text: Produced by Ronnie Sahlberg and Project Runeberg (www.runeberg.org)
  
  
  
  
  =Transcribers note:= This e-text was produced from Project Runeberg's
  digital facsimile edition, printed in 1902, available at
  http://runeberg.org/polarforsk/
  
  Project Runeberg publishes free digital editions of Nordic literature.
  Learn more at http://runeberg.org/
  
  
  
  
  POLARFORSKNINGEN
  
  AF
  
  A. G. NATHORST
  
  MED EN KARTA
  
  FÖRENINGEN HEIMDALS
  FOLKSKRIFTER; N:R 74.
  P. A. NORSTEDT &
  SÖNERS FÖRLAG,
  STOCKHOLM.
  
  PRIS: 25 ÖRE
  
  
  
  
  =Föreningen Heimdals folkskrifter.=
  
  =Anmälan.=
  
  
  Föreningen Heimdal, stiftad och upprätthållen af studenter i Uppsala,
  sträfvar ett verka för folkupplysningens sak genom ett efter dess krafter
  afpassadt opartiskt folkupplysningsarbete utan politisk innebörd. I detta
  syfte har föreningen sedan 1893 utgifvit folkskrifter -- smärre populärt
  skrifna uppsatser i skilda ämnen -- för hvilkas halt och värde den känner
  sig kunna bära ansvaret, utan att den därför gör till sitt hvarje i dem
  förefintligt omdöme eller förslag.
  
  Sex a tio folkskrifter beräknas årligen utkomma. Hvarje skrift utgör ett
  afslutadt helt. Omfånget växlar i allmänhet mellan 1 och 5 tryckark och
  priset mellan 10 och 50 öre.
  
  Skrifterna, hvilka hittills utgifvits af F. & G. Beijers
  bokförlagsaktiebolag, Stockholm, utkomma från och med 1899 å P. A.
  Norstedt & Söners förlag, Stockholm.
  
  Utom genom bokhandeln kunna skrifterna äfven erhållas genom föreningen
  eller förläggarne -- numren 1--60 genom F. & G. Beijer, nummer 61 och
  följande genom P. A. Norstedt & Söner -- hvilka vid direkt
  partirekvisition lämna rabatt.
  
  
  
  
  FÖRENINGEN HEIMDALS FOLKSKRIFTER. 74.
  
  
  POLARFORSKNINGEN
  
  
  AF
  
  A. G. NATHORST
  
  MED EN KARTA
  
  STOCKHOLM
  
  P. A. NORSTEDT & SÖNERS FÖRLAG
  
  
  
  
  STOCKHOLM
  
  KUNGL. BOKTRYCKERIET. P. A. NORSTEDT & SÖNER
  
  1902
  
  
  
  
  År efter år hafva från Sverige eller andra länder större eller mindre
  expeditioner till det norra polarområdet blifvit utsända. Närmare och
  närmare polen har människan satt sin fot, förut obekanta trakter ha
  blifvit undersökta och kända. Framträngandet mot polen går dock långsamt,
  vanligen har det fordrats flera expeditioner för att nå en breddgrad
  längre än förut, men undantag hafva dock gifvits, såsom då Nansen 1895,
  på tio bågminuter när, nådde tre breddgrader nordligare än amerikanen
  Lockwood, som 1882 vid Grönlands nordspets slagit närmast föregående
  rekord med 83° 24'. Och äfven Nansen kom endast vid pass 3 1/2
  breddgrader nordligare än E. Parry nära sjutti år tidigare (1827). Nu har
  den italienske kaptenen U. Cagni, på hertig Luigis af Abruzzerna
  expedition till Frans Josefs land 1900, hunnit 86° 33' 49" n. br., det
  vill säga ungefär tre och tre fjärdedels nymil längre än Nansen, men där
  han måste vända återstodo ännu vid pass trettioåtta och en half nymil
  till polen.
  
  Ännu är polen sålunda långt ifrån nådd, och de svårigheter, som ett
  framträngande öfver isen visat sig erbjuda, gåfvo anledning till S. A.
  Andrées försök 1897 att hinna den eftersträfvade punkten medelst
  luftballong, ett försök som kostade honom och hans följeslagare lifvet.
  
  De expeditioner, som sökt nå polen eller en hög nordlig breddgrad, hafva
  tilldragit sig den stora allmänhetens hufvudsakliga intresse. Åt hvarje
  om än så dumdristigt och illa planeradt företag i denna riktning ägna
  tidningarna den allra största uppmärksamhet. Sträfvandet att först hinna
  dit har blifvit en täflingskamp, vid hvilken de vetenskapliga intressena
  skjutas åt sidan eller på sin höjd komma i andra rummet.
  
  Mera obemärkt fortgå andra arbeten inom polarområdet. De expeditioner,
  hvilka hafva dettas vetenskapliga utforskning till mål, göra mindre väsen
  af sig, deras framgångar uppmärksammas mindre af allmänheten. Och dock är
  det just genom dem, som vårt vetande om polartrakterna blifvit vidgadt,
  det är genom dem, som polarforskningen erhållit en varaktig och
  vetenskaplig betydelse.
  
  Ofta nog hör man framställas frågan, hvartill polarexpeditionerna tjäna
  och om de verkligen äro värda de summor, som offras på desamma. Svaret på
  denna fråga skall jag i det följande söka lämna.
  
  Skulle vi vinna något därigenom, att själfva polen blefve uppnådd?
  Troligen intet annat än att det då blefve slut på denna täflingskamp, som
  slukar stora penningsummor, hvilka kunna användas bättre till andra
  ändamål, denna kamp som kostat många människors lif och förorsakat mycket
  lidande både för människor och djur. Ty efter allt hvad man nu vet, måste
  man antaga, att området kring polen är ett djupt, af drifis betäckt haf.
  Är detta fallet, så har uppnåendet af polen ingen större betydelse i
  vetenskapligt hänseende, om det ock från sportsmannens synpunkt må vara
  en djärf och vacker bragd att hafva nått dit. Helt visst kommer också den
  man, som först lyckas framtränga till den så eftersträfvade punkten, att
  firas på ett sätt, som aldrig kommit någon af vetenskapens heroer till
  del. Ty för allmänheten gäller det blott att ett länge eftersträfvadt mål
  blifvit vunnet, och den nation, som den lycklige vinnaren tillhör, skall
  helt visst räkna hans gärning såsom en af sina främsta bragder, om ock
  dess vetenskapliga betydelse blir så godt som ingen.
  
  Det är ju människans skyldighet att så omfattande som möjligt söka lära
  känna den jord hon bebor. De »hvita fläckarna» på kartan blifva också år
  efter år allt mindre, men de båda Polarregionerna (se kartan) visa
  alltjämt de största områden af jorden, som ännu äro fullständigt okända.
  Icke underligt därför, att just mot dessa vända sig ej blott den
  allvarliga forskningens män utan äfven sådana, som sträfva efter att
  genom ett djärft framträngande inom dessa okända regioner vinna rykte och
  ära.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Det nämndes ofvan, att området närmast polen med all sannolikhet är ett
  djupt af drifis betäckt haf. Såsom bekant, är Atlanten öfver 3 000 meter
  djup ett stycke väster om Norge, och detta djup fortsätter norrut väster
  om Spetsbergen. Äfven norr om Spetsbergen träffade Nordenskiöld 1868 vid
  81° 42' n. br., 17° 30' o. l. ett djup af 2 440 meter. Under »Frams»
  drift fann Nansen, att hafsbottnen sänkte sig ganska hastigt norr om de
  Nysibiriska öarna, så att djupet där uppgick till 3 800 meter, och under
  den fortsatta driften ända upp till 86° n. br. träffade han och Sverdrup
  ingenstädes mindre djup än 3 000 meter, oftast betydligt mera.
  Atlanterdjupet fortsätter följaktligen mot öster genom Ishafvet norr om
  Spetsbergen och Frans Josefs land, och då det ej är sannolikt, att det
  endast bildar en smal ränna, kan man med Nansen, som därtill äfven stöder
  sig på isens drift och andra förhållanden, antaga såsom tämligen säkert,
  att intet land finnes på denna sidan polen eller vid denna själf. En
  vandring dit, exempelvis från Frans Josefs land, skulle sålunda icke
  erbjuda något väsentligt nytt utöfver hvad man redan känner om den
  isöken, som Nansen beskrifvit. Vinsten i vetenskapligt hänseende skulle
  blifva inskränkt till rent meteorologiska rön, iakttagelser öfver isen m.
  m. Med ett drifvande fartyg såsom Fram, hvarifrån lodningar och
  hydrografiska arbeten kunde utföras, skulle ju resultaten blifva något
  större. Men i intetdera fallet har polen själf någon särskild
  vetenskaplig betydelse utöfver andra observationspunkter inom det högsta
  polarområdet.
  
