens gård. Skar
  husbonden ner liket, innan vidjan ruttnade, så gjorde han sig skyldig
  till 40 marks böter. I denna bestämmelse låg ett tvång på ägaren till
  böternas gäldande, och till sträng uppsikt med trålarna, så att de ej
  blefvo dråpare och därigenom ådrogo husbonden stora kostnader eller stora
  obehag.
  
  Det straff som i de gamla nordiska lagarna ofta användes mot frie män,
  fredlösheten, kunde ej tillämpas på trälar, ty »om träl dömdes fredlös,
  då skulle han gärna begå förbrytelser, på det att han måtte fara
  fredlös». När en träl rymde från sin husbonde, blef han emellertid som en
  fredlös. »Far någon efter sin (förrymde) träl och finner honom, tage han
  honom saklöst, hvar han finner honom», säger Skånelagen. Västgötalagen
  stadgar: »Tager någon en annans förlupne träl eller trälinna, då
  skall han lysa efter ägaren som lag säger». Ville trälen undkomma sin
  förföljande husbonde, kunde han ej räkna på skydd hos grannarna eller
  hos andra bönder i grannskapet. Han måste taga sin tillflykt till skogen
  eller ödebygderna och lifnära sig så godt han kunde. I skogarna vid
  landskapsgränserna fanns det också tidtals godt om laglöse brottslingar
  af både fri och ofri härkomst.
  
  Frigifning af träl skedde offentligt å tinget, vanligen under ganska
  omständliga former. En frigifven träl blef i regel fortfarande i
  mycket beroende af sin förre husbonde och erhöll ej en fri mans alla
  rättigheter. Ej ens sonen af en frigifven kom i fullt åtnjutande af dem.
  Det kräfdes flera släktled, innan trälättlingen vann fullt erkännande som
  en like inom de fribornas klass.
  
  Den norske stormannen Erling Skjalgsson på Sole »bestämde åt sina trälar
  ett visst dagsvärke och gaf dem sedan lof att på fritiden eller om natten
  arbeta för egen räkning. Han gaf dem åkerland att så korn på, och det som
  därpå växte blef deras.» Han åsatte hvarje träl ett visst pris. När de
  sparat samman af eget arbete till den summa, han ansåg dem värda, fingo
  de friköpa sig för sparpänningarna. »Många löste sig fria det första
  eller andra året, och alla, som det gick bra för, köpte sig fria inom
  tre år. Med dessa lösepänningar köpte Erling sig nya trälar, och dem som
  friköpt sig, förhjälpte han till sillfiske eller annan näring; somliga
  röjde skog och anlade nybyggen. Alla brakte han till någon bärgning.»
  
  
  
  
  10. Träldom på grund af börd.
  
  
  Träldomen var ärftlig. Barn af träl och trälinna blef träl. Husbönderna
  hade bestämmanderätten öfver trälarnas äktenskapliga förbindelser, som
  naturligen ej ägde samma laga form eller kraft som giftermål mellan
  frie. För husordningens skull såg en bonde, som hade både dräng och
  piga, hälst att det blef ett par mellan träl och trälinna på hans egen
  gård. Men förhållandena kunde äfven ordnas granngårdar emellan efter
  öfverenskommelse mellan husbönderna. Trälabarnen kommo att tillhöra
  trälkvinnans husbonde: »barnet följer modern», var den gällande regeln.
  En hemmafödd träl ansågs bättre än en köpt eller härtagen. Om en sådan
  hemmafödd träl blef med våld bortröfvad eller med list bortstulen, kunde
  rätte ägaren stämma innehafvaren. Ägaren skulle då enligt Västgötalagen
  svärja att trälen var hans, med följande ed: »Han föddes hemma i mitt hus
  och hushåll; där diade han och drack modersmjölk; där lindades han och
  lades i vagga; därför äger jag honom och ej du.»
  
  Barn af fri och träl, blef i älsta tid träl. Men i de svenska
  landskapslagarna, i den form de bevarats till vår tid, hade redan genom
  kristet inflytande införts bestämmelsen: »barn följer alltid bättre
  hälft». När en af föräldrarna tillhörde de fries klass och den andra
  trälarnas, blef barnet fritt, men arflöst, som oäkta barn ännu i långt
  senare tider.
  
