text: Produced by Martin Ågren, Tapio Riikonen and PG Distributed Proofreaders
  
  
  
  
  
  
  ELSA FINNE I-II
  
  AF
  
  AXEL LUNDEGÅRD
  
  
  Albert Bonniers Förlag, Stockholm, 1902.
  
  
  
  
  
  
  I.
  
  
  
  
  I.
  
  
  För mer än hundra år sedan blef en bonde ägare till herresätet Ryd.
  Denne Nils Troelsson skall ha varit en dugande man. Han hade vid unga år
  äktat en torparedotter från Finnbygden och som följd af sitt missgifte
  råkat i delo med sin släkt, därför kom han att odla utsocknes jord; men
  han hade lyckan med sig, hans kvinna födde honom åtta barn, och med
  hårdt arbete och klok förtänksamhet grundlade han välstånd åt dem alla.
  
  Äldste sonen Troels löste till sig gården och tog fatt där fadern
  slutat. Moar och hult blefvo till åkrar under hans händer, stenar till
  bröd, trä till guld. Han tog namn efter sin mors hembygd, kallade sig
  patron Finne till Ryd och var en verklig herreman, med stort anseende
  för rikedom och gudsfruktan.
  
  Vid fyllda fyrtio år gifte han sig med en stiftsjungfru, hvars blåa och
  frusna blod han icke synes ha varit man till att tina. Hon gaf sitt
  ja-ord i hastigt mod och följde honom till altaret på trots mot sin
  böjelse för en friherre, som icke haft mod att binda sig vid henne, då
  hon var fattig, fast han senare icke saknade mod att kränka henne med en
  bekännelse om sin kärlek. Detta tilldrog sig i hennes eget hem på Ryd,
  tre månader efter bröllopet, en dag då luften var kväfvande het och
  jasminerna doftade bedöfvande. Fönstren stodo öppna till förmaket, där
  hennes nåd mottog sin gäst, och trädgårdsmästaren, som sysslade i
  rosenlandet där nedanför, hörde hans lidelsefulla tal -- -- Det dröjde
  icke länge, innan han åter red bort från Ryd. Hennes nåd skall då ha
  hetsat hundarna efter sin ungdoms älskade.
  
  Till sin make nämnde hon ingenting härom, men allt från den dagen var
  det som om hon fått ovilja för honom. Hon undandrog sig hans smekningar.
  
  Troels Finne var en okonstlad natur utan hum om den högre analysen. För
  honom hade lifvet dittills varit ett enkelt räknestycke, hvars facit han
  funnit utan svårighet. Också på känslolifvets område höll han sig
  uteslutande till quatuor species. Skriften lärde att en hustru skall
  vara sin man underdånig; och där fanns intet undantag för det blå
  blodet. Då hans hustru icke dess mindre envist undandrog sig alla kraf,
  som han ställde på hennes person, sökte han i Guds namn tilltvinga sig
  sin rätt; därvid kom det till ett våldsamt uppträde, och hon slog honom
  till nödvärn.
  
  Då förstod han, att här var olycka på färde och vände sig både till
  präst och läkare med bön om råd. Prosten manade honom, att med kristligt
  tålamod bära den pröfning, Försynen pålagt honom, då segerns krona utan
  tvifvel skulle komma honom till del i ett annat lif; men doktorn gaf
  hopp om, att segerns krona skulle tillfalla honom redan här på jorden,
  kanske snart nog, eftersom hennes nåds sinnesretlighet utan tvifvel
  berodde på vissa omständigheter...
  
  Nyheten öfverraskade Troels Finne så mycket mer, som han strax antog,
  att den eljes glädjande tilldragelsen skulle vara helt nära förestående,
  och på detta antagande grundade en beräkning, hvars facit han i
  förolämpande ton delgaf sin hustru. Hon blef mycket blek, men försvarade
  sig icke.
  
  Tidpunkten för barnets födelse godtgjorde till fullo, att räknestycket
  var falskt i grunden, men därmed förändrades ingenting i förhållandet
  mellan makarna. Hennes nåd synes icke ens ha känt någon glädje af att
  bli mor, och Troels Finne friade allt sedan förgäfves till sin egen
  hustru.
  
  Han förstod aldrig anledningen till hennes kallsinnighet, hur bittert
  han än grubblade däröfver; men bibelns berättelse om det första
  syndafallet föreföll honom dädanefter symbolisk och han sade sig själf,
  att förbannelsen ännu häftade vid frukterna från kunskapens träd. Icke
  dess mindre hungrade han alltjämt efter Evas äpple och kände det som en
  brännande skam att ha blifvit utdrifven ur paradiset. Af hungern och af
  skammen blef han småningom fräck till sinnet, fördes så in på lastens
  vägar, stal sig in i andras lustgårdar, blef en liderlig sälle och
  dryckesbroder, förföll på några år till en ruin.
  
  Hvad hans barns mor än må ha känt därvid, aldrig klagade hon.
  Känslosvammel och pjunk föraktade hon, och den påflugna nyfikenheten
  höll hon sig förnämt från lifvet. Hon var för stolt att köpa sympati med
  förtroende.
  
  Världen gaf henne ingen sympati. De flesta menade, att hon själf
  förvållat både sin egen olycka och sin mans förfall. Hon som ingen
  kärlek velat gifva, kunde ju ingen trohet fordra.
  
  -- Hvem vet likväl, om icke också hon i själ och blod hungrat efter den
  stora ömheten, den hjärtats välsignelse, som aldrig kom henne till del.
  Starka kvinnor längta ofta efter att få vara svaga, och frusna efter att
  få smälta i vekhet.
  
  Här var karg natur, och harfven hade gått tungt öfver jorden, billarna
  hade trängt så djupt, att alla spirande känslor exstirperats, och den
  grå myllan bar sedan hvarken blommor eller skördar.
  
  Tiden, som ordnar allt utan hänsyn till enskilda små människors
  önskningar eller förhoppningar, gaf småningom häfd åt missförhållandet
  mellan omakarna. De lefde hvar för sig i hvar sin våning af herregården.
  Barnet, som skulle ha blifvit ett föreningsband mellan föräldrarna, blef
  i stället ett tvistefrö, ty också drinkaren älskade sitt eget blod i
  detta nya lif och kräfde genkärlek. Döden slet tvisten, visare än kung
  Salomo. Troels Finne afled plötsligt, vid fyrtioåtta års ålder, och
  lämnade Ryd åt sin änka och sin son.
  
  
  
  
  II.
  
  
  Hennes nåd var endast trettiosex år, när hon blef änka. Sin aflidne mans
  syskon kunde hon icke fördraga, själf hade hon inga närmare anhöriga,
  och genom sitt giftermål hade hon kommit bort från hela sin forna
  umgängeskrets. Aldrig tycks det ha fallit henne in att pröfva lyckan i
  ett nytt äktenskap. Agaven blommar en enda gång och vissnar sedan, fast
  de taggiga och styfva bladen sedan länge spöka ofvan jord i lifvets
  färger.
  
  År efter år satt fru Finne på sin gård så orubblig som om hon haft rot i
  jorden. Hon reste aldrig och umgicks så godt som med ingen. Där stod en
  tung atmosfär omkring henne, och hon blef tidigt gammal.
  
  Hon lefde för sina plikter, uppfostrade sin son och styrde sin gård med
  samma hårda hand, fruktad af sitt folk, men också vördad, ty hon var
  rättvis i all sin hårdhet.
  
  Sonen, Gösta, var sju år, när fadern dog, och hon undervisade honom
  själf. Han hade lätt för att fatta, men hatade läxornas tvång. Det
  tygellösa i hans lynne uppenbarade sig tidigt och skrämde henne.
  
  Mest af allt älskade han att sitta till häst, barbacka, som en liten
  centaur, störtande öfver stock och sten, med vilda ögon och fladdrande
  hår.
  
  Gärna ströfvade han också omkring till fots i skog och mark, på jakt
  efter fågelbon eller harar, som han fångade i giller. Till jakt- och
  sällskapshundar brukade han ladugårds-Lasses pojkar, som han
  tyranniserade, ehuru de voro äldre än han.
  
  En gång försvann han med dessa och blef borta i tre dagar. Han hade då
  plaskat omkring på sjön i en gammal, murken ökstock och lekt Robinson
  med Fredag och Tisdag. De hade landstigit på en af holmarna och Iifnärt
  sig med jakt och fiske. Deras jaktredskap var en pilbåge, med den hade
  Gösta fällt en gräsand, och han såg ut som ett litet vilddjur, då han
  infångades.
  
  Tio år gammal kom han till Tibbles femklassiga läroverk, men bodde
  alltjämt hemma på Ryd, åkte hvar morgon med mjölkvagnen in till staden
  och återvände om eftermiddagarna till fots; det var blott en half timmes
  väg, om han följde gångstigen öfver åsen. När snön låg högt i skogarna,
  och när regn gjort vägarna ofarbara, fick han rida både fram och
  tillbaka.
  
  Han var den främste i hvarje upptåg och den nedersta i hvarje klass, men
  räddade sig alltid i sista stund upp i den nästa. Så genomgick han
  läroverket, jämnt efter ryggen och kom till gymnasiet i residensstaden.
  Där inackorderades han hos en lärare och sattes under sträng uppsikt,
  men vann icke dess mindre en sorglig ryktbarhet för sitt lefverne. Ofta
  var det tal om, att han skulle relegeras, fast han lyckades slingra sig
  undan. Mot allas förmodan blef han student, sökte sig sedan, med moderns
  samtycke, in vid ett husarregemente, kom till krigsskolan och utnämndes
  till kornett samtidigt med det han blef myndig.
  
  Redan under sin skoltid hade han gjort skulder, som modern fått betala;
  därvid hade det växlats många hårda ord mellan mor och son, då han
  tillbringade sina ferier i hemmet. Nu bosatte han sig i garnisonsstaden
  och utkräfde, trots moderns föreställningar, hela sitt fädernearf,
  hvarigenom han tvang henne att skuldsätta gården till mer än hälften af
  dess värde.
  
  Gösta Finne kom sedan sällan till Ryd, men tid efter annan nådde rykten
  dit om hans vilda upptåg. Än var det ett galant äfventyr, än en
  offentlig skandal, hvari han spelat hufvudrollen. Kamraterna kallade
  honom »Galna Finne», men han var mycket populär vid regementet, ehuru
  han drog stora växlar på sina förmäns långmodighet. Efter fem års
  tjänstgöring avancerade han till löjtnant; men strax därefter förgick
  han sig mot sin chef på ett sätt, som skulle ha ådragit honom afsked, om
  han icke valt att frivilligt lämna både sitt regemente och sitt land.
  
  Han reste icke ensam. Hans sista streck var att enlevera en magyarisk
  sångerska, som under den månad, hon gasterat på teatern, förvridit
  hufvudet på alla garnisonens officerare. Lissnyai Etelka var hennes namn
  och hon skall ha varit en exotisk skönhet med eldiga, mörka ögon och
  svart silke till hår.
  
  Gösta Finne gick i landsflykt utan att taga afsked från sin mor, och
  under sju år hade hon ingen underrättelse från honom själf, men af
  tidningarna såg hon att en främmande officer med namnet Finne blifvit
  sårad i slaget vid Szàsz-Sebes, och hon förstod att det måste ha varit
  han, som kämpat i magyarernas led. Så slöt sig åter mörkret omkring hans
  öden, och hon visste icke, om han lefde eller om han var död.
  
  Men en afton i november 1853 kom den förlorade sonen åter till sin
  fädernegård, med gästgifvareskjuts från Tibble, i ösande regn; och vid
  sidan om sig i vagnssätet hade han ett litet genomvått bylte, som
  sedermera befanns innehålla en femårig flicka.
  
  Fru Finne, som hört vagnsbullret, kom själf stigande utför trappan till
  andra våningen för att se efter, hvem det kunde vara som kommit till
  gården i detta Herrans väder. Då hon varseblef sin son, som stod i
  förstugan, drypande våt, med blottadt hufvud, stannade hon plötsligt,
  och öfver hennes bleka ansikte flög en skiftning af öfverspänd känsla,
  af glädje eller af sorg, det var icke godt att säga hvilketdera, ty
  glädjens och sorgens yttersta gränser gå i ett som himmel och haf vid
  horisonten.
  
  Hon sade ingenting; men med sin hand strök hon öfver hjärtetrakten, som
  om hon känt slitningar där inne, och hon såg på honom med en blick, som
  var mönstrande men icke hård. Hans drag voro härjade, de blå ögonen
  tindrade icke af hälsa och lefnadsmod, som förr, och det guldgula håret
  satt nu blott som en blek halmkrans från tinning till tinning; hela
  hjässan var kal. Och det fanns icke längre någon nerv i hans hållning;
  Gösta Finne kom som en bruten man hem från sin ungdoms Odysseia.
  
  Där flög en stämning af bitterhet genom hennes själ. Ringa glädje hade
  hon haft af sitt lifs arbete. Hon hade velat uppfostra sin son till en
  dugande man; och där stod han nu som en tiggare framför henne. Hon hade
  velat lämna honom en blomstrande egendom i arf; och hon hade i stället
  sett den förfalla, sjunka djupare och djupare i skuld, sedan han ryckt
  den ekonomiska bärkraften ur hennes händer.
  
  Han måtte ha haft någon förnimmelse af, i hvad riktning hennes tankar
  gingo, ty han lyfte plötsligt sina ögon och mötte hennes blick. Så
  nickade han vemodigt, han såg väl, att hon lidit. Hon liknade en
  människa, för hvilken allt slagit fel, men som ännu bär sitt hufvud
  högt. Mager och lång var hon, kantig i linjerna, men rak i ryggen.
  Kanonlockarna hade hvitnat framför öronen, ansiktets pergament hade fått
  många nya rynkor, och den karaktärsfullt böjda näsan hade blifvit
  skarpare i eggen, men de kloka ögonen voro lika klara och draget omkring
  munnen lika viljestarkt som förr.
  
  Han stod och vred sin mössa mellan händerna, tystnaden började förefalla
  honom ohygglig. Då kom han att tänka på sin flicka. Han vecklade henne
  ut ur det våta svepet, lyfte henne upp och lade henne i sin mors famn.
  
  -- Detta är Elsa, sade han. -- Etelka är död.
  
  Den gamla förändrade icke en min, och barnet låg som ett vedträ i hennes
  armar. Det var en liten tattareunge med stripigt hår och läderbrun hy.
  
  -- Välkomna! sade hennes nåd ändtligen och räckte sin son handen, som
  han kysste. Så vände hon sig om och bar den lilla upp till sitt eget
  sofrum. Innan hon den natten gick till sängs, stod hon länge och såg på
  det sofvande barnet, med en känsla som om hon för andra gången blifvit
  mor, åter fått någonting att lefva och lida.
  
  
  
  
  III.
  
  
  Fru Finne åtog sig själf att undervisa sin sondotter. Det var som att
  börja sin skolgång på nytt vid sextioett års ålder. Det var att leta
  fram de gamla läroböckerna och att läsa de gamla läxorna, som hon först
  läst för egen del i sin barndom och sedan med sin son. Därvid hägrade de
  flydda tiderna ofta fram i hennes minne, och hon tänkte med vemod på
  alla förhoppningar som hon då knutit först till sin egen, sedan till sin
  sons framtid. Hur de alla gäckats! Och hvad hela hennes lif tedde sig
  meningslöst, glädjefattigt och förfeladt, när hon såg tillbaka.
  
  I ungdomen hade hon, som andra, gjort upp räkningen utan värden, med
  öfverspända fordringar, på hvilka hon ideligen måst slå af. Hon hade
  svärmat ut i månsken och fått trefva sig hem i mörker, hon hade älskat
  och sett sin känsla försmådd. Hon hade fått själfva minnet besudladt,
  efter det hon sökt ro för hjärta och sinne i ett giftermål utan
  illusioner. Hon hade dock hoppats att bli maka åt en hederlig man, mor
  åt ett barn, som hon skulle uppfostra till en duglig människa; men hon
  hade blifvit besviken på allt.
  
  Eller var det så, att hon bedragit sig själf? Att hon misslyckats, både
  som maka och som mor därför, att hon icke varit sin heliga uppgift
  vuxen?
  
  Gud visste, hur det förhöll sig därmed. Men om hon felat, hade hon också
  fått dyrt betala del.
  
  Sitt lifs skolgång kunde hon tyvärr icke börja på nytt; men dess
  starkare kände hon behofvet att lämna sina erfarenheter i arf åt ett
  lefvande väsen, och Försynen hade nog haft sin mening med att sända
  henne detta barn, som dagligen blef henne mera kärt.
  
  Under den hårda ytan, djupast inne i hennes frusna väsen, hade det
  alltid funnits en grundfond af bunden värme, som nog kunnat frigöras, om
  det fallit en smula solsken på hennes väg. Så som hennes lif gestaltat
  sig, hade den fått ligga som ett obrukadt kapital. Hon visste nu
  hvarför. Det kom sig af hennes själfviskhet, för hennes hjärtas girighet.
  I främsta rummet hade hon alltid tänkt på sin egen lycka, alltid fordrat,
  innan hon gaf. Hon hade längtat efter, att en annans kärlek skulle öppna
  hennes hjärta och tillgodogöra sig dess skatter, men icke förstått att
  älska en sådan känsla fram. Därför hade hon misslyckats både som maka
  och mor.
  
  Då nu lifvet för tredje gången ställt henne inför en uppgift af djupaste
  innebörd, föresatte hon sig att taga lärdom af det förflutna, att
  framför allt ingenting begära för egen del af detta barn, som hon skulle
  vara i mors ställe. Hon skulle icke klema med henne för att vinna hennes
  kärlek, icke uppfostra henne till balsamin åt sitt gamla ömhetshungriga
  hjärta, utan till en människa, som bättre än hon själf skulle förstå,
  att se sig lifvets glädje till godo och foga sig i eller böja sig för
  dess villkor.
  
  I detta syfte sökte hon först och sist bekämpa Elsas medfödda
  själfviskhet, kufva hennes egensinne och tukta hennes stolthet, men
  också vingklippa hennes alltför lifliga fantasi, ty i den mänskliga
  inbillningens öfverspända kraf på lycka såg den gamla just grundorsaken
  till mänsklighetens olycka.
  
  Så vände sig hennes uppfostringsprinciper på alla håll mot barnets
  djupaste böjelser och starkaste instinkter, och undervisningen präglades
  alltifrån början af ett sollöst allvar, som verkade nästan förlamande på
  Elsas förståndsverksamhet. Eljes hade hon lätt för att fatta, och med
  vänlighet och beröm kunde hon eggas till stora ansträngningar, men den
  metoden kom sällan till bruk. Af klander och hårdhet blef hon däremot
  alltid trotsig till sinnet.
  
  Hon bodde i förmaket, näst intill farmors sofrum, men trifdes icke i den
  improviserade barnkammaren, där hon alltid stod under uppsikt af farmors
  allvarliga blick; sa ofta det fanns någon möjlighet att undkomma den,
  smög hon sig ned till bottenvåningen, till pappa. Honom älskade hon, hos
  honom trifdes hon; han lappade hennes leksaker, när de gått sönder, och
  hennes fantasis vingar, som farmor klippt.
  
  Pappa hade just ingenting annat att taga sig till. Han hade installerat
  sig i två rum, af hvilka det yttre kallades kontoret, och ville gärna
  gälla för gårdens förvaltare, men i själfva verket förvaltade han
  ingenting annat än sitt tobaksskrin. Han talade nog ofta om att söka sig
  en annan plats, men det stannade vid orden. År efter år blef han
  sittande som drönare på sin mors gård utan att uträtta någonting. Han
  läste romaner och rökte dagen i ända, företog sin reglementeradc
  promenadridt före middagen och drack hvar kväll sin reglementerade
  toddy, som blef mörkare år från år.
  
  På promenadridten medtog han alltid sin dotter, först på sadelknappen,
  senare på en särskild liten häst, som Elsa kallade sin; och det var
  hennes största glädje och stolthet att få skumpa öfver stock och sten
  vid den gamle husarens sida. Han var ännu alltjämt en oförvägen ryttare,
  och det bar af i sporrsträck genom skog och mark, vintertid också öfver
  sjön mellan de infrusna holmarna, och Elsa satt kavat i sadeln, och
  blodet sjöng i hennes ådror, och håret fladdrade och ögonen tindrade och
  tankarna gingo vida.
  
  Om vinteraftnarna smög hon sig också alltid ner för att sitta med pappa
  framför brasan i skymningen. Då kunde det hända, att han berättade för
  henne sagor så sorgliga, att tårarna runno utför hennes kinder; men när
  han icke var i lynne att berätta, stirrade Elsa in i glöden, där
  fantastiska byggnader och människor och djur togo gestalt för hennes
  inbillning. Då diktade hon själf sagor, men dem vågade hon icke berätta.
  
  Och åren gingo, och farmor förstod att hon icke längre var sin uppgift
  som lärarinna vuxen; och så blef det bestämdt, att Elsa skulle få en
  lärare.
  
  Därtill antogs en gammal student med små löneanspråk, magister Lindblom,
  som i sin ungdom studerat till präst och läst så ifrigt, att han blef yr
  i hufvudet och icke längre trodde på Gud, hvarpå han förfallit. Senast
  hade han förgäfves sökt sin utkomst som privatlärare i Tibble.
  
  
  
  
  IV.
  
  
  Elsa stod vid fönstret i skolsalen och speglade sig i rutan, bakom
  hvilken vintermorgonens grådis låg som kvicksilfver, så att glaset
  återgaf hennes omorgnade lilla fysionomi.
  
  Julferierna voro tilländalupna, sent i går kväll hade magistern åter
  kommit till Ryd, och Elsa var glad att få honom tillbaka, det hade varit
  tomt efter honom under helgen. Hon längtade efter att få börja läsa igen
  för magistern, han visste så förfärligt mycket och talade som om allting
  vore sagor, och sagor var det roligaste hon visste.
  
  Hvad det var lätt att lära på det viset! Historien, som var så svår att
  plöja för farmor, blef i magisterns mun en sammanhängande följd af
  märkliga och äfventyrliga tilldragelser från forna tider. Och naturlära
  var ingenting annat än lustiga beskrifningar på och anmärkningar om allt
  hvad hon dagligdags hade för ögonen: snön på marken, mossan på stenarna,
  djuren i ladugården och i skogen, flugorna, som surrade om i luften,
  blommorna på marken. Det var ingen konst att komma ihåg det.
  
  Hon längtade alltid efter att lektionen skulle börja; men i dag var hon
  särskildt i spänning -- hon undrade hvad magistern skulle tycka om
  hennes nya kläder, som hon fått till julklapp af pappa. Hon mönstrade
  sig själf och nickade: så fin hade hon aldrig varit i hela sitt lif. Hon
  var klädd i en pälsbrämad blå jacka med svarta snören, som husarerna,
  och hon hade röda stöflar, sådana som bondkvinnorna ha i Ungarn.
  
  Ändtligen öppnades dörren till det inre rummet, och Elsa neg, med
  strålande ansikte. In steg magistern, lång och mager i sin gråa
  nattrock, med ett frånvarande uttryck i ögonen, lik en utsvulten björn,
  som tumlar yrvaken ur sitt ide. Han nickade och satte sig vid bordet och
  strök sina våta mustascher och sitt vattenkammade hår. Den stora näsan
  med sin hängande tipp gaf hans ansikte ett missnöjdt uttryck, och Elsa
  fick tårar i ögonen öfver att han ingenting sagt om hennes dräkt.
  
  Han bläddrade tankspridt i läxboken och grymtade:
  
  -- Ja, hvar slutade vi nu? Jaså. Joho. Här var det. Ja vi skulle alltså
  ha litet reda på, hvad myror äro för slags passagerare och hvad som
  annars kan vara af intresse att veta om dem.
  
  Elsa hade redan glömt sin missräkning. Hennes mörka ögon lyste af
  förväntansfull vetgirighet.
  
  -- Du vet hur en myra ser ut, du har trampat ihjäl många sådana små
  steklar på vägar och stigar, du har sett deras stackar i skogarna. De
  stackarna äro hvad vi människor kalla samhällen. Du minns, att
  människorna äro af olika ras, och att rasen i vår lärobok bestämmes af
  skinnets färg. Den sitter nog eljes djupare, men vill man använda samma
  indelningsgrund för myrorna, så finns det också bland dem både negrer
  och rödskinn och hvita. I alla samhällen finns det bättre och sämre
  folk. De bättre myrorna ha vingar, men det sämre myrfolket har
  ingenting. Utan deras arbete skulle det bättre myrfolket icke kunna
  lefva, men lika fullt förakta herrarna och damerna de vinglösa
  arbetarna, som hvarken äro herrar eller damer, bara kloka små steklar.
  Bland dem finnes det både ingenjörer och byggmästare och uppfostrare för
  barnen. Det finns också knektar; myrorna föra nämligen krig, liksom
  människorna. De göra eröfringståg och taga fångar af andra raser och
  puppor, och krigsfångarna bli slafvar hos det främmande folket.
  Slafvarna få uträtta alla de lägsta sysslorna i stacken, de få bland
  annat sköta om kreaturen. Myrorna hålla sig nämligen också med husdjur.
  Liksom vi människor ha kor, som få gå på bete och som vi mjölka, så ha
  myrorna bladlöss, som beta i det gröna och låta mjölka sig på söt saft.
  Myrorna ha också andra husdjur, små skalbaggar, motsvarande våra hästar
  och får och höns. Förmodligen drifva myrorna landtbruk liksom
  människorna, men det veta vi icke mycket om, vi ha icke studerat deras
  samhällsinrättning tillräckligt, och vi kunna väl icke heller sätta oss
  riktigt in i deras världsåskådning. Vi kunna ju icke ens skilja den ena
  myran från den andra. Nå. Om vi tänka oss ett väsen, så mycket större
  och fullkomligare än människorna, som människorna äro större och
  fullkomligare än myrorna, så skulle detta väsen troligen ha lika svårt
  att uppfatta någon olikhet mellan dig och mig. Vi skulle vara som två
  myror för en sådan blick, som ser världarna kretsa om hvarandra i
  oändligheten. Om ett sådant väsen finns, ja, det vet jag icke. Men jag
  vågar icke förneka det, fast jag icke kan fatta det. En myra kan icke
  fatta, att ett väsen sådant som människan existerar, myrans blick når
  nämligen icke så långt som din näsa räcker, hon ser ingenting af hvad du
  ser. För henne är en småsten ett berg och ett gräs är som ett träd,
  hvars topp försvinner i det blå. Hon har ingen föreställning om hvad en
  människa kan se med sitt öga -- skogar och berg, haf och himmel -- --
  ja, en myra kan öfver hufvud taget icke tänka sig ett väsen sådant som
  människan -- -- och de klokaste och kvickaste myror förneka bestämdt
  människans existens -- --
  
  Så talade magistern från ämne till ämne. Elsa förstod icke alltid, hvad
  han menade, men hvad han sade fängslade alltid hennes intresse, och
  timmarna flögo till middagen. Då satt farmor, allvarlig och sträng, vid
  bordsändan, och pappa och magistern blefvo så förändrade i hennes
  närvaro, de blefvo så uppmärksamma och tystlåtna som barn och talade om
  ting, som icke intresserade dem, och sade aldrig riktigt hvad de tänkte.
  De tänkte nog, att det var tråkigt, när man måste sitta så där
  högtidligt uppspetad på en stol, rak i ryggen som farmor själf och äta
  vackert och vara snäll gosse. Elsa förstod det mycket väl, men när
  middagen var öfver, hade de båda gamla gossarna sin frihet, medan hon
  fick vara hela eftermiddagen hos farmor och läsa läxor i kristendom och
  språk och höra förmaningar, så långa som långkatekesen.
  
  Likväl tog eftermiddagen också slut och kvällen kom, och Elsa smög sig
  ned i pappas rum. Där ringlade tobaksmoln öfver talgljusens glåmiga
  lågor, och toddybrickan stod på det lilla bordet framför utdragssoffan,
  där pappa satt med sin pipa i ena hörnet och magistern med sin pipa i
  gungstolen på andra sidan om bordet.
  
  Oftast kom hon midt i en dispyt, och båda de gamla gossarna voro mycket
  högröstade och röda i kinderna. Men när hon kröp upp i pappas knä, slöts
  fred; i väsentligheterna voro de ense, fast de kunde ha olika meningar
  om enskildheterna, när det gällde att afgöra världens öden.
  
  När löjtnant Finne fick blodet åt hufvudet, glömde han alltid det
  närvarande, glömde i synnerhet, att han åt nådebröd och drack nådetoddy
  på sin mors skuldsatta gård. Då erinrade han sig helst de tider, då han
  stått världshändelserna nära och -- om lyckan varit god -- kunde ha
  gifvit dem ett annat förlopp. Det var anno 48, då Elsa föddes och
  revolutionen på flammande vingar flög öfver Europa, och då friheten
  skulle ha segrat öfver tyranniet åtminstone i Ungarn, om de ledande
  männen hade velat lyssna till Gösta Finnes råd. I upprymdt lynne
  betraktade han sig själf som en man med en hart när genial intuition och
  trodde sig på fullt allvar ha förutsett både hvad som händt och hvad som
  möjligen kunnat ske. »Jag sade dem detta» och »jag rådde dem till det».
  Men vederbörande hade icke velat lyssna till hans ord.
  
  Vandrings- och kärleksåren, hela hans ungdom steg fram för hans
  inbillning, och han målade i stora drag med färger som nog fått glans af
  hans fantasi, men som dock täckte en bakgrund af upplefda äfventyr. Han
  var med i Wien under oktoberdagarna 1848 och deltog i försvaret af
  Sterngassebarrikaden under den tappre Bem, revolutionsgeneralen och
  frihetshjälten med sagans fläkt öfver sina bragder, sina segrar och
  nederlag, sitt lif och sin död. Gösta Finne var också med »pappa Bem» i
  Transsilvanien, där Bem med 4,000 trasiga och utsvultna bondsoldater
  jagade 30,000 man af den österrikiska armén framför sig, och med hälften
  af samma trasstyrka besegrade en armé på 16,000 man. Det var i slaget
  vid Szàsz-Sebes -- Gösta Finne slet upp sin skjorta och visade ärret
  efter sitt sår.
  
  Och han deklamerade på bruten magyariska dikter af Petöfi, som var hans
  kamrat i striderna och stupade i slaget vid Segesvár.
  
  Det klingade likt den vackraste och vemodigaste musik, det främmande
  språket, det väckte hos Elsa ett dunkelt minne om en sjungande
  kvinnoröst och ett par strålande ögon, men det var så länge sedan, så
  länge sedan, för Elsa var så liten, när mamma dog, och hade aldrig lärt
  sig förstå hennes språk.
  
  Barnets ögon hade så småningom fått en allt stelare blick, Elsa kämpade
  med sömnen, och allt som oftast lade hon, öfvervunnen, sitt hufvud till
  ro mot faderns axel.
  
  Då dämpade de gamla gossarna instinktivt sina röster och modererade sina
  uttryck, som om själfva farmor varit i rummet. De lyfte sina glas och
  klingade tyst och höllo sig så stilla som råttor. De hviskade mildt och
  blidt, för att icke störa barnets ro, medan de hängde tyranner utan nåd
  och barmhärtighet.
  
  Därvid hände det sig att Gösta Finnes pipa gick ut. Den oförvägne
  husaren kastade då en villrådig blick först mot tobaksskrinet borta vid
  fönstret, sedan på sin dotter, som glidit ned och hvilade i hans sköte,
  med hufvudet mot hans bröst.
  
  Den röde republikanen på andra sidan om toddybrickan reste sig sakta och
  tassade som en katt öfver golfvet. Sanden gnisslade under hans stora
  fötter, och det var stor ängslan, att den lilla skulle vakna. Fadern
  vågade knappast andas. Ändtligen kom magistern tillbaka och stoppade
  behändigt löjtnantens pipa, fick eld med en fidibus och ställde
  tobaksskrinet på soffan. Så skrufvade han sig, triumferande, tillbaka
  till sin plats.
  
  Den lilla sof tungt och drömde; men plötsligt slog hon ut med handen, så
  att tobaksskrinet föll till golfvet med en skräll, och hon själf for upp
  med förvildade ögon:
  
  -- Jag sof icke! mumlade hon, het i kinderna af blygsel. Fadern och
  magistern brusto i skratt.
  
  -- Jag säger ju, att jag icke sof! upprepade hon förtrytsamt. Ännu då
  hon, halfsofvande, blef buren till sängs, protesterade hon mot faktum
  och fordrade att bli trodd på sitt ord.
  
  
  
  
  V.
  
  
  Indianhöfdingen »Den smygande katten» stod med sitt kastspjut i handen
  och kisade upp mot himmeln, där vårmolnen jagade hvarandra. Nyss hade en
  skur fallit, gruset på gården var vått, och »Den smygande kattens» röda
  stöflar hade fläckar som om höfdingen vadat i blod. Den korta gröna
  kjolen var också både trasig och fläckig, och håret hängde i svarta
  stripor omkring det bruna ansiktet med de mörka, forskande ögonen.
  Indianhöfdingen undrade just på vädret, om det verkligen skulle klarna.
  Solen glittrade mellan molnen, och de blå sjöarna i himmelens
  berglandskap vidgades mer och mer.
  
  Dufvor kuttrade på frontispisen öfver det gamla tornuret, som stannat
  klockan 12 en gång för mycket länge sedan, och rök steg från skorstenen
  på gårdens brutna tegeltak. Också från det öppna fönstret till kontoret
  bolmade rök ut, och där inne satt pappa gungande fram och åter i ett
  moln, med sitt skalliga hufvud framför tidningen, som han höll utbredd
  mot ljuset. Hans långa, ljusa mustascher släpade mot pälsrockens pösande
  husarsnören, han lekte magyar och husar i freden på landsbygden och bar
  sin pälsfodrade dolman både vinter och sommar.
  
  Lifvet var alltid sig likt här hemma på gården, antingen det nu var
  vinter eller sommar, och präriens vilda höfding längtade efter något
  annat än det enahanda, som alltid var. »Den smygande katten» var bara en
  liten flicka, som hette Elsa och kände sig som en fågelunge i bur, när
  vingarna börjat växa. Det ryckte i bröstets muskler, och hjärtat bultade
  inifrån: Jag vill ut! ut! ut! ut!
  
  Hon såg sig omkring. Här var trångt. Bakom herregården sträckte sig
  trädgården i terrasser ned mot sjön, där de skogbevuxna holmarna
  trängdes. Sjön var bara sund. Granarna stod ännu i vinterdvala, men alla
  björkar hade fått slöjor öfver sitt okammade bruna hår och liknade
  vårbrudar med ljusgröna kronor. Två starar hvisslade en duett i den
  stora linden, som skuggade öfver ena flygeln.
  
  Därinne satt nu magistern i sitt rum bakom skolsalen och hängde näsan
  öfver sina böcker. Elsas ögon fingo ett svärmiskt uttryck då hon tänkte
  på sin lärare. Alltid läste han, därför kunde han allting, men därför
  var han också ett blekansikte, och hvad hade han för glädje af allt sitt
  vetande! Han hade icke större lön, än hvad som gick åt till tobak, och
  intet annat nöje än att dricka toddy hvar kväll, liksom pappa. Men pappa
  hade haft många äfventyr, när han var ung, och det hade väl också
  magistern.
  
  Hon vände sig om mot den andra flygeln och fick plötsligt ett spändt
  uttryck: ur brygghuset kom farmors svarta katt glidande på mjuka ben,
  med en hvit kyckling under mustascherna. Kycklingen hängde hopplöst med
  hufvudet och slöt sitt ena öga.
  
  -- Din svarta satan!
  
  »Den smygande katten» störtade fram och kastade sitt spjut mot den
  svarta katten, som i förskräckelsen släppte sitt byte och skuttade bort.
  Kycklingen stod hufvudyr kvar på gården och vände sig i krets om sin
  egen stjärt.
  
  -- Elsa! Kom upp!
  
  Det var farmor som kallade från sitt fönster i öfra våningen med sin
  bistraste röst, och Elsa kände det som om »Den smygande kattens» ben
  domnat under henne, medan hon med hängande hufvud som kycklingen
  snubblade uppför trapporna. Farmor väntade redan i dörren till
  kabinettet och skakade sitt hufvud. Kanonlockarna ringde som
  stormklockor framför hennes öron.
  
  -- Barn, barn! -- sade farmor i olycksbådande ton -- aldrig finner du på
  annat än spektakel! Hvarför slog du katten?
  
  -- Jag slog honom icke! svarade Elsa trotsigt.
  
  -- Ljuger du också? Jag såg ju själf att du kastade käppen efter katten!
  
  -- Jag kastade mitt spjut efter katten, men katten hade tagit en
  kyckling, som han ville äta upp.
  
  -- Jaså. Men du svor också! Och du vet, det är synd att nämna den ondes
  namn.
  
  -- Men katten _var_ den onde, och han ville ju mörda!
  
  Det hjälpte icke att argumentera, det slutade med mycket bannor och en
  liten släng af riset. Ris var ett skymfligt straff för en tolf års
  flicka, det kränkte Elsas själfkänsla och sårade hennes stolthet.
  
  Het i hyn efter basningen tumlade hon utför trapporna, öfver gården, ut
  genom grindarna, genom allén framåt vägen, öfver diket och in i skogen.
  Hon måste vara ensam, kunde icke se någon människa i ansiktet efter
  detta, så stor var skammen och oförrätten, som hon lidit. Hon hade fått
  straff för det hon försvarat den stackars hvita kycklingen mot den
  svarta stygga katten -- »satan! satan!» upprepade hon på trots -- pappa
  skulle ha berömt henne för det! Men farmor var elak och dum och
  orättvis. Hennes blod sjöd af hat till den gamla kvinnan, som slagit
  henne, och förvirrade idéer flögo genom hennes hufvud, medan hon sprang
  utan att veta, hvart fötterna förde henne. Hon skulle sätta eld på
  gården! I inbillningen såg hon redan lågorna slå högt mot skyn och
  farmor kväfvas af röken. Men pappa -- pappa? Och magistern? Hon
  tvärstannade, tog sig till hufvudet och drog sedan en suck af lättnad.
  Det var ju bara en inbillning.
  
  Hon såg sig omkring för att komma underfund med, hvar hon befann sig,
  och fortsatte sedan, lugnare, uppåt åsen längs med en stig, som
  slingrade sig mellan hvita björkstammar in i mörka furuskogen.
  
  Högt uppe på krönet stod slottet »Elsebo». byggt af en jätte i
  forntiden. Sedan dess hade ingen mänsklig fot utom hennes egen trampat
  marken däromkring. Visst hade hon ofta tänkt på, att taga pappa och
  magistern med sig dit och visa dem alla slottets skatter, men hon
  fruktade att sedan icke få vara ostörd. Nu visste ingen hvar hon fanns,
  och ingen kunde finna vägen dit, för det fanns ingen väg, och slottet
  såg bara ut som två stora stenar med ett krypin emellan, så där var hon
  alldeles i fred.
  
  Hunnen dit upp, stannade hon flämtande efter den ansträngande
  bergvandringen. Här uppe andades hon friare, där nere i dalen låg det
  alltid som en beklämning öfver henne.
  
  Hon var född i en liten by på pusztan, och fast hon icke hade något
  klart minne däraf, slumrade dock ständigt inom henne en dunkel längtan
  efter slättens oändliga vidder och gränslösa himmel. Där nere i dalen
  var himmeln afskuren på alla håll af berg och taggad af granarna högst
  uppe på den närmsta åsen. Häruppifrån såg hon Ryd som ett dockhus med
  flyglar och uthuslängor vid en spegelglasdamm med hundra små leksaksöar;
  och vände hon sig åt andra hållet, västerut, såg hon djupt under sig
  bortom skogen själfva den tindrande blå oändligheten, hafvet, som blef
  ett med himmeln ytterst ute. Ditåt vette alla fönster i Elsebo slott.
  
  Som en drottning stiger hon in i sin borg och mottages af tusen tjänande
  andar, som sätta guldkronan på hennes hufvud och lägga socker i hennes
  mun och bära henne i guldstol till en balkong, klädd med purpursammet,
  där hon tager plats. -- Hon lade sig nämligen på magen mellan de två
  stenblocken, skrufvade sig som en fågel för att få det bekvämt i redet,
  stödde armbågarna mot den mjuka mossan och lät ansiktet sjunka i
  händerna som i en klyka. Så fördjupade hon sig med blicken i den
  sjunkande solen, tills svarta fläckar dansade för hennes ögon, och hon
  blef yr och kände en gråtande längtan att följa det flyende ljuset,
  lefva i en evig sommars aldrig bleknande dag.
  
  Åh, vingar, vingar! Hon sträckte ut armarna, som om hon väntat, att
  luften skulle bära henne. Hur månde det vara där bortom det blå? Finns
  där skogar och sjöar och berg, som här, och små gårdar med gamla elaka
  farmödrar i? Hvar lefva hjältarna, som fyllt jorden med sina bragder?
  Hvar fanns allt vackert, som leker i drottning Elsas drömmar? Ack,
  guldkronan på hennes hår är en gammal skålla och hennes slott en lya
  utan tak!
  
  Det pinglade i luften, det var vällingklockan från Ryd; och nu klang det
  doft och högtidligt, det var helgmålsringningen från Tibble. Nu brunno
  visst alla fönster i kyrkan djupt under skogen, fast hon ingenting kunde
  se. Det var mycket som fanns, fast man icke kunde se det och mycket som
  såg annorlunda ut, än det var. Där såg det nu ut som om solen gick ned,
  men det var icke sant. Det var bara jorden som vände sig bort från
  ljuset. En snabb häst, som sprang västerut öfver haf och land, skulle
  aldrig hinnas af natten. Den skulle komma tillbaka i morgon, österifrån,
  frustande i soluppgången. Men den som var liten och rädd fick skynda sig
  hem nu, för det var redan mörkt under granarna, och Den Onde lurade
  öfverallt.
  
  Elsa kände kalla kårar öfver ryggen och gaf sig till att springa utför
  sluttningen. Hon tyckte sig höra tassande ljud och tänkte på, att hon
  nyss velat tända eld på gården och bränna farmor. Då och då vände hon
  sig i flykten och såg sig tillbaka; och hvar gång det riktigt knastrade
  eller flaxade till i skogen, stannade hon, till trots för sin ångest,
  och lyssnade uppmärksamt för att utröna, hvarifrån ljudet kom.
  
  Hunnen till allén, som ledde fram till grindarna, blef hon helt trygg
  och saktade sina steg. Det lyste från farmors fönster, och nere på
  gården såg hon en stor skugga som af en häxa med lång näsa aftecknad på
  den ljusa gardinen. Minnet om den orätt, hon lidit, flammade upp inom
  henne, och då hon plötsligt upptäckte två gröna eldkulor, som lyste
  skadegladt i vagnslidrets djupa mörker, greps hon af ett rasande begär
  att hämnas. Sitt spjut hade hon kastat, men lasson satt ännu knuten
  kring hennes midja, och hon var skicklig i konsten att bruka den. Hon
  lösgjorde den sakta, måttade efter de två gröntindrande ögonen och lät
  snaran hvina ut. Eldkloten beskrefvo en båge i luften, det fräste och
  spottade ur mörkret, och när hon drog åt, kände hon, att satan var fast.
  Utan att se sig om, störtade hon ned mot sjön, släpande sitt offer efter
  sig, band en sten i andra ändan af strecket och kastade alltsammans i
  vattnet från båtbryggan, där det var djupast.
  
  Plums! lät det, och Augusts svarta kropp dök i djupet men kom strax upp
  till ytan igen. Lasson var för lång, stenen låg på botten, och August
  simmade mot stranden, men rycktes ideligen tillbaka af sitt tjuder.
  Halfstrypt, rosslande som i dödens käftar, sökte han med framtassarna
  lösgöra snaran från halsen.
  
  Elsa stod framåtlutad öfver broräcket och stirrade ned i skymningen
  öfver vattnet, följde darrande af spänning djurets förtviflade
  ansträngningar. Hat kände hon icke längre, än mindre medlidande, blott
  ett feberaktigt intresse för utgången af denna kamp mellan lif och död.
  
  Med några spasmodiska ryckningar lyckades August befria sitt hufvud och
  komma i land, så utmattad af ansträngningen, att han föll ihop som en
  trasa på stenarna. Då reste sig hatet åter inom den lilla vildinnan, och
  hon kastade sig öfver sitt offer och slog dess hufvud mot marken gång på
  gång; tills hon plötsligt greps af en isande skräck och störtade upp mot
  gården som om hon jagats af gastar.
  
  -- Herre Jesus! Hvad har händt? frågade hushållerskan, då barnet kom
  farande in i köket med vettskrämda ögon.
  
  Elsa kastade sig rakt i famnen på mamsell Andersson och kramade henne så
  hårdt, att den gamla jungfruns hjärta fylldes af glädje. Hon återgäldade
  vänligheten med många lugnande smekningar, och Elsa fick sin kvällsvard
  och kom till sängs och somnade. Men farmor hörde henne hela natten kasta
  sig oroligt och tala högt och skära tänder i sömnen.
  
  Hon vaknade tidigt: tanken på den ohyggliga gärning, hon begått, grep
  henne plötsligt med en förnimmelse som om håret styfnat på hennes
  hufvudsvål. Hennes rättfärdighetsinstinkt, som ännu icke hade blifvit
  begränsad af moralbudens bokstaf, anklagade henne för mord. Hon var lika
  fullt en mörderska, om August var död, som om hon slagit ihjäl mamsell
  Andersson, hvilket kanske lika väl kunde ha händt! Hon måste ha visshet,
  hon for i kläderna och smög sig ut, rysande i känslan af, att hon kanske
  snart skulle stå ansikte mot ansikte med sitt offer.
  
  
  Rimfrosten glittrade som silfver i gräset öfver sluttningen mot
  stranden, men August var borta.
  
  Hela dagen smög hon omkring med skygg blick och strupen sammansnörd af
  samvetsångest och själskval, och i skymningen skrek hon till vid det hon
  varseblef ett fyrbent spökelse, som kröp fram ur vagnslidret och släpade
  sig tungt öfver gården mot köket. I nästa stund förstod hon väl, att
  kattvålnaden var August i egen person, men kunde dock icke uthärda att
  se honom utan vände sig bort.
  
  Flera veckor gick hon sedan ur vägen för honom med ett slags skygg
  respekt. Han var för henne ett förkroppsligande af samvetsagget, och hon
  vågade icke möta hans gulgröna ögons hatfullt tindrande blick.
  
  Men en eftermiddag i juni, då hon lekte Kolumbus på ängarna närmast
  stranden, hörde hon plötsligt häftigt skall, och ett tu tre kom August
  flygande öfver en gärdesgård. Efter följde tre främmande hundar. Nu voro
  de alldeles in på honom, nu hade de omringat honom och den främsta högg
  honom i halsen -- -- -- Då störtade Elsa fram och kastade sig i striden,
  blef angripen och omringad af de tre hundarna, men slog vildt omkring
  sig med sitt svärd, fick August i nackskinnet och lyfte honom upp i sina
  armar, fast han fräste och klöste henne så att blodet rann. Hundarna
  förföljde henne, skällande, en bet henne till och med i armen, men hon
  bekymrade sig icke om annat än att rädda August. Hon tryckte honom in
  till sig så hårdt, att hans motspänstiga klor sargade hennes bröst, hon
  strök med sin blödande hand ömt öfver hans hufvud och talade till honom,
  smeksamt lugnande, som till ett barn: -- Så, så-å, kisse lilla!
  
  Magistern, som på afstånd bevittnat uppträdet, skyndade till undsättning
  och jagade hundarna bort. Katten ville hon icke släppa ifrån sig utan
  bar honom ända fram till gården.
  
  Magistern följde henne tigande och betraktade henne från sidan: i sina
  röda stöflar och sin korta kjol med sitt upprörda lilla tattareansikte
  och sina hängande svarta hårstripor liknade hon en liten furie, som gått
  barmhärtighetens ärende.
  
  Underliga barn! tänkte magistern. -- Främmande vildfågel! Skall din
  obändiga natur någonsin finna sig tillrätta i Nordens kalla luftstreck?
  
  
  
  
  VI.
  
  
  Den stora majstången låg på gården, pyntad med girlander af blommor och
  grönt; Elsa hade bundit kransarna högst uppe. Nu restes den af det
  helgdagsklädda gårdsfolket och planterades midt i gräsplanen, medan
  pappa kisade med ögonen för att få den rak, och ideligen kommenderade:
  höger! och vänster!
  
  Under kastanjerna stodo långa bord af ohyflade bräder på bockar, fyllda
  af stora fat med jättesmörgåsar, som dignade under sitt sofvel, och hela
  bunkar med mjölk och kittlar med rykande gröt. Allt folket trängdes
  omkring borden och förplägade sig betänksamt grundligt, så som skick och
  sed var. Men efteråt fingo barnen leka omkring majstången, och den
  roligaste leken var, då löjtnanten ställde upp dem i rad och lät dem
  blunda och gapa och fyllde deras munnar med karameller, så att den som
  gapade värst, fick mest.
  
  -- Just så går det till i lifvet! sade magistern, skrattande. -- Den som
  gapar värst, får mest.
  
  Hennes nåd gick omkring bland folket, tilltalade alla med deras namn,
  hörde vänligt på hvad de hade att säga och intresserade sig för deras
  minsta angelägenheter. Sällan hade Elsa sett farmor så blid.
  
  Men allt var som en dröm i dag, och hon var så glad, att hon skulle
  velat skrika högt. Hon var så glad åt lifvet och världen. Hon njöt af,
  att alla fingo äta god mat och att alla sågo så nöjda ut. Men allra
  lyckligast var hon öfver, att icke behöfva gå och lägga sig klockan
  åtta. Den tiden var redan inne, men ännu stod solen öfver den taggade
  bergåsen i väster, och ännu kvittrade löfsångaren från alla trädgårdens
  buskar och snår.
  
  Eljes blef det så småningom tyst på gården, folket drog sig tillbaka, de
  äldre och barnen till stugorna, de yngre till dansbanan i skogen,
  halfvägs mot Tibble, där blinde Jöns från fattiggården skötte fejlan och
  Peter Fjomp slog takten på en gammal tamburin.
  
  Så dalade dunkelljuset stilla öfver nejden, men natt ville det icke bli,
  och Elsa smög omkring med glänsande ögon, betagen af den underbara
  stämningen, lyssnande till taltrastens sång ur djupa skogen. Allt detta
  var just som en saga, och det omöjligaste blef möjligt i
  midsommaraftonens trolska dager. Elsa trängde sig in mellan pappa och
  magistern, som sutto och rökte på gungbrädet under kastanjerna, och
  hennes blick flög bedjande från den ena till den andra.
  
  -- O, den som finge gå till dansbanan i skogen!
  
  Hon utvecklade förgäfves all sin inställsamhet. De gamla gossarna
  förklarade enstämmigt att de icke ämnade sig till dansbanan. Än mer --
  de förrådde henne utan barmhärtighet åt farmor, som ofördröjligen förde
  henne till sängs. Hon somnade tungt från midsommarnattens skönhet; när
  hon vaknade, stod solen redan högt på himmeln, och fåglarna hade
  kvittrat i många timmar, och många människoöden hade nått sin
  fullbordan.
  
  Magistern syntes icke till på hela dagen, gardinerna voro nedrullade för
  hans fönster, och framåt eftermiddagen kom doktorn från Tibble. Men
  ingen visste rätt, hur det var fatt.
  
  -- Magistern var vid dansbanan i natt -- sade pappa till farmor --
  möjligen har han dansat sig varm och sedan legat i det fuktiga gräset
  och förkylt sig.
  
  Detta gaf Elsa mycket att tänka på. Magistern hade ju sagt, att han icke
  skulle gå till dansbanan. Hvarför hade han narrats? Och hvarför hade
  han, som eljes var så klok och försiktig, lagt sig i så fuktigt gräs,
  att han blifvit sjuk?
  
  Hela huset var upp- och nedvändt under de följande dagarna, doktorn kom
  hvar morgon och kväll, alla sågo ängsliga ut, och Elsa förstod, att
  någonting hemskt måtte vara å färde. Skulle magistern dö? Hon greps af
  en instinktiv fasa. Döden, som hittills blott varit en skräckbild för
  hennes inbillning, kom henne plötsligt nära som en hotande verklighet.
  Om nätterna kunde hon icke sofva af ångest, och om dagarna kunde hon
  icke hålla sig stilla, utan strök omkring flygeln, där det förfärliga
  pågick, med ett uttryck i ögonen som en hundvalp, tassande omkring en
  döende kamrat.
  
  En dag stod mamsell Andersson på trappan med svullna ögon. Pappa kom
  också ut och tog Elsa vid handen och sade:
  
  -- Nu har magistern fått sluta.
  
  Elsa stirrade stelt ut i solskenet och försökte fatta, att magistern nu
  icke längre fanns till. En människa, hvars röst hon hört och hvars blick
  hon mött för några få dagar sedan? Allt vetande, som han ägt, var då
  också dödt, och alla tankar -- -- -- kunde tankar dö?
  
  Farmor sade, att magistern nu var en ängel i himmeln, men det var svårt
  att föreställa sig. Hans yttre personlighet stod ännu så lefvande för
  hennes minne, och steget var för stort mellan den jordiska dansbanan och
  den himmelska saligheten. Elsa visste dessutom, att magistern själf icke
  trott på själens odödlighet och därför icke kunnat bli präst och icke
  fått undervisa henne i religionen.
  
  Hennes hufvud var tomt, och hon gick som i dimma, fast solen brände
  marken under hennes fötter. Hon kände det som om hela hennes varelse
  endast varit ett bristande omhölje kring en saknad, som ständigt växte.
  Långa stunder visste hon icke, hvar hon befann sig, sedan såg hon en
  gångstig under sig och kände svalka, som om hon befunnit sig i skogen.
  Det föll henne in, att hon kanske skulle kunna andas friare däruppe, där
  himmeln var så mycket större och blicken kunde följa solens väg mot det
  ändlösa blå.
  
  Hunnen upp till krönet, stannade hon, och det kändes som om beklämningen
  gaf vika. Hon kastade sig framstupa på mossan mellan stenarna i Elsebo
  slott, och gråten kom, strid som en åskby.
  
  Hon grät länge, och när tårarna tröto jämrade hon sig ännu, tills all
  kraft strömmat ur hennes kropp, och saknaden föll i vanmakt med ett
  kvidande.
  
  En femtonårig pojke kom vandrande framåt stigen från Tibblehållet,
  stannade och lyssnade. Hvad var detta för ett ljud? Han visste, att här
  skulle finnas en räflya uppe på åsen, det hade Nilsson sagt, och han
  visste det nog, han var Tibbles skickligaste jägare.
  
  Pojken tog mössan af sig och smög fram så försiktigt som en indian på
  spår, i riktning mot de två stenarna där borta på krönet. Där stannade
  han och böjde sig fram och såg en flicka, som låg med ansiktet mot
  jorden och gnydde.
  
  Ett så vackert äfventyr hade han aldrig förr upplefvat, och han blef
  stående och höll andan ett par sekunder, som om han velat fånga en fågel
  i bo. Hans kortklippta hår lyste lingult i solen, och hans ögon strålade
  blå af äfventyrsfröjd och medkänsla.
  
  Plötsligt såg hon upp. Hon hade svart hår och röda stöflar, och hennes
  ögon voro som Sorgebarns i sagan. Hon blef icke rädd, hon lyfte sig
  blott på armbågarna, och det flög som elektriska gnistor från hennes
  mörka pupiller.
  