  Hade däremot funnits land vid polen, då skulle förhållandet gestaltat sig
  annorlunda. Detta lands geologiska byggnad, dess fauna och flora m. m.
  skulle kunnat gifva oss ytterligt viktiga lärdomar i fråga om jordens
  forna klimat, växternas och djurens vandringar, biologiska förhållanden
  m. m. Men för att dessa resultat skulle stå att vinna, fordrades
  visserligen, att det antagna landet undersöktes af naturforskare och icke
  blott af någon sportsman, hvilken saknade vetenskaplig underbyggnad.
  
  Den sida af polarforskningen, som uppställer ett uppnående af nordpolen
  såsom mål, har följaktligen endast i de fall någon större betydelse, när
  den är förenad med vetenskapliga undersökningar, och detta i samma mån
  mera, ju allsidigare dessa undersökningar äro.
  
  Det har redan i det föregående omnämnts, att engelsmannen E. Parry 1827
  nådde 82° 45' n. br. Detta skedde under en vandring på isen norr om
  Spetsbergen, företagen under sommaren från Hecla Cove i Treurenbergbay på
  Västspetsbergens nordkust. Det dröjde sedan nära femtio år, innan någon
  kom ännu närmare polen, denna gång på västra halfklotet, då engelsmannen
  A. H. Markham 1876 lyckades framtränga norr om Grinnell land på isen till
  83° 20'. Markham deltog i den engelska polarexpeditionen under Nares,
  som med de två fartygen »Discovery» och »Alert» öfvervintrade på Grinnell
  land 1875--76, det förra vid 81° 42', det senare vid 82° 26' n. br.
  Denna expedition var rik på vetenskapliga resultat och har i hög grad
  vidgat kännedomen om Grinnell land samt den grönländska kusten på andra
  sidan Robesons kanal. Ännu något längre än Markham hann amerikanen
  löjtnant J. B. Lockwood på den grönländska sidan 1882, där han
  framträngde till 83° 24'. Lockwood var deltagare i Greelys expedition,
  hvilken öfvervintrade vid Fort Conger på Grinnell land 1881--83. Denna
  expedition var amerikansk och utgjorde en af de internationella
  meteorologiska stationer inom polarområdet, som voro i verksamhet
  1882--83. På grund af ishinder i Smiths sund blef den icke såsom
  beräknadt var afhämtad vid Fort Conger, utan deltagarne måste i augusti
  1883 i båtar begifva sig söder ut till Kap Sabine vid Smiths sund, där de
  flesta (aderton af tjugufem), bland dem äfven Lockwood, under
  öfvervintringen 1883--84 ledo hungersdöden. Äfven de öfriga sju, bland
  hvilka Greely själf, voro nära att duka under, då ändtligen den 22 juni
  1884 dåvarande commander, sedermera amiral W. S. Schley ombord på
  »Thetis» kom till deras undsättning. En af de öfverlefvande dog likvisst
  på hemvägen.
  
  Efter Lockwood nådde Nansen den högsta nordligaste punkten 1895, då han
  på sin vandring från Fram med H. Johansen hann ända till 86° 14'.
  Nansens plan med Fram var helt olik de förut använda och gick som bekant
  ut därpå, att fartyget skulle, inneslutet i isen, drifvas af den ström,
  som han antog framgå öfver polen från trakten norr om de Nysibiriska
  öarna mot Grönlandshavet. Att en sådan ström, eller rättare af vindarna
  föranledd isdrift, verkligen är för handen, ådagalades genom Frams drift,
  och hade Nansen kommit in i isen längre mot öster, eller hade han i
  enlighet med sin första plan gått till Polarhafvet genom Berings sund, så
  är det ganska sannolikt, att Fram passerat helt nära polen. Nansens och
  Johansens djärfva  vandring från fartyget norr ut och deras
  öfvervintring på Frans Josefs land äro ännu i så friskt minne, att jag ej
  behöfver uppehålla mig därvid. Men det torde böra påpekas, att från ett
  på detta sätt drifvande fartyg, försedt med ändamålsenlig utrustning,
  vetenskapliga observationer af allahanda slag, såsom nämndt, kunna
  utföras, hvarför en dylik färd, liksom under Frams drift, kan blifva af
  omfattande vetenskaplig betydelse, förutsatt naturligtvis, att kursen ej
  sammanfaller med Frams.
  
  Att kapten U. Cagni lyckades nå 86° 33' 49" nordlig bredd, den högsta
  punkt, som hittills blifvit uppnådd, berodde till stor del därpå, att
  hertig Luigi af Abruzzerna, den italienska expeditionens ledare, med
  fartyget »Stella Polare» lyckades tränga ända till 81° 47' på Frans
  Josefs land och där öfvervintra. Vandringen norr ut var i alla fall
  betydligt längre än Nansens, ty denne började sin färd från Fram nära två
  breddgrader nordligare. I vetenskapligt hänseende blef föga vunnet genom
  Cagnis raska färd, emedan vandringen endast gick öfver is. Dock kunde
  påvisas, att de öar, som Payer trott sig se norr om Frans Josefs land och
  hvilka han kallat Konung Oskars land och Petermanns land, i verkligheten
  icke existera.
  
  Till denna korta öfversikt af de expeditioner, som sedan Parrys dagar
  slagit rekord vid försöken att nå polen, må fogas några ord dels om S. A.
  Andrées ballongfärd, dels om pågående expeditioner med polen såsom mål.
  Andrée uppsteg som bekant den 11 juli 1897 från Danskön och har sedan
  dess jämte sina kamrater varit försvunnen. Af de tillvaratagna
  flytbojarna blir det sannolikt, att ballongen, sedan den först gått i
  nordnordostlig riktning till ungefär 82° n. br., tagit kosan mot
  ostsydost och gått söder om Frans Josefs land, hvarpå den nedfallit i
  hafvet någonstädes sydost eller öster om detta.
  
  Denna sträcka är så lång, att om kursen varit nordlig, så skulle ej blott
  polen blifvit nådd, utan ballongen skulle fortsatt sin färd ett stycke på
  andra sidan däraf. Ballongens bärkraft var sålunda tillräcklig för att
  under gynnsamma förhållanden föra densamma till och förbi polen, men den
  räckte icke till för en återfärd ur polarområdet. Hade allt gått väl,
  hade man passerat i närheten af polen, hade vädret då varit klart och
  hade man lyckats komma ut ur polarområdet, så borde man hafva erhållit
  ett definitivt svar på frågan om förekomsten af land i polens närhet och
  därigenom möjligen inbesparat mycket onödigt arbete, som nu utföres af
  andra expeditioner. Huru Andrée-expeditionen omkom är ännu ovisst,
  möjligen blir dess slutliga öde aldrig kändt.
  
  För närvarande pågå tre expeditioner, af hvilka åtminstone de två hafva
  till uppgift att söka nå nordpolen. Otto Sverdrup, Nansens berömde
  följeslagare, afgick 1898 med Fram till nordvästra Grönland, där han
  ämnade framtränga genom Smiths sund och Robesons-kanalen till Grönlands
  nordspets, dubblera denna och ånga söder ut längs ostkusten. Dock är det
  antagligt, att han äfven haft andra mål i sikte och att han, om han
  lyckats framtränga norr om Grönland, möjligen därifrån försökt en
  vandring mot polen. Hvar Sverdrup nu finnes, vet man dock ej.
  Isförhållandena 1898 voro ej gynnsamma i Smiths sund, och Sverdrup kunde
  därför ej framtränga så långt norr ut, som han hoppats, hvarför han under
  vintern sysselsatte sig med undersökning af Ellesmere land. Sedan
  sommaren 1899 har man ej hört något af honom, och hans fartyg lär då
  hafva varit synligt i Smiths sund, styrande mot söder. Om detta är
  riktigt, så torde han möjligen öfvergifvit sin ursprungliga plan att
  framtränga genom Robesons kanal och i stället vändt sig mot Jones sund
  och de ännu outforskade trakterna väster därom. Han skulle då till
  äfventyrs komma till det område, där de engelska expeditioner, som
  sträfvat att nå nordvästpassagen, på sin tid arbetat, och om lyckan är
  god, kunde han tänkas framkomma till Berings sund. Som Sverdrup hade
  proviant för fem år, är det för närvarande (februari 1902) ingen
  anledning att hysa större oro för hans uteblifvande, förutsatt att hans
  fartyg ännu finnes i behåll. Skulle detta däremot hafva förolyckats, så
  måste man ju befara, att en del af provianten äfven gått förlorad, om den
  ock sedan delvis kunnat ersättas genom jaktbyte. Då Sverdrups expedition
  medför flera naturforskare, bör densamma hafva vunnit viktiga
  vetenskapliga resultat.
  