  
  
  
  11. Frie bli trälar.
  
  
  Fri man eller fri kvinna kunde nedstötas i trälarnas klass till straff
  för brott. Om bondhustru stjäl, stadgar Östgötalagen, skall mannen böta
  tre mark första och andra resan: stjäl hon tredje gången eller oftare, då
  får han böta, om han vill; vill mannen ej böta, så har den bestulne rätt
  att göra kvinnan till sin trälinna eller stena henne.
  
  Fri man eller fri kvinna kunde gifva sig själf till träl: gäfträl. Det
  var för den af ålder eller sjukdom till arbete oföre en utväg att bli
  försörjd, att lämna sig och sin egendom i en annans händer. Gäfträlarna
  voro därför ofta åldringar, i ställning motsvarande senare tiders
  födorådstagare och undantagsfolk. Någon gång kunde väl äfven ekonomiskt
  obestånd tvinga fri bonde att nöja sig med lotten som gäfträl på en
  förmögnare mans gård. Sannolikt ha aftal om sådan gäfträldom på vissa år
  bidragit att grundlägga legohjonsförhållandet.
  
  
  
  
  12. Handel med trälar.
  
  
  Trälar och trälinnor kunde säljas och köpas. Köparen fick själf värdera
  trälen i anseende till ålder och kroppsbyggnad. Men lagen förbjöd
  säljaren att fördölja fel och lyten, som blott kunde framgå efter längre
  tids användning af trälen. Hade säljaren i sådana afseenden handlat
  svekfullt, kunde köpet återgå, om köparen fordrade det. Trälar såldes och
  köptes dels under hand, dels på marknaderna, till hvilka äfven trälar
  fördes, såsom sagorna visa. De på marknaderna till salu hållna trälarna
  voro till större delen krigsfångar eller så kallade härtagne, som fördes
  till norden på vikingaflottorna.
  
  Enligt en saga från Laxådalen på Island, reste bonden Håskuld en gång
  till Norge för att hämta byggnadstimmer. Han gjorde under vistelsen i
  Norge en afstickare till den stora marknaden på Brännö vid utloppet
  af Göta älf. En dag då han gick öfver marknadsfältet där, fick han
  se ett ståtligt tält något på afstånd från de öfriga salubodarna.
  Tältet tillhörde Gille den ryske, en rysk handelsman. Då Håskuld kom
  in i tältet, frågade han, om Gille kunde sälja honom en trälkvinna.
  Gille lyfte då i ett förhänge i tältets midt och därinnanför sågos 12
  slafvinnor sitta. Håskuld tittade på dem. Ytterst i raden satt en kvinna
  i dåliga kläder. »Hvad kostar hon?» sporde Håskuld. »Tre mark.» Det
  tyckte Håskuld var dyrt. »Ja, däri har du rätt,» svarade Gille, »att jag
  håller henne dyrare än de andra. Välj af dem hvilken du vill, och gif
  mig en mark silfver för den du tager. Så behåller jag själf kvinnan där
  borta i hörnet.» — »Jag skulle dock först vilja veta,» återtog Håskuld,
  »huru mycket silfver det finnes i pungen, som jag har här vid mitt
  bälte.» Sedan räckte han Gille pänningpungen och bad honom taga fram
  sitt besman och väga den. »Denna handel,» sade då Gille, »skall från
  min sida försiggå utan allt svek — den där kvinnan har ett stort fel, och
  detta skall du få veta, innan vi afsluta köpet.» Håskuld sporde hvad det
  var för ett fel. »Hon är stum,» svarade Gille; »på många sätt har jag
  försökt få henne att tala, men har aldrig kunnat få ett ord af henne,
  så jag tror säkert, att hon icke kan.» Då pungen befanns väga jämt tre
  mark, köpte dock Håskuld trälinnan, som först fallit honom i smaken. När
  Håskuld sedan kom hem till Island med sin nya trälinna, blef hans hustru
  missmodig. Hon lät trälinnan betjäna sig, men behandlade henne illa. Och
  därför lät Håskuld snart trälinnan flytta till en annan gård. Där födde
  hon en son. Såsom oäkta fick denne ej ärfva Håskuld. Men modern skaffade
  honom i stället arfvet efter en annan rik bonde, hvars kärlek hon vunnit.
  
  Trälars och trälinnors handelsvärde växlade naturligtvis, likasom priset
  på andra handelsvaror. Normalvärdet för god manlig träl af medelåldern
  synes ha varit tre mark. Tre mark skulle motsvara i vår tids mynt och
  myntvärde ett tusen kronor. För en trälkvinna gafs vanligen en mark, —
  lika mycket som för en bra ko eller en god oxe.
  
  
  
  
  13. Kristendomens införande.
  
  
  Härtagna trälar och trälinnor voro sannolikt de första
  kristendomsförkunnarna i de nordiska länderna. För sina hedniska
  husbondefolk förtäljde dessa svartögda främlingar om soliga länder bortom
  hafven, där den hvite guden härskade.
  
  I de där främmande länderna fingo äfven nordiska vikingar med egna ögon
  se, hur den kristne guden dyrkades i höga tempelsalar, fyllda af doftande
  rökelse och smekande musik och präster i guldstickade kläder.
  
  Käjsaren i Konstantinopel, det öst-romerska rikets hufvudstad, höll sig
  på 900- och 1000-talet med ett lifgarde af nordiska vikingar. Svenska
  runstenar finnas resta öfver »Greklandsfarare», som tillhört denna
  utvalda skara af »väringar i Miklagård».
  
  Konungarna af England besoldade på 900-talet skaror af nordiska vikingar,
  som förbundo sig att skydda kusterna mot sina härjande landsmän. En
  allt bredare kustremsa på Englands nordsjökust befolkades på 900-talet
  af nordmän. Med deras hjälp gjorde sig i början af 1000-talet danske
  konungen Knut den store, son af Sven Tveskägg, till Englands härskare.
  
  Från vistelsen i de kristna länderna återvände många vikingar omvända
  eller i alla fall döpta. Om de än efter hemkomsten öfvergåfvo sin
  kristna tro, blefvo de dock sällan på nytt rättrogna hedningar. De
  blefvo ett slags fritänkare, som litade mer på egen styrka och makt än
  på Oden, Tor och Frej eller Kristus. Genom deras fritänkeri försvagades
  hedendomens motståndskraft mot den nya läran, som snart gjorde sitt intåg
  i Norden i mäktigare följe än härtagna trälars.
  
  Olof Tryggvason, en ättling till norske konungen Harald Hårfager, hade
  tillbrakt sin ungdom på vikingafärder. Östersjöns kuster hade han varit
  med att härja och sedan dragit ut på Nordsjön. I förbund med Sven
  Tveskägg hotade han London 993 och tvang engelske konungen att köpa fred
  med dryga pänningesummor. Efter fredsslutet öfvergick Olof i engelsk
  krigstjänst och lät döpa sig. Han uppehöll sig äfven under någon tid på
  Irland, där den kristna missionsvärksamheten då hade sitt hufvudsäte.
  Där tändes hos honom den religiösa entusiasm, som gjorde den tappre och
  hänsynslöse vikingahöfdingen till kristendomens främste banerförare
  i Norden. Han landsteg 995 på norska kusten med det fasta beslutet
  att lägga Harald Hårfagers forna rike under sitt välde och att »bryta
  norrmännen till kristendomen». Han »bjöd alla människor att antaga den
  kristna tron, men dem som gjorde invändningar, dömde han till svåra
  straff, dräpte några, stympade andra, dref rästen bort i landsflykt.» När
  han efter fem års regering stupade i sjöslaget vid Svolder år 1000, var
  hedendomens makt i Norge för alltid bruten.
  
  En engelsk andlig man vid namn Sigfrid, som i Olofs följe ankommit
  till Norge, lär efter kungens fall ha dragit med flera följesmän in i
  Sverge och grundat en betydande kristen koloni i Växiö. Konung Olofs
  kristna härnadståg sträckte sålunda sina värkningar äfven till vårt
  land. Men det hedniska motståndet var här segare, fastän kristendomens
  utbredning i södra Sverge gynnades af förbindelsen med Tyskland och
  Danmark. Annu 1123, berättas det, gjorde den norske konungen Sigurd
  Jorsalfarer (Jerusalemsfararen) ett krigståg till Småland för att kristna
  småländingarna.
  
  Götalands inbyggare hade i sin ordning många blodiga strider med svearna,
  innan mellersta Sverge blef kristnat.
  
  År 1164 blef Uppsala Sverges ärkebiskopssäte.
  
  Med svärdet kristnades de nordiska länderna. Först när bönderna i
  blodiga nederlag erforo, att den kristne guden var starkare i striden
  än deras hedniske gudar, funno de det rådligt att välja honom till sin
  skyddsherre. Och långsamt och ovilligt bortlade de, sedan de redan
  antagit kristendomen, de hedniska seder och bruk, som kristendomen lyste
  i bann.
  
  
  
  
  14. Kristendomen och träldomen.
  
  
  Om kristendomen långsamt fick tillkämpa sig en sen och ofullständig
  framgång bland de nordiska bönderna, lyssnade däremot trälarna desto
  villigare till den nya läran om en gud, inför hvilken träl och fri voro
  hvarandras likar och alla människor bröder.[5] Till trälarna vände
  sig ock missionärerna i första hand. Då ofriheten hindrade en träls
  omvändelse, friköpte missionären honom ofta och befriade sålunda trälen
  från husbondens tvång på hans religiösa öfvertygelse. Ännu oftare
  begagnade sig missionärerna af träldomen på det sättet, att de köpte sig
  trälar och behöllo dem som sina trälar, tills de förmått eller tvingat
  dem att antaga kristendomen. Stundom upphandlade de äfven nordiska trälar
  och sände dem till de tyska klostren, där de så blefvo kristnade, för
  att återsändas till Norden som medarbetare för kristendomens utbredning.
  Sålunda sägs det, att Ansgar en gång »bland många andra» köpt en änkas
  son, som vid unga år förts till Sverge i träldom och som vid återkomsten
  till Tyskland blef igenkänd af sin moder, hvarför Ansgar »strax skänkte
  änkans son friheten och gaf honom tillbaka till modern och lät dem glada
  draga hem.» Detta berättas i aposteln Ansgars lefnadsbeskrifning, som är
  upptecknad omkring år 900.
  
  Husbönder som öfvergingo till kristendomen, förmåddes af missionärerna
  att frigifva sina trälar »för Kristi skull». Mången omvänd husbonde
  gjorde en sådan »Gudi behaglig gärning» på dödsbädden eller i sitt
  testamente, — löste sina trälar, »likasom Kristus hade löst alla syndare
  ur syndens träldom». Allt efter som kristendomen utbredde sig i Norden och
  vikingatågen afstannade, aftog äfven tillförseln af trälar från utlandet.
  
  Antalet af fria arbetskarlar och arbetskvinnor, som redan under
  hednatiden funnits, ökades, på samma gång trälarnas antal minskades.
  Många bönder funno det därför till slut billigast och bäst att använda
  fritt arbetsfolk, som kunde tagas i tjänst för den tid, då arbetet var
  rikligast, medan trälar och trälinnor måste underhållas äfven på vintern.
  Både genom omständigheternas tvång och för egen fördels skull lärde
  sig därför många storbönder, hvilkas gårdar förut under många släktled
  brukats med trälfolk, att reda sig utan sådant. Dessa bönder upphörde
  då äfven att i »träldomens afskaffande», som kristendomsförkunnarna
  förde på sitt program, se en reform, som för jordägarna skulle innebära
  en ekonomisk uppoffring. De blefvo mindre inträsserade för träldomens
  vidmakthållande i landet — eller efter hand främjare af dess aflysning.
  
  
  
  
  15. Träldomens aflysning.
  
  
  Först sedan kristendomen blifvit formligen antagen som landsreligion,
  lyckades kristendomen genomdrifva mera betydande förbättringar i
  trälarnas ställning. I landskapslagarna infördes bestämmelsen, att alla
  barn skulle döpas, — således äfven trälbarnen. Såsom döpta kommo dessa
  att stå under kyrkolagen. Och denna ålade husbonden kyrkostraff för
  förbrytelser mot kristen träl lika väl som för förbrytelser mot en fri
  kristen. Därigenom bortföll framför allt husbondens rätt att opåtalt
  dräpa trälen. Husbönderna ålades därjämte att tillse att trälfolket
  »hälgade hvilodagen». Gottlandslagen stadgar sålunda: »Varder någons
  träl eller ambot påträffad vid arbete å hälgdag, bötar husbonden för dem
  tre öre». Slutligen synes också kyrklig vigsel ha kommit att skänka den
  officiella kristna hälgden åt trälars äktenskap. Steg för steg erhöllo
  sålunda trälarna full kyrklig medborgarrätt.
  
  Som ett slutligt erkännande af detta kyrkliga medborgarskap framtvangs
  till sist genom inflytande af kyrkans män träldomens aflysning. Den
  innebar ingen revolution, utan utgjorde blott det lagliga erkännandet af
  en förändring, som faktiskt redan i hufvudsak var genomförd.
  
  »Nu får ej någon — — gifva sig till gäfträl, ty det afskaffade Birger
  Jarl,» lyder en yngre lagbestämmelse, som finnes upptagen i Östgötalagen.
  Den återfinnes äfven i Upplandslagen.
  
  »Till Guds och jungfru Marias heder samt till sin faders och farbroders
  själaro» stadgade slutligen Magnus Eriksson på sin kröningsfärd år 1335,
  att intet barn, som föddes af kristen fader eller moder, må hållas som
  träl eller kallas träl.
  
  Trälarna uppgingo efter träldomens aflysning ej i de frie böndernas
  klass. Klasskillnaden bibehölls, ehuru klassindelningen blef en
  annan. »~Den vare bonde, som orkar göra skatt; den ej orkar skatta,
  vare legodräng~», blef den regel, som lades till grund för den nya
  grupperingen af den svenska allmogen. Och det blef under de nya
  förhållandena fortfarande en skarp gräns mellan själfägande bönder och
  egendomslöst tjänstefolk. Såsom egendomslöse ansågos på 1300-talet sådana
  personer, hvilkas förmögenhet understeg 3 mark. Det var den tidens
  800-kronors-streck. Så mycket ansågs en persons årliga underhåll gå till
  på den tiden.
  
  Egendomslös person, som ej ville taga legotjänst, betraktades som
  lösdrifvare. För att förhindra lösdrifveri, infördes i lagarna
  bestämmelser om böter för hvar och en, som inhyste egendomslöse personer,
  hvilka ej vore villiga att taga tjänst. »Nu tillbjudes man eller kvinna
  tjänst, och de vilja ej taga tjänst; då tillåtas de sju dygn lediga gå;
  sedan måste de taga tjänst; den som därefter hyser dem, böte tre mark.»
  
  Träldomen aflöstes af tjänstehjonsförhållandet.
  
  Många »frigifne» sökte sig dock sannolikt från landsbygden till städerna
  och ingingo där i de uppblomstrande handtvärken. Andra drogos till
  herremännens växande följen, vid hvilka en trälboren man bättre än i
  bondetjänst hade utsikt att komma sig upp.
  
  För bönderna blef det på 1300- och 1400-talen hårda tider. Adelsmän,
  präster och utländske män utsögo landet. Herrarna började mena, att
  svenske bönder voro »födde till trälar». De syntes benägna att i Sverge
  införa lifegenskapen, som i Europas andra länder hade aflöst träldomen.
  Från den hotande lifegenskapen räddade sig den svenska allmogen genom
  folkresningarna under Engelbrekt och Sturarna och Gustaf Vasa.
  
  
  
  
  FOTNOTER
  
  
  [1] I de stundom nästan ordspråkslika rättssatserna följa ofta efter
  hvarandra två eller flera ord som börja med samma konsonant: »~_f_ara
  _f_redlös~», »~_l_if sitt _l_åta~,» »~_s_kam och _s_kada~» o. s. v. Genom
  detta rimsätt kom det ena ordet att ge det andra. Därigenom blef det
  lättare att hålla rättsbestämmelserna i minnet.
  
  [2] Se härom _Karl Ahlenius_, Fornskandinaviska upptäcktsfärder i
  Nordatlantiska hafvet, Verdandis småskrifter n:o 96, pris 30 öre.
  
  [3] Under den isländska sagoskrifningens guldålder nedskref äfven Snorre
  Sturluson († 1241) Norges konungasagor, se ~Gust. Storm~, Sn. St:ns
  Kongesagaer, oversat, Kristiania 1900 (2 udgave).
  
  [4] ~Edda Sämund den Vises~, öfvers. af Fredrik Sander, Sthm. 1893.
  
  [5] Se äfven _Johan Bergman_, Slafveriet i antiken, Verdandis småskrifter
  n:o 57, pris 15 öre.
  
  
  
  
  
  End of the Project Gutenberg EBook of Träldomen i Norden, by Emil Sommarin