  -- Hvem är du? frågade hon.
  
  -- Jag heter Knut Wadman. Men hvem är du?
  
  -- Jag heter Elsa Finne.
  
  Han hvisslade till, nu förstod han hvem hon var.
  
  -- Hvarför grät du? frågade han sedan, i det han försökte göra sin röst
  deltagande.
  
  -- Magistern är död, svarade hon.
  
  Nu tyckte han redan, att de voro bekanta och uppgaf deltagandet, satte
  mössan på nacken, hoppade öfver stenen, som skilde dem åt, och ställde
  sig bredbent vid hennes sida.
  
  -- Hvad är det att gråta för! sade han käckt. -- Jag skulle vara glad,
  om alla mina magistrar vore döda. Jag har många, ser du, jag går på
  gymnasium!
  
  -- Är gymnasium i Tibble?
  
  -- Nej, då! Gymnasium är i samma stad som landshövdingen, jag är bara
  hemma under ferierna.
  
  -- Hvem är din pappa då? -- hon reste sig upp.
  
  -- Borgmästaren! vet jag!
  
  -- Kan du läsa latin?
  
  -- Om jag kan läsa latin! Knut Wadman fnyste öfverlägset -- kan du?
  
  Elsa nickade:
  
  -- Ja, det kan jag!
  
  -- Det var f -- -- han afslutade icke satsen. -- Kan du deklinera
  _mensa_?
  
  -- Ja, det kan jag.
  
  -- Så bildad är ingen flicka i Tibble! Kan du också conjugera _amo_?
  
  -- Ja, det kan jag.
  
  Han böjde sig framåt, det glittrade i hans ögon, han sträckte fram sin
  hand och strök den smekande öfver Elsas kind.
  
  -- Hvarför gör du så där? Hon ryckte till, och hennes röst darrade som
  om hon frusit.
  
  -- För jag tycker det är synd om dig -- han skrattade bredt och visade
  sina hvita tänder och sin röda gom -- och för resten tycker jag om dig.
  
  I samma nu kände Elsa hans läppar skälfva varmt mot sina. Då var det som
  om hela hennes varelse fått kramp, och hon grep hans arm så hårdt, att
  han skrek till:
  
  -- Aj! Du gör mig illa!
  
  -- Låt bli mig då! sade hon, och hennes stenkolsögon gnistrade, och det
  svarta håret stod stridt omkring hennes läderbruna fysionomi. Så släppte
  hon sitt tag, vände sig om och sprang utför den motsatta sluttningen.
  
  Knut Wadman stod och stirrade efter det lilla trollet med en förnimmelse
  af, att äfventyret fått en snöplig afslutning.
  
         *       *       *       *       *
  
  Elsa höll mamsell Andersson hårdt i handen, då de sent på kvällen trädde
  in i stora logen, där magistern stod lik. Det var helt mörkt därinne,
  väggarna voro täckta med granar och enar, tio talgljus med osande vekar
  brunno på hvar sin sida om kistan, och hon såg den dödes ansikte mot den
  hvita kudden, hårdt och gulaktigt som ben med blåaktiga skuggningar och
  blåbleka läppar. Hon greps af en isande beklämning, denna liflösa
  människobild föreföll henne helt främmande, här fanns ingenting kvar af
  den hon känt så väl och hållit så mycket af. Hvar fanns då hans väsen?
  Hennes blickar flögo rådvilla omkring, irrade bortom de flämtande
  ljuslågorna in mellan granarnas och enarnas skuggor, som skälfde och
  huttrade i mörkret. Det hördes också snyftningar och sakta gråt. Husets
  tjänare tassade i strumplästen en efter en fram till kistan. Det var som
  ett tåg af vålnader ur mörker i mörker.
  
  Elsa grät icke. Hennes strupe var som sammansnörd af ångest.
  
  Sommaren led, det mörknade mot höst, men Elsa kunde icke glömma.
  Magisterns själlösa, förvridna drag grimaserade ständigt för hennes
  inbillning, och hon kände öfverallt en frän doft, som om jorden och dess
  blommor, lifvet och dess fröjder varit idel förgängelse, förruttnelse
  innerst inne.
  
  Farmor skakade på hufvudet, då hon betraktade henne. Elsa var i en
  farlig ålder. Hennes gestalt, som länge varit knuten, hade blifvit smärt
  och mjuk som en liten bleksjuk kvinnas.
  
  
  
  
  VII.
  
  
  På hösten förbereddes Elsa af prosten i Tibble till sin första
  nattvardsgång, men samtidigt fortgick undervisningen i hemmet under
  farmors ledning. Det var läxläsning, det var bleka döden för all
  kunskap, historien torkade in till ett schema af årtal, namn och
  händelser utan bakgrund, naturläran magrade till ett skelett, hvars
  beniga fakta föllo i sär och endast belamrade minnet.
  
  Farmor började bli gammal. Det kunde hända, att hon slumrade till midt
  under en lektion. Då gingo Elsas tankar sina egna vägar.
  
  Tre timmar om dagen öfvade hon sig på klaveret i salen, lät fingrarna
  löpa genom allsköns skalor och sonater, medan ögonen samtidigt frossade
  från sida till sida i en »rolig bok», som stod uppslagen på
  notställaren. Farmor, som höll sin dörr öppen för kontrollens skull,
  fäste sig aldrig vid repertoarens enformighet; för henne var ljudet
  vittnesbörd nog.
  
  Att läsa hade blifvit Elsas passion, och roliga voro alla böcker, som
  gåfvo näring åt hennes fantasi: tidningsföljetonger med hårresande
  skräckscener i öfversättning och franska dussinromaner i original
  slukade hon med samma intresse. Men i den brokiga samling band, som
  bildade biblioteket på Ryd, fann hon också mamsell Bremers _Teckningar
  ur hvardagslifvet_ och _Herta eller en själs historia_, Tegnérs _Samlade
  skrifter_, Shakespeares _Dramatiska arbeten_ i C. A. Hagbergs
  öfversättning; och långt framåt morgnarna brann lampan på hennes
  nattduksbord, och vida omkring i inbillningens riken flög hennes unga
  längtan, speglande sig i alla vatten, där det fanns en himmel på djupet.
  
  Om kärlek drömde hon först och sist: om Romeos och Julias, om Axels och
  Marias kärlek -- en hägring af öfversinnlig salighet i den rena luften
  öfver en vaknande natur. Det var vår och det var morgon, och känslans
  bleka brodd, som dittills trefvat i mörker, sköt bäfvande upp ur myllan,
  i väntan på värme och ljus.
  
  Det unga jaget, som utvecklats i ensamhet till ett medvetet tänkande och
  kännande väsen, såg sig plötsligt som medelpunkt i en värld full af
  under och famlade aningsfullt efter ett annat väsen att sluta sig till
  och förtro sig åt: en jämnårig like eller en äldre vän.
  
  Hon längtade, men hennes längtan hade intet bestämdt mål; var blott en
  stilla förbidan, att lifvet skulle träda henne till mötes, likt en
  gammal välvillig trädgårdsmästare, med blommor i sin ena, frukter i sin
  andra hand. --
  
  Två gånger i veckan fick Stefan, kusken, sätta på sig sitt slitna livré
  och spänna de gamla vagnshästarna för den gamla kaleschen. Klädd i sina
  bästa kläder, med bibel och psalmbok och Lindbloms katekes under armen,
  steg Elsa upp och satte sig på de malätna vagnsdynorna. Hennes hållning
  var mer än värdig, hon kände sig som en helt viktig personlighet,
  föremål för allas intresse, sin familjs framtid och hopp. Och stolt som
  en drottning höll hon sitt intåg i Tibble, där de tunga hjulen dånade så
  hårdt mot den ojämnt stensatta långa gatan, att alla stadens fruar kommo
  flygande fram till fönstret för att se hvad som passerade. Det var
  fröken Elsa Finne från Ryd. Hon smålog hvar gång hon såg dessa ansikten,
  flattryckta mot rutorna, hon kände det som om de hyllat henne
  personligen med sin nyfikenhet.
  
  Utanför prästgården hejdade Stefan hästarna med ett elegant ryck och
  hjälpte fröken ur vagnen. Där inne sutto läskamraterna redan omkring
  bordet i stora salen, och prosten kom och undervisningen tog vid.
  Prosten var en enda stor klump af godmodighet och välvilja, men hans
  svällande mage och dallrande kinder förkunnade köttets evangelium, till
  trots för den religion han bekände med sin tunga. Därför höll han sig
  också strängt till texten och inlät sig aldrig på vidlyftigheter i
  utläggningen. Han var nöjd om läsbarnen snällt lärde sig sina läxor
  utantill.
  
  Läxorna bestodo mestadels af katekes och bibelspråk, som Elsa redan läst
  för farmor. Alltså fann hon ofta tillfälle att lysa med sina kunskaper,
  men eljes tänkte hon mest på annat. Med sin religiösa öfvertygelse var
  hon redan på förhand så godt som färdig. Allt som talade till känslan
  och fantasien hade hon tagit fasta på och däraf danat sig en kristendom,
  som i sina allmänna grunddrag motsvarade hennes religiösa behof och som
  också, i sin egenskap af känslostämning utan fasta konturer, kunde lämpa
  sig till bakgrund för prostens enkla dogmatik.
  
  Hon visste, att det fanns människor, som icke trodde på Gud. Pappa hörde
  nog till dem, han gick aldrig i kyrkan och läste aldrig i bibeln. Med
  magisterns religion hade det visst också varit klent beställdt, han hade
  ju berättat, att Gud blifvit afskaffad i Frankrike under revolutionen.
  Men Gud fanns nog i alla fall. Hvem skulle det väl eljes vara, som tände
  alla stjärnorna på himlahvalfvet en vinterkväll? Ja, hon visste nog, att
  stjärnorna skulle föreställa världar, magistern hade en gång förklarat
  solsystemet, men hon kunde icke fatta det, hon förstod aldrig, hvem som
  ursprungligen tändt alla dessa kretsande gnistor i det blå. Därför höll
  hon sig helst till det gamla och föreställde sig Gud som en gammal man,
  stapplande fram i sin himmel med staf i hand och stödjande sig så hårdt
  på stafven, att dess brodd ofta trängde genom emaljgolfvet och lämnade
  efter sig små hål, genom hvilka en och annan glimt af himmelens
  härlighet strålade ned till jordens mörker. Men att Gud skulle hålla så
  noga reda på människorna, trodde hon icke. Hon undrade just, om icke
  farmor i det fallet såge en smula smått på Gud, därför att hon icke
  kunde fatta Hans storhet -- liksom en myra icke kan bilda sig en
  föreställning om en människa -- -- --
  
  Om detta och om mycket annat skulle hon gärna velat tala med prosten;
  men stackars prosten skulle nog bara bli förlägen och hosta och stamma,
  som han alltid gjorde, när han icke visste, hvad han skulle säga.
  
  Prosten blef dessutom sjuk strax efter jul, så att komministern måste
  öfvertaga konfirmationsundervisningen.
  
  Han var lång och mager med lingult, slätkammadt hår, blekt helskägg och
  vattenblå ögon, klar färglös hy och en stämma utan klang. Hans väsen gaf
  ett obestämdt intryck af halfsläckt eld, och den religion han förkunnade
  med sin lågmälta röst liksom darrande af inre rörelse, var af helt annan
  art än prostens högljudda och torra utläggningar öfver dagens läxa. Tron
  tycktes ha genomträngt pastorns varelse och präglat den med ett
  hänförelsens allvar, som måste ha funnits hos det gamla testamentets
  profeter eller hos de heliga martyrer, som beseglat sin bekännelse med
  sitt blod. Väl kunde han tolka lagens bud med skrämmande allvar, men han
  underlät aldrig att efteråt låta evangelium lysa; och visserligen målade
  han fördömelsen och fördömelsens ort med heta färger; men han kunde
  också framställa saligheten så, att det växte vingar på åhörarnas
  själar. Allt detta gjorde starkt intryck på Elsas fantasi. Hela hans
  personlighet verkade eggande, och hvad hon hörde berättas om hans
  enskilda lif, bidrog i sin mån till att befästa hans makt öfver hennes
  inbillning. Han var son till en förfallen skoflickare, som dött på
  fattighuset, och en illa beryktad kvinna i Tibble. Genom fattigdom och
  förödmjukelser hade han kämpat sig fram. När han för fem år sedan
  kallades till komminister i sin födelsestad, lefde hans mor ännu, och
  ehuru han som en god son sökte upprätta den fallna, fortsatte hon sitt
  lastbara lefverne, tills hon en morgon fanns död, synbarligen under
  rusets inflytande, i ett dike utanför södertull. Själf vigde han några
  dagar senare hennes stoft åt den eviga hvilan och vände sig därvid till
  barmhärtighetens Gud med en brinnande bön om frälsning för hennes själ.
  
  Genom förödmjukelser och lidanden hade hans väg gått fram! Han var också
  förenad i ett barnlöst och olyckligt äktenskap med en kvinna, som icke
  var honom värdig, en sjuklig och nervös kinkblåsa af retligt lynne. Hur
  måste han icke ha lidit däraf! Det dämpade och melankoliska i hans väsen
  stammade nog djupast från denna sorgens källa. Där fanns ju knappast
  någon ljuspunkt i hans yttre lefnadsomständigheter. Hans hustru delade
  visst icke ens hans tro! I alla händelser syntes hon aldrig i kyrkan, då
  han predikade. Få människor kände henne för öfrigt, ty hon var inbunden
  och umgicks så godt som med ingen; men i hela församlingens ögon var
  pastor Tibell en beklagansvärd man.
  
  Elsa fattades snart af en svärmisk beundran för sin religionslärare.
  Hennes förnuft och känsla gaf sig ödmjukt i hans väsens våld. Den
  tomhet, magistern lämnat efter sig i hennes själ, fylldes nu af en ännu
  härligare människobild; han blef för hennes inbillning ett
  förkroppsligande af kristendomens innersta väsen, af den godhetens och
  barmhärtighetens religion han förkunnade. Hur ljuft att vid hans hand
  föras fram till altaret för att anamma det sakrament, som skulle
  bekräfta hennes upptagande i den kristna församlingen. Hur ljuft att nu,
  som vuxen kvinna, af honom vigas till Kristi brud.
  
  Allt eftersom det led framåt tidpunkten för den högtidliga akten, blef
  hennes känslolif mer och mer exalteradt. Hon lefde under ett andligt
  högtryck, som kom hennes ögon att skina med en underbar glans, och mer
  än en gång hände det, att religionslärarens blick, liksom bländad däraf,
  vek åt sidan med ett förläget uttryck; ty pastor Tibell var en erfaren
  och samvetsgrann Herrans tjänare, och det var icke första gången han hos
  en kvinnlig konfirmand iakttagit denna blickens illumination, som
  visserligen först och främst vittnade om himmelsk hänförelse, men som
  utan tvifvel ofta hade en jordisk bottensats. Han visste ju, att den
  yttre människa, hvarmed Skaparen i sin nåd beklädt hans själ, icke var
  frånstötande, snarare sympativäckande och intressant. Han var icke
  alldeles okänslig för de tecken därpå, som han glimtvis uppsnappade --
  ty en präst är icke mer än en människa; men att dröja inför dem, att
  själfbehagligt spegla sig i dem, var honom icke tillåtet.
  
  Aldrig hade han haft en lärjunge, som skänkt hans hjärta en ljufvare
  tillfredsställelse än denna lilla Elsa Finne; ty han kände, att han
  öppnat nya horisonter för hennes själs längtan. Hon var idel tro af hans
  tro och kärlek af hans kärlek. Därför skulle hon också begå H. H.
  Nattvard med det rätta sinnelaget.
  
  Hon var i sanning hans andas barn. Icke underligt att där i hans själ
  fanns en gnista af skaparens kärlek till sitt verk. Men intet vidare!
  
  Intet vidare, Johannes Tibell! Den Onde är listig i att lägga snaror för
  människornas fötter -- och hur skulle han icke triumfera, om han
  lyckades bringa en Herrans tjänare på fall!
  
  Våren var redan i luften, solskenet blef varmare för hvar dag, och
  pastor Tibell kände sig förunderligt matt, där han vandrade framåt gatan
  mot sitt sollösa hem. Han såg tärd ut, med djupa gropar under ögonen;
  men han gick och smålog för sig själf, som om han tänkt på något
  vackert. Han tänkte på sitt käraste nattvardsbarn, på det underbart
  själfulla uttrycket i hennes ansikte, på de mörka ögonens strålande
  religiösa hänförelse och -- han slöt sina ögon energiskt -- nej,
  visserligen icke på hennes spensliga lilla gestalt och än mindre på
  barmens rundning! Han var en gammal och en gift man och därtill en
  Herrans tjänare! --
  
  En natt hade Elsa en underlig dröm. Hon såg sig själf i skira, hvita
  kläder mödosamt vandra uppför en brant och lång väg, som ledde rakt in i
  himmelrikets klarhet, där Kristus stod i skinande kläder, väntande med
  öppen famn. Hårdare och hårdare slog hennes hjärta, och redan från
  fjärran sjönk hennes blick med salig hänryckning in i hans. Hans hår var
  som solsken, hans skägg var som hans hår, han ansikte strålande som
  lyckan, hans ögon tindrande blå. Salighet genomstrålade hennes varelse,
  då hon kom honom nära; hon svindlade och föll, men fångades af hans
  armar och väcktes af hans kyss.
  
  Hans kyss var skönare än allt hon drömt, var lycka, lyft upp till
  himmelns höjd, famnande öfver evigheten.
  
  Likväl vaknade hon med en blygsint förnimmelse af, att hon aldrig skulle
  kunna förtro sin dröm åt någon lefvande människa. Hon rodnade också
  själf hvar gång hon i ensamheten tänkte därpå.
  
  Blek som om hjärtat sugit allt blod från hennes kinder, stod hon
  konfirmationsdagen framför altaret. När pastorn välsignande lade sina
  händer på hennes hufvud, kände hon det som om hetta strålat ut från hans
  fingerspetsar.
  
  
  
  
  VIII.
  
  
  På hösten kom Elsa till hufvudstaden, till fru Anna Neumanns pension för
  unga flickor, en uppfostringsanstalt af mycket enskild natur, nära nog
  en välgörenhetsinrättning för föreståndarinnan. Eleverna utgjordes
  nämligen till största delen af småbarn, hvilkas mödrar eller fäder med
  vänskap eller medkänsla erinrade sig den tiden, då fru Anna som ung
  arftagerska dansade i borgerskapets salonger.
  
  -- Den tiden _var_ man någonting! brukade hon själf säga, i det hon
  lyfte sina blå ögon mot skolsalens nedrökta tak.
  
  Hon var ännu mycket ungdomlig och liflig, klar i hyn och med en del af
  sin ostyriga lejonman i behåll. Hon klädde sig i starka färger, och
  sidenrosetter fläktade som fjärilsvingar omkring henne, där hon dansade
  fram öfver gata eller golf. Talade hon med en kavaljer, som hade nog
  smak att ägna henne en smula uppmärksamhet, kunde det glittra ungt i
  hennes ögon och skifta skärt på hennes kinder, men tyvärr skvallrade
  alltid några rynkor om det faktum, hon eljes dolde som kung Midas sina
  hufvudprydnader. Hon försvarade sig också lifligt mot alla beskyllningar
  för koketteri. Skulle man tro henne själf, var det intresse hon vid
  slika tillfällen bar till synes, ingenting annat än förställning. I själ
  och hjärta var hon vrångt stämd mot det manliga släktet, som därför
  oftast gent emot henne intog räfvens hållning gent emot rönnbären.
  
  Till fru Anna Neumanns uppfostringsanstalt hade Elsa kommit halft som
  elev, halft som lärarinna i småbarnsklasserna. I ersättning för den
  undervisning, hon kunde meddela, skulle hon åtnjuta fritt husrum och
  näring för kropp och själ. Med allt detta blef det klent beställdt, och
  det visade sig snart, att Elsa i själfva verket blifvit antagen till
  småbarnslärarinna utan lön; ty den högre undervisning, föreståndarinnan
  utlofvat, inskränkte sig till en eller annan timme, då de båda damerna
  gemensamt läste poesi eller utbytte tankar om dagens nyheter.
  
  Fru Anna Neumann svärmade för poesi och dramatisk konst. Hon skref vers
  och agerade gärna i manliga roller, utstyrd i en gammal blårandig
  linnekostym, som tillhört en vid unga år afliden kär broder. Hennes
  platta bröst och smala höfter förlänade ofta en viss illusion åt
  framställningen. -- Af gammalt stod hon i förbindelse med en hel del
  teaterfolk, som hon begagnade till att anskaffa fribiljetter, och minst
  en gång i veckan bjöd hon Elsa med sig på spektakel.
  
  Förhållandet dem emellan blef snart intimt. Fru Anna hade redan från
  början afsagt sig alla anspråk på den respekt, som åldern eljes lätt
  kunde ha tillförsäkrat henne. Hon ville behandlas som kamrat; och därvid
  blef det.
  
  En novemberkväll, då regnet smattrade mot fönsterrutorna och stormen
  hvisslade i skorstenspiporna kom fru Anna smygande in i Elsas rum,
  kastade sig på knä framför henne, gömde sitt ansikte i hennes sköte och
  anförtrodde henne under många tårar sitt lifs historia.
  
  Det var en gång en firad och fjäsad, vacker och rätt förmögen ung dam,
  som hette Anna Bodin -- -- Ständigt omsvärmades hon af friare, men kunde
  icke förmå sig att skänka någon af dem sitt hjärta och sin hand, -- ty
  en kvinna måste älska helt -- helt! -- för att skänka sig åt en man!
  
  Hennes ungdom hade synbarligen runnit bort, utan att detta inträffat, ty
  ehuru hon sorgfälligt undvek alla tidsbestämmelser, framgick det dock af
  hennes bekännelse, att hon måtte ha varit öfver trettio år, då hon fann
  sin Romeo.
  
  -- Han var en af sitt lands främsta konstnärer med en tenor -- o, en
  sådan tenor! Smäktande, mjuka toner, enkom skapade att bedåra kvinnors
  hjärtan!
  
  Med ett ord: han var operasångare och hette Agathon Neumann. Och tjusad
  af hans stämmas och hans namns klang skänkte hon honom hjärta och hand.
  
  -- Farbror, som var min förmyndare, varnade mig, rådde mig att
  åtminstone göra paktum, så att Agathon icke skulle kunna komma åt mina
  pengar. Men jag ville icke såra honom. Jag älskade så besinningslöst och
  trodde så blindt. -- Vi blefvo gifta. Och vårt äktenskap gestaltade sig
  redan från första stund -- rent ut sagdt till ett helvete!
  
  Här brast fru Anna i hysterisk gråt, men hämtade sig snart och fortsatte
  lidelsefullt:
  
  -- Elsa, Elsa! Tänk dig, hur det måste kännas att höra en röst, som
  klingar bedårande för hela världen -- och som man lärt sig älska --
  förlora allt välljud inom hemmets murar, plötsligt bli knarrig och hård
  och gräla med grofva ord i stället för att sjunga poetiskt! Jag trodde,
  att jag gift mig med själfva »Trollflöjten» och jag vaknade i armarna på
  »Don Bartolo». Jag hade drömt om, att mitt hjärta dagligen skulle tjusas
  af en näktergal -- och det blef i stället sönderhackadt bit för bit af
  en ondsint kråka -- -- tills jag en vacker morgon fann fågeln utflugen
  ur boet -- med allt hvad jag ägde och hade -- --
  
  Fru Anna lyfte sitt hufvud trotsigt, och hennes blå ögon glimmade af
  hat.
  
  -- Det heter, att han är död nu -- sade hon inbitet bittert -- men jag
  tror det icke. Han lefver nog någonstädes i världen under ett antaget
  namn och bedårar nog ännu oskyldiga kvinnors hjärtan med sin rösts
  smekande klang. Jag ångrar, att jag icke befriade världen från det
  skadedjuret! Om jag haft mod, skulle jag ha skjutit ned honom med min
  egen hand.
  
  Hon snyftade en stund, men torkade sedan beslutsamt sina tårar och vände
  sig till Elsa i en högtidlig ton, som Hamilcar måtte ha brukat, då han
  tog ed af sin son att alltid hata romarna:
  
  -- Kom ihåg detta, min vän! Lär af mitt sorgliga öde! Tro aldrig en man.
  De äro alla lika. Så länge de icke fått sin vilja fram, kunna de nog
  fjäska och fjäsa, men kallsinnighet lurar alltid på bottnen af deras
  hjärtan, och ve den kvinna som troskyldigt ger sig i en mans klor! -- --
  Du är lycklig, du! Du är ung. Och du har begåfning. Vore jag som du,
  skulle jag bli skådespelerska -- en stor konstnärinna, som lade alla män
  för sina fötter -- -- och hämnades vårt köns oförrätter -- --
  
  Det var icke första gången fru Anna rörde vid den strängen, och Elsa var
  icke oemottaglig för dess locktoner. Det kunde komma öfver henne en
  våldsam längtan att böja män till jorden, trampa dem under sina fötter
  och, själf oåtkomlig, gå vidare. Det tindrade till i hennes ögon. Fanns
  det väl en skönare uppgift för en kvinna, än att som konstnärinna
  förkroppsliga de stora diktarnas ideal -- skänka lif åt deras tankar,
  verklighetens fägring åt deras drömmar? I sanning, det var någonting att
  lefva för!
  
  Af männen hade hon visserligen en annan uppfattning än den goda Anna,
  som nog misstrodde dem väl mycket och målade dem väl svarta i sin
  bitterhet. De män Elsa hittills träffat hade icke förefallit henne
  hvarken falska eller farliga, snarare alltför naiva i sin oförställda
  öppenhjärtighet. Icke dess mindre eller väl just därför tyckte hon sig
  ha mera både nöje och behållning af ett samtal med en man, än af en
  kvinnas förtrolighet. Det kom sig väl af grundolikheten i mäns och
  kvinnors väsen. Männen kunde vara öfverlägsna i mångt och mycket, men
  begreppet öfverlägsenhet var i alla händelser femininum.
  
  Hon ville gärna lära känna männen. Det var ju därför icke alls
  nödvändigt att älska dem.
  
  
  
  
  IX.
  
  
  Didrik Bruun, den store tragöden, hörde till fru Anna Neumanns
  umgängeskrets. Minst en gång i månaden sände han henne fribiljetter till
  aftnar, då han själf spelade, och dagen efter hörsammade han gärna
  hennes inbjudning till en enkel hvardagsmiddag. Han visste, att hon då
  skulle slakta den gödda kalfven till hans ära och brygga starka drycker
  åt hans fåfänga. Groft smicker serverades honom i många familjer, som
  han regelbundet besökte, men ingenstädes fick han sig ett så grundligt
  rus, som hos fru Anna.
  
  Till henne kom han som en konstens furste, tyngd af sitt snilles krona,
  slog sig ned vid hennes bord och höll till godo med hvad huset förmådde.
  Hon kände hans smak och visste, att för honom var ingenting godt nog.
  Detta ingaf honom en ljuflig förnimmelse af trygghet. Här behöfde han
  icke häfda sin storhet, ty hon dyrkade honom som ett högre väsen och bar
  alltid hans porträtt i en skinnpåse närmast hjärtat.
  
  Många af hufvudstadens svärmiska ungmör buro Didrik Bruuns bild närmast
  hjärtat. Han var student! Han hade från universitetet fört med sig en
  fernissa af bildning, hvarmed han glansat skådespelarens dittills
  ringaktade yrke. Han var hufvudet högre än mängden, hade ögon som stora
  glaskulor, näsa som ett näbb och hvita tänder i sin breda mun. Som ett
  lejon steg han ned på scenen och tog strax publiken med sin starka
  stämmas storm.
  
  Fru Annas liffulla framställningar af hans uppträdande, hans yttre
  människa och hans känslas glöd hade spänt Elsas förväntningar och stämt
  hennes sinne till beundran; då hon slutligen fick se honom själf,
  hänfördes hon lätt. Hon såg honom först som »Hamlet», sedan som
  »Othello». Och när hon dagen efter stod inför hans ansikte i fru Annas
  salong, lyste hennes ögon som en lappkvinnas, då hon hälsar solen. Det
  var som att möta i lefvande lif dessa diktens två högborna hjältar. Den
  olycklige danaprinsen tryckte dessutom rätt varmt hennes hand, och moren
  i Venedig såg på henne med ett uttryck, som om hon varit en Desdemona
  rediviva.
  
  Fru Anna märkte snart, att Elsas ungdom verkade tilldragande på den
  store tragöden. Han sände nu fribiljetter minst en gång i veckan och
  styrde lika ofta sina steg till hennes hem. Detta vållade henne mycket
  kärt besvär och gjorde henne så lycklig, att hon förnekade sin kvinnliga
  fåfänga och afsvor sitt hat till männen. Det kändes blott som en oerhörd
  ära och tillfredsställelse, att Didrik Bruun behagat fatta minsta
  intresse för någon eller något i hennes hus.
  
  Under sådana omständigheter utvecklade sig bekantskapen mellan Elsa
  Finne och Didrik Bruun så småningom till en viss förtrolighet, och fru
  Anna började redan fantisera om, hvad som skulle kunna hända, när våren
  kom och kälen gick ur jorden och allting började grönska och blomma.
  
  Men just vid den tiden fick Elsa ett bref från sin farmor, som
  återkallade henne till Ryd.
  
  Våren kan ha många egendomliga effekter. Det kan hända, att kläderna som
  en ung dam med stolthet burit under vinterns mulna dagar, plötsligt
  synas luggslitna i vårens klara solljus; det kan hända, att de
  förhållanden, i hvilka hon lefvat under de mörka månaderna, plötsligt
  visa sig uppsluppna i sömmarna. Då gripes hon af ett oemotståndligt
  begär att lämna dem bakom sig, som kräftan lämnar sitt gamla skal, då
  hennes utveckling så kräfver.
  
  Didrik Bruun hade genom fru Anna erfarit, att fröken Finne skulle resa,
  och den underrättelsen förorsakade honom en smula bryderi. Han visste
  nämligen icke rätt, hvad han skulle taga sig till med henne, men hade en
  obotfärdig känsla af, att hon väntade någonting af honom. Hvad?
  
  Det var sant, att han under vinterns lopp ofta sett rätt djupt in i
  hennes ögon, som tindrat af beundran, och det kunde väl vara, att också
  hans blickar fått ett beundrande uttryck, då han i hennes mörka pupiller
  sett sin egen bild; men aldrig kunde väl han, Didrik Bruun, misstänkas
  för att på fullt allvar ha låtit fängsla sig af en liten pensionsflicka
  från landet? Han hade känt sig dragen till hennes ungdom, rörd af hennes
  naiva dyrkan, road af hennes tafatthet, någon gång värmd af hennes
  väsens heta puls, tjusad af hennes exotiska lilla person, som af en
  blomknopps fägring, då den råkat slå ut under hans ögon i starka färger,
  och andats all söderns rikedom. Men hvad mer?
  
  Didrik Brunn var trettioåtta år, och känslolifvet mister fort sin
  grönska i rampens artificiella ljus. Han älskade nu också sig själf så
  helt, att ingenting blef öfver åt andra.
  
  Emellertid kunde han icke bli den förnimmelsen kvitt, att Elsa väntade
  någonting af honom, innan hon reste: ett ord till afsked af den store
  konstnären, som hon haft lyckan att möta i sin ungdoms vår, och om
  hvilken hon senare i lifvet skulle kunna berätta för barn och barnbarn,
  att han till afsked kysst henne på pannan -- eller möjligen på munnen?
  Ett sådant minne ansåg sig Didrik Bruun knappast ens ha rätt att
  undanhålla henne, och därför skref han på aftonen i sin klädloge under
  stort hufvudbry en biljett till Elsa, däri han stämde henne sig till
  mötes följande morgon i skogen utanför tullen.
  
  Tidigt på morgonen trädde fru Anna in i Elsas rum, bärande brefvet i sin
  hand med en uppsyn, som om hon burit världens förnämsta klenod; ty hon
  kände stilen. Och Elsa rodnade ända ned på halsen, medan hon liknöjdt
  lade brefvet till sidan, ty hon ville icke bryta det, förr än hon var
  ensam.
  
  Hon var i en stämning af darrande förväntan, då hon ett par timmar
  senare gick i skogen och hörde fåglarna sjunga. Hon kände sig som
  prinsessan i det sofvande slottet en sommarmorgon, då alla rosenknoppar
  brista, och hon i halfslummer hör ljud af steg och i halfmedveten
  längtan tviflar på, att det är den rätte prinsen, som kommer.
  
  Hennes ungdomliga svärmeri för den store tragöden hade visserligen
  slagit sig betänkligt, sedan hon lärde känna människan något närmare,
  sett de glindrande ädelstenarna i hans krona reduceras till idel
  dinglande bjällror och själfva kronan till en narrkåpa med tuppfjäder
  och ludna öron. Han var ju så full af sig själf, som en tom tunna af
  luft, hans själlöst bullrande röst hade aldrig sagt ett ord, som var
  värdt att minnas. Men hon vågade icke lita på sitt eget omdöme, så rakt
  i strid mot världens, som hyllade hans storhet, och hvar gång hon mötte
  honom ånyo, väntade hon, att han åter skulle blåsa lif i hennes
  illusioner. Han var dock en konstnär, som för hennes fantasi
  förkroppsligat så mången diktens hjälte med stora tankar och starka
  känslor.
  
  Nu i afskedets stund väntade hon det med skälfvande spänning. Hon var i
  ett underligt glittrande lynne. Inom sig kände hon all vårens sjudande
  lifslust, en längtan efter det omöjliga och oupphinneliga -- att flyga
  upp och famna solen eller att låta sig lyftas af en stark känsla och
  föras bort från hvardagslifvet, högt öfver alla trampade stigar.
  
  Och där kom Didrik Bruun. Hon gömde sig bakom en trädstam för att kunna
  iakttaga honom, där han gick vägen fram. Hvar gång hon hittills träffat
  honom utanför scenen, hade han förefallit henne som en hvardagsvariant
  af den roll, han senast utfört. I dag var han åter Hamlet. Hon smålog,
  när hon såg den djupsinniga min, han anlagt inför skogens furor, hon
  tänkte på den själlösa tonen i hans bref.
  
  -- God morgon, Hamlet! ropade hon och sprang plötsligt fram från sitt
  gömställe.
  
  Han hoppade till af förskräckelse, men återvann strax fattningen, lyfte
  på sin eleganta cylinderhatt, smålog vemodsfullt och svarade:
  
  -- God morgon, Ophelia!
  
  -- Nej, tack -- sade hon och räckte honom sin hand -- jag är ingen
  Ophelia och ämnar hvarken bli vansinnig eller dränka mig, fast jag måste
  resa.
  
  -- Men litet tomt känns det i alla fall -- här? Han smålog
  själfbehagligt och lade handen på sitt bröst.
  
  -- Ännu har jag åtminstone ingenting märkt.
  
  De gingo sida vid sida inåt skogen, och han började tala om det käraste
  han visste. Hans tragiska hjälteröst skälfde af förtrytelse, då han
  citerade en morgontidning, som kallsinnigt omnämnt hans senaste roll.
  
  -- Kan man tänka sig något mera oförskämdt! »Herr Bruun hade icke fått
  det rätta greppet på sin roll.» En sådan murfvel vill lära mig att
  spela! Kan man tänka sig något mera åsneaktigt!
  
  -- Nej, sade Elsa. Men hon tänkte, att det visst var ännu mera
  åsneaktigt att fästa så stor vikt vid en slik bagatell. Harmen hade
  börjat koka inom henne. Det var alldeles som om han kommit för att få
  jämra sig, icke för att säga henne farväl. Och det var han, som stämt
  henne sig till mötes! Nu ångrade hon, att hon kommit. Hans bref var ju
  en oförsynthet. Det låg ringaktning däri. Och hvad betydde väl hans
  uppförande gent emot henne under hela vinterns lopp? Ringaktning,
  själfförgudning! Han hade behandlat henne som ett barn -- och hon hade
  låtit det ske, därför att hon i början hade varit bländad af glansen
  kring hans namn. Nu kände hon honom, och nu visste hon, att hon själf
  var lika mycket värd som han. Han var ett positiv, som gaf ljud åt
  andras tankar och känslor, hon var en människa, som tänkte och kände
  själf.
  
  Hon rätade upp sin unga, smärta gestalt och kastade hufvudet tillbaka.
  Gråten satt henne i halsen, men harmen tog öfverhand. Hon greps af ett
  vildsint begär att häda och hämnas på detta afgudabeläte, som hon dyrkat
  i fåvitsko.
  
  -- Jag tror aldrig, att jag råkat en människa så lik Narkissos som ni!
  sade hon plötsligt i det hon stannade midt på vägen.
  
  -- Hvad menar ni, lilla slarfva? frågade han, till hälften förbluffad,
  till hälften road. -- Det heter för resten Narcissus!
  
  -- Nej, förlåt! Han var ju från Beotien, där de råaste och dummaste
  grekerna bodde. Det var han, som var så kär i sig själf och som alltid
  låg och speglade sig. Också för er är hela världen bara en källa, i
  hvilken ni ser er egen bild.
  
  Didrik Bruun fattade ännu icke, att hon menade allvar. Hon talade utan
  häftighet, men hennes röst darrade på ett misstänkt sätt -- här måste
  visst vara gråt i faggorna! Och det föll honom in, att han just nu
  lämpligen skulle kunna skänka henne det där minnet för lifvet, kyssen,
  som hon förmodligen väntade.
  
  Alltså böjde han sig, småleende fram mot henne och utsträckte sin hand
  för att lägga den kring hennes lif; men hon vek tillbaka och brände
  honom från sig med blicken.
  
  -- Låt bli det där! sade hon. -- Jag har ett ord att säga er. Det är
  därför jag kommit hit. Jag ville säga, innan jag reser, att jag aldrig
  varit så godtrogen, som ni inbillat er -- fast jag ändå blygs -- blygs
  öfver mig själf -- därför att -- jag tillåtit er -- behandla mig så --
  som ni gjort -- --
  
  Didrik Bruun förstod ingenting och visste hvarken hvad han skulle säga
  eller taga sig till. Han stammade, som om han icke lärt sin roll:
  
  -- Men -- lilla slarfva -- hvad -- --?
  
  -- Jag tyckte, jag kunde icke resa utan att säga er det. Jag har aldrig
  -- -- -- Ni är ingen konstnär -- en papegoja är ni -- som aldrig tänkt
  en tanke i sitt lif -- --
  
  Didrik Bruun stod blek af vrede, med högdragen min och händerna
  korslagda öfver bröstet -- som i Othello. Han fann ingenting att säga,
  men hans minspel uttryckte ett oerhördt förakt.
  
  -- Adjö, lilla vän! replikerade han ändtligen, lyfte vårdslöst på hatten
  och gick.
  
  Elsa vände sig bort och brast i gråt. Hon blygdes för sig själf.
  
  Hemkommen stod hon länge framför spegeln och mönstrade sin bild. Så
  nickade hon sorgset. Det var sant, att hon var ful. Hon saknade behag.
  Och hon hade icke råd att kläda sig väl.
  
  Hon undrade, om någon man någonsin skulle kunna älska henne?
  
  
  
  
  X.
  
  
  Där låg en liten eka vid bryggan nedanför Ryd, och på toften satt Elsa
  vaggande långsamt af och an. Hennes hållning var slapp, uttrycket
  lyssnande, ögonen glänste själfullt stora i det lilla magra och
  bleksjuka ansiktet, som skuggades af en hvit bahytt. Fågelsång klingade
  från hage och mark, lärkors jubel skälfde i själfva solskenet, som
  flödade från junihimmelns ljuskälla; vassen hviskade, vattnet porlade,
  glittrande blått där brisen krusade det, alarnas gröna kronor susade;
  ekan vaggade af och an, slitande som en kopplad hund i sin kätting; allt
  i naturen rörde sig, lefde; Elsa lyssnade blott till sin längtan, länkad
  till stranden af sin fädernegård.
  
  Ensamt, ensamt var hennes lif, och det fanns ingen utsikt till
  förändring; framför sig såg hon blott en evinnerlighet af dagar, veckor,
  år utan innehåll. Sommaren skulle bytas mot höst, hösten mörkna till
  vinter, vintern ljusna till vår och så vidare ideligen.
  
  Hon såg upp mot gården, som redan tycktes stämplad med förgängelsens
  märke. Här ljöd aldrig ett skratt, hördes aldrig ett glädjens ord, här
  kunde ingenting blomma, här var döden bofast både innanför de murkna
  väggarna och utanför, där människor och djur smögo omkring som skuggor.
  
  Därinne låg hennes far sedan flera veckor till sängs, saffransgul i hyn,
  och slog själf med darrande händer dagligen en ny spik i sin likkista.
  Ingen visste, hvarifrån han fick brännvinet, men alltid hade han en
  flaska gömd hos sig i sängen, och alltid fann han tillfälle att
  fullfölja sitt själfmord, hur strängt han än bevakades.
  
  Elsa gjorde sin plikt mot denna stackars misshandlade lekamen, som hon
  älskat och ännu älskade, ehuru med skräck, med lifvets fasa för döden,
  hälsans vedervilja för förruttnelsen. För den slocknande gnista af lif,
  som fanns kvar, kände hon kärlekens varma tillgifvenhet, men själfva det
  jäsande stoftet ingaf henne en oöfvervinnelig vämjelse. Hon grät och
  sörjde öfver, att det var så, men det förblef så. Det hon älskade, var
  hans känslor och tankar; det andra betydde ingenting för hennes hjärta.
  
  Dagligen tänkte hon så, när hon satt vid hans säng och höll hans hand,
  som redan var kall och däfven af dödens anda. Hon höll den tappert, fast
  det ryste i hennes rygg, ty hon förstod, att hennes nerver och blod
  bringade den döende hälsningar från lifvet; men hon kunde icke uthärda
  det länge, efter ett par timmar revolterade alltid hennes kropp, och hon
  måste ut i friska luften. Då gick hon oftast hit ned till stranden, tog
  plats på toften i den lilla båten och vaggade af och an.
  
  Det fanns ingen möjlighet till räddning för fadern, det fanns ingenting
  annat att önska i kärlekens och barmhärtighetens namn, än att det snart
  måtte bli slut.
  
  Medan hon tänkte så, hade döden redan stigit öfver tröskeln.
  
  -- Elsa! ropades det uppe från backen. -- Elsa! Elsa! det lät som
  ett nödrop. Där var fara på färde, löjtnanten hade fått ett nytt
  anfall -- --
  
  -- Jag lämnade honom bara ett ögonblick -- jämrade sig mamsell
  Andersson -- men när jag kom igen, rann blodet ur mun och näsa -- och
  brännvinsflaskan låg tom bredvid honom -- han hade druckit -- och det
  var, kantänka, som att slå gift i ett öppet brännsår -- för hela hans
  inre är ju bara en blodig massa -- -- -- Hennes nåd har skickat Stefan
  efter doktorn, men han hinner aldrig hit.
  
  När Elsa kom in i rummet, möttes hon af en förpestad stank. Vid sängen
  satt farmor, med sin sons hand i sin. Hans ögon voro redan till hälften
  brustna. En half timme senare var han död.
  
  Tre dagar därefter sänktes hans stoft i familjegrafven på Tibble
  kyrkogård. Pastor Tibell förrättade jordfästningen och bad en gripande
  bön för hans själ. Han tryckte sedan med varmt deltagande den faderlösas
  hand och sade henne några enkla tröstens ord. Han lofvade också att
  komma till Ryd, om hon behöfde någon att tala med, att anförtro sig till
  under den närmaste tiden.
  
  Elsa åkte hem med farmor. Det svarta floret glänste vått framför hennes
  ögon. Hon grät icke öfver faderns död; den sorgen hade hon redan gråtit
  ut, den hade så länge varit för handen. Hon grät öfver, att allt var så
  mörkt, så ensamt och ödsligt och tomt omkring henne.
  
  Pastor Tibells vänlighet hade gjort henne godt, ty hennes hjärta
  längtade efter deltagande. Han var så god, han var sig så lik, utom att
  han visst blifvit ännu magrare, sedan hon såg honom sist. Han hade också
  blifvit änkling förra julen. --
  
  Han kom ofta till Ryd under sommarens lopp, och Elsa fann nöje i hans
  besök. De medförde alltid någon omväxling i hennes lifs outhärdlighet. I
  början kom han som själasörjare med tröstens ord på sina läppar, och
  Elsa böjde sitt hufvud inför Guds tjänare, med hjärtat varmt af
  tacksamhet. Han talade så vackert, och allt hvad han sade ingaf en sådan
  trygghet. Det var godt att sluta ögonen och få en fast hållpunkt för
  sitt själslifs alla fladdrande stämningar. Småningom återvann han hela
  sin forna makt öfver hennes själ, blef åter hvad han varit, medan han
  förberedde henne till den första nattvardsgången, och ännu mera; ty när
  hon nu jämförde honom med de män, hon sedan träffat, växte Johannes
  Tibell till en riddare utan fruktan och tadel, en korsriddare med andans
  flammande svärd i kamp mot mörkrets härar. Så blef han till sist för
  hennes hungriga inbillning den hjälte, hon drömt om att tillhöra.
  
  Han talade aldrig om sig själf; men någon gång kunde det undfalla honom
  ett ord, som gaf Elsa inblick i hans lifs ödslighet. Han hade lidit
  mycket af sin hädangångna hustrus retlighet och brist på förstående.
  Elsa förstod honom, ömmade för hans ensamhet och drömde om att hela hans
  hjärtas sår.
  
  På hösten friade han fromt och högtidligt, som det anstod en andans man,
  en kväll då Elsa följt honom ett stycke på vägen till Tibble öfver åsen.
  Ingalunda föll det honom in att försöka vinna henne med öfverrumpling,
  nej, han framställde blott sitt förslag med en röst, som darrade af
  undertryckt känsla, och bad henne rannsaka sitt hjärta! Hon var mycket
  ung, själf var han mer än dubbelt så gammal som hon -- ehuru han Gudi
  lof ännu var stark till kropp och själ -- --
  
  De skildes med ett handslag högst uppe på krönet, och hon satte sig på
  en sten i sina ungdomsdrömmars slott, Elsebo, som för länge sedan
  sjunkit i grus. Alla hennes tankar gingo nu blott ut på att rädda några
  spillror af skönhet åt sitt hvardagslif.
  
  Väl visste hon, att det, hon kände för Johannes Tibell, icke var, hvad
  hon drömt om att känna för den man, den hjälte hon helst velat tillhöra;
  men aktning och tillgifvenhet var väl också en grund att bygga sin
  lyckas stuga på?
  
  Farmor var gammal, kunde icke lefva länge, gården var pantsatt för
  skuld. Hvar skulle hon sedan få ett hem?
  
  Han var den ende, som kunde befria henne från det närvarandes dödande
  enformighet och från det framtidsperspektiv af långa tomma år, som på
  sista tiden ofta hägrat hotande för hennes medvetande.
  
  Tanken på ensamheten skrämde henne. För att undgå den var hon villig att
  betala hvad pris som helst. Och i detta nya fanns åtminstone någon
  möjlighet till trefnad, men i det gamla fanns ingen. Det nya var också
  en omväxling, någonting obekant, som just därför rymde en förhoppning om
  någon smula värme. Det var vidare det af ödet bestämda, ty hon skulle
  dock en gång komma att tillhöra en man, så visst som hon var kvinna och
  kände som en kvinna, Hvarför då icke först som sist Johannes Tibell?
  
  Hennes beslut var redan fattadt, och redan hade hennes fantasi börjat
  omspinna befriaren med ett idealiserande ljus, lånadt från hvad hon
  visste eller trodde sig veta om hans fattiga lif, hans kamp, hans tro,
  hans olyckliga äktenskap, hans hjärtas godhet. Hon kunde skänka honom
  lyckans välsignelse, hon kunde bli för honom allt hvad den andra, som nu
  var borta, aldrig kunnat bli.
  
  Det var blodets längtan, som vaknat och såg verkligheten i soluppgångens
  glans.
  
  Hennes fantasi flög vidare i den inslagna riktningen, alla gamla drömmar
  började forma sig efter verkligheten och återspegla dess drag. Där var
  drömmen att se en man vid sina fötter, lyssna till hans lidelsefulla
  ord, känna hans heta andedräkt, värmas af hans väsens värme och ha rätt
  att bli varm utan att behöfva blygas efteråt. -- Där var drömmen om
  frihet, om ett eget hem, hvars härskarinna hon skulle bli, och som hon
  fick inrätta efter sin egen smak -- med en lugn vrå att läsa i, att
  utvecklas i under väntan på, hvad lifvet ytterligare kunde ha i
  beredskap åt henne; ty hon föreställde sig ingalunda, att lifvet skulle
  vara slut i och med äktenskapet, tvärtom, därmed skulle det kanske först
  börja? --
  
  Två dagar senare kom pastor Tibell högtidligen åkande till Ryd, klädd i
  hög hatt och kaftanett, för att officiellt anhålla om Elsas hand.
  Farmor, som blifvit förberedd, gjorde inga svårigheter; hon var glad,
  att innan hon slöt sina ögon, få lägga sin sondotters hand i en hederlig
  och god mans. Förlofningen borde väl hemlighållas tills sorgeåret var
  tilländagånget, men pastorn skulle alltid vara välkommen till Ryd.
  
  Elsa, som väntat i sitt eget rum, hämtades af sin trolofvade in att
  mottaga den gamlas välsignelse; men dessförinnan utbredde Johannes
  Tibell sina armar, drog henne in i sin famn och tryckte den första
  kyssen på hennes unga läppar.
  
  Det svindlade och gnistrade för hennes ögon. Hon hade trädt honom till
  mötes i en stämning af högtid och allvar för att ge honom sitt löfte --
  och så kom detta brännande insegel och väckte ond blod inom henne, ingaf
  henne en obestämd, oförklarlig vedervilja. Hon ryckte sig lös och sköt
  honom framför sig; och innan hon själf trädde in för att mottaga farmors
  välsignelse, torkade hon sig hårdt om munnen med en näsduk bakom sin
  trolofvades rygg.
  
  -- Gud välsigne er! sade farmor, i det hon utsträckte sina darrande
  händer öfver deras hufvud. -- Glömmen aldrig, att äktenskaplig lycka
  endast kan vinnas genom själfviskhetens ömsesidiga förkväfvande.
  Egoismen är en karg och kall jordmån, som inga blommor bär. Att förgäta
  sig själf i sin kärlek, är lifvets högsta konst och enda lycka.
  
  Ett så långt tal hade Elsa aldrig förr hört farmor hålla. Den gamla var
  djupt rörd, och hennes röst skälfde, som om hon tänkt tillbaka öfver
  sitt eget lif.
  
  Ju närmare det led mot bröllopet, dess allvarligare blef Elsa till
  sinnes, och ofta kom det öfver henne en underlig beklämning, när hon
  tänkte på det obekanta, som förestod. Närhelst hon mindes den första
  kyssen, föreföll den henne som ett ondt varsel, och närhelst detta samma
  åter uppenbarade sig i hennes trolofvades smekningar, skyggade hon. En
  gång ville hon bryta förlofningen. Hon hade fattat sitt beslut efter en
  hårdnackad inre kamp, ty inom henne brottades två starka makter, en som
  lockade, en som skrämde. Hon hade icke sofvit en blund på natten, och
  framåt morgonen satte hon sig att skrifva:
  
       -- -- -- Jag håller af dig, men kärlek har jag aldrig känt, blott
       drömt om i min ungdoms första vår. Det häftiga du ibland bjudit mig
       i dina smekningar har skrämt mig kall som is. Tag renheten ur en
       kvinnas hjärta och hon skall ej kunna handla ädelt och skönt,
       hjärtats renhet är för kvinnan hvad kronan är för bruden, den
       skönaste prydnad och tillika den oumbärligaste. Ett rent hjärta kan
       icke fördraga någonting som sårar blygsamheten, och sätter du
       ringaste värde på min tillgifvenhet, så tag varligt på mina
       känslor, ty den som lockar mig att glömma renhetens bud, förlorar
       min aktning och i samma stund hvarje solgrand af min känsla. Men
       bäst är det nog också för dig att vi bryta, ty du kan säkert icke
       heller fortsätta att älska den som är så skygg och på samma gång så
       stolt och trotsig, att hon kan säga: »tyst!» till sitt hjärta och
       bli blindt åtlydd. Emellertid -- afgörandet ligger i dina händer,
       ty min heder står i pant för mitt ord, och om jag än begått ett
       misstag, ett oförlåtligt, skall jag veta att bära följderna, för så
       vidt du icke själf löser mig från mitt löfte. --  --
  
  Johannes Tibell kom själf med svaret på detta bref, och svaret var
  lugnt, värdigt. Han tviflade icke på, att icke hennes skygghet skulle
  försvinna, efter det hon väl blifvit hans äkta maka. För att lugna henne
  under den väntans tid, som ännu återstod, dämpade han själfmant
  häftigheten i sina smekningar och förde henne blideligen med ömma
  broderskyssar fram mot altaret.
  
  
  
  
  XI.
  
  
  Mellan raderna i fru Elsas almanackor från de närmast följande åren stå
  många märkliga hieroglyfer, som vid första påseende förefalla
  obegripliga. Tydda hvar för sig ge de blott intryck af torra
  anteckningar till minnes: om väder och vind, om stämningen i hennes hem,
  om hennes makes och hennes eget lynne, om krämpor och ekonomiska
  bekymmer, personliga konflikter och förödmjukelser -- om alla de små
  trivialiteter, af hvilka ett människoöde består; men sedda i sammanhang
  punktera de ytterlinjerna af hennes hvardagslif och lämna också mången
  intim inblick i hennes äktenskapliga förhållanden.
  
  Hon gick till altaret med högburet hufvud och ögonen tindrande af
  beslutsamhet, med bleka kinder och heta läppar och hjärtat skälfvande af
  förväntan; och då Johannes Tibell efter bröllopsmiddagen med fumliga
  händer slet kronan från hennes hjässa och slöjan från hennes ansikte, då
  stängde hans unga brud instinktlikt sina ögon och gaf sig hans vilja i
  våld. Själf var hon hvarken kallblodig eller sipp, och eröfrarlynnet i
  mannens lidelse skrämde henne icke; i drömmen hade hon för länge sedan
  gjort sig förtrolig därmed, och i drömmen var lidelsen skön. Men i
  verkligheten kom det tillbaka, det grofva och otyglade, som redan bränt
  henne i hans första kyss, det kom tillbaka med härskarelater, pockande,
  våldskräktande och än mera oförfinadt. Det fanns ingen själ i hans åtrå,
  ingen förfining i dess yttringar, ingen harmoni, ingen idealitet, intet
  af det, som smeker en kvinnas hjärta och värmer hennes sinnen, ingenting
  af det som adlar och lyfter. Hans lidelse blef förnedrande i sin brist
  på värdighet, den blef hvad han själf kallade »utslag af det lägre i vår
  natur»; men därmed stämplade han sig själf som slaf under sina sämsta
  instinkter, stjälande mot bättre vetande.
  