  Amerikanen R. Peary arbetar för närvarande med nordligaste Grönland och
  Grinnell land som utgångspunkt för att, understödd af eskimåer, genom
  vandring öfver isen söka nå nordpolen. Han blef bekant genom sin djärfva
  bragd 1892, då han jämte norrmannen Eivind Astrup från M'Cormick Bay vid
  77° 43' n. br. vandrade öfver inlandsisen till nordöstra kusten af
  Grönland vid 81° 37' n. br., en sträcka, som, inberäknadt krokvägarna,
  fram och åter belöper sig till vid pass 1 800 a 1 900 kilometer. Pearys
  fortsatta arbeten i nordvästra Grönland hafva däremot icke varit lika
  framgångsrika, och hans brist på vetenskaplig underbyggnad har gjort dem
  mindre resultatrika, än annars skulle varit fallet, ehuru ju visserligen
  åtskilligt blifvit vunnet. Här vill jag endast erinra om hemförandet till
  Amerika af de stora järnblocken vid Kap York, af hvilka det största väger
  90 a 100 tons, sålunda nära fyra gånger så mycket som det största
  nordenskiöldska blocket från Ovifak, samt om hans studier öfver
  eskimåstammen norr om Kap York. Sommaren 1900 nådde Peary 83° 50' n. br.
  på isen norr om Grönland, men där hindrades han af råkar att komma
  vidare. Han är dock fortfarande där uppe och ämnar fortsätta sina försök.
  Genom sin långvariga vistelse därstädes har han fullständigt vant sig
  vid eskimåernas lefnadssätt.
  
  Amerikanen E. B. Baldwin, hvilken såsom meteorolog deltog i Pearys andra
  expedition 1893--94 och hvilken sedermera öfvervintrade med amerikanen
  Wellman på Frans Josefs land 1898--99, har upptagit försöket att nå
  nordpolen från detta land, där han nu öfvervintrar. Expeditionen bekostas
  af en amerikansk millionär Ziegler, som ställt obegränsade medel till
  Baldwins disposition. Med skotska hvalfångstfartyget »Esquimaux», som af
  Baldwin inköpts och omdöpts till »America», har han sommaren 1901
  begifvit sig till Frans Josefs land, dit ett annat fartyg för hans
  räkning fört öfver 400 hundar samt ett antal ponies. Baldwins mening är
  att tidigt på våren 1902 anträda färden mot nordpolen, och om denna nås,
  ämnar han icke återvända till Frans Josefs land utan fortsätta mot
  Grönland, på hvars ostkust, i närheten af 75° n. br., ett par depåer för
  hans expedition sommaren 1901 blifvit upplagda och där ett fartyg skall
  söka honom redan 1902. Expeditionen har för oss ett särskildt intresse,
  emedan fartygets befäl och besättning till stor del utgöres af svenskar;
  en af styrmännen har deltagit i författarens båda polarexpeditioner 1898
  och 1899.
  
  Någon utförlig framställning af polarforskningens historia ingår icke i
  planen för denna uppsats, och den korta ofvan lämnade öfversikt af de
  färder, som sedan början af förra århundradet företagits med själfva
  nordpolen eller en möjligast högsta nordliga breddgrad såsom mål, torde
  här vara fullt tillräcklig. Vi skola nu vända oss till den andra, vida
  viktigare sidan af polarforskningen, nämligen den vetenskapliga, eller
  polarområdets allsidiga undersökning i vetenskapligt hänseende.
  
  De äldre expeditionerna till polarområdet, särskildt de engelska, hade i
  allmänhet geografiska upptäckter såsom mål. En vetenskaplig utforskning
  af de länder, som påträffades och besöktes, ingick icke i dessa
  expeditioners plan, men det oaktadt har dock vetenskapen skördat många
  frukter af desamma genom de iakttagelser, som utförts af fartygens
  officerare och läkare. Äfven genom hvalfångarne, särskildt William
  Scoresby den yngre, hade kännedomen om polarområdets naturbeskaffenhet
  samt framför allt om dess högre djurvärld bragts åtskilligt framåt. Men
  frånse vi det, som angår en del af de högre djuren, voro iakttagelserna i
  det stora hela spridda och bristfälliga, helt naturligt då de utförts vid
  sidan af andra arbeten.
  
  Det blef svenskarne förbehållet att införa en annan tingens ordning, ty
  det är från dem, som den vetenskapliga polarforskningen stammar. När Otto
  Torell utrustade sin expedition till Spetsbergen 1861, satte han
  nämligen en allsidig vetenskaplig utforskning af landet och omgifvande
  farvatten såsom mål jämte de rent geografiska arbetena. Utom chefen
  deltogo i denna expedition sju andra naturforskare, och den kunde därför
  återvända med mycket omfattande resultat på de olika vetenskapernas
  områden, ja så omfattande, att ingen föregående expedition i detta
  hänseende ens tillnärmelsevis kunde jämföras med densamma. A. E.
  Nordenskiöld, hvilken såsom Torells närmaste man deltog i denna
  expedition, efter att redan 1858 hafva åtföljt honom på hans första
  spetsbergsfärd, har planerat alla sina expeditioner på samma sätt, och
  så har i allmänhet äfven varit fallet med öfriga svenska expeditioner,
  både större och mindre. Astronomer, geodeter, kartografer, mineraloger,
  geologer, fysici, meteorologer, hydrografer, zoologer, botanister,
  bakteriologer och fotografikunniga hafva sålunda haft tillfälle att
  arbeta inom skilda trakter af polarområdet, och de delar af detta, som
  företrädesvis utgjort målet för svenskarnes forskningar, äro därför bäst
  kända. Af andra nationer är det i synnerhet danskarne, som adopterat
  den svenska forskningsmetoden, och danska Grönland har genom de af
  kommissionen för Grönlands geologiska och geografiska undersökning (från
  1876) utsända expeditionerna blifvit ganska grundligt utforskadt. Dessa
  undersökningar hafva, såsom rimligt är, då det gäller en till Danmark
  hörande besittning, bekostats af danska staten, på senare tid dock
  äfven med bidrag från den under danska vetenskapsakademien stående
  Carlsbergsfonden. Beträffande andra nationer må vi erinra om tyskarnes
  arbeten på nordöstra Grönland 1869--70, resultatrika därför att denna
  under K. Koldeweys ledning stående expedition medförde flera naturforskare
  liksom de svenska. Den engelska expeditionen under Nares är redan nämnd,
  likaså Nansens färd med Fram. På senare år hafva äfven ryssarne utfört
  ett erkännansvärdt arbete inom polarområdet, såsom på Novaja Semlja och
  östra Spetsbergen, för att nu icke tala om de Nysibiriska öarna och
  fastlandet söder om Ishafvet.
  
  Mindre resultatrik i vetenskapligt hänseende var engelmannen F. Jacksons
  treåriga vistelse på Frans Josefs land 1894--97, helt visst därför, att
  ledaren själf ej ägde vetenskaplig underbyggnad. Men doktor Koettlitz och
  andra af deltagarne hafva dock gjort många vackra iakttagelser, och
  Nansens korta vistelse på Frans Josefs land gaf relativt mycket goda
  resultat. På grund däraf att de många engelska franklinexpeditionerna
  icke medförde egentliga naturforskare, återstår ännu ofantligt mycket
  arbete, innan Nordamerikas arktiska arkipelag kan anses någorlunda
  fullständigt utforskad i vetenskapligt hänseende. Hvad man redan därom
  har sig bekant, lofvar mycket intressanta resultat.
  
  Vår kännedom om polarområdet står följaktligen i samband med
  expeditionernas sammansättning och arbetsmetod. Där den svenska metoden
  följts, är sagda kännedom fullständigast, där vetenskapen kommit i andra
  rummet, är den däremot, trots äfven ett stort antal expeditioner,
  fortfarande bristfällig. Vi skola nu taga i betraktande några sidor af de
  vetenskapliga arbetena där uppe samt skärskåda deras betydelse.
  
  Vi vända oss därvid i första rummet till gradmätningen på Spetsbergen,
  som de senaste åren varit så mycket på tal och till hvars utförande
  svenska staten beviljat ansenliga bidrag. Afsikten med densamma är att
  erhålla ett viktigt bidrag till kännedomen om jordens storlek och form.
  Hade jorden varit fullständigt klotrund, så kunde man genom att uppmäta
  hvilken som helst del af en meridianbåge eller af ekvatorn erhålla det
  önskade resultatet. Hvarje meridianbåge omfattar ju 360 latitudgrader,
  och om t. ex. en latitudgrad uppmättes, lika mycket hvar, så blefve
  jordens hela omfång 360 gånger så stort som det erhållna resultatet;
  mättes tre latitudgrader, måste resultatet multipliceras med 120 o. s. v.
  Sedan emellertid Newton påvisat, att jorden icke är klotrund utan i stort
  sedt en rotationsellipsoid, d. v. s. afplattad mot polerna, måste det
  möta betydligt större svårigheter att bestämma jordens form. Helst borde
  en gradmätning företagas från ekvatorn ända till polen, men då
  fördelningen af land och haf lägger hinder i vägen för detta, måste man i
  stället nöja sig med så stora delar af bågen, som kunna erhållas. Om en
  afplattning är för handen, måste meridianbågen visa en mindre krökning
  närmare polen än vid ekvatorn. För att utröna, om så verkligen vore
  fallet, anordnades af franska vetenskapsakademien redan 1735--43 en
  gradmätning vid ekvatorn i Peru och 1736--37 en annan i Torneådalen, vid
  66° latitud. Dessa mätningar bekräftade den antagna tillplattningen,
  längden af en breddgrad i Lappland befanns större än vid ekvatorn, d. v.
  s. krökningen var på förstnämnda ställe minst. Det är tydligt, att ju
  närmare polen en dylik gradmätning kan utföras, dess bättre, och redan
  1826 framkastade engelsmannen E. Sabine tanken därpå, att en sådan borde
  företagas på Spetsbergen. Torell upptog en förberedande rekognosering af
  denna plans utförbarhet i programmet för expeditionen till Spetsbergen
  1861, och norra delen af gradmätningsnätet blef då af Chydenius och Dunér
  till sina hufvuddrag utstakad, medan den södra delen rekognoserades af
  Nordenskiöld och Dunér under en särskild expedition 1864.
  
  Till definitivt utförande kom planen, på grund af de stora kostnaderna,
  först 1899, då Sverige och Ryssland gemensamt påbörjade arbetena, efter
  det att en svensk expedition under E. Jäderin utfört en del förberedande
  arbeten 1898. Ryssarnes undersökningar voro fullbordade 1901, men af
  Svenskarnes arbeten återstår, på grund af ogynnsamma isförhållanden vid
  Spetsbergens nordkust, en obetydlig del, som dock antages kunna
  fullbordas sommaren 1902. Den meridianbåge, som då blifvit uppmätt, är
  visserligen endast omkring 4° 20' lång, men resultatet af mätningen
  antages blifva af stor betydelse. Dock anses numera, att gradmätningar
  icke ensamt äro tillräckliga för att bestämma jordytans form i stort,
  emedan denna är oregelbundnare, än man förr antagit. Man använder därför
  äfven undersökningar öfver pendelns svängningar, hvilka på grund af
  tyngdkraften äro hastigare, ju närmare jordens medelpunkt det ställe är
  beläget, där pendelobservationen utföres. Och då jordradiens längd
  minskas mot polerna, blir pendelns svängningshastighet därstädes
  gifvetvis större än närmare ekvatorn. Emellertid tillkomma en mängd
  störingar, beroende af lokala omständigheter, såsom bergarternas olika
  täthet, lokala terrängförhållanden m. m. Alla dessa omständigheter hafva
  under gradmätningsexpeditionerna blifvit beaktade och undersökta, och
  därför komma dessa jämte sitt hufvudresultat att medföra en mängd andra
  viktiga sådana, hvilket här endast kunnat antydas.
  
  Efter att sålunda hafva vidrört en särskildt viktig uppgift för
  geodesien, hvilken endast står att vinna i polarområdet, skola vi nämna
  några ord om de rent kartografiska arbetena. Om dessa hafva de svenska
  polarexpeditionerna gjort sig i hög grad förtjänta. Redan efter
  expeditionerna 1861 och 1864 kunde Dunér och Nordenskiöld utgifva en
  karta öfver Spetsbergen, hvilken i högst väsentlig grad korrigerade de
  förut befintliga och för första gången visade landet såsom det till sina
  hufvuddrag ser ut. Sedermera har denna karta genom följande expeditioner
  blifvit mer och mer kompletterad, och detta ej blott genom topografiska
  arbeten utan äfven genom en stor mängd astronomiska ortsbestämningar.
  Intet polarland kan i detta hänseende anses så noggrant kartlagdt som
  Spetsbergen. Men vår insats i denna riktning stannar ej härvid. Beeren
  Eiland och Kung Karls land hafva blifvit noggrant uppmätta och kartlagda,
  en stor del af Asiens nordkust har genom Vegafärden blifvit till sitt
  läge riktigare bestämd, Kejsar Frans Josefs fjord och Kung Oskars fjord i
  nordöstra Grönland äro uppmätta och kartlagda genom svenska expeditioner,
  så ock Kung Oskars hamn (Angmagsalik) längre söder ut och likaså några
  spridda områden på västkusten. Det är naturligtvis danskarne, som för
  öfrigt utfört mest omfattande kartarbeten på Grönland, om ock i allmänhet
  mindre detaljerade än Svenskarnes. Engelsmän och amerikaner hafva arbetat
  i nordvästra Grönland, på Grinnell land och i Amerikas arktiska
  arkipelag, ryssarne på Novaja Semlja och i arktiska Sibirien.
  
  Nu kan man fråga, hvartill allt detta arbete tjänar. Det är nog sant, att
  de fartyg, som gå hit, kunna reda sig med mindre noggranna kartor, såsom
  sjökorten, på hvilka endast kustkonturerna någorlunda riktigt angifvas.
  Men för en mängd vetenskapliga arbeten, särskildt de geologiska, är ett
  noggrant kartografiskt  underlag absolut nödvändigt, och ett land kan
  för öfrigt icke anses fullständigt kändt, förrän hufvuddragen af dess
  topografiska förhållanden blifvit fastställda. De kartografiska arbetena
  försvara därför väl sin plats och äro på samma gång en måttstock på den
  grundlighet, hvarmed landets undersökning försiggått.
  
  Geologien torde kanske mer än någon annan vetenskap, detta såväl direkt
  som indirekt, hafva profiterat af polarforskningen, och det var för
  öfrigt geologiska spörsmål, hvilka gåfvo anledningen till den
  vetenskapliga polarforskning, som utgått från Sverige. När O. Torell
  började studera de lösa jordaflagringarna och bergens afslipningsfenomen
  hos oss samt (1856) lärde känna glacierernas verkningar i Schweiz, fann
  han det önskvärdt att utsträcka sina forskningar till polarländerna, där
  glaciärerna äro utvecklade efter en helt annan måttstock än i Alperna.
  Det var detta, som gaf anledning till hans första resa till Spetsbergen
  1858, hvarefter han besökte Grönland 1859 -- på Island hade han varit
  redan 1857. Hemkommen från Grönland planerade han den stora expeditionen
  1861, i hvilken såsom nämndt sju andra naturforskare deltogo,
  representerande geologi och mineralogi, geografi och geodesi, astronomi,
  fysik, botanik, zoologi och på sätt och vis äfven hydrografi.
  
  När vi nu såsom ett geologiskt faktum kunna anföra, att Sverige under
  istiden, i analogi med det nutida Grönlands inre, var betäckt af en
  väldig inlandsis af kanske ett par tusen meters mäktighet och att denna
  inlandsis sträckte sig öfver norra Tyskland och en stor del af Ryssland,
  så kan detta sakförhållande sägas hafva framgått genom jämförelser med
  förhållandena inom polarområdet. Och sedan vi nu veta, att vårt
  krosstensgrus är den forna inlandsisens moräner och att den hvarfviga
  leran, som utbreder sig öfver en så stor del af södra och mellersta
  Sverige och där utgör en viktig åkerjord, är afsatt i det haf, som
  omedelbart efter isens afsmältning inkräktade på landet, då förstår man
  utan vidare, att man, för att få inblick i dessa jordarters rätta
  bildningssätt, måste utföra jämförande studier inom polarländerna. Och
  det är äfven där, som man får lära känna beskaffenheten af det djur- och
  växtlif, som efter isens afsmältning först tog vårt land i besittning.
  Lovén hade redan 1839 och 1846 påvisat, att de mollusker, hvilkas skal
  bilda de bekanta Kapellbackarna vid Uddevalla, tillhöra arter, som nu
  lefva i Ishafvet, och äfven i östra Sverige, särskildt i Stockholms
  omgifningar, har man i den hvarfviga leran, glacialleran eller
  ishafsleran, såsom den numera kallas, funnit skal af den ishafsmussla,
  _Yoldia arctica_, som lefver under mera ytterligt arktiska förhållanden
  än någon annan molluskart. I fullständig öfverensstämmelse härmed
  tillhöra de däggdjurslämningar, som i södra Sverige funnits i
  ishafsleran, äfven arktiska arter, af hvilka särskildt må nämnas
  grönlandshval (_Balaena mysticetus_), hvitfisk eller hvithval
  (_Delphinapterus leucas_), narhval (_Monodon monoceros_), grönlandssäl
  (_Phoca groenlandica_), storsal (_Phoca barbata_) m. fl.
  
  Af landdjur må erinras om renen, som är funnen i istidens aflagringar i
  Skåne, och vi se sålunda, att man först inom polartrakterna finner
  motsvarighet till den djurvärld, som vid isens afsmältning lefde på
  Sveriges och angränsande områdens land samt i närbelägna haf. Alldeles
  detsamma gäller om växtvärlden. Den flora, som först tog landet i
  besittning, i den mån som isen smälte undan, utgjordes ej blott i Sverige
  utan äfven i Danmark, norra Tyskland, Ryssland samt till och med i
  Skottland och England af till stor del samma rent arktiska arter, som nu
  bilda växtligheten på Spetsbergen, Frans Josefs land, Grönland o. s. v.
  eller i arktiska Sibirien. Detta känna vi genom de fynd, som blifvit
  gjorda i sötvattensaflagningar, afsatta i  dammar och sjöar efter isens
  afsmältning, företrädesvis i Skåne och Danmark men äfven i Ryssland,
  norra Tyskland ända ned till Dresden, England och Skottland. Såsom
  exempel på dessa växter erinras om små dvärgviden (_Salix polaris,
  herbacea_ och _reticulata_), fjällsippan (_Dryas octopetala_),
  dvärgbjörken (_Betula nana_), saxifragor (_Saxifraga oppositifolia,
  hirculus_ och _cæspitosa_), fjällsyran (_Oxyria digyna_) m. fl. Dessa
  växter finnas ju visserligen äfven på våra fjäll, men först inom
  polartrakterna får man en full inblick i de förhållanden, under hvilka
  istidens flora lefvat.
  
  Det är sålunda företrädesvis där vi hafva att lära oss, huru räfflorna på
  våra berg och andra afslipningsfenomen under istiden hafva uppstått, huru
  våra glaciala grus- och lerlager hafva bildats samt huru den växt- och
  djurvärld var beskaffad, som efter isens afsmältning först tog land och
  haf i besittning. Och man kan därför tryggt påstå, att polarforskningen
  varit absolut nödvändig för en riktig uppfattning af istiden och i
  samband med denna stående förhållanden. Där ha vi sålunda en frukt af
  denna forskning, som särskildt för vårt lands geologi varit af oskattbar
  betydelse.
  
  Men äfven för många andra geologiska spörsmål hafva de geologiska
  arbetena i polartrakterna varit fruktbringande. Då utrymmet förbjuder mig
  att stanna vid dem alla, skall jag endast i förbigående erinra om deras
  viktiga bidrag till frågan om fördelningen af land och haf under forna
  geologiska perioder och i omedelbart samband därmed om de forna
  nivåförändringarna och frågan om fastlandens rörelser. Däremot kan jag ej
  underlåta att något stanna vid ett annat resultat af de geologiska
  forskningarna inom polarområdet, hvilket varit af genomgripande betydelse
  för kännedomen om jordens forna klimat.
  
  Vid studium af de fossilförande formationerna i Europa hade man snart nog
  kommit till insikt därom, att de i allmänhet, frånsedt istidens
  aflagningar, talade för ett klimat, betydligt varmare än det, som nu på
  samma ställen är rådande. Detta vare sig det var fråga om aflagringar
  från den paleoziska (med undantag för perm), mesozoiska eller tertiära
  tiden. För att nu endast tala om tertiärtiden, så funnos t. ex. palmer
  under densamma ej blott i Schweiz, Frankrike och England utan till och
  med så långt norr ut som vid det nutida Preussens östersjökust. Det var
  ju häraf gifvet, att klimatet under den tiden var betydligt gynnsammare
  än det närvarande, och samma vittnesbörd kan dragas af den dåtida
  djurvärlden. Medeltemperaturen i Schweiz under den äldre miocena tiden
  uppskattas af Heer till ungefär 20,5 grader Celsius, eller ungefär
  detsamma som nu på Kanarieöarna, medan den nutida medeltemperaturen på
  förstnämnda ställe är 11,66 grader.
  
  Man försökte förklara detta på olika sätt, och så länge man ej kände
  några tertiära aflagringar norr om Tyskland, kunde man ju alltid söka
  orsaken till det forntida mildare klimatet i lokala förhållanden,
  beroende på olika fördelning af land och haf m. m. Men undersökningarna
  inom polartrakterna gjorde en gång för alla slut på dylika
  förklaringsförsök, ty de ådagalade, att fenomenet var af en allmän natur,
  som hade gjort sig gällande öfver hela jordklotet. I polartrakterna fann
  man nämligen mångenstädes växtförande tertiära aflagringar, och de
  växtlämningar de innehålla bära vittnesbörd om ofantligt mycket
  gynnsammare klimatförhållanden än nutidens. I Grönland har man vid
  omkring 70° n. br., sålunda vid nära nog samma breddgrad som Nordkap,
  funnit lämningar af en rik skogsflora, som sammansättes af många olika
  barrträd, såsom sumpcypresser och mammutsträd, ginkgo, granar, tallar,
  tujor m. fl. samt ett ännu större antal löfträd, såsom popplar, alar,
  björkar, valnötsträd, lönnar, magnolier, plataner, lagerarter och en stor
  mängd andra. Af valnötter har man till och med funnit de förstenade
  frukterna, som sålunda där nådde full mognad. På Spetsbergen, vid 78° och
  79° n. br., finnas likaledes tertiära aflagringar med en stor mängd barr-
  och löfträd, ehuru en del af de på Grönland förekommande mest sydliga
  formerna saknas. I alla fall funnos där sumpcypresser, sequoior, granar,
  tallar, tujaliknande träd eller buskar, popplar, almar, björkar, alar,
  lindar, lönnar, magnolier, plataner, hasslar och många andra, i allmänhet
  utmärkta genom stora blad. Dessutom funnos ormbunkar, bland dem en
  storbladig _Osmunda_, samt fräkenarter m. fl.
  
  Men ännu längre norr ut har man vittnesbörd om ett gynnsamt klimat under
  den tertiära tiden. Vid Discovery Bay på Grinnell land insamlades under
  den engelska expeditionen 1875--76 vid 81° 42' n. br. åtskilliga
  tertiära växtförsteningar. Här förekomma visserligen af löfträd endast
  storbladiga björkar samt hasslar, popplar, almar, lindar m. fl., men af
  barrträd finnas alltjämt sumpcypresser och sequoior. Ehuru denna flora
  tyder på ett mindre varmt klimat än det, som samtidigt var rådande tio
  breddgrader längre mot söder, är dock motsatsen mot nutiden icke mindre
  stor än förut. Ty sumpcypressen (_Taxodium distichum_) är i våra dagar
  inskränkt till södra delarna af Förenta staterna. Då man äfven på de
  Nysibiriska öarna funnit en tertiär flora med sumpcypresser och löfträd,
  blir det utan vidare tydligt, att klimatet under den tertiära tiden varit
  varmare öfver hela jorden och att detta måste bero af hela jorden
  beträffande förhållanden.
  
  Gå vi längre tillbaka i tiden, skola vi finna vittnesbörd om liknande
  förhållanden. På Grönlands västkust vid 70° n. latitud finnas aflagringar
  från kritsystemet, rika på växtlämningar af mångahanda slag, bland hvilka
  till och med märkas trädartade ormbunkar, cycasarter samt brödfruktsträd,
  närstående det på Söderhafsöarna lefvande äkta brödfruktsträdet
  (_Artocarpus incisa_). Under  kritperioden var klimatet följaktligen
  ännu varmare därstädes än under den tertiära, antagligen tropiskt. Och gå
  vi så långt tillbaka i tiden som till stenkolsperioden, så märka vi ingen
  skillnad mellan de fossila växter, som finnas i de under denna tid på
  Spetsbergen afsatta aflagringarna, och dem, som förekomma i motsvarande
  aflagringar i Europa.
  
  Hade vi vändt oss till de fossila djuren i stället för till växtfossilen,
  skulle vi kommit till samma resultat, och det är därför onödigt att
  uppehålla oss vid dem. Af det sagda torde det vara tydligt, att man först
  genom de geologiska undersökningarna i polartrakterna kunnat komma under
  fund med forna tiders klimatförhållanden och på samma gång komma till
  insikt därom, att klimatförändringarna varit gällande öfver hela jorden
  och icke berott af lokala förhållanden. Huru dessa förändringar skola
  förklaras, kan ännu icke med säkerhet sägas, ehuru förklaringsförsök icke
  saknats, såsom att de skulle bero på rent kosmiska förhållanden, på
  förändringar af polernas läge, af jordbanans excentricitet o. s. v. På
  senaste tid har man sökt förklaringen i växlingar af atmosfärens
  kolsyremängd; en ökning af denna medför nämligen en stegrad temperatur.
  Här är dock icke stället att ingå på någon diskussion angående det ena
  eller det andra förklaringsförsökets större eller mindre sannolikhet.
  
  Utom hvad de fossilförande aflagringarna i polartrakterna lära oss i
  fråga om jordens forna klimat, få vi af dem en mycket viktig inblick
  beträffande organismernas forna geografiska utbredning, och särskildt
  hafva många växtgeografiska frågor genom undersökningarna af desamma
  vunnit sin lösning. Vända vi oss till de nutida organismerna därstädes,
  till föremålen för de zoologiska och botaniska studierna, så finna vi ej
  mindre betydelsefulla uppslag. För att först tala om de zoologiska
  forskningarna, så innebär ju kännedomen om  polarområdets djurvärld en
  väsentlig ökning af det zoologiska materialet, en ökning som redan i
  fråga om de högre djuren genom många egendomliga typer -- hvalarna,
  narhvalen, hvalrossen, sälarna, myskoxen, isbjörnen och åtskilliga fåglar
  -- är beaktansvärd nog. Det gäller härvid ej blott kännedomen om dessa
  djurs byggnad utan äfven om deras lefnadsförhållanden, hvarvid det icke
  är minst märkligt, att så stora djur som hval- och säldjuren å ena sidan,
  myskoxen och renen å den andra kunna finna näring och frodas under de
  mest utprägladt arktiska förhållanden. Ej mindre resultatrik är
  undersökningen af den lägre djurvärlden i hafvet, hvilken, tvärtemot hvad
  man på förhand kunnat förmoda, är särdeles rik ännu vid mycket låg
  temperatur, ja exempelvis utanför glaciärerna visar en fast otrolig
  lifaktighet och individrikedom. Att ingå på någon redogörelse för detta
  djurlif kan naturligtvis icke här komma i fråga, det är nog med att säga,
  att det ej blott har lämnat ett ytterst värdefullt allmänt zoologiskt och
  biologiskt material utan därjämte gifvit uppslag till många
  djurgeografiska frågors lösning och på samma gång, såsom förut nämnts,
  lärt oss känna beskaffenheten af djurlifvet under istiden.
  
  I samband med djurlifvet i hafvet må äfven nämnas något om plankton, de
  mestadels små och för blotta ögat nästan oskönjbara organismer, djur och
  växter, hvilka förekomma fritt kringdrifvande i hafsvattnet och hvilka,
  oaktadt sin litenhet, kunna blifva af betydelse på grund af individernas
  talrikhet. De utgöra nämligen föda åt högre djur, speciellt fiskarna.
  Beskaffenheten af plankton står i det närmaste samband med vattnets
  temperatur och salthalt, och då dessa äro olika i olika hafsströmmar, äro
  planktonorganismerna till viss grad bundna vid olika sådana.
  Undersökningarna af plankton äro därför ej blott för biologen utan äfven
  för hydrografen af betydelse och äro slutligen i praktiskt hänseende af
  vikt, på grund däraf att plankton såsom nämndt tjänar till föda åt
  fiskar, däribland äfven sillen.
  
  Då vi nu kommit in på det hydrografiska området, må nämnas, att för att
  kunna riktigt uppfatta hafsströmmarna i Atlanten, är det nödvändigt att
  äfven studera de hydrografiska förhållandena inom polarområdet. Då de
  förra hafva stort inflytande på vårt lands klimat och äfven, såsom
  antydts, äro af stor betydelse för hafsfisket, torde vikten af dylika
  undersökningar utan vidare inses. Det må på tal om de
  hydrografisk-zoologiska undersökningarna icke förgätas, att de
  djupdraggningar, som utfördes under den svenska polarexpeditionen 1861,
  i högst väsentlig mån bidrogo att ådagalägga oriktigheten af den dittills
  omfattade meningen, att något djurlif på de stora hafsdjupen icke skulle
  kunna existera. Hydrografiska undersökningar, upphämtande af vattenprof
  samt lodningar hafva utförts under flertalet svenska expeditioner och
  medfört viktiga rön.
  
  De botaniska forskningarna inom polarområdet hafva gifvit mycket
  beaktansvärda resultat. Den arktiska floran är nu ganska väl känd, och
  därmed hafva vi äfven kunnat bilda oss föreställning om istidens flora i
  Europa. Viktiga växtgeografiska slutsatser i fråga om den arktiska
  florans historia hafva därvid blifvit vunna. Ej mindre betydelsefulla äro
  undersökningarna af de arktiska växternas biologi. Huru äro de byggda för
  att kunna motstå de i polartrakterna rådande ogynnsamma förhållandena?
  Detta är en fråga, som genom noggranna undersökningar i naturen jämte
  anatomiska undersökningar af det hemförda materialet för en stor del af
  dem redan blifvit besvarad, hvarvid många nya uppslag blifvit vunna. Ej
  mindre intressanta äro iakttagelserna öfver växternas öfvervintring och
  hastiga utveckling, när sommaren börjar, öfver det inflytande, som
  utöfvas af sommarens ständiga dager, samt öfver det sätt, hvarpå
  befruktningen försiggår, ehuru därvid förmedlande insekter för många
  arter saknas. Detta i fråga om de högre växterna. Rörande de lägre erinra
  vi särskildt om hafsalgernas yppiga utveckling i det kalla vattnet, deras
  märkliga fruktsättning under vintermörkret samt vidare om snö- och
  isalgerna, som lefva på snödrifvor, glaciärer och inlandisar, där några
  af dem äro kända som »röd och grön snö».
  
  Den arktiska luftens hälsosamhet är en gammal erfarenhet, och frånvaron
  af mikroorganismer i densamma har länge varit anad. Under senare
  expeditioner hafva omfattande bakteriologiska undersökningar enligt
  nyaste metoder blifvit utförda, hvilka konstatera, att bakterier
  fullständigt saknas i luften inom det högarktiska området och att
  jästsvampar förekomma ytterligt sparsamt. Äfven andra bakteriologiska
  resultat af intresse hafva genom dessa forskningar blifvit vunna.
  
  De botaniska undersökningarna af drifveden, som träffas så allmänt
  uppkastad på stränderna inom det arktiska området, hafva visat sig vara
  af stor betydelse för kännedomen om hafsströmmarna och isens drift. Genom
  dessa undersökningar har nämligen kunnat bestämmas, att drifveden till
  största delen härstammar från Sibirien, med hvars floder den från
  skogsområdet förts ut i hafvet och vidare med hafsströmmarna. För
  kännedomen om isens drift hafva äfven undersökningarna af på drifisen
  förekommande lerslam och mikroskopiska alger visat sig vara af betydelse.
  En del af detta slam härstammar från Sibiriens floder. Det var delvis på
  resultaten af dylika undersökningar, som Nansen grundade sin teori om
  isdriften i polarhafvet, hvilken till fullo bekräftades af
  Framexpeditionen.
  
  Af de fysikaliska arbetena inom polarområdet må erinras om betydelsen af
  magnetiska undersökningar af allahanda slag, om studier af elektriska
  förhållanden och af norrskensfenomenet, ebb- och flodfenomenen samt om
  de meteorologiska observationerna. Man erkänner ju numera, att
  väderlekens växlingar på en viss trakt står i närmaste samband med
  väderleksförhållandena inom öfriga delar af jorden. Hade vi fasta
  stationer öfver hela jordklotet, skulle väderleken utan tvifvel på
  förhand fullt säkert kunna bestämmas, men som det nu är, kan detta endast
  ske till en viss grad. Väderleksförhållandena inom polartrakterna äro af
  stor betydelse för öfriga delar af norra halfklotet, och det var insikten
  därom, som föranledde upprättandet af de samtidigt arbetande
  meteorologiska stationerna inom en stor del af polarområdet 1882--83. I
  detta internationella företag deltogo de flesta civiliserade nationer,
  Sverige på Spetsbergen, så att icke mindre än femton stationer samtidigt
  arbetade inom norra polarområdet, medan tre voro verksamma vid det södra.
  Att ett så omfattande och kostsamt företag kunde åvägabringas,
  ådagalägger allra bäst dess stora betydelse.
  
  Till det meteorologiska området, ingripande i det geologiska, kan man
  äfven räkna undersökningarna af glaciärer och deras uppkomst, deras
  moräner, deras periodiska växlingar o. s. v. Dessa undersökningar inom
  polarlanden äro särdeles viktiga, ej blott därför att glaciärerna där äro
  utvecklade i betydligt större måttstock än i Alperna och andra berg utan
  äfven emedan de uppträda under delvis andra former, af hvilka särskildt
  de stora inlandsisarna äro af betydelse för en riktig uppfattning af
  förhållandena under istiden.
  
  Jag har i det föregående på grund af utrymmeshänsyn endast kunnat antyda
  de allra viktigaste uppgifterna för den vetenskapliga polarforskningen,
  en detaljerad framställning skulle kräfva en volym. Af det anförda torde
  emellertid denna forsknings oerhördt stora vetenskapliga betydelse vara
  klar, och på samma gång torde tillräckligt vara visadt, att den väl är
  värd de penningsummor, som offrats på densamma. Än  tydligare framträder
  dess inflytande på naturvetenskapernas hela utveckling, om man söker göra
  sig en föreställning om den ståndpunkt, som dessa nu skulle intaga, om
  någon vetenskaplig polarforskning icke ägt rum.
  
  Vi skulle då icke på långt när kunnat få en så noggrann föreställning om
  jordens verkliga form som nu, kännedomen om fördelningen af land och haf
  under forna geologiska perioder skulle varit i hög grad bristfällig, vi
  skulle aldrig kunnat bilda oss någon riktig föreställning om jordens
  forna klimat. Vi skulle helt visst hyst den oriktiga meningen, att ett
  rikt djur- och växtlif icke vore förenligt med ett arktiskt klimat, vi
  skulle aldrig kunnat bilda oss något riktigt begrepp om istiden eller om
  uppkomsten af våra lösa jordaflagringar, kännedomen om en mångfald växter
  och djur skulle saknas eller vara bristfällig, många växt- och
  djurgeografiska frågor skulle vara olösta, vår uppfattning af
  organismernas lifsbetingelser skulle vara mycket inskränkt och delvis
  oriktig, kännedomen om hafsströmmarna och öfriga hydrografiska
  förhållanden likaså, o. s. v., o. s. v. När vi därför se, huru det nu är,
  emot hvad det sannolikt varit, om icke den vetenskapliga polarforskningen
  ägt rum, då kunna vi ej annat än med tacksamhet erkänna, att denna varit
  en oskattbar vinst af omfattande och ingripande betydelse för
  naturvetenskapens utveckling under det nittonde seklet. Och det är med
  stolthet vi erinra oss, att denna forskning utgått från Sverige.
  
  Inför dessa resultat är det tydligt, att vetenskapsmannen med ganska stor
  likgiltighet måste åse kapplöpningen om att först hinna till polen.
  Lösningen af de vetenskapliga uppgifter, som polarområdet erbjuder, är i
  hans tanke af ofantligt mycket större vikt och betydelse än ett
  framträngande till den af mången så eftersträfvade punkten.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Hvad jag om polarforskningen hittills yttrat har afsett det norra
  polarområdet. Men det är tydligt, att i samma mån som detta blifvit mer
  och mer kändt, i samma mån har man börjat rikta uppmärksamheten mot det
  södra. Så har särskildt skett i våra dagar, och det är ett glädjande
  vittnesbörd därom, att den vetenskapliga forskningens betydelse blifvit
  alltmera insedd, att så många expeditioner till det södra eller
  antarktiska polarområdet, bland dessa äfven en svensk, nu kommit till
  stånd. Af dessa expeditioner gå de engelska och tyska löst på millioner
  kronor. Och dock kunna de endast anses såsom början till ett mera
  allvarligt upptagande af sydpolarforskningen.
  
  Det obekanta området inom det södra polarområdet (se kartan) är nämligen
  flera gånger större än inom det norra och går på sina sträckor till och
  med utanför den södra polcirkeln. Det södra polarhafvet är också
  betydligt olika det norra så till vida, som det rundt om är öppet, medan
  det norra kan anses såsom ett till stor del afstängdt bäcken, som på alla
  sidor, utom mot Atlanten, omslutes af land, så att endast Berings sund
  och sunden till Baffins Bay där lämna tillträde till detsamma.
  
  Här är icke platsen att lämna någon skildring af hvad man hittills känner
  om det antarktiska området. Men däremot må några ord ägnas åt arten af de
  forskningar, som där böra utföras. Om desamma kan jag dock fatta mig
  kort, ty de äro i det stora hela af samma art som i det norra
  polarområdet, ehuru naturligtvis vissa olikheter, betingade af de olika
  förhållandena, måste uppstå. Om någon gradmätning i sydpolarområdet kan
  det gifvetvis ännu icke blifva tal, man vet icke, om något område, som
  lämpar sig för en dylik, där är för handen. Så mycket viktigare blifva
  därför pendelobservationerna, ty några sådana hafva hittills icke utförts
  därstädes, och man saknar följaktligen ännu hvarje som helst kunskap om
  jordens afplattning mot den södra polen. Huruvida de geologiska
  forskningarna skola gifva lika viktiga dokument för bedömande af jordens
  forna klimat, som de, hvilka vunnits i det norra polarområdet, är ännu
  ovisst. Man vet dock, att förstenadt trä och fossila musslor finnas på
  Sydshetlandsöarna, och detta lofvar åtminstone godt för afgörandet af
  frågan om huru klimatet under den tertiära tiden därstädes var
  beskaffadt. Ett viktigt studieföremål blifva de antarktiska ismassorna,
  de största som finnas på jorden, samt utredningen om huru de bildats;
  detsamma gäller om de från dessa ismassor härstammande kolossala
  isbergen. Att rent geografiska arbeten till en början komma att träda i
  förgrunden inom ett hittills så föga kändt område är en gifven sak, och
  de äro äfven nödvändiga såsom underlag för forskningarna på andra
  områden. Af stor betydelse blifva de hydrografiska arbetena, särskildt
  för frågan om den kalla ström, som söder ifrån framtränger längs
  hafsbottnen mot ekvatorn. Af de meteorologiska iakttagelserna väntar man
  sig viktiga rön, likaså af de jordmagnetiska observationerna och andra i
  samband därmed stående. Sydskenets natur är äfven en fråga, som står på
  dagordningen, i all synnerhet som det, enligt uppgifter af Ross,
  uppträder under andra former än norrskenet.
  
  Floran inom detta område är ännu ytterligt litet känd, och inom en stor
  del af detsamma påstås högre växter till och med helt och hållet saknas,
  något som skulle innebära en väsentlig olikhet mot det norra
  polarområdet, där fanerogamer förekomma ännu vid de högsta breddgrader,
  där människofot trampat land. Zoologen har ett ytterligt rikt arbetsfält.
  Hvaldjuren äro ännu obetydligt kända, och de många sälarterna samt
  fåglarna -- särskildt pingvinerna -- komma att lämna honom ett intressant
  och värdefullt material. Men viktigast blifva kanske hans undersökningar
  af de lägre djuren, hvarvid det bland annat gäller att söka lösa frågan
  om »bipolariteten». Härmed förstås förhållandet, att det antarktiska
  området innehåller åtskilliga arter, hvilka äro identiska med sådana, som
  finnas i det arktiska, ehuru de saknas i de mellanliggande hafven. Hur
  skall denna öfverensstämmelse förklaras? Somliga mena, att dessa arter
  äro afkomlingar af en fauna, som under forna tider varit likformigt
  fördelad öfver hela jordklotet och hvilka nu endast skulle bibehållit sig
  i de båda polarområdena. Andra hålla före, att djuren under larvstadiet
  med kalla djupströmmar kunnat passera ekvatorialbältet, en åsikt som af
  andra forskare bestämdt förnekas. Man skulle kanske kunna tänka sig, att
  en sådan spridning ägt rum under istiden, hvilken efter allt att döma
  infallit samtidigt på båda halfkloten. De nuvarande arktiska och
  antarktiska faunorna funnos då samtidigt betydligt närmare ekvatorn, och
  man vet genom fynd af stenblock på hafsbottnen, att isbergen då drefvo
  mycket längre mot ekvatorn än nu. Vare härmed huru som helst, denna
  bipolaritet i hafsdjurens utbredning är en fråga, som tilldragit sig
  forskarnes synnerliga uppmärksamhet och som för sin slutliga förklaring
  ovillkorligen fordrar, att den antarktiska hafsfaunan blir noggrant känd.
  Äfven planktonundersökningar samt bakteriologiska undersökningar höra
  till sydpolarforskningens uppgifter. Det är att hoppas, att denna
  forskning under det tjugonde århundradet skall bringa lika vackra frukter
  åt vetenskapen som den arktiska forskningen medfört under det nittonde,
  samt att de områden, som ännu äro okända inom de norra Polarregionerna,
  under tiden äfven skola blifva utforskade.
  
  
  
  
  Förklaring till kartan.
  
  
  Kartan framställer det norra polarområdet ned till 60° n. br. Den obrutna
  röda linien omsluter det område inom detsamma, som ännu är outforskadt.
  
  För jämförelses skull har här äfven angifvits storleken och begränsningen
  af det outforskade området inom den södra polarregionen, med nordpolen
  tänkt såsom sydpol. Det utmärkes genom den röda brutna linien med
  vidfogade fina streck. Enligt Supan, efter hvilkens karta 1897 dessa
  gränser äro inlagda, var den geografiska kännedomen om det södra
  polarområdet vid slutet af nittonde århundradet ungefär af samma
  omfattning som kännedomen om det norra vid slutet af det sextonde.
  
  [Illustration: Karta över Arktis]
  
  
  
  
  _Af Föreningen Heimdals folkskrifter hafva hittills utkommit:_
  
  1. =Unionen=, sådan den skapades och sådan den blifvit. I. Den
  ursprungliga  unionen. Af Doc. _Rudolf Kjellén_, 25 öre.
  
  2. =Om Engelbrekt Engelbrektsson= och betydelsen af hans verk. Af Prof.
  _S, J. Boëthius_. 20 öre.
  
  3. =Om lungsot och tuberkulos=. Af Prof. _S. B. Henschen_. 20 öre.
  
  4. =Upsala möte 1593=. Ett 300-årsminne. Tecknadt af Fil. Kand. _Karl
  Hildebrand_. 2 uppl. 25 öre.
  
  5--6. =Värnpliktssoldaten=. Läsning för våra värnpliktige, särskildt före
  inskrifningen. Af Löjtnant _C. G. W. Hammarskjöld_. 30 öre.
  
  7. =Om Köp, Försträckning och Borgen=. Af v. Häradshöfding _Johan Widén_.
  25 öre.
  
  8--9. =Om solen=. Trenne föreläsningar vid sommarkurserna i Upsala 1898.
  Af Prof. _N. C. Dunér_, 30 öre.
  
  10. =Underjordiska inflytelser på jordytan=. Om nivåförändringar,
  jordbäfningar o. vulkaniska företeelser. Af Doc. _R. Kjellén_. 25 öre.
  
  11. =Olaus Petri=, hans reformatoriska verksamhet och karakter. Af
  Komminister _Karl Hult_. 20 öre.
  
  12. =Om väderleksmärken=, deras betydelse och ursprung. Af Prof. _H. H.
  Hildebrandsson_. 20 öre.
  
  13. =Ur folklifvet=, berättelser af _P. K. Rosegger_, Öfversättning af
  Fil. Kand. _E. N. Söderberg_. 25 öre.
  
  14--15. =Unionen=, sådan den skapades och sådan den blifvit, II. Unionens
  historia (1814--1891). Af Doc. _R. Kjellén_. 40 öre.
  
  16--17. =Gustaf II Adolf=, hans personlighet och hans betydelse. Af Doc.
  _Ludvig Starenow_. 2 uppl. 30 öre.
  
  18--19. =Unionen=, sådan den skapades och sådan den blifvit. III. Den
  nuvarande unionen. Af Doc. _Rudolf Kjellén_. 40 öre.
  
  20. =Om lämpliga reformer i den svenska landtbefolkningens kosthåll=. Af
  Prof. _Seved Ribbing_. 20 öre.
  
  21. =Kina= och dess förbindelser västerut. Af Fil. Kand. _S. Lönborg_.
  25 öre.
  
  22. =Vår köttföda=, de faror, som hota oss däri, samt några af
  skyddsmedlen mot desamma. Af Stadsveterinären _Gust. Kjerrulf_. 20 öre.
  
  23. =Ur folklifvet=. II. Berättelser af _Alphonse Daudet_. Öfversättning
  af Fil. Kand. _H. Södersten_. 20 öre.
  
  24. =Om våra skogar och skogsfrågorna=. At Lektorn m. m. D:r _A. N.
  Lundström_. 25 öre.
  
  25. =Människans inflytande på vårt lands vegetation=. Föredrag vid
  öppnande af sommarkurserna i Upsala 1895. Af Prof. _Th. M. Fries_.
  20 öre.
  
  26. =Om engelska sjukan hos barn=. Af Prof. _O. V. Petersson_. 25 öre.
  
  27. =Alexander den store=. At D:r _Richard Nordin_. 25 öre.
  
  28. =Indianerna= i norra och mellersta Nordamerika. Af Fil, Kand. _O. A.
  Wetterling_. 20 öre.
  
  29--30. =Den svenska flottan= och dess uppgift vid fosterlandets försvar.
  Af Löjtnant _J. Schneidler_. 50 öre.
  
  31. =Om nordens vårväxter=. Af Prof. _F. R. Kjellman_. 10 öre.
  
  32. =Om koksaltets betydelse för människo- och djurkroppen=. Af Prof. _O.
  Hammarsten_. 15 öre.
  
  33--34. =Om samhällsklasser och lefnadssätt under förra hälften af
  1600-talet=. Af Bibliotekarien _Claes Annerstedt_. 40 öre.
  
  35. =Ett förslag till svenska nationalfester=. Af Doc. _V. Lundström_.
  10 öre.
  
  36. =Gustaf Vasa=, hans personlighet och hans betydelse. Af Lektor _E.
  Hildebrand_. 20 öre.
  
  37. =Hvad torfmossarna förtälja=. Af Prof. _Aug. Quennerstedt_. 15 öre.
  
  38. =Skyddsympningens utveckling= och ett hundraårsminne. Af Prof. _Carl
  Sundberg_. 20 öre.
  
  39. =Om folklig öfvertro=. Af Fil. Kand. _Sven M. Lampa_. 20 öre.
  
  40. =Den unisona sången=. Af Rektor _K. E. Palmgren_. 20 öre.
  
  41. =Våra minnen från hednatiden=. Af Fil. D:r _Bernhard Salin_.
  40 öre.
  
  42. =Karl XI:s personlighet och lifsgärning=. Af Fil. D:r _Rudolf
  Fåhræus_. 20 öre.
  
  43. =Om arbetareförsäkring genom konsumtionsbeskattning=. Af Amanuensen
  _I.  Flodström_. 15 öre.
  
  44. =En resa genom Sverige år 1586=. 25 öre.
  
  45. =Den svenska folkhögskolan=. Af Folkhögskoleföreståndaren _Teodor
  Holmberg_. 30 öre.
  
  46. =Den medeltida religionsuppfattningen=. Föreläsningar vid
  sommarkurserna i Upsala 1897. Af Doc. _J. A. Eklund_. 20 öre.
  
  47--48, =De norrbottniska gruffälten och Ofoten-banan=. Af D:r _Fredr.
  Svenonius_. 80 öre.
  
  49. =Om fotografering och ljustryck=. Af Doc. _N. A. Langlet_. 25 öre.
  
  50. =Ur folklifvet=. III. Berättelser af _Anatole France, Paul Bourget_
  m. fl. öfversättning af Fil. Kand. _Hugo Hultenberg_. 20 öre.
  
  51. =Om Röntgenstrålarna=, deras framställning och förhistoria. Af Prof.
  _Knut  Ångström_. 25 öre.
  
  52. =Vasco da Gama= och upptäckten af sjövägen till Indien. Af Doc. _J.
  Fr. Nyström_. 30 öre.
  
  53. =Fosterlandskärlek=. Af _Helena Nyblom_. 10 öre.
  
  54--55. =Om växternas näring=. Af Fil. Kand. _J. F. Nordwall_. 40 öre.
  
  56. =Om de indiska inskrifterna=, deras upptäckande och tolkning. Ett
  blad ur Indiens historia. Av Prof. _K. F. Johansson_. 15 öre.
  
  57. =Betydelsen för Sveriges utveckling af 1600-talets krigspolitik=. Af
  Fil. D:r _Ellen Fries_. 25 öre.
  
  58. =Om oljeväxterna= och deras användning inom industrien. Af Direktör
  _Tom von Post_. 20 öre.
  
  59. =I ryska kloster=. Af Fil. Kand. _Valdemar Langlet_. 25 öre.
  
  60. =Ur konung Gustaf II Adolfs skrifter=. 35 öre.
  
  61. =Ferdinand Magellan= och den första världsomseglingen. Af Fil. Lic.
  _Erik Falk_. 45 öre.
  
  62. =Om det gamla och det nya krutet=. Af Prof. _Oskar Widman_. 15 öre.
  
  63. =Konsten och skolan och konsten i hemmet=. Af _Carl G. Laurin_.
  15 öre.
  
  64. =Erik Dahlberg=. Af _Hjalmar Nilsson Heden_. 50 öre.
  
  65. =Holländare och engelsmän i Sydafrika=. Af Fil. Kand, _Verner
  Söderberg_. 25 öre.
  
  66. =Luthers etiska åskådning=. Populära föreläsningar hållna vid 1899
  års  sommarkurser i Uppsala af Prof. _Hj. Danell_. 20 öre.
  
  67. =Djurens blodomlopps- och andningsorgan=. Af Lektor _Ludv.
  Johansson_. 40 öre.
  
  68. =Helsingelif under helsingelag=. Af Prof. _Harald Hjärne_. 20 öre.
  
  69. =Sveriges sockenbibliotek= och öfriga anstalter för folkläsning, Av
  Fil. Kand. _V. Söderberg_. 45 öre.
  
  70. =Några blad ur sagans historia=. Av Prof. _Henrik Schück_. 80 öre.
  
  71. =Om Kalevala=, finnarnes nationalepos och forskningarna rörande
  detsamma. Af Doc. _K. B. Wiklund_. 25 öre.
  
  72. =Om anfalls- och försvarsmedel inom djurriket=. Af Doc. _Einar
  Lönnberg_. Med 7 planscher. 50 öre.
  
  73. =Fredrika Bremer=. Med porträtt. Af Doc. _J. Mortensen_. 35 öre.
  
  74. =Polarforskningen= af _A. G. Nathorst_. Med en karta. 25 öre.
  
  Stockholm 1902. Kungl. Boktryckeriet.
  
  
  
  
  
  
  End of the Project Gutenberg EBook of Polarforskningen, by A. G. Nathorst