text: Produced by Jari Koivisto
  
  
  
  
  
  
  
  
  KOLARFLICKAN eller EN WANDRING I NORRLAND
  
  Novell
  
  
  AF
  
  G. H. M--n
  
  
  
  
  
  Stockholm,
  W. Lundequist & Co:s bokhandel,
  Myntgatan, N:o 1.
  1836.
  
  
  
  
  1.
  
  
  En vacker sommardag vandrade en munter yngling med bössan på axeln i
  en af Ångermanlands dalar. Han sjöng en lustig studentvisa och tycktes
  med förtjusning deltaga i den allmänna glädje, som rådde i hela den
  sköna naturen, som omgaf honom. En portör, hvarur örter framstucko,
  och en icke särdeles stor, packad skjutväska, bevisade att han var
  en vandrande Botanist, och tillika jägare. Om föröfrigt hans gröna
  vallmarsrock icke just kunde lofva stora skatter i sina fickor, tycktes
  hans rena ansigtsdrag och hans klara ögon förkunna, att det bodde rätt
  mycket godt och skönt under rocken. En stark helsa och ett friskt mod
  blomstrade på hans kinder, och hans spelande blickar och leende mun
  uttryckte en liflig och lekande inbillning, och han tycktes i allmänhet
  mera beundra och fägna sig öfver folkets sköna gestalter, isynnerhet
  de vackra flickornas, och deras rena och gästfria seder, än de liflösa
  blommorna.
  
  Thorsten, så hette ynglingen, var son af en Finsk Prest, och nästan ett
  hittebarn. Hans far hade under Finska kriget visat sig som en ifrig
  patriot, i det han med sina bönder tagit ett Ryskt ströfparti till
  fånga. Det är allmänt bekant, med hvilken omensklighet Ryska arméen
  framfor på flere ställen. Plundring, mord och brand, voro vanliga
  bedrifter, hvarmed barbarerne utmärkte sig. Thorstens far fick af en
  vän en varning, då Ryssarna efter slaget vid Orrawais åter framryckte i
  landet, som de förut måste lemna. Men emedan han icke ansåg sin trohet
  emot sin Konung och sitt Fädernesland för något brott, dröjde han qvar
  på sitt boställe, tillika med sin hustru och sina barn. En dag red en
  flock kossacker in på gården. Utan vidare omständigheter grepo de hvad
  de öfverkommo och förstörde, med det så vilda nidingssinne, hvarför
  de äro så fruktansvärdt kände i Finnland, allt hvad som de icke kunde
  begagna sig af. Med smärta och förbittring såg Pastorn sin mödosamt
  förvärfvade lilla förmögenhet sköflad och sin hustru och barn, hotade
  af brist och elände. I harmen ryckte han eldgaffeln ur handen på en
  af nidingarna, som höll på att slå sönder allt postlin i huset. Men
  i ögonblicket svängde den ursinnige kossacken sin kantschu och gaf
  honom några slag öfver den gråhåriga hjessan, jemte en så häftig stöt
  med knytnäfven för bröstet, att han föll baklänges och krossade sitt
  hufvud mot hörnet af spiseln. Den olyckliga Frun, som var vittne till
  detta, hade nog mod och sansning att med tvenne af sina barn kasta sig
  ut genom fenstret och gömma sig i diket i en rågåker. Der träffade hon
  en dräng, som hade den dristigheten att våga sig fram till gården och
  rädda de tre öfriga barnen. Nu blef den arma Enkan omgifven af sina
  gråtande barn, vittne till sitt hems fullkomliga förstöring, emedan
  Ryssarna stucko eld på hela gården, och derpå, skrålande och hurrande,
  drogo sina färde.
  
  Den trogne drängen skaffade kort derpå en häst hos en barmhertig
  bonde, hvilken räddat detta kreatur i skogen, undan krigshärarne,
  och förde sin olyckliga Fru till Brahestad, det hon hos en förmögen
  slägting ville söka sin tillflykt. Hon blef icke emottagen så, som hon
  önskat, och hade äfven den sorgen att inom ett par månader se fyra af
  sina barn bortryckta af Fältsjukan. Hon blef sjelf kort derpå lagd
  på sjuksängen af bekymmer och elände, hvaraf hon också dog, lemnande
  den arma Thorsten, sjuk och uthungrad, utan skydd och tillflykt. En
  flyktande Prestfamilj, som var i samma olyckliga belägenhet, upptog
  honom. Presten hade kännt hans far, och detta var nog för att förmå
  honom att upptaga sin väns barn, såsom det tredje af sina egna.
  Thorsten var då allenast fem år gammal, men minnet af de fasans
  uppträden, han öfverlefvat, var ganska lifligt för hans själ, och det
  var ett eget drag i hans karakter, att han, ehuru glad och liflig
  annars, gerna öfverlemnade sig åt sin barndoms dunkla och dystra
  minnen. Han kom ihog sin Mor, och i ensligheten var det hans käraste
  sysselsättning att återkalla hennes sköna drag och hennes kärlek i
  sitt minne. Men det blef honom ofta pinsamt att han ej fullkomligt
  kunde minnas hvad hon talt med honom på sin dödssäng, och det var en
  så mycket lifligare smärta för honom, som hans inbillning oupphörligt
  ville föreställa honom, att hon sagt för honom en hemlighet, vigtig
  för hela hans lefnads välfärd och lycka, men han kunde omöjligt utreda
  densamma, och det förekom honom derföre ofta som om han måste ådraga
  sig de förfärligaste lidanden, om han icke kunde finna upplösningen
  af sin lefnads gåta. Men merendels lyckades det snart för hans glada
  lynne att förjaga alla dessa inbillningens förfärliga och orediga
  föreställningar, och det var äfven en välgerning af himlen att han
  fått detta lyckliga lynne, som ensamt gjorde hans sednare ungdoms
  olyckor drägliga för honom. Hans fosterfar fick, efter lång väntan,
  ett Pastorat i Sverige. Han förlorade efter några år sin fru och
  gifte sig med en annan, som inom kort jagade den arma Thorsten ur
  huset och förstod att sätta sig i en sådan respekt hos sin man, att
  den gode gubben endast i hemlighet kunde gifva Thorsten det understöd
  han behöfde för att kunna fortsätta sina studier. Thorsten lärde
  emedlertid i fremmande hus att känna verlden, och att sjelf förvärfva
  mera fasthet och oberoende i karakter och tänkesätt. Han hade tagit
  en medice-philosofisk Candidatexamen i Upsala, då han företog sig en
  vandring till Lappland, för att, som han sade, låta nordens vindar på
  fjällen blåsa bokdammet af sig.
  
  Han stod vid stranden af Ångermanån och betraktade denna nejd, så
  utmärkt för den poetiskt vilda skönhet, som är den högre nordens
  karakter. Då blef han varse en Zigenartropp, som höll sin måltid i
  solskenet bredvid vägen. En gubbe, ett par karlar, en gosse, två gamla
  gummor, tre yngre qvinnor och några barn, med ett halft dussin hästar
  och en hop bylten, utgjorde en besynnerlig grupp. De trasiga karlarnas
  ansigten buro den mörka stämpeln af Zigenarnes lynne, och deras svarta
  trotsiga ögon, uttryckte något argt och lömskt, men deras växt var
  resligare än vanligt bland sådant folk. Endast en flicka hade ett
  ansikte, som verkeligen förtjente namn af skönt. Hennes drag voro helt
  och hållet olika de vanliga Tattarnes, och deras regelbundna former,
  ännu mera frappanta genom motsatsen af hennes följes, tycktes bevisa
  att hon säkert var något bortstulet barn.
  
  Thorsten betraktade en stund denna grupp. En besynnerlig känsla af
  nyfikenhet och medlidande med den vackra flickan, som så sällsamt
  befanns inblandad i en flock sådant pack, förmådde honom att nalkas.
  Muntert trädde han till dem, och tog fram sin bränvinsflaska, hvilken
  han lät gå ikring laget. Män och qvinnor söpo, men icke den vackra
  flickan. Till och med i barnungarna hälldes en klunk. Thorsten frågade
  hvart resan skulle gälla, och de svarade: till Norrige. Thorsten
  uppgjorde då i hast en saga; han sade sig vara Svarfvargesäll och hafva
  blifvit körd ifrån sin husbonde, så att han nu nödgades gå omkring
  och söka tjenst. Han ville också försöka om han ej kunde få några
  bättre vilkor i Norrige. Derpå frågade han efter deras lefnadssätt,
  hvilket gubben, som förde ordet medan de andra karlarne med sneda och
  misstrogna blickar betraktade honom, icke avmålade särdeles behagligt.
  Helt oförmodadt föreslog Thorsten då att göra sällskap med dem dit,
  emedan han icke kände vägen. Alla sågo bestörta på honom och tycktes
  icke veta hvad de skulle göra, men han visste så väl att rätta sig
  efter deras skojarton, att de slutligen biföllo. De började derpå att
  sins emellan språka Finska, då Thorsten genast deltog i samtalet och
  sade att han var deras Landsman. Detta tycktes verka på gubben, som en
  oförmodad glädjepost. Han visade Thorssten den största vänlighet, men
  de båda karlarna kunde icke aflägga sin misstrogna vresighet. Gummorna
  tycktes också med sina plirande ögon vilja uttrycka vänlighet, men den
  vackra flickan satte sig med ryggen vänd åt hela sällskapet och tycktes
  icke vilja märka hela afhandlingen. Thorsten lät emellertid flaskan
  flitigt gå ikring. Småningom försvann förlägenheten och han var nästan
  som kamrat med dem allesammans. Försigtigtvis beslöt han att akta sig
  för att visa de unga qvinnorna någon uppmärksamhet, innan han fått se
  karlarnas uppförande emot dem.
  
  Egentligen skulle Thorsten, då han litet fick tid att besinna sitt
  bastiga infall, ej varit missnöjd med ett afslag på sin begäran, men
  han tänkte sedan att det ej kunde skada om han härdade sitt lynne i
  sällskap med dessa vilda menniskor. Dessutom var han äfven nyfiken att
  se, huru mycket dessa Finska öfverlefvor, som så grymt fördrifvits
  af Svenskarne, sedan de blifvit narrade till de stora fjällskogarna,
  vanslägtats ifrån sin stam. Så ungefär funderade Thorsten, men det är
  likväl säkert, att om han icke fått se den välbildade flickan, skulle
  han aldrig fallit på den tankan att med denna ströfvande flock blifva
  nomad i Sverige.
  
  Sällskapet begynte redan att packa sina bylten och saker på hästarna,
  då en man med en skjutsgosse i en kärra, kom hastigt åkande utför
  backen. Han stannade och steg af för att komma till sällskapet.
  Då gubben fick se Länsmansknapparna i den resandes rock, gick han
  emot honom med hatten ödmjukt i handen, medan karlarna skyndade
  med påpackningen och qvinnfolken hoprafsade sina bylten samt bundo
  sina ungar på ryggen. Thorsten blef lika bestört som harmsen då han
  såg äfven den vackra flickan belasta sig med ett lefvande bihang.
  Emedlertid begynte Länsmannen med äkta länsmanstermer och svordomar
  fråga efter pass och förbanna pack och lösdrifvare. Gubben emottog
  allt hans ovett med ödmjukhet, men det förargade Thorsten att höra
  alla dessa nedriga namn, innan ännu mannen hade fått något svar eller
  undersökt hvad slags folk de voro. Den ena karlen gick litet uppåt
  backen, liksom för att se om någon kom efter, och den andra såg sig
  äfven orolig omkring, medan han då och då liksom af en händelse,
  sparkade en stör, som låg på marken, allt närmare den grälande
  Länsmannen. Hastigt fick Länsmannen öga på Thorsten, som hade ställt
  bössan ifrån sig bakom ett träd. Han tycktes länge liksom besinna sig,
  under det han aåg på honom. Till slut gick han fram och tog honom utan
  krus i kragen, samt ville släpa honom till sin kärra. Thorsten sökte
  rycka sig lös, men Länsman var en stark karl och släppte honom icke så
  lätt. En brottning begynte, i hvilken Thorsten skulle dukat under, så
  framt icke i detsamma den karlen, som stod öfverst på backen gifvit en
  vink och den andra gripit stören och med den gett Länsmannen ett slag
  midt för pannan, som sträckte honom till marken. Pojken, som körde
  Länsmannens kärra, gaf vid denna syn hästen en pisksläng och flydde i
  galopp derifrån.
  