  Mot allt detta reagerade Elsas natur. Men dessa år rymde en oändlighet
  af stämningar, tankar, känslor skiftande mellan det mörkaste mörka och
  det ljusaste ljusa, mellan värme och köld, mellan godt och ondt --
  mellan alla de motsatser som kämpa i en kvinnas nerver och blod, och det
  fanns tider, då hon icke endast fann lust i smekningar, hvilkas
  tygellöshet i början ingifvit henne motvilja, utan också fann en
  förtviflans tillfredsställelse i att som en backant förtrampa och
  förhåna för sig själf den känslans idealitet, som kved af längtan under
  ruset. Då lät hon sig föras med i den hvirflande strömmen af alla de
  äktenskapliga utsväfningar, till hvilka prästen, som kunde ha varit
  hennes far, lockade henne i kärlekens namn. Kom hon därvid att tänka på
  äktenskapets allvarliga plikter och följder, reste sig hennes
  själfviskhet till en hårdnackad protest mot tvånget, som ett barn skulle
  ålägga henne. Fri ville hon vara, icke en droppe af sitt blod ville hon
  skänka åt ett barn, icke det minsta grand af lidande ville hon
  underkasta sig, och intet ansvar ville hon åtaga sig. Fri ville hon vara
  och lefva i nuet.
  
  I sådana ögonblick fann hon också en utomordentlig
  själftillfredsställelse i att stegra sin makes åtrå till det yttersta,
  blåsa upp den till en såpbubbla, i hvilken hon såg sig själf
  öfvernaturligt stor och med fantastiska drag. Då njöt hon
  härskarekänslan i att kunna linda sin behärskare omkring fingret. Då
  jagade och hetsade hon både honom och sig själf med sina stämningar, hon
  ville erfara allt, som kan röra, vidga eller krympa ett mänskligt
  hjärta, och hennes fantasi frammanade fantom ur det förgångna eller
  tillkommande, med hvilka hon skrämde honom och sig själf. Då gräfde hon
  i hans förflutna med ett bittert begär att utforska dess ömma punkter,
  och hur han då än sökte spjärna emot, måste han till sist säga henne
  allt; och då hon förstod, att detta pinade honom, stack hon sin
  nyfikenhets sond ännu djupare. Då skrämde hon honom också med mystiska
  antydningar om egna erfarenheter, som uteslutande tillhörde fantasien.
  Hon hade så småningom lärt sig förstå honom och behärska honom som en
  virtuos sitt instrument, och hon stämde och skrufvade tills strängarna
  hotade att brista; då blef hon god, och det kom till försoning med varma
  smekningar och tårar från ömse håll.
  
  Likväl kunde hon icke i längden uppehålla den stämning af högtryck,
  hvarmed hon sökte bekämpa lifvets enformighet, och som åren gingo
  förlorade hon också något af sin makt öfver mannens nerver och blod.
  Dagarna fingo många och långa timmar af leda, tomhetskänslan växte inom
  henne som mörkret, när natten är nära, och hon stirrade med förtviflade
  ögon in i den framtid som väntade henne. Hvardagslifvet i den lilla
  staden gaf ingen näring åt hennes fantasi, människorna voro smått
  skurna, deras futtiga glädjeämnen kunde hon icke dela. Hon hade försökt.
  Hon hade suttit på kafferep och hört skvaller om traktens
  obetydligheter, hon hade öfvervarit supéer med dans och kortspel och
  toddy som uppmuntran åt kavaljererna. Det var som en till leda omtuggad
  läxa; hon kunde det alltsammans utantill.
  
  Hon kände det som om hennes ungdom runnit bort till ingen glädje och
  till ingen nytta. Och hon frågade sig själf, hvarför hon egentligen
  lefde?
  
  
  
  
  XII.
  
  
  Tibble hade fordom varit en liflig handelsstad, medelpunkt för en
  blomstrande spannmåls- och timmerexport. Den tiden byggdes hamnen, som
  nu var lik ett hungrigt gapande svalg, dit blott en ångbåt, en liten
  munsbit, kom en gång i veckan. Nu lågo alltså kajerna öde, och de tomma
  spannmålsbodarna liknade penninglösa bankruttörer, hvilkas yttre började
  förfalla; blott en sädesria höll sig ännu uppe.
  
  Några stenkast uppåt land presenterade sig staden med bofälliga,
  storvulna trähus vid en lång gata, som ringlade sig från norr till söder
  och utvidgade sig på midten till ett torg, där kyrkan stod på ena sidan,
  närmast berget, och prästgården på andra sidan, närmast hafvet. Hela
  Tibble tycktes glida utför ett sluttande plan. Prästgården var, sedd
  från torget, ett envånings trähus på hög stenfot, med högt, brutet
  tegeltak och brutna gaflar, men åt trädgårdssidan hade den två våningar
  med veranda utanför den nedre och en stor balkong utanför den öfre.
  
  På balkongen satt en kvinna en morgon i september, innan solen ännu
  hunnit öfver berget bakom staden. Hon var själf lik en morgon i
  september med höstens svårmod i sin blick. Hennes ansikte var blekt med
  en grundton af solbränna, som hos barn af varmare land, med skarpt
  tecknade svarta ögonbryn, böjda som profilen af två sänkta vingar och en
  mun med veka läppar, som ständigt skiftade uttryck. Hennes gestalt var
  späd i linjerna, som en ung flickas, och smög sig mjukt efter länstolens
  svängda ryggstöd.
  
  Hon satt med händerna i sitt sköte och såg ut öfver hafvet, som för
  hennes inbillning blef till Okeanos, bakom hvilken de gamle drömde sig
  Hades, himmeln eller helvetet bortom lifvet, bortom det närvarandes
  tomhet. Ditåt sträckte hennes längtan.
  
  Men i trädgården under sig såg hon sin make tassa omkring i nattrock och
  tofflor och räkna astrakanerna på de nyplanterade träden. Det var den
  traditionelle vördig prosten med prostmage och blekfeta kinder och en
  lång pipa dinglande ned från munnen. Det var en apoplektisk man på
  femtio år, som slagit sig till ro vid tillvarons dukade bord och tagit
  rundligen för sig af rätterna, nöjd med sig själf, sin världsåskådning
  och sina inkomster. Det var köttets evangelium i egen person; det var
  prosten Johannes Tibell.
  
  Den magre kaplanens smäktande blå ögon hade fått ett uttryck af stint
  välbefinnande, den fordom blonda helgonglorian hade nästan helt och
  hållet fallit af, och den darrande lågmälta rösten hade blifvit hård och
  myndig. Hela människan hade undergått en fullständig förvandling på de
  sju år, han innehaft Tibble feta gäll, hvartill han enhälligt kallats af
  församlingen efter gamle prostens död.
  
  Där kom icke en glimt af värme i Elsas blick, då detta brottstycke af
  hennes hvardagslifs prosa gled inom hennes synkrets. Det var snarare en
  ilning af motvilja, hon förnam; men den studsade och drabbade henne
  själf, som varit och förblifvit den mannens hustru.
  
  Känslan, som en gång förenat dem, kunde ännu någon gång flamma till, men
  efteråt blef mörkret då alltid ännu kallare och tätare, och i natten
  vred Elsa sina händer af skam och nämnde sig själf vid de nesligaste
  namn. Hon blygdes så ända ned till botten af sin själ öfver att hon
  kunnat fördraga hans smekningar, hängifva sig åt denne man, som hon
  hvarken aktade eller älskade, och för hvilken hon själf icke var annat
  än kvinnan i allmänhet, en hvemsomhelst till hvilken han drogs af sina
  sinnens hunger; ty som personlighet existerade hon icke för honom, han
  kände henne icke, intresserade sig icke för, anade ingenting af allt,
  som rörde sig på djupet af hennes själ.
  
  Hon hade under de senaste åren ofta kommit att tänka på hans förra
  hustru. Vissa yttranden, som undfallit honom, och den kännedom Elsa nu
  själf ägde om hans karaktär, hade så småningom förändrat den
  uppfattning, hon förr bildat sig om denna kvinna, med ledning af de
  rykten, som cirkulerade i församlingen. Ett par bleka fotografier, som
  Elsa funnit i ett album, frammanade för hennes föreställning ett
  känsligt ansikte med rena drag, tärda af mycket lidande, och en sällsamt
  vacker blick. Af de två makarna hade hon säkerligen varit martyren, fast
  han tillägnat sig glorian i församlingen.
  
  Ännu i denna dag poserade den gode prosten med mage och isterhaka, som
  ett slags martyr i församlingen, och hans hustru var fortfarande ansedd
  som en honom icke värdig person, därför att hon aldrig visade sig i
  kyrkan, då han predikade. Hon kunde icke fördraga att höra hans röst
  antaga det högstämda onaturliga tonfall, hvarmed han alltid förkunnade
  religionens sanningar. Orden blefvo för henne till tomma ljud i hans
  mun, och han själf föreföll henne som en skådespelare med instuderade
  gester och ett falskt patos, en ovärdig hycklare, hvars lif icke stämde
  öfverens med hans lära, och hvars handlingar ofta stodo skarpt i strid
  med andan i den religion, hvars tjänare han var. När hon såg sig omkring
  och såg människorna gripna, rörda till tårar af hans predikan,
  förvånades hon öfver deras lättrogenhet.
  
  Att hon nu var impopulär i församlingen, vållade henne knappast någon
  sorg. Det hade funnits en tid, då hon gjort sitt bästa för att uppbära
  sin ställning, sökt umgänge med stadens fruar och mottagit dem i sitt
  hus; men hon stod icke ut med det i längden. Hon kunde icke intressera
  sig för deras små intressen, och berörde hon något, som låg henne själf
  om hjärtat, mötte hon endast gapande munnar och stirrande ögon. Hennes
  tankar hade den vanan att vika af från allfarvägarna, och hon kunde
  hvarken ljuga eller hyckla. Det märktes snart, att hon såg ned på de
  goda fruarna, och de afskydde henne af hjärtat till tack. Också stadens
  välvise borgare och styresmän anade i hennes väsen ett underkännande af
  den manliga öfverlägsenheten, en motvilja mot all mänsklig dumhet och
  råhet, som de omöjligt kunde förlåta en kvinna.
  
  Det var nog sant, att hon ringaktade dem en smula, på samma sätt som hon
  ringaktade sin make. Hon kände sig honom både intellektuellt och
  moraliskt öfverlägsen, och det föreföll henne därför som en
  meningslöshet, en förnedring, en kränkning af hennes människovärde, att
  hon skulle stå under hans förmynderskap enligt lagen. De frön mamsell
  Bremer en gång sått i hennes själ, hade efter äktenskapet slagit
  djupa rötter, och på hennes bokhylla stodo alla den moderna
  kvinnoemancipationens förnämsta kampskrifter.
  
  Hon hade läst mycket under dessa senare år. Böckerna hade varit hennes
  enda bedöfningsmedel. Och fast hon bedrifvit sina studier famlande och
  på måfå, hade hon dock inhämtat en del kunskap som var kontraband i ett
  prästhus. Hon hade förlorat sin tro. Icke så att hennes tankar djärfts
  lyfta sig till trots mot världens herre, blott så att den religiösa
  hänförelse, som hon känt inom sig under konfirmationstiden och före
  giftermålet, hade döden dött med alla andra illusioner, sedan han, som
  var religionens jordiske företrädare, fallit från den piedestal, där hon
  i inbillningen ställt honom som en inkarnation af kristendomens sublima
  anda. Det var just som om hennes religion varit ett med hennes känsla
  och slocknat i samma stund som kärleken släcktes inom henne, vid det
  prästen hängde sin kaftanett i garderoben och blef en vanlig äkta man i
  skjortärmar. Hennes likgiltighet för mannen gick också öfver till hans
  lära, religionen blef, liksom hennes äktenskap, en vana, ett flytande
  med strömmen, utan styrsel eller eftertanke. Hon visste, att detta var
  den andliga döden, men ägde icke kraft att arbeta sig upp.
  
  Hon var så ensam, sedan farmor dog. Hon talade aldrig med någon
  människa, knappast ens med sin make. De träffades sällan och hade
  ingenting att säga hvarandra. Tre gånger om dagen lockades han af
  måltiderna till matrummet, och om nätterna snarkade han i en bädd vid
  sidan om hennes, så högt att han störde hennes sömn. Därtill hade han
  äktenskapets oförytterliga rätt. Hon hade förgäfves bönfallit om att få
  inrätta sig ett eget sofrum; han ville icke tillåta det. --
  
  Solen hade stigit öfver berget, och där gled ett ljust och varmt leende
  öfver det stycke af världen, som låg inom hennes synvidd. Den vida
  vattenspegeln fick plötsligt ett tindrande lif, de daggvåta bladen i
  fruktträdens toppar fladdrade till för en vindfläkt och glittrade i
  solljuset som en flock skrämda fåglar, själfva vördig prostens ansikte
  lyste upp. Elsa reste sig och tog sig till sitt bröst med ett uttryck,
  som af en häftigt påkommen smärta. Där var den nu åter, den evigt
  brännande trånaden och ångern, trånaden efter ett barn, ångern öfver den
  vurmiga fruktan, hon under de första åren af sitt äktenskap känt för det
  lidande och ansvar, som moderskapet skulle ålägga henne. Nu kände hon
  det, som om hennes ofruktsamhet vore ett straff, därför att hon i sitt
  blinda, själfviska lättsinne hädat och förnekat kvinnans heligaste kall
  och högsta lycka. Därför hade naturen slagit henne med denna vanvettiga
  längtan, i hvilken all hennes blods hetta och hennes fantasis obändiga
  lidelse samlat sig och som aldrig lämnade henne någon ro.
  
  Den ropade och kved inom henne: ett barn! ett barn! Ett barn skulle
  kunnat göra hennes tillvaro dräglig, ett barn skulle också ha helgat och
  rättfärdigat allt, som hon nu i tankarna blygdes för; ett barn skulle ha
  adlat hennes äktenskap, skänkt hennes hjärta och sinne ro.
  
  Tanken på den moderslycka, som hon var dömd att aldrig få smaka, hade
  under de senaste åren blifvit till fix idé. Om nätterna drömde hon om
  knubbiga barnaarmar, som smögo sig om hennes hals, och tyckte sig höra
  barnaröster, som jollrade: mor! mor! Och hon vaknade med en ångestfull
  förnimmelse af, att detta vore en lycka, som aldrig skulle kunna köpas
  för dyrt, en rättighet, som hon aldrig i evighet skulle vilja
  efterskänka, en fordran, som hon förr eller senare måste utkräfva af
  lifvet.
  
  Prostens myndiga röst ljöd från trädgården:
  
  -- Elsa! Du glömmer väl icke att sy knappar i min kaftanett!
  
  Hon svarade icke, öppnade blott dörren till salen och gick in.
  
  Så skumt det var härinne i dessa rum, som skulle föreställa ett hem. Så
  gammalt och utnött allting såg ut, möblernas öfverdrag, mattorna på
  golfven, gardinerna framför fönstren. Matrumsklockan knäppte till och
  ville slå, men det blef icke till annat än ett ansträngdt ihållande
  surrande, som gjorde henne nervös, därför att det väckte förväntningar
  om ljud, som aldrig blefvo födda. Hon gick fram till pianot och slog an
  ett par tangenter, och det svarade med ett par skärande och brustna
  toner, berättade historien om ett onyttigt lif, en obeskrifligt
  konstfull mekanism, som aldrig blef till någon glädje, hvarken för sig
  själf eller för andra, och som snart skulle falla i sär utan att lämna
  spår efter sig.
  
  Hon ryste till och gick vidare, stannade mekaniskt framför en liten
  bokhylla i ena hörnet af salen och drog ut ett par böcker. Men där fanns
  ingenting, som intresserade henne, det var gammalt kram, som prosten
  icke ens ansåg värdt plats på en hylla i sitt bibliotek där nere på
  nedre botten, där det likväl fanns så mycket annat värdelöst kram. Hon
  hade ofta förut, när bokhungern kom öfver henne, undersökt denna hylla
  och aldrig funnit något värdt att läsa. Likväl fortsatte hon att draga
  ut bok efter bok, tills hon fick i sin hand en, som öppnade sig själf,
  där det låg mellan bladen ett gulnadt bref, adresseradt till _Högädla
  Fru Christiana Tibell_. På bokens första sida stod samma namn, skrifvet
  med en nervös och ängslig stil. Det var en läkarebok med populära
  skildringar af de vanligast förekommande sjukdomarnas symtom och
  botemedel, och den bar tydliga spår af att ha flitigt studerats.
  
  Elsas hjärta klappade hårdt, och hon såg sig skyggt omkring, som om hon
  varit rädd att ertappas på förbjudna vägar. Hon måste läsa det brefvet,
  visste icke hvarför, men kände det så starkt, att hon skulle ha följt
  ingifvelsen, äfven om hon därmed begått en förbrytelse; men det var ju
  ingen förbrytelse att läsa ett gammalt brutet bref, adresseradt till en
  människa som var död.
  
  Om det innehållit någon hemlighet, som hon önskat taga med sig i döden,
  skulle hon icke ha glömt det kvar.
  
  Elsa vek försiktigt upp det sköra papperet och läste:
  
      Min älskade syster Christiana!
  
      Om du känner, att du alltid varit mig kärast af alla syskonen, skall
      du förstå hvilket djupt medlidande som grep mig efter det jag läst
      ditt senaste genomsorgsna bref, och hur innerligt jag beklagar att
      jag under de senaste åren icke haft tillfälle att träffa dig och
      ingenting fått af dig själf veta om ditt sjukliga tillstånd. Att jag
      ännu djupare beklagar och anklagar mig själf för att jag icke
      tidigare talat ut i en sak, som jag nu måste beröra, skall du
      förstå, när du slutat genomläsningen af detta bref, som icke kan bli
      långt, då en skjuts väntar att föra mig ut i sjukbud, och kanske
      icke heller kan bli så hänsynsfullt i tonen, som jag skulle önska,
      då jag ej har tid att välja mina ord och vi läkare väl också äro
      vana att betrakta hithörande fall som patologiska fenomen och
      symtom, icke som känslosaker. Jag önskar att framför allt betaga
      dig, min älskade syster, föreställningen om och den därmed
      förknippade ångesten, att din ofruktsamhet skulle vara ett Guds
      straff för de små synder du i hvardagslifvet kan begå, som du i ditt
      bref talar om. Ingen människa är utan synd, men jag tror att det
      ofta är de goda, fromma och renhjärtade, som känna sin skuldbörda
      tyngst, och hvad dig beträffar skulle jag gärna ställa min själs
      salighet i borgen för, att de synder du känner så tungt och förebrår
      dig så bittert till väsentligaste del bero på en öfverdrifven
      samvetsömhet och en sjuklig inbillning. Det är visserligen sant, att
      bibeln alltid talar om kvinnans ofruktsamhet, aldrig om mannens, men
      den är dock ett läkarevetenskapligt faktum, och dess orsak kan ligga
      mycket långt tillbaka i tiden, men den är oftast en följd af en
      sjukdom, ådragen genom ungdomligt lättsinne. Och för att säga
      sanningen rent ut beträffande Johannes, så _vet_ jag att så är
      fallet. Jag hoppas nu blott att detta confidentiella meddelande icke
      må uppröra dig allt för mycket, vi människor äro icke mer än
      människor, men jag har icke ansett mig kunna undanhålla dig
      sanningen sedan jag fått kännedom om den ångest och vånda,
      inbillningen vållar dig, och som för mig gör denna sak ännu mera
      invecklad och sorglig, då den synes angifva att du lider af en
      nervsjukdom, som kallas hysteri eller modersjuka. Därom skall jag
      skrifva vidare i morgon, nu måste jag sluta med många varma
      hälsningar till min älskade syster från hennes bror
  
      _Otto_.
  
  Elsa lät brefvet sjunka. Tårarna strömmade utför hennes kinder. Hon
  tänkte på denna kvinna och hennes öde. Hon såg henne framför sig, de
  bleka, tärda dragen, den djupa blicken, och hennes bjärta värkte af
  medkänsla. O, Gud, att sådant får ske! Att en kvinna af sin egen man, af
  en Guds tjänare, falskeligen -- ty hade det icke varit hans skyldighet
  att säga henne sanningen, innan han band henne för lifvet? --
  falskeligen bedrages på sin oförytterliga rätt -- som hennes natur
  kräfver med brännande marter -- rätten att bli mor.
  
  Det flammade inom Elsa ett våldsamt hat till honom, som var hennes make,
  och hon kände det, som skulle hon kunnat strypa honom med sina egna
  händer, till straff för det lidande han vållat denna kvinna.
  
  Hon kände än mer: att från denna stund var hon löst från alla
  förpliktelser, att hon aldrig, aldrig, aldrig mer skulle vara skyldig
  att tillhöra honom.
  
  
  
  
  XIII.
  
  
  Storm hven västerifrån, solen sjönk blossande som en glöd i blåsten och
  tände luftens flygande blånor, tills hela himmelsranden flammade, som om
  världen råkat i brand, och de brinnande trasorna från världsbålet
  piskats österut i kapp med de eldstänkta böljorna, slocknat halfvägs mot
  land, tätnat till en blå tjocka, som slog in öfver stranden. På ett
  ögonblick blef det mörkt. Böljorna vräkte öfver Tibbles hamnarmar, med
  dån som af kanonskott flögo portarna upp till de tomma spannmålsbodarna,
  och vindhufven på rian vroks som en skrynklad näsduk till marken.
  
  Stormen hven vidare öfver markerna upp mot staden, knäckte den högsta
  poppeln på torget, skakade kyrktornet så, att tuppen vacklade på sin
  järnspira, och kastade sig tjutande in i skogen, uppför berget.
  
  Borgmästaren i Tibble stod med bister uppsyn vid fönstret till sitt
  arbetsrum och såg ut öfver sin stad. Allt var i dag upp- och nedpåvändt.
  Väl lyste det som vanligt från stora salen i Hôtel de Tibble, där
  samhällets stödjepelare eljes brukade samlas kring toddyborden under de
  långa höstaftnarna; men i kväll kände borgmästaren ingen dragning dit,
  blott en kokande förbittring öfver att vara utestängd från sin vanas
  paradis.
  
  Och af hvilken anledning! Två dagar förut hade Tibble-Posten innehållit
  en annons, kungörande att en herre vid namn Knut Herman ämnade hålla ett
  offentligt föredrag med titeln _Konventionella synpunkter_. Hvilken
  besynnerlig idé och hvilken besynnerlig titel! Hvem var väl denne
  Herman, som ville lyckliggöra Tibble med sina funderingar öfver ett
  slikt ämne? En redaktionell notis i tidningen meddelade, att han skulle
  vara »en af våra mest lofvande yngre författare», men för redaktionens
  uttalanden i kulturfrågor hade borgmästaren föga respekt, och särskildt
  i detta fall var det ju klart som dagen, att notisen var kvitto på
  annonslikviden. De böcker, unge Herman sades ha utgifvit, hade ingen
  människa läst, de tillhörde alltså utan tvifvel »den usla litteraturen»,
  som med fog lystes i bann af den tänkande kritiken, och borgmästaren
  kunde för sin del icke finna annat, än att ung Hermans uppträdande i
  Tibble var en oförsynthet af gröfsta art.
  
  Borgmästarens tankar kretsade emellertid oaflåtligt omkring hotellet,
  och ju längre det led framåt kvällen, dess oroligare blef han. I detta
  Herrans väder skulle förmodligen ingen människa ge sig ut för att höra
  på föreläsningen, men den saken skulle borgmästaren gärna vilja
  konstatera, därför tog han hatt och rock på sig, arbetade sig mot
  stormen snedt öfver torget, steg med obesvärad min uppför trappan till
  hotellet och kastade en förstulen blick in i stora salen. Därinne voro
  en mängd stolar uppradade, vid ena kortväggen syntes en improviserad
  kateder och i den stod en ung man och talade till ett tiotal Tibbliter,
  mest damer -- men satt icke själfva prosten därborta på främsta
  stolraden, vid sidan om sin hustru? Och stadsfiskalen med fru och
  döttrar!
  
  Borgmästaren fick det infallet att offra sin krona och sluta sig till
  sällskapet. Offentliga nöjen stodo icke hvar dag till buds i Tibble, och
  det annonserade föredragets titel började plötsligt förefalla honom
  lofvande. Det fanns åtminstone en möjlighet, att det kunde bli sansadt
  till innehåll och form, och eftersom prosten satt där, kunde
  borgmästaren också sitta där utan att riskera något af sitt borgerliga
  anseende. Alltså steg han in och placerade sig med buller och värdighet
  på en stol, hvarvid ett uttryck af nervös otålighet flög öfver
  föreläsarens ansikte. Det var ett mycket blekt ansikte, inramadt af
  kopparrödt hår och guldrödt skägg och med ett par skarpa grå ögon, som
  lyste af vilja och öfvertygelse. Han talade lågmält, men rösten var
  skiftande och hade en varm klang.
  
  Han hade nyss börjat med en stillsam förklaring af föredragets titel.
  Han ville försöka visa, att konventionella synpunkter oftast gjorde sig
  gällande på alla områden af mänsklig odling, i vetenskap och konst, i
  religion och moral, i människors tanke- och känslolif, lika väl som i
  alla yttre former af mänskligt umgänge. Häri låg nu enligt hans
  öfvertygelse en verklig fara för den mänskliga kulturen, för så vidt som
  det konventionella alltid var vrångsidan af det goda. Det var stagnation
  och stelnande, det var formalism och själlöshet, det var döden för allt
  lif. För den som trodde på människosläktets utveckling mot ett ständigt
  i fjärran hägrande mål, blef det då till en ren plikt att, så vidt
  möjligt, frigöra sig själf och sitt lif från tom konvention. Det var
  icke lätt, vanans makt var stark som en naturlag, var för den organiska
  naturen hvad tröghetens lag (vis inertiæ) var för den oorganiska; men
  den mänskliga _viljans_ förnämsta uppgift var just: kamp mot trögheten.
  Ty däri skilde sig den lefvande naturen från den döda, att viljan kunde
  upphäfva framhärdelsens lag, och hvar människa, som öfver hufvud taget
  uträttat någonting nyttigt och godt, tänkt nya tankar eller skapat nya
  värden, hade just kommit till sitt resultat genom att låta sin vilja,
  sitt väsen, sin egenart häfda sig på bekostnad af det inlärda, det
  vanemässiga och ofruktbara. Men de flesta människor hade, tyvärr, ingen
  stark känsla af viljans betydelse, intet behof af reaktion mot det
  konventionella utan lefde som stenar, beklädda af fördomarnas mossa, så
  att till och med deras handlingar voro blott mekaniska, som en stens
  rullande utför en backe, när den en gång satts i rörelse.
  
  Här gjorde föreläsaren en liten paus och drack ett glas vatten. Prosten
  skrufvade sig på sin stol, som om han funnit föredragets tendens
  betänklig. Stormen riste rutorna, så att de skallrade, och hven i
  skorstenen, som om tusen onda andar trängt sig in i rören för att
  hvissla åt föreläsaren.
  
  Han tycktes oberörd däraf. Han öfvergick till att visa hur det
  konventionella i umgängeslifvet hotade att uniformera mänskligheten och
  förkväfva allt personligt och egenartadt, det enda som hade något
  verkligt värde. Han häfdade, att de konventionella synpunkterna verkade
  förlamande på allt tankelif, i så måtto, att en tanke som hjärnan blott
  okritiskt upptog var utan andligt näringsvärde. Andligt näringsvärde
  hade blott tankar, som genomgått en assimileringsprocess i hjärnan på
  samma sätt som födoämnen först genom matsmältningen fingo fysiskt
  näringsvärde. Men det förnämsta medlet i och för den andliga
  ämnesomsättningen var tviflet. Utan att först ha blifvit upplöst i
  tviflets safter kunde ingen tanke bli till verklig näring för vår själ,
  och all verkligt lefvande kunskap måste framgå ur tviflet.
  
  Prosten var nu rödflammig i ansiktet af förtrytelse och såg sig omkring,
  som om han velat konstatera, hvad intryck de här uttalade åsikterna
  gjort på hans församling. I allas ansikten läste han ogillande, utom i
  ett, men det var tyvärr hans egen hustrus. Elsas drag voro spända af
  intresse, och hennes ögon tindrade mot föreläsaren som om hvart hans ord
  frigjort en tanke djupast inne i hennes själ, där den under åratal
  lefvat ett omedvetet lif i dunklet. Och sådan han själf stod där framför
  henne med ansiktet blekt och blicken het af öfvertygelsens värme,
  tycktes han henne just som en förkroppsligad gammal illusion, liknade
  han en ung präst, genomträngd af sin bekännelses sanning -- en ung
  präst, som varit henne kär en gång för länge sedan och som alldeles icke
  liknat den förbittrade materiens träl, hon i detta ögonblick såg vid sin
  sida.
  
  Föreläsaren fortsatte: Men om tviflet således var förutsättningen för
  all lefvande kunskap, så var tviflet ett godt, icke ett ondt. Tviflet
  borde då hållas i ära, icke förföljas och bekrigas. Också på
  själslifvets högsta områden, till exempel religionens, var tviflet den
  naturliga förutsättningen för en lefvande tro. För den, som okritiskt
  antoge till exempel den kristna läran, kunde tron icke bli annat än tom
  och utan innerlighet, vanekristendom, andlig död; och det fanns mera
  religion i en fritänkares förnekande än i en vanekristens slappa så
  kallade tro.
  
  Var det nu verkligen så, att alla religionens och moralens stenhårda
  dogmer kunde uthärda en tänkande människas tvifvel? Den moderna
  vetenskapen -- -- --
  
  Men nu reste sig prosten och afbröt föreläsningen:
  
  -- Sådana ord få icke talas här! utbrast han med myndig röst. -- Som
  församlingens själasörjare måste jag protestera mot detta föredrag och
  hela dess anda. Jag ämnar icke inlåta mig på någon vederläggning af alla
  dessa falska djupsinnigheter, men jag vill icke åhöra dem längre. Jag
  går och uppmanar församlingen att följa mig.
  
  Han gick med långa steg mot dörren, och där blef stor uppståndelse i
  salen. Borgmästaren och stadsfiskalen följde omedelbart i hälarna på sin
  herde, och alla damerna flögo upp, stirrade villrådigt på hvarandra och
  drogo sig sedan mot dörren, där de skockade sig och vände sig om,
  nyfikna att iakttaga opinionsyttringens verkan på föreläsaren.
  
  Han hade upphört att tala, men tycktes blott vänta att alla obehöriga
  skulle aflägsna sig, innan han fortsatte. Det gled till och med en skymt
  af ett småleende öfver hans drag, då han såg sina för detta åhörare en
  efter en återkräfva och återfå sin inträdesafgift af biljettförsäljaren
  ute i förstugan.
  
  När den sista Tibbledamen försvann, satt blott en af hela auditoriet
  kvar på sin plats; men det var prostens hustru.
  
  Prosten stod i förstugan och väntade henne, men hon kom icke. Hon satt
  kvar, likblek af sinnesrörelse och trots. Hon visste icke, hvad hon
  eljes skulle taga sig till för att ge föreläsaren någon upprättelse; hon
  blygdes, så att hon skulle velat sjunka genom jorden, öfver sin makes
  uppförande, öfver hela detta sällskap, som följt honom.
  
  -- Elsa! kommer du? hörde hon hans röst ropa hårdt och otåligt ute från
  förstugan.
  
  Hon svarade icke, såg blott på den unge mannen i katedern, som om hon
  velat säga: jag hör icke till dem.
  
  -- Stäng dörren! sade han till biljettförsäljaren.
  
  Dörren stängdes, och föreläsaren fortsatte som om ingenting händt. Men
  Elsa kunde icke längre samla sin uppmärksamhet kring hvad han sade, och
  han märkte det strax.
  
  -- Det tjänar visst till ingenting att fortsätta, sade han. -- Era
  tankar syssla för mycket med det, som nyss passerat.
  
  Elsa rodnade, kände det som om hon bort motsäga honom, men fann icke
  ord.
  
  -- Mina också, om jag skall vara uppriktig, tillade han med ett
  småleende. -- Det skulle vara ett kraftprof. Man vill så gärna visa sig
  morsk. Men det gör alltid ondt att stöta på ofördragsamhet.
  
  Han steg ned från katedern och räckte Elsa sin hand:
  
  -- Tack för det ni stannade kvar! sade han enkelt och varmt. -- Jag
  förstår att ni velat demonstrera för yttrandefriheten. Vill ni också
  säga mig ert namn?
  
  Hon svarade med gråten i halsen:
  
  -- Jag heter Elsa Finne -- men jag är gift med -- hon gjorde en gest mot
  dörren -- med prosten.
  
  Han nickade, som om han velat säga, att han också gissat sig till det.
  
  -- Det är väl bäst, att ni går nu då?
  
  -- Ja. Hon reste sig upp. -- Men jag vill tacka er först -- riktigt
  varmt -- -- säga er, att ni öppnat nya synvidder för min själ -- min
  fantasi -- mina drömmar. Jag tror, att jag skall kunna lefva rätt länge
  på minnet af hvad ni gett mig -- och arbeta mig vidare fram på egen
  hand.
  
  Hon räckte honom sin hand, och medan han höll den i sin, såg han henne
  småleende in i ögonen.
  
  -- Jag har en aning om, att ni en gång kommer att låta höra af er, sade
  han. -- Där är mycket fantasi i era ögon. --
  
  När Elsa kom hem till prästgården, öppnade hennes make dörren till sina
  egna rum med minen hos en domare, som har att afkunna en hård dom.
  
  -- Kom in! sade han. -- Jag har ett ord att säga dig.
  
  Han var rödflammig i ansiktet, och ögonen voro blodsprängda. Hela hans
  varelse gaf intryck af våldsam upphetsning.
  
  Elsa var lugn, hyste icke ens någon fruktan, fast hon visste, att han
  skulle förgå sig. Hon gled sakta in i rummet och stängde dörren efter
  sig.
  
  -- Tycker du själf, att ditt beteende i kväll är passande för en
  prästfru? började han, med rösten hes af uppjagad förbittring.
  
  Hon svarade:
  
  -- Jag har icke kunnat handla annorlunda. Jag gjorde hvad jag ansåg
  rätt. Jag är icke en prästfru. Jag är en människa för mig, som känner
  och tänker själf.
  
  Svaret dref hans raseri till kokpunkten.
  
  -- Du ljuger! ropade han. -- Du ljuger ju. Är du icke hustru till mig,
  denna församlings själasörjare? Är du icke i denna din egenskap skyldig
  att iakttaga ett uppförande, som icke står i strid med mitt kall, mitt
  ämbete, min religion, som också är din -- i hvilken jag själf
  konfirmerat dig och -- -- Jag tål det icke längre! hör du! -- han knöt
  handen så att naglarna skuro in i köttet -- Jag tål icke, att du
  ödelägger mitt lif -- -- Ack, bittert, bittert har jag i sanning fått
  betala -- -- --
  
  Vreden började sjuda inom Elsa. Hon stod framför honom med nedslagna
  ögon, ty hon fruktade att de eljes skulle förråda något af hvad hon
  kände.
  
  -- Hvad? frågade hon.
  
  Och han svarade i sin otillräkneliga vrede:
  
  -- Hvad? frågar du! Har du icke under alla dessa tretton år, som vi
  varit gifta, gjort mitt lif till ett sannskyldigt helvete? Har du icke
  gjort mitt hem till en ödemark, dit ingen vågar sätta sin fot? Är du
  icke en visa i församlingen? Beklaga icke alla mig?
  
  Elsa hade ryggat ett steg tillbaka och fört handen till hjärtat. Det
  blef rödt för hennes ögon, och tankarna jagade förbi i svindlande hast.
  Där stod den mannen och anklagade henne att ha ödelagt hans lif. Den
  mannen, som hon gifvit sin ungdom -- gifvit allt af sig själf som en
  gång var värdt att äga. Den mannen, som bedragit henne på det enda, som
  kanske kunde ha gett hennes lif en smula innehåll! -- Sakta knäppte hon
  upp ett par knappar i sitt klädningslif, drog fram det gamla brefvet
  till hans förra hustru och räckte honom det utan ett ord.
  
  Han ryckte till, for med handen öfver pannan och vacklade tillbaka. Hans
  panna var kopparröd, och de blodsprängda ögongloberna trängde ut ur sin
  hålor.
  
  Hon såg på honom. Hennes blick strök som en elektrisk gnista in i hans
  och drabbade honom med hela styrkan af det obändiga hat, hon i denna
  stund kände. Och hon tänkte klart och distinkt: Jag vill, att du dör.
  
  I samma stund föll han till golfvet, träffad af slag.
  
  Han lefde öfver natten, men vänstra sidan var förlamad, och han kunde
  icke tala. Endast ögonen talade. De sade till Elsa, som vakade vid
  dödsbädden: _Du har mördat mig_.
  
  Doktorn lugnade henne med sin förklaring, att slagattacken framkallats
  af upphetsningen och berodde på en af för hög diet orsakad förkalkning
  af hjärnans blodkärl. Men Elsa kände det som om hans ögon sagt henne
  sanningen.
  
  
  
  
  XIV.
  
  
  Tunga blefvo dygnen, veckorna, månaderna, som följde. Hvad hjälpte det
  allt hvad doktorn försäkrade, Elsas samvete anklagade henne för mord och
  dömde henne skyldig, och mot den domen fanns intet jäf.
  
  Om hon med egen hand dräpt sin man, blifvit häktad och fått försona sitt
  brott, skulle hon ha känt det som en lättnad. Det ohyggligaste af allt
  var att släpa på medvetandet om sin förbrytelse, men aldrig kunna få den
  vägd på rättfärdighetens våg, att nödgas framsläpa sitt lif som en
  döfstum, bärande inom sig en skuldkänsla, som skulle bränna all
  lifskraft ur hennes blod, med viljan sluten i kramp omkring en
  hemlighet, som skulle resa oöfverstigliga skrank mellan henne och
  människorna.
  
  Drägligast var allt i början, medan de praktiska omsorgerna och
  anstalterna togo hennes tankar och krafter i anspråk. Som i en dröm
  hörde hon människor fråga, yttra deltagande och försöka trösta; och hon
  svarade som om hon varit vaken, handlade som om hon varit medveten, men
  tänkte ingenting och såg ingenting klart. Allt blef så sällsamt
  overkligt, som om det egentligen icke kommit henne vid.
  
  Under stora högtidligheter vigdes prosten Tibells stoft till den eviga
  hvilan. Klockorna klämtade, flaggorna hängde på half stång, och all
  höstens välsignelse af hvita blommor och brokiga blad täckte den aflidne
  själasörjarens kista. Den nye vicepastorn förrättade jordfästningen och
  talade högstämda tröstens ord till den sorgklädda änkan vid grafven.
  
  Allt detta gjorde på Elsa ett skärande intryck af upptåg utan mening,
  allt blef till lögn för hennes medvetande, allt utom den sanning, som
  flämtade i hennes bröst, brände och ville slå ut. Hon brottades med
  begäret att ropa högt: Han var icke sådan, han var icke den ömma make,
  den nitiska Herrans tjänare, som I tron. Och jag är icke den skuldlösa
  maka, I tron! Ty det var jag som drap honom!
  
  Alla sågo hur upprörd hon var, och pastorn förstod, att här var en själ
  i nöd. När vagnen stannade utanför prästgården, frågade han henne mildt,
  om hon icke ville tala med honom. Hon nickade, hon förstod välmeningen,
  och de gingo sida vid sida nedåt trädgården.
  
  Marken var fuktig efter förmiddagens regn, gräset glänste ännu saftigt
  grönt, luften doftade af mylla. Elsa förnam det med ett slags förvåning.
  Borde icke allt ha varit vissnadt och förtorkadt? Och hur var det
  möjligt att hon, nedtyngd af sorg och skuld, ännu kunde känna lifvet som
  en omätlig, hemlighetsfull välgärning? Hvilka förunderliga motsägelser
  rymde icke människonaturen!
  
  -- Jag har fått en ingifvelse -- började han -- en ingifvelse, som jag
  tror har ett högre ursprung -- att det är en själ i nöd, som -- --
  
  -- Det är sant, sade hon, tonlöst.
  
  -- I sådana svåra stunder af en människas lif plägar det medföra
  lindring att få anförtro sig åt någon -- särskildt åt någon som fått det
  gudomliga kallet att tala tröstens ord.
  
  Hon skakade sitt hufvud:
  
  -- För mig är den vägen stängd. Jag är dömd att vandra i en labyrint
  utan ljus eller ledtråd.
  
  -- Ljus finns i Herrans heliga ord!
  
  -- Icke för mig. Jag har sökt, men intet funnit. Det finns kanske för
  andra, men icke för mig.
  
  Pastorn såg på henne. Han hade bevittnat mången syndares förtviflan,
  hade ofta lyssnat till bekännelser, som samvetsångesten aftvingat
  brottslingar, men aldrig hade han känt sig mera gripen däraf än af dessa
  lugnt uttalade ord.
  
  -- Vi ha bönen, sade han, med rösten skälfvande af medlidande.
  
  -- Jag kan icke bedja, svarade hon. -- Jag har glömt alla böner -- det
  blir blott tomma ord i min mun -- för jag tror icke, att det finns
  förbarmande -- hon drog djupt efter andan och tillade sedan sakta -- för
  mig.
  
  -- Det finns förbarmande för alla. Och det är en annans förbön, som för
  oss gäller.
  
  -- Jag vet det, men min ångest kan icke fatta det!
  
  -- Är det då -- är det då -- pastorn trefvade sig fram, som om han känt,
  att här var sank mark -- någonting särskildt som -- som tynger samvetet?
  
  Hon såg på honom från sidan, såg hans böjda gestalt, hans hängande hand
  och hans deltagande min: Skulle hon anförtro honom allt?
  
  Sitt hjärtas strider, sitt sinnes lidelser, sitt brott och sin ånger?
  Hon höll andan, som om hon i spänning väntat på ett svar inifrån. Svaret
  blef nej! Den drömlika oklarhet, som hvilat öfver hennes väsen, var i
  detta ögonblick som bortblåst, och hon tyckte sig se sin väg.
  
  -- Ja, sade hon. -- Jag har kämpat länge -- under många år -- mot min
  brinnande lust -- -- att skrifva -- --
  
  -- Skrifva? han förstod icke.
  
  -- Ja. Att bli författarinna.
  
  Han svarade icke strax, men där flög en rodnad öfver hans kinder. Han
  förstod, att han misstagit sig högeligen på hennes sinnestillstånd.
  
  -- Det var farliga tankar, sade han slutligen. Så blef det åter tyst,
  och båda kände, att de ingenting vidare hade att säga hvarandra.
  
  Strax därefter skildes de.
  
  Elsa gick in och satte sig i sin aflidne makes rum. Det började skymma,
  men hon kände ingen ångest. All skuggrädsla, allt gammalt skrock var nu
  förbrändt inom henne, sedan hon sett det oåterkalleliga in i hvitögat.
  Medan liket ännu fanns kvar i detta samma rum, hade hon ofta nattetid,
  när alla tjänarna sofvo, gått ensam hit ned med ett ljus i hand, lockad
  af en dunkel föreställning om, att någonting kanske kunde hända, att
  straffet kunde nå henne på uppenbarelsens väg. Hon kände det som en
  hederssak att utmana straffet, och hon fruktade det icke, ty aldrig
  kunde hon dock få se hemskare syner, än dem hon såg i sitt eget inre,
  och afgrundens kval kunde icke vara förfärligare, än dem hon utstod i
  sin själ, och för hvilka det icke fanns lindring eller lättnad i ett
  klagoskri.
  
  Själfva tanken på döden, som ofta föresväfvat henne, gaf ingen tröst, ty
  hon kände det som om själen dock aldrig skulle kunna glömma; i evighet
  skulle kvalen bränna hennes samvete, och allt hvad hennes kropp kunde
  komma att lida, var mindre än intet på vedergällningens våg.
  Människoanden var det som brutit och som därför vred sig under straffet,
  och det fanns ingen undflykt, ty så visst som natt följer på kväll
  följer straff på skuld. Om det fanns någon gräns för straffet, visste
  hon icke, men att hon icke kunde undkomma det, visste hon. Och att det
  måste drabba henne här, på den fläck af jorden, där förbrytelsen ägt
  rum, visste hon ock. Hon fick inrätta sitt lif därefter. --
  
  Hon hyrde ett litet hus vid södra tullen, fem rum och en liten
  trädgårdstäppa, som sträckte sig uppför berget. Där byggde hon bo i en
  stämning af vemod och helg, dit flyttade hon de möbler, hon ärft af
  farmor och som erinrade henne om det kära barndomshemmet på Ryd. Allt
  det andra, allt som han haft del i, såldes på auktionen. Inkomsten
  häraf, af det löpande tjänsteåret och af nådåren gaf henne ett litet
  kapital, hvars afkastning nätt och jämnt räckte till lifvets torra bröd.
  Men hon var fri, för första gången i sitt lif. Hon var herre i sitt eget
  lilla hus.
  
  Här började hon, trettiotvå år gammal, i smärta och ångest sitt lifs
  arbete, här tillkämpade hon sig i ensamheten kunskap och konstnärsnamn,
  här fingo hennes drömmar i spänning och vånda diktens susande lif. Här
  samlade sig hennes väsens alla krafter till en enhet, här växte hennes
  genius i sol och regn och blommade som en ros i oktober.
  
  Det var icke ärelystnad, som dref henne fram; den skulle ha splittrat
  krafterna, låtit dem irra som atomer i rymden. Om hon vid arbetet tänkt
  på ära eller vinning, skulle resultatet ha blifvit dödt och kallt. För
  henne blef arbetet allt och hon själf blott ett medel för dess
  frambringande, därför samlade sig de spridda atomerna till någonting
  helt. Att skapa blef för henne hvad farmor kallat älska: att glömma sig
  själf.
  
  Så kände Elsa Finne den vårdag, då hennes första lilla bok låg på bordet
  i hennes hem. Det var dikter på prosa, barn af hennes inbillning, ännu
  famlande i sin flykt. Därför hade hon kallat sin bok: _Med stäckta
  vingar_.
  
  Från fönstret i sitt arbetsrum såg hon ut öfver kyrkogården nere vid
  stranden, ut öfver hafvet, där solen hvar kväll gick ned. Här skulle hon
  tillbringa sitt lif med minnet af sitt brott för ögonen, och här skulle
  hon, bunden till marken af sin fattigdom, vänta sitt lifs solnedgång.
  
  Hvad mer? Hon hade resignerat. Högmodets fjäll hade fallit från hennes
  ögon. Hon såg.
  
  Världen var stor och harmonisk, hon själf blott ett stoftgrand i alltet,
  men i känslan af ringheten låg lycka och rikedom, ödmjukhetens lycka och
  rikedom. Hvad kom henne människorna vid? Dessa stackars småkryp, som
  äflades att se ned på hvarandra, sträfvade efter att kunna förakta
  hvarandra, kände sig lyckliga i att veta sig rikare, starkare, kvickare,
  större än andra! Den som slagit sig till ro i medvetandet om, att han är
  intet, drabbas icke af föraktet hos dem, som tro sig större, känner sig
  icke förödmjukad däraf, blir oåtkomlig för narrars klander och beröm.
  Han har sin värdemätare inom sig själf.
  
  Hon var den hon var, en atom i världsalltet, men en atom som också hade
  sin uppgift att fylla; ty intet är utan uppgift, och själfva lidandet
  var en god jordmån.
  
  Hon grubblade icke längre; hon såg sin väg. Den låg klar, som om
  naturens mäktiga hand själf utstakat den. Elden hade gått fram öfver
  hennes lif, härjande och förädlande, rensande och ödeläggande; därför
  kunde marken nu bära dubbla skördar.
  
  Aldrig mer skulle hon känna sorg och glädje så som hon känt dem förr, ty
  nu fanns det någonting inom henne, som höjde henne öfver hennes egen
  tillvaro.
  
  
  
  
  XV.
  
  
  En vecka efter det hennes första lilla bok utkommit fick Elsa ett bref
  med adress: _Författarinnan Elsa Finne_, skrifven med en för henne
  obekant stil. Det vållade henne en häftig hjärtklappning, och hon vägde
  det länge i sin hand innan hon vågade tro, att hon själf var den rätta
  adressaten. Slutligen bröt hon det likväl och läste:
  
      Kära yrkessyster! (nybildning efter cher confrère, som onekligen
      låter bättre).
  
      Tack för länge sedan och tack för senast. Jag vet icke, om ni ännu
      erinrar er en ung man, som ni förra hösten räckte en hjälpande hand
      och därmed kanske räddade från att drunkna i den sedliga
      förtrytelse, han med ett visst föredrag uppväckt i den goda staden
      Tibble. (Hvilken fantastisk idé för resten att uppträda som
      samhällsförbättrare i det förträffliga Tibble!) Denne unge man har
      nu fått en oöfvervinnelig lust att vara den förste, som räcker er
      sin hand med tack för er vackra lilla bok.
  
      Visste jag det icke och sade jag er det icke strax? Ni har af goda
      feer fått fantasiens gåfva, den grundfond af malm, hvaraf lifvets
      två välsignade och förbannade bildgjutare: lidande och arbete, kunna
      dana en diktare. Där den malmen finns, glittrar den alltid fram i
      blicken (er var närsynt med ett fjärrsynt uttryck), och jag kände,
      när jag nu läste er bok, något af den glädje, en geognost måtte
      erfara, när hans förutsägelse besannas: att där fanns guld i jorden.
  
      Låt mig därför vara den förste som hälsar er välkommen i vår unga
      diktning! För allt som har snille och själ skola vi andra
      jordarbetare i vingården alltid vara beredda att bugande lämna
      plats. Vi dyrka dock alla samma gud, vi med våra spadar, spett och
      hackor, ni med era upptäcktsfärder i fantasiens sollysta rymd. I vår
      herres hus äro många boningar, och i detta land lär det väl alltid
      bli utrymme nog på Parnassen! Endast den diktning, som öfverlefvat
      sig själf, bär afvog sköld mot det unga. Så långt ha vi ännu icke
      hunnit, vi som fått oss den vanskliga uppgiften förelagd, att bryta
      väg för en verklighetsdiktning i detta karga och solfattiga land,
      där poesiens genius under många år sväfvat så högt mot den blå
      tomhet, som kallas himmel, att ingen människa längre kunde se henne
      från jorden. Hela hemligheten med den strid, som för närvarande
      rasar omkring vår parnass, är, att det gäller vara eller icke vara
      för blåpoeterna, som hittills hyllats öfver måttan för sina
      fantastiska evolutioner utom synhåll, och nu frukta, att hyllningen
      skall utebli, om vi med vår fordran på realitet lyckas draga dem
      under sunda förnuftets kontroll. Därför försvara de sig med näbbar
      och klor i religionens och sedlighetens och fosterlandets namn --
      som om icke _vi_ vore de verkligt religiösa, sedliga, fosterländska
      just i vårt kraf på en religion, en sedlighet och en fosterländskhet,
      som är mera än tomma ord.
  
      Att vi gråvädersmän dock icke äro förblindade af något slags
      fanatism för det grå, ha vi väl också visat. Mins ni i fjol, då den
      okände Ivar Mörcke plötsligt, som fallen från himmeln, stod midt
      ibland oss, lik en diktens furste, klädd i guldstickad purpur,
      gnistrande af ädelstenar, och förkunnade lifslustens evangelium.
      Icke vände vi honom väl ryggen, vi unge, af ängslan att denne
      diktens ljusbringare och förnyare skulle förstöra vårt kära gråväder
      med sitt snille? Tvärtom, vi planterade våra hackor och spadar i
      jorden för en stund och flockade oss välkomnande omkring hans
      fladdrande purpurmantel -- samtidigt med det vår kära allmänhet, som
      alltid lätt lockas af det lysande och färgrika, och som dessutom
      tröttnat på det trista och grå (det vill säga på oss!) korade honom
      till sin konung för en dag. -- Så skola vi också nu välkomnande
      hälsa den främmande fågel, som susar fram öfver våra hufvuden och
      flyger så lätt och så högt, att ingen tror, hon flyger »med stäckta
      vingar». Och icke heller skola vi misskänna er, om den suveräna
      allmänheten, som är en nyckfull gammal dam, en gång skulle komma att
      kora er till sin drottning för en dag.
  
      I det hela taget synes det mig, som skulle det finnas en viss andlig
      frändskap mellan ert och Ivar Mörckes diktarkynne -- jag menar
      egentligen i bådas er uppåtsträfvande riktning, ty det kan eljes
      icke vara min mening att hvarken jämföra eller likställa. Han är ju
      i sin diktning typiskt manlig och ni är så äkta kvinnlig i ordets
      vackraste bemärkelse; han är en hjältetenor, som med sina höga och
      klara toner bedårar alla (kanske ändå mest kvinnorna?), då han
      sjunger om lifvets glädje, som är sinnesberusning; ni är en ljus och
      ren sopran, som sjunger vekt och innerligt om sin längtan -- och den
      sitter djupare hos er. Där strömmar genom er drömprosa en fläkt af
      äkta feminin, det vill säga instinktiv och icke dogmatisk
      sedlighetskänsla (låter ordet främmande i min mun?), som helt visst
      skall vinna er många vänner.
  
      Hvad Ivar Mörcke beträffar, så är han sedan förra hösten bosatt i
      hufvudstaden, och sedan han nu är vår inhemska vitterhets lejon, gå
      här naturligtvis många rykten om hans underliga lif och färd. Få
      människor känna honom för öfrigt, och det är just, som ville han
      gärna stanna kvar lik en myt i dunklet, där han arbetar. Han arbetar
      nätterna om, sägs det, sofver om dagarna, trifs bäst i mörker
      -- denna de röda drömmarnas skald. Vi unga känna honom knappt; han
      umgås med ingen. Han är ju ett tiotal år äldre än vi (underligt för
      resten, att båda vår vitterhets senaste recentiorer äro äldre till
      lefnadsåren än vi juniorer!), och de åren har han tillbragt på resor
      i främmande land. Gud vet då hvarifrån alla legenderna stamma om
      hans tusen galanta äfventyr! Han är ju helt borgerligt gift, vet
      man, och har fyra barn, som gå i skola här, men hans äktenskap skall
      vara rätt otvunget -- och i vår hederligt borgerliga hufvudstad
      täflar hans Don-Juans-gloria redan med hans skaldegloria -- båda
      locka kvinnor, som mal dragas mot ljus. -- -- -- Men jag ser, att
      mitt bref redan blifvit långt, och att jag råkat in i en ton af
      förtroligt samspråk, som jag hoppas ni icke misstycker -- den
      bevisar ju egentligen endast, att det tilltalsord, hvarmed jag
      inledt milt bref, är för mera än ett tomt ord. I själfva verket
      inbillar jag mig nästan, att vi äro gamla vänner, som skulle ha nöje
      och nytta af att åter få träffas någon gång och kunna språka helt
      uppriktigt och förtroligt med hvarandra -- så som intelligenta
      kvinnor och män borde kunna talas vid utan att det nödvändigt
      behöfde vara fråga om det där banala som kallas kurtis. Skulle ni
      händelsevis vara af samma mening, skrifver ni nu ett lika långt och
      lika uppriktigt bref till er mycket tacksamme
  
      _Knut Herman_.
  
  
  
  
  XVI.
  
  
  Detta blef inledning till en mångårig, mer och mer öppenhjärtig bref
  växling mellan Elsa Finne och Knut Herman. Den ton, han anslagit, fann
  stark resonans inom henne. Ensam som hon var, lockade det henne dess
  mera att få tala i bref om allt, som intresserade och sysselsatte henne
  för ögonblicket, och hon skref så omedelbart, som om hon suttit i
  skymningen och språkat med en gammal vän, för hvilken hon icke behöfde
  väga sina ord, därför att han aldrig misskände hennes mening. Så kom
  förtroligheten smygande af sig själf, och ni blef till du i brefven
  långt innan de båda blifvit personliga vänner.
  
  Den personliga bekantskapen fick ett mera långsamt förlopp. Den
  grundlades under en sommarmånad i Knut Hermans föräldrahus, dit Elsa
  Finne på hans begäran blifvit bjuden af hans mor, som var änka efter
  provinsialläkaren i orten. Den gamla frun åtnjöt berättigadt anseende
  för fromhet och rättrogenhet, men hade en enda svaghet: sin son. Mycken
  sorg hade han vållat henne med sin otro, och många varma böner hade hon
  uppsändt för hans själs frälsning, ty hon visste, att han icke blott
  icke vandrade Herrans vägar, utan till yttermera visso högröstadt och
  utmanande marscherade utför den väg, som leder till förtappelse -- --
  men förneka honom sin kärlek kunde hon icke, det fick Gud förlåta henne.
  Det som oroade henne svårast, näst ångesten för hans själ, var också
  tanken på att han med sina förskräckliga åsikter skulle gå och ställa
  det illa för sig i lifvet. Hvar sommar och hvar jul kom han regelbundet
  till sitt gamla hem, och då var mamma-Stina ett enda strålande solsken
  af lycka öfver att ha otron under sitt tak. Hans vänner voro då alltid
  välkomna i hans hem och mamma-Stina skref blindt och inbjöd hvemhelst
  han utpekade. -- Att det denna gång var fråga om en dam, hade vållat
  henne en smula bryderi; men då han ville så ha det, fick det ju ske.
  
  Det var icke utan en viss förlägenhet Knut Herman mötte Elsa Finne vid
  stationen, och det kostade i början rätt mycken ansträngning från ömse
  håll att bevara den förtroliga tonen från brefven De båda
  personligheterna reagerade så helt olika mot hvarandra, skyggheten
  krympte nerverna, och den instinktiva motsättningen mellan man och
  kvinna gjorde sig helt annorlunda gällande i umgänget än i brefven, men
  den öfvervanns så småningom tack vare Elsa Finnes energiska bemödanden.
  Hon var ju så mycket äldre än han och kände sig just därför dubbelt
  förpliktad att visa sig den ovanliga situationen vuxen. Det var först
  efter lång tvekan, hon mottagit fru Hermans inbjudning, men då hon nu
  var här, ville hon komma med heder från saken. Från första stund slöt
  hon sig varmt till Knut Hermans mor, med öppen föresats att om möjligt
  vinna hennes tillgifvenhet. Det lyckades öfver förväntan; de båda
  damerna sympatiserade strax, åldersskillnaden befanns icke oöfverstiglig
  och snart stod Elsa som ett föreningsband mellan mor och son i stället
  för motsatsen, som mamma-Stina fruktat, medan hon ännu misstänkte, att
  där fanns någon skymt af erotik med i spelet.
  
  Månaden gick som en vecka utan en mulen dag, Knut Herman återvände till
  hufvudstaden, Elsa till Tibble, och brefväxlingen började på nytt. Det
  blef vinter med mörker och arbetsfeber, det blef vår med sol och
  snödroppar, det blef sommar, och allt stod i blom, och Elsa Finne vann
  med ett nytt verk plötsligt namn som en af sin samtids främsta
  berätterskor.
  
  Boken hette _Ikaroslängtan_ och var en själfbekännelse, var historien om
  hennes eget lif, gifven i stora linjer och med en betagande känslans
  innerlighet. Det var verklighetsdiktning lyft upp i en blåare luft, det
  var lefvande människor, men hvarken Per eller Pål, som det litterära
  skvallret kunde utpeka, det var en smidig och stark stil, förnäm i sin
  konstfulla enkelhet och nästan kärf i sin skygghet för all effekt på
  sanningens bekostnad. Det var icke den verklighetsdiktning som
  florerade, det var något annat och något nytt, och om det än icke ägde
  en Ivar Mörckes färgrikedom och glans, ägde det i utbyte mera djup i
  själsskildringen. Det handlade om kärlek, om en ung kvinnas flykt mot
  solen och fall mot jorden, och framställningen bars af en sorgtyngd
  längtan med starka vingar.
  
  Tidpunkten för bokens framkomst var gynnsam, och alla andra små
  faktorer, som tillsammans skapa framgång åt ett diktverk, när inneboende
  möjligheter äro förhanden, förenade sig händelsevis att bereda
  _Ikaroslängtan_ ett mottagande, som författarinnan aldrig ens i sina
  mest högtflygande förhoppningar vågat drömma om. Det kom öfver henne en
  dödlig ångest och blygsel, ty känslan af hennes egen ovärdighet, växte
  under de loford, som strömmade öfver henne, och hon tänkte med skräck på
  den dag, då sanningen skulle bli uppenbar, och diktens drottning för en
  dag som en afslöjad trasprinsessa åter skulle drifvas bort från
  parnassen.
  
  Knut Herman, som i sällskap med mamma-Stina tillbringade sommaren i
  Elsas lilla hem, hjälpte henne att hålla modet uppe, Knut Herman, som
  under sitt stretande i parnassens uppförsbacke aldrig rönt någon
  framgång för egen del, men däremot fått sin diktarhud rätt väl garfvad,
  visade sig vara situationen vuxen. Det fanns icke en skymt af afund i
  hans hederliga själ, tvärtom, han njöt i fulla drag af att se sin
  yrkessyster midt i ärans och popularitetens solgass, men det imponerade
  icke på honom och förändrade ingenting i hans egen syn på tingen. For
  honom var hon just den Elsa Finne, hon varit förut, hvars begåfning han
  sett förr än någon annan och hvars begränsning han kände bättre än någon
  annan; och det var henne en njutning att af och till höra hans beska
  sarkasmer med en underton af personlig tillgifvenhet slå ned ibland allt
  det välvilliga smickret utan tillgifvenhet. -- När sommarn var förbi,
  och Elsa satt ensam kvar i Tibble, kämpande med den tomhet, han lämnat
  efter sig, kändes det som skulle hon med glädje ha offrat all sin
  nyförvärfvade berömmelse för en skymningsstund vid brasan med honom och
  hans mor.
  
  Åter gräfde hon sig ned i sitt arbete, och arbetet strök med sina
  välsignande händer öfver hennes feberheta panna, gaf glömska och
  lindring för dagens timmar, men kastade henne hvar kväll, uttröttad som
  en trasa, värnlös i längtans armar.
  
  Skapandet kostade henne långt mera ansträngning nu, ty hon vred sig
  under medvetandet om sitt stora rykte, och ansvarskänslan blef så stark
  inom henne, att den tyngde hennes förr så lättflygande inbillningskraft.
  Hon splittrade väl också sin tid och sina krafter på småting till
  kalendrar och tidskrifter i in- och utlandet, visst är att det stora
  verk, som hon drömde om, aldrig kom till. Likväl växte hennes rykte
  ständigt, ty där fanns rika löften också i det minsta som lämnade hennes
  hand, och själfva hennes tystnad möttes med spänd förväntan.
  
  Men åren gingo; och allt underligare blef hon till mods, kände sig på en
  gång så gammal och så ung. Världen låg öppen för henne, och hon tänkte
  med vemod på, att hon just nu borde ha börjat lefva sitt lif.
  
  Ofta hade Knut Herman velat öfvertala henne till att flytta till
  hufvudstaden och intaga sin plats i kulturlifvets brännpunkt, eller att
  åtminstone komma dit någon gång på besök, göra bekantskap med den unga
  vitterhetens målsmän, låta fantasi och sinne uppfriskas af musik och
  konst -- han målade allt i frestande färger både skriftligen och
  muntligen; och nog hade det lockat henne, och ofta hade hon tänkt resa,
  men i sista stund hade hon alltid hållits tillbaka af en oförklarlig,
  instinktiv ångest. Hon kände omöjligheten af att personligen uppbära
  sitt rykte, inbillade sig vara både i yttre och inre mening så föga
  presentabel, att hon hellre borde resignera först som sist, stanna där
  hon var och icke förstöra den litterärt intresserade allmänhetens
  illusioner. Det fanns ingen landsort i andens rike, och från sin
  undangömda vrå kunde hon mycket väl följa med allt, som tilldrog sig i
  brännpunkten. Knut Hermans bref innehöllo alla personalia, som det
  intresserade henne att känna, och böcker, tidskrifter och tidningar hade
  hon nu råd att köpa, om än icke tillräckligt för att helt stilla sin
  andes hunger. Hvarför skulle hon då resa? Det skulle väl dessutom bli
  mycket dyrt -- --? Närhelst hon tänkte på, hur hon skulle taga sig ut i
  hufvudstaden, rodnade hon som en ung flicka vid tanken på den hon helst
  vill möta. Hon föreställde sig dessa eleganta hufvudstadsbor, herrar och
  damer, hur skulle de icke anse sig ha rätt att truga sig på henne med
  krus och komplimanger och småleenden och tomma ord om det, som för henne
  var heligt: hennes arbete. Men hon kände det, som om dessa människor
  varit fiender till hennes innersta sträfvan. För dem var det blott en
  ytlig lek, detta som för henne var djupaste allvar. Där stod en atmosfär
  af själfviskhet och flärd omkring dem alla. De talade så mycket och så
  högt om konst och frågor, alla sökte proklamera hvar sin lilla kåltäppa
  som kulturens förnämsta nyodling, och sneglade föraktfullt till grannens
  blomstergård eller potatisland. Fanns det då ingen stor nog att erkänna
  sin egen begränsning och njuta utan förbehåll och älska utan afund också
  de blommor och skördar, som växte på andras mark!
  
  Det rasade nu i tidningar och tidskrifter en häftig fejd om en diktares
  namn, och striden hade upprört henne, ty den kom med minnet om en vårdag
  för länge sedan. -- -- Hon stod vid fönstret i sitt arbetsrum, det fina
  regnet dref som rök öfver trädens toppar och föll med sakta sus till
  jorden. Hela världen var som ett ändlöst grått i grått, där låg slöja
  öfver allt. Hon tänkte: sådan är våren här i norden; så sollöst grå, så
  öfvergifvet sorgesam är också våren i vår diktning. -- -- Kanske drömde
  hon också om att själf en gång lyfta vingarna och höja sig öfver
  dimmorna.
  
  I den stämningen satte hon sig att läsa, med armbågarna på bordet och
  hufvudet stödt mot händerna, och hon läste och läste, medan regnet föll
  oaflåtligt, oafbrutet, och hon hörde intet annat ljud i världen än en
  utestängd kycklings pip, men det föreföll henne till sist, som om det
  kommit inifrån, från hennes egen själ; ty här i denna bok fanns ju allt,
  hvad hon längtat att få sagdt, blott större, starkare, manligare än hon
  själf någonsin skulle kunna säga det, och hon grät af beundran och
  smärta -- -- aldrig skulle hon kunna åstadkomma någonting värdt att
  nämnas i samma andedrag som detta!
  
  Boken hette _Drömmar i purpur_ af _Ivar Mörcke_.
  
  Allt från den dagen hade hon dyrkat honom som den främste af sin samtids
  skalder, och samtiden hade också beundrande knäböjt för hans snille.
  Själf hade han sedan ständigt utvecklats, och hvart verk af hans hand
  hade varit en ny seger; men framgång föder afund, och afunden hat, och
  hatet finner alltid sin väg. En pedant drog i härnad mot hans
  interpunktion, två drönare, som aldrig kunnat följa hans tankes flykt,
  fingo då plötsligt mod att häckla den, och en tredje slog sig till
  riddare på den moraliska haltlösheten af hans diktning. Därmed var
  fältet öppet och slaget fritt. Kritiken kastade sig plötsligt öfver
  honom, och samma konstförståndiga allmänhet, som nyss knäböjt för hans
  snille, reste sig, vände ryggen åt sin idol. Ungdomen, som gärna lystrar
  till rop utifrån och gärna stenar sina gamla gudar, tröttnade på hans
  starka och klara färger, lockades af symbolismens blådis. Naturalismens
  epigoner reste sig och upptogo åter kampen mot sin besegrare. Alla
  började plötsligt misstro det snille, de nyss beundrat, tvifla på hans
  ord, på hans konstnärliga ärlighet; och snart stämplades han offentligen
  som en skicklig diktmakare, hvars poetiska uttryck voro tomma fraser,
  med hvilka han kastade boll som en jonglör med klingande bjällror inför
  ett högt äradt publikum.
  
  Han teg och arbetade; han kastade sin gripande lofsång till döden,
  _Memento mori_, för sina belackares fötter -- och det blef tyst ett
  ögonblick, men snart var striden åter i full gång. Hvilket lysande
  vittnesbörd om ovederhäftigheten af hans genius var icke detta nya
  diktverk! Ty det fanns ju intet sammanhang, ingen inre utveckling, ingen
  brygga mellan den stojande lifslusten i hans _Drömmar i purpur_ och det
  vemodsfulla dödskoketteriet i _Memento mori_.
  
  Länge hade Elsa Finne från sin undangömda vrå följt stridens gång med en
  växande längtan att höja sin hand och slå ett slag. Hon kände denna
  längtan dess starkare, då hon just för tillfället var föremål för en
  oförtjänt respekt af dessa samma skribenter, som med småsint skadeglädje
  tycktes njuta af att draga ned den store diktare, med hvilken hon
  andligen kände sig närmast i släkt. Hon visste, att hon just nu ägde
  makt att göra sig hörd, och hon ansåg sig därför knappast ens ha rätt
  att tiga. Så skref hon sin dikt _Till Ivar Mörcke_ och sände den till en
  tidskrift, som offentliggjorde den under hennes namn.
  
  Det var en lofsång öfver hans lifsverk, ett svärdshugg mot hans
  belackare, en entusiastisk hyllning åt hans snille. Den slutade så:
  
      Jag kan vittna: mången gnista
      flög från svärdet, som du svingat
      mot det hvardagsgrå och trista
      på vår diktnings firmament.
      Jag har känt, hvad du har känt,
      längtan att se mörkret glittra.
      Jag har hört, hur varmt det klingat
      från din vemodsstämda cittra,
      då din sorg till dans du tvingat.
  
      Men en våldsamt kufvad smärta
      skalf dock alltid i din sång.
      Midt i glädjens Backuståg
      sorgen, klutad ut i bjärta
      trasor gick sin tunga gång,
      och förgäfves skalden virat
      vallmo i hans gråa hår
      och med blåa drufvor sirat
      pannans hvalf, där smärtan låg
      hålögd, hjärtesjuk och teg.
      Blicken talte. Smärtans tår
      glödde under ögonfransen,
      medan han med tunga steg
      trött till döden trådde dansen.
  
      Dödens djupa allvar bor i
      dina purpurröda _Drömmar_.
      Lifvets röda glädje strömmar
      djupast i _Memento mori_.
  
  
  
  
  XVII.
  
  
  Elsa Finne satt i sitt arbetsrum och stirrade mot väster, där solen gick
  ned. Framför henne på bordet låg ett bref från Knut Herman. Han skref:
  
      -- -- Jag träffade nyss Ivar Mörcke, och vi talade om dig. Han sade,
      att han så gärna skulle vilja göra din bekantskap. Han tycktes
      verkligen rörd af ditt inlägg i striden -- åtminstone så pass rörd,
      som man kan bli, då man är så själfupptagen som den mannen är. (All
      aktning för hans snille.)
  
      Nå, han har skäl att vara tacksam. Du är nog den första kvinna som
      offentligen vågat besjunga honom; du skulle troligen icke ha vågat
      göra det, om du känt honom personligen. Nu, efteråt, tycker jag
      nästan du har en viss förpliktelse att riskera också den personliga
      bekantskapen!
  
      Skämt åsido: Jag tycker, att du ändtligen en gång kunde göra allvar
      af att komma hit upp! Vi skola icke bita dig utan visa dig all
      möjlig älskvärdhet -- och du bör väl ändå en gång upphöra att vara
      en myt för hufvudstaden -- --
  
  Hon stirrade mot horisonten. Det lockade mer och mer -- hon drogs mot
  solnedgången. --
  
  Hon var trettioåtta år, då hon som erkänd författarinna återsåg
  hufvudstaden, och hon gaf intryck af en människa, som bränt sina
  illusioner, gjort upp sin räkning med lifvet. Hon trodde sig vara både
  gammal och ful, och hon var hvarken ung eller vacker, blott spänstig och
  smärt med kolsvart hår utan en enda silfverstrimma; men färgen kunde
  skifta på hennes kinder, och ögonen kunde tindra som om hon ännu varit
  ung och glad.
  
  Hon stod i vinterbrytningen, då naturen får hetsiga färger; där var
  något af öfvergångstidens feber i hennes blod.
  
  Nutidskvinnans känslolif är ömtåligt. Hennes längtan är långt hetare än
  blott blodets feber, långt starkare än blott hjärtats trånad; den är hos
  de högst utvecklade en tärande andens hunger, som kan medföra döden, om
  den icke stillas -- och den stillas nästan aldrig.
  
  Detta är historien om Elsa Finnes vinterbrytning. Må hon berätta den med
  egna ord. Och må den läsas med allvar, ty med allvar är den skrifven.
  
  Ingen känner starkare, än den som skall dö, behofvet att vara sann, att
  aflasta allt hvad han burit på, att bekänna tills allt är sagdt. Hon,
  som talar här, har känt det, som om denna bikt vore en skuld, den hon
  hade att betala till lifvet. Hon har velat visa, hvarför hon icke kunde
  lefva. Hon försvarar sin död, icke sitt lif.
  
  
  
  
  
  
  II.
  
  
  
  
  I.
  
  
  Det var i går jag såg Ivar Mörcke för första gången. Hela morgonen var
  en flygande brådska. Jag möblerade om mitt rum och sökte göra det
  hemtrefligt, sprang ut och köpte rosor, ordnade allting så, att det
  skulle se inbjudande ut, placerade stolarna så, att min gäst skulle få
  sitta i full belysning, jag själf däremot i skuggan.
  
  När jag slutat, satte jag mig att läsa »Om de lägre djurens själslif».
  Jag var ganska lugn.
  
  Det dröjde till klockan 3. Så en lätt knackning på dörren, och han
  trädde in. Reslig, manlig, ett mörkt ansikte, som såg ut att ha lefvat
  och lidit, en dominerande näsa, en mörk mustasch, med naturligt fall,
  utan uppskrufvad hjältefason; ett nervöst ansikte med stora drag, en
  spörjande blick, nyfiken, nästan fientlig. Den som många gånger blifvit
  sårad, och hvars själ förtäres af en brinnande ärelystnad, får en sådan
  blick.
  
  Jag gick honom till mötes. -- Välkommen! sade jag lågt. Han stod stilla
  och såg på mig. -- Elsa Finne? -- Tack för er godhet att vilja se mig!
  Jag räckte honom min hand. Så tog jag plats i soffan och anvisade honom
  länstolen. Han tog icke emot den utan flyttade fram en af de mindre
  stolarna och satte sig alldeles midt emot mig. Genom denna manöver
  tvingade han mig att vända ansiktet halft mot dagern; vi sutto vid
  fönstret, så nära hvarandra, att icke en skiftning i den enas uttryck
  kunde undgå den andra. Jag kände mig tacksam för denna anordning.
  
  Han gjorde mig några frågor om mig själf, och jag svarade. Jag uppdrog
  med några intetsägande linjer de yttre konturerna af mitt lif. Jag sade
  honom, att jag nu lefver som eremit i Tibble; han fick visst det
  intrycket, att jag lefvat så hela mitt lif. Han beklagade mig för min
  ensamhet, för min bokhunger, som icke kunde stillas från något
  offentligt bibliotek. Han talade så enkelt och deltagande; det vill hela
  min skepticism till för att värja mig mot föreställningen om en verklig
  medkänsla från hans sida. -- Stackare! sade han. Det lät så mjukt och så
  sorgset. Och så underbara ögon han har under sin starka panna! Ögon som
  skifta vid minsta känsloskiftning, röda i kanterna, liksom tårade af
  sol. Hvad denna människa måste ha erfarit mycket! Hans ansikte är som en
  lång, spännande historia af ondt och godt, af mörkt och ljust; är som en
  brunn, ur hvilken man kunde ösa länge, länge utan att nå bottnen. Hans
  röst har ibland en viss tvärhet, den kan bli kärf, men är alltid dämpad.
  Jag skulle aldrig kunna tröttna på att höra den rösten. Den inger
  förtroende. Mot honom skulle man kunna bli så enkel och sann, om man
  icke vore en odåga och kände det.
  
  Han frågade, om jag ännu trodde mig stadd i utveckling? -- Ja, det
  trodde jag. -- Men det kunde man misstaga sig på. Han hade en gång varit
  i ett sällskap, där man diskuterade frågan, vid hvilken ålder människan
  började gå intellektuellt tillbaka, och det var lustigt att höra, hur
  hvar och en drog sin egen ålder innanför gränslinjen. En gammal hofman,
  som var öfver sextio år, häfdade allvarligt, att han ännu icke känt
  någon intellektuell återgång. -- Det lät högst antagligt -- han hade
  nämligen aldrig haft något att förlora! Själf hoppas jag också, att ännu
  på några år icke behöfva gå tillbaka.
  
  -- Hur kom ni att skrifva? frågade han.
  
  -- Jag leddes -- vet ni hvad det vill säga?
  
  Han nickade, vemodigt leende. Jag höll på att i min tur säga:
  »stackare!»
  
  Jag hvilade mina magra, fula händer på bordet. Det hände ibland, när han
  talade, att han lade sin hand öfver min eller grep tag i den, liksom för
  att riktigt fasthålla min uppmärksamhet. Det var ingenting af
  närgångenhet, jag var en gammal kvinna, som lefvat och lidit, det kände
  han väl på instinkt, och så fanns det alltid ett intellektuellt band
  mellan oss. En gång kunde jag icke motstå frestelsen att se ned på den
  varma, fasta hand, som höll mig fången. Den var rätt stor, full af lif
  och viljekraft. Det var en mans hand.
  
  Ett samtal med Ivar Mörcke är för mig någonting lugnt och välgörande.
  Jag glömmer att han är den ryktbara storheten, ser i honom blott den
  mångsidige människokännaren. Hvilket häpnadsväckande material af
  verkligt lif den mannen innehar! Hvilka skatter för en romanförfattare!
  Det är det jag tänker på. Och när jag känner mig magnetiskt fängslad af
  hans ansikte, så är det icke blott därför, att jag finner det intressant
  eller vackert, utan framförallt emedan där bakom dess djärfva drag och
  dess skiftande minspel gömmer sig ett så rikt lif. Medvetandet därom
  väcker den oresonligaste hunger i mitt sinne. Jag elektriseras ingalunda
  af det jag får, det synes mig tvärtom fattigt och obetydligt; men jag
  sitter och fortäres af saknad öfver, att alla dessa gömda rikedomar
  skola draga mig förbi utan att lämna mig det ringaste utbyte. Jag känner
  ingen eggelse, blott ett tomhändt vemod öfver allt hvad jag går miste
  om.
  
  Han kan förstå allt som är mänskligt. För honom finns icke ondt och godt
  på bestämda hyllor med bestämda etiketter. För honom finns det orsak och
  verkan -- -- -- smärta, jubel, tillgifvenhet, brott och agg, mångfald,
  skiftningar, människor, lif -- -- -- Åh, att vara en obetydlighet, som
  han liknöjdt skall gå förbi!
  
  I går var Ivar Mörcke åter här. Jag hade varit dum och gladt mig åt hans
  besök.
  
  I umgänget likna vi, han och jag, två cirklar, som endast tangera
  hvarandra på en enda liten punkt. Det finns ingenting personligen
  gemensamt oss emellan och därför skola vi nog rätt snart glida från
  hvarandra.
  
  Jag vet icke hvad jag skulle vilja ge för att få cirklarna att gripa in
  i hvarandra; men det är ju omöjligt. Jag är främmande för alla hans
  förhållanden.
  
  En sådan kväll som den, sedan han gått! Jag var så förtviflad öfver min
  egen ohjälplighet, min brist på frihet och naturlighet i umgänget, min
  litterära okunnighet, min naturliga, obotliga dumhet. Jag kände så
  intensivt mitt eget fiasko, att det nästan var som om jag nu spelat ut
  mitt sista kort och stode inför bankrutten. Outhärdligt förekom mig ett
  lif, futtigt som mitt. Men jag insåg, att jag ännu icke uttömt mina inre
  möjligheter. Yttre omständigheter kunna också hjälpa. Ännu är då icke
  allt hopp ute. Jag led så att jag kallsvettades; men jag var besluten
  att icke ge tappt, och så högg jag i med arbetet. Hur knäckes dock icke
  min fysik af denna obemärkta kamp!
  
  Jag hade sofvit eländigt på natten, vridit mig mellan sömnlöshet och
  onda drömmar. Min fars natur (som gång på gång reser sig inom mig med
  nästan obetvinglig makt och i växlande former) skrämmer mig nästan. Den
  skrämmer mig därför, att den på samma gång förefaller mig som någonting
  främmande, den strider mot det nyktra, kalla förstånd, jag ärft af hans
  mor. Har jag icke kämpat mot dem, alla dessa naturmakter, som ligga mig
  i blodet -- kämpat och förlorat, kämpat och vunnit -- men aldrig ro,
  aldrig stillestånd! Jag är dödstrött, jag tycker jag vill sjunka
  tillhopa som en trasa -- och ändå samma osynliga, förbittrade kamp! Har
  jag icke kännt deras klor om min strupe, från den svartvingade
  morddjäfvulens till och med denna lumpna lilla sat-krymplings. Men ännu
  tror jag på viljan och förnuftet, ännu vill jag bita tänderna samman och
  slåss med det som finns utom och inom mig.
  
  I drömmen hade jag sett ett mörkt, oroligt böljande människohaf, ur
  hvilket en mörk skepnad plötsligt dök upp, djärf till hållning och
  väsen, svag i sin innersta grund, -- alltför svag att besvärja stormen,
  som hans storhet rest. Allas ögon följde honom, allas tankar sökte
  honom, alla väntade af honom ordet som skulle lysa öfver vattnen. Det
  ryckte i hans ansiktes muskler, den grymma munnen öppnade sig gång på
  gång, kippande efter luft utan att få fram ett ljud. Dragen voro spända
  som om de sammanhållits af gummisträngar, hela hans varelse var spänd
  till bristandets gräns; det låg något så utpinadt i de grå ögonens
  uttryck, något så förstördt öfver hans pergamentsgula hy, öfver hela
  denna bredaxlade ruin af förbränd energi -- en ensam man, kastad ut till
  den skummande mängden. Tusen roflystna ögon ha slukat honom på afstånd,
  ett myllrande virrvarr af händer har gripit efter honom, velat draga
  honom ned, slita honom i tusen stycken, pina honom till döds med tusen
  små grymheter; men ännu lefver han, höjer sig, lyft af en människovåg,
  sargad, utmattad, halfdöd af trötthet, men med en sista ansträngning att
  skaffa sig fotfäste...
  
  Detta ansikte har etsat sig fast i mitt minne; och vid minnet låder en
  underlig ångest. Där fanns svek och opålitlighet i det ansiktet. Det
  laglösa i min natur sträcker mot upprorsmannen. Det kärfva, ärliga i
  mitt lynne ryggar för hans dubbelhet. En sådan människa kan vinna hela
  ens tillgifvenhet och förråda den.
  
  Jag hade haft besök hela dagen, och alla människor hade varit vänliga,
  jag var således vid godt lynne, kände mig lugn och förståndig. När jag
  ätit middag, tyckte jag nog, det var en smula tomt, att jag skulle sitta
  ensam hela kvällen och bara höra regnet plaska, men jag ville icke vara
  dum och känslosam, jag ville vara mig själf nog. Jag ville också rycka
  upp mig och icke låta tiden rinna mig gagnlös ur händerna. Jag slängde
  mina sämsta ytterplagg på mig och plaskade ut. Jag gick af och an på
  Esplanaden, det satte blodet i fart, jag var glad som en spelman där jag
  gick i regnet. Det var vackert att se det långa perspektivet af
  elektriska glödlampor, lysande genom diset, röda spårvagnsögon glimta
  fram och vändas bort igen, nakna träd afteckna sig som skuggor på det
  våta floret framför mitt ansikte. Ingen kände mig. Två poliskonstaplar
  stodo och samtalade, men regnet blef för stridt, och de försvunno. Då
  och då kom en vettskrämd tok springande under en drypande paraply. Jag
  gick lugn som en skyltvakt, jag kunde taga torra kläder på, när jag kom
  hem, det gjorde mig ingenting att en kylande droppe då och då letade sig
  väg in på halsen. Jag kände mig så fri som man endast kan vara det i en
  stor stad, och rörelsen i den friska, fuktiga luften gaf en förnimmelse
  af kraft åt hvarje nerv. Hvilket jubel att lefva i alla fall!
  
  Jag gick hem glad åt mig själf och åt hela världen, fick torra kläder
  och inrättade mig det bekvämt vid skrifbordet. Jag tog fram mitt arbete,
  det bar emot i början, men så småningom kom jag in i det.
  
  Som det led utåt kvällen, knackade det på dörren. Jag ropade: »kom in!»
  och såg bort i skuggan. En svart hatt och de ögonen! Jag trodde, jag
  skulle bli tokig af glädje. Jag kunde knappt fatta, att det var han. Och
  jag sade honom, hur glad jag var. Och han tryckte mina händer, han
  kysste dem. -- Hur kan ni vara så glad åt, att jag är här? Hans ögonlock
  blefvo röda af rörelse; min glädje var så oförställd, jag visste knappt
  hvad jag gjorde, jag skrattade och pratade -- Nej, att ni kommer till
  mig i detta väder! På hans rockärm kände jag regndropparnas kyla under
  mina händer. All stelhet var som bortblåst. Han var icke den store
  diktaren, hvars snille jag beundrade -- han var ingenting annat än den
  människa, jag höll af. -- Jag längtade efter att se er. -- Å, tack,
  tack! Jag har längtat så förfärligt efter _er!_ Och vi talade i munnen
  på hvarandra, vi betraktade hvarandra mot ljuset, som om vi varit gamla
  vänner och icke träffats på åratal. Det fanns ingen blyghet hos mig,
  ingenting annat än den omåttligaste glädje. -- Jag har bara tid att
  stanna ett par minuter. -- Om ni också ginge strax, skulle jag ändå vara
  glad bara åt att ha fått _se_ er! Jag såg hur han klarnade. -- Tycker ni
  om att höra mig tala? -- Ja, ja. Och han hängde upp sin våta ytterrock
  och satte sig hos mig på divanen. Han talade och jag lyssnade; men att
  han satt här hos mig, det var ändå det härligaste af alltsammans. Han
  var vid strålande lynne och berättade en hel del intressanta ting, medan
  han värmde mina händer mellan sina. Jag är förtjust i de händerna, de
  gömma i sig en så rik fond af lifsvärme, det är naturligt för dem att
  smeka och värma. -- Så flyttade han sig, kom alldeles i skuggan med den
  hvita lampskärmen bakom sig; jag kände ljusskenet i mitt ansikte, men
  kunde icke se hans. Det var icke att uthärda. -- Nej, ni _måste_ flytta
  er! Han reste sig ögonblickligen. -- Hvar skall jag sitta då? -- Där.
  Så, att jag kan se ert ansikte. Han lydde som ett godt barn och vi
  fortsatte att prata.
  
  Han frågade mig, om jag kände någon man af hans ålder, eller om icke
  alla mina vänner vore unga, vid Knut Hermans ålder eller så? Jag tänkte
  efter ett ögonblick. Jo, han hade verkligen rätt.
  
  Det är också detta, som gör mig förhäxad. Han är just det jag längtat så
  oemotståndligt efter: en man som är mig öfverlägsen i allt, också i
  ålder. Det ligger något bakvändt i att behandlas som jämnårig af de
  unga, jag känner hvart ögonblick, hur gammal jag är mot dem. Jag är
  alltid i grunden som ett slags mamma för dem, och när jag icke får vara
  det, så blir jag tillgjordt och uppstyltadt kamratlik. När jag talar med
  Ivar Mörcke kommer jag visserligen ihåg, att jag ser gammal ut och bör
  vara gammal, men det, att han är fem år äldre, gör i alla fall, att jag
  icke behöfver spela hvarken ungdom eller gammal mamma. Jag är helt
  enkelt en kvinna på trettioåtta och han en man på fyrtiotre. Om jag
  proportionsvis är något äldre än han, beror det bara på, att han ännu är
  en vacker karl och att jag blifvit en ful kvinna. I våra känslor
  behöfver det icke nödvändigt finnas någon skillnad. Jag behöfver icke
  blygas öfver mitt sinnes ungdomlighet, _han_ förstår nog, att i ett lif
  sådant som mitt måste man bibehålla sin grönska skäligen länge. -- Det
  bedröfliga är min andliga underlägsenhet -- -- vore jag ung och vacker,
  skulle den icke falla så starkt i ögonen, men nu -- -- --
  
  Vi talade om kärlek. Han kommer gärna in på det ämnet, och han tycks
  tro, att kärlek är någonting, som bör förekomma minst en gång om året.
  Jag upplyste honom om, att jag alldeles icke hade någon så rik
  erfarenhet. Han såg obeskrifligt komisk ut; det var nästan, som om detta
  vållat honom en missräkning. Jag kunde väl ändå säga honom, hur jag
  brukade känna det? Som beundran eller som behof af ömhet? -- Snarare det
  senare, trodde jag. -- Så var det med honom också. Det var ömhet han
  törstade efter. Kvinnor, som alla voro förälskade i, hade han aldrig
  känt sig särskildt dragen till.
  
         *       *       *       *       *
  
  Hvilken dag! Sjuk har jag varit, så att jag icke kunnat arbeta, endast
  sofva. Och icke en skymt har jag sett af det svarta odjuret. Nej, han
  lämnar mig nog vackert åt mitt öde. Och jag är kär som en galning! Hur
  skall jag bli det kvitt? Jag är fullkomligt lugn, medveten, nykter, men
  -- -- -- Ja, jag är icke mer än en människa. Om blott icke Tibble vore
  så långt borta och så dödande enformigt. Om jag där hade en hufvudstads
  teatrar och musik att tillgå. Men de små förhållandena kväfva min
  arbetshåg -- -- -- Ut! Bort! Nya människor, nya bilder; kamp, lif! Hvad
  är detta? Ett långsamt förtvinande utan att någonsin ha känt sig fri.
  Sådant är lifvet för kvinnorna.
  
  Svaghet! I ditt arbete är du fri, lika fri som en man. Hvad lipar du
  för? Hvad allt skulle du icke kunna vinna genom ditt arbete, om det
  funnes gry i dig. Är du galen, att du splittrar dig nu, då du skulle slå
  ditt stora slag, och låter någonting tränga sig in mellan dig och
  arbetet! Endast om du säljer dig med kropp och själ åt arbetet, skall
  det ge dig hvad du begär. Om du offrar det hvarje droppe blod i din
  utmärglade varelse!
  
  Nej, bort med känslosamheten! Hvad vållar din melankoli i dag? Att du
  ätit en smula mer än din usla, försvultna mage kan tåla. Hur kan du tro,
  att du skulle kunna äta som andra människor? Är du tokig, tror du
  tillvaron är så slösaktig, att den unnar dig kropp, om du begär en smula
  själ? Nej, pass! Svält är lagom åt dig, tänk icke på annat. Och en tom
  mages melankoli har åtminstone ett visst själfullt behag -- -- -- Har du
  mindre karaktär nu än när du var ung? Jag blygs öfver dig. Du borde
  stanna här bara för att visa, om du har kraft nog att späka dig själf
  tam.
  
         *       *       *       *       *
  
  Jag är färdig att brista i skratt, ensam som jag är. Jo-o, det går
  framåt. I dag kysste han min magra skrifvartass fyra till fem gånger med
  storartadt eftertryck. Det är en fullkomlig parodi. Kasta bort sådant på
  mig, gamla fågelskrämma. Hur kan han förmå sig till det? Mig skulle det
  vara motbjudande, om jag vore karl, att kyssa alla möjliga kvinnfolk på
  näfven. Och så: hvad tror han om mig? Hur tror han att jag uppfattar det
  hela? Menar han, att jag tar det naivt och inbillar mig, att han är
  förälskad i mig? Det är icke otänkbart, ty hufvudstadsbor taga alltid
  för gifvet att man måste vara ett fä för det man lefvat på landet.
  
         *       *       *       *       *
  
  Jo, det lönar sig visst att ironisera och dissekera!
  
  Där ligger en gladiator på marken -- en oskicklig en, utan öfning och
  triumfer -- och stirrar spörjande in i sin motparts ögon: skall han
  stöta till med ett enda säkert tag och göra smärtan kort, eller skall
  han låta klingan glida in tum för tum och göra slutet till en lång,
  förtviflad dödskamp? En stum, trotsig dödskamp, den ingen märker utom
  han, som böjer sig öfver den slagne.
  
  Det står något i Macbeth om att dräpa sömnen. Gud, om jag kunde sofva --
  slippa ifrån detta åtminstone under natten!
  
  Ville jag det? Kanske icke. Det är väl kanske just däri det onda ligger.
  Jag vill icke. Jag kunde resa min väg i morgon, och allt skulle där
  hemma, under trycket af min själfbehärskning, återfalla i sina gamla
  spår. Men jag vill icke. Jag är nyfiken; begäret att se, hur det skall
  gå, tar öfverhand öfver allt annat. Och så finns det visst en glimt af
  hopp om -- -- --Det finns något inne i mig, som hviskar om en fordran,
  jag ännu har innestående hos tillvaron.
  
  -- Ni kan ibland skratta alldeles som en ung flicka. Det gör er tio år
  yngre. Och man får ett intryck som om ni på något sätt toge er skada
  igen.
  
         *       *       *       *       *
  
  Jag satt orörlig och stirrade in i lampans röda ljus. Det var så
  underligt allt det han berättat. Denna häpnadsväckande vida erfarenhet
  är en ny värld för mig. Det känns som att vara ett barn och af en
  främling ledas fram genom en storstads brokiga virrvarr. Jag känner mig
  så liten och värnlös i allt detta okända. Jag måste trygga mig till den
  hand, som omsluter min -- ja, själfva skrämseln för och misstron till
  honom är blott den första skyggheten i ett barns tillit. Jag satt
  alldeles stilla, med vidöppna ögon. Då lade där sig en varm hand öfver
  min, som hvilade på bordet, och han talade också till mig som till ett
  barn. -- Se icke så _allvarsam_ ut! -- Jag känner mig så fattig, jag har
  nästan ingenting upplefvat. -- Tycker ni det är en förlust att icke ha
  lidit så mycket?
  
         *       *       *       *       *
  
  Nej, det är för löjligt att se på. Jag undrar, hur pass naiv han tror
  mig vara? En fullkomlig idiot naturligtvis, för det jag ej left
  sällskapslif så mycket som han. Det är så komiskt att se honom för
  hvarje dag taga sitt bestämda lilla tuppfjät. I dag strök han med sin
  mjuka, varma hand öfver mitt hår och min högra axel. Jag älskar hans
  hand. Den har ett så oefterhärmligt lent sätt att smeka. Jag ansåg detta
  vara själfva afslutningen. Han hade talat mindre lifligt och sagt, att
  han nästan ångrat allt hvad han berättat mig föregående dag. Jaså. Jag
  kände en kogubbes hela stoiska lugn, tillsatt med en smula missräkning:
  jag skulle således aldrig få se, om han i sitt sätt att kyssa motsvarade
  mina vackra föreställningar, hvilka hållit mig vaken de sista nätterna.
  Hur var det? Jo, han skulle böja sig ned öfver mig, där jag låg på
  divanen, närma sitt ansikte till mitt, men ej för nära, långsamt så att
  jag riktigt kunde få betrakta det; se mig i ögonen, leende, fängslande
  mig med det oemotståndliga behag, som kan ligga öfver hans person, och
  så skulle han kyssa mig lätt, fint, skälfvande varmt, men icke rått. Och
  för hvarje gång, jag tänkte mig det, ryste samma vällustkänsla genom
  hela min kropp.
  
         *       *       *       *       *
  
  Men hur blef det i verkligheten? Det var omotiveradt, alldeles
  omotiveradt och oförberedt, som jag såg hans ansikte alldeles öfver
  mitt, kände hans varma händer mot mina kinder. Lik en mörk sky närmade
  sig hans ansikte, den breda munnen öppnade sig, jag slöt ögonen och det
  efterlängtade ögonblicket var där: Ivar Mörcke kysste Elsa Finne. Men:
  häpenhet, skrämsel och missräkning var det enda jag kände. Det var icke
  den förfinade lidelse jag föreställt mig. Det var precis samma slags
  kyss, som min man lärt mig att afsky. Gnistan fattades. Hvarför? Var det
  mitt fel eller hans? Han återtog sin förra ställning, som om ingenting
  passerat. Och samtalet fortgick som förut, men icke länge; snart kysste
  han mig åter. Jag var så förvirrad, att jag icke vet, om det var en
  eller flera gånger. Jag minns nu blott, att han till sist stod vid sidan
  om min stol, såg ned på mig och sade mycket lågt, men fullt tydligt: --
  Låt mig omfamna er! En blixtsnabb tanke på, att jag är så mycket kortare
  än han flög genom mitt hufvud, och jag reste mig icke, som hans mening
  var, utan jag såg endast upp till honom. I den dåraktiga förhoppningen
  att kunna framkalla den felande gnistan, sträckte jag också upp mina
  armar och lade dem kring hans hals, allt medan jag log mot honom utan
  ringaste tvång eller förkonstling. Han smekte mina kinder, mina axlar,
  mitt hår, jag tryckte min kind in mot hans rock, som en kvinna har
  sådant begär att få göra, när det är någon, hon håller af. Men gnistan
  fattades ännu, trots hans kyssar, ty det »du» som jag törstade efter,
  fick jag ej.
  
  Ljusen brunno ned i stakarna; han blåste ut dem. Vi hade endast lampans
  rödaktiga halfdager.
  
  Det låg en underlig skam öfver mig. Denne man, som jag kysste, kallade
  mig för »ni»! Personligen var jag ett intet för honom. Hvad kunde han
  bry sig om mina smekningar? -- Hvilken egendomlig människa -- -- -- jag
  är ju gammal och ful! Hur kan han nedlåta sig till...?
  
  Jag vet icke hur det kom sig, men jag sade: -- I öfvermorgon reser jag
  hem. -- Men ni kommer snart igen? -- Nej, jag kommer icke igen. --
  Hvarför icke? -- Jag vill icke träffa er mer. Han gick rundt omkring
  mig. Jag satt stilla, med handen skuggande öfver ögonen. -- Jag skulle
  väl icke -- han tog mina händer, han böjde sig ned och stirrade mig in i
  ansiktet -- jag skulle väl icke ha stört ert sinneslugn? Det är ju
  omöjligt? Säg? Ni känner mig ju icke -- -- Nej. Men jag vill icke se er
  oftare. -- Hvarför det då? -- Nu har ni en dålig tanke om mig. -- Jag?
  Hvarför skulle jag det ha? -- Det vet ni nog. -- Nej, det vet jag på min
  heder icke! -- Låt oss då icke tala vidare om det. Nu får ni gå. --
  Seså, var nu icke ledsen! -- Nej, det blir väl bättre.
  
  Han sprang mot dörren för att taga öfverrocken på. Jag satt stilla med
  handen öfver ögonen men jag hörde honom komma tillbaka, i små afsatser,
  liksom betänkande sig eller afvaktande, hvad jag skulle göra. Jag
  låtsade icke märka det. Jag kunde genom fingrarna skymta, att han böjde
  sig ned och såg in i mitt ansikte med en bekymrad min. Så drog han undan
  mina händer och kysste mig. -- Det kostar på att gå! sade han helt tyst.
  En sista kyss och vi skildes åt.
  
  Jag stod som förlamad, när han gått. Så gick jag fram till spegeln och
  betraktade länge min egen bild. Var det ansiktet gammalt och fult nu?
  Var jag samma människa?
  
  Där fanns en smula champagne kvar i hans glas. Jag gick bort och
  läppjade på det. Det var alltså verklighet, att han varit här.
  
  Jag såg på klockan. Hon var ett. Jag klädde långsamt af mig. Hvad skulle
  människorna tänka om mig i morgon? Jag ångrade ingenting, och jag var
  klar och sval i hufvudet som om jag druckit vatten. Men sofva kunde jag
  icke; så fort jag höll på att falla i slummer, kände jag det, som om
  någon kysst mig och spratt upp igen. Det var en lång natt. Jag var trött
  och hungrig på morgonen. -- Alla människor tittade litet konstigt på
  mig, men jag brydde mig icke om det.
  
         *       *       *       *       *
  
  Jag satt i karmstolen och han gick fram och tillbaka på golfvet. Det var
  mig en oerhörd njutning att få följa med blicken denna starka, smärta
  figur, som jag är alldeles tokig i. Hans blick glänste så lugnt och
  varmt emot mig, att jag kände det, som om jag vore ung och glad. Jag
  skrattade så oemotståndligt hjärtligt, att det kändes som om alla
  lifsorgan vidgats däraf och jag blifvit en sundare, friare människa. Han
  var vid strålande lynne och berättade, bara berättade. Och han bet icke
  för hvad han sade, här var det naturligt att han talade fritt.
  
  -- Lägg er hand på min! sade han alldeles omotiveradt. Naturligtvis
  gjorde jag som han bad, men efter en stund tog jag min hand bort igen.
  Jag ville icke trötta. Och så har jag en känsla af att vara så ful. Jag
  satt just och såg på min förskräckliga hand, som nu låg exponerad på
  stolskarmen; då böjde han sig fram och kysste den i en rad från
  handleden ända ut till mina magra knogar. Jag såg på honom och höll på
  att skratta. Det föreföll mig så löjligt att Ivar Mörcke icke är
  kräsnare än som så.
  
  Sedan började vi prata igen, jag vet icke om hvad, men han sade, att de
  gånger han varit alldeles utom sig af lidelse, hade han stött på en
  kallsinnighet, som han icke kunde definiera. Han menade icke någon
  kronisk kallsinnighet, i så fall skulle hans varmare känslor ha
  förfrusit, utan en sådan kallsinnighet, som kommer efter värme och
  ömhet, ett tvärt omslag från eld till is, någonting som sätter fantasien
  i rörelse. Det hade alltid varit »isjungfrur», som gjort honom så där
  alldeles vansinnigt förälskad -- -- --
  
  Han tystnade och började helt tankfullt betrakta min ena fot, som
  verkligen såg rätt hygglig ut i sin högklackade sko.
  
  Så blef det tid att gå. Vi reste oss. Han tog mina händer och ville
  kyssa mig, men jag drog mig tillbaka och såg honom in i ögonen. Det är
  någonting halft, falskt i detta »ni», det hela får prägeln af en
  tillfällig kurtis, om hvilken han sedan kan låtsa som om den aldrig
  funnits. -- Har jag sårat er på något sätt? -- Och om så vore, skulle ni
  bry er om det? Jag såg hans ansikte mörkna som i smärta och blef
  sprittande glad öfver att min ovänlighet gjorde honom ondt. -- Fy, en
  sådan min! sade jag leende. Han såg på mig, först forskande, sedan
  klarnande. Det syntes så tydligt, att han icke tyckte som värst illa om
  mig. -- Låt mig få kyssa de där ögonen med de stora pupillerna! Han
  kysste dem gång på gång. Vi voro så oskyldigt uppsluppna som två barn.
  Den stora, sunda -- jag skulle vilja säga fromma -- lyckan utan alla
  baktankar.
  
         *       *       *       *       *
  
  Hvilken olycklig dag! Allt hvad min misstro, min reflexionsjuka ingifvit
  mig hade jag utan spår af finkänslighet kastat på papper och gömt i min
  skrifbordslåda. Naturligtvis ville han läsa det. Jag kom icke ens ihåg,
  hvad jag skrifvit, min stämning var en annan nu. Jag visste bara, att
  jag vändt ut och in på mig själf, och kastat undan allt som var fult.
  Jag visste blott, att jag inga hemligheter hade för honom; han kunde få
  se ända ned till bottnen af min själ, om han hade lust. Hur kunde jag då
  vara rädd för att visa honom detta fatala papper? Han var envis och jag
  lämnade honom det. Förbannad vare dagen, månaden och stunden! Han satte
  sig och började läsa. Uttrycket i hans ansikte skiftade missnöje, ironi.
  Jag var som död invärtes, men satt och stirrade på hans ansikte. Han
  vände sig bort. Jag satt och såg på hans vänstra hand, som hvilade på
  hans ena knä, gripande om benet med ett vidt tag. Denna fingrarnas
  krokiga hållning var absolut ful. Fanns det reson i, att jag skulle
  älska denna fula hand som om den vore det skönaste världen frambragt?
  Hvarför skulle jag vara så ödmjuk, som om han vore sammansatt af idel
  fullkomligheter Min blick lyfte sig till hans andra hand, den som
  hvilade på bordet och höll pappersarken. Vid tumleden bultade pulsen så
  våldsamt, att jag kunde se hvarje dess slag mot huden. En sådan kraft
  kan det visst aldrig komma i en kvinnas blod. Jag tyckte om att sitta
  och se på detta; det var lif. Jag glömde, att den andra handen var ful,
  där den grep om benet med sitt gapande grepp; jag kunde icke slita mina
  ögon från denna bultande puls. Lif, verkligt lif -- inga tomma
  hjärnspöken och inbillningsfoster -- lif, lif! Låt mig lefva! Det var
  icke erotik, jag kände, det var afund mot denna människa, som är en man,
  som får kämpa för hvad han vill, som får vara fri utan att utstötas ur
  samhället.
  
  Så vände han sig om, han hade läst slut. Hvilket uttryck i hans ansikte!
  Kallt, ogillande, ovänligt. Ångesten grep om min strupe med kalla
  fingrar. Nu först såg jag, hvad jag gjort och hvad jag skulle mista.
  Hans blick trängde mig som isande kyla genom märg och ben. Jag vet icke
  hvad jag gjorde, jag tror att jag sträckte mina armar emot honom och
  ropade: -- Förlåt, förlåt! Men jag minns tydligt den åtbörd af
  vedervilja hvarmed han lyfte sin hand, afvärjande, i det han betraktade
  mig som ett afskyvärdt djur. Jag var så förkrossad, att jag tyckte, jag
  borde försvinna genom golfvet.
  
  Det blef en lång tystnad. Jag led så bottenlöst, att ingen klagan skulle
  kunnat ge mig lättnad, hans förakt var så tungt, att jag aldrig skulle
  kunna släpa mig fram genom lifvet därmed. Det var som om allt vore dödt
  och domen fälld. Sådana som jag strykas blott från listan på de
  lefvande, för dem finns intet medlidande, icke ens den tröstande
  smekning, man består en döende hund. Jag reste mig, vacklade bort till
  nattduksbordet och drack ett glas vatten. Jag trodde, han skulle gå och
  lämna mig åt straffet, det tysta fullgörandet af den fällda domen --
  utplånandet af en lågsinnad varelse. Men han gick icke. Han satt stilla
  och bara teg. Jag irrade omkring i rummet, jag kom igen och satte mig.
  Hvad gjorde det för nytta, att jag sökte undfly min bödel? Det fanns
  ingen undflykt. Som han ville, så måste det gå mig. Jag bara väntade.
  Jag hade icke en tanke på förbarmande, hans min var så hård. Jag gjorde
  intet försök att blidka honom.
  
  Jag vet icke, om där i min hopplösa resignation låg något som rörde
  honom så, att han kunde tala till mig åtminstone. Men han talade. Då och
  då kom det några ord, fallande öfver mig som ett gissels remmar,
  lämnande blodiga strimmor med en brännande sveda. De kommo med långa
  mellantider -- förebrående bittert, med något af smärta. -- Om jag kunde
  begripa hur vidrigt och onaturligt detta föreföll honom -- detta att
  liksom klyfva sig midt i tu och låta den ena halfvan sitta och betrakta
  den andra. Att ungdomar på en nitton -- tjugu år gjorde så, kunde han
  förstå, men att jag, vid mina år -- -- --! -- Hvad skulle jag svara
  annat, än att han hade rätt; men det afväpnade honom icke. -- Han hade
  trott mig vara en verklig människa, men jag var ju bara en
  kvinnoskribent, som trädde upp sina egna stämningar på nålar.
  
  -- Jag satt på en stol, vridande mig som en mask under hans sarkasmer.
  Hela volymen af min egen dumhet låg öfver mig med en förkrossande tyngd,
  som jag icke förmådde afkasta. -- Och hvilken smutsig insinuation: att
  han skulle smeka hvilken kvinna som helst, om hon blott smickrade honom
  ett grand! Och så vidare oändlighet.
  
  Till sist blef han lugnare och talade mindre ovänligt. Men så skulle han
  gå.
  
  -- Gå icke nu, icke nu! Jag sträckte upp mina armar och lade dem om hans
  hals. Jag tiggde. Jag har aldrig haft en aning om, att jag kunde bedja
  så, min stämma hade tonfall som jag aldrig hört. Hvad han tänkte om mig,
  bekymrade mig icke. Det fanns endast ett: att jag älskade honom.
  
  Han lade sina armar omkring min nacke, han stod och såg ned i mitt
  ansikte, leende som endast han kan le, så strålande varmt som ett
  solsken. -- Kära, jag _kan_ icke stanna! Hur smekande var icke hans
  röst! -- Nu skola vi ju skiljas. -- Jag kommer igen i morgon. -- Men jag
  längtar mig död. -- Nej, nej, icke längta, utan vara lugn. -- Jag kan
  icke. Han böjde sig ned och kysste mig: -- Jag tror också, att det är
  konstnärsgryet inom er, som gör, att ni måste löpa linan ut, att er
  natur måste ha erfarit allt, måste dyka till botten af hvarje känsla och
  lida hvarje smärta!
  
         *       *       *       *       *
  
  När han gått -- -- -- åh, den tomheten! Det var som om hvarje ljud i
  världen tystnat och som om det aldrig mer skulle bli lif. Men jag ville
  lyda honom; icke längta och icke grubbla. Sofva kunde jag dock icke.
  
  Följande dag hade jag brådska med uppköp och packning. Sent kom jag hem,
  trött men i godt lynne. Vin och frukt fanns hemma. Jag ordnade mitt hår.
  Det slog mig, medan jag satt framför spegeln, huru olika min ögon
  blifvit mot förr; där var ett djup och en fuktig glans, som spelade och
  glittrade, och pupillerna vidgade sig och krympte samman som om de
  andats ljuset.
  
  Han kom. Han såg på mig med lysande ögon. Och han kysste mig som den
  mest förälskade tok, hvilket väl icke just tydde på motvilja. Men han
  hade visst icke glömt. Jag fick hela kaskader af elakheter öfver mig
  allt emellanåt. En sådan lustig människa! Han var i samma stämning hela
  kvällen, jag fick ömsom smekningar och ömsom förebråelser. -- Ni ser så
  ung ut och är så vacker i kväll. Och så kysste han från kinden och upp
  till pannan, som om han dragit ett pärlband kring mitt ansiktes oval,
  inhägnat det, tillägnat sig det. -- Men så kom ondskan öfver honom igen.
  -- Min uppfattning af honom var så kälkborgerlig och -- det värsta af
  allt -- hela utgjutelsen tydde på en sådan halfbildning. -- Åh, hvad jag
  pinades! -- -- Men nu skall ni icke vara ledsen! Det fanns i alla fall
  så mycket vackert bland allt det dumma! -- En sådan människa! Kan man
  någonsin veta, om man skall vara ond eller god på honom!
  
  Han sade, att kvinnorna tyckas bli allt tokigare efter honom ju äldre
  han blir. När han var helt ung brydde de sig icke stort om honom. -- En
  man kan söka upp den kvinna, han tycker om, i den mest obemärkta vrå,
  men det som fängslar kvinnorna är berömmelsen. -- Jag förklarade honom
  nu helt frimodigt, att han sagt mig alltför många elakheter; jag skulle
  snart bli alldeles förhärdad. -- Min misstro var i alla händelser en
  yttring af manshat -- sade han. -- Jag betraktade honom som en fiende,
  den jag måste bekämpa. -- Nej, nej! -- För resten var det märkvärdigt,
  att en kvinna alltid måste begå en riktigt stor dumhet, innan hon kan
  komma på god fot med en man.
  
  Det hade blifvit sent och vi måste tänka på att skiljas. Han lade
  armarna omkring mig och lutade för ett ögonblick sitt hufvud mot mitt
  bröst, som ett trött barn. Så satte han sig upp igen, alltjämt med
  armarna omkring mig, så drog han mig intill sig, så att mitt ansikte kom
  att hvila på hans axel, och hviskade med smekande vemod: -- Ni har haft
  ett lif utan sol och värme, icke sant? -- Jo. -- Stackare! -- Jag reste
  mig, kastade hufvudet tillbaka och såg på honom. -- Ser jag ut som en
  stackare? -- Nej, icke nu. Era ögon ha fått ett leende, som jag aldrig
  sett där förut. Ni kommer väl snart tillbaka till mig? Det var något af
  en fordran i hans ton. -- Ja. -- Tänk på mig lugnt, tryggt och utan
  feber. Han stod med ena armen löst kring min midja och lyfte med den
  andra handen sitt gröna glas. -- Nu dricka vi på, att det aldrig mer får
  komma någonting sårande in mellan oss.
  
  Vi tömde våra glas. Nu skulle det bli farväl på allvar. Vi stodo i
  skuggan borta vid spegeln, hans ansikte var tätt intill mitt -- hans
  kära ansikte, som jag nu icke får se på långa, långa tider. Han hviskade
  upprörd: -- Och så skall du göra ditt vackra namn, Elsa Finne, kändt och
  beundradt!
  
  Han kysste bort mitt svar.
  
  Och jag var ensam.
  
  Jag lider, men jag lefver. Och det var just känslan af att icke lefva,
  som dref min bort från Tibble. Alltså bör jag vara nöjd nu. Jag vill
  vara det. Jag måste vara det. Eljes skall min arbetskraft åter knäckas.
  
  Nu vet jag hur det går. Men jag ångrar icke att jag for hit. Må det
  komma till en kris! Allt är bättre än ovissbeten. Jag måste ha klarhet;
  känna fast mark under fötterna.
  
  Ja, nu vet jag hur det går; men jag ångrar ingenting utom att jag skref.
  Efter det brefvet tror han mig nog vara till och med dummare, än han
  ansåg mig vara förut; därtill påflugen och efterhängsen.
  
  Antingen kommer han då icke. Eller också kommer han, men är artigt
  snäsig, låter mig förstå, hur taktlös jag varit.
  
  Hvad skall jag då göra?
  
  Taga min Mats ur skolan. Icke tänka på I. M. som person. Låta honom
  återgå till det förra abstrakta, det som icke rör mig. Hugga i med
  arbetet, vara djärf och produktiv, skrifva efter mitt eget hufvud och
  icke bekymra mig om, att jag är en myra inför Odysseus.
  
  Tappa modet? Bli förkrossad? Nix! Icke ännu. Arbetet är mig mer än I. M.
  Och ännu har han icke sett så djupt i mina kort, att han bestämdt kan
  veta, om icke möjligen Elsa Finne kan duga ändå.
  
  Blir han borta måste jag tvinga mig att anse det, som om han vore död.
  Men kommer han, måste jag strax säga honom, hvarför jag skref -- att jag
  icke ville utsätta mig för en främmande eller förvånad blick, om jag
  händelsevis skulle möta honom på gatan. Jag kan tillägga, att jag genast
  ångrade min obetänksamhet.
  
  Få se nu! Men det vissa är, att jag under väntetiden måste arbeta. Detta
  1:o för att kunna ha någon aktning för min egen viljekraft, och 2:o,
  _det mest tvingande skälet_, därför att min ekonomi och därmed hela min
  framtid skall ramla öfver ända, om jag icke nu arbetar med energi.
  
  Jag måste genom ökadt arbete taga igen, hvad min dårskap kostar.
  
  Han kom. Och han var icke ond. Han var god som guld och tycktes glad
  öfver att se mig. Jag hade stirrat på hans porträtt så, att jag glömt
  honom själf. Han hade blifvit så blek -- så elfenbensaktigt blek. Och så
  var där något så vekt öfver honom, så ungt. Det var icke att bli rädd
  för, men att hålla af. Han var lugn och vänlig, tyckte att jag blifvit
  friskare. Och så såg jag glad ut. Det borde jag alltid vara; det klädde
  mig. Icke draga de där fula rynkorna mellan ögonbrynen. Jag såg
  verkligen icke ut att lida af lifsleda, mina ögon glänste som om jag
  vore »illuminerad».
  
  Hans ögon voro alltjämt riktade på mig. Jag kunde icke uthärda att se in
  i dem. Min glädje var liksom blyg. Men på samma gång kände jag mig trygg
  och glad.
  
  Så reste han sig och ställde sig bredvid mig:
  
  -- Får jag kyssa de där rynkorna?
  
  -- De äro ju så fula?
  
  Då böjde han sig ner och kysste mig på munnen, lätt och lidelsefritt,
  som om vi varit två kvinnor.
  
  Det var ett vackert bref, jag skrifvit till honom, sade han. -- Ni har
  nog annars en naturlig benägenhet för att vara misstänksam.
  
  -- Nej, natur är det icke. Det är något, jag tillkämpat mig under de
  sista åren.
  
  Det trodde han gärna. Jag brukade då min tunga som en igelkott sina
  taggar?
  
  Så ungefär.
  
  Åh, caro mio, hvad den igelkotten har ett klokt och trofast litet
  ansikte. Men det är där ingen som vet. Alla ha de skrämt honom. Och så
  har han fått gömma sin svarta lilla fysionomi.
  
  När han skulle gå, tog han mina händer, sträckte sig fram, men blef
  stående stilla, som om han velat säga: -- Af egen, fri vilja. Då böjde
  äfven jag mig fram, och våra läppar möttes. Och jag kände, hur mina
  skälfde under hans, medan vi tryckte hvarandras händer.
  
         *       *       *       *       *
  
  Jag är alldeles vild i kväll. Jag gjorde toalett i vanlig tid, i hopp
  att han skulle komma. Medan jag väntade, försökte jag arbeta; jag hade
  varit försummad af besök hela dagen. Jag skref, men halfva min varelse
  lyssnade. Åh, en sådan väntan! Och ingen kom. Till sist kunde jag icke
  uthärda att skrifva utan satte mig att läsa i en af hans böcker. I
  början läste jag mekaniskt, utan att fatta ett ord, men småningom
  fängslades mitt intresse. Då hörde jag plötsligt i den hopplösa
  tystnaden en hård knackning på en dörr. Kunde det ha varit han? Nej,
  omöjligt, han skulle ha ringt i stället. Men det är söndag, och alla äro
  ute, kanske har ingen hört hans ringning? Jag lyssnade andlöst efter en
  ny knackning. Men allt var dödstyst. Jag hade icke hört någon dörr
  öppnas till de andra rummen. Det måste alltså ha varit på entré-dörren,
  det knackat. Om det varit han! Om jag kunnat få se honom, ifall jag ägt
  sinnesnärvaro att strax springa ned och öppna! Jag kallsvettades af
  ånger och förtviflan, mina pulsar bultade, det var omöjligt att läsa,
  allt surrade rundt i mitt hnfvud. Hvarför hade jag icke sett efter hvem
  det var, som knackade?
  
  Ah Gud, hvad jag led. Som om kropp och själ tärts af frätande mask och
  rost, som om jag smulats sönder bit för bit, lik en gammal möbel. Ah
  Gud, jag blir förryckt af denna monomani, jag blir vansinnig af denna
  längtan efter att se honom, bara se honom, mer begär jag icke.
  
  Jag vet icke hvad jag gjorde. Jag gick på golfvet som ett sjukt djur.
  Det är att få arbetsförmåga, lifskraft, pengar -- allting förödt, det är
  att gå under på, om jag icke kan bli herre öfver det.
  
  Det enda, som lindrar, är att låta smärtan få luft -- och jag utgjuter
  mina känslor på dessa blad, i brist på en lefvande varelse att tala
  till. Det är liksom drägligare nu. Men jag lider, jag lider förfärligt
  Jag är så alldeles ensam. Förströelse, umgänge med andra människor
  skulle motverka olyckan, men denna afspärrning, detta att jag måste
  sitta på post och vänta kväll efter kväll, oviss om han kommer eller
  icke, slitas mellan hopp och fruktan minut efter minut, det undergräfver
  sista återstoden af min motståndskraft. Nästa gång skall jag bedja honom
  låta mig veta, när jag kan vänta honom, så att jag i motsatt fall kan
  disponera min tid på annat sätt.
  
  Men resa hem vill jag icke. Då skulle jag åter falla in i min lifsleda.
  Jag vill bringa det till en kris. Antingen skall smärtan tvinga mig att
  afslita bandet -- och då skall jag störta mig i ett brokigt och verksamt
  lif, för att glömma -- eller också skall förhållandet stadgas till en
  trygg och öppen vänskap.
  
  Jag _skall_ komma under fund med, om jag blott är en försökskanin eller
  om han verkligen håller af mig en smula. Jag reser icke härifrån förrän
  jag fått klarhet. Visar det sig, att det hela icke varit annat än
  munväder och tidsfördrif, skall jag arbeta mig till likgiltighet, men
  bryta med honom vill jag icke. Jag skall då hålla af honom med det
  öfverseende, man har för ett stort, något narraktigt barn, hvaraf man
  icke får vänta sig några djupare känslor, eller ens någon vänlighet.
  
  I morgon går jag icke på teatern, ty jag vill se om han kommer, och
  veta, om det var han som knackade. Men sedan vill jag icke fortsätta
  detta klosterlif, som gör mig vapenlös mot min längtan.
  
  _Och så får hvarken smärta eller oro hindra mig från att arbeta_! I
  annat fall blir jag så bunden af min ekonomi, att jag icke kan skaffa
  mig utväg att döda denna vanvettiga beundran och tillgifvenhet.
  
  _Arbete_ är den ovillkorliga förutsättningen för att jag skall få stanna
  här. Och _klarhet_ är syftet. Jag får icke resa härifrån förr än jag
  vet, om jag skall uppmuntra eller kväfva min böjelse för honom. Af
  ovisshet tycker jag att jag skulle kunna dö, men icke af olycklig
  kärlek. I samma minut, som hoppet dör, dör också kärleken.
  
  Och för att få luft, för att icke kväfvas under denna våldsamma
  utvecklingsprocess, har jag full rätt att utgjuta mig på dess blad, att
  tjuta här, om det lindrar plågorna, låta pennan löpa åstad med hvar
  stämning och tanke. Stackars barn, du har så ondt, vi skola kela för dig
  den här gången. Du skall få allt hvad du vill, bara du håller dig
  andligen frisk. Sedan krisen är lyckligt öfverstånden, på ena eller
  andra sättet, skall du kunna arbeta med dubbel energi och
  själfständighet; och din dyrköpta erfarenhet skall nog ha sin nytta med
  sig för ditt arbete.
  
  Jag känner en lisa så länge jag låter pennan löpa; det är som om friskt
  blod runne ur ett sår. Så fort det afstannar känns värken. Lindring
  måste jag ha till hvarje pris.
  
  Jag vill icke ge tappt. Jag vill gå ut ur det här som en mer helstöpt
  personlighet, därför måste jag uthärda, hvad smältningsprocessen medför.
  Intet pjunk! Jag vet, att jag skall ha både kraft och spänstighet nog
  att stå profvet, om jag blott har pengar, så att jag kan känna mig fri.
  Länge kan det ju icke dröja, innan krisen kommer. Och sedan vet jag,
  hvad jag har att göra: arbeta, söka nya människor, bita samman tänderna,
  quand même! Då skall den förkastade bli en författarinna af rang, då är
  människan knäckt och endast konstnären lefver.
  
  Låt gå för hvilket det skall vara! Friskt mod! När du är fri och kan
  resa hvart du vill, lär du väl få bukt med smärtan.
  
  Men var försiktig, kära, älskade barn, lär dig att vara älskvärdt öppen
  i ditt umgänge med människor, samtidigt med det du aldrig vidrör dina
  egna angelägenheter. Skulle du icke hålla dig för god att visa andra
  ditt verkliga lif.
  
  Nu är klockan tio. Nu skall jag äta och dricka mycket öl, så att jag kan
  sofva. Och i morgon full frihet. Bara få tiden att gå, tills krisen
  kommer. Göra denna förfärliga tid så dräglig som möjligt.
  
  Lefve friheten, själfständigheten, slutenheten!
  
  Godnatt! Kamp till sista andedraget! Frisk, fri, blodfull kamp. Bort med
  lojhet och kälkborgarförnuft, här gäller det allt mänskligt i mig, och
  mänsklig klokhet blott vill jag ta' råd af. »Det brukas...» duger icke,
  då kampen står om lif eller död.
  
  Nu är det kväll igen; klockan fattas tjugo minuter i åtta. Jag har af
  skrock icke gjort toalett. Bara satt den ljusröda skärmen på lampan. Jag
  fruktar, att han icke kommer, men känner mig jämförelsevis lugn. Om han
  kommit, skulle jag säkert ha varit stel och tråkig, och så vore det
  ingen glädje med besöket.
  
  Jag undrar, om han blifvit trött på bekantskapen med mig nu?
  
  Hvad jag är lugn i kväll!
  
  Detta är goda tecken. Ja. Håller han mig icke själf kvar, så glider jag
  undan, om jag blott får nya omgifningar, nya människor. Jag har, som han
  säger, lätt för att glömma.
  
         *       *       *       *       *
  
  Nu är klockan half nio. Ännu ingen! Han kommer bestämdt icke. Kan han
  vara ond på mig? Eller fann han mig bara tråkig sist?
  
         *       *       *       *       *
  
  Klockan är öfver nio. Han kommer således icke. Detta är ren ovänlighet.
  Jag var således endast en försökskanin. Han var nyfiken på mig. Och nu
  tror han mig vara uttömd.
  
  Detta är förödmjukande. Nu skulle jag vilja vara borta, när han kommer
  härnäst. Jag skulle vilja visa honom, att jag kan använda mina aftnar
  bättre än till att sitta här instängd och vänta förgäfves.
  
  I kväll är det redan mera af sårad stolthet än af smärta. Bravo! Jag kan
  således ännu botas.
  
  Jag har varit för tillmötesgående. Är han verkligen så liten, att han
  icke tål vid en kvinnas ödmjukhet!
  
  Jag har lust att alltid vara ute om kvällarna, tills han en gång ber mig
  bli hemma. Gör han det icke, betyder det, att han helst vill bli mig
  kvitt. På det sättet får jag klarhet, och klarhet är allt hvad jag
  begär. Så får jag se att reda mig som jag kan...
  
  Steg!... Jag lyssnar med hjärtat i halsgropen. Men det var i andra
  ändan af korridoren.
  
  Och nu är allt tyst.
  
  Skulle jag sitta här kväll efter kväll och bara vänta!
  
  Ivar Mörcke! Du ser ned på mig som på en myra. Kunde du då icke förstå,
  att det endast var min skygghet, som kom mig att se så tom ut?
  
  Hur skall vårt nästa möte bli? Nu har jag lidit af ovissheten så, att
  det åter är endast nyfikenhet.
  
  Men hvarför vara låg och falsk och elak? Har jag då icke hållit af
  honom, fast det räckte så kort? Skall jag icke vara en bättre människa,
  när jag går ifrån honom, än när vi möttes? Sannare, mindre grof, mera
  kvinnlig? Resignerad och lugn.
  
  Det är sorg att ha vägts i hans hand och bli kastad bort, men hvarför
  skall sorgen göra mig bitter? Kan jag icke genom att vara stor och god
  bäst visa honom, att jag varit värd att behålla? Ligger det icke något
  lågt i att icke kunna taga en sorg ur den hand man älskar?
  
  Jag vill vara borta hvarje kväll tills hans födelsedag. Då skickar jag
  honom min bukett. Och så på lördag kan jag resa.
  
  Och jag skall kunna skrifva min roman om kvinnan, som dog af att ha
  varit en leksak för den man, hon älskat med hela sin lidelsefulla själ.
  Den dikten skall bli min bikt.
  
  Och om jag får bref, svarar jag blott: »det finnes människor, som glida
  undan, då ingen håller dem kvar. Jag tror, det är trofasta naturer, fast
  lidandet kan bli så svårt, att de icke uthärda -- -- -- --»
  
  Dumt att tala så mycket om den dag man icke sett!
  
  _En kris, ett afgörande_, det är hvad jag måste ha. Lika godt på hvad
  sätt.
  
  Jag talar i vemod nu, med tårar i mina ögon. Hade han känt mig, skulle
  han icke kunnat behandla mig så. Jag skulle ha tillbedt honom så ödmjukt
  och så trofast. Alltid. Är jag då en af dem, man finner på gatan?
  
         *       *       *       *       *
  
  Det är morgon, rummet är kallt, men brasan bullrar borta i kakelugnen.
  Jag är nyss klädd och har druckit mitt morgonkaffe.
  
  Jag hade i går kväll föresatt mig, att om det fanns någon möjlighet, så
  skulle jag ha ro och sömn. Jag öppnade fönstret så att den kalla
  nattluften strömmade in och kylde ut rummet, och jag gick fram och
  tillbaka en hel timme, tror jag. Jag gick tills jag var så trött, att
  kroppen måste falla i hvila, och så lade jag mig. Jag somnade också och
  sof i ett enda drag tills klockan var sju. Men då började ångesten på
  nytt. Hade jag sårat honom? O, Gud, hvarför skall jag vara grof, hvarför
  skall jag vara en igelkott, hvarför skall jag ständigt stöta honom, som
  jag håller mer af än någon annan människa i världen?
  
  Själsoron hade uttömt mina krafter; jag var trött som efter en
  genomarbetad natt.
  
  Och nu -- jag är så matt, att det går rundt för mina ögon hvar gång jag
  reser mig. Men jag vill hålla ut. Jag vill icke fara härifrån förr än
  jag återsett honom, förr än jag fått klarhet. Jag skall göra allt hvad
  jag kan för att uppehålla kroppskrafterna, jag skall taga in järn och
  vin, jag skall ingenting spara. Sedan jag stridt igenom denna kris, kan
  jag försjunka i stillhet och med en stark andes lugna resignation gå upp
  i arbetet. Nu gäller det bara att icke brytas, att vinna tid, tills
  denna själsfeber lagt sig. Sedan blir det att söka bota de härjningar
  den kan ha åstadkommit. Det måste utveckla mig, detta. Kasta mig ännu
  mera tillbaka på mina egna resurser. Jag hoppas att jag skall bli en
  bättre människa genom detta.
  
  Jag känner i dag endast ett djupt och stilla vemod, ingen harm, ingen
  sårad stolthet. Han har intet förbrutit. Endast olyckliga yttre
  förhållanden ha gjort, att jag ingenting kunnat bli för honom.
  
  Men jag kan bli god mot alla andra, för hans skull, jag kan bli god i
  mitt hjärta, så att jag känner mig värd hans tillgifvenhet, fast den
  aldrig kom mig till del; jag kan vara stark och sann, så att jag vet mig
  förtjäna hans aktning, fast han aldrig stod mig så nära, att han lärde
  känna hvem jag var. Jag skall bli en konstnär och med mina verk skall
  jag nå honom.
  
  Det är första gången, jag hyser verklig beundran för en människa, första
  gången jag helt och i allt ser upp till en annan varelse. Den känsla,
  som härigenom väckts hos mig, vill jag taga vara på. Jag har ju år efter
  år, dag efter dag sökt efter detta enda: en som är större än jag, till
  sin inre människa. Nu då jag funnit hvad jag sökt, vill jag icke fuska
  bort den sorgsna glädje, jag känner; nu vill jag icke i något vara liten
  och lågsinnad.
  
  Min kung, min kejsare, så stor och harmonisk som din ande nu står för
  mig, så stor och harmonisk skall den dyrkan vara, som jag ägnar dig.
  Konstverk skola vara mina böner och mina offer åt dig. Antikt lugna,
  plastiska konstverk med innehåll af lefvande och varmt lif.
  
  I arbetet skall jag söka dig ännu när du icke unnar mig att se ditt
  ansikte.
  
  Jag har ett enda mål: visa dig att jag var värd, hvad du aldrig gaf.
  
  Det är ett eldprof detta, och det hotar att verka upplösande på själfva
  min varelses grundämnen, men när jag gått ut därur, skall det visa sig,
  att jag varit af den rätta, härdiga metallen, och att jag då först
  blifvit, hvad jag kunde bli.
  
  Haf därför tack, älskade, för hvar smärta jag lider, ty den kommer från
  din hand, som jag kysser utan att du vet det. Om du vill sarga mig,
  skall jag icke draga mig undan och icke klaga. Jag skall rifva undan min
  tröja, så att du ser den nakna huden skälfva vid hjärtats slag. Men du
  skall icke stöta till, du skall blott leka tanklöst med knifven, till
  tidsfördrif. Det skall blöda en smula, men du kommer icke att ge akt på
  det.
  
  Jag är dig så olik. Du skall aldrig lära dig att förstå min skygga
  natur. Men du skall förstå mina arbeten.
  
  Jag fordrar nu icke längre, hvad du icke kan ge. Jag fordrar icke ditt
  intresse, ty du kan ej se mig annorlunda, än som vore jag fadd och tom.
  Jag fordrar icke, att du håller af mig, ty du tror mig grof, som min
  klädnad är. Jag fordrar icke, att du skall vara beständig, ty jag var
  aldrig annat för dig än en fattig förströelse.
  
  Jag skall finna mig i mitt öde. Jag vill icke söka någon ersättning för
  dig. Ingen skulle fylla din plats. Odysseus! alla stackars snyltgäster i
  mitt slott kunna icke spänna din båge.
  
  Nej, jag vill väfva en likdräkt åt vår kärlek; och väfven skall växa
  till ett konstverk, värdt att gömmas och beundras; men då den är färdig,
  vill jag dö, då är jag trött af arbetet, gammal och grå.
  
  Min Odysseus skall komma och se huru jag väft. Jag skall då vara borta,
  men han skall förstå, att som han skötte bågen, förstod också Penelopeia
  att sköta sin lätta spole.
  
  Jag är icke olycklig längre. Jag vill böja mitt hufvud och i stilla flit
  möta dagar som komma och dagar som gå. Jag är icke olycklig, men sorgen
  bor i mitt hjärta. Jag älskar den, ty den gafs mig af honom -- min
  kejsare, min kung!
  
         *       *       *       *       *
  
  I lördags, sista gången han var här, frågade han mig, om jag läst detta
  och om jag läst det. Naturligtvis fann han mig i hög grad obildad.
  
  Så kom han att tala om den där »tron», som spelar en så stor roll i
  dikten. Han finner det löjligt, att en man behöfver någon som »tror» på
  honom. En kvinna, som icke har annat än kärlek att utfylla lifvet med
  (protest från min sida) behöfver kanske vara så där förvissad om, att
  någon älskar henne; men en man!
  
  Två dagar såg jag icke en skymt af honom. Men så i går.
  
  Jag hade varit verksam. När jag gick hem från min engelska lektion,
  tänkte jag just, att om jag bara kommer ut bland människor och kan
  arbeta, så är det ingen fara.
  
  Jag satt på en stol, ännu klädd i kappa och hatt, just i begrepp att
  byta om skor, då han kom smitande in utan en knackning ens.
  
  Stor förtjusning!
  
  -- Jag var så rädd, att ni blifvit ond för något.
  
  -- Jag blir hvarken ond eller god utan skäl.
  
  Vi togo plats, jag i min favoritställning, på tvären af en stol med
  händerna öfver dess ryggstöd. Han satt litet lägre än jag, och vi kunde
  se hvarandra rakt in i ögonen. Jag var så lugn och så glad; kände mig
  alldeles som ett förtroendefullt barn. Och han var så god. Vi talade om
  hans verk, mest om _Drömmar i purpur_ och _Memento mori_. Han sade, att
  det fanns en sida i den senare boken, som han skrifvit direkt ur sitt
  hjärta. Ack, denna sida, som jag kan utantill och som är mig den
  härligaste, mest vemodsfulla dikt jag känner. Han tycktes glad åt att
  jag läst honom så uppmärksamt. Och han kysste mig länge, länge. Och jag
  var så lycklig att få sitta med mina händer i hans, strykande min kind
  emot dem. Och han lekte med mitt ena lilla öra, drog helt sakta i dess
  snibb. Vi äro som två bekymmerslösa barn.
  
  Men så skulle han gå.
  
  -- Omfamna mig en gång!
  
  Jag reste mig och sträckte armarna omkring hans hals, helt lätt, så att
  jag kunde se upp i hans goda, vänliga ansikte, lugnt och lidelsefritt
  som en kvinnas, endast med en tindrande godhet i blicken. Han lade
  armarna kring min midja.
  
  -- Det är så underligt att taga i er! Man är rädd att ni skall knäckas
  af på midten. Det är något så mjukt och så vekt.
  
         *       *       *       *       *
  
  I går morse, när Elin kom in och skulle bädda upp min säng, märkte jag,
  hur hon ansträngde sig att synas glad och fryntlig som vanligt. Men
  krafterna ville icke räcka till. Slutligen frågade jag henne, hur det
  var fatt. Hon brast ut i våldsam gråt. Det var något i hennes behärskade
  förtviflan, som gjorde henne obeskrifligt vacker.
  
  Johansson hade varit där nere på morgonen och sagt henne, att han skulle
  resa till Amerika i mars.
  
  -- Det är väl för att undkomma mig, hade hon sagt.
  
  -- Ja visst är det så, hade han svarat skämtande och skrattande -- att
  du kunde gissa så rätt!
  
  Lefva -- hvarför skall man lefva, när det är så förfärligt! Denna
  förtviflan låg henne som ett klippblock öfver bröstet. Hon hade knappt
  luft nog att gråta.
  
  Jag talade till henne.
  
  Åh, att vara tjänsteflicka, det är ju att knappt få anses som människa,
  hon får icke ha känslor som de andra. Hon är ett ingenting. Hvad betyder
  det, om hon lider? Hvar och en har rätt att behandla henne som han vill.
  Hon skall fördraga allting. Det är bara hennes skyldighet. -- Åh, att
  bli helt vansinnig! Då känner man åtminstone icke sitt elände.
  
  Jag talade åter, frågade om hon icke hade någon som hon höll af och
  kunde förtro sig till?
  
  Nej, systern skrattar bara och säger, att hon är dum. Hon måtte väl
  kunna begripa, att han icke bryr sig om henne!
  
  Jag förstod, att det var visshet hon behöfde. Att denna slitning mellan
  hopp och fruktan var värre än allt annat. Om han bara ville säga rent ut
  i stället för att vika undan, så skulle bon väl tycka, det var bättre?
  
  Ack, ja, ja. Men när hon frågar honom, slår han bara bort det i skämt.
  Alltid lika flegmatisk, godmodig och oåtkomlig. Hon kan aldrig få
  klarhet.
  
  Ja, det är det, som är det otäcka, att en man aldrig anser sig skyldig
  att säga sanningen.
  
  Ja, och en kvinna måste tiga och vänta. Det är ju icke tillbörligt, att
  hon yttrar sig och begär ett afgörande.
  
  Nej, det är icke tillbörligt, men allt tyckes mig vara bättre än denna
  slitning mellan farhågor och hopp.
  
  -- Åh, jag är så utpinad, så utpinad! -- Hur orättfärdigt är det icke,
  att den ena människan skall ha rätt att plåga den andra på det sättet.
  
  Ja, det är orättfärdigt att lägga en på sträckbänk, när en enda dolkstöt
  kunde göra pinan kort.
  
  Men mot en tjänsteflicka kan man göra hur man vill. Hon har ingen rätt
  att hålla sig med känslor; med henne talar man icke. -- Förr gick jag
  som i en dröm och jag var glad däråt. Jag förstod ingenting. Nu har jag
  vaknat, nu ser jag. Hvarför skall man lefva, hvarför skall man lefva!
  
  Så lugnade hon sig åter och grät sakta vid min skuldra.
  
  Hon visste, att han just nu hade ekonomiska svårigheter och lefde i
  oenighet med sina föräldrar; att han var nedtyngd och orolig. Men han
  talade aldrig därom. Han kunde smeka henne och skämta med henne -- men
  hon törstade efter att vara någonting mera för honom -- bara som en
  trogen, vänlig hund. Men försökte hon tala allvar, slog han alltid bort
  det, gaf henne en kyss och gick.
  
  -- Och så skall jag sitta härnere och gräma mig, gräma mig. -- Och veta,
  att all hennes tillbedjan är honom intet värd.
  
  Kunde hon blott skaffa sig visshet om, att det skall bli slut, så vore
  allt bättre.
  
  Ja visst! Det var ju ingenting annat hon begärde. Bara ett slut på denna
  outhärdliga tortyr, som redan räckt ett halft år. Finge hon blott denna
  visshet, som hon förgäfves tiggde, skulle hon bli lugn. Men aldrig,
  aldrig mer skulle hon kunna bli loj och tanklös, som förr. Hela lifvet
  hade fått ett annat utseende. -- Men jag vet, jag skulle sträfva efter
  att bli god. Och jag skulle bära det! Bara icke detta, icke detta!
  
  Stackare! Men nu skulle hon försöka att hålla modet uppe en liten tid.
  Det måste ju komma ett afgörande, och efteråt skulle det ju alltid bli
  bättre än nu.
  
  O, ja; om hon endast finge en smula ro, så att hon kunde arbeta med sig
  själf, tvinga sig själf och komma öfver det. Men en tjänsteflicka finge
  aldrig tänka på sig själf, hon skulle vara glad mot alla, det har enhvar
  rätt att fordra af henne. -- Åh, man blir så trött af det -- så trött.
  
  Hon lade handen öfver hjässan i det ansiktet vändes uppåt; och ögonen
  glänste fulla af tårar.
  
         *       *       *       *       *
  
  I går, när Ivar Mörcke kom, talade jag om det för honom.
  
  -- Är hon verkligen _förälskad_? utropade han, som om detta vore det
  orimligaste, man tänka kunde.
  
  -- Ja.
  
  -- Vill hon gifta sig med honom?
  
  -- Förmodligen!
  
  -- Alltid vilja de giftas! -- Kunde hon icke vara glad och -- -- Ja, hon
  måtte kunna få älskog tillräckligt, hon med sitt utseende. Men hon är
  väl så van vid det, alla vilja väl omfamna henne?
  
  -- Troligen. Och hon har väl hunnit bli led på det.
  
  Han log, som när man hör ett barn ha ett godt infall.
  
  -- Ja, hon är tjugusju år, så nog har hon haft tid att bli utledsen på
  det.
  
  Vi hade kommit in på det kapitlet därigenom att han, just som han satt
  bredvid divanen, där jag låg, helt skälmaktigt sagt:
  
  -- Jag kunde ha lust -- -- -- Jag kunde nästan ha lust att bli förälskad
  -- han gjorde en liten konstpaus, för att se hvad jag trodde han skulle
  säga -- att bli förälskad i er Elin. Jag såg honom helt gladt in i
  ansiktet, ty det bekymrade mig icke, hvad han skulle säga.
  
  -- Det undrar jag icke på! svarade jag uppriktigt och log. -- --
  
  För resten var min diktare riktigt rar i går, fast det börjar då bli så
  vanligt, att det icke längre behöfver upptecknas, och jag ämnar icke
  heller göra det. Men han har nästan alltid något nytt litet påhitt, och
  det är märkvärdigt så vackra rörelser han har och hur allting kläder
  honom. Aldrig någonting ofint eller rått, aldrig så, att man behöfver
  draga sig tillbaka med en känsla af obehag.
  
  I går, när jag låg på divanen -- nej, jag måste först tala om, att han
  ville, jag skulle ligga, emedan jag hade så ondt i hufvudet -- Nå, medan
  jag nu halflåg så där och språkade, med min hand mycket trovärdigt och
  rart i hans, så sade han plötsligt: -- Ge mig litet plats! Och så satte
  han sig på divanen, tätt intill mig. -- Men hans sätt att säga det, med
  denna lågmälda röst, som är så vacker; och hans sätt att taga den plats,
  jag lämnade åt honom, nära intill mig, men icke framfusigt eller
  tvärsäkert, utan med en viss tillbakadragenhet, gör honom oemotståndlig.
  
  -- Nu måste jag säga er farväl, sade han, då han satt sig, och så såg
  han på mig med sina tindrande ögon, som jag håller så af. Och Elsa låg
  och var lycklig och trygg. Och han böjde sig ned och kysste henne lika
  lugnt och hjärtevänligt som en kär broder.
  
  Hur enkelt och naturligt det utvecklar sig nu! Till hvad det nu skall
  bli: en drifhusaktig bekantskap med en stor man eller en vänskap för
  lifvet. Jag bryr mig icke om hvilketdera. Jag bryr mig om ingenting. Jag
  håller af honom, jag känner så lugnt och blidt som aldrig förr, jag har
  icke en oren tanke, icke en enda grof eller okysk förnimmelse. Jag
  dyrkar honom som ett öfverlägset väsende, och han är mig kär som en god
  och ädel människa. Jag fruktar ingenting. Jag känner den tryggaste,
  varmaste tillit.
  
  Att han blir likgiltig emot mig, är jag beredd på. Hvad mera? Jag skall
  vara honom tacksam för hvarje stund af lycka och han skall vara mitt
  vackraste minne.
  
  Han skall vara det såll, genom hvilket alla mina lumpenheter och småfel
  skola rensas bort. När han kastar mig undan, skall det vara fullödig
  kärna alltigenom.
  
         *       *       *       *       *
  
  Sista kvällen han var här, sade han:
  
  -- För mig finns det endast två slags människor.
  
  Jag såg förväntansfullt på honom.
  
  -- De som samla sig omkring någonting och de som lefva på måfå.
  
  -- Jag lefver icke på måfå.
  
  -- Därför är jag lugn för er. Men alla mina fruntimmersbekanta här sakna
  alldeles -- jag vill icke säga ett arbete eller en sträfvan, det låter
  alltför storartadt -- nej, de sakna till och med en sysselsättning Deras
  kärlekshistorietter upptaga dem därför i en alldeles oproportionerlig
  grad, de lefva icke för annat, de gå alldeles upp i sitt fladder.
  
  Jag blef så glad öfver, att han sade detta så allvarsamt och ärligt. Det
  har ibland låtit på honom, som om han ansåge kvinnorna ha kommit till
  världen endast för att spela med i männens kärlekshistorietter.
  
         *       *       *       *       *
  
  Jag arbetar icke just nu, men jag grämer mig icke öfver min overksamhet.
  Jag utvecklas. Jag känner, hur mina möjligheter tillväxa, liksom
  Promethei lefver. När jag åter begrafver mig i Tibble, blir det ro nog.
  
  Hvar dag hafver sin omsorg. När man har tråkigt, är man glad att arbeta,
  och tråkigt får jag tillräckligt, när kassan tvingar mig hem, så med den
  saken har det ingen fara.
  
  Hufvudsaken är, att jag får äta mig mätt på den här staden, så att ingen
  oresonlig längtan sedan kan komma och förtära mig.
  
  Hvad ha vi nu egentligen att säga hvarandra vidare, han och jag? Jag har
  fått allt hvad jag begärde, ja tiotusen gånger mera än jag någonsin
  kunnat hoppas eller fordra af lifvet.
  
  Men jag vill icke resa förr än jag känner mig riktigt försäkrad gent
  emot hvarje återfall af längtan. Han kan gärna få slappa af, jag stannar
  ändå och sköter mig själf -- gör mig förtrolig med tanken på, att dessa
  sommardagar midt i vintern ha berott på ett under, att de således icke
  kunna väntas hvarken fortfara eller återkomma. Jag förstår bäst själf,
  hur jag efter min natur skall kunna läka mina sår; läkedomen har jag
  inom mig själf, liksom hunden har den i sin tunga.
  
  Det enda som behöfs, är _tid_ att låta behandlingen verka, och tid har
  jag ju. Hvad betyder förlusten af något penningar i jämförelse med
  återvinnandet af hela ens sinneslugn.
  
  Jag stannar således. Icke för att njuta af hans sällskap utan för att få
  nog af det, för att bli botad.
  
  Det är ett tämligen originellt motiv, som min gode diktare visst icke
  kan gissa sig till!
  
  Jag önskar icke, att han skall tröttna på mig, jag endast väntar att han
  skall göra det, och jag emotser det med större sinnesro, än han anar --
  större än jag själf kunde ana för en månad sedan.
  
  Det skall bli intressant att se, hur jag består profvet, när det kommer.
  
         *       *       *       *       *
  
  Jo, han kom på sin vanliga tid, klädd i frack, nykammad och med
  pärlknappar i skjortbröstet. Klar i ansiktet för buketten, älskvärd och
  fin. Hvad han sade? Ja, nästan ingenting, ty -- -- --
  
  Nåja -- det blef en parentes, en lång, lång parentes, med hufvudet mot
  hans axel, viljelöst, bekymmerslöst, öfvergifvet. Det var att mista
  andan under, det är nästan mer än mänskligt att bibehålla
  sinnesjämvikten, men Elsa är en väl brandförsäkrad skuta, hon kände
  blott den svagaste lilla gnista -- nästan endast välbehaget att vara
  afhållen.
  
  Hon såg visst ovanligt bra ut i kväll!
  
  Han hade knappt tanke för annat. Det blef endast stänkrepliker.
  
  -- Ni är vacker, ni är riktigt vacker! (Han satt och såg på mig, jag
  satt med nacken lutad mot väggen.) Man kan knappt känna igen mig. Mina
  ögon ha fått ett leende, och -- ja, nu visste han! -- de drag, som
  lidande och sjukdom ristat kring min mun, voro tillbakaträngda; man
  märkte dem icke. Och så kanske det var ljuset.
  
  -- Ja, det är ljuset! svarade jag mycket lugnt.
  
  Ju längre han såg på mig, dess ifrigare blef han. Han tyckte, att jag
  brytt mig mindre om honom de sista dagarna än förut.
  
  (Det är ju för resten sant! Men hur har han kunnat märka det? Saken är,
  att ju varmare hans känslor bli, dess svalare bli mina.)
  
  -- Hur kan ni tro det? Jag lade mina händer omkring hans nacke.
  
  -- Jag blir så rädd, hvar gång ni lägger armen omkring mig, att någon
  skall öppna dörren -- -- det är just vid den tiden, då man brukar buda
  er till te -- -- och _det_ böra vi då väl icke utsätta oss för?
  
  Jag blef harmsen både på honom och på mig själf. En dylik varning hade
  jag -- kvinnan -- utsatt mig för. Jag blef kall, men jag ville icke visa
  det; då skulle han ha gissat sig till orsaken.
  
  Min liknöjdhet eggade honom visst ännu mera; han såg angelägnare ut än
  någonsin, jag var mycket reserverad.
  
  -- När vi nu bara ha dessa minuter kvar, så sätt er någonstans, där jag
  vågar kyssa er!
  
  -- Nej. En åtbörd åt dörren.
  
  -- Är ni rädd?
  
  En nick.
  
  -- Kom hit! Här kan ingen se oss! Han sprang bort på andra sidan dörren.
  
  Jag satt kvar på min plats och betraktade hans manöver. Han såg mycket
  rar och öfvertalande ut, men jag var orubblig.
  
  Då kom han igen. Det var alldeles icke hans mening att ge tappt.
  
  Vi talade hit och dit. Han sade bland annat:
  
  -- Det ligger en otrolig lumpenhet på bottnen af hvar människas natur.
  Bevisar man någon en välgärning, får man alltid hat till tack.
  
  Han skulle nog akta sig för att göra mig något godt, så kunde han kanske
  få behålla mig. (Med hvilket fint leende han sade denna läckra
  artighet!)
  
  Hennes nåd var icke okänslig därför, bon smög sig in till honom och han
  drog henne in till sig med mjuka, starka armar, som icke alls hade någon
  hänsyn för porslinet. Han ville kyssa henne, men hon vände icke ansiktet
  till, bara sidan, han kysste kinden och halsen och kastade sig sedan med
  ett slags glupskhet öfver det högra lilla örat, som verkligen till fullo
  förtjänar den hyllning det fick.
  
  Så budades det till te.
  
  En triumferande blick. Vi hade stått helt sedesamt, och nu visste vi oss
  fria.
  
  Skillnaden mellan mig och andra kvinnor -- sade han -- är att jag har
  ett arbete.
  
  -- Men ni är ju också knappast kvinna!
  
  -- Är _jag_ icke?
  
  -- Tag då icke allting så högpatetiskt!
  
  Jag log bara. Om han visste!
  
  -- I morgon kan jag icke komma, men kanske i öfvermorgon.
  
  En sista liten lätt parentes och vi skildes.
  
         *       *       *       *       *
  
  Nånå. Om icke skalden håller på att bli förälskad i gamla Elsa, så
  begriper jag ingenting af hela saken. En kärlekshistoria tar i allmänhet
  en ända med förskräckelse; det var egentligen en lugn tillgifvenhet jag
  ville ha. Men -- -- Ja, jag kan inte hjälpa det, så fort han visar sig
  från den erotiska sidan blir jag kall, beräknande och experimentlysten.
  Jag blir en kokett, som just på kif mot sina år och sin fulhet vill se
  honom bli kär -- vill vända om rollerna och spela den, som i början var
  hans. Ah, jag har väl lidande tillräckligt att taga revanche för.
  
  Men det var i alla fall icke hans skuld att jag led. Lika mycket. Om han
  icke har makt att krossa mitt hjärta, har han nog krossat andra
  kvinnors. Det finns ingenting att göra sig samvete öfver, _om han icke
  håller af mig_, och skulle så vara -- -- åh, nej, nej! Inga sentimentala
  dumheter! Tvinga fram mickel. Nu bör du kunna riskera att vara
  »isjungfru», nu tycks han ha fått den rätta temperaturen. Och blir han
  ond; än sen! Det har han ingen rätt till, om jag icke säger några
  orättvisa och elaka saker. Att kyssa honom har jag aldrig förbundit mig
  till. Det blir hans sak att söka öfvervinna min likgiltighet. Det är
  härligt att vara afhållen, men det där andra -- parenteserna -- bryr jag
  mig, sanningen att säga, icke mycket om.
  
  Gud ske lof att jag har så kallt blod!
  
  Han sade i kväll, att han var utledsen på hufvudstaden. Den är en gåta,
  som han löst. Ja, lösta gåtor intressera icke längre. Vi skola se till,
  att nöten icke blir för lätt att knäcka.
  
  Klockan är tjugo minuter öfver nio. Alltså kommer han icke i kväll. Och
  det just efter det, jag varit det mest medgörliga, jag någonsin varit,
  och han det mest ifriga -- -- -- Hum. Det är en lärdom.
  
  I dag har jag fått löfte om fribiljetter, nu kan jag gå på teatrarna
  utan kostnad, nu kan jag skaffa honom en lång näsa så ofta jag vill.
  
  Jag hade väntat honom så säkert i kväll. Jag hade gjort den allra
  omsorgsfullaste toalett, jag tar mig ännu bättre ut än förra gången, han
  var här. Och så kommer han icke! Det harmar mig.
  
  Det är sårad stolthet mera än något annat. Det är tråkigt att sitta mol
  ensam, men honom saknar jag icke särskildt. Jag har icke längtat efter
  hans smekningar; när de äro tomma och endast gälla kvinnan, bryr jag mig
  icke om dem. Jag ville komma honom nära som både människa och kvinna.
  Jag bryr mig icke om att bli smekt för en kort tid och sedan kastad
  undan. Tack! Då skall jag hellre med min stora, starka hand skjuta honom
  undan och säga: -- Gå, min herre, ni är ingenting för mig. Jag hör icke
  till de kvinnor, som låta leda sig efter en triumfvagn!
  
  Det är tomt i kväll. Jag kunde ha varit på teatern. Han har låtit mig
  sitta här ensam och vänta förgäfves. Det reser sig till uppror inom mig.
  Jag beundrar honom i hans diktning, men som människa vill jag icke
  ödmjuka mig för honom. Kampen mellan oss har varit hård, och det fanns
  ett ögonblick, då jag vred mig i sanden med hans knä pressadt mot mitt
  bröst, men han begagnade icke tillfället, han har låtit mig få rådrum,
  och jag har rest mig. Nu är utgången åter oviss.
  
  Nu, Ivar Mörcke, har ni förlorat lika mycket, som ni vunnit, och jag
  ämnar icke lämna kampplatsen förr än striden är afgjord. Ni eller jag!
  
  Eller också en försoning, en trygg, öppen sammanslutning. Vänskap --
  tillgifvenhet -- och framför allt förtroende.
  
  Jag vill icke spela komedi och visa mig vänligare, än mina känslor. Jag
  vill icke af fruktan för ovänlighet underkasta mig smekningar, som äro
  mig hart när obehagliga.
  
  Vinn mig, om du kan! Vinn mig, om du anser det mödan värdt! Inga
  konventionella hinder ligga dig i vägen. Och om du är den kvinnotjusare,
  du tror dig vara, bör det bli dig lätt att draga till dig en kvinna, som
  formligen längtar efter att få älska och bli älskad.
  
  Det tjänar till ingenting, att han kommer med ursäkter för sitt
  uteblifvande. Han hade alltid kunnat få tid att skicka mig ett kort.
  Sådant fick han alltid tid med förut.
  
  Akta dig nu, så att icke febern griper dig igen. När ovissheten kommer
  med i spelet, blir faran större. Se till, att du kan behålla ditt
  öfvertag -- att _du_ ej söker vinna honom. Vill han ej vinna dig och
  sätta in någon kraft på att göra det, så gå din väg. Din nyfikenhet är
  tillfredsställd. Du vet hur det känns att vara föremål för hans
  lidelsefulla kyssar, du vet, att också den finaste smekning icke är så
  mycket värd, som den tillgivenhet, hvilken ger af sitt inre lif och icke
  tänker endast på könet utan på själfva människan.
  
  Jag skulle älska Ivar Mörcke, jag skulle älska honom med allt hvad jag
  äger af kropp och själ, _om_ det vore honom något värdt. _Om_ han vore
  mindre kvinnofångare och mera en enkel och sann karaktär. Hans fåfänga
  _är_ en smula löjlig, det kan icke hjälpas.
  
  Jag ångrar ingenting, absolut ingenting. Men hvarför skulle jag af
  hänsynsfullhet väja undan för att säga honom, hur kall jag blifvit? Det
  blir mannens sak att öfvervinna kvinnans motvilja, men hon har ingen
  skyldighet att söka maskera den. Hvad skulle det vara för blödighet.
  Männen taga, minsann, aldrig någon hänsyn till oss, när de ledsnat.
  
  Jag känner redan motvilja för Ivar Mörcke. Det är med vämjelse jag
  tänker på dessa tomma smekningar. Det är vidrigt att så där utminutera
  sin känsla åt en kvinna, som ingenting är för honom, och som han därför
  icke gör minsta ansträngning att hålla kvar.
  
  Med mig är det en annan sak. När jag sluter mig in till honom, är det
  alltid i det hoppet, att hans ömhetsbetygelser skola innehålla ett grand
  af verklig, äkta, trofast tillgifvenhet, och för detta grand skulle jag
  gärna ge hela min uppmagasinerade kärlek, för alltid, för så länge jag
  lefver, som hans vän, hans kvinnliga vapendragare, hans tjänande ande.
  När jag tror på detta grand, som han ännu har kvar att gifva åt en
  kvinna, är jag etiskt berättigad att ägna honom alla de ömmaste känslor,
  som kunna gömmas i min varelse, ty _min_ afsikt är att gifva på allvar
  och att aldrig taga tillbaka.
  
  Men då jag tviflar till och med på detta grand, kastas jag in i
  experimentlust och kall beräkning.
  
  Och nu tviflar jag.
  
  Af smekningar (kroppens och de yttre åtbördernas kärlekstecken) har jag
  redan fått så många, att jag är mätt. Ja, sista gången drog han försorg
  om, att jag fick äta mig mätt ända till leda. Det är ett älskande
  hjärtas varma, innerliga kärlekstecken jag längtar efter -- känslan af
  ömsesidigt förstående, ömsesidig trofasthet.
  
  Nu må krisen komma, om den vill. Jag skall icke blinka. Nu må brytningen
  ske, om den måste ske. På den inslagna vägen ha vi ingenting mera att
  vinna af hvarandra. Vi ha gifvit och tagit kyssar och omfamningar. Och
  de ha nästan dödat både min längtan och min beundran. Hvarför skulle jag
  af fruktan för hans vrede eller af fruktan att såra hans fåfänga söka
  dölja detta faktum? Det skrifna ordet kan missförstås (jag har
  erfarenhet däraf!), men de ord som växlas i korta satser, öga mot öga,
  dem kan man förklara, om den andre vill ha dem förklarade, och tonfallet
  gör att meningen lättare blir klar.
  
  Jag vill icke med berådt mod såra, och jag vill försöka, att på intet
  sätt vara ovänlig eller grof, men jag vill undanbedja mig hans kyssar
  och omfamningar, tills han kan tvinga mig att hålla af sig med samma
  tillit som förr.
  
  Jag vet icke själf, hvad det är, som småningom framkallat detta
  stämningsomslag. Det märkvärdiga är, att han kände det innan jag själf
  ens anade det. -- Jag har en känsla af, att ni tycker mindre om mig de
  sista dagarna! sade han.
  
  Det var en underlig skarpsinnighet eller instinkt.
  
  Jag var vänligare och smeksammare mot honom då än förut, men jag hade
  svårt för att låta mina ögon möta hans. Det var alltid, som om det ville
  komma något kallt i dem, och som om de, för att dölja det, måste vika åt
  sidan.
  
  Och nu -- medan jag skrifver -- nu känner jag nästan smärta, liksom en
  samvetsförebråelse öfver denna kallsinnighet eller motvilja. Det tyckes
  mig som vore jag en dålig människa, därför att jag icke kan vara varm
  och älska utan misstro. Men jag kan icke.
  
  Jag rår icke för det. Jag skrifver med tårar i ögonen. Det gör mig så
  ondt, att jag skall vara så onaturligt hård på samma gång jag är så
  ohjälpligt vek. Det gör, att jag måste lida själf och komma andra att
  lida. Men det enda, som kan sammansmälta dessa så stridiga element är
  _tro_. Och jag har ingen tro på Ivar Mörcke. Gent emot kvinnor har han
  intet samvete.
  
  Och trots allt håller jag så mycket af honom. Hvarför skall han ha denna
  narraktiga kurtisörsfåfänga? Det är något löjligt, att en stor man
  springer omkring och berättar, hur en vacker dam »sett lidelsefullt» på
  honom och hur fröken A. stämt möte med honom i förstugan och sagt honom
  några ord af passionerad beundran.
  
  Det är lågt, allt detta. Den afmattning, som förut fanns i min känsla,
  har nu fått en tillsats af leda. -- Han är mig nästan vidrig.
  
  Och dock håller jag af honom, trots allt. Han är icke elak. Han är ett
  stort, bortskämdt och därför en smula äckligt barn, som genom ett
  onaturligt öfverflöd på dockor lärt sig olater och högfärd och som
  rifver sönder sina leksaker i stället för att ha dem till nöje.
  
  Jag skall tala sanning till detta vanartade barn. Ack, att jag kunde
  göra det så mildt, som jag har hjärta att vara god mot honom. Jag kan få
  säga honom det med tårar i ögonen, jag kan få kyssa hans händer, jag kan
  få bemöda mig att göra det så litet groft som möjligt, men säga det
  måste jag.
  
  Och blir han då ond på mig, så låt gå. Då är han icke värd, att jag bryr
  mig om honom.
  
  Aldrig, aldrig vill jag tala illa om honom. Men jag kan icke göra våld
  på detta, som reser sig inom mig mot hans intetsägande, fadda,
  utvattnade smekningar. Jag kan icke låta bli att tänka på, hur han smekt
  många andra kvinnor före mig och på samma sätt -- hur gammalt och utnött
  allt detta är. Det äcklar mig att tänka på det. Må han vara än så mycket
  ett snille, det ligger dock något lågt i att så där kunna ge sig åt
  första bästa kvinna, som ser litet bättre ut än Hin Håles mamma.
  
  Jag ser icke stort bättre ut. Han vet det; men bara för det lampskenet
  kan ge mig som ett skimmer af ungdom, är han färdig. Hu!
  
  Det är icke dygdig harm som dikterar detta känsloutbrott, icke heller
  svartsjuka, ty det är icke tanken på de kvinnor, han verkligen älskat,
  som upprör mig; det är tanken på alla de andra, som han gett ett grand
  af sig själf bara för att få samlingen ökad.
  
  Om jag blott kunde finna ord för min egen stämning, när det kommer till
  stycket!
  
  Jag vill försöka. Ack, jag skulle ha lust att be till den Gud, jag icke
  tror på, om det blott kunde hjälpa mig till att vara god och sann. Att i
  hvarje ord vara enkelt naturlig, så att han måtte tro på mig, så att han
  icke måtte bli ond, så att han måtte höra på mig och tänka på hvad jag
  säger. Jag önskar så innerligt, att vi måtte bli vänner. Men detta
  halfva, falska erotikförhållande kan ej få fortfara. Må han vara
  förälskad i mig eller blott låtsa vara det, men jag vill icke, att han
  ur mina smekningar skall tro sig dricka en känsla, som för länge sedan
  upphört att vara till -- annat än latent åtminstone.
  
  I morgon se vi hvarandra icke, ty jag går på teatern. Spela de något
  bra, går jag i öfvermorgon också. Förklaringen till min bortovaro kan
  han få när och hur han behagar. Ingenting annat hindrar mig från att
  resa hem, än fruktan för att han kan skrifva något, som skulle kunna
  förorsaka mig ett recidiv.
  
  I alla händelser skall jag se till, att jag kan arbeta eller åtminstone
  vara lugn.
  
  Nu är jag sömnig. Och jag tror, att jag kan sofva. God natt!
  
  Hur löjligt att taga af all stassen, som han icke sett!
  
  Puh, nej! Att försaka är visst icke rätta vägen till likgiltighet. Sist
  var jag bara på trots ett beläte, som han icke fick ringaste lifstecken
  ur, hur mycket han än försökte. Och i dag längtar jag så, att jag kan
  bli tokig; längtar efter hans vänlighet, som jag stötte tillbaka i
  förrgår. Och jag längtade hela dagen i går, kunde ingenting göra annat
  än bara längta -- ja, jag har icke varit riktigt lugn allt sedan vi
  skildes med det kyliga handslaget.
  
  Så känns det efter det man spelat kall!
  
  Efter den kvällen, då jag icke höll emot, längtade jag icke det ringaste
  utan kunde helt gladt gå på teatern, fast jag visste, han skulle komma.
  
  Jag är i den grufligaste ängslan, att han icke skall komma i kväll. Jag
  är nu halft sjuk af det. Och det var jag också i går.
  
  Åh, om jag bara finge återse honom en enda gång, varm som förr! Jag är
  så rädd att ha fördärfvat någonting med mitt träbildsexperiment. Om han
  tar mig på orden och låter mig sköta mig själf! Åh, herre Gud, om han
  aldrig, aldrig mer -- -- --! Nej, nej, nej! Det må gå hur det vill, men
  det experimentet upprepar jag icke. Jag vill icke spela komedi. Det är
  dåligt och lågt. Jag vill vara sann och naturlig, så får han tröttna när
  han vill; jag skall icke söka hålla honom kvar med konstlade medel. Jag
  vill låta honom gå, när han är led åt mig, jag skall icke lyfta ett
  finger för att hålla honom kvar, jag skall icke bli bitter, icke svika,
  hämnas, förråda. Han skall vara mitt vackraste minne; tiden skall läka
  såret, han slog, och arbete utfylla tomheten.
  
  Är jag icke stark nog och stor nog att våga vara god och sann?
  
  Älskade -- som människa är du så mycket mindre än jag, men som diktare
  så mycket mer. Jag beundrar dig för din andes höga flykt, för det stora
  och starka i dina tankar, för det färgrika i dina målningar och för
  denna härliga stil, som jag förstår bättre än någon annan. Jag förstår
  också dig själf. Jag förstår till och med dina svagheter. Jag vill hålla
  af dig sådan du är, visa det så länge jag får, och sedan draga mig
  tillbaka med något af en moders känsla för det barn, hon icke vill
  belasta med efterhängsen ömhet, men som hon i sitt hjärta alltid följer
  med kärlek, där det går sin egen väg.
  
  Skulle jag bli bitter, när han öfvergifver mig! Jag som har hans
  lifsgärning, hans diktning att tacka för så mycket.
  
  All komedi är småsinne eller själfförsvar. Jag är icke småsint och jag
  vill icke försvara mig mot honom. Höjer han handen för att stöta till,
  skall jag icke klaga.
  
  Älskade -- gif mitt lif en smula sol, att jag må bli god och varm; drag
  sedan bort hvart du vill. Jag skall sakna dig, men aldrig hata dig.
  
  Ty jag skall icke gifva dig sådana vapen i händer, att jag behöfver
  frukta dig. Jag skall aldrig inför dig eller andra behöfva hölja mitt
  ansikte i blygsel.
  
  Jag räknar timmarna tills jag får se dig. Ack, det dröjer kanske länge,
  länge ännu. Spelet är så ojämnt mellan oss. Jag ger med en sluten naturs
  hela samlade styrka -- -- -- och du -- -- --!
  
  Men jag vill vara sann. Så komme hvad komma skall. --
  
  Hvarför så patetisk? Hvarför söka framtvinga en djupare känsla, som han
  icke kan ge?
  
  Han är fåfäng. Och i sin kurtissjuka är han en smula narraktig. Därför
  kan det mellan oss två aldrig bli något genomgripande, något som går
  riktigt på djupet. Än sedan! Trots allt detta finns ingen som kan göra
  honom rangen stridig. Jag kan ge helt och stort, fast han ger litet och
  deladt -- hå, nej, jag _kan_ det icke, men jag skulle kunna det, om han
  vore mindre fruntimmersjägare och en mera helskuren människa. Men kan
  man icke glädja sig åt en paradisfågel, om man också vet, att den är ett
  befjädradt skelett. Jag vill ha lof att leka helt oskyldigt, som ett
  bekymmerslöst barn med en annan lättsinnig barnunge. Jag har något att
  taga min skada igen för. Jag vill ge mig riktigt fri. Jag vill känna,
  hvad lycka det kan ligga däri.
  
  Mina läppar lysa röda emot mig, och mina ögon glänsa, när jag ser i en
  spegel. Det är eftersommar, och han säger, att jag är vacker. Det är
  eftersommar nu, och solen kan bryta fram mellan moln. Vid en sådan
  frambrytande stråle kan det bli en underbar färgglans i naturen. HvarfÖr
  icke ställa till en festdag innan arbetsveckan inträder! Eller skall jag
  kanske afstå från festen endast därför, att den icke kan räcka hela
  veckan ut?
  
  Sjung och var glad! Och gå sedan med sång till ditt arbete.
  
         *       *       *       *       *
  
  Det närmar sig upplösningen. Den blir skilsmässa, resignation, ensamhet.
  
  Han har nyss varit här. Och han var svalare, än han någonsin varit,
  sedan vi kommo hvarandra närmare. Och han var missnöjd med mig. Jag hade
  varit oförsiktig. Jag hade följt honom ut i korridoren. Det var »icke
  diplomatiskt».
  
  Jag var bara ett litet tidsfördrif, och han är redan trött.
  
  Än sedan. Skall jag vara ledsen för det? Jag ångrar ingenting.
  
  Jag lider nu. Jag lider så, att det känns, som skulle kropp och själ
  slitas i sär. Men det skall gå öfver. Och detta eldprof skall ha gjort
  mig starkare i mitt arbete. Lifvet för min egen räkning skall vara mig
  ännu likgiltigare än förr. Det skall komma en stor, harmonisk ro öfver
  mitt sinne, sedan kampen är slut.
  
  Det är som kände jag redan nu dess annalkande; det är som om smärtan
  hölle på att gå öfver i dyningar.
  
  Lugn och utan konstgrepp, utan försök att hålla honom kvar, vill jag
  taga emot hans sista, bortdöende välvilja. Och sedan vill jag gå. Tyst,
  med nedböjdt hufvud, utan klagan och utan bitterhet.
  
  Mitt arbete, dig viger jag mig. Och dig, lugna, storslagna ro.
  
         *       *       *       *       *
  
  Nu vill jag berätta.
  
  I onsdags kom Ivar Mörcke upp en stund på förmiddagen. Jag hade varit på
  teatern föregående kväll, då han sökt mig.
  
  Han var klädd i frack, och han hade under öfverrocken den mjuka, hvita
  yllehalsduk, som jag lärt mig känna så väl.
  
  Jag kastade ett papper på elden just som han kom. Taktlöshet! -- Ni
  behöfver ingenting bränna för min skull; jag skall icke se efter, hvad
  ni har på skrifbordet.
  
  Jag försäkrade, att det icke var för hans skull, men han trodde mig
  naturligtvis icke.
  
  -- Hvilken ovanlig tid ni kommer på!
  
  Ja, han var bjuden på middag, men eftersom han icke träffat mig i går,
  hade han velat titta upp ett ögonblick.
  
  -- När får jag då se er härnäst?
  
  Torsdag var han bortbjuden. Fredag var han också bortbjuden.
  
  -- Jaså. Då går jag på teatern i kväll, i morgon och i öfvermorgon.
  
  -- Kan det vara något nöje?
  
  -- Alltid bättre än att sitta ensam hemma.
  
  Men hvad det där röda klädde mig!
  
  Prat!
  
  Ja, icke menade han just, att tyget var vackert, men -- ja --
  (parentesen sade resten).
  
  Och så satte vi oss. Jag skulle ju vara den kallsinniga. Det var så
  länge sedan jag sett honom, och detta just efter den kvällen med
  hufvudet mot hans axel.
  
  Han satt och såg på mig vid dagsljuset, med vänliga grå örnögon.
  
  -- Ni är förtjusande.
  
  Han sade det så smekande och vackert. Och så sträckte han sig fram och
  såg så rar ut som ett snällt barn. Men jag drog mig tillbaka.
  
  -- Är ni nu rädd för mig igen?
  
  -- Nej, men jag känner mig en smula främmande.
  
  Hur hans ansikte förändrades med ens! Detta kära ansikte, skiftande och
  rörligt som en vattenspegel. Det mulnade, blef liksom sorgset, och han
  drog sig sårad tillbaka.
  
  Han hade nyss börjat berätta en historia om en narraktig gammal
  öfverliggare. Han hade börjat den gladt och bekymmerslöst -- så kom det
  omotiverade afbrottet, och hans ansikte växlade uttryck.
  
  -- Är ni trött på mig nu, eller hvad är det?
  
  -- Jag vet icke själf hvad det är.
  
  -- Nå! sade han kort, liksom resigneradt, och så fortsatte han med
  historien om den gamle öfverliggaren, som så gärna höll tal, och som
  trodde, att alla damer voro förälskade i honom.
  
  -- Hvarför berättade jag egentligen det där? utbrast han plötsligt,
  uppvaknande ur sin tankspriddhet. Min hastigt påkomna kyla tycktes ha
  sysselsatt honom.
  
  Emellertid berättade han vidare, i trött ton, liksom på dagsverke.
  
  Som helt ung student hade Ivar Mörcke beundrat den gamle öfverliggaren.
  Denna imponerande företeelse brukade skryta med sin lycka hos könet och
  hade en gång tagit Ivar Mörcke med sig upp på sitt rum och visat honom
  en del broderier och dylikt skräp, som han fått af sina beundrarinnor.
  
  Ivar Mörcke tog just vid den tiden lektioner i franska af en pensionerad
  öfverste, som tillbringat en stor del af sitt lif på resor i främmande
  land. Denne gamle herre hade varit en stor damernas gunstling, men han
  var en fint bildad man och skröt aldrig med sina framgångar. En dag
  berättade Ivar Mörcke honom -- under den franska konversationstimmen --
  om sin präktige vän, den gamle öfverliggaren, som berömde sig af, att
  alla kvinnor blefvo betagna i honom.
  
  -- Du kan hälsa den herrn från mig, att han är en stor narr! sade
  öfversten.
  
  Ivar Mörcke såg häpen på sin läromästare, och denne fortsatte i
  undervisande ton: -- Om en dam ger dig ett eller annat ynnestbevis, så
  skall du icke skvallra om det för kreti och pleti. Du skall behålla det
  för dig själf! Blott i ensamma stunder kan man taga fram minnet och
  glädjas däråt.
  
  -- Det lät så lustigt, tillade Ivar Mörcke. -- Den gamle Don Juan
  undervisade mig i ämnet, alldeles som om jag varit en skolpojke!
  
  Så reste vi oss.
  
  -- Har jag sårat er på något sätt?
  
  -- Nej.
  
  -- I så fall skall ni säga mig det öppet.
  
  -- Ja. Men ni har icke sårat mig.
  
  Han såg på mig så där väntande, men jag gjorde intet närmande.
  
  -- Ni kan icke?
  
  En skakning på hufvudet.
  
  Han utstötte ett hastigt och otåligt: -- Nå! som menade han: »Låt bli
  då!»
  
  -- Nu kommer jag icke på två dagar.
  
  -- Ja, icke lär det bli bättre af det!
  
  Han log så att hela ansiktet klarnade.
  
  -- Blir det icke bättre af, att jag är borta?
  
  -- Nej.
  
  Vi måste le båda.
  
  -- Nå, adjö i alla fall.
  
  Ett handslag, och han gick.
  
         *       *       *       *       *
  
  Nästa gång han kom var Knut Herman hos mig. Jag tyckte, att jag icke
  sett Ivar Mörcke sedan en evighet tillbaka. Jag var nervös och
  förtviflad öfver att icke få träffa honom på tu man hand. Jag hade
  föresatt mig att vara sann och naturlig, att försöka tala helt enkelt
  och okonstladt, med ett ord, att vara mig själf och icke blygas
  däröfver.
  
  Detta mitt hjältemodiga beslut hade jag till yttermera visso antecknat.
  Det såg ut så här:
  
  Jag vill vara vänlig och mjuk som en kattunge. Smyga mig in i hans
  välvilja, om jag kan. Vara lätt och fin i mitt sätt, slå mig lös, men
  med takt och måtta. Det finns kvinnor med varma ögon, i hvilka det
  glänser fram en glimt ibland, när skalkaktigheten blickar dem till
  mötes.
  
  Måtte jag blott få se honom en enda gång till!
  
  Jag skall vara språksam. Det är ju naturligt i en sådan förtrolighet.
  Hvarför skall jag låta göra mig till trä af lutter anspråkslöshet? Mina
  smekningar ha mera innehåll än hans och äro mera värda än hans.
  
  Jag är icke hans gäldenär. Jag ger full valuta för hvad jag får.
  
         *       *       *       *       *
  
  Jag var utom mig, när han gick utan att vi fått ett enda ögonblick för
  oss själfva. Jag följde honom till trappan och frågade _sotto voce_, när
  jag kunde vänta att få se honom igen.
  
  -- I öfvermorgon.
  
  Min förtviflan när jag kom in! Lampan tycktes ha mist sitt sken. Knut
  Herman stod ensam i detta rum, som nu tycktes mig naket som ett
  fängelses väggar, ödsligt som en lifdömds tankar.
  
  -- Hvad han var nervös! anmärkte Knut Herman, som just därför icke fått
  tillfälle att gå.
  
  Så kunde jag icke förställa mig längre: -- Åh, herre Gud, jag hade velat
  tala med Ivar Mörcke.
  
  -- Hvarför sade du det icke rent ut, innan det var för sent!
  
  Knut Hermans ånger öfver att icke ha lämnat oss ensamma var helt
  rörande. Jag håller af Knut Herman. Han är en människa.
  
  Men jag var utom mig. Mitt hjärta kunde sprängas af längtan. »I
  öfvermorgon!» Insåg han då icke, att det var en evighet till dess? Han
  hade sagt det helt lugnt: »I öfvermorgon!» Jag tyckte, att jag kunde
  vara död långt innan denna förskräckligt långa tid hunnit löpa till
  ända.
  
  Och jag ville icke dö. Jag skref därför en biljett, sade honom, att jag
  var sjuk, att jag längtade; om han ville komma följande dag. Jag sprang
  ut, så sent det var, och stoppade biljetten i en breflåda.
  
         *       *       *       *       *
  
  Jag hade gjort sjuktoalett och jag var sjuk. Hela denna kamp mot en
  öfvermäktig fiende har uttömt mina kroppskrafter. Men jag ville se så
  hygglig ut som möjligt.
  
  Det fanns hvarken kraft eller spänstighet hos mig, icke en tanke i mitt
  hufvud. Jag var trött som en trasa.
  
  Så kom han.
  
  -- När jag sade, att jag icke hade tid förr än i morgon, så var det
  verkligen, emedan jag är upptagen hela dagen i dag.
  
  Förebråelsen gjorde mig till en våt hund.
  
  -- Och så var det icke diplomatiskt, att ni följde mig till trappan.
  Knut Herman måste ju då tydligt märka, att ni hade någonting att säga,
  som han icke finge höra. Ni borde ha sagt mig farväl här inne och sedan
  helt lugnt ha väntat tills jag kom tillbaka.
  
  (Helt lugnt!!!)
  
  Och så satt han och såg sorgsen ut, strök öfver min panna och böjde sig
  ned till mig. Men jag var så full af ånger öfver min dumhet, att jag
  brydde mig om ingenting.
  
  För resten var han vänlig och snäll, men jag kände mig förkrossad af
  hans medlidande.
  
         *       *       *       *       *
  
  Följande dag var det han, enligt det första aftalet, skulle komma, men
  jag fruktade, att han skulle uppskjuta det, emedan han varit hos mig på
  den där förmiddagsvisiten.
  
  Tiden gick. Jag drack te, jag satte mig att läsa; han kom icke. Jag
  måste ha luft och jag skref på en papperslapp:
  
  Gud i himmeln! Så har jag aldrig lidit förr. Men jag vill icke visa det.
  Aldrig! Jag skall draga mig tillbaka lugnt och likgiltigt, eller,
  rättare sagdt, jag skall låta honom draga sig tillbaka.
  
  Jag hatar dig, Ivar Mörcke, därför att du låtit mig lida så
  öfvermänskligt -- därför, att du måste veta, hur jag nu sitter och
  längtar -- förgäfves -- längtar så att hjärtat vill sprängas.
  
         *       *       *       *       *
  
  Just då öppnades dörren. Jag kastade mina papper in i portföljen och såg
  på honom.
  
  Han var blek, och det fanns ett par vattendroppar på hans kinder. Jag
  trodde det var af smält snö.
  
  -- Jag kan icke tala med er. Jag kom bara upp därför, att jag lofvat
  det. Det har händt mig en stor olycka.
  
  Han kastade sig på en stol vid mitt skrifbord. Hur nedbruten han såg
  ut! Det grep mig. _Han_ olycklig! Det var som om mina läppar stelnat.
  Jag kände, hur mina ögon vidöppnades, medan jag såg på honom. En olycka
  -- -- en olycka! -- hvilket ord, när det var _honom_ det gällde! Jag
  greps af en hjälplös förfäran. En olycka. Och jag kunde kanske icke ens
  få veta af hvad art. Jag böjde ansiktet ned i mina händer utan att
  yttra ett ljud. Jag stod ju utanför hans värld, jag var ju främmande
  för honom.
  
  -- Tag det då icke så hårdt!
  
  Icke? När det hvarken fanns tröst eller förtroende! Endast att tiga --
  tiga!
  
  Han kunde icke säga, hvad det var.
  
  (Naturligtvis! Det visste jag ju!)
  
  -- Nej, nej. Jag gjorde ju inga frågor. Jag ville ingenting veta.
  
  Han bad mig berätta något, som kunde slå bort hans egna tankar.
  
  Hur skulle jag kunnat sätta mig till att berätta just då! Sammansnörd
  som min strupe var af ångest.
  
  Men han började berätta själf. Om sina gamla kärlekshistorier, för att
  slippa tänka på det andra, som han likväl förgäfves sökte undfly.
  
  Han talade och talade lugnt och redigt, nästan muntert; men allt
  emellanåt afbröts han af en nervskakning, och till sist sjönk han
  alldeles samman.
  
  -- Har ni ingenting jag kan få att bita på? Några torra cakes eller
  något slikt?
  
  -- Nej, men jag kan skaffa.
  
  Han gjorde några invändningar, men jag fick göra som jag ville.
  
  Hur gammal han kommit att se ut! Hans ansikte var så litet och
  hopkrumpet, bröstet så insjunket, hyn så blek och vissnad. Mot denna
  gulbleka pergamentshy såg näsan rödaktig ut, som i köld, och munnen
  föreföll så bred. Det märktes också, att han förlorat tänder.
  
  Stackars min Caesar! Men jag höll af honom mera än någonsin, ty i detta
  ögonblick var han endast en lidande människa, som jag själf.
  
  Han fick sitt vin, min stackars hjälte. Och han såg så sjuk ut.
  Nervskakningarna kommo allt oftare. Det stod icke till att slå bort, det
  där, hvad det nu var.
  
  -- Ni tycker visst att det är synd om mig.
  
  -- Ja.
  
  -- Ni skulle ha unnat mig att bli lycklig.
  
  -- Ja.
  
  -- Men jag har stigit i fel diligens. Det var icke den, som bar till
  lyckan. Det är icke många, som finna lyckan.
  
  -- Nej. Och aldrig de rätta!
  
  Hur förfärligt det var att se denna starka kropp skälfva under den ena
  nervskakningen efter den andra. Hur förfärligt att vara så genomträngd
  af medlidande och icke kunna hjälpa. Det var som om han skulle brytas i
  stycken, och dock talade han lugnt.
  
  Endast en gång böjde han hastigt ned sitt ansikte och tryckte det länge
  mot mina händer -- att jag icke skulle se, hur han, en man, behöfde
  strida med tårarna. Mitt hjärta var som en mors, det vill säga fullt af
  allt hvad det finns djupast älskande hos en kvinna -- -- -- åh, att se
  honom lida och vara vanmäktig!
  
  Jag strök med min hand öfver hans nacke, som låg nedböjd framför mig.
  Och för första gång såg jag, hur många gråa strån, som sprängt sig in i
  denna täta, strida hårväxt. Stackare! Smekande gled min hand öfver dem.
  Stackars mitt stora barn, som i sitt oförstånd går och drar öfver sig så
  många sorger! Stackars mitt kära barn, som aldrig skall sluta med att
  springa och ställa till förtret för sig! Hur det sved i mammas hjärta,
  medan hennes hand gled så ömt öfver denna grånande ragg!
  
  Skall du aldrig få ro -- stackars mitt barn! Ro och lycka; stillhet i
  ditt sinne.
  
         *       *       *       *       *
  
  En stilla, djup sorg. Icke öfver mig, men öfver honom. Icke blott öfver,
  att han är olycklig, utan ännu mer öfver, att detta opålitliga,
  skiftande sinne med sina spelande reflexer af stämningar och infall
  måste verka splittrande och förstörande på hans lifsgärning, göra honom
  mindre stor och mindre harmonisk än han borde ha varit.
  
  En stilla, djup sorg utan bitterhet. Jag kan icke vara någonting för
  honom. Icke emedan jag är för liten, utan emedan vi äro alltför olika.
  Jag känner mig helgjuten och stark; men det fasta, stadiga, trofasta,
  som finns hos mig, finns icke hos honom.
  
  En stilla, djup sorg, som skall uppfostra mig och samla alla mina
  möjligheter kring en enda kärna: kärleken till honom och till hans
  lifsgärning -- det bästa af honom, det som står kvar, när allt det
  ytliga och tillfälliga fråndrages.
  
  En stilla, djup sorg, som skall lära mig vara god mot människorna, men
  som skall komma mitt sinne att sluta sig, likt en musslas skal, kring
  den pärla, som växer där inne -- det som ger smärtan, men också värdet.
  När musslan är död, skall pärlan glänsa fram i dagsljuset.
  
  En stilla, djup sorg, som skall göra mig till aristokrat. Det råa,
  plumpa väcker min afsmak. Min iakttagelse skall bli finare, skarpare;
  min stil mera smidig. I mitt arbete skall jag tala till dig, och du
  skall förstå mig.
  
  Haf tack för sorgen, älskade! Det är den som skall inviga mig till mitt
  konstnärskall.
  
  Men du, men du! Hvad skall gifva dig kraft att arbeta? Hvad skall gifva
  dig glädje af att lefva? Hvilken vändning till godt eller ondt skall
  åter kunna göra dig till den du varit.
  
  Mitt hjärta krymper sig, när jag tänker på ditt glädjefattiga lif.
  
  O Gud -- hvarför har jag då icke kunnat vara någonting för dig! Hvarför
  skall min gränslösa tillgifvenhet vara så maktlös, att den icke ens
  förmår skänka ett ögonblicks tröst eller lindring.
  
         *       *       *       *       *
  
  Han glider ifrån mig. Jag är dum och obetydlig. Han bryr sig icke om
  mig.
  
  Klockan fattas tio minuter i tio; alltså kommer han icke. I början var
  jag lugn, nästan likgiltig, men allt efter som tiden skred fram, växte
  min längtan. Och så har den långsamt dött sin kvalfulla död. Nu är det
  slut för i kväll. Jag sitter här ensam med min gnagande sorg öfver att
  vara försmådd. Och detta skall räcka en ny månad? Hvilken lidandets tid!
  Men jag känner ingen frestelse att afkorta den; ty enda medlet att få
  makt med min böjelse är att låta den rasa ut, sarga och bränna och
  sönderslita mitt inre så länge tills den mist sin kraft. Så skall tiden
  långsamt börja läka, och det sår, som nu svider, skall draga sig samman
  till ett ärr.
  
  Om jag försöker att med ett enda slag kufva denna passion, skall den
  öfvervinna mig, till vansinne eller själfmord. Nej! Må den uttömma sina
  krafter och mina, sedan kommer det kanske ro och resignation, och jag
  skall tillfriskna och återvända till mitt arbete.
  
  Mina ögon äro torra och heta. De ha inga tårar. Och det känns som om
  bröstet vore krossadt, fylldt af skärfvor och flisor, en enda blodig
  förstörelse.
  
  Jag skulle vilja ge mitt lif för ett enda vänligt ord af honom -- och
  han kan icke skänka mig ett enda ögonblick, fast han vet, måste veta,
  hur jag längtar.
  
  Himmels eller afgrunds makter, gif mig ett vapen mot denna lidelse!
  Hvart, hvart skall jag fly från dess obarmhärtiga klor, som slagit sig
  kring mitt hjärta? Den minsta stegring i detta lidande, och jag
  föredrager att dö.
  
  Men det återstår ju alltid. Hvarför kan jag icke pröfva arbetet först?
  
  Jag hvälfver och vänder de olika förslagen i mitt hufvud. Skall jag helt
  enkelt återvända till Tibble och skrifva till honom att jag väntat
  förgäfves, att jag har en förnimmelse, som om han kommit till mig endast
  af medlidande, han kan sända mig ett ord, om så icke skulle vara -- och
  jag kommer tillbaka.
  
  Men han skall icke sända mig det ordet, ty det enda han känner för mig
  är likgiltighet.
  
  Eller -- borde jag icke träffa honom en gång till? Tala ut en gång.
  
         *       *       *       *       *
  
  Dagen efter reste jag, i afsikt att icke återvända.
  
  
  
  
  II.
  
  (En Vecka senare)
  
  
  I kväll har han varit här. Jag kände mig främmande, som om det låge år
  mellan honom och mig.
  
  Och hvad jag nu känner, sedan han gått och jag sitter ensam i rummet, är
  endast smärta. Han gör bördan tyngre för mig. Kanske är det nyttigt
  ändå. Jag vill arbeta.
  
  Jag kan ingenting bli för honom och han ingenting för mig. Jag menar i
  tillgifvenhet. Men det är troligt, att den smärta jag känner, skall
  verka utvecklande.
  
  Hvad mitt hela känslolif måtte vara exalteradt, sade han. Hur jag gick
  upp i mina stämningar. Jag skulle försöka att vara lugn. Hvad han mer än
  allt annat behöfde, var ro.
  
  Det svalnar. Låt det dö sotdöden; det är så han vill ha det.
  
  Jag skall försöka att inrätta mitt lif både som om han funnes och som om
  han icke funnes. Vara vänlig och snäll, men icke tänka på honom oftare
  än vi se hvarandra.
  
         *       *       *       *       *
  
  Klockan är half tio. Lampan står på bordet, och i kväll känner jag det
  icke som om hennes sken gått ned. Jag är lugn. Det är en dumhet att
  ligga här och kasta ut pengar till ingen nytta. Men jag trifs, han vill
  så ha det, jag har råd till det för tillfället, och jag tror, att jag
  skall bli botad. Ju mera sällan han kommer, dess snarare skall jag bli
  botad. Hvar gång jag sagt honom farväl, är det alltid, som om det gamla
  ville vakna.
  
  Jag var främmande för honom i går. Hvarför? Han har då åtminstone sagt
  mig så mycket om sig själf, att jag kan betrakta mig som hans vän utan
  att vara för egenkär. (Jag hade först skrifvit väninna, men ändrade;
  ordet har en sådan bismak af kurtisförhållande.)
  
  Hvarför kan jag icke vara vänlig, enkelt och naturligt? Det kan ju icke
  missförstås. Jag har ingenting att frukta.
  
  -- Jag behöfver ro, sade han. Stackaren. Om jag kunde vara vänlig och
  glad! Det kan jag, om jag icke är låg och själfvisk. Jag skall tänka på
  honom och icke på mig själf. Hvad gör det, hvad han känner för mig, om
  han blott får hvila för sinnet af mitt deltagande och mina små omsorger.
  
  Den som håller riktigt af någon, glömmer sig själf.
  
         *       *       *       *       *
  
  Jag har arbetat lugnt och stadigt. Och hvarför skulle jag icke vara
  lugn! Jag skall återse honom. Om icke i morgon så i öfvermorgon, och om
  icke i öfvermorgon så en annan dag. Jag skall visa honom, att jag kan
  vara stilla och harmonisk.
  
  Jag skall vara god och naturlig i mitt sätt, när han vill söka upp mig.
  Men hvarje minut, jag icke ser honom, skall han vara som utstruken ur
  mitt lif. Ett gammalt minne.
  
  Jag känner det så i kväll.
  
  Han kan ingenting bli för mig, och jag ingenting för honom. Vi ha hvar
  sin värld. Men det kan finnas välvilja. Och den skall få utveckla sig
  som den vill, bli till hvad den vill, dö när den vill. Och när den dör,
  skall den slockna som lifvet slocknar under en sömn utan smärta.
  
  Så dör ju ofta den, som lidit mycket.
  
  Och vi båda skola ha ett vänligt minne mer; blekt som en tearos, men
  utan taggar.
  
  Och jag skall ha duktiga, starka arbeten att glädjas åt, rödkindade
  barnungar att tumla i gräset.
  
  Det som sofver under tufvan där, var mindre än en dröm. Sof, sof! ...
  kärt för mitt minne. Sof, sof! ... ostördt af stormar.
  
  Den gudarna älska dör ung. Icke skall man sörja för det.
  
  Glädjas skall man!
  
  Jag är glad i stillhet.
  
  Tack för hvad du varit för mig. Det var mer än jag kunnat begära. Lägg
  din hand i min, och vi skola tillsammans se hur det dör; leende mot
  hvarandra.
  
  _Ro_ säger du. Som en sommarkväll sjunker den öfver mitt sinne. Jämvikt
  -- jämnmått skall jag finna i mitt arbete. Och det som har varit, skall
  ha mognat mig.
  
  Skall du möta mig en gång och se, att jag blifvit en konstnär? Kanske.
  
         *       *       *       *       *
  
  Icke i afton och kanske icke heller i morgon. Jag vill vara lugn. Det är
  ju godt för mig, att det dör. Det får icke bli vrede och icke bitterhet
  hos mig. Han har intet ondt gjort mig. Jag vill icke vara småsinnad, jag
  skall vara stor nog att se tillbaka på honom som på ett vackert litet
  minne.
  
  Han är mig öfverlägsen i snille, men som människa och karaktär är jag
  honom vuxen.
  
  Jag vill icke bli nervös och icke ryckas ur min bana. Jag skall icke bry
  mig om honom, ty jag vill icke utsträcka mina armar till ett stort
  famntag åt en, som räcker mig ett finger. Men jag skall minnas honom med
  vänlighet.
  
  Jag skall stanna hemma till nästa möte, men sedan sitter jag här icke
  kväll efter kväll, om jag icke har lust att arbeta. Det blir icke i
  vredesmod jag går ut. Men jag har rätt att bli likgiltig mot honom, när
  han icke är mera mån om att hålla mig kvar.
  
         *       *       *       *       *
  
  Knut Herman har varit här i kväll. Det var så trefligt. Jag satt vid
  mitt skrifbord och sydde, när han kom. Han tog en stol och satte sig där
  bredvid. -- Jag tror, du sitter och lappar en klädning? -- Jaha. -- Hvem
  kunde tro en blåstrumpa om att ha ett så nyttigt arbete!
  
  Jag var glad och vänlig; fullkomligt otvungen. Det var som om han varit
  en bror eller dylikt. Jag tycker, att vi kommit hvarandra närmare än
  någonsin.
  
  -- Man borde ställa så till, att man hade en människa utom sig själf,
  som man aldrig tordes ljuga för.
  
  De orden äro som tagna ur mitt eget hjärta, ur min egen längtan.
  
  Hur jag sökt efter detta! Efter att få ett öfverordnadt förhållande --
  jag menar icke afgjordt ett kärleksförhållande, jag menar blott, att jag
  ville ha en människa, som stod mig närmare än alla andra, just när det
  gällde att tala sanning. Honom ensam skulle jag säga allt om mig själf,
  och hvad jag än sade, om mig eller andra, skulle jag veta, att det
  stannade mellan honom och mig. Jag blir icke någon hel människa, förr än
  jag träffar på denne. Och finner jag honom aldrig, kunna mina
  möjligheter aldrig utvecklas till hvad de borde bli.
  
  Knut Herman har varit något sådant för mig, men på sista året var det
  som om vi drifvit ifrån hvarandra.
  
  När jag träffade Ivar Mörcke, hoppades jag på nytt. Hans
  kärlekshistorier vidkomma icke mig; det är icke en älskare, jag söker,
  och den lilla anstrykningen af erotik skall försvinna som lätta pärlor
  af kolsyra. Men kan han, som är så splittrad af sina kurtishistorier,
  verkligen samla sig till något sådant, som en stadig vänskap? Jag tror
  det icke. Och så måste jag gå vidare för att söka. Det gör ingenting,
  att jag är gammal, det är icke kärlek, jag begär, allraminst trogen
  kärlek. Ett slags fostbrödralag är hvad jag vill ha. Just hvad det var
  mellan Knut Herman och mig de första åren. Den rätte må gärna för mig ha
  älskarinnor och hustru och hvad han vill.
  
         *       *       *       *       *
  
  Jag känner mig så stark i kväll och så trygg i medvetandet om min
  styrka. Trots allt slagg, som finns hos mig, är jag dock värd att
  behandlas som jämnbördig af en bra karl. Jag skall nog också finna denne
  man, lika godt hur och när; och från den stunden skall det komma jämvikt
  i mitt lif, och Elsa Finne vara en fullkomnad, fullödig karaktär.
  
  Jag lägger mig nu utan att ha sett det långa majestätet hvarken i går
  eller i dag. Mitt hjärta slår lugnt, och mitt hufvud är svalt. Jag
  känner ingen förödmjukelse öfver att han drager sig tillbaka, ty jag
  börjar inse, att jag som människa är lika mycket värd som han.
  
  Hans snille bländade mig i början, så att jag dignade ned som Saulus och
  ropade: »Herre! Herre!»
  
  Men jag skall resa mig, starkare än förr, mera mogen, mera viss på mig
  själf.
  
  Jag kan stryka mitt hufvud mot din axel -- Caesar -- men jag känner mig
  icke längre förkrossad af din storhet. Jag gläds åt dessa smekningar,
  som man gläds åt vallmoblommorna vid vägkanten, fast man vet att
  morgondagens lättaste vindpust skall sopa dem bort.
  
  Mitt lif har varit så kargt och min väg har gått öfver hårda hällar, nu
  kastar jag mig ned ett ögonblick på mjukt gräs och stryker däröfver med
  min hand. Jag ler bekymmerslöst mot sol och blå himmel, ty jag har
  trotsat så mången ovädersdag: hård vind skrämmer mig icke.
  
  Jag trycker mina läppar mot dina, svalt och passionsfritt som kvinna
  kysser kvinna, ty för mig finns ej detta: »jag törs ej», och jag håller
  dig kär, som man håller af en stolt och ståtlig fågel eller ett stort,
  själfsvåldigt barn.
  
         *       *       *       *       *
  
  Klockan är åtta. Jag har gjort toalett, men enkelt och hvardagligt.
  Skall han komma? Det betyder icke mycket, om han gör det eller ej.
  Kommer han, heter det väl som vanligt: jag skall strax gå. Kommer han
  icke, väntar jag honom i morgon, liksom jag väntat i dag, i går och i
  förrgår.
  
  Jag är lugn och liknöjd. Det skall bli godt att få slut på detta
  hufvudstadslif, om jag blott hunnit bli riktigt botad.
  
  Jag känner nästan på mig, att han icke skall komma. Lampans sken tyckes
  mig redan mörkna. Men jag längtar icke. Det är icke längre någon så stor
  glädje att se honom. Det gläder mig nästan mer att se Knut Herman. Hur
  _han_ menar, det vet jag åtminstone.
  
  Vi ha redan hunnit tråka ut hvarandra, I. M. och jag, därför att vårt
  förhållande till hvarandra är skeft och halft. Men om jag gör goda
  arbeten och får ett namn, så är det troligt, att vi framdeles bli
  vänner. Därtill skall min hand alltid vara redo att läggas i hans.
  
         *       *       *       *       *
  
  Half nio! Det gnager en smula i bröstet. Det vill kännas som en
  förödmjukelse -- som om jag vore en af dessa vanliga kvinnor, hvilka, då
  de kastas undan, icke äro annat än utslitna trasor.
  
  Jag _skall_ öfvervinna det, och utan att det får stanna någon bitterhet
  kvar efter smärtan. Jag är väl ingen så liten själ heller!
  
  Jag lägger undan mina papper, tills jag är viss om, att han icke kommer;
  ty det gör mig nervös att skrifva med en känsla af, att han kan
  öfverraska mig.
  
  Fasthet och själfbehärskning, gamla Elsa! Du är icke någon trasa.
  
  Lugn, ro, jämnmått. Ingen nervositet!
  
         *       *       *       *       *
  
  Harmen kokar inom mig, men jag vill kufva den. Medlet! Medlet!
  
  Han tycker sig kunna behandla mig som han vill. Ursinnet hotar att
  kväfva mig. Men det är jag som skall bli herre öfver det i stället. Jag
  har försökt att läsa engelska, men det går icke. Min tanke följer icke
  med.
  
  Jag har tändt alla ljusen i kronan för att få bort denna tyngd, som
  hvilar öfver rummet.
  
  Det är icke längtan längre. Jag vet, att han icke bryr sig om mig. Nej,
  det är en obändig naturs raseri öfver att nödgas tåla -- att icke kunna,
  icke få resa sig eller hämnas.
  
  Jag vill icke ha en brytning. Jag vill icke, att vi skiljas som ovänner.
  
         *       *       *       *       *
  
  Han kom. Jag blef icke glad. Men jag var vänlig, lugn och naturlig. Och
  han tyckte om det. Jag såg så god och förståndig ut, sade han. Och jag
  var så ärlig, så okonstlad, så kry och munter. Jag vet ju, att det är
  slut nu, och jag skall ha kraft att bära det. Så behöfver jag icke vara
  ängslig och skygg.
  
  Han såg på mig med välbehaget lysande ur de grå ögonen.
  
  -- Ni är god, och ni är duktig, och ni är vacker! Se där det beröm jag
  fick. Och han sade, att han snart skulle komma igen.
  
  Och han satt och såg så snäll och rar ut, min stackars bortkurtiserade
  hjälte. Han strök öfver min kind och smekte min haka, medan han såg in i
  mitt ansikte med en fuktig, blank blick.
  
  -- Jag tycker om er.
  
  Stackare min!
  
  -- Jag blef så rörd öfver ert medlidande; det sårade mig alldeles icke.
  
  -- Jag skulle icke ha varit människa, om icke er smärta rört mig!
  
  Och så till sist sade han, att jag var »mycket mera människa» än man
  från början kunde ana.
  
  Det tycks således, som om det efter många, många pröfningar ändtligen
  skulle bli vänskap af.
  
  Och när det så blir, då skall du se, Ivar Mörcke, att jag verkligen kan
  vara något för dig.
  
  Jag är led vid lifvet. Jag längtar efter honom, och jag ser i honom
  jämte den store mannen en narr.
  
  Jag sörjer öfver att vara kvinna. En kvinna kan aldrig bli första-rangs
  konstnär. Så säger man. Det är väl så.
  
  Jag skulle vilja ha ro. Ensamhet. Jag ville vara död. Nirvana -- den
  stora lyckan.
  
  Om vi kvinnor ha hufvud, bli vi blott stora mäns leksaker; till detta är
  det, som de mest framstående af oss nå fram.
  
  Jag har haft besök nästan hela dagen. De ha plågat mig, dessa människor,
  som störa mig i mitt arbete och ingenting ha att ge.
  
  När jag icke ser honom, är det som om jag älskade, och när jag ser
  honom, är jag likgiltig. Jag önskar ett slut på detta. Jag känner mig
  bunden af honom. Jag känner mig nedtryckt af hans öfverlägsenhet.
  
  Jag duger ingenting till. Mitt arbete är ingenting värdt. Är det så,
  vill jag dö.
  
  Kvinna utan kärlek -- -- konstnär utan konstnärlighet -- -- --
  
  Nej! då är lifvet intet.
  
         *       *       *       *       *
  
  
  Det är kväll. Klockan är tio. Det är icke lifsleda, jag känner, ty det
  är icke tanken på själfmordet, som uppfyller mig. Men jag känner en sorg
  så djup och mörk, så ogenomträngligt svart, som om det aldrig mer kunde
  bli dag.
  
  Jag är ensam. Ensam som på en stor, ödslig hed, omsluten af mörkret. Om
  jag ropade, skulle ropet dö bort utan att ha nått en mänsklig varelse,
  ty mellan mig och de andra ligger detta stora, öde rum, detta tysta,
  ogenomträngliga mörker. Gudarna ha dömt mig -- gudarna ha dömt mig att
  aldrig finna en mänsklig varelse, till hvilken jag kan trygga mig.
  
  Jag är kvinna. Se där den värsta olyckan, därför att den funnits där
  alltid och därför att den aldrig skall upphöra.
  
  Jag skall sträfva med den outtröttligaste viljekraft mot konstnärskapet,
  och dock skall jag veta, att jag aldrig kan nå det -- därför att jag
  icke är en man, därför att min kraft endast råder öfver en kvinnas
  hjärna. Förbannelse öfver det att vara kvinna, när man fått en mans
  viljekraft!
  
  Tusen gånger hellre en af dessa svaga små varelser med täckt ansikte och
  förmåga att fängsla en mans hjärta! De kunna gå upp i en annans
  tillvaro, lefva en annans lif, arbeta för en annans sträfvan -- -- men
  jag!
  
  Om jag vore en man -- -- -- om jag vore en man! Stark i viljan som jag
  är. Och vilja skulle vara detsamma som att kunna. Jag skulle öppna mina
  armar för dessa varma små varelser: -- kvinnor. Och deras smekningar
  skulle förtaga all kantig torrhet ur mitt lif.
  
  Men nu!
  
  Ensam. Ensam! Aldrig sol. Aldrig fri och enkel naturlighet. Aldrig
  detta: det beror af mig att räcka ut min hand eller låta bli. Med ett
  ord -- det ligger tvång i min ensamhet, och tvång hatar jag.
  
  En son -- en fosterbror -- en vän -- en hvad som helst, men en man att
  dela intressen och sträfvan med! En kvinna _är_ ingenting af sig själf
  eller för sig själf.
  
  Och _jag_ är endast en kvinna!
  
         *       *       *       *       *
  
  Han talade en gång om gamla florentinska porträtt. Han tycker om de
  gamla mästarnas sätt att återgifva sina modeller. De konstruerade icke.
  Var det en gammal fältherre med en mycket lång näsa, så afkortade
  konstnären icke en hårsmån på den näsan, såg den än så löjlig ut; han
  gaf den också utan betänkande samme fältherres sura, trumpna min till
  sällskap. Och fältherren satt där allvarlig och gravitetisk i sin
  bisarra fulhet, med ett uttryck som funnes där icke en människa i
  världen mer än han. Men i denna tvärhet ligger det hvila och natur; han
  är sig själf, denne gamle krubb-bitare, och man njuter af
  framställningens sanning.
  
  Sedan kom det sällskapliga porträttet med pudradt hår och uppdragna
  mungipor. Alla ansikten fingo samma söta, släta prägel.
  
  Också i lifvet utplånas individualiteten mer och mer. Vi vänjas från
  barndomen att vara vänliga mot alla, och resultatet blir en gränslös,
  leende faddhet.
  
  Han sade, att det kan plåga honom, då han ser någon, som han håller af,
  gå omkring i sällskapslifvet med detta konventionella småleende. Han
  tycker, man borde ha kraft nog att vara sig själf, »enkel, lugn och
  allvarlig», allt i enlighet med sin egen natur.
  
  En stort tilltagen karaktär göres lugn och harmonisk af en djup sorg.
  För icke sin smärta till torgs, men bemantlar den icke heller med
  spasmodiska pajazzogrin.
  
  Genomgående skakningar komma svaga karaktärer att brista som rämnande
  hus, men de starka bli däraf endast fastare i sina fogar.
  
  Att ha varit lycklig, det är att ha sett himmeln blå och solen skina.
  Detta har äfven jag sett. Men det var en sensommardag, och solskenet var
  icke varmt, det ägde den kyliga klarhet, som väcker ett så oändligt
  vemod, därför att det är ett afsked. Len var den vind, som strök öfver
  min kind, men sval var dess smekning.
  
  Underliga sensommarlycka. Solsken öfver förgängelsen -- -- --
  
  Lyckan är en talisman, genom lyckan får man tilltro till sig själf.
  
  Jag vill minnas. Jag vill minnas en afton, då ett par ögon lyste in mot
  mina och jag kände lyckan stråla ut från mitt ansikte -- sensommarlycka.
  
  »Ni är god och ni är duktig och ni är vacker» och »jag tycker om er».
  
  Nu vill jag vandra bort med talismanen gömd under min gråa pilgrimskåpa.
  -- -- --
  
  I själfva verket var detta vårt afsked. Och det är den aftonen jag skall
  minnas längst.
  
  Hur enkelt och naturligt att vi två skulle hålla af hvarandra! Och så
  detta sista farväl. Hur vi stodo där, vi två, tysta och stilla, hur han,
  trött af sina slitningar, lutade hufvudet ned mot mitt bröst, utan ett
  ord, slutande sig in till mig som ett förvuxet barn, i en lång omfamning
  utan kärlek. Två utsläpade vandrares tröstande, styrkande tillgifvenhet.
  Ingenting mer.
  
         *       *       *       *       *
  
  Jag skrattade åt en författarinna, som är förtviflad öfver, att hon icke
  kan få förläggare till hvad hon skrifver, fast hon är så rik, att hon
  icke lefver upp sina inkomster. -- Om jag vore rik, skulle jag icke bry
  mig om att skrifva.
  
  -- Pytt! Ni drifves fram af en alldeles häpnadsväckande ärelystnad! Era
  ögon tindra ju formligen, när ni säger: _mitt arbete_!
  
  Åh, som han kunde säga detta kära ord: mitt arbete! Det blef till musik;
  som en svällande tonvåg fyllde det mitt hjärta. Ja, ja, ja! Han har rätt
  i att jag älskar det. Är detta äregirighet? Ja, då är jag äregirig. Det
  jublade inom mig bara vid att höra det ordet från hans läppar: mitt
  arbete! Mitt, mitt, mitt! Det enda lifvet unnat mig som mitt, men helt
  mitt. Att se honom respektera det, se där ett mål för min ärelystnad.
  
  Jag blef bra glad, när han kom, och samtalet var otvunget, men för
  resten är jag lugn som en kogubbe. Jag är så nöjd. Jag hoppas med tiden
  kunna visa honom, att jag duger.
  
         *       *       *       *       *
  
  Jag afskyr mig själf. Jag blygs inför mitt bättre jag, så att jag skulle
  vilja sjunka i jorden. Jag är klumpig, jag är ofin, jag är obehagligt
  larmande, jag är simpel, jag är allt hvad en kvinna af verklig själsadel
  aldrig kan bli. Och detta icke emedan jag i grunden är simpel -- det är
  det förfärliga -- utan emedan jag är så skygg, att jag alltid slår öfver
  till den värsta onatur och blir grof, när jag vill försöka vara
  ogenerad.
  
  Knut Herman var här i kväll. Den ogenerade tonen å ena sidan, hans
  underliga tvärhet å den andra, gör att jag slår öfver. Vill vända allt
  till skratt och löje, troligen af en oklar fruktan, att eljest bli
  beskylld för sentimentalitet. Men det är fult, det där. Det passar icke
  min ålder. Och jag kommer att säga saker som jag borde tiga med. Bara af
  fruktan, att samtalsämne skall tryta. Jag talar högt, sladdrar fram
  orden i skrattparoxysmer. Det är vidrigt för mig själf. Sedan han gått,
  hör jag alltid min egen stämma, som skräller för mina öron. Det pinar
  mig öfver all beskrifning. Och så skulle jag visst kunna skratta åt allt
  som är mig kärt -- förhåna, förneka det. Hvarför? Jag blir grof af
  öfverdrifven känslighet.
  
  Och så detta själfförakt efteråt!
  
  Jag _skall_ bli annorlunda. Jag _skall_! Jag skall bli mig själf --
  lugn, stilla -- -- --
  
  -- -- -- det allvar, som de gamla florentinska mästarna brukade ge sina
  porträttfigurer -- han talade åter om det i går.
  
  Låt nu se, att du uppför dig hyggligt som en stillsam gammal kvinna
  nästa gång du råkar Knut Herman, så att du icke slår öfver i
  pojkaktighet. Det passar dig icke.
  
  Efter nästa sammanträffande skall det kräfvas räkenskap af dig. Du skall
  ständigt uppföra dig så, som om du hade ett par stora grå ögon riktade
  på dig. Sanning, sanning! Sanning är det de ögonen fordra, sanning i ord
  och åtbörder, i blick och tonfall, och så denna själsförnämhetens enkla
  tillbakadragenhet.
  
  Åh, om jag kunde bli så god, så klok, så hederlig som jag ville! Om jag
  kunde uppfostra mig så, att jag blefve värd en välvillig hågkomst.
  
  _Sanning_ och _arbete_.
  
         *       *       *       *       *
  
  -- Nej, jag kramar sönder er, och det är verkligen opassande.
  
  Om han ännu går och bär på en olycka, så tycktes han åtminstone icke ha
  burit den med upp till mig. Jag var sorgbunden, det känns som en saknad
  att lämna hufvudstaden. Och jag är så matt, så förfärligt kraftlös, att
  det känns, som om jag icke orkade lefva. Det sista sade jag, det första
  fick jag icke tid att förklara, ty han hade bara fem minuter att ge mig.
  
  -- Matt? Drick ett glas vin! Ni kommer att lefva i etthundratio år!
  
  Han var i sitt allra uppsluppnaste lynne. Han inhöljde mig i smekningar
  och lät hagla små älskvärda elakheter, som hans leende tog udden af. I
  sådana stunder är han alldeles som ett barn, ett kvickt och lekfullt
  barn. När han smeker, är det bara som om hans vänlighet icke kunde taga
  annat uttryck, det faller af sig själft, det är ingen närgångenhet. Man
  håller af hvarandra, det är så enkelt och okompliceradt som det vara
  kan. Två fullkomligt konvenanslösa människor, med samma veka natur,
  smeksam som kattungens -- men icke ett älskande par.
  
  Jag är aldrig lugnare, aldrig längre från att vara förälskad i honom, än
  just då jag njuter det stilla välbehaget af denna tindrande, innerliga
  vänlighet. Man värms däraf, men den upphetsar icke. Det är en sådan
  vänlighet, jag alltid drömt om. Men jag trodde, att den icke fanns,
  annat än i en kvinnas inbillning.
  
  Allt detta skall aldrig kunna harma mig. Jag har intet att blygas öfver,
  intet att förebrå honom. Jag skall alltid tacka honom för dessa sista
  solskensdagar. Jag skall vara glad öfver att tänka tillbaka på dem. Det
  skall ligga ljus öfver minnet.
  
  Jag känner mig lycklig i kväll, som jag sitter här ensam vid min lampa.
  Jag vet, att mitt oförståndiga stora barn skall gå bort ifrån mig -- gå
  bara! Jag skall sjunka ned i mitt arbete. Jag skall reda mig ett bo
  efter mitt sinne. Jag skall vara lycklig efter min eremitnatur, och det
  skall sprida sig en stilla, vemodsfull glädje öfver mitt lif -- i minne
  och arbete.
  
  Jag är lycklig. Jag är så lycklig, att tiden kunde få stå stilla, och
  så, att det aldrig, aldrig mer behöfde hända annat än detsamma. Jag
  skulle vilja sluta mina ögon och sjunka i Nirvana.
  
  Jag hör på afstånd det aftagande larmet från den stora staden. Jag är
  icke i Tibble. Det ligger njutning bara i den tanken. Och så har det
  stannat en mjuk stämning kvar.
  
  -- Ni är så rar och så dum -- sade han när jag frågade, om hans
  melankoli nu vore alldeles förbi, -- rar och dum äro synonymer, man är
  aldrig rar utan när man är dum. Och så lyste hans ögon. Jag har för
  resten aldrig sett dem sådana som i kväll, de tindrade och logo ständigt
  mot mig, som om också de sagt: du är så rar och dum. De smekte och
  kelade. Och jag gled in i hans armar, jag vet icke hur, och han kysste
  och kysste på halsen, i håret, på ögon och panna, och det var starka,
  starka armar, de, som trodde, att de kunde krama mig sönder.
  
  -- Nu har jag er i min makt, nu kunde jag hypnotisera er, om jag ville,
  sade han leende, då han tvingat mitt hufvud tillbaka mot väggen, medan
  han stod och strök öfver min panna, så att håret kom till sidan och han
  sedan måste peta det rätt igen. Och jag log och såg upp i detta kära
  ansikte, som jag aldrig, aldrig vill hata, om han också skulle göra mig
  ondt.
  
  Och så hade jag honom vid min sida igen, sittande på schäslongen, och så
  var jag fången igen i allt detta mjuka: hans läppar, hans ansikte, hans
  hår; och så: -- Jag trodde, ni hade en mun! Ty jag hade suttit alldeles
  stilla med hufvudet nedböjdt. Men jag log vid denna hans förmodan och
  räckte honom min mun. Och han kysste mig alldeles lugnt, men så länge,
  länge, och mitt hufvud hvilade mot hans axel.
  
  Det var icke att misstaga sig på: allt detta var för _hans egen skull_,
  icke för min.
  
  Därför var jag lycklig.
  
  Men han känner mig icke ännu Och jag skall komma att sakna honom.
  
  Stackars jag!
  
  Men då skall jag minnas detta. Och det skall samla sig som solstrålar
  kring min penna.
  
  Älskade, för dig är jag endast en främling, ett litet tidsfördrif, en
  myra. Du ger mig hundradedelen af ett utslitet hjärta. Tag tillbaka den
  bråkdelen också, och gå! Det är hvad jag _ger_, som gör mig rik.
  
         *       *       *       *       *
  
  Underliga, underliga stämning!
  
  Jag var harmsen, kände mig sårad i min fåfänga öfver att han icke kom i
  går, som han lofvat. Det var så länge sedan han talat om sig själf; vi
  hade liksom blifvit främmande för hvarandra igen. Jag var mera leksak än
  vän, kvinna och icke människa. Då är det så svårt att vara god; man
  känner själfva vänligheten som slag i ansiktet; det är så svårt att icke
  bli bitter.
  
  Nu är allt detta som bortstruket. Jag känner sorg öfver honom. Men jag
  känner den utan bitterhet. Jag har sådan vilja att vara god. God mot
  hela världen, därför att jag ville vara det mot dig. Hvilket oändligt
  vemod i detta, att kunna med hela sin varelse gå upp i sträfvandet för
  en annans väl, i att med tusen små obemärkta omsorger jämna vägen för en
  annan -- och så ändå vara utestängd från denna väg genom oöfverstigliga
  skrank. Jag skall aldrig kunna bli något för honom, aldrig göra honom
  någon glädje, aldrig kunna visa honom, hur anspråkslös, hur trofast och
  hur fri från afund en stark kvinnas tillgifvenhet kan vara. Om jag vet,
  att han lider, skall jag icke kunna göra ens det minsta för att visa
  mitt deltagande -- -- -- jag skall se honom kämpa ensam mot tusen lumpna
  hvardagsförtretligheter, jag skall se honom uttömma sin kraft mot dem,
  och jag skall icke kunnna värja honom för en enda. Jag kan intet, intet
  göra! Jag som -- om han begärde det -- kunde ge mitt lif -- ja mer än
  det, ty jag skulle kunna lida dag efter dag för hans skull, om det blott
  gjorde honom lycklig.
  
  Det är icke hans kärlek, jag begär. Det är hans förtroende, hans
  välvilja -- det en man kan skänka sin mor, emedan han vet, att hon
  aldrig, aldrig skall svika.
  
  Om det funnes någon att bedja till, skulle jag bedja om detta enda.
  
  Ingen kan vara mera kvinna än jag. Detta begär att få vara någonting för
  en människa, att få glömma sitt jag, så snart det rör denne andre, det
  är så äkta kvinnligt. Det är denne andre jag söker och som jag alltid
  sökt.
  
  Är det Ivar Mörcke, eller skall det bli någon annan? Jag vet icke. Jag
  står tyst och ödmjuk, med gåfvan i mina händer. Skall den bli antagen?
  
  Jag skall arbeta. Jag skall bli erkänd. Jag vill samla krafter och
  inflytande; jag vill kunna vara din bundsförvant eller jag vill
  åtminstone bida och se, om det aldrig skulle kunna förunnas mig att göra
  dig minsta lilla glädje eller nytta.
  
  Det är underligt hvad en sådan flärdfri och samlad känsla ger jämvikt,
  hur sundt den reglerar alla förhållanden. Så öppet, så enkelt, så utan
  allt tvång har aldrig mitt umgänge med Knut Herman varit, som just nu.
  Jag är en bättre människa än förr, och osäkerheten i mitt sätt är
  försvunnen. Det är endast mot I. M. jag ännu är skygg, emedan min
  ställning är oklar. Men mot alla andra är jag så lugn: jag vet, hvad jag
  skall ge och hvad jag icke skall ge, jag vet, hvad som är öfver- och
  underordnadt.
  
  Att vara sann mot honom och mot mig själf; det är det öfverordnade. Allt
  annat följer af detta.
  
         *       *       *       *       *
  
  Vi skola skiljas. Han skall glömma mig. Jag skall vara en episod bland
  tusen andra. Ett lif rymmer så många: -- jag skall endast vara en
  episod.
  
  Men jag skall minnas allt hvad jag nu har lidit, kämpat och sörjt, allt
  hvad jag njutit i lycka, det skall väfvas in i mitt kommande lif, det
  skall speglas af mina arbeten, gnistra som regnbågsglans i dess
  facetter.
  
  Det är för dig jag diktar, för dig jag vill vinna erkännande. Hvarför?
  Jag vet det icke, jag känner det blott så.
  
  Det har kommit en storslagen stillhet och ro öfver min tankegång. Allt
  det småsinta och låga är liksom trampadt ned i stoftet framför mig. Det
  kommer mig icke vid. Det kan fläcka mina skosulor; till mitt hjärta når
  det icke.
  
  Detta skall bli det varaktiga intrycket af vår bekantskap; behållningen
  af alla dessa inre slitningar, dessa stridiga känslor, dessa skärande,
  skrikande stämningar.
  
  Ännu äro striderna icke slut. Men jag känner, att det är den grundtonen
  som skall bli förhärskande.
  
         *       *       *       *       *
  
  Jag har gjort toalett, men jag väntar icke, att han skall komma, jag
  längtar åtminstone icke, fast det naturligtvis skulle bli mig en stor
  glädje, om jag finge se honom. Jag har gjort toalett blott för säkerhets
  skull: jag vill icke, att han skall finna mig illa klädd, om han kommer,
  de sista intrycken äro lika viktiga som de första.
  
  Hvilken skillnad nu och för en månad sedan! Hur klokt var icke det
  botemedel, jag valde. Jag tänker ännu för mycket på honom, men jag är
  lugn. Jag är beredd på det, som skall komma -- att han kastar bort mig,
  som han kastat bort alla de andra. Jag vill vara bättre väpnad än de.
  Jag skall se till, att likgiltigheten icke kan bli så fullständig; det
  måste bibehålla sig en liten välvilja.
  
         *       *       *       *       *
  
  Jo, han kom. Jag satt och läste -- hade beslutat vara lugn och kväfva
  hvarje glimt af missräkning, om han uteblef.
  
  Så kom han, ja. Med sin bekymrade min. Tog boken för att se hvad jag
  läste.
  
  Vi satte oss och började prata. Han var melankolisk om dagarna, sade
  han, brydde sig icke om att se någon människa, kände sig liknöjd för
  allting. Han var som ett förkeladt, missnöjdt barn. Jag påstod, att det
  nog skulle gå öfver, när han kom till Italien. Och så berättade jag, att
  jag ämnade resa hem nästa söndag eller måndag.
  
  -- Redan? Och på allvar?
  
  Det såg ut, som om han fått tårar i ögonen, men han lyfte icke blicken,
  och han teg en lång stund.
  
  Sedan började han tala om sin resa, undrade, om han skulle upplefva
  många äfventyr i Rom. Jag tröstade honom med, att det var högst
  antagligt.
  
  Och så talade han om sina eröfringar från förra året, då han var där. --
  Slikt är det enda, som verkligen intresserar damerna! Jag måste le inom
  mig. Hur det intresserar den store skalden själf -- detta strunt --
  sysslolösa människors tomma kurtis. Rika lättingars tidsfördrif. Att han
  icke känner sig för god till att utströ sig själf så där, nypa för nypa,
  som ett rökelsepulver. Hur förödande det måste verka på de djupare
  krafterna i karaktären, detta, att aldrig åtminstone för en tid stadga
  sig i ett förhållande, finna ro i det och samla sig kring det. De
  förefalla mig så ytliga och narraktiga dessa dockteaters-känslor.
  Sporten att fängsla kvinnohjärtan -- -- -- få så många som möjligt för
  att räkna dem som ett barn räknar sina pepparnötter -- icke för att äga
  något helt, för sig själf, utan bara för att kunna glädjas åt sin
  oemotståndlighet.
  
  Hvad var det allt, han berättade i går? Frun som bjöd honom en half
  million lire, om han ville skiljas vid sin hustru och gifta sig med
  henne -- det vill säga, sedan hon då också skilt sig från sin make.
  (Hvilken kombination! Och egentligen -- hur nesligt för en man af snille
  att utsätta sig för ett sådant köpeanbud!) Han såg på mig. Han frågade,
  om jag trodde, han ljög? Visst icke! Jag känner ju själf denna makt, som
  lik en trolldom omsnärjde mig, strax han närmade sig. Han säger, att det
  var ofattligt (hennes kärlek) därför att hon icke kände honom. Nej. Det
  är just det där på en gång välbekanta och främmande, som gör, att man
  strax tycker, man kan kasta sig till ett varmt hjärta och som gör att
  man sedan känner en tomhet -- huldrans ihålighet.
  
  Hon har ofta skrifvit till honom sedan, och alltid slutar hennes bref
  med refrängen: -- Främling -- huru många skulle icke vilja böja sig i
  stoftet för dig.
  
  Det var den strofen hon citerade den kvällen, då hon i sin vagn förde
  honom hem från en fest och han, vid skenet af en lykta, såg hennes
  allvarliga ansikte, inhöljdt i en hvit spetsslöja, vid det hon häftigt
  kramade hans hand -- -- -- --
  
  Jag tror hvartenda ord. Han behöfver icke ljuga om sådant. Han sade, att
  hon är en kysk kvinna. Att det är mycket få kvinnor man kan bruka det
  ordet om, men att hon just hör till de få.
  
  Så var där en annan. Hon var stor och präktig, med ett par mörka ögon,
  »som tycktes vilja sluka mig». (Jag kände mig slagen af definitionen och
  sänkte blicken.) De hade först träffats på en middag -- etc. Ja och så
  var där en tredje, en femton års flicka, som flög honom om halsen, för
  det han skrifvit en dikt på hennes solfjäder. Och så var där tre gamla
  fröknar --
  
  Vi skrattade rätt godt. Han hade kommit i briljant lynne.
  
  -- Jag blir allt dummare och dummare -- sade han och lutade sig med
  kinden mot min -- men säg ingenting om det till andra. Ni märker nog,
  hur dum jag är.
  
  -- Ja, ni är mycket obegåfvad!
  
  -- Jag talar ju beständigt om mig själf -- det är ett säkert tecken!
  
  Och så såg han så rar ut, liksom sorgsen öfver sin egen barnslighet.
  
  Underliga människa! Men jag tycker om detta glittrande väsen, så olikt
  mitt eget.
  
  Ja, jag håller af mitt stora barn i alla fall. Det kommer mer och mer
  moderlighet i min känsla för honom. Det är löjligt, men det är så i alla
  fall. I alla kärleksaffärer är han ett oförståndigt barn. Bara att ha
  gått och gift sig som han! Och så trassla in sig i denna oändlighet af
  småintriger! Och så berätta den ena kvinnan om de andra.
  
  Han har själf en känsla af det narraktiga däri. Han är liksom rädd, att
  man skall skratta däråt, men kan likväl aldrig låta bli att berätta allt
  hvad han borde tiga med. Hans farhågor komma alltid fram så där hälft på
  skämt, men med allvar under.
  
  Jag skulle väl tala om hans fåfänga, sade han, då jag skrifver den där
  boken, som en kvinna alltid skrifver om den man, hon »hållit en smula
  af».
  
  Jag skrattade och sade, att det skulle jag.
  
  Däri skulle jag framställa honom som en storskrytare och säga, att han
  saknade begåfning?
  
  Han är så oemotståndligt godmodig och rolig, när han bara låter bli att
  drapera sig i sin egen storhet. Hvilken _jag_ åtminstone så väl förstår
  att uppskatta, just när han är som mest hvardagsaktig och enkel.
  
  Så var det tid att gå.
  
  -- Detta är ert glas? han förde det mot mig.
  
  -- Ja!
  
  Han skrattade:
  
  -- För resten gjorde det väl icke så mycket, om vi två drucko ur samma
  glas?
  
  Hans barn bli så förtjusta, när han icke är rädd för att dricka ur deras
  glas. -- Sådana små varelser -- sade han och skrattade så godt -- bestå
  ju nästan uteslutande af mjölkdroppar. Det är minsann ingenting att vara
  rädd för!
  
  Jag kommer alltid att hålla så af honom, när han säger någonting sådant,
  rent mänskligt. Då blir han vacker och rar. Det är annat än när han
  paraderar med sina små salongstriumfer.
  
  Hur enkelt och allvarsamt han också kan tala ibland. Han blir som en
  annan människa.
  
  
  
  
  III.
  
  
  Klockan är half elfva. Jag går och lägger mig. Det fanns en möjlighet,
  att han skulle komma, men jag var så upptagen af mitt arbete, att jag
  icke hann göra toalett. Han fick ta mig sådan jag var, om han kom. Och
  jag har på hela kvällen icke haft ett ögonblicks längtan. Icke ett!
  Tiden har gått fort, och lampan lyser ännu lika klart.
  
  Jag skall gå ifrån honom utan brytning, utan ovänskap, utan bitterhet,
  nästan utan smärta. Jag mister ingenting. Några smekningar, som börja
  bli enformiga både för honom och mig.
  
  Nej, sådan där erotik, nåja -- det är behagligt -- javäl -- men jag är
  verkligen värd att vara vän åt en karl. Att bara vara ett litet
  tidsfördrif -- nej! Tror han, jag skall sörja och vara bitter öfver att
  mista det tusendels grand af känsla, han pressat fram ur sig för att
  äfven kunna uppföra Elsa Finne på sin lista. Som om det skulle förarga
  mig, att jag låtit fängsla mig litet! Som om _han_ skulle behöfva gå
  ifrån mig; som om _jag_ skulle känna mig öfvergifven! Hå, jag går själf,
  när jag af sammanvaron blifvit botad för en lidelse, som tändts af min
  ensamhet och min varma fantasi. Jag går af egen, fri vilja. Jag går,
  därför att _jag_ är trött på det, som är tomt och halft. Jag är icke
  besviken. Min känsla har varit verklig. Jag vill vara en vän åt dig, jag
  vill hålla af dig. Jag vill aldrig för andra erkänna dina svagheter.
  
  Du har varit så säker på, att jag var en nolla. Du vet hvarken hvad jag
  tänkt eller känt. Om mitt förflutna vet du intet. Du har varit så säker
  på, att jag aldrig lefvat. Du känner mig icke.
  
  Hå, du tror, jag är liten. Därför tror du, jag skall anse mig
  förskjuten, när du icke bryr dig om mig. Du kan icke fatta, att jag dag
  efter dag kommit närmare likgiltigheten -- att jag dag efter dag blifvit
  säkrare på mig själf. Du dömer blott efter, mitt stilla, ödmjuka sätt.
  Den sega kraft, som döljer sig därunder, har du ingen aning om.
  
  Flyg, flyg!
  
  Jag håller dig icke kvar med ett finger. Jag är glad att jag icke
  behöfver bryta. Jag är icke så småaktig, att det kan harma mig om du
  tror dig ha öfvergifvit mig.
  
  Din ovän vill jag aldrig bli.
  
  Men jag skall gå vidare och söka. När du icke bryr dig om mig, är jag
  åter fri. Och jag vill söka en människa att hålla af. Helst en man. En
  vän, en son, en hvad för något som helst. En människa utom sig själf,
  som man icke behöfver ljuga för.
  
  Antingen skall jag finna detta hos dig, sedan det där dumma,
  halferotiska dunstat bort, eller också -- troligare -- skall jag finna
  det hos någon annan.
  
         *       *       *       *       *
  
  Det är _jag_ som går. Jag har penningar nog att stanna. Men på söndag
  reser jag; icke i harm eller förhastande, utan lugnt, därför att kuren
  är slut.
  
  Det är _jag_ som går, därför är jag icke bitter, därför kommer jag icke
  att skrifva en nedsättande bok om den, jag höll af.
  
  Jag har aktning för mig själf; det är med grannlagenhet jag ser på de
  känslor, jag hyst. Jag har älskat dig, och hade du varit mera samlad och
  mera helgjuten i ditt känslolif, skulle jag kanske kunnat älska dig
  alltid.
  
  Nu kan jag icke.
  
  Men jag beundrar ditt snille. Jag beundrar också finheten och ädelheten
  i din karaktär. Jag vill visa, att jag är dig värdig. Jag vill tänka
  högt om dig därför, att jag själf icke är låg.
  
         *       *       *       *       *
  
  Så kom den då -- upplösningen. Historien har fått sitt slut, min
  nyfikenhet är stillad. Min skygga, finkänsliga kärlek är död. Är det
  afsmak eller vänskap, som skall växa upp på dess graf? Det vet jag icke.
  Det beror på, hur mycken själsadel, han har kvar.
  
  Jag känner en dof saknad, en tomhet, nästan en skam. Men det är icke
  öfver mig själf, jag blygs -- det är öfver honom. Samma ofinhet hos
  honom som hos de andra; själslifvet bryr han sig icke om, blott han får
  kroppen. Att vara älskad på det sättet, är vidrigt; för mig åtminstone.
  Är min vänskap, min tillgifvenhet, min aktning rakt ingenting? Åh, detta
  afsky värda, att icke få vara människa, endast kvinna, kvinna, kvinna!
  En stundens njutning och ingenting mer. Hvilken förnedring! Och så
  kastas bort som skalet kring en apelsin.
  
  -- Säg bara nej eller ja.
  
  Att se in i detta ansikte, som blifvit mig så kärt, luta sig mot denna
  axel i smärtfylld sorg och veta, att all denna tillbedjande ömhet skall
  vara intet för honom i samma stund, jag sagt mitt nej!
  
  Det var icke afslaget, som var tungt; jag kände icke ett ögonblicks
  frestelse. Men det är tungt att se allt det bästa och finaste i sin
  varelse mätas i värde med några famntag; det är hårdt att se det djupa,
  skiftande, varma, som gömmer sig innerst inne i en människosjäl, kastas
  tillbaka, därför att man icke vill ge bort det fattiga skalet.
  
  Detta »du», som jag törstat efter, smekte mig som en svag musik, hans
  ögon tindrade mot mig, och han höll mig så fast, som om jag aldrig,
  aldrig mer skulle få gå. Skyggheten oss emellan var försvunnen och äfven
  jag sade »du», för första gång. Det var som om det personliga
  förtroendet börjat spira: Jag kände det, som skulle jag kunna lära mig
  att tala så småningom.
  
  Då kom frågan: hviskad så tyst, så fint, så kärleksfullt.
  
  Och jag visste: ett ja skulle vara att kastas bort med förakt om några
  dagar; ett nej skulle vara att se honom draga sig tillbaka med köld.
  
  Jag dröjde. Åh blott ett ögonblick ännu af vänlighet, ett ögonblick af
  hvila blott, så ville jag gå -- gå ut i min ödemark igen.
  
  -- Du vill icke?
  
  Jag darrade. Nu skulle ovänligheten komma. Men den kom icke ännu. Han
  lyfte upp mitt nedböjda hufvud och såg mig skälmskt in i ögonen.
  
  -- Se bara icke så högtidlig ut!
  
  -- Jag är icke högtidlig.
  
  -- Ar du ond på mig -- säg?
  
  -- Nej.
  
  -- Är du rädd för mig då?
  
  -- Ja. Jag känner mig så underligt skygg.
  
  Han sade ingenting, och så satt hon en stund med näsan mot hans rock.
  Sakta lyfte han upp hennes ansikte mot sitt och så sutto de tysta,
  länge, länge. Hon tänkte: -- är jag lycklig nu? Det skymtade för hennes
  blick en af närheten förstorad panna, mörkt hår och mörka ögonbryn. Hon
  blef skrämd, men slöt sina ögon, och nu svarade det inom henne: ja, jag
  är lycklig -- för ett ögonblick -- af en dröm, drömmen att vara älskad.
  Hon satt i ett skrufstäd, hon skulle icke kunnat göra sig lös, om hon
  velat.
  
  Och när hon blef lös, vågade hon icke se upp, hon djärfdes icke möta
  denna liksom sugande blick. Hon hade blott blixtsnabbt lyft sina ögon
  och så slagit ned dem igen.
  
  -- Hvarför så högtidlig?
  
  Ja -- det är lätt att fråga för en, som njuter det ena kärleksäfventyret
  med samma bekymmerslöshet som det andra. Det är svårare att svara för
  den, som står med hela sitt kommande lif i sina händer.
  
  Men hon log mot honom. Han var henne kär, och hon visste, att hon nu
  skulle stöta honom bort med sina egna händer. Några ögonblick till blott
  -- några ögonblick att vara lycklig.
  
  Och när hon log, hviskade han frågan ännu en gång, i det han drog henne
  till sig.
  
  Det var, som om han skurit i hennes hjärta med långsamma knifdrag
  -- -- -- Skilsmässa -- -- -- kyla -- -- -- Men det måste komma.
  
  -- Du vill icke?
  
  Han fick ej annat svar, än det han tog från hennes läppar och läste i
  hennes ögon.
  
  -- Ja, ja. Följ din instinkt.
  
  Han strök hennes panna, strök det sträfva håret därur, han smekte och
  kelade, men hon var sorgsen. Ljusskenet skar henne i ögonen.
  Förkänningen af hans kommande ovänlighet hade vuxit till en tortyr.
  
  -- Släck de ljusen, de plåga mig.
  
  Han reste sig och gjorde som hon sagt.
  
  -- Skall jag släcka lampan också?
  
  -- Nej, sade hon kort.
  
  Han kom långsamt tillbaka, liksom obeslutsam. Hon sträckte handen mot
  honom. Han såg på henne ett ögonblick, tvehågsen, så kom han. Kastade
  sig med lidelsefull häftighet ned, alldeles in till henne.
  
  Hon såg endast afvisande på honom, så förstod han.
  
  -- Ni kan icke? Nå, följ er natur. Men nu vill jag aldrig kyssa er mera.
  
  De tego båda mycket länge. Han satt slapp och liknöjd, med blicken
  riktad mot golfvet. Hon såg hans nacke och en liten del af kinden och
  ögat. Han satt alldeles orörlig, ögonlockets kant blef rödaktig och det
  glänste vått öfver emaljen. Hon vågade icke säga något, icke göra en
  rörelse. Hon kände sig som en missdådare, därför att hon svarat nej, hon
  skulle ha känt sig som en ännu större missdådare, om hon svarat ja.
  
  Han sade icke heller någonting. Det var en tystnad, som kunnat
  utsträckas hur länge som helst. Plötsligt skakade han till som af en
  frossbrytning, och kinden blef gråblek.
  
  Hon vände sig icke om, men det var som om han känt hennes skrämda blick.
  
  -- Det är ingenting. Bara lidelse. Det går öfver.
  
  Efter några minuter reste han sig, gick bort i rummet och började tala
  om likgiltiga ting, som om intet händt. Han såg endast litet
  allvarsammare ut än eljes.
  
  Nu skulle straffet börja. Oh, oh, oh! Det klagade och stönade i hennes
  sinne. Men hon måste böja sitt hufvud och uthärda. Och detta straff var
  oförtjänt!
  
         *       *       *       *       *
  
  Han var stilla. Det var ingen ovänlighet, endast någonting underligt
  automatiskt i hans sätt att tala, som om tanken icke alls följt med
  orden. Det kom något så vekt och sorgset öfver honom, när han plötsligt
  böjde hufvudet ned framför henne och sade med sin mjuka, spröda röst:
  
  -- För er hand genom mitt hår, där, i nacken -- uppåt.
  
  Hon gjorde som han sade, och hon kunde ha brustit i tårar därvid. Detta
  kära hufvud! Åh, att säga farväl -- gå bort af egen, fri vilja. Veta,
  att hans stilla sorg skall räcka blott fem minuter och så vara öfver för
  alltid. Hur länge skall _hennes_ saknad räcka?
  
  Men det fanns icke ett ögonblicks frestelse. Detta måste ske. »Slit
  foten af och fräls lifvet.»
  
         *       *       *       *       *
  
  Det skall bli lustigt att se hur han gör. Han har tre alternativ.
  Första: draga sig tillbaka. Andra: försöka på nytt. Tredje: öfvergå till
  vänskap.
  
  Drar han sig tillbaka, då var det ett tomt experiment, hvari hans
  verkliga känslor ingen del hade, och han skulle genast ha öfvergifvit
  mig.
  
  Försöker han på nytt, då har hans fåfänga blifvit eggad af mitt afslag,
  och ifvern att bryta mitt motstånd kan möjligtvis framkalla en verklig
  värme hos honom.
  
  Öfvergår han till vänskap, då har det åtminstone legat någon sanning i
  de känslor han visat, då är han en bra karl, och då skall jag hålla af
  honom.
  
  Klockan åtta.
  
  Jag går och går. Det är som om jag skulle digna af smärta; nej, det är
  som om smärtan ville urhålka mitt bröst med sina obarmhärtiga gnagande
  tänder -- fräta upp hela min varelse invändigt. Hjälp, Gud, om du finns!
  
  Det bryter mig, det krossar mig. Det stampar sönder mig till en enda
  blodig massa.
  
  Det är min fantasi och min längtan som tagit öfvermakten igen. Men det
  är den sista striden. Blir han borta i kväll, då tror jag, att segern är
  vunnen.
  
  Det bräcker i hufvudet, min strupe är torr som om jag vandrat genom en
  öken -- och så denna förfärliga, ödeläggande smärta i bröstet.
  
         *       *       *       *       *
  
  Half nio.
  
  Nej, jag ångrar mig icke ett ögonblick -- -- -- Men hur jag lider! Det
  är som om smärtan visste, att nu står den sista striden, att nu måste
  den samla hela sitt raseri, och att, då den uttömt hela sin
  sammanträngda kraft, är jag fri.
  
  Vrid mig i stycken, martera mig, låt mig ligga halfdöd kvar, uttömd af
  trötthet, sönderbråkad och tio år äldre! Gör det! Men det är en
  operation, och sedan den är förbi, skall såret läkas, långsamt och
  smärtsamt, men dag för dag.
  
  Och då såret är läkt, då har jag segrat.
  
         *       *       *       *       *
  
  Tio minuter i nio.
  
  Ännu är ovissheten icke förbi. Hela mitt inre skälfver af oro.
  Spänningen är så stark, att svettilningar af ångest löpa som kårar öfver
  min rygg. Och det vrider likt klämmande tänger i mitt bröst. Jag har
  icke en redig tanke; endast en vanvettig: kommer han eller kommer han
  icke.
  
  Maten står på bordet, men jag kan icke äta. Jag kan icke vara stilla;
  plågorna vilja döda mig. Jag går och går, sätter mig endast ned vid
  bordet och kastar dessa rader på papperet, går så igen.
  
  Gamla Elsa, vi vilja kväfva vårt skri. Ingen skall veta, hvad vi lidit.
  
         *       *       *       *       *
  
  Tio minuter öfver nio.
  
  Hvarför denna förfärliga ångest? frågar jag mig själf. Hvad är dess
  egentliga kärna?
  
  Låt se.
  
  Det är icke själfva skilsmässan. Jag har ju mitt arbete. Det är ännu
  mindre längtan efter hvad jag tillbakavisat.
  
  Det är smärtan vid den tanken, att han kan känna groll och ovilja mot
  mig. Den tanken är mig olidlig därför, att han varit mig kär eller ännu
  är det.
  
  Om vi endast i förtroende och tillgifvenhet kunde säga hvarandra farväl,
  då skulle jag gå nöjd -- -- -- -- (här kom han).
  
         *       *       *       *       *
  
  Och klockan tio satt jag i lugn och ro och åt mina smörgåsar med god
  aptit -- fyra stycken.
  
         *       *       *       *       *
  
  Du svarta räf! Jag ser nog, hur fint du går tillväga. Men du är i alla
  fall rar, och jag håller af dig. I dag skulle han hålla i sig och aldrig
  kyssa mig. Jag skulle tämjas med svält -- som en bångstyrig häst. -- Men
  icke helt ändå! Ett par små, snabbt förbihalkande parenteser, alldeles
  sådana som på teatern. Och så tal om, att han aldrig behöft smäkta,
  aldrig blifvit tillbakavisad. Och så: -- Ja, nu se vi hvarandra på
  lördag för sista gången. -- Och så borta i skumrasket vid dörren en den
  kyligaste teaterparentes, så ett par blickar, som möttes, frågande,
  skälmska, så en ny, icke fullt så kylig parentes, som icke heller blef
  så kort, ty kring en mjuk pälskrage lade det sig en arm, och en smidig
  kvinnogestalt böjde sig åt sidan, smög sig in mot ett pösande skinnfoder
  -- -- och den parentesen sade allt hvad de fumliga orden icke rå med.
  Och aldrig har jag sett en blick mer skälmskt triumferande än den, som
  lyste borta från dörren: -- Ser du -- sade den -- ser du, att du fick
  komma ändå! Han skrattade, det trollet: -- Ser du, det halp! Jag skall
  nog veta, att tukta dig!
  
  Och så högt: -- Farväl tills på lördag!
  
  Du stora troll, bara du icke blir ond, så ska vi få se! Kommer jag bara
  underfund med dig och blir varm i kläderna, så skall jag nog löna dig
  och icke vara högtidlig längre. Jag skall skämta och väsnas -- du! --
  med händerna i din svarta peruk; och du skall se, om du kan få en smul
  mer, än jag vill ge dig!
  
  Märker jag bara, att du icke går -- -- Då är det icke farligt. Min
  älskare får du icke bli, men mista dig vill jag icke heller.
  
         *       *       *       *       *
  
  Han hade lofvat att komma, alldeles säkert. Jag var så trygg.
  
  Kommer farande upp och säger, att han skall gå strax. Och så att han
  »kanske» tittar upp före klockan elfva, om jag då ännu är visibel. Och
  så: det är dumt att resa redan på måndags morgon.
  
  Såå? Jag skulle kanske ligga här ännu någon tid för att hvarannan dag få
  höra detta: -- Jag kommer bara för att säga, att jag icke har tid i
  kväll.
  
  Nej tack! Nu kan jag det utantill. Kommer jag bara väl härifrån utan att
  bli ovän med honom, så skall jag nog akta mig att råka i hans klor så
  snart.
  
  Jag fick rosor och violer i kväll. Jag tycker mera om blommorna än om
  honom själf. Blommorna äro vackra. De stå på mitt skrifbord, belysta af
  lampskenet.
  
  Jag är sömnig. Jag är hvarken bitter eller ond. Men jag känner motvilja
  för honom. Det är brist på tillit. Om jag visste, att han höll af mig,
  och att jag kunde lita på honom, då behöfde han icke ägna mig stort mera
  tid, än han gör. Jag skulle likväl hålla af honom.
  
  Hålla af? Denna tomma kurtismaskin! Ja, han förtjänar det visst.
  
  Det är dumt det hela. Men jag ångrar mig icke. Han skall springa och
  sladdra om, att jag »älskat» honom. Det bryr jag mig icke om. Det är ju
  sant. Men längre har det icke heller kommit.
  
  Jag är sömnig. Jag känner mig lugn som en filbunke och jag lägger mig.
  
  Det skall gå öfver. Är han värd tiondedelen af en sådan tillgifvenhet,
  som jag skulle ha att ge?
  
  
  
  
  IV.
  
  (Tibble.)
  
  
  Seså, nu är historien slut; för denna gången åtminstone. Jag vill minnas
  allt, jag vill veta, att det icke varit en dröm, därför har jag skrifvit
  upp det.
  
  Sista dagen ville jag icke ha ett ögonblicks ledighet. Jag var rädd, att
  saknaden skulle hugga klorna i mig.
  
  Det var före middagen. Här satt en liten fru och pratade. Så kom han.
  Och vi längtade båda, att den goda damen skulle gå, men hon satt som
  limmad på stolen. Det var rent af fånigt, att hon icke gick; hon borde
  väl kunnat känna i luften, att vi önskade henne dit pepparn växer.
  
  Jag var uppspelt och tokigt glad. Jag kunde knappt sitta stilla. Min
  diktare höll på att bli stött. Han riktigt grälade på mig. Man skulle
  nästan kunna tro, att jag gladde mig åt att lämna hufvudstaden. Jag såg
  ut som en »elektriserad groda».
  
  När vi märkte, att vi icke skulle bli fruntimret kvitt, gick han till
  sist, sedan han lofvat säga mig farväl efter teatern.
  
         *       *       *       *       *
  
  Jag kom borta från hörnet i gången med kappan ännu på, och han kom från
  mitt rum, med denna seglande, majestätiska gång, som är honom egen.
  Paradmarsch, som hans prosastil. Han såg så glad och vänlig ut och
  sträckte handen emot mig. Så gingo vi in tillsammans.
  
  Han hade följt upp fröken Berg och pratat några ögonblick med henne i
  trappan, sade han. -- Han hade icke sett mig på teatern.
  
  Han stod nu och höll mina behandskade händer, och han betraktade mig.
  
  Jag kunde ingenting säga. Jag undrade, om han skulle gå strax, och jag
  kände ett stilla vemod vid tanken på, att vi nu skulle skiljas.
  
  Han stod alltjämt och såg på mig, med mina händer i sina. Och så kysste
  han mig, lätt och lugnt, med en viss tillbakadragenhet.
  
  -- När skola vi två återse hvarandra? sade han flera gånger.
  
  -- Tänk på mig ibland -- tänk på mig med vänskap! Det var det andra han
  upprepade.
  
  Jag svarade, att jag nog skulle tänka alldeles för mycket på honom.
  
  Jag satte mig på divanen, och han stod framför mig. Jag såg upp i detta
  kära ansikte, som jag icke skulle se på så länge.
  
  -- Drag era långa handskar af, så att jag åtminstone kan få en hand,
  sade han.
  
  Jag drog den högra af.
  
  -- Den andra också!
  
  Jag gjorde så, och vi knäppte samman våra fingrar, medan jag ännu satt
  och såg upp i hans ansikte.
  
  -- Låt mig få omfamna er. Nu skall jag gå.
  
  Jag reste mig upp, och han slöt mig in till sig.
  
  -- Tänk på mig med vänskap!
  
  Jag måste vända mig om och trycka näsduken mot mina ögon.
  
  Ah, skiljas, skiljas! Vi stodo vid byrån med toalettspegeln, där han
  första gången hviskat »du» i mitt öra. Han tryckte mig in till sig så
  hårdt, och jag gömde mitt ansikte mot hans axel, min kind mot hans.
  
  Vi drogo oss åter ifrån hvarandra, hårdt hållande hvarandras händer.
  
  Jag sade honom, att han icke lärt känna mig, därför att jag varit så
  skygg. Jag hade alltid så starkt känt hans öfverlägsenhet.
  
  Han tyckte, att han aldrig visat sig öfverlägsen, tvärtom hade han visat
  mig alla sina mänskligaste och svagaste sidor.
  
  Just detta hade gjort, att jag blott dess tydligare känt, hvad han är.
  
  Jag beklagade, att jag endast kunnat visa honom mina fulaste och mest
  frånstötande sidor. Han log: -- Jag är så klok, så klok, sade han. Och
  jag kände med en viss trygghet, att han nog såg längre än till ytan.
  
  Och så gick han.
  
         *       *       *       *       *
  
  Ja, nu är historien slut -- ett skede af den åtminstone, nyfikenhetens
  och experimentens. Jag vet nu, på hvad sätt och med hvilka ord Ivar
  Mörcke begär en kvinna, jag vet också, af hvad slag den erotik är, som
  jag kan känna. Jag vet hvilken relativt ringa makt det enbart sinnliga
  har öfver mig. Jag har icke motarbetat det, jag har låtit min natur vara
  fri; och min natur är att icke älska enbart med kroppen. Själlösa
  smekningar lämna mig fullkomligt kall, det är först när kärliga ord och
  innerligt förtroende komma till, som jag blir riktigt varm.
  
  Hvad som vållar mig det förfärliga lidande, hvarom dessa blad så ofta
  bära vittne, är mitt behof att helt sluta mig till en människa, att i
  mitt personliga förhållande få någonting centralt, hvaromkring hela mitt
  enskilda lif kan samla sig som kring en kärna. Intet offer skulle vara
  mig för stort, om jag därmed _helt_ kunde vinna en mans tllgifvenhet.
  Utsikten därtill, tviflet, ovissheten, ansträngningarna att tum för tum
  tillkämpa sig den aktning, det intresse, det förtroende, hvarpå en sådan
  tillgifvenhet måste vara fotad -- se där de hemliga skrufvar, som
  framkalla den spänning af min själs strängar, hvarunder jag den sista
  tiden så ofta vridit mig och klagat.
  
  Nyfikenhetens skede är förbi. Jag har velat lära känna Ivar Mörcke. Jag
  känner honom nu. Han säger så själf. Han citerade Goethes yttrande till
  fru v. Stein: »Ni känner mig i botten. Och skulle det ännu finnas drag i
  min karaktär, som ni icke gjort bekantskap med, så är det sådana, som
  jag själf icke känner.»
  
  Jag har velat veta, hur det vore att se den man, som jag skulle kunna
  älska, breda ut sina armar emot mig. Jag ville veta, hvad det är att
  trycka sig in till hans bröst, kyssas af hans mun, smekas af hans
  händer. Jag har erfarit allt detta. Mitt ansikte har lutat sig in i den
  lugna vrån, dit en älskande kvinna alltid söker, när hon vill glömma
  sitt bryderi. Mina händer ha glidit öfver hans gråsprängda hår, mina
  fingrar ha fördjupat sig i dess täta massor.
  
  Jag har hört honom göra en fråga, på hvilken jag af fri vilja svarat
  nej.
  
  Jag är nöjd.
  
  Jag har erfarit allt, hvad jag traktade efter. Min inre erotik har
  kunnat få ett yttre uttryck. Det är icke af tvång jag lefver som en
  nunna, det är af egen fri vilja. När jag nu kan se hvar man i ansiktet,
  så är det icke emedan jag aldrig blifvit frestad. Den dygd, jag kan
  berömma mig af, är icke en ful kvinnas förödmjukande intyg på, att ingen
  begärt henne.
  
  Nu tycker jag, att jag med lugn kan låta mitt hår gråna. Nu kan jag med
  glädje bli gammal. Jag behöfver aldrig känna mig försmådd eller
  tillbakasatt. Den man, som för mig är vackrast och störst och härligast,
  den man, som jag tycker, att alla andra kvinnor borde älska, han har
  klämt mig mot sitt hjärta, han har sett mig in i ögonen och sagt »du»,
  han har sagt mig att jag är vacker och god och duktig, han har kysst
  mina ögon och smekt min panna. Jag är icke en af de stackars förkastade.
  Jag behöfver aldrig känna deras afund mot de unga, deras bitterhet mot
  det manliga släktet.
  
  Jag har varit kvinna. För återstoden af mitt lif kan jag vara människa.
  
         *       *       *       *       *
  
  Jag är lycklig. Den man, jag älskat, har icke kastat mig bort. Jag har
  själf helt lugnt och mildt gjort mig lös ur hans armar.
  
  Vi skola aldrig hata hvarandra.
  
  Han har gifvit mig mer, mycket mer än jag begärde.
  
  Det är en stor, lugn lycka, som fyller mitt bröst. Det är vissheten om,
  att min person i sig själf icke är frånstötande och obehaglig, trots
  allt. Den kvinna, som Ivar Mörcke funnit tilldragande, kan lefva på
  minnet hela sitt återstående lif.
  
  Glädjen öfver hvad han gaf, skall göra mig till en älsklig gammal
  kvinna, skall lysa som ett inre sken under skrynkliga drag. Den djupa
  glädjen är helig, och som en helig trollmakt skall den stråla ut ur mitt
  sinne.
  
  Han fann behag i mig. Mitt kroppsliga omhölje skall hädanefter vara mig
  heligt. Jag är liksom adlad. Allt lågt och ofint får icke komma mig vid.
  
  Jag har velat skrinlägga min rikedom här. Jag vrider nu om nyckeln för
  hvad jag samlat. Nu har jag nog.
  
  Det har ända sedan min barndom varit mig en plåga att tänka mig själf
  ful och obehaglig. Han har med sina smekningar lyft mig upp och ställt
  mig på samma plan som andra kvinnor. Jag är icke något vidunder längre.
  Jag har aldrig varit det. De kärliga ord, jag hörde i min ungdom, ha
  icke varit hån -- han har satt sitt insegel på dem, nu äro de alla
  bekräftade. Han har lyft mig till rang med andra människor. Han har
  liksom löst mig från min förtrollning.
  
  Nu vill jag drifva med strömmen, lefva och arbeta. Men mitt eget lif är
  blott en kär bild att slutas i en medaljong; mitt arbete skall bli ett
  bildergalleri att skänka åt min samtid.
  
  Det har varit en brytningstid denna, en forcerad utvecklingsperiod. Det
  är som om jag nu först vaknat till tanke och klarhet. Det tycks mig som
  hade min själ vidgats oerhördt; ensamheten har ett helt annat innehåll
  än förr, den ro jag känner är mera storslagen än någonsin. Det är som om
  krafterna i mig vuxit.
  
  Jag slutar nu ett skede af min historia. Resan skall lägga in ett nytt
  lag i min utveckling. Därför har jag samlat mig, gjort upp min räkning
  -- tvättat min griffeltafla ren, ty den var fullskrifven.
  
  
  
  
  V.
  
  
  Sällan har jag lämnat Tibble med så föga glädje. Jag visste, att jag
  skulle få en tid af oro och små besvär, hjärtetomhet och torka. Men jag
  hade fattat mitt beslut; jag gick att fullgöra en plikt mot mig själf.
  
  I hufvudstaden träffade jag Knut Herman, som berättade, att Ivar Mörcke
  icke rest på morgonen, som tidningarna uppgifvit, utan skulle resa nästa
  morgon med snälltåget söderut. Han menade, att Ivar Mörcke och jag nog
  skulle träffas vid centralstationen, eftersom mitt tåg gick en half
  timme senare än hans, och damer alltid komma för tidigt till tåg. Jag
  var glad, att detta möte, (om det skulle äga rum) icke kom på mig som en
  öfverraskning, men någon glädje kände jag icke. Det enda jag tänkte,
  var, att jag nu måste resa i min nya klädning. Jag ville icke, att han
  skulle se mig illa klädd.
  
  Jag packade om i kofferten, gjorde mina förberedelser och sof sedan som
  ett godt barn hela natten.
  
  Det snöade på morgonen, stora våta flingor. Smutsiga gator, smutsgrå
  himmel. Jag gaf mig af i mycket god tid. Sedan jag köpt biljett väntade
  jag i vestibulen bland andra morgontidiga, morgonruskiga resande. Jag
  stod och såg ut på den öppna platsen; jag skulle väl få se ett eller
  annat bekant ansikte snart -- Knut Hermans eller kanske Ivar Mörckes.
  Det var mig likgiltigt hvilket. Att råkas på en järnvägsstation, där
  hvar och en tänker bara på sina koffertar, är endast ett obehag. Jag såg
  brådskande ansikten, stadsbud och banbetjäning, främmande resgods; och
  där ute dalade de våta flingorna ideligen öfver modden. Jag stod
  sysslolös, betraktande de andras brådska. Allt mitt var färdigt, jag
  hade ingenting att tänka på.
  
  Dörren öppnades, och där kom en herre; ett par brådskande steg och han
  tvärstannade. Ett blekt, fint ansikte, som jag kände! En reslig gestalt
  i mjukt pälsverk. Jag hade återigen glömt, hur han såg ut, och
  öfverraskades nu af, att han såg så bra ut.
  
  Jag var beredd att möta honom, men han icke att möta mig. Han stod, som
  om han naglats fast, och såg på mig, som om jag varit den mest otroliga
  uppenbarelse. Han såg på en gång glad och orolig ut. Jag undrar, om han
  icke hade ett ögonblicks förnimmelse af, att jag ämnade göra honom
  sällskap.
  
  -- Ni -- ni här? Men ni skulle ju resa till England?
  
  -- Det är just hvad jag gör!
  
  -- Det här tåget går söderut?
  
  -- Men strax efter går ett annat västerut!
  
  -- Då har ni god tid! Och mitt tåg går först. Kom så få vi talas vid
  några ögonblick.
  
  Han tog min lediga hand och förde mig in i väntsalen, bort till
  glasdörrarna mot perrongen.
  
  -- Så märkvärdigt, att vi två skulle råkas här! upprepade han ett par
  gånger. Jag tror, han tyckte, det var roligt att se mig.
  
  Vi växlade några af dessa betydelselösa fraser, som höra hemma i
  väntsalarna. Han sade, att han kände sig just i det rätta reslynnet.
  
  Jag hade ingenting att säga. Jag stod tyst och såg ut genom glasdörrarna
  med den orörliga blick, som jag så ofta får, när han betraktar mig. Jag
  tänkte, att han måste finna mig bra dum, men det bekymrade mig icke. Vi
  stodo helt nära hvarandra. Han kysste mig på kinden utan ett ord, utan
  att jag kunde ana hvad han ville göra. Han tog det som den naturligaste
  sak i världen.
  
  -- Men är ni tokig!
  
  -- Ingen känner oss.
  
  -- Alla känna er.
  
  -- Jag kan ju säga att ni är min syster!
  
  -- Det tror ingen.
  
  -- Då säger jag, att ni är min tant.
  
  Han såg mig skälmskt in i ansiktet. Detta lugn, som vore han i sin goda
  rätt i detta tilltag midt för allas näsa, det var så friskt och
  skrattretande, det var alldeles omöjligt att taga det allvarligt.
  
  -- Er tant -- ja det låter höra sig.
  
  Dörrarna öppnades.
  
  -- Följ mig till min kupé.
  
  Vi skyndade åstad framåt, tåget och han fann sin kupé, där han placerade
  sin resfilt. Så kom han åter ned på perrongen.
  
  -- Stå nära dörren, så får jag kanske vara ensam i kupén!
  
  Det var i alla fall en egendomlig slump, att jag skulle vara den enda,
  som sade honom farväl där nere.
  
  -- Nu en gång midt på munnen, och så går jag in i kupén för att få min
  plats vid fönstret; det är hela min ärelystnad för tillfället.
  
  Brådskan ökades, tåget skulle strax gå.
  
  -- Ingen känner oss -- -- --
  
  -- Det kan man icke veta!
  
  -- Och dessutom -- nu skola vi ju skiljas! Seså!
  
  Han stod redan med handen på handtaget, tror jag. Jag vet icke hur det
  gick till. Jag vet bara, att det var en snabb och vänskaplig kyss, som
  om jag fått den af en kvinnlig bekant -- en vacker ung flicka. Vi voro
  så glada och fria, hela världen låg öppen för oss. Kyssen var alldeles i
  sin ordning. Jag var i mitt gladaste, lugnaste solskenshumör, och mina
  ögon skrattade mot hans.
  
  -- Seså! Nu ha vi vanärat oss för tid och evighet! sade han muntert.
  
  -- Jaha.
  
  -- Och jag skall säga er något, ifall ni icke redan vet det -- vi stodo
  alldeles intill hvarandra och min hand låg hårdt i hans -- Man betalar
  sin hustru tre hundra kronor i månaden för hennes kärlek, och det anses
  riktigt. Eller man betalar andra kvinnor, och det anses också riktigt.
  Det enda som icke tillätes, är att man icke betalar. Det är den fria
  kärleken. Kom ihåg det!
  
  Han talade hastigt, med en blandning af smärta, harm och ironi.
  
  -- Det vet jag.
  
  Han måste springa upp i kupén.
  
  Jag gick efter en tidning åt honom och kom tillbaka, strålande lycklig
  öfver att ha kunnat vara honom till den ringaste lilla nytta.
  
  -- Den skall bli min sköld, sade han med en sidoblick på en
  handelsresande, som tagit platsen midt emot honom i kupén.
  
  Vi voro tysta ett ögonblick.
  
  -- Om jag icke redan i början blir enleverad af någon italiensk
  markisinna, så skrifver jag, sade han.
  
  -- Blir ni enleverad, är det ju så mycket mera skäl att ni skrifver och
  berättar det.
  
  -- Ja. Men då skrifver jag bara ett enda ord: _besegrad_! När ni ser
  det, vet ni hvad det betyder!
  
  -- Nu vill jag gå, sade jag gladt och såg upp i detta välkända,
  opålitliga ansikte. Jag sträckte upp min hand, han tryckte den hårdt,
  och jag gick raskt därifrån, utan att vända mig om.
  
  Jag var så glad, jag kände ingen ängslan öfver vår djärfhet. Jag kände
  mig trygg, som om jag kysst en bror eller en syster till afsked.
  
  Jag såg människor gråta, när de skildes från de sina. Jag hade ingenting
  att gråta för, ingenting att sakna. Tåget vaggade mig framåt. Jag satt
  och såg ut öfver skogskransade åkrar och sjöar, med sinnet fylldt af
  lycka. Det föreföll mig som om han hållit af mig, som om han alltid
  skulle hålla af mig, lugnt och svalt, för min egen skull. Jag hade ingen
  tanke för det narraktiga, det ytliga hos honom. Vi två höllo af
  hvarandra, det hade gjort honom godt att få vara vänlig, det hade varit
  honom kärt att jag stod där -- den sista att säga honom farväl.
  
  Det fanns ingen saknad i mitt sinne öfver skilsmässan, ingen längtan
  efter återseendet. Känslan af att han höll af mig, och att vi skilts så
  lugnt och så gladt, uppfyllde hela min varelse.
  
  
  
  
  VI.
  
  (London.)
  
  
  Det är så underligt tomt och kallt att vara här. Jag trifs icke, ty jag
  är ännu alltför främmande för att rätt kunna njuta af ensamheten, som
  eljes är mig så kär.
  
  Vistelsen här förefaller mig närmast som en frivillig landsflykt. Om jag
  hade godt om penningar, så att jag alltid kunde åka, och om jag hade
  någon människa här, som jag kunde hålla af och som brydde sig om mig, så
  skulle jag kanske trifvas.
  
  Men nu!
  
  Jag känner en riktig ångest, när jag tänker på att gå ut på gatan bland
  dessa förskräckliga hästar, af hvilka jag väl en vacker dag skall kastas
  omkull. Det är ohyggligt att ständigt gå med den föreställningen för
  ögonen. Det är icke muntert att vara fattig, närsynt och illa klädd.
  
  Och så är mitt lif ödsligt. Jag är så trött ibland, så trött af att
  alltid nödgas gå ensam, alltid vara kylig och lugn eller kylig och stel,
  alltid tvungen som i en rustning af kall metall. Rustningen skyddar, men
  den är tung, och den kyler genom märg och ben.
  
  Ah, att kunna känna tilltro till en människa! Åh, att vara afhållen, att
  äga främsta rummet i en människas hjärta. De vanligaste, de tarfligaste,
  de minst snillrika kvinnor ha kunnat uppnå detta -- men icke jag! När
  jag varit dödstrött, har det aldrig funnits en axel, som jag kunnat luta
  mig mot i fullt förtroende. Jag har aldrig fått visa mig vek, som jag
  är.
  
  Jag hade tänkt skrifva resebref att sända hem till någon tidning; det
  hade alltid gifvit en smula inkomst. Men jag har beslutat mig för att
  icke försöka direkt slå mynt af hvad jag ser.
  
  Om jag skrefve resebref härifrån, skulle jag komma att förråda min
  okunnighet, min hjärnas förfärliga tomhet. Jag bör tvärtom vara tyst,
  dölja mig och i all stillhet söka kapa åt mig den smula vetande, som det
  kan bli mig möjligt att nå. Det är som om min okunnighet och min dumhet
  rent af skulle trycka mig till jorden, när jag icke är i Tibble. Där, i
  fänadens sanna hemvist, är jag skyddad mot själfkännedomens styng, men
  där förfäas jag själf.
  
  Dock, icke allenast där, förefaller det mig -- -- åh, jag blir ju mera
  tom för hvar dag som går -- -- --
  
  Denna pröfningstid i helt nya förhållanden skall icke bli förspilld, jag
  börjar känna det nu. En del af min känslosamhet, min trängtan till lycka
  skall kanske värka bort därunder, och det vore alltid en vinst för den,
  som icke har rätt att fordra lifvets solsken.
  
  Jag kände mig alldeles som urhålkad i går, alldeles öde invärtes. Hufvud
  och hjärta lika tomma -- ingenting annat än kaos och medvetande om
  ödsligheten som sväfvade öfver mörkret. Jag tror, att det står någonting
  dylikt i bibeln. Men här fanns ingen gud, som bjöd »Varde ljus!»
  
  Jag trodde, att världsstaden skulle hjälpa mig glömma. Misstag! Intet
  hjälper mig utom min egen vilja.
  
  I går kväll, när jag skulle lägga mig, var det som om viljan vaknat i
  mig. Jag hade hela tiden här varit så hopplöst förtviflad, att jag
  tyckte alla ansträngningar fruktlösa, fann det lilla, som jag genom
  arbete skulle kunna uppnå, icke värdt att äga. Men i går kväll, då jag
  var ensam i min kammare, var det som om trotset rest sig igen, likt en
  krigare, som dukat under, men som icke ger sig utan strider ännu på knä
  tills lifvet förrunnit.
  
  Det gör detsamma, hvart mina ansträngningar leda, men jag ger mig icke!
  
  Jag tog en grundlig afgnidning och sof en sund, stärkande sömn. Jag
  vaknade med fast beslut att taga itu med arbetet, lika godt hvartill det
  båtar. Jag har också arbetat hela dagen utan ett ögonblicks uppehåll.
  Men nu behöfver jag någon att tala till, att tala uppriktigt till; och
  jag har ingen annan än mig själf.
  
  Det är icke underligt, att tanken på en så svag, så splittrad och så
  veklig personlighet kunnat fängsla mig. Det ligger helt enkelt i, att
  han är den ende, jag träffat, som vågat älska mig. Att jag ser, hur
  hoplappadt, hur trasigt, hur skrynkligt och urblekt det stackars stycke
  »kärlek» är, som han räckt mig, hjälper icke: för en kvinnas hjärta är
  _något_ af det åstundade alltid bättre än _intet_.
  
  Få se om jag är stolt nog och stark nog att kasta bort smulorna, emedan
  jag vill äga någonting helt eller ingenting alls. Få se, om jag är
  helgjuten nog att icke nedlåta mig till kompromisser. Få se, om mitt
  arbete är stort nog att fylla hela min tillvaro. Få se, om jag har
  karaktärsadel nog att hellre vandra enslingens raka, ödsliga väg än vika
  in på slingriga smygvägar, där kreti och pleti ta sin lilla siesta och
  skvallra om sin medvandrare.
  
         *       *       *       *       *
  
  Jag ser de sminkade damerna rundt omkring mig, på teatrar och offentliga
  platser, och jag erinrar mig Francillons replik: »När jag tänker på, att
  det finns någonting gemensamt mellan dessa varelser och mig, och att
  detta någonting är du!»
  
  Nej, nej, nej! Engifte, se där det enda riktiga ögonmärket att sträfva
  efter. Allt det andra är förbannelse, förbannelse för alla parter. Hvar
  ny erfarenhet visar mig endast detsamma, hvart starkt intryck pekar
  endast ditåt.
  
  Jag medgifver, att det bör finnas öfverseende för de förvillelser, som
  icke gifvit djupare skada åt karaktären, jag medgifver, att äktenskap
  kunna grundas på misstag; det kan då understundom vara önskligt, att de
  upplösas; men idealet, önskningsmålet är och blir den ömsesidiga
  troheten, beslutet att hålla fast vid hvarandra, viljan att älska
  hvarandra, alltid och i allt; i kärlekens smekningar, i barnen och i det
  gemensamma arbetet. Två äro starkare än en; två böra de möta ålderdomen,
  och den skall bli mindre tung; två böra de invänta döden, och den skall
  bli mindre förfärande.
  
  Den frestelse, jag känner att mottaga en kärlek af annan art, kullkastar
  icke mitt argument. Det är just känslan af, hur låg, hur fattig, hur
  tarflig denna kärlek är, trots all sin så kallade poesi, som gör att jag
  klarare än någonsin ser mång-kärlekens förbannelse -- hur leken med
  trohet och beständighet nöter och utplånar det bästa i en människas
  moraliska karaktär.
  
  _Jag_ skulle i alla händelser ha viljan att vara trogen, genom att låta
  känslan afsvalna till en fast vänskap. Men den vårdslöshet, hvarmed han
  betraktar det hela, kan icke bli utan inverkan på mig. En karaktär sådan
  som min erfar en smula ringaktning vid åsynen af en karaktär sådan som
  hans; och där ringaktning finns, blir kärleken antingen låg och sinnlig,
  eller också förvandlas den till ett slags öfverseende välvilja, som har
  mycket litet med kärlek att skaffa.
  
  Det är samhället, som gjort oss kvinnor trofasta, jag erkänner det
  gärna; af naturen äro vi väl icke mera trofasta än männen. Men det
  förefaller mig, som om troheten skulle vara det eftersträfvansvärda, och
  i så fall finns intet skäl att låta kvinnan vänja sig af med den. För
  att uppnå likställighet, vore det nog bättre, om mannen ålade sig själf
  den trohet, han kräfver af kvinnan.
  
         *       *       *       *       *
  
  Det är för underligt, det är riktigt otäckt att tänka på, hur föga det
  finns af verklig tillgifvenhet och aktning i den känsla jag hyser för
  honom. Jag känner den eggelse, som man erfar vid ett schackparti, jag
  känner en hungrig nyfikenhets hela lockelse, när jag frågar: hur känns
  det att älska och vara älskad? Jag känner äfven mer: en förfinad hunger
  efter smekningar. Af själfva den gröfre sinnligheten känner jag
  ingenting alls, åtminstone icke ännu.
  
  Hvarför har jag så länge sökt förgylla honom i mina egna ögon? För att
  förgylla mitt eget handlingssätt, naturligtvis. För att inbilla mig, att
  jag ansåg honom förtjäna den kärlek, jag icke kunde låta bli att ge.
  
  Men kommer det någonsin något godt af att ljuga för sitt bättre jag?
  
  Nej. Låt mig se det, som det är, och låt det så komma till hvad det
  vill. Om jag icke kan känna någon aktning för hans karaktär och ingen
  tilltro, måste orsaken därtill ligga hos honom. Jag önskar ju ingenting
  högre än tänka högt om honom. Må han öfvertyga mig om, att han förtjänar
  det.
  
  Det finns också en annan anledning till mitt själfbedrägeri. Det har
  funnits stunder, då han visat mig en vinnande själsfinhet, som kommit
  mig att blygas öfver hvad nedsättande och föraktligt jag skrifvit om
  honom. Men är det värre att skrifva så än att -- mot sin vilja --
  tvingas af hans egna ord och handlingar att tänka så? Det har dessutom,
  djupast i mitt sinne, funnits en hemlig baktanke: att jag en gång i
  fullt förtroende skulle skänka honom mitt hela lifsinnehåll och äfven
  dessa blad. Jag önskade då, att ingenting, som han kunde finna sårande,
  här skulle få rum. Men sanningen måste ju fram.
  
  Hå, ingen fruktan! Han skall aldrig gifva sig åt mig så helt, att jag
  förpliktas till en så oerhörd ärlighet. Han riskerar minsann ingenting,
  kan alltså aldrig komma att lida för min skull. Allt hvad smärta och
  olycka, som kan växa upp ur detta, skall falla öfver mig ensam. För hans
  skull behöfver jag aldrig känna några samvetsskrupler.
  
  Jag är honom ingenting skyldig. Ingenting! Han har ingen rätt att fordra
  större förtroende, än han själf kan tillvinna sig, och ju mindre han får
  af mig, dess bättre, ty grannlagenhet gent emot kvinnor hör icke till
  hans starka sida, hur mycket han än berömmer sig däraf.
  
  Till ingen människa vill jag säga ett förklenande ord om honom, men jag
  är icke blind för hans svagheter, och jag behöfver hålla mig skadeslös
  genom att på dessa blad rätt grundligt förtala honom. Ha, ha, ha!
  Kvinnonatur!
  
  En liten småaktig hämnd för allt hvad jag lidit genom honom.
  
  I min lifstid skall ingen människa läsa dessa anteckningar. De äro mina
  egna, ingenting annat än surrogat -- jag äger icke en människa att älska
  och att tala med. Och när jag blir död, är allt mig likgiltigt. Hvarken
  skam eller heder kunna nå mig då.
  
  Det är en obeskriflig lättnad, jag kan känna af att skrifva så här,
  alldeles ut ur mitt eget hjärta. Hur måtte det då icke vara, att äga en
  människa att tala till!
  
  Jag nekar icke till, att jag äfven hyst en hemlig tanke: Om den känsla,
  jag nu brottas med, endast skulle vara en hjärtats missvisning; om det
  skulle komma en ännu osedd -- om det skulle kunna finnas någon för mig,
  som det fanns en Lewis för George Eliot.
  
  Dårskap! Och om så vore! På elden med allt det förflutna! -- det vore då
  värdelöst för mig. Eller hela mitt lif uppslaget för hans ögon. Hvad
  vore då allt det lilla, lumpna, mot det enda stora och härliga!
  
  Nej. Jag behöfver vara sann mot mig själf. Och jag vill vara det.
  
         *       *       *       *       *
  
  Elsa Finne! Stackars Elsa Finne! Du kan aldrig bli annat än en kvinna.
  Hur har icke detta tyngt mig ända sedan min barndom! Parian kan aldrig
  lyfta sig ur sin kast! En halffärdig varelse kan aldrig bli ett helt för
  sig.
  
  För den, som känner det så, är denna stad ett helvete. Man tvingas att
  hvarje ögonblick tänka på hvad kön man hör till.
  
  Jag längtar efter mitt arbete. Hvad de fem veckor, jag ännu har framför
  mig här, synas långa!
  
  Men skulle det då vara omöjligt att arbeta här? Yttre hinder existera ju
  blott för lättingen. Duktiga arbetare veta alltid att öfvervinna dem.
  
  Jag har plågats af, att I. M. icke skrifvit till mig en enda rad. Hur
  lugnt och godt skulle det icke kännas, om vi vore vänner.
  
  Men det är icke hans likgiltighet, som gör mig förtviflad. Hvad som
  tynger mig mest, är känslan af min brist på snille och på kunskaper.
  
  O Gud -- hvilken tomhet, tomhet! Med en allt lugnare förtviflan börjar
  jag tänka på själfmord. Jag är icke olycklig. Men jag är oduglig. En
  författare utan snille! En kvinna utan en kvinnas kall. Hvad skall jag i
  världen?
  
  Om jag blott icke vore så rädd för den fysiska smärtan! Om jag hade ett
  smärtfritt dödande gift. Vetenskapen borde skänka detta åt oss, som
  ingenting ha att lefva för.
  
         *       *       *       *       *
  
  Det är icke möjligt att bli kvitt tanken på honom. Ingenting annat än
  det strängaste arbete kan göra mig till herre däröfver. Det är starkare
  än jag. Allt hvad jag sett, allt hvad jag upplefvat, allt hvad penningar
  kunna skaffa tycks lika maktlöst. Det enda, som intresserar mig, är hvad
  som i än så ringa mån ställer mig i ett slags förbindelse med honom:
  platser som han sett, människor, som känna honom, konstverk, som han
  älskar.
  
  _Hur vi återsågo hvarandra_.
  
  Jag hade skrifvit till honom, att jag skulle komma, men jag visste ju
  icke, om brefvet träffat honom.
  
  I den ljumma, instängda höstskymningen satt jag ensam på mitt rum och
  väntade, våndades, gissade. Hurudant skulle vårt möte bli? Jag satt och
  virkade så länge jag kunde se. Jag ville i den mekaniska
  sysselsättningen finna en motvikt mot själsoron; men till sist var jag
  så hopplöst uttröttad. Hvad tjänade kampen till? Jag var och blef blott
  en misslyckad, föraktad skribent.
  
  Jag kastade mig på divanen borta vid fönstret och försökte sofva. När
  jag legat där en stund, knackade det. Han kom. En kall, ovänlig
  hälsning, en min som tycktes säga: hvad vill du här?
  
  Vi satte oss, och han började tala. Hån. Icke en vänlig min. Ingenting.
  -- Ni skrifver ohöfliga bref. Och så anspelningar på hans triumfer i
  Italien. -- I Firenze -- det är där man får nådestöten. Långa svarta
  satan, hvilka ögon han satte på mig! Han såg hur jag led, han njöt af
  det. Och han skröt med sin markisinna, med hvad hennes hushållning
  kostar om året, oberäknadt toaletter och mannens utgifter. Jag vet icke,
  hur mycket det var, en 60,000 eller 100,000 lire om året.
  
  Och så hån igen. -- Och nu känner ni hela min resa. Men om kvinnorna
  skall jag akta mig att tala, om dem får ni ingenting veta. Små sarkasmer
  och nålhvassa blickar.
  
  Med ett tag kastar han sig tillbaka i stolen, knäpper händerna fast om
  sina upplyfta knän, spärrar upp sitt stora, svarta gap och ger till ett
  skratt så sataniskt skadegladt, som om han plötsligt gripits af
  vansinne.
  
  Och så skulle han gå. Jag var så trött och så förplågad. Icke ett
  vänligt ord, icke ett tecken till, att vi någon gång stått hvarandra
  nära.
  
  -- Min syster frågade mig häromdagen, hur många flammor jag hade. Tio,
  svarade jag. Nej, du har minst aderton! Dubbelt så många som muserna!
  Hon har kanske rätt i alla fall. Jag tycker själf, det börjar bli för
  många.
  
  Det var en förfärlig natt som följde. Jag låg som i eld -- -- --
  Förskjuten, förkastad med hån och skam. Helt och hållet i hans händer
  genom min oförsiktighet, prisgifven åt hans godtfinnande, knäckt i mitt
  arbete, strypt i min ekonomi, bunden i fattigdom, knuffad ned från min
  sociala ställning och sparkad ut i obemärkthetens mörker.
  
  Jag led af en smärta just vid hjärtat. Jag tyckte, det fanns ingen
  lindring i annat än att sätta revolverns mynning mot bröstet och trycka
  af. Jag badade i svett. Jag är så rädd för döden.
  
  Han hade varit så hård, så hjärtlös, så omänsklig. Skulle jag böja mitt
  hufvud så ödmjukt och dö? Skulle han hålla af mig för denna slafviska
  undergifvenhet? Nej. Han skulle skämta och skratta åt, att en af hans
  »flammor» tagit lifvet af sig på grund af obesvarad kärlek. Det skulle
  bli en välkommen triumf för honom, och det sista som följde med mig från
  denna härliga värld skulle vara hans förakt.
  
  Var jag då icke en människa i hans ögon? Nej, endast en kvinna --
  leksaken, odalisken. Och hvad är ett människolif för denna världens
  store?
  
  Känslan af att dock vara en lefvande varelse med samma förmåga att lida,
  frukta och kämpa, som han själf, reste sig i uppror. Hade han rätt att
  plåga och pina mig blott för att till sist trampa mig ner i jorden och
  gå vidare?
  
  Hur lång skulle den väg vara, som betecknas af nedbrutna
  kvinnoexistenser? Jag kunde sätta gränsen, jag, om jag hade mod. Jag
  kunde döda honom. Jag skulle få straff -- javäl. Men man kunde också
  hålla mig räkning för, att jag skaffat undan skadedjuret.
  
  Jag var böjd för att stå risken, om jag blott icke misslyckades. Jag
  började tänka på, hur det skulle kunna utföras.
  
  Han är rädd för att dö. Han är snabb och stark; att skjuta framifrån
  skulle vara omöjligt. Jag skulle misslyckas, och hans hat skulle bryta
  lös -- hans föraktande, vredefyllda blick skulle säga: sådan var du!
  -- -- -- Skammen eller en skymflig död som själfmördare -- löjet öfver
  att ha velat tillgripa en teaterkupp -- -- nej, om jag bestämde mig för
  det, så måste det vara med garanti att lyckas.
  
  Enda sättet, men det säkra, var att låta honom se på något eller läsa
  någonting framme vid bordet och att själf stå bredvid och skjuta honom
  mellan skuldrorna, med revolvern ända in på rocken. Skottet skulle
  alltid döfva så mycket, att jag kunde hinna ge honom ett till.
  
  Men skjuta bakifrån? Se honom vända sig om, bitter, hatfull, döende --
  denna människa, för hvilken jag krupit i stoftet som en hund -- -- nej
  det var för vidrigt.
  
         *       *       *       *       *
  
  Om morgonen satte jag mig att arbeta innan klockan var sju. Och dagen
  gick. Men på kvällen bröt lifsledan åter våldsamt fram. Det kändes som
  skulle jag icke kunna lefva längre.
  
  Dock -- först ville jag skrifva till honom; och jag sände ett stadsbud
  med brefvet. Jag minns icke klart, hvad jag skref, men det var ungefär
  så här:
  
  »Jag hade hoppats att få säga er farväl, men ni hade icke ett vänligt
  ord att ge mig. Jag fick nöjas med mindre medkänsla än en döende hund
  får af sin herre.»
  
  En half timme senare kom han.
  
  -- Hur kan ni göra era vänner ondt med att skrifva sådana bref?
  
  Han tvingade mig att äta. Och ändtligen blef han god mot mig, som om jag
  vore det stora barn jag är; han drog mig till sig och smekte mig och
  sade, att jag var dum, att jag borde läsa och arbeta, och att han skulle
  titta till mig, när han hade tid. Och så skrattade han, i det han
  tryckte mitt hufvud in till sig. Han kunde nog förstå, hur retsamt det
  måste kännas att vara så där »numrerad».
  
  Och så gick han.
  
  -- Ni behöfver stå under kommando! sade han.
  
  Åh, ja, ja, ja!
  
         *       *       *       *       *
  
  Han kom på förmiddagen.
  
  Jag våndades. Kunde jag bara få veta, om han vill vara af med mig eller
  icke.
  
  Jag kunde hvarken tala eller tänka.
  
  Vi sutto helt nära hvarandra, främmande af allt det, som kommit emellan
  oss.
  
  -- Jag har något att bedja er om.
  
  -- Hvad då?
  
  -- Säg att jag skall gå.
  
  -- Hvarför skulle jag säga det?
  
  -- För då gör jag det.
  
  -- Hvarför skulle ni gå?
  
  -- Jag vill gå, men jag kan icke, om ni icke säger det.
  
  -- Nå, så gå då!
  
  Jag såg på honom. Den som kunde tyda detta ansikte!
  
  -- Det är så dumt, det är så dumt att aldrig kunna vara ärlig. Hvarför
  kan man icke säga hvarandra farväl?
  
  -- Det enda verkliga farväl är det som aldrig säges.
  
  Det var tydligt nog, men ändå:
  
  -- Om jag visste! -- Åh, jag såg, jag såg in i detta opålitliga ansikte,
  som om mina ögon kunnat draga fram sanningen därur. -- Om jag visste,
  hvad ni vill -- om jag skall gå eller stanna.
  
  -- Nu slår jag er!
  
  -- Ja, gör det, det är visst det enda som hjälper!
  
  Trots allt måste jag skratta åt mig själf.
  
         *       *       *       *       *
  
  Han kom på kvällen. Jag hade min nya, vackra vinterklädning med röda
  västen på.
  
  -- Nu är ni i bättre humör. Att en dam har en ny klädning på sig, är
  alltid ett godt tecken!
  
  _Han_ var i bättre humör. Han satt på mitt skrifbord och jag i
  skrifstolen, och vi småpratade rätt gladt. Det var något af den gamla
  vänligheten. Men när han skulle gå, frågade jag:
  
  -- När får jag se er igen?
  
  -- Försöker ni binda mig med löften, så kommer jag aldrig!
  
  Hur ansiktet blef vredt och ovänligt.
  
  Jag sträckte båda mina händer tillbaka för att visa, hur fri jag ville
  lämna honom.
  
  -- Nej, nej, nej! Jag _vill_ icke binda er!
  
  -- Seså, var nu lugn. Jag vet ju, att ni icke vill.
  
  Han reste sig.
  
  -- Omfamna mig, så att jag får känna, att ni är en människa!
  
  Och sedan:
  
  -- Jag kommer nog snart igen
  
         *       *       *       *       *
  
  Han kom, vänligare och belåtnare än vanligt, tog mig i handen och förde
  mig bort till divanen, där vi satte oss, och så kysste han mig.
  
  -- Man kan se er från andra sidan gatan.
  
  -- Det bryr jag mig icke det minsta om!
  
  Han reste sig och rullade ner gardinen.
  
  Där var det gamla igen, att han kan vara så hjärtevinnande vänlig, och
  att det är så härligt att sluta fred. Vi kysste hvarandra och voro
  vänner på nytt. Efter allt detta!
  
  Jag satt med blicken sänkt. Han såg in i mitt ansikte, och när jag
  rodnade, småningom, stigande, medan jag icke helt kunde låta bli att le,
  då log också han -- åt att jag kunde sitta där och rodna. Jag vände mig
  mot väggen, så att han icke skulle kunna se mitt ansikte.
  
  -- Jag blygs.
  
  -- Blygs ni? Då skall jag icke röra er! Hans ansikte mörknade åter.
  
  Hur jag krympte under denna kalla, ovänliga blick! Han flyttade sig
  långt bort och talade som till en främling. Jag skulle velat kasta mig
  om hans hals och be om förlåtelse, men blygdes också för det.
  
  Vi gingo ur vägen för hvarandras tankar och samtalet var tvunget.
  
  Men hur det var, kysste han mig ändå till afsked. Och jag -- jag måste
  ha fred: jag slog armarna om hans hals och bad honom stanna några
  minuter till. Han såg tveksamt god ut, blickade mig i ansiktet och
  småskrattade.
  
  -- Ni är så dum! sade jag. -- Ni säger att jag icke kan längta.
  
  -- Har ni längtat efter mig?
  
  -- Ja, ja, ja! Nej, gå icke -- stanna ett par minuter.
  
  -- Jag måste gå, men jag kommer igen. -- Jaså, ni kan längta så
  förfärligt? Jag längtar aldrig efter någon människa!
  
  Ja, så måste jag låta honom gå.
  
         *       *       *       *       *
  
  Han kom följande dagen, men var trött och nervös. Sedan såg jag honom
  icke alls på två dagar.
  
  Det var tämligen sent och skymde starkt den kvällen, då han åter
  uppenbarade sig. Han var trött och förstörd. Där ståndar just nu i
  bladen en väldig fejd om hans namn.
  
  -- Jag har alltför många fiender!
  
  Han berättade, att han föregående kväll varit mycket nedstämd. Han hade
  fått ett anonymt bref fullt af hotelser och de gröfsta okvädinsord. Han
  var rar som han alltid är, då han är ledsen. Han böjde sitt ansikte gång
  på gång öfver mina händer för att dölja tårarna, som ville fram.
  
  -- Stryk håret från min panna, sade han.
  
  Jag strök skyggt, en smula tafatt, öfver hans täta, vackra hår.
  
  -- Nej, ni skall taga hårdt, sticka fingrarna helt igenom det!
  
  Jag gjorde så.
  
  -- Nej, mer, mer! sade han, då jag ville sluta. -- Jag har ett oerhördt
  behof af smekningar -- och så berättade han, hur Hillevi, hans lilla
  dotter, kan komma in i hans rum, knäppa upp hans väst och stryka med
  sina små händer öfver hans blottade bröst.
  
  Jag kan tänka mig, hur lugnande de måste kännas för hans
  söndersplittrade väsen dessa energiska smekningar, i hvilka hon lägger
  all sin kraft, hela sitt älskande lilla hjärtas värme.
  
  Han satt och såg på mig med sina underbart vackra, tåriga ögon. Och så
  sade han plötsligt:
  
  -- Du är godheten själf!
  
  Han sade det tyst, liksom för sig själf. Och i det ögonblicket såg han
  själf god och trofast ut.
  
  Herre Gud, hvarför skall han, med alla sina lyckliga naturgåfvor, vara
  så falsk och dubbel -- så opålitlig och ombytlig!
  
  -- Alltid kommer jag till er, när jag är sorgsen. Ni har ju nästan
  aldrig sett mig glad. Men i Italien -- där var jag glad! Där skulle jag
  vilja lefva och dö.
  
  Så kom han till sitt älsklingstema, sina älskogshistorietter.
  
  -- Ja, jag förstår, kom jag att säga en gång, på tal om någonting i hans
  förhållande till en älskarinna.
  
  -- Nej, det förstår ni alldeles icke! Ni står som ett nyfiket barn
  utanför och ser på allt sådant. Ni har inga anlag åt det hållet!
  
  Han ville ha något att dricka; och jag tog fram vår champagne.
  
  -- Men jag kan icke draga upp korken.
  
  -- Om jag kunde allting lika bra, som det! Och han citerade ett par
  franska vers om, hur mången morgonrodnad funnit honom i färd med att
  lossa bandet på en sammetsmask eller korken på en champagnebutelj.
  
  Han stod borta vid fönstret, bände och bråkade, men ståltrådarna voro
  starka. Jag satt i divanen och såg på honom. Jag afgudar denna starka,
  resliga och ranka gestalt. Jag såg honom teckna sig som en silhuett mot
  den ljusa gardinen: den djärfva profilen, det strida håret, som flammade
  i det döende ljuset. Hvad han var vacker!
  
  Och så kom han som segrare, efter att ha brutit alla hinder. Men
  champagnen var ljum. Det gjorde ingenting, vi kunde slå seltersvatten i
  för att få den kall. Och så satte han sig hos mig på divanen. Jag måste
  åter stryka med mina händer genom hans hår. Jag gjorde det mindre
  bakvändt, började få vana.
  
  -- Mera, mera -- nej fortsätt!
  
  Jag önskade ingenting hellre.
  
  Han talade om en dam, som har en underbar makt öfver honom. Hon har
  visst icke några glänsande egenskaper, är hvarken vacker eller snillrik
  och hon är så feg, att hon kan begå rena brott af idel feghet.
  
  -- Ni är ingen förbrytarenatur -- sade han till mig -- ni är en gås, en
  beskedlig gås!
  
  Människokännare!
  
  -- Åtminstone har jag en känsla af, att ni vill mig väl.
  
  -- Ja, ja.
  
  -- Men någon riktig kvinna är ni icke.
  
  -- Jag? Jo.
  
  -- Minns ni en viss afton?
  
  Han böjde sig fram och såg mig in i ögonen.
  
  -- Ja. Än sen?
  
  -- Men sen? Nu då? Vill du?
  
  -- Nej.
  
  -- Vill ni icke?
  
  -- Säg _du_! Jag gömde mitt ansikte mot hans rock. -- Ah, säg du till
  mig!
  
  -- Nå, vill du?
  
  Han gick bort till dörren, tog ur nyckeln på yttersidan, satte den i
  innantill och vred om. Så kom han och tog mig i handen och reste mig
  upp.
  
  -- Se icke så högtidlig ut!
  
  Jag var nyfiken, nyfiken, nyfiken. Han har rätt jag står som ett barn
  utanför och är nyfiken.
  
  Jag lät honom hållas. Jag visste hela tiden, att min natur icke kan
  draga mig med. Men jag har ett så omättligt begär efter smekningar,
  liksom han.
  
  Han drog mig fram, fint och vackert, som i en fransäs. Jag satte mig i
  divanen. Men -- -- -- jag kände en stark hand kring min strupe -- mitt
  hufvud trycktes tillbaka -- -- åh, en sådan kyss skrämmer mig och lämnar
  mig kall. Jag tror att också han var kall.
  
  Jag gömde mitt ansikte mot hans axel. Han såg förvånad på mig.
  
  -- Du vill icke?
  
  Intet svar.
  
  -- Du vill att jag skall förföra dig, men det blir icke af.
  
  -- Nej, jag vill icke att du skall förföra mig.
  
  -- Du vet icke alls hvad du vill! sade han, till hälften förargad och
  gaf mig ett halfhårdt slag på kinden.
  
  -- Blif nu icke ond! Jag lade armarna om hans hals. Han blef så svart i
  ansiktet, medan han satt och såg på mig. Han såg och såg.
  
  -- Tror du att kvinnor äro blygsinta?
  
  -- Ja.
  
  -- Nej. De äro icke så blygsinta som män!
  
  Han reste sig för att gå och kysste mig lätt till farväl.
  
  -- Tack för allt hvad du varit för mig! hviskade jag sorgset.
  
  -- Du har ingenting att tacka mig för. Jag har ingenting gett dig.
  
  Han gick mot dörren. Jag blef stående. Skilsmässan sammansnörde mitt
  hjärta.
  
  -- Du vill ha sinnen, men du har inga, ljöd det borta från dörren.
  (Sant.)
  
  -- Tvärtom, svarade jag lågt.
  
  
  
  
  VII.
  
  
  Hon hade varit ute och gått, var nyss hemkommen; väntade honom, ty hon
  hade bedt honom komma. Och han kom.
  
  -- Låt mig springa in och byta om skor.
  
  Hon gick in och tog på sig sina skor. Han följde efter in i det
  halfskumma sofrummet. Hon kände sig hvarken skamsen eller rädd för
  honom. Hon tillhörde honom med alla sina tankar och hela sin längtan,
  med allt hvad varmt och barnsligt och rent som ännu fanns kvar i hennes
  sinne. Han gick fram till fönstret och såg ut öfver de glimmande
  gaslyktorna där nedanför på gatan, så återvändo han till hennes
  arbetsrum och väntade.
  
  När hon kom ut, blinkande mot ljuset, stod han midt för dörren. Han lade
  händerna på hennes skuldror och log, och hon var glad öfver att han var
  där, glad öfver att den nya klädningen var vacker, glad öfver allting.
  Hon önskade ingenting annat i världen än att se honom där, vänlig och
  god, gå omkring som om allt i detta hem tillhörde honom. Och därför stod
  också hon och log, stod och log med sin eftersommarglädje. Så svängde
  han henne om, så att hon kom med ryggen åt honom, och hon kastade sig
  tillbaka med nacken mot hans axel, smidig och mjuk, med armarna bakåt
  kring hans hals.
  
  -- Nej, nu gör du mig alldeles tokig! utbrast han.
  
  Hon ställde sig ögonblickligen rätt, hon blef åter rädd för detta
  grofva, fula, som skulle komma in mellan dem -- komma som en frostnatt
  efter sensommarn och härja allt hvad solen lockat fram.
  
  Åh, den gamla frågan, den skrämmande, efterlängtade -- svaret, nej eller
  ja, lika farligt för den, som endast fruktade ett: att mista. -- Mista?
  Nej, att drifvas bort i mörkret, bort från allt som var sol och ljus och
  värme och lif -- bort i döden.
  
  Hon vågade icke svara, hon ville uppskjuta afgörandet, höra frågan
  upprepas, sola sig i kvällsskimret innan det gled bort.
  
  Så log hon blott, så sorgset och trofast; och medan hon såg honom in i
  det upprörda ansiktet, hvars uttryck väntade hennes ja, började hon
  stryka med alla sina fingrar genom hans hår, om och om igen, genom det
  tjocka håret ned öfver nacken -- som hon alltid brukade, när hon ville
  göra honom lugn och stilla. Och uttrycket blef vekt.
  
  -- Du vill icke?
  
  Hon svarade icke. Det satt henne som tårar i halsgropen. Hur länge, ack
  hur länge skulle hon kunna köpa sig denna frist. Och hon fortsatte att
  stryka med sina händer, tyst och stilla, medan hon slöt ögonen, som om
  hon ville drömma om något långt aflägset.
  
  När han gick, sade han:
  
  -- Har du beslutat att alltid intaga samma strängt sedliga ståndpunkt
  gent emot mig?
  
  Hon skakade blott på hufvudet, alltför vemodig att kunna bruka ord.
  
  -- Har du icke fattat ditt beslut än?
  
  Icke heller nu svarade hon med ord; men han förstod henne.
  
  -- Tiden rinner, sade han. -- Om ett par år äro vi gamla, båda två. Tänk
  på det.
  
  Hon smekte hans hår och log mot honom, så att han måste glömma detta
  fula, och så att hon skulle få ännu några lyckliga minuter att lägga
  till alla andra, innan det kom.
  
  Den följande veckan blef en svart förtviflan. Hon tyckte sig icke kunna
  lefva utan att se honom, utan hans kärlek, utan dessa fina, blida
  smekningar. Hon led så, att döden tycktes henne den enda, tänkbara
  lindringen. Det fanns ju intet hopp och ingen tanke på trohet.
  
  Så skref hon. Lifsbegär och lifsleda stredo mot hvarandra i hennes bref.
  
  Den dagen, då han lofvat komma, var det värre än någonsin. Hon vankade
  fram och åter som ett oroligt, dödssjukt djur. Det värkte i hjärtat som
  om det skulle brista. Och minuterna drogo sig framåt som ändlösa marter.
  Hon såg ingen annan utväg än att dö, ty till arbete trodde hon sig för
  alltid ha blifvit oduglig.
  
  Men han kom. Han skakade henne i skuldrorna, han kastade henne
  hårdhändt, smeksamt och hänsynslöst omkring, han gaf henne kindpustar
  och slag. Hvad skulle han eljes taga sig till? Detta var ju »rent
  hysteri». Stryk skulle hon ha. Det var det enda, som fattades.
  
  -- Känner du? Jag slår hårdt!
  
  -- Slå gärna.
  
  -- Nej, _se_ på mig! Hur är det med dig?
  
  -- Du tror, att jag aldrig kan ha verkliga sorger, som icke alls ha
  någonting med inbillning eller hysteri att göra!
  
  Och hon började berätta om sig själf.
  
  De talade länge och förtroligt. Småningom kommo de bort från den sorgsna
  tonen.
  
  -- Jag tar mitt stryk tillbaka! sade han.
  
  När han ville gå, stod hon åter vid dörren och höll honom kvar med sina
  smekningar.
  
  -- Vill du?
  
  -- Ja. Men icke nu.
  
         *       *       *       *       *
  
  En dag, när hon gick hemåt, slog skenet från Esplanadens elektriska
  månar emot henne från en blå frosthimmel, där en och annan ensam stjärna
  tindrade.
  
  Hon förstod icke, hvad det var, som grep henne. Det var som om hon
  plötsligt tillfrisknat från en sjukdom genom ett under, eller som om hon
  blifvit seende efter en lång blindhet. Det var så vackert, allt detta,
  som hon ville gå bort ifrån, att det var som om andedräkten blef ny, med
  ny luft och nya lungor. Det blef plats omkring henne. Hon kände sig som
  en fri människa.
  
  Hvaraf kom det? Hvari låg orsaken till förändringen? Den blef henne klar
  först nu, men den måste ha funnits förut.
  
  Hennes medvetande började gnugga sig i ögonen och leta efter de dolda
  grunderna. När skedde genombrottet? Hon hade varit fri och lugn hela
  dagen, hon hade sofvit längre och tryggare än vanligt.
  
  Hon erinrade sig stämningen på teatern dagen förut. Hon hade sett honom
  med hustrun i samma loge, leende, konverserande. Frun hade ett
  alldagligt, vackert ansikte med mycket och ljust hår -- »blonda lockar
  och ögon blå» -- alldagligt, alldagligt! Och han en vanlig äkta man.
  Förtrollningen var bruten -- --
  
         *       *       *       *       *
  
  Hon kände vämjelse vid deras förhållande, men visste icke, om hon skulle
  ha kraft att bryta det genom annat än döden. Allt hvad hon ägde af
  värme, hade samlat sig i känslan för honom. När bandet mellan dem var
  afklippt, tycktes henne hela världen öde. Där fanns intet, intet som hon
  vårdade sig om.
  
  Hvarför skulle hon kämpa med nöden om ett lif så uselt och fattigt? När
  penningarna tagit slut och arbetskraften var förbrukad, ville hon lägga
  sig till den långa sömnen.
  
  Hon saknade intet, ty hon var endast en kvinna. Och hon fruktade intet,
  ty hon hade ett medel i sin hand att dö utan för svåra smärtor. Hvilken
  trygghet i den tanken.
  
  Hon var lugn och ville försöka att arbeta, skrifva någonting sant och
  ärligt, innan hon gick. Hon ville icke försvinna spårlöst som isblomman
  på fönstret.
  
         *       *       *       *       *
  
  De hade icke gjort något aftal. Hon hade icke bedt honom komma. Men hon
  var lycklig i medvetandet om, att hon nu icke skulle få vänta förgäfves.
  Hon hade äpplet att locka det stora barnet med.
  
  Hon dref omkring i staden, tills tiden var inne, då hon kunde hoppas få
  se honom. Hon såg lykta efter lykta tändas och glänsa fram ur det lätta
  storstadsdiset, hon såg de mjölkblå solarna i Esplanadens långa
  perspektiv tändas en efter en. Allt var så underbart vackert, som hon
  aldrig tyckte sig ha sett det förr. Och hon log i sina stilla tankar.
  Kom han i kväll, visste hon, att det skulle ske.
  
  Hon gick hem, fylld af sin starka, unga sensommarglädje. Hon kände sig
  rik och harmonisk. Hon längtade, men utan oro och kval, ty hon visste,
  att han skulle komma. Om icke i dag, så i morgon och om icke i morgon,
  så _snart_.
  
  Hon steg in i sitt lilla hem och tände lamporna, ordnade allt. Hon gick
  omkring och såg på all denna lugna bekvämlighet, som hon höll af för
  hans skull.
  
  Och så kom han. Han förde henne fram mot skrifbordet, fram till lampan,
  de stodo och logo hvarandra in i ögonen, nu visste de båda, att hon var
  hans. Han drog henne till sig, och hon var icke kall, hon var lycklig
  och trygg i hans famn.
  
  Och så kom frågan, hviskad in i hennes öra; och så den gamla ångesten.
  Hon försökte smeka honom lugn och god, men det var förgäfves. Hans
  ansikte mulnade.
  
  Hon satte sig ett stycke bort i rummet. Han blef stående vid skrifbordet
  och betraktade henne ogillande.
  
  -- Hvarför kysser du mig, när du icke vill kännas vid följderna? kom
  det, knotande, och hans blick var kall.
  
  -- Är det nu _jag_ som -- -- --
  
  -- Nej, nej; låt oss nu icke tala om det.
  
  Han gick och satte sig på andra sidan bordet utan att se på henne. Han
  teg, och hon teg. Det varade länge.
  
  Hon gnagdes af detta tysta missnöje, hon väntade en straffpredikan. Men
  denna trumpna tystnad var straff nog. Hon hade endast att vara tålig.
  Godt eller ondt -- det låg allt i hans hand.
  
  Så reste han sig, kom emot henne och räckte fram sin hand.
  
  -- Försoning! sade han blott, och med tacksamhet såg hon upp i hans
  ansikte, som log så barnsligt och godt. Hon lade sin hand i hans, och så
  var freden sluten.
  
  De talade om likgiltiga ting. Och så skulle han gå. Hon följde honom
  till dörren. Hon kände ett styng i sitt hjärta, som om hon gjort honom
  en orätt, undanhållit honom något, som med rätta var hans.
  
  -- Gå icke nu! bad hon. Han såg kall och likgiltig ut. Det pinade henne.
  I den sinnesstämningen kunde hon icke låta honom gå. Hon försökte hålla
  honom kvar med smekningar.
  
  -- Nej, nu är det för sent!
  
  Han gick. Hon kallade honom tillbaka gång på gång. Hon kände hur
  ångesten trängde sig ut i blicken, då han åter stod vid utgångsdörren,
  hon sträckte fram händerna, det var som om mörkret gapade därute, och
  som om det för alltid skulle uppsluka honom, om han nu ginge bort i
  denna stämning af kall ovänlighet.
  
  -- Stanna! Ett ögonblick bara!
  
  Hon kände icke igen sin egen röst. Den var halfkväfd och ändå tydlig.
  
  Han kom hastigt och beslutsamt in och stängde dörren.
  
  -- Vill du?
  
  Hon ville icke af fri vilja, tyckte hon, hon ville för att slippa från
  tortyr. Hon ville därför, att hon icke kunde låta honom gå, och detta
  var enda medlet att hålla honom kvar.
  
  -- Ja, sade hon.
  
  Hon gick mot dörren till sofrummet, men han hejdade henne på tröskeln.
  
  -- Låt oss tala som förnuftiga människor. Nu är jag alldeles klar i
  hufvudet.
  
  -- Ja, låt oss vara förståndiga.
  
  Nu var hon också kall. Det skulle ju sluta i alla fall; så kunde det
  lika gärna bli slut med ens.
  
  -- Du är en alltför ärbar kvinna, fortsatte han. -- Det skulle harma dig
  efteråt, att du gett dig.
  
  -- Ja. Nu skall jag låta dig gå.
  
  Han såg skarpt på henne och tvekade.
  
  -- Men det kan hända, att det dröjer länge, innan vi nästa gång äro på
  tu man hand.
  
  -- Ja.
  
  De växlade ännu några ord. Det var en torr öfverenskommelse, det
  föreföll henne som ett öde. Hon gick in i sitt sofrum och stängde dörren
  efter sig.
  
  Därinne var persiennen nedfälld, men gaslyktorna sände ett strimmigt
  ljus in genom spjälorna.
  
         *       *       *       *       *
  
  Han stod vid hennes bädd, med hennes hand i sin. Hon låg stilla på
  kuddarna och såg upp i hans ansikte med en stor, rik, ren känsla af
  lycka, af ro, af hederlighet. Han var henne mer än allt i världen, mer
  än lif och död, mer än arbete och vänner, mer än anseende och ställning.
  Han var hennes kärlek.
  
  Hon kände ingen skygghet mer. Hon kände sig som ett barn utan begär,
  utan ånger, utan skam; sund, lugn, harmonisk, skuldfri. Älska och ge!
  Utan förbehåll, helt och utan baktanke.
  
  Hon förde andaktsfullt hans hand till sina läppar. Det var ett tack.
  
  Han stod och såg på henne som i ett stilla vemod. Gällde det honom själf
  eller henne? Han sade ingenting, böjde sig blott ned och kysste hennes
  panna. Sedan lyfte han upp hennes hand och kysste också den, stilla,
  liksom i vördnad. Och så gick han tyst.
  
         *       *       *       *       *
  
  De följande veckorna träffades de aldrig utom i främmande människors
  närvaro och kunde icke tala i förtroligare ton, utom när de andra
  lämnade dem ensamma för något ögonblick.
  
  Hon undrade, om allt nu skulle vara slut.
  
  
  
  
  VIII.
  
  
  Hon kom från sitt sofrum, när han stod i begrepp att gå, efter att ha
  lagt sitt visitkort på hennes arbetsbord.
  
  -- Tänk så glad jag skulle ha blifvit, om jag kommit in och funnit
  visitkortet! Jag har knappt varit borta i fem minuter.
  
  Han ville draga henne till sig i rättighet eller vana; och så kom kylan
  öfver henne. Hon rätade upp sig och mötte hans blick, tillbakavisande.
  
  -- Hvarför gör ni så här? Han härmade hennes rörelse, när hon drog sig
  tillbaka från att möta hans läppar.
  
  -- En stämning, ett ingenting! Kan man alltid göra sig reda för sådant?
  
  -- Hvad för en stämning?
  
  -- Jag känner mig främmande för er.
  
  Han skrattade och ansiktet klarnade upp.
  
  -- Så-å! Vi ha blifvit främmande för hvarandra! Är det ingenting annat
  än det?
  
  -- Nej.
  
  Han drog henne till sig i kraftiga famntag och lidelsefulla kyssar,
  gladt, friskt, med kropp intill kropp. Hon var lugn, glad och harmonisk
  igen, på en gång älskande och lidelsefri, just som hon hittills alltid
  känt sig i hans armar. Hon gjorde intet motstånd, och hon log mot det
  välkända ansiktet, trygg under detta yrväder af smekningar, som icke
  talade om kallsinnighet eller fysisk afsmak.
  
  Han grep med sina händer kring hennes hals, som om han ville strypa
  henne, han slängde henne härs och tvärs, som om hon varit ett viljelöst
  ting eller en tom klädnad, och hon skrattade friskt och ungt. Främmande
  för hvarandra -- de två!
  
  -- Jag har sådan lust att misshandla dig! sade han. Och hon skrattade
  vid en jämförelse mellan denna hårdhändta kärlek och den förra
  själstortyren.
  
         *       *       *       *       *
  
  Hon längtade sinnessjukt de dagar som följde. Han kom sällan.
  
  Nu hade han ägt henne helt. Hon hade brutit alla gamla fjättrar och gett
  sig naturen i våld för en half timme. Och så var han nöjd, så hade de
  intet mer att säga hvarandra, så kunde de skiljas.
  
  Nu var det tid att gå. Men att gå var icke att bli fri; det var att lida
  en långsam och kvalfull död.
  
  Bättre att dö strax. Bättre att lidandet blefve kort.
  
         *       *       *       *       *
  
  Hon satt ensam och skref till honom ett bref, däri hon frågade, om han
  önskade att hon skulle resa eller att hon skulle stanna kvar.
  
  Hon kände den ständigt gnagande smärtan i bröstet, tomheten däri hvart
  andedrag försvann utan att ge lättnad, det stora, svarta djupet af
  lifsleda. Där låg öfver rummet en stor, död, tung tystnad; bullret från
  staden, vagnarnas aflägsna skrammel gjorde den endast dess mer påtaglig.
  
  Nu skulle det börja, detta som hon alltid fruktat, det som hon från
  första stund vetat måste komma. Det hade redan börjat: det gradvisa,
  förödmjukande nedsjunkandet till likgiltighet och sedan motvilja. --
  Hade hon då icke ägt kraft att bryta dessförinnan?
  
  Dörren öppnades. Det var han.
  
  Hon gick emot honom, hon lade sina händer på hans axlar, och hon såg in
  i dessa ögon, som hon snart skulle ha sett för sista gången. Hon log mot
  honom, men hennes strupe sammansnördes af allt lefvandes ångest för att
  dö. Hon höll sig på armslängd från honom och stirrade in i detta ansikte
  med de skiftande uttrycken, de djärfva dragen med deras grundton af
  själsadel och nästan kvinnlig vekhet. Älska och dö, älska och dö! Hade
  detta varit lycka? Hon log. Ja, ty hon skulle ju icke vilja ha det
  ogjordt; hon skulle icke vilja börja sitt tomma, solskensfattiga lif
  från början, äfven om hon då kunnat stryka denna smärta därur.
  
  Hon kunde icke tala. Det var ett sådant jubel att se honom, och det var
  en sådan ångest att dö.
  
  -- Hvad är det med dig? Du ser så underlig ut, sade han vekt, med sitt
  varma leende.
  
  Hon andades djupt innan hon kunde svara:
  
  -- Jag blef så glad öfver att se dig. Jag hade längtat, längtat så.
  
  -- Längtat? Efter mig? Kan man tänka sig något så dumt.
  
  -- Ja, det _är_ dumt. Men jag kan icke annat.
  
  -- Hvad vill du mig då?
  
  -- Bara _se_ dig. Om jag sett dig en enda minut, är jag nöjd, är jag
  glad för en hel dag.
  
  Där låg sol öfver hans ansikte, och stämman var mjuk, som om han talat
  till ett kärt barn. Han drog henne till sig, och hon lade sitt hufvud
  mot hans axel. De smögo sig in till hvarandra att smekas och le mot
  hvarandra, bekymmerslöst, barnsligt tillgifvet -- tyckte hon.
  
  Det var tryggheten af hans närhet, tryggheten af att hvila sin vilja i
  hans. Det var att vara kvinna: älska och ge. Hur kunde hon orka att
  spela komedien, när hon var så trött. Han fick begära hvad han ville,
  bestämma hur han ville. Med hela sin natur, med allt hvad hon ägde af
  vilja och känsla och tanke var hon hans.
  
  Som en lysmask glimmade den lilla lampan inne i sofrummet med blekt sken
  från höjden; eljes var där skumt.
  
  Hon begärde intet. Hon fruktade. Det var hans närhet, hans åsyn, hans
  ömhet hon åtrådde, hon skulle kunnat köpa det med sin ära, sitt blod,
  med allt hvad hon ägde att ge. Skilsmässan var döden, att se honom var
  att lefva, och hon älskade lifvet.
  
  Hon stod stilla framför honom på mattan, med armarna tryckta intill
  kroppen, som en slafvinna inför sin herre. Och hon log mot honom med
  hela sin dödsdömda hängifvenhet.
  
  Han såg på henne liksom undrande.
  
  -- Nu vill jag dig ingenting, sade han sakta.
  
  Och i den skumma belysningen sågo de åter på hvarandra som två mörkrädda
  barn och smögo sig samman till ett långt famntag.
  
  -- Du skall icke se så högtidlig ut! sade han. -- Du skall taga det som
  ett nöje. Om ett par veckor är det öfver för oss båda.
  
  Hon svarade icke. Hvad skulle hon säga? Att hennes lifskraft var knäckt.
  Att hon lidit sig trött till döden.
  
  Hon skakade sitt hufvud med ett leende af sorg. Och så blef han varm
  igen eller han ville gå eller hon visste icke hvad. Hon tänkte blott på,
  att hon icke skulle se honom mer.
  
  Hon stod framför honom i sin mörka klädning, tvekande, orörlig af
  ångest:
  
  -- Jag skall göra allt hvad du vill, blott du lofvar att jag får se
  dig -- bara en minut om dagen!
  
  -- Ja, ja! sade han afvisande. Hon kände hans händer hastigt knäppa sig
  samman med hennes. Han bröt henne ned, nästan kastade henne handlöst på
  mattan.
  
  Köpa dessa minuter -- -- köpa dem från hans likgiltighet, med armarna
  kring hans hals, i sin gränslösa, lidelsefria, dödsdömda hängifvenhet!
  Och hon log, emedan han tyckte om att se henne le; hon log i denna
  stulna, brottsliga, hopplösa lycka.
  
         *       *       *       *       *
  
  Hon stod stilla på golfvet framför honom. Hon var brydd och osäker. Så
  vände hon sig skälfvande om och fäste upp sitt hår, som fallit ned.
  
  Så hade det kommit in emellan dem, detta råa, grofva, föraktalstrande,
  som hon ryggat tillbaka för. Så hade hon gifvit ut sitt sista stackars
  kopparmynt och stod där tomhändt. Hon visste det. Och nu var det slut.
  
  De smögo in i hennes arbetsrum, de satte sig tysta. Nu kände hon, att
  han skulle gå, nu hade hon ingenting mer att betala med. Nu återstod
  ingenting annat än att gälda sin skuld till samhället och moralen.
  
  -- Hvad i all världen ser du hos mig att älska? frågade han. -- Jag är
  ju rent af ful. Han gick bort och såg sig i spegeln. -- Min mun har ett
  vidrigt uttryck. Har du aldrig lagt märke till det?
  
  -- Nej.
  
  -- Och du vet, att jag har många järn i elden på en gång.
  
  -- Ja, jag vet!
  
  -- Du med ditt goda hufvud och dina rena instinkter! Och vid dina år!
  Det är ju rena vanvettet!
  
  -- Ja.
  
  Hvarje ord, han sade, stack som en knifspets i lefvande fibrer. Och
  tonen var iskall, som af förakt.
  
  -- Det där kan öfvervinnas. Låt bara bli att tänka på mig.
  
  Hon skakade endast sitt hufvud, sorgsen till döden. Han gjorde sig i
  ordning att gå.
  
  -- Jag skall öfvervinna det, på ett eller annat sätt, efter du önskar
  det, sade hon. I sitt sinne kastade hon skulden för sin död öfver på
  honom.
  
  -- Det är rätt! sade han. Och så skildes de.
  
  Hon satt kvar på sin plats, sedan han gått. Det hade kommit öfver henne
  en död, tung förtviflan med en tillsats af skam.
  
  Hon hade icke endast varit ett tomt tidsfördrif för honom, hon hade
  också i hans tanke varit en lättfärdig kvinna. Och han föraktade henne.
  
  Döden var det enda som kunde rentvå henne. Endast med döden skulle hon
  kunna bevisa, att hon varit en hederlig kvinna, som blott älskat honom
  öfver allt.
  
         *       *       *       *       *
  
  Två dagar hade gått. Två dagar som varit evigheter af själskval och
  dödsångest, två dagar som gjort henne till en gammal kvinna. Bara två
  dagar. Och detta var den tredje.
  
  All ångest för döden var borta. Hon grät icke längre. Hon var lugn. Men
  det lugnet var ödsligt och ofruktbart.
  
  Minuterna skredo fram så öfvermänskligt tunga.
  
  Tanken på honom, som hon aldrig mer skulle se, var liksom utstruken.
  
  Men hon längtade så brännande efter en människa, och Knut Herman hade
  lofvat komma. Det kunde icke ringa på entréklockan utan att hon sprang
  till dörren för att öppna och se, om det var han. Minuterna svällde och
  svällde. När skulle denna evighet taga slut? När skulle hon få dö?
  
  Nu ringde det. Nu måste det ju vara Knut Herman. Hon gick nedför
  trapporna och öppnade. Och hon ryggade för det leende ansikte, som mötte
  hennes blick, hon gick baklänges uppför trapporna igen, vikande tillbaka
  för honom som för ett spöke, en invånare från en annan värld än hennes.
  
  Det låg ju långa, långa år mellan deras förra möte och detta. Hon var en
  gammal kvinna, en dödsdömd, för hvilken det icke mer fanns en tanke på
  denna världen.
  
  Den som skall dö, har intet att säga den, som skall lefva. Allt är tomma
  ord. Döden har intet språk. Döden är stum, har blott sin kalla ande, som
  kommer allt att vissna.
  
         *       *       *       *       *
  
  Jag har icke ätit ett ordentligt mål på flera dagar. Jag är så förplågad
  till kropp och själ. Men det jäser i mig en dof harm; det första
  hälsotecknet, kanske.
  
         *       *       *       *       *
  
  Är det Ivar Mörcke, som har knäckt mig? Nej, det är allt det falska, som
  jag bäddat ner mig i för att behaga honom. Han har ympat in på mig
  kvistar, som aldrig kunde slå an och som endast fört in förruttnelse i
  min varelse. Han har väckt hos mig en sjuklig längtan efter lycka, när
  begäret efter sundhet och jämvikt är det enda, som lifvet kan stilla.
  
  Jag har låtit vrida mig bort från min egen väg, jag har af detta begär
  efter lycka låtit leda mig in på skamliga gömslen för last och uselhet,
  jag har kastats i landsvägsdiket att sölas i smutsen och höljas af
  förakt.
  
  Här ligger jag nu. Jag har intet kvar. Skam -- skam -- skam!
  
  Jag är en kvinna. Men är jag icke, som författare, också något af en
  man?
  
  Hvad mer, om jag intet kan vinna af det, män ägna åt ungdom, skönhet och
  behag? Kan icke min skrumpna, osköna hand ha kraft? Ej skall det synas
  på mitt arbete, att jag själf är gammal och ful och fattig. Han har
  kastat mig ned i smutsen utan att jag gjort motstånd, och han räcker mig
  aldrig en hand för att hjälpa upp mig därur. Hvarför reser jag mig då
  icke mot honom? Han vill icke veta af mig; hvarför kastar jag då icke
  bort all pietet för min döda kärlek?
  
  Han ägde intet att ge mig, ty tomhet var hela hans hjärtas rikedom. Hvem
  säger mig att det snille, han diat sig till, är mera värdt än den
  karaktär och erfarenhet, jag arbetat mig till, medan jag lifnärt mig med
  verklighetens torra bröd?
  
  Jag är en ful och fattig och föraktad gammal kvinna, din förkastade
  älskarinna. Men låt se, om jag icke också är någonting mera. Jag har
  varit vek; låt se om jag icke nu kan bli hård!
  
  Jag skref, att jag ville offra mig själf hellre än att hata dig, och du
  kastade bort offret med spott och hån. Som du vill då: tag hatet i
  stället! Det hat, som sporrar till strid, men som aldrig gör låg.
  
  Jag skref, att jag ville lida allt och kyssa hans hand och glida bort i
  mörkret, ödmjukt, försvinnande som en skugga -- och han hade icke ett
  ord af medlidande! Den kvinna han smekt, var mindre värd än ett kryp på
  marken! Icke en skymt af tillgifvenhet eller ens af mänsklig medkänsla
  fanns kvar efter alla ömhetsbetygelser.
  
  Jag önskar, att jag fått dö utan att minnet af min kärlek måst fläckas
  af denna bitterhet och leda; jag önskar att jag fått dö som en trogen
  hund. Men han slog mig alltjämt, slog och sparkade mig alltjämt, slog
  mig också för det jag ville dö.
  
  Mina tunga, plågade andedrag hade generat dig, därför slog du.
  
  Nu hatar jag dig. Med rätt eller orätt, det bekymrar jag mig icke om. Du
  slog mig när jag var god och vek. Slå mig också nu! Jag skall icke känna
  det, ty jag har blifvit hård.
  
  »Fria kärlek», du har förgiftat mitt lif! Kärlek? hvilket namn för
  slikt! Jag måste dö, ty jag kan icke lefva. Skam och nesa skall häfta
  vid min död som vid mitt lif, men den skammen skall lyftas upp på en hög
  schavott öfver mängdens hufvud, och jag skall med sammanbitna tänder
  ställa mig vid skampålen, ty min smälek skall bli en varning, och min
  aflifning skall också ge dödsstöten åt din lära, som jag alltid afskytt
  men icke vågat resa mig mot, därför att du var starkare än jag, därför
  att du band mig med sensträngar, skurna ur min egen kropp, därför att
  min fysiska natur, lik en uthungrad våldsverkare, bländade min
  klarseende tankes ögon och rånade till sig några smulor.
  
  Men din lära hatar jag, hatar jag, hatar! Den har ingenting med kärlek
  att skaffa. Ingenting!
  
  Jag har känt dig länge, jag har ingen aktning för dig -- -- och jag
  älskar dig ännu.
  
  
  
  
  IX.
  
  
  En liten båt gled fram öfver ett haf utan strand. Fjärranifrån var den
  blott som ett stoftgrand i det blå, på närmare håll liknade den ett
  lefvande väsen, som sträfvade stönande framåt, mot vind och ström.
  
  En ensam kvinna gick af och an på däck. Så hade hon irrat allt sedan
  ångaren lämnade hufvudstaden. Allt sedan morgonen hade hon hört
  pistongen slå som ett febersjukt hjärta och känt däckets plankor skälfva
  som en till döds hetsad människas fibrer. Eljes hade hon ingen
  förnimmelse af yttervärlden.
  
  Hennes ansikte var gammalt, blekgult, vissnadt, ögonen blänkte tomma mot
  det tomma blå. Hon andades tungt, som om luften vållat henne smärta,
  utan att skänka någon näring åt hennes blod.
  
  Hela hennes vilja var knuten omkring en föresats: hon ville lefva. Hon
  ville undkomma frestelsen att dö. Hon ville gömma sig undan världen,
  gräfva sig ned i arbetet och glömma. Hon klamrade sig som en drunknande
  människa till arbetet, hon åkallade det i ångest, som en döende åkallar
  sin Gud. Heliga arbete, mitt lifs starka kärlek, öppna mig din famn och
  låt mig sjunka till ro vid ditt bröst. Lär mig att lefva, lär mig att
  glömma, lär mig att se det förflutna som i en dröm. Lös den spännande
  ångsten inom mig, välsigna mitt sinne med din härliga ro. Älskade
  arbete, jag viger dig mitt lif, skänk du mitt hjärta fred.
  
  Så bultade hennes pulsar, så sjöng hennes blod, så bad allt som ville
  lefva inom henne, medan hon gick och gick.
  
  Hon hade stigit ombord med ett så fast beslut att böja sig för lifvets
  vilja; hon hade längtat till sitt arbete, som hon fordom längtade till
  sin älskades famn. -- Men för hvart skrufslag, som förde henne bort från
  den luft, han andades, kände hon sin viljas fibrer förlamas, och den
  iskalla sanningen smög sig öfver henne: att skild från honom kunde hon
  icke lefva.
  
  Det fanns icke längre någon bitterhet i hennes sinne; där fanns icke
  heller hvarken skam eller hat; och själfva smärtan hade sargat så länge,
  att eggen mist sin skärpa. Det var blott så, att all hennes längtan,
  hela hennes varelse var knuten till en annan; och hon kunde icke bli
  fri, ty hon ville icke.
  
  Men arbetet, arbetet! Tanken flammade till som en låga, kämpande mot
  mörkret, och viljans muskler sökte knyta sig på nytt. Hon gick och gick,
  af och an, det gällde att gå frestelsen trött, det gällde lifvet.
  Ångaren stäfvade österut, solen steg och dalade mot väster, det led mot
  afton. Hon gick och gick, så försjunken i sin inre kamp, att hon
  ingenting såg och ingen trötthet kände, förr än krafterna plötsligt
  sveko, och hon sjönk i knä på däck. Då var det som om dimmor skingrats
  framför hennes ögon, och hon förnam yttervärlden.
  
  Hon såg solen som ett rullande eldklot balanserande på den hårfina
  strimman mellan himmel och haf; och hon kände med en brännande saknad,
  att lifvet icke lefdes annorstädes än därborta, dit solen gick.
  
  Hon reste sig. Hon ville tänka på arbetet. Hon ville icke se tillbaka.
  Hon vände sig om.
  
  Hon såg sin hembygd växa ur hafvet: Tibble stad, kyrkogården vid
  stranden, hamnens utsträckta armar, som hotade att sluta sig om henne
  för evigt.
  
  Hon ryste till, tänderna hackade mot hvarandra; så mörkt, så mörkt! Hela
  hennes lif drog i en blink förbi, allt var mörkt. Hvad hon lidit var
  blott skuggan af hvad hon brutit, men försoningen var i lidandet.
  
  Hon kunde icke se framåt. Hon vände sig om. Hennes ögon bländades af
  ljuset, som glindrade rödt i tårarna, medan hon, lik en sömngångerska,
  med armarna sträckta mot den sjunkande solen, stapplade akteröfver och
  kastade sig öfverbord.
  
  
  
  
  
  End of the Project Gutenberg EBook of Elsa Finne I-II, by Axel Lundegård