  Thorsten stirrade bestört på den slagne Länsmannen, som likväl snart
  slog upp ögonen. Zigenarn lyfte stören för att gifva honom ett nytt
  slag; men Thorsten afböjde det. Länsmannen reste sig upp och Thorsten
  fattade sin bössa: "Herre", sade Thorsten: "Hade ni med höflighet frågat
  hvem jag var, skulle jag genast med tillbörlig respekt visat er mitt
  pass; men sådana sjelfmyndiga tyranner, som kronans vägnar vilja fara
  fram som öfversittare, så skylla sig sjelfva, om de stöta emot, under
  sin öfvermodiga framfart. Laga er skyndsamt er väg, och lär er att en
  annan gång vara höflig."
  
  Länsmannen mumlade några svordomar mellan tänderna, i det han stapplade
  utför vägen. Karlen, som stått på utkik på backen, kom i detsamma
  springande. "Här kommer folk!" ropade han. Genast fattade gubben sin
  järnbeskodda staf och begaf sig ifrån vägen inåt skogen. Hästarna
  leddes af karlarna och gossen. De två gummorna lyftades på hvar sin
  häst, de yngre qvinnorna följde derefter, och Thorsten, med bössan på
  armen, slutade troppen.
  
  De hade icke hunnit långt in emellan de mörka granarna, förrän de hörde
  ramlet på vägen af flera åkdon. Dessa tycktes stanna vid stranden af
  elfven.
  
  "Nu gäller det", sade gubben. "Ingen får bli efter. Följ noga med i
  raden och varen tysta!" Han påskyndade sin gång och, ordnad likt den
  indianska kedjan, som bildas på resor i Amerikas ödemarker, följde den
  lilla troppen allt djupare in i ödemarken. Gubben tycktes drifven af en
  slags inspiration. Han gick nästan rakt fram, och förstod att så rikta
  sin väg emellan tufver och trädstammar, att det var utan mycken möda
  som både hästar och folk kunde följa honom.
  
  Thorsten hade småningom börjat besinna sig. Han hade blifvit inblandad
  i en ledsam sak och i ett ganska obehagligt sällskap. Han hade bordt
  visa Länsmannen sitt pass och stanna qvar hos honom för att så blifva
  skild från Zigenarne. Men det var icke möjligt för honom att nu
  återvända, utan att ådraga sig än mera förargelser. Det var derföre
  bäst, tänkte han, att öfverlemna sig åt händelsen och följa med sina
  nya kamrater, åtminstone tills han kunde bli öfvertygad att det var
  något ondt med dem.
  
  Skogen blef allt mörkare och tätare. Tåget aflägsnade sig allt mer
  ifrån den bebodda och odlade elfstranden. Här och der syntes i skogen
  en nyodling, ett svedjefall, en kolbotten, men ingen mensklig boning.
  De flyende ilade oupphörligt framåt mellan kärr och bergshöjder, öfver
  små bäckar och förbi täta snår. Ett par gånger stannade gubben nedanför
  någon höjd, för att hvila en kort stund, då alltid en af karlarne
  ställde sig på utkik öfverst på höjden. Så led det till aftonen, då
  efter flera timmars ansträngning gubben ansåg det vara tid att hvila.
  "Vi få nu hålla till godo med att ligga tre, fyra nätter ute, för den
  stränga Herr Länsmannens skull", sade han. "Skulle vi söka natthärberge
  på vägen, så hade de snart reda på våra spår. För oss är det ingen
  nöd, men värre blir det med vår unga herre. Han är väl intet van att
  slita så mycket ondt. Men han får lof att stå ut med att följa oss ända
  hem, och sedan kunde du, Anders, med den ena hästen forsla honom öfver
  fjället till Rörås, så får han väl der hitta på någon råd att hjelpa
  sig sjelf vidare."
  
  Thorsten förklarade att det väl icke var hela verlden att tillbringa
  några sommarnätter under bar himmel: det hade han gjort förr. Derefter
  frågade han sina nya kamrater om deras namn.
  
  Gubben hette Ollikainen. Hans hustru och svägerska voro de båda
  gummorna. Karlarne voro hans söner och två af de yngre qvinnorna hans
  sonhustrur. Den tredje qvinnan var hans brorsdotter och var litet
  underlig, sade gubben sakta, för det hennes mor, som var kunnig i
  många konster hade lärt henne åtskilligt. Hon var sjutton år, men hade
  förstånd som en gammal menniska, och skulle läsa i höst, då det troddes
  att kyrkherrn tänkte komma på ett besök upp till fjällskogsboarna.
  Hennes namn var Bolla, egentligen sammandraget af Ingeborg. Hela
  slägten hade nödgats gifva sig till kolare under Furuborgs bruk,
  hvars innehafvare nyttjat den vanliga taktiken att under något hårdt
  år tvinga de halsstarriga finnarne till undergifvenhet. De hade nu i
  hemlighet gjort en färd nedåt landet, berättade gubben vidare, för att
  byta till sig något säd och förse sig med åtskilliga andra behof, utan
  att bruket skulle behöfva veta derom. Anders, den äldsta af sönerna,
  hade varit några år i sällskap med ett parti hästbytare, och förstod
  sig ännu så på hästhandel, att han förtjente rätt betydligt på hvarje
  resa. Den andra sonen, Per, hade öfvat upp sin konst att byta varor och
  handla på marknaderna i Fahlun, Rörås, Gefle och Norrlandsstäderna.
  Det var således icke i oerfarna och obildade skälmars sällskap, som
  Thorsten hade råkat. Hvad som förvånade honom isynnerhet, var gubbens
  värdiga utseende och de öfrigas vördnad för honom, så snart de kommit
  ifrån landsvägen. Den enda som tycktes icke mycket akta på gubben,
  var hans svägerska, Bollas mor. Hon satt och mumlade för sig sjelf på
  hästryggen, under det de öfrige enligt hans tillsägelse höllo sig tysta.
  
  Det var i en af sällsamt brutna klippor innesluten dal, vid en mila,
  hvilken året förut blifvit bränd, som, nattlägret utsågs.
  Karlarna aflastade hästarna, för att leda dem till vatten i en bäck
  strax bredvid. Qvinnorna gjorde upp eld på sjelfva kolbottnen. En
  kittel framtogs och Ollikainens hustru satte sig i spetsen för
  måltidsbestyret. De unga qvinnorna sågo om sina barn och utbredde några
  grofva filtar på marken.
  
  Thorsten klättrade upp på en af klipporna för att se sig omkring i den
  vilda, storartade naturen. Det ligger något besynnerligt hemskt men
  tillika skönt i anblicken af en stor skog, särdeles vid solnedgången.
  Der råder en enslighet, så högtidlig, der höres en susning, så
  majestätisk. Då nu Thorsten från höjden såg sig omkring, begränsades
  hans synkrets af den oöfverskådliga skogen, hvars mörkgröna toppar
  bröto sig emot aftonrodnans purpur. I den lilla dalen under hans
  fötter, som redan låg i djup skymning, upplågade kolfinnarnas eld, och
  dess fladdrande sken upplyste de grofva tallarnas stammar och de i
  armodets drägt höljda gestalterna, som syslade kring elden. Karlarna
  återkommo med sina hästar från bäcken och uppskrämde en gammal tjäder,
  som förmodligen också utsett sig ett nattqvarter i en tall i samma dal.
  Den oroade skogsbon kom inom håll för Thorsten, men blef hastigt af
  hans skott nedskickad till qvinnorna.
  
  Han skyndade nu sjelf ned, sedan händelsen gifvit honom tillfälle att
  också lemna ett bidrag till den gemensamma måltiden. Han kryddade
  den med uppoffring af återstoden ur sin bränvinsflaska, hvilken
  tycktes ytterligare öka den påbegynta förtroligheten mellan honom och
  sällskapet.
  
  Till det egna i kolfinnarnes seder hörde, att, innan de satte sig
  omkring kitteln, för att hvar och en af gumman emottaga sin andel,
  gossen högt uppläste några bordsböner. Hela måltiden föregick med
  skyndsamhet och under tystnad, och efter dess slut lästes åter böner.
  Qvinnorna lägrade sig derpå tillsammans i en grupp med barnen. Gubben
  anviste Thorsten en plats vid sin sida. De båda karlarne begåfvo
  sig till ingången af dalen med hästarna. Och det blef snart tyst
  rundtomkring.
  
  Thorsten kunde icke, oaktadt sin trötthet genast insomna. Han
  stirrade tankfull upp emot Julihimmeln, på hvilken några få stjernor
  framstrålade. Obeskrifligt upplyftande är alltid anblicken af de
  himmelska ljusen. Då man ser det höga himlafästet, känner man
  sig upphöjd öfver så mycket jordiskt, man tycker sig i skenet ef
  stjernornas strålar andas en renare luft, än den, som närer vårt
  hvardagslif. Man känner tanken upplyftad till Honom, om hvilken
  Job säger, att "Han allena utsträcker himmelen, -- Han förseglar
  stjernorna, -- Han gör Carlavagnen och Orion, Sjustjernorna och de
  stjernor söder ut."
  
  
  
  
  2.
  
  
  I tolf dagar fortsattes resan med samma ansträngning och i samma
  ordning. Thorsten anmärkte, att sällskapet blef allt mera förtroligt,
  ju djupare det inträngde i skogen. Ett par gånger följde de en
  landsväg ett kort stycke, men då med yttersta sorgfällighet för att
  icke upptäckas. Gubben gick ett långt stycke förut för att varna,
  om någon skulle möta, och den ena karlen dröjde så långt efter, att
  han skulle kunna gifva tecken i tid, om någon syntes åt det hållet.
  Om aftonen tolfte dagen hvilades nu vid en lada, som måste tillhört
  något skogshemman. Under det måltiden tillagades, språkade Thorsten
  med qvinnorna. De voro vänliga emot honom, men svarade mycket kort på
  hans anmärkningar och frågor. Den språksammaste af alla var pojken,
  Heikko (af Henrik). Thorsten hade vunnit hans vänskap derigenom att
  han ett par gånger låtit honont låna sin bössa och lärt honom att
  handtera den. Men hela familjens historia var mycket enkel, så att
  gossens berättelser endast bestodo i äfventyr vid fågelfångst och nu
  på denna deras resa, den första hvari han fått deltaga. Thorsten hade
  undvikit att på något sätt utmärka Bolla, ehuru hans blick ofta med
  uttryck af besynnerligt deltagande, nästan bekymmer, hvilade på henne.
  Hon förstod att obemärkt bereda honom en och annan liten beqvämlighet,
  hvilken genom resans besvärligheter erhöll ett dubbelt värde. Det föll
  sig merendels så, att hon var sist ibland qvinnorna och derföre honom
  närmast. Men hade han något aflägsnat sig vid ett nattläger eller
  eljest för att komma åt att skjuta ett djur, så bjöd hon honom en liten
  näfverskäppa med bär, som hon under tiden plockat, eller gaf hon honom
  en blomma, sedan hon märkt att han fästat uppmärksamhet vid örter. Han
  tackade henne då vänligt, men utan att de mycket samtalade.
  
  Följande morgonen gjorde sig sällskapet färdigt att ytterst bittida
  fortsätta färden. Hvar och en hade, enligt gubbens tillsägelse, försett
  sig med en lång stör. Men mörka moln uppstego på himlen. Regn och åska
  voro i annalkande, sade gubben. Men innan solen är högt på himmelen,
  hafva vi hunnit till våra egna skogar.
  
  Hästarne hade här haft godt bete och äfven sällskapet kände sig ifrigt
  att hinna hem. Gubben satte sig såsom förut i spetsen för tåget, och
  det fortsattes åter emot vester. I början måste man fara öfver en
  sträcka oländiga och ofruktbara höjder, hvilka slutligen upphörde vid
  ett stort, uttorkadt kärr, på hvars andra sida åter en tät skog reste
  sig. Just då sällskapet följde gubben ned till kärret, bröt regnet
  löst. En åskknall hördes och dundret rullade på ett eget förfärligt
  sätt öfver höjderna, som nyss blifvit lemnade. Alla sågo ditåt. En
  ensam gammal tall hade blifvit träffad af blixten och det begynte ryka
  och gnistra ibland dess mossiga grenar. Elden släcktes dock snart af
  regnet, och resan fortsattes. "Hm! Åskan kör lågt i dag!" mumlade
  gubben. "Och kärret blötnar snart upp. Komma vi icke fort öfver, så bli
  vi fastsittande."
  
  Thorsten kände sig förut ängslig och beklämd; men då han hörde gubbens
  ord, upplifvades han vid åtankan af en förestående fara. Karlarne
  och deras hustrur fattade hvardera en häst vid tygeln. Gummorna redo
  hvar sin. Bolla stannade litet efter och höll sig närmare Thorsten än
  vanligt. "Stig icke miste", sade hon: "trampa i mina spår. Den som
  råkar att klifva ned sig här, sjunker ohjelpligt, ty kärret är utan
  botten."
  
  Gubben hade emellertid god reda på vägen. Med en obegriplig säkerhet
  framskred han emellan tufvorna och lingonriset. Han hade sina märken,
  efter hvilka han rättade sig, ehuru ingen annan, åtminstone icke
  Thorsten, kunde upptäcka något sådant. Någon gång måste gubben stanna.
  Han kände då med sin staf omkring sig på tufvorna, betraktade skogen
  framför sig och såg sig betänksamt tillbaka. Men snart satte han sig
  då ånyo i rörelse. Tufvorna blefvo emellertid slippriga af regnet och
  emellan dem mjuknade jorden, så att slutligen marken gungade under
  fötterna. Hästarne skyggde för hvarje hväsande blixt och drogo sig
  tillsammans vid det skarpa åskdundret. Det fordrades den noggrannaste
  försigtighet att få dem att icke snafva och att hålla sig rätt der
  gubben gick förut.
  
  Thorsten var flere gånger nära att slinta, men Bolla, som stod vid
  nästa tufva och med uppmärksamhet följde hans rörelser, räckte genast
  ut sin stör till honom, så att han kunde fatta uti den och återvinna
  jemvigten. Han blef nu uppmärksam på den förundransvärda vighet och
  ledighet, hvarmed hon framskred. En så smidig vext, som hennes, hade
  han än aldrig sett; och oaktadt den ytterst torftiga drägten, var det
  i hela hennes gestalt ett behag, som icke behöfde rikedomens glans
  för att blifva märkbart. Hans blickar, fulla af tacksamhet för hennes
  biträde, blefvo dock sällan besvarade, emedan hela hennes uppmärksamhet
  var upptagen af omsorgen för deras säkerhet. Redan hade sällskapet,
  efter otroliga ansträngningar, hunnit öfver mer än hälften af kärret,
  då gubben ånyo gjorde halt. Sedan han länge skådat åt alla sidor
  kallade han båda karlarna fram till sig. Bolla och Thorsten måste hålla
  deras hästar. En tyst rådplägning hölls, hvaraf Thorsten icke kunde
  höra något, förrän gubben högt sade: "Kärret är alldeles uppblött. Vi
  måste vända om. Gud hjelp oss! Det ser mörkt ut att komma tillbaka och
  än mörkare att komma fram."
  
  "Nej, framåt måste vi!" ropade hastigt den ena gumman, Bollas mor. "Låt
  mig gå före! Kom ihåg källdraget der borta; det har brutit af vägen
  bakom oss. Det är möjligt att vi kunna komma fram, men tillbaka är
  omöjligt."
  
  Hastigt hoppade gumman af hästen och ledde honom till gubben, medan hon
  med sina små röda ögon plirade omkring i den gråa slöjan af hällregnet.
  Åter hölls en öfverläggning. "Stig af hästen och led honom, min gumma!"
  sade Ollikainen. "Vi måste framåt, säger Svägerskan. Ser hon rätt så
  ha vi en skogsudde icke så långt borta åt detta hållet!" Han begynte
  derefter åter att skrida framåt.
  
  "Kom icke för nära hvarann!" sade Anders. "Marken bär icke flere
  tillsammans. Akta att stiga på samma tufva som hästen!" Han tog vid
  dessa ord tygeln ur Thorstens hand och ledde sjelf sin häst. Nu hade
  regnet så upplöst kärrets dy omkring tufvorna, att dessa icke kändes
  fastare, än om de flutit lösa på en vattenyta. Hästarna voro utmattade
  och oroliga, så de hvarje ögonblick snafvade vid språnget från den ena
  tufvan till den andra. Det fordrades vana, styrka och kallblodighet att
  kunna styra och leda dem. Qvinnorna med sina barn bundna på ryggen,
  voro likväl outtröttliga. Den som minst orkade var Bollas mor, så att
  flickan till slut måste emottaga och leda hennes häst. Men gumman
  förmådde icke heller gå, så att Bolla lyftade henne på hästryggen,
  ehuru Anders sade att det var ganska farligt.
  
  Genom regnet visade sig till slut en skogsudde, som utsköt i kärret.
  Man nalkades den med yttersta försigtighet, emedan just der utanför
  tufvorna voro lösast. Gubben Ollikainen stod redan på de fasta rötterna
  af liten martall, då Bolla uppgaf ett rop. Hästen som hon ledde sjönk
  med framdelen i dyn mellan tvenne tufvor. Thorsten skyndade till
  och räckte sin hand åt gumman, som red. Denna hoppade skyndsamt af
  och skyndade till stranden. Anders ropade åt Bolla, att hon skulle
  hålla hästen stilla, tills de öfriga blifvit räddade. Men då djuret
  kände huru det småningom sjönk allt mera, begynte det anstränga alla
  sina krafter att arbeta sig upp igen; det sparkade dock genom sina
  förtviflade bemödanden endast desto mera sönder den skorpa af vexter
  och mossor, som utgjorde den bottenlösa dyns betäckning. Hastigt
  besinnade sig emellertid Thorsten: han skjöt sin stör under hästens
  bringa, så att den fick något fastare stöd att hvila på. Gubben
  Ollikainen kom i detsamma sjelf till stället. Han använde sin stör på
  samma sätt. Anders lyckades att rädda de öfriga hästarna, hvarefter han
  och hans bror hastigt fällde några smala trän, dem de släpade fram.
  Efter otroliga ansträngningar blef ändtligen hästen uppdragen på dessa
  och förd in i den tryggare skogen. Han skälfde emellertid af köld
  och matthet. Regnet fortfor oupphörligt och kändes dubbelt plågsamt
  under de drypande träden. Åskknallarna blefvo också allt häftigare och
  blixtarna fräste, så att det hördes huru åskan på flere ställen slog
  ned. Det brakade i de gamla tallarna och ett echo, tusendubbladt mellan
  träden, upprepade oupphörligt de fasaväckande ljuden. Hela dagen var
  förfluten under dessa mödor. Slutligen upphörde regnet, men ur träden
  dröp det ännu oupphörligt. Här fanns ingen fri plats nära, sade gubben,
  så att man måste uthärda. Hästarna förmådde icke gå vidare, så att man
  beslöt att hvila här öfver natten.
  
  Det blef icke lätt att göra upp eld, men det lyckades till slut under
  skygd af ett slags tak af granris, som karlarne uppsatte. Kitteln
  framtogs, men det var knappt om lifsmedel. Thorsten var genomvåt och
  hans bössa äfvenledes. Man måste derföre nöja sig med hvad som fanns.
  Bolla hade aflägsnat sig och kom tillbaka med ett betydligt förråd
  hjortron från kärret.
  
  Efter måltiden begynte ett allmänt arbete på nattlägret. En massa
  granris sammandrogs och det skjul, hvarunder elden blifvit uppgjord,
  utvidgades, så att hela sällskapet fick rum derunder. Äfven hästarna
  samlades omkring en eld, som karlarna antände. Det begynte blåsa, så
  att skogen snart blef torr igen och på denna obehagliga dag följde en
  skön natt.
  
  Thorsten slumrade stilla till midnatten, då han vaknade vid den dystra
  susningen i träden. Han satte sig upp på sin granrisbädd och kastade en
  blick på de sofvande rundtomkring. Den nordiska sommarnattens skymning
  hvilade öfver dem. Några stjernor framblickade på den klarnade himlen
  och kolen glimmade ännu efter elden, sedan aftonen. Men hastigt hörde
  Thorsten ett eget frustande och oroligt stampande från den sidan,
  der hästarna voro. Han reste sig upp helt och hållet. Då mötte honom
  en stark rök. Han ropade till och hela sällskapet spratt upp ur sin
  sömn. Karlarne skyndade med Thorsten till sina hästar. Der hade elden
  fattat uti en gran, som nu stod i full låga och höll på att antända
  sina grannar. Det var ett eget knastrande och brakande i barren då
  de fattades af lågan, svartnade och förtärdes. Det var liksom träden
  knotat öfver sitt öde. Hästarne blefvo genast förda till skjulet för
  att belastas. "Skogen är rå sedan regnet", sade gubben. "Vi komma godt
  igenom honom, innan han hinner kringränna oss."
  
  Emellertid uppbröt sällskapet med största skyndsamhet. Gubben satte sig
  åter i spetsen för tåget, Thorsten slutade det. Han såg sig ofta om på
  den alltmera kringgripande skogselden. Det var som om en egen electrisk
  hastighet legat i lågorna. Så snart de vidrörde de nedre grenarne af en
  tall, tändes dessa nästan ögonblickligt och en blixtlik, spiralformig
  flamma flög uppför stammen ända till toppen, som hastigt insveptes i
  rök, derefter svartnade och, då röken hastigt bortfläktades af vinden,
  naken och glödande sträckte sina alltmera förkolnande grenar åt alla
  sidor. Elden hoppade från träd till träd. Vinden tilltog och jagade
  den med otrolig snabbhet framåt. Röken blef allt tjockare omkring de
  flyende. Slutligen blandades röken med glödande barr, hvilka liksom
  utsåddes af blåsten. "Skynda!" ropade Ollikainen alltemellanåt. "Det
  blir värre än jag tänkte. Och öfver kärret kunna vi omöjligen gå
  tillbaka. Håll er tätt tillsammans, så att ingen förlorar spåret!"
  
  "Vi måste hinna till spången, det är vår enda tillflygt", sade Anders,
  "men den kan icke vara långt borta."
  
  "Elden är framför oss redan!" skrek gubben. "Drif på hästarna!"
  
  Med ansträngning af alla krafter ilade sällskapet efter gubben, som
  också sprang med hela en ynglings snabbhet. Ändtligen ropade han: "Här
  är spången!"
  
  Kärret, som på den ena sidan inneslöt den brinnande skogsparken,
  utgjorde på denna en sjö, så att der bildades liksom en ö. Öfver sjön
  var en spång lagd på det på en gång grundaste och smalaste stället.
  Spången bestod af några väldiga timmerstockar, hvilka icke voro
  sammanfogade med hvarannan, utan lågo just vid vattenytan emellan de
  klippor och stenar, som uppstucko ur sjön. På denna spång skulle nu
  hästar och menniskor räddas.
  
  "Led ut hästarna i vattnet", sade gubben, "det är långgrundt. Vi vilja
  derefter se till hvad som är att göra."
  
  Det skedde efter gubbens befallning. Hästarne blefvo ledda intill
  spången. Karlarne aftogo derefter deras packning och buro den öfver
  till andra landet. De måste likväl göra denna vandring flere gånger,
  under det elden allt mera utbredde sig i skogsparken. Slutligen,
  sedan alla saker blifvit räddade, leddes hästarna, dels vadande, dels
  simmande mellan klipporna, utmed spången i säkerhet.
  
  Thorsten hade ifrigt deltagit i arbetet. Han ledde den sista hästen
  och före honom gick Bolla. Då blef han hastigt uppmärksam på ett
  eget läte. Det var en björnhona med trenne ungar, som, uppskrämd och
  förjagad af skogselden, visade sig vid stranden för att också söka sin
  och de sinas räddning. Det är vid sådana förfärliga natur-uppträden,
  som en skogseld, liksom sjelfva villdjuren förlorade sin vildhet och
  sitt mod. De nalkas menniskorna med ångest, erkännande dem för högre
  väsenden och hos dem sökande sin tillflygt. Den uppskrämda björninnan,
  som förmodligen också varit van att förut begagna spången, skyndade sig
  nu till densamma utan att frukta menniskorna, som förut intagit den.
  Hennes ungar voro så späda, att hon bar en i munnen, såsom hundar pläga
  göra, samt dessutom en i hvardera ramen. Det var något rörande i hennes
  moders-kärlek men tillika fruktansvärdt i den skyndsamhet, hvarmed hon
  nalkades på den trånga och farliga stigen öfver vattnet. Thorstens
  bössa var på andra stranden, så att han var försvarslös.
  
  Hastigt fattade honom Bolla i armen. "Fort", ropade hon: "hoppa upp på
  hästen och rid ut ifrån spången. Björninnan är farlig att komma nära."
  
  "Än du då, flicka?" svarade Thorsten, i det han hastigt kastade armen
  om hennes lif och, innan hon hunnit göra motstånd, lyftade henne från
  bryggan på hästen. Han kastade i ögonblicket tygeln till henne, och
  hästen, liksom af instinct, skyndade bort ifrån bryggan.
  
  Thorsten vände sig emot björnhonan, som gående på bakfötterna,
  framilade på de ojemna stockarna. Hon var några få famnar ifrån honom,
  och han beslöt att hoppa i vattnet, för att simmande undkomma henne.
  Han hade knappt verkställt detta beslut förrän ett skott lossades.
  Det var Anders, som fattat Thorstens bössa. Men olyckligtvis var hon
  endast laddad med hagel, så att hela svärmen väl träffade björninnan i
  ansigtet, dödade den ungen hon bar i gapet och sargade henne sjelf, men
  utan att dödligt eller ens farligt såra henne. Så snart hon kände sig
  sårad, röt hon förfärligt, nedlade sina ungar på spången och kastade
  några gnistrande blickar omkring sig. Men det tycktes som hennes
  raseri hastigt upplöste sig i bedjande. Hon uppgaf ett genomträngande
  läte, så fullt af ångest, att Thorsten, som var henne närmast, kände
  sitt blod isas. Derefter begynte hon slicka den döda ungen, och
  lukta på honom. Thorsten simmade emellertid ut ifrån spången, så att
  björninnan åtminstone icke med ett språng kunde räcka honom. Då han
  märkte att Bolla på sin häst icke ville aflägsna sig ifrån honom, grep
  han tyglarna och drog hästen simmande efter sig, emot landet. Men
  Änders, som var för gammal björnmördare för att låta beveka sig af
  björnhonans jemmer, grep sin yxa och gaf sig ut på den smala stigen
  öfver vattnet. Hans bror följde honom. Björnhonan som nu började ana
  sina fienders obeveklighet, men icke kunde simmande föra mer än en
  unge i sender, tycktes först vilja försvara dem på stället. Hon reste
  sig, skakade sin pels med raseri och häftade sina gnistrande ögon på
  de båda motståndarne, som långsamt och försigtigt nalkades henne med
  upplyftade yxor. Mellanåt såg hon ängsligt utåt vattnet och luktade,
  doft brummande på sina små. Slutligen tog hon den ena ungen och kastade
  sig med honom i vattnet. Anders grep de andra båda ungarna och gaf dem
  åt sin bror. De voro ännu utan ögon och den lefvande af dem gnällde
  jemmerligt. Vid detta läte vände björnhonan om till spången. Hon ville
  just hoppa upp på den, då ett yxhugg klöf hennes hufvud. Den sista
  ungen föll ur hennes käftar och blef tillika med den gnällande mördad.
  Segrarne drogo derefter med förnöjelse sitt ypperliga byte till lands.
  
  Thorsten och Bolla hade emellertid också kommit till lands. Lyckligtvis
  hade den förre förut under arbetet afkastat sin väska på landet, så
  att han kunde förse sig med torra kläder. De båda bröderna afdrogo
  med snabbhet björnhuden, afhöggo de bästa styckena af köttet och gömde
  dem, jemte ungarna i en säck. Derefter skyndade man bort ifrån den allt
  vildare rasande skogselden, som gaf åt himmelen rundtomkring en egen
  mörkröd färg, hvilken också kastade ett underligt sken på alla öfriga
  föremål.
  
  "Hit torde väl komma folk ifrån Furuborg", sade gubben, "och då är det
  bäst att vi icke träffas här. Det skulle annars kosta oss mer än vi
  hafva lust att mista."
  
  Thorsten insåg att han åter blifvit medvetande af en ryslig händelse,
  en skogsbrand, hvilken väl troligtvis af de okunnige skulle
  tillskrifvas gårdagens åska, men hvartill i sjelfva verkat endast
  en oförlåtlig vårdslöshet var orsaken. Han förjagade emellertid all
  fruktan i förtid, betraktade några ögonblick det med morgonrodnaden
  blandade skenet af skogselden, laddade sin bössa och begaf sig åstad i
  den vanliga ordningen.
  
  Nu gick tåget öfver en ås, hvars ovägade branter utgjorde verkliga
  svårigheter att öfvervinna. Thorsten märkte att gubben alldeles vikit
  ifrån den gångstig, som ledde till den bekanta spången. Nu mera funnos
  här och der allt flere spår af bebyggda trakter. Träd voro fällda och
  timmerstockar tillyxade. Efter några timmars färd hvilades åter vid
  en ödstig bergshöjd. Men ingen eld fick uppgöras, ingen mat tillagas.
  Bolla hade likväl icke glömt att samla några bär åt Thorsten. Hennes
  sätt att bjuda honom dem, var högst enkel och okonstladt. Hon tycktes
  sjelf anse det för en pligt att se om honom liksom om ett barn, utan
  att han kunde finna något uttryck af högre ömhet eller innerligare
  känsla i hennes väsende. Ofta kände han sig högst uppretad deröfver,
  men han måste då inom sig erkänna, att han i sjelfva verket icke hade
  rätt att förebrå henne något det allra ringaste.
  
  Sedan man hvilat en stund, fortsattes resan ända till aftonen. Ju
  längre det led, desto mer skyndade de resande. De ville hinna hem till
  qvällen, sade Bolla. Ändteligen, kort före solens nedgång, hunno de en
  kulle, på hvilken syntes tre eller fyra byggnader, af ett till hälften
  Svenskt, till hälften Finskt byggnadssätt. På ena sidan om höjden
  befann sig en tjock skog, på den andra sträckte sig en mosse nästan så
  långt ögat kunde nå. I mossen syntes här och der liksom små holmar, på
  hvilka en grupp låga martallar sorgligt höjde sig öfver de enformiga
  tufvorna. Horizonten begränsades äfven här af skog. Icke långt ifrån
  gården och dess höjd började en bergås, som förlorade sig i skogen. På
  hvardera sidan om mossen höjde sig en blånande bergshöjd, hvars topp,
  beprydd med hvita fläckar, antydde att den uppstigit ofvanom snögränsen.
  
  Då sällskapet framkommit, skyndade männerna att insätta hästarna i
  stallet och ansa dem, medan qvinnorna införde alla saker. Thorsten
  stannade på höjden några minuter, för att betrakta utsigten innan han
  inträdde. Bolla kom då till honom och bad honom stiga in i en stuga,
  som han ensam skulle bebo. Hon lofvade sedan säga honom till, när
  badet vore färdigt, ty mor hade genast eldat badstugan. Med förvåning
  fann sig Thorsten i en visserligen liten men snygg kammare, på hvars
  fensterrutor den glindrade aftonsolens sista strålar föllo. Han
  betraktade med förundran den ordning och enkla smak som rådde der inne.
  Der fanns en spegel och åtskilliga andra husgeråd icke utan värde.
  Sängen var försedd med snöhvitt linne och så prydlig och inbjudande för
  en, som nu flere nätter å rad legat oafklädd, att begäret att der hvila
  nästan besegrade Thorstens hunger.
  
  Snart kom emellertid Bolla att inbjuda honom till det Finska badet,
  hvars imma har en egen kraft att upplefva och stärka efter mödor och
  besvärligheter. Efter denna förfriskning samlade sig samtliga männerna
  i pörtet. Thorsten bemärkte att de nu aflagt sina förra trasor, och att
  de voro ytterst snyggt och väl ehuru enkelt klädda. Det dröjde en stund
  innan äfven qvinnorna och barnen infunno sig: de kommo också i ganska
  prydliga och rika drägter.
  
  Så snart alla voro församlade, tände Bolla en pärta, (en furusticka,
  som tjenar till ljus). Med den nalkades hon gubben, som emellertid satt
  sig vid bordet och nedtagit en stor bok. Då hon lyste honom, började
  han läsa i den. Det var Finska bibeln. Alla lyssnade med innerlig
  andakt på hans föreläsning. Sedan han läst ett par kapitel, höll han
  bön, hvarunder han i synnerhet tackade Gud för hans beskärm under resan
  och för sin och de sinas lyckliga hemkomst. Det låg något så högtidligt
  men tillika så innerligt fromt och enkelt i den gamles bön och andakt,
  att Thorsten kände sina ögon fuktas och en känsla af helig vördnad
  genomträngde honom. Hans hjerta deltog innerligt i den gemensamma
  andakten.
  
  Efter denna lilla gudstjenst framsattes en måltid hvilken ingalunda
  behöft den krydda af hunger, som nu gjorde den så ypperlig, för att
  kunna behaga den finaste kännare af dessa okonstlade rätter, af hvilka
  nästan hvarje landsort äger någon utmärkt. Alla tycktes vara glada, och
  i Thorstens af naturen glädtiga själ uppgick en hel vår af förtjusning
  och obestämda förhoppningar. Han tänkte endast på det romantiska
  behaget att nu befinna sig bland fjellskogens gästfria innevånare, midt
  ibland taflorna af den gigantiska fjellnaturen. Han beslöt att helt och
  hållet öfverlemna sig åt de hänförande intrycken af dessas skönhet och
  storhet.
  
  Det var ungefär midnatt, då han kastade sig på den sköna bädden och
  inslumrade i de ljufvaste drömmar.
  
  
  3.
  
  Det var med en egen känsla, som Thorsten vaknade följande morgon. Ett
  klart solsken strålade genom det lilla fenstret på ett snöhvitt golf.
  Allt i hans boning var utmärkt af den noggrannaste snygghet. Der rådde
  en viss treflighet, som också meddelade sig åt ynglingens lynne. Han
  framtog ur väskan sina skrifdon för att anteckna och förvara de minnen
  han redan hade af sin besynnerliga färd. Ju mera romantiskt allt,
  som han sett, gestaltade sig för hans föreställning, desto gladare
  kände han sig, och desto mera försvunno de mindre behagliga utsigter,
  som han i sjelfva verket måste finna i sitt nya, genom delaktighet i
  en våldsamhet emot en kronans embetsmän föranledda förhållande till
  den Finska kolarfamiljen. Han tänkte icke mer på faran att blifva
  efterspanad och gripen, då han här tyckte sig böra kunna lefva i
  trygghet för hela verlden. Men hans fantasi fästade sig med välbehag
  vid den unga kolarflickans bild, som för honom föreföll så skön, som en
  sällsynt ros på ett snöfält. Han förstod icke huru en gestalt så ädel,
  som den unga Ingeborgs, kunde finnas här i ödemarken, men en känsla
  af tillfredsställelse att hafva funnit henne uppfyllde hans inre. Han
  beundrade det patriarkaliska i kolarnes seder, så snart de kommit undan
  från landsvägen, der de voro liksom förvildade.
  
  Då det led på morgonen, gick han ut. Han betraktade den vidsträckta
  mossen, som utbredde sig nedanför gårdshöjden. Lik en grön sjö
  af björnmossa utbredde sig den sanka trakten emellan de tvenne
  fjellmassorna, som på betydligt afstånd höjde sig på hvar sin sida.
  De afrundade klarblå fjellpyramiderna tycktes, såsom i fjelltrakter
  är vanligt, icke många mil aflägsna, ehuru dock ögat i ett sådant
  omdöme bedrog sig. Det var mer än en dagsresa till hvardera fjellet.
  Sedan Thorsten en stund njutit af den sköna ehuru kanske icke nog
  omvexlande utsigten, begaf han sig till pörtet, der han träffade
  gubben Ollikainen ensam. Det var snyggt äfven i pörtet. I öfre delen
  af denna byggnad, under taket, voro slädar och vinterredskap uppsatta.
  Spisen, byggd af gråsten, intog ett stort utrymme, och det syntes att
  den ej mycket ansågs bestämd att utsläppa röken, emedan taket och öfre
  delen af väggarna voro alldeles mörka af rök, medan den nedre delen
  af stuguväggen var renskurad och hvit. Äfven här rådde en utmärkt
  snygghet, så att Thorsten icke kunde begripa huru sammaa folk, som
  syntes så eländigt på sin resa vid Ångermanån, nu kunde röja så mycket
  välmåga och smak.
  
  Gubben helsade honom vänligt, i det han från det snöhvita hufvudet
  aftog sin röda yllemössa. "God morgon, Herr Thorsten!" sade han, ty
  detta sitt förnamn hade ynglingen tillkännagifvit. "Huru har han sofvit
  i natt, i vår gamla stuga? Våra prester bruka ligga der öfver natten,
  när de ibland resa uppåt kapellet."
  
  "Tack, fader Ollikainen!" svarade Thorsten: "Väntar ni någon af
  presterna hit upp snart? Jag tyckte det var frågan om att Bolla skulle
  läsa i år."
  
  Gubben såg med en småleende uppsyn på Thorsten. "Ja", sade han, "så är
  det väl tilltänkt. Men säg mig uppriktigt, Herr Thorsten, tänker han
  läsa till prest. Jag har tyckt mig märka, att han är så allvarsam och
  gudfruktig. Och dertill med förstår han sig just på oss, allgemene man.
  Svarfvargesäll är han alldeles intet. Jag har sett mycket folk i min
  dar, särdeles medan jag var ung, men icke har jag känt många, som äro
  så karlavulna för sina år, som han är, Herr Thorsten."
  
  "Ni har väl varit vidt omkring i edra dagar, ni, fader Ollikainen?"
  
  "Åh ja men!" sade gubben: "Min värsta resa var ändå när jag helsade på
  slägten i Finland. Min hustru var med mig, och Svägerskan följde oss
  öfver hit med sitt barn. Det var just nyss efter kriget. Gud bevara
  Svenskarna för sådana gäster, som då huserade i det arma Finland."
  
  "Ja väl!" svarade Thorsten och suckade vid erinringen af sina
  barndomsöden.
  
  "Men det är icke roligt för honom, Herr Thorsten, att höra sådana
  bedröfliga saker. Säg uppriktigt, har han brådtom till Norige, så får
  väl Bolla skjutsa honom till fjellvägen. Eljest kunde han dröja här
  några dagar och hålla tillgodo sådant vi ha; så kanske Anders kan få
  tid att följa honom."
  
  "Tack, fader Ollikainen! Jag skall säga er rent ut och uppriktigt, att
  någon Svarfvargesäll är jag väl icke, men en färd till Norige har jag
  intet emot. Likväl blir jag här tills det faller sig lägligt, efter jag
  hör att fader Ollikainen icke ser mig ogerna."
  
  Gubben räckte honom handen med ett uttryck af synbar förnöjelse och
  förde honom derpå till det enkla frukostbordet. Thorsten frågade efter
  det öfriga sällskapet, och fick den underrättelsen, att de hvar och en
  voro vid sin sysla.
  
  Gubben och Thorsten voro som bäst sysselsatta med sin måltid, då dörren
  öppnades och en liten skinnbeklädd gestalt inträdde, bugade sig flera
  gånger obeskrifligt ödmjukt samt begaf sig i krypande ställning till
  spisen, der han satte sig i askan. Ett par små, röda ögon framplirade
  med ett eget lömskt uttryck ur det kantiga ansigtet. Det låg något
  afskyvärdt i hela denna varelses uppförande och anblick, så att
  Thorsten erfor samma känsla, som vid betraktandet af ett ohyggligt djur.
  
  "God dag, Sjaggo!" sade gubben Ollikainen med en trumpen röst och
  skarpa blickar. "Huru mår du? Hvad nytt vet du att berätta? Äro
  gulfotarna nedstigna från fjellen? Har man spår på någon honingstasse,
  kanske med ungar till?"
  
  "Nå, hå! Fader Ollikainen!" inföll den fremmande under besynnerliga
  vridningar på läppar och ögon. "Här kommer väl en värre svartpels, än
  honingstassen. Presten kommer upp till kapellet och har en läsemästare
  med sig, som förstår vårt språk. Då får du sätta fram både renstek och
  ost, fader Ollikainen. Du får mycket främmande, som äter och dricker."
  
  "Det är godt, Sjaggo! Jag har länge väntat vår Pastor."
  
  "Hör, Fader Ollikainen", återtog den förre: "kanske det är läsemästaren
  du bar hos dig redan?"
  
  Han betraktade Thorsten med den största uppmärksamhet. "Eller har du
  varit neråt landet, fader Ollikainen? Jag har på hela månaden icke hört
  Bollas vallhorn i skogen! Och har du fört med dig den förnäma herrn hit
  upp? Fångar han flugor? Eller kommer han för att läsa gräs? Du skall
  veta, fader Ollikainen, att Länsman kommer visst hitåt att söka rätt på
  en kyrktjuf, som de säga har slagit en fogde der öster ut. Det lystes
  efter honom i Söndags, kära far! Och ett helt sällskap var det till på
  köpet med honom."
  
  Thorsten kände sitt blod stelna vid denna afskyvärda berättelse. Han
  fäste en besynnerlig blick på gubben och var nära att utbryta i ett
  harmfullt yttrande. Men gubben afbröt honom i det han steg upp och gick
  till dörren: "Är du ensam, Sjaggo?" frågade han.
  
  "Sjaggos hustru är med", svarade främlingen och makade sig hastigt, med
  åtbörder af fruktan och undergifvenhet, i sjelfva spisvrån. "Vi bege
  oss till Norige, der skall vara en stor hästsjuka. Vi kunna kanske der
  förtjena något."
  
  "Hör på, Sjaggo", återtog gubben: "hvad var det du mente med din
  berättelse om länsman och fogden? Säg ut, karl! Är det någon fara för
  våra köpstadsfolk? Hafva Tullherrarna borta vid Skansen märkt någon
  oråd?"
  
  "Hvad vet dumma Sjaggo, fader Ollikainen?" stammade den fula varelsen
  och antog den dummaste uppsyn i verlden, medan han med händerna ref
  omkring i askan.
  
  Gubben tog sin jernbeskodda staf i handen och gick närmare intill den
  darrande. "Sjung du ut, Sjaggo, det är mitt råd. Släpp du fram hvad du
  har på hjertat, och det snart."
  
  "Jo, jo, Fader Ollikainen! Här är ugglor i mossen. En efterlysning
  hörde vi, det är visst; och Tullherrarna röra på sig. De säga att
  presten har en läsemästare med sig; men Sjaggo tror, att det är en af
  Tullherrarna. En läsemästare har icke så runda kinder och så fyllig
  mage, det har Sjaggo ofta märkt. Men du kunde väl ge Sjaggo en sup,
  fader Ollikainen."
  
  I detta ögonblick öppnades åter dörren och ett nytt vidrigt ansigte
  tittade in. Sjaggo gaf ett tecken och nu inträdde en gestalt, honom lik
  i drägt och uppsyn. "Fader Ollikainen!" sade den nykomna: "Gif oss en
  sup, om du har. Jag vet nog att du har fört med dig bränvin från din
  resa nedåt landet. Det är icke värdt att du söker dölja det för oss.
  Och den främmande herrn, som du haft med dig, han har nu också något
  att ge åt oss, fattiga lappfolk."
  
  Thorsten kände sig uppfylld med afsky för dessa jemmerliga varelser,
  som alltså här representerade en folkstam, vid hvars lefnadssätt och
  utseende han var van att fästa ganska romantiska föreställningar. Men
  gubben Ollikainen, som bättre kände sina gäster, sade helt kort och
  tvärt: "Jag har intet bränvin åt er. Vill ni bli här och hvila er,
  så får ni gå till stallet. Der fins hö, och dit vill jag bära en bit
  mat åt er. Men föröfrigt råder jag er till att hålla er mun, så att
  här intet spörjas andra saker, än jag är nöjd med att veta att de äro
  kända."
  
  "Kära fader Ollikainen!" skrek den sistkomna: "Nog vet du att jag kan
  tiga; men visst har du ändå en tår bränvin qvar. Se efter i flaskan.
  Jag är så rysligt törstig att du det icke kan tro, och jag dör om jag
  icke får en sup. Hör du, granna herre, som har blifvit efterlyst med
  kyrksilfret, visst har du något godt att ge en stackars lappska? Jag
  skall tiga, det är förvisst, men det säger jag, jag måste ha en tår på
  tanden."
  
  Thorsten rusade häftigt upp. "Här hänger besynnerligt tillsammans med
  något, hvad det kan vara", sade han. "Säg ut, fader Ollikainen! Hvad
  menar ni? Hvad är det för kyrksilfver och efterlysningar de der odjuren
  skräna om? Vet ni om något sådant?"
  
  "Herr Thorsten!" yttrade gubben, i det han med genomträngande blickar
  betraktade ynglingen. "Jag har sett att ni har ett ärligt ansigte,
  derföre tror jag på er. Har ni märkt något ondt med mig och de mina, så
  säg ut. Annars, tro ni oss om det bäst, såsom vi tro er! Något är här å
  färde, och det vill jag taga reda uppå. Var ni emellertid trygg. Gamle
  Ollikainen känner väl till trakten, och ingen hund spårar honom, der
  han vill ha vägen igen efter sig. Och dermed väl nu, Herr Thorsten!"
  
  Han vände sig derpå till Lappmannen i spisen: "Upp med dig, Sjaggo! För
  ut din hustru! Jag tycker illa om hennes skrik; det låter som en räf i
  en skogsbacke, när han väntar ondt väder. Gå ut till stallet med henne.
  Anders kommer väl snart hem, och det vore mindre väl om han såg er
  härinne."
  
  "Åh! Anders är icke farlig!" skrek lappqvinnan: "Jag hörde både hans
  och Bollas röst, när de körde kreaturen bortåt Furuborgsmon. De komma
  nog intet hem före qvällen. Men tag fram flaskan, fader Ollikainen. Min
  hals är så torr, som ett utbrändt kol."
  
  "Sjaggo!" sade Ollikainen med en förfärlig blick på lappmannen. "Jag
  har en gång sagt: för ut din hustru! Tvinga mig icke att säga om det en
  gång till."
  
  Det låg uti den gamles röst och åtbörd något, som kräfde oemotståndlig
  lydnad, så att Sjaggo sprang opp, bugade sig ödmjukt flere gånger
  och derefter utan omsvep fattade qvinnan i pelskragen. Hon fortfor
  emellertid att tigga bränvin med hög, skrällande stämma, tills hennes
  man fört henne ut på gården. Just i det dörren stängdes efter dem,
  gjorde hon en åtbörd af raseri och lömsk ilska, som kom Thorsten att
  ovilkorligt rysa. Men gubben Ollikainen satte sig ned, så snart han
  blifvit ensam med honom, och såg ganska eftertänksam ut.
  
  "Herr Thorsten", tog han slutligen till orden: "här är någon fara å
  färde, det kan jag säga honom att jag ganska väl märker. Jag skulle
  nästan tro att den barske Länsmannen, som af Anders fick smällen för
  stjernan, lyst efter oss med några tillägg, som just icke låta på bästa
  sätt. Att ingen af oss är en kyrktjuf, det tror jag vi taga hvarandra
  genast fria för, ehuru vi icke känt hvarandra så många dagar. Det
  säkra är, att Herr Thorsten gör bäst att icke visa sig här så länge.
  Öfverlägg sjelf, om han vill blifva förd till Norige och derifrån vända
  om igen hem till sitt, eller om han vill låta föra sig med fångskjuts
  till ransakning uppåt Norrland. Tänk på den saken några dagar, och säg
  sedan huru han vill att det skall blifva. Den fördömda Sockenlappen
  skall jag väl på något sätt få att tiga. Här är för öfrigt ingenting
  att befara. Jag skall dessutom laga att Herr Thorsten får följa med
  några gossar af rätta sorten till Norige, som äro vana vid vägarna
  och just icke gerna lägga sig ombord med höga öfverheten. Visst har
  jag ibland tyckt att bussarna kunde låta vara sina krokvägar; men jag
  skall säga just som saken är, när man är ute på färdvägar, räknar man
  intet så noga. Man kan ju icke föra Guds ord med sig, utan måste lemna
  böckerna hemma. Derföre är det verkeligen skada på sådana raska karlar,
  som ständigt måste ligga ute hemifrån på förvärf. Mina båda gossar voro
  i några år med, och det var icke utan att de hade glömt både ett och
  annat, både af Cathechesen och sedolagen, när de kommo hem. Men så arta
  de sig nu ändå, Gud vare lof, rätt godt."
  
  Thorsten betänkte sig länge. Slutligen fann han, att det var för honom
  det klokaste att icke göra något bekant om sina äfventyr i Norrland.
  Han hade i sjelfva verket intet ondt gjort, han hade icke det ringaste
  att förebrå sig, men han insåg att han skulle inveckla sig i vidlyftiga
  ledsamheter, om han ville genom laglig undersökning låta bevisa sin
  oskuld. Den som väl vid en sådan undersökning icke gerna kunde undgå
  straff, var Anders för det slag han tilldelat Länsmannen. Att här låta
  gripa sig och låta sig föras till länets höfdingssäte, skulle varit
  att uppdaga kolarfolkets färd och kanske helt och hållet förstöra deras
  väl. Thorsten uppgjorde derföre den planen att begifva sig öfver till
  Norige och derifrån på något fartyg till Södra Sverige, der hans pass
  och documenter skulle freda honom, emedan ingen der kunde ana om att
  han varit i Norrland.
  
  Gubben gick emellertid ut för att ställa till rätta saken med de
  närgångna lapparna. Thorsten begaf sig ånyo in i gäststugan, för att
  arbeta på sina anteckningar. Han hörde stundom lappqvinnans skränande
  röst, men hans afsky hindrade honom att gå ut och höra efter hvad det
  blef af henne.
  
  Då det var midt på dagen, tog han sin bössa och beslöt göra en liten
  utvandring till det ena berget vid kärrets norra ända. Han vandrade
  emellan de höga, rakstammiga timmerfurarna åt det håll, der han tyckte
  sig böra finna berget; men snart kom han till en plan, som förmodligen
  fordom blifvit afsvedjad, men nu prunkade i den mångfärgade prakten
  af en stark vegetation. De vanliga gullgula och röda blommor, som
  pryda ängarna i Norden, voro här församlade i utomordentlig mängd.
  Hela planen sluttade mot en dal, genom hvilken en bäck slingrade sig.
  Thorsten begaf sig ned till den gräsbevexta stranden och öfverlemnade
  sig åt dessa ljufva drömmar, som en stilla åskådning af naturen väcker.
  Det ligger något så eget, något lefvande, något för menniskosjälen
  fattligt och till den talande uti hvarje föremål. En mossbeklädd tall,
  som, utan att akta huru hans grenar slingra sig om hvarandra och torka
  och falla af, lyftat sin evigt gröna topp emot molnen, tycktes med
  stolthet visa sin gestalt för en snöhvitstammig, skälfvande björk,
  hvars lätta qvistar och ljusgröna löf, behagligt lekte i vinden. Det
  var en bild af mannen och qvinnan. Emellan dem sorlade bäcken och
  hvarje flyende våg tycktes vilja bortföra de afspeglade bilderna af
  trädens rörelser på stranden.
  
  Thorsten hade icke länge setat der, förrän han hörde, som det tycktes
  ur ett fjerran, långt bort om skog och fjell, några toner som ordnade
  sig till en melodi och genomträngde honom med känslor af ett djupt
  vemod.
  
      "Som man ett vallhorn hör
      Fjerran i skog,
      Genljudslikt minnet dör,
      Aldrig hördt nog!"  (Atterbom.)
  
  I hans inre vaknade de bleka barndomsminnen. Han tänkte på sin moders
  dödssäng och den hemlighet, som hon der anförtrott honom, men hvaröfver
  glömskan kastat sin slöja. Det var under ett djupt bemödande att
  återkalla hvarje omständighet af den förflutna afskedsstunden från
  det stannade modershjertat, som en oförklarlig ångest begynte fatta
  honom. "Genljudslikt minnet dör!" suckade han smärtfullt och betäckte
  sitt ansigte, liksom för att icke störas af något yttre föremål under
  sin ansträngning att utreda sina erinringar. Tonerna, som han hörde
  ur skogen, blefvo klarare och den ljuft klagande melodien, en af dessa
  hemlighetsfulla folkmelodier, blef allt mera genomträngande. Men
  hastigt afbröts den på en gång. Det var som om det kännande hjerta, som
  framlockade tonerna, på en gång stannat, som det bröst, som utandades
  dem, i ett ögonblick brustit. En lång tystnad, en qvalfull, en fredlös,
  följde. Thorsten lyssnade efter de dödade tonerna med samma känsla, som
  hans själs öga sökte de slocknade minnena.
  
  I detsamma stod den vackra kolarflickan framför honom. Hon hade länge
  betraktat honom, hon hade märkt hans tårar, innan han blef henne varse.
  Men en egen behagfull skygghet, en naturlig grannlagenhet, räckte hon
  honom sin näfverskäppa med åkerbär, och drog sig derefter tillbaka.
  
  "Kom hit, Bolla", sade han, "kom och sätt dig här hos mig. Jag vill
  fråga dig om några saker."
  
  Flickan satte sig på en tufva midt emot honom och ur hennes ögon föll
  en besynnerlig blick på honom. Han betraktade henne några ögonblick med
  en viss förlägenhet. Han kände för den unga tystlåtna kolarflickan en
  blyghet, såsom hade han sett framfor sig ett högre väsende. Slutligen
  sträckte han ut sin hand och fattade hennes.
  
  "Du är tidigt ute om morgnarna, du, Bolla", begynte han: "Jag har icke
  sett dig förr i dag."
  
  Flickan såg på honom, med en öppen blick af någon förundran: "Vi
  måste se efter våra sysslor, Herr Thorsten, hvar och en af oss här i
  fjellskogen har mycket att göra. Vi ha varit länge borta på vår resa
  nedåt landet."
  
  "Och derföre gick du så tidigt ut?" återtog han. "Kunde du icke för i
  dag blifvit hemma, åtminstone för min skull? Eller kanske du icke det
  ringaste bryr dig om mig? Du tänker väl endast på dina getter och kor?"
  
  Ett ögonblick slog Bolla ned sina ögon och en flägt af en flygtig
  rodnad sväfvade öfver hennes hals och panna. "Min mor har sagt mig att
  man alltid och framför allt bör sköta sina sysslor", svarade hon.
  
  "Men säg mig uppriktigt, Bolla", frågade han åter: "finner du icke
  dina sysslor mången gång både svåra och, -- hur skall jag säga det?
  -- alltför dåliga för dig? Jag menar, tycker du icke ofta att du
  borde göra något bättre än valla dina getter och bära hem mjölk från
  skogsbetesmarkerna? Känner du icke, som du skulle blygas för så ringa
  göromål?"
  
  Bolla teg en stund. "Hvarföre skulle mina sysslor vara ringa och dåliga
  för mig? När jag sköter dem med gladt sinne och friskt mod, så vet jag
  icke hvarföre jag skulle blygas för dem."
  
  "Men finner du din hjertans fägnad i dina sysslor?" inföll han ånyo.
  "Tycker du icke någon gång, att du kunde göra något bättre än vara
  piga? Ville du icke gerna vara förnäm?"
  
  "Så har aldrig någon frågat mig, Herr Thorsten", svarade hon. "Hvarföre
  skulle _han_ just göra det? Skulle jag vilja bli förnäm? Intet blefve
  mor och slägten gladare för det? Jo, men jag tänker likväl, det vore
  allt väl, ty då blefve jag väl rik så att vi slapp kola åt bruket
  och kunde betala våra utskylder. Men Frun på Furuborg är mycket rik,
  hon, och ändå säga de att hon skall vara olycklig, så att hon gråter
  blod hvar söndagsförmiddag. Hon törs aldrig i Guds hus, oftare än om
  julottan. Jag ville icke vara som hon."
  
  "Är det då för din mors skull och för slägtens skull som du gör dina
  sysslor med förnöjelse?"
  
  "Ja visst. Jag begriper omöjligen hvarföre jag icke skulle göra mina
  sysslor med förnöjelse? Jag är redan så stark, att jag kan göra dem.
  Jag har gjort nytta i huset i fyra år."
  
  "Och för den lumpna nyttans skull lefver du? Känner du då ingen högre
  bestämmelse?"
  
  "Herr Thorsten", sade flickan och såg på honom med en allvarsam uppsyn:
  "Jag har läst något i Guds ord. Fast jag ännu icke gått till Skrift,
  har jag af min mor lärt min christendom."
  
  "Det är godt. Då vet du väl att du har en själ, som lefver för ett
  högre lif, att du har ett hjerta, som bör känna det som är heligt, att
  du bör veta sanningen och tro på evigheten? Säg mig, känner du, som
  är ett naturens barn, hvad dygden är? Hvilken är en qvinnas förnämsta
  dygd?"
  
  "Det vet jag, Herr Thorsten, ty det har Prosten en gång utredt i en
  predikan: en qvinnas förnämsta dygd är ödmjukheten. Jag ber också Gud,
  att jag måtte blifva rätt ödmjuk till sinnes."
  
  "Ödmjuk, ja! ödmjuk! Det måtte då väl icke vara så svårt att bli for en
  fattig flicka af ditt stånd. Det vore snarare ett underverk om du vore
  stolt."
  
  
  "Jag vet att inför vår Herre gäller icke rikedom och fattigdom",
  sade flickan: "Hvarföre skulle jag icke kunna blifva ett Guds barn i
  himmelen, fast jag är fattig här i verlden?"
  
  "Ack, du oskyldiga varelse!" utropade Thorsten: "om någon är ett Guds
  barn, så är det du."
  
  "Min far har likväl sagt, att vi hafva intet att berömma oss af inför
  Gud", återtog hon. "Men nog vet Herr Thorsten bättre än jag, hvad vi
  stackare menniskor böra göra för vårt eviga bästa."
  
  "Hör min flicka!" frågade Thorsten, i det han betraktade henne med
  förvånade ögonkast: "Är du af det folket, som kallas Läsare? Åtminstone
  tyckes du vara hemma i din bibel. Du har hemtat din vishet derifrån,
  eller huru? Men det skulle vara märkeligt att veta, om du har sinne för
  naturens skönheter. Säg mig, Bolla, har du sett många vackra ställen
  här i trakten? Eller för mig till det ställe, der du helst ville vara."
  
  Bolla såg ett ögonblick förvirrad ut. Slutligen sade hon: "Jag
  förstår visst icke Herr Thorsten rätt; men om han menar att jag skall
  visa honom, hvar jag helst ville vara, så är det hemma hos min mor.
  Eljest sitter jag gerna derborta på berget, der jag kan se öfver
  skogstopparna, och när det är klart se en skymt af vår gård här, och
  röken som stiger upp härifrån. När jag ser röken, så stiga upp och det
  är ren och ljus himmel, tänker jag alltid på Abels offer. Men nu äro
  alla offer redan afskaffade i det nya Testamentets tid. Nu offrar man
  endast sitt hjerta åt Gud."
  
  "Tänker du så, då du ser ditt hem här", sade Thorsten: "hvad tänker du
  då, när du ser det eviga hemmet deruppe, det blå himlahvalfvet?"
  
  "Jag tänker på det, att Han, som bor deruppe, i det himmelska hemmet,
  också är min Fader."
  
  "Hvar är då din fader? Hvad har du hört om din mors man?"
  
  "Han blef skjuten hemma i Finland, det har min mor berättat. Jag har
  ofta tänkt att det skulle vara mig en glädje att se honom: men säg
  mig, Herr Thorsten, som är lärd och vet mycket, är det syndigt att jag
  blir ängslig för den tanken? Jag är rädd för att tänka den. Tror Herr
  Thorsten att man skall känna igen hvarandra i det andra lifvet efter
  detta?"
  
  "Hvad skulle du säga, Bolla, om jag svarade dig: nej?"
  
  Bolla såg på honom med en besynnerlig häpenhet. Slutligen sade hon
  långsamt: "Väl vet jag att det står i Skriften, att det som varder
  såddt förgängligt, skall uppstå oförgängligt. Men det står icke utsatt,
  om vi skola der kunna se eller höra, såsom vi göre här. Men en vet jag
  som vi der skola känna och se och höra, det är vår Frälsare sjelf."
  
  "Du tyckes hafva tänkt på åtskilliga saker, äfven i andeligt
  hänseende", sade ynglingen: "men egentligen har jag just icke fått
  rätt på ditt hjerta, såsom jag tänkte på att söka det. Jag kan icke
  göra rätt klart för mig, om du äger känsla eller icke. Säg mig rätt
  uppriktigt, Bolla, har du någon fästman ännu? Eller har du tänkt på, om
  du ville hafva en?"
  
  "Jag har ju icke läst ännu, Herr Thorsten", svarade hon rodnande: "Det
  har han hört af Fader Ollikainen."
  
  "Nå, än när du har läst, en vacker dag, hvad tänker du då på?"
  
  "Jag tänker väl då, som nu, på allt godt som jag kan tänka, och söker
  att undfly det onda."
  
  "Min stackars flicka!" suckade Thorsten halfhögt för sig sjelf: "Det
  lär väl vara ett svalg ändå emellan våra själar. När jag ser din blick,
  läser jag mer i den, än din ande förmår fatta och ditt hjerta känna.
  Hvarföre skulle du icke vara född att tänka samma tankar, som jag?
  Hvarför skulle ditt hjerta icke kunna känna hvad mitt hjerta känner?
  Men mitt förstånd säger att det måste vara en villa, då jag vill läsa i
  ditt väsende ett återsken af mina känslor för det stora och sköna och
  eviga."
  
  Bolla såg ängslig på honom. Sedan han tystnat sade hon med tveksam och
  bäfvande röst: "Jag har icke förstått Herr Thorsten."
  
  "Derför vill jag tacka Gud -- kanhända!" utbrast han och stod upp.
  
  Lätt som en sädesärla hoppade också Bolla ifrån marken och stod bredvid
  honom. "Gå icke längre, Herr Thorsten", sade hon: "Låt oss nu gå hem.
  Herr Thorsten kunde eljest gå vilse i skogen."
  
  "Vilse!" upprepade Thorsten. "Ja, huruvida jag icke redan är mycket
  vilse, lemnar jag derhän."
  
  "Åh nej!" utropade hon muntert, "följ bara mig, jag skall nog visa
  rätta vägen!"
  
  
  
  
  4.
  
  
  Thorsten stod om aftonen och betraktade tankfull den ofantliga mossens
  gröna yta och den lilla gruppen af tallar, som höjde sig på densamma.
  En och annan mindre vattenfågel sväfvade med hastiga vingslag här och
  der öfver starrtufvorna. Det låg något så sällsamt sorgligt och ödsligt
  i den vidsträckta utsigten, att ynglingens hjerta uppfylldes af en egen
  ängslan, en nästan vild längtan tillbaka till sina studiers hemvist,
  det enda der han var hemma. Denna känsla var nästan en hemsjuka, sådan
  som ofta i de qvalmiga södra länderna fattar nordbon eller i stora
  städer den kraftige natursonen. Här var det omvändt en som längtade
  ifrån norden: det var en, som längtade ifrån naturen till konsten och
  lifvet bland mera omvexlande föremål. Thorsten kände ett behof att
  meddela sig, att rådgöra med en vän, som ägde samma bildning som han
  sjelf.
  
  Han hade fattat det beslutet att ju förr desto hellre begifva sig till
  Norige och skiljas ifrån den "besynnerliga Läsarflickan", som tycktes
  omöjligen kunna fatta hans känslor och åsigter. "Vi äro icke bestämde
  för hvarandra", sade han för sig sjelf. "Hon förstår mig icke, om jag
  säger henne min kärlek. Hon är ett oskyldigt naturens barn; men jag
  fruktar att hennes hjerta är tomt -- eller kanske är det icke ännu
  utbildadt. Det måste bo känsla i ett hjerta, som blickar ut genom
  sådane ögon, som den kolarflickans. Hvilket behag i hvarje hennes
  rörelse! Har på jorden ett älskvärdare ansigte funnits? -- Men hennes
  själ är så rysligt tom! Hon talar om Guds Ord! Ja, hon är icke utan en
  viss eftertanka. -- Men det är rysligt att så här gå igenom hela hennes
  innersta och utgissa det! Det är kanske icke heller rätt. Hvad angå mig
  hennes känslor? Jag måste bort härifrån, jag måste skiljas vid henne.
  Jag känner mig alltför svag för att icke kunna fatta en känsla för
  henne, som mitt bättre vetande ogillar."
  
  Han vandrade långsamt nedåt stranden af mossen. "Det är något
  besynnerligt jag känner för denna flicka", fortfor han att öfverlägga
  för sig sjelf. "Jag måste undersöka denna känsla. Är jag kär i henne?
  Kan jag svara mig sjelf ja, då jag förmår att så lungt bedömma min
  känsla? Det kan icke vara någon verklig passion, som brinner för henne
  i mitt innersta: jag skulle då känna att jag icke kunde lefva utan
  henne. Och dock är hennes sällskap mig kärt! -- Det är en villa! Hon
  har icke någon själ i sina ögon: hvad för högre tanke har väl någonsin
  genomstrålat hennes själ? Jag måste bort härifrån. Hon får icke följa
  mig. Hennes bild skall blifva mig ett kärt, romantiskt minne. Mer bör
  den icke vara. I morgon reser jag!"
  
  Han närmade sig en stor vassbuske. En bäck, endast synlig emellan
  tufvorna, då man kom längre fram, smög sig genom mossen och just
  bakom vassbusken. Thorsten hörde i det samma oförmodadt en halfhög
  sång, som framljöd ifrån vassen. Det var som sagan om Nymfen Syrinx i
  verkligheten föregått framför honom. Det var en Finsk runa, som rösten
  sjöng. Ynglingen nalkades för att se efter sångarn.
  
  I detsamma som Thorsten såg bakom vassen, blef han varse en båt, hvari
  en fiskare satt och, tvärt emot dessa tystlåtna varelsers vana, sjöng.
  Det var Anders, som hade uppstämt den besynnerliga sången. Dess ord
  lydde i ordagrann öfversättning från Finskan:
  
      "Regnbågen skiner på afstånd
      Ett långt moln i Nordvest.
      I molnet är en vattendroppe,
      I droppan är en vidsträckt insjö,
      I insjön är en röd båt,
      I båten äro tre män.
      Hvem af dessa är med åror försedd?
      Ilmarinen är med åror försedd.
      Hvem håller i styret?
      Sjelfve gamle Väinämöinen.[*]
      Hvem är midt i båten?
      Jesus är midt i båten.
      Hvart gå mannerna?
      Hvart begifven J er, kämpar?
      Åt den hårda norden,
      Ut i hafvets hårda svallning
      I den måssbeklädda vågen,
      Dit furarna stupa, med hufvudet förut."
  
      [*] Finska gudomligheter. Väinämöinen var Gudarnes fader
      och Ilmarinen vindens Gud.
  
  Dessa hedniska trollord, lärda från det ena slägtet till det andra,
  sjöngos på en genomträngande, enformig melodi; såsom oftast de
  Finska runorna sjungas. Thorsten visste icke hvad som sången åsyftade,
  men en egen känsla af nästan vidskeplig hemskhet intog honom. Han
  ämnade just ropa ett "god dag" till Anders, då denne, som märkt hans
  närvaro, vinkade åt honom och med ett finger på munnen antydde honom
  att tiga. Derefter sköt fiskarn med en lång stång sin farkost fram
  emellan tufvorna. Thorsten lyssnade ännu till hans ord och hörde
  följande slut af trollsången:
  
      "Hafvets gumma, gräsbröst,
      Kärrets ande, skum-mantel!
      Kläd dig i lyckokläder,
      Sätt dig i gåfvodrägter,
      På dina gåfvotider,
      På mina fångstdagar."
  
  Vid sångens slut försvann farkosten bakom den lilla tallgruppen på
  kärret. Sedan Thorsten länge stått der tankfull, hörde han en ljuf
  röst, det var den vackra kolarflickans, tätt bakom honom hviska hans
  namn. Han vände sig om, och hon bad honom stiga in i svenskstugan
  igen, emedan ett bud vore kommet ifrån Bruket och fader Ollikainen
  höll på att utforska hvad nytt som var å färde. Thorsten nickade och
  hon skyndade före honom uppåt gården. Det viga och behagfulla i hennes
  gång väckte åter hans förtjusning, då hon lätt tycktes sväfva från
  den ena stenen till den andra. Han trodde sig förut hafva bemärkt
  att gångens behag och rörelsens ädla ledighet var ett företräde, som
  endast tillhörde de högre stånden. Men hos denna kolarflicka var den
  mest okonstlade hållning och säkerhet förenad med en verklig skönhet i
  drag och vext. Besynnerliga, förvirrade föreställningar flögo igenom
  Thorstens själ. Han följde tigande sin ledsagerska tills de framkommit
  till stugan, då hon bad honom stiga in medan hon sjelf aflägsnade sig.
  
  I stugan satt en stark, groflemmad man med ett barskt ansigte och
  talade med gubben. Vid Thorstens inträde tycktes mannen ett ögonblick
  förvånad, men snart stod han upp och gick närmare. "Känner ni denna
  herrn, fader Ollikainen?" sade han: "En man just så beskrifven som
  han, med grön rock, har blifvit efterlyst. Han har slagit en Länsman
  i Ångermanland och är misstänkt för andra svåra saker. Hyser ni honom
  länge, fader Ollikainen?"
  
  Thorsten, för hvilken mannen föreföll som en Inspector eller något
  dylikt, svarade i kolargubbens ställe: "Jag är en resande naturforskare
  och har med Länsmannen i Ångermanland intet att göra. Mina pass äro i
  ordning, och dermed väl. Men jag märker att här lär vara något misstag
  begånget. Jag skulle just önska att få träffa vederbörande Auctoriteter
  här, för att få upprättelse för några förnärmande misstankar, som icke
  blott ni, men en usel Sockenlapp, tillåtit sig om mig."
  
  "Ah!" sade Inspectorn hånande: "Länsman blir intet svår att träffa.
  Han är för närvarande vid Furuborg, just upptagen vid ett extra ting
  om kolningen i Södra Soltorpsskogen. Det skulle icke vara otroligt att
  han och fjerdingsmannen kunde komma hit hvad det lider. Sjaggo kan nog
  visa dem vägen, han."
  
  "Menar herrn den usla lappen, som jag såg här i går?" frågade Thorsten:
  "sprider han ut lögner om mig?"
  
  "Jag vet icke det", sade Inspectoren i det han tog sin hatt: "Ingen kan
  se folk längre än till tänderna. Mig angår ingen annan än de, som höra
  under bruket, men jag har nu uträttat mitt ärende. Skickar ni då, fader
  Ollikainen edra båda söner till Furuborg, såsom sagdt. Farväl!"
  
  Han betraktade Thorsten ännu en gång med liflig uppmärksamhet, helsade
  honom derefter och skyndade bort. Thorsten kände sig högst orolig.
  
  Ollikainen tycktes vara ännu mer än vanligt tankfull. Likväl
  uppmuntrade han Thorsten med en glädtig uppsyn och sade: "Den arga
  Länsmannen har kokat en svår soppa åt oss; men var trygg, Herr
  Thorsten! Så länge jag och mina bussar hafva hufvudet uppe, skall intet
  farligt hända honom."
  
  "Det är ingen fara, som skrämmer mig", svarade Thorsten, "men
  ovissheten är något så obehagligt, att jag endast vill blifva af med
  den. Säg mig uppriktigt, fader Ollikainen, kan jag göra ett besök på
  bruket, för att höra efter huru det står till?"
  
  "Det går nog an att få veta det på närmare håll", yttrade gubben: "Vår
  Länsman kommer snart, kanske ännu i denna dag, hitåt trakten, och vi
  skola tala med honom sjelf. Men efter han har en annan rock med sig,
  Herr Thorsten, lägg af den der gröna tills vidare!"
  
  Med dessa ord aflägsnade sig gubben.
  
  Thorsten begrundade länge hans ord, och ansåg det rådligast att vara
  beredd till en skyndsam afresa. Han snörde derföre sin skjutväska med
  sina saker tillsammans och begaf sig sedan ut att njuta af traktens
  vildhet så länge han kunde. Han tog bössan under armen och gick till
  pörtet för att först fråga efter Bolla.
  
  Det var en stark rök, som rådde i öfre delen af pörtet. Vid elden, som
  brann på spisen midt på golfvet, sutto de båda gummorna, Bollas mor
  och Ollikainens hustru, sysselsatta med tillredelsen af en måltid. Det
  föreföll Thorsten, som han blifvit förflyttad flere sekler tillbaka
  till det tidehvarf, hvars seder målas i de gamla Isländska sagorna.
  De båda småvexta Finngummorna, som pysslade om en stor kittel på den
  enkla spisens mur, förekommo honom som ett par troll, hvilka beredde en
  underbar dryck. Stugan saknade fenster, så att röken utträngde genom
  det så kallade vindögat sedan den höljt hela den sällsamma taflan i ett
  lätt flor. Bolla syntes icke till, så att Thorsten, så snart han några
  ögonblick betraktat den sällsamma gruppen, drog sig tillbaka igen,
  men Bollas mor skyndade efter honom. Hon fattade honom, med en gummas
  närgångenhet, vid armen och förde honom ned till stranden af kärret.
  
  "Hör på, unga Herr Thorsten", sade hon: "Jag ser väl kanske litet mer
  än andra kunna se. Men var icke rädd för det. Gumman kan tiga, tro mig
  det. Han är mig länge bekant, han! Jag har sett honom förr, det måste
  vara säkert. Han har mycket olefvadt ännu. Den onda Länsman skall icke
  få honom!"
  
  "Tack för den goda spådomen, kära mor!" svarade han: "Men säg mig
  uppriktigt, om det verkligen är så, att ni sett mig förr? Eller hvad
  menar ni egentligen med sådana ord?"
  
  "Jo, jag menar som jag säger", återtog gumman. "Den onda Länsmannen kan
  aldrig få ett slut som är godt. Han letar ju efter menniskosjälar, just
  som tiggarn efter silfverpenningarna. Men jag vet icke hvad Anders
  har för knölar i hufvudet i dag. Se der kommer han tillbaka och ser
  alldeles ut, som om han ingen fisk hade till middagen. Se huru ifrigt
  han ror! Det vill något till att ro i kapp med en sådan karl, Herr
  Thorsten! Det gör hvarken Länsman eller Tullherrarna."
  
  "Hvarföre talar ni så mycket om Tullherrarna?" frågade Thorsten,
  på en gång helt strängt och allvarsamt seende på gumman: "Säg mig,
  uppriktigt, kära mor, har fader Ollikainen eller ni eller någon af era
  barn att göra med de herrarna? Finnas här lurendrejare?"
  
  "Jag vill just säga som sanningen är", sade gumman: "Nog kan Herr
  Thorsten veta, att bonden här vill sjelf begagna hvar enda jordlapp.
  Hvad skall Torparen då lefva af? Kolningen hinner icke att skaffa oss
  vårt nödvändigaste. Någon annan förtjenst bestås icke oss, gemene folk.
  Hvad skall man då göra? Gossarna våra få skäligt betaldt för hvar
  fora ifrån Norige, då de ha i ett och annat betett sig litet så der
  hurtigt; men så ha vi också på det sättet fått ihop så pass, att kronan
  hvart år fått ut sina utskylder af oss. Nog veta vi, att det icke kan
  blifva annorlunda så snart, ehuru det just icke är så väl, att kronan
  skall behöfva drifva oss på olagliga vägar för att få ut de fattiga
  styfrarna. Men man är ju tvungen att lefva. Hvad skole vi göra?"
  
  Anders kom i detsamma med båten. Han lade till bakom vassbusken och bar
  i land en stor packa med varor. Thorsten insåg nu, att här nyttjades en
  födkrok, hvilken i sjelfva verket var föga hedrande. Men spelet måste
  hållas ut till slutet. Han måste blifva här, tills han visste, huru det
  stod till med de faror, han fruktade.
  
  Utan att yttra ett ord eller göra en helsning, begaf sig Anders med
  sin börda uppåt gården. Han hade icke länge varit ur sigte, förrän
  några jagtrop hördes bortifrån skogen. Gumman lyssnade med uttryck af
  bestörtning på ropen. "Det är Länsman, som kommer!" utropade hon: "Gud
  hjelp oss!"
  
  Ett par bösseskott hördes ifrån skogsbrynet. "Jag sätter mig i båten!"
  sade Thorsten. "Der ser mig ingen, och om det skulle gälla, kan jag ro
  ut på bäcken. Der kan väl ingen följa mig, ty mossen ser just ut som
  den hängdyn vi foro öfver på hitvägen."
  
  "Det är godt!" hviskade gumman: "De veta icke, att vi ega en båt!
  Jag går väl upp och ser till hvad de företaga sig der hemma. Fader
  Ollikainen är dem nog för slug!"
  
  Medan gumman gick upp till gården, skyndade Thorsten att intaga båten
  och stöta den ut ifrån stranden. I skygd af några högre tufvor och
  buskar tyckte han sig tryggt kunna ro bortåt. Han litade helt och
  hållet på Ollikainen och kände sig lugn, oaktadt hans ställning väl
  kunde vara egnad att väcka farhågor.
  
  Det är en innerligt behaglig känsla att sakta flyta hän i en lätt båt
  öfver en klar vattenyta. Speglar sig himlen i den stilla vattenspegeln,
  så förefaller det, liksom sväfvade man på vingar i skyarna. Der
  Thorsten långsamt halkade fram vexte åtskilliga vilda örter vid
  stranden, och stora neckblad lågo utbredda öfver bäcken på flere
  ställen. Just vid den lilla gruppen af tallar, som skymde bort honom
  och båten från gården, lade han till, och satte sig att gifva akt uppå
  hvad som föreföll deruppe. Han hade icke länge stirrat uppåt backen,
  förrän han varseblef några främmande karlar, hvilka tycktes sysselsatta
  att språka med de små Finngummorna. De pekade åt flere håll, och det
  blef klart för Thorsten, att det var Länsmannen i orten i sällskap med
  åtskillig tullbetjening.
  
  Bland personerna på gården visade sig snart äfven ett par Lappar. Så
  mycket Thorsten kunde se, var det Sjaggo och hans hustru. Der rådde
  mycken oro bland de främmande personerna, tycktes det, och de sökte
  ganska ifrigt på alla sidor. Slutligen såg Thorsten att Sjaggo med
  ett par andra karlar nalkades stranden af mossen. Af den elake och
  förslagne Lappen, som väl måste vara bekant med trakten och dessutom,
  såsom en slags vilde, säkert hade mycken öfning att spåra upp villbråd
  och menniskor, trodde sig Thorsten hafva mycket att frukta. Men han
  beslöt att hålla sig stilla ute på mossen, der det väl icke var så lätt
  att nalkas honom, då han hade båten i sitt våld. Han hoppades också att
  icke blifva upptäckt bakom gruppen af tallar. Men deruti var han icke
  mycket säker. Den sluge Sjaggo saknade genast båten, och som han visste
  att Anders nyligen var hemkommen med densamma, dömde han att den ej
  kunde vara långt borta. Gubben Ollikainen visade sig emellertid snart
  derpå vid stranden. Efter ett långt samtal, hvarunder Sjaggo gjorde en
  mängd bugningar, aflägsnade sig allesammans.
  
  Thorsten började blifva allt mera dyster och nedslagen. Han var
  förföljd, som en missdådare och efterlyst, ehuru oskyldig. Det kränkte
  honom bittert; men han insåg nödvändigheten af att här undvika att
  spjerna emot udden.
  
  Bolla visade sig snart vid stranden. Hon såg utåt mossen under oroliga
  rörelser. Thorsten beslöt att visa sig bredvid tallgruppen, för att, i
  fall hon gaf tecken dertill, draga sig tillbaka eller ock nalkas. Då
  hon vinkade, rodde han skyndsamt till stranden.
  
  "Herr Thorsten!" sade hon: "Länsman är här med folk och den
  olycksfogeln Sjaggo lär nog, om möjligt, visa honom vägarna. Jag skall
  emellertid försöka att följa en annan väg. Fader Ollikainen sade mig,
  att jag skulle smyga mig hit ned, medan han trakterar dem litet i
  Svenskstugan." Sedan hon lyftat en näfverrensel i båten, sprang hon uti
  den och fattade ena åran. Thorsten tog den andra, och under flickans
  ledning halkade båten skyndsamt utåt vattenytan. Emellan de gröna och
  gullgula och ljusröda tufvorna, slingrade sig bäcken, såsom en klar
  väg, bortåt den fjerran skogen.
  
  
  
  
  5.
  
  
  Det led emot aftonen. Solen sänkte sig för att en kort stund dröja
  under horizonten. Skogstopparna förgylldes af aftonrodnaden, och några
  gällt skriande sjöfoglar drogo snabbt öfver den fuktiga mossen. De
  båda roende voro längesedan komna ur sigte från Ollikainens gård, så
  att de redan tillryggalagt största delen af vägen öfver mossen. Med
  ansträngning nådde de den andra skogbeklädda stranden, just då solen
  gick ned. Bäcken som de följt, slingrade sig allt bredare fram inåt
  skogen.
  
  "Vi måste hvila här", sade Bolla: "Strömmen har några forssar längre
  fram, som vi icke kunna fara utföre förr än det är full dager igen."
  
  Hon framtog i detsamma den medförda näfverränseln, som befanns
  innehålla ett litet matförråd. Thorsten frågade henne nu huru snart
  de kunde vara i Norige, och om hon ville visa honom vägen ända öfver
  gränsen.
  
  Hon sade att de endast behöfde tre eller fyra dagar för att komma öfver
  fjellet. Det var en genväg hon ville visa honom, eljest endast begagnad
  af smyghandlare, som förde sina varor förbi tullen vid en Svensk,
  numera raserad skans.
  
  Thorsten kastade sig tankfull under ett träd, med bössan nära till
  hands och sin skjutväska under hufvudet. Bolla slumrade på marken några
  steg derifrån.
  
  Det var en af dessa ljumma, sköna sommarnätter, som endast den högre
  norden eger så sköna. Det susade sakta, såsom andehviskningar, i
  träden, och ifrån kärret hördes då och då en sjöfogels ljud som
  upprepades af echo, eller qvittrade en liten talltrast i granskapet.
  Det var klart på himlahvalfvet utom i vester, der ett hvitt, skönt
  moln sakta höjde sig i sällsamma former på det högblå, med några få
  tindrande stjernor beströdda fästet. Men snart inslumrade Thorsten
  djupt.
  
  En obehaglig känsla genomfor honom då han väcktes. Bolla stod framför
  honom och sade hans namn, så att han genast befann sig vaken. Han kände
  sig kall och såg också att hela hennes gestalt var öfverströdd med
  något hvitt.
  
  "Min Gud! Är det snö?" utropade han bestört.
  
  "Ja", var hennes svar: "Det har varit en frostnatt. Många menniskors
  välstånd och bergning har frusit bort i natt."
  
  Thorsten sprang upp och såg sig sjelf beströdd med snö samt hela nejden
  höljd i en hemsk likduk. Träden buro hvita bördor på grenarna och
  marken var betäckt med halfqvarters djup snö. Solen stod redan öfver
  horizonten och dess strålar bröto sig skarpt emot den glindrande snön.
  "Det var således detta, som det sköna molnet medförde" sade Thorsten
  för sig sjelf: "Dess luftiga skönhet var verkligen olycksbringande,
  såsom så mången mensklig är det."
  
  Thorsten gick ned till stranden af mossen för att se efter båten. Det
  var ett sällsamt skådespel, som der visade sig för honom. Den vida
  planen var höljd med snö, men då solen bestrålade den vidsträckta ytan,
  tycktes den på något afstånd förvandla sig till ett omätligt, djupblått
  haf, som rörde sig i klara vågor, utan skum eller grummel, längst bort
  till horizonten, der en smal ljusstrimma skiljde det från himlen. De
  båda bergpyramiderna, som stodo vid hvar sin ända af mossen, tycktes
  rörliga. Deras förr runda former bröto sig nu i skarpa facetter, hvilka
  än sköto ut såsom hvassa kanter, än åter smälte in i berget tillbaka.
  Det underbaraste var, att de mörkblå fjellmassorna närmade sig
  hvarandra, än vidrörde hvarann med de utskjutande kanterna, än nickade
  till hvarandra med sina höga hjessor, men derefter ögonblickligt ryckte
  sig åtskils och hoppade tillbaka. Den lilla gruppen af tallar, som
  stod midt på mossen, hade skjutit upp, så att träden tycktes vara så
  höga, som jättelika palmer. Deras mörka stammar rörde sig äfven hastigt
  i blixtformiga vinklar mot de blå vågorna. Allt var så underbart, så
  förtrolladt, att dess åskådande ingaf en känsla af förskräckelse och
  häpnad på en gång.
  
  "Hvad betyder detta?" frågade Thorsten ifrigt.
  
  "Det är en hägring!" svarade Bolla. "Sådana får man se ibland i
  fjellen. Men det bebåder att snön snart går bort; och smälter den, så
  få vi svårt att komma utför forssarna och öfver fjellryggen. Vi måste
  väl derföre skynda."
  
  Under det Thorsten ännu beundrade den majestätiska synen, skimrade ett
  rödt sken ett ögonblick längst bort vid horizonten. Det dröjde en liten
  stund, och en skarp knall upprepades af genljudet rundtomkring.
  
  "Det var ett skott!" sade Bolla: "Jag hoppas att de icke jaga efter oss
  eller söka våra spår, medan snön ligger qvar."
  
  Med dessa ord lossade hon båten och sköt den åter ut i vattnet. Båda
  fortsatte skyndsamt sin färd. Bäcken som de hittills följt, hade nu
  vext till en bred ström, och krökte sig emellan en reslig furuskog på
  den ena sidan och några bergshöjder på den andra. Strömdraget bidrog
  äfven att påskynda båtens fart, så att alla föremål hastigt flögo förbi
  de bortilandes blickar. Då de stundom foro under de lutande tallarnas
  grenar eller en vindflägt rörde dem, nedrasade den snömassa, som om
  natten lagt sig på deras grenar. Mången gång blefvo de i båten höljda
  af ett sådant hastigt snöfall. Men det blef lika hastigt slut med snön,
  som den kommit. Innan middagen hade redan alltsammans smält för den
  starka solhettan och barrträden prålade i en uppfriskad grönska, medan
  deremot en och annan åkerteg, som synts vid strömbrädden, var färgad
  med en viss rodnad, ett visst rödaktigt skimmer, som hängde vid säden.
  
  "Frosten har brännt åkrarna!" sade Bolla och pekade på den olyksbådande
  purpurn.
  
  Strömmen som hittills flutit jemt men snabbt, började nu blifva
  oroligare. Här och der syntes hvirflar och skum i vattnet. Ofta sorlade
  vattnet omkring en stor sten. Än bröt det sig emot en klippa vid
  stranden. På några ställen flöto timmerstockar i strömfåran.
  
  Då de båda unga som bäst så skyndade med elfven och Thorsten
  öfverlemnade sig åt sina drömmar, sade Bolla hastigt: "Nu komma vi till
  forssen. För Guds skull, sitt då stadigt i båten och rör icke årorna.
  Låt mig, som farit här förr, få styra!"
  
  Hon satte sig i bakstammen med den ena åran, och bad Thorsten sätta sig
  midt i båten för att hålla jemvigten. Farten tilltog och Thorsten hörde
  ett dån, ett doft brusande, som kom dem allt närmare till mötes. Det
  var forssen, utför hvilken de skulle fara.
  
  "Se icke framåt!" sade Bolla. "Håll ögonen fast i båten, eller på
  himlen! Man kan eljest lätt hisna, om man icke är van vid forsfärder."
  
  Thorsten lydde henne icke. Han fäste sina blickar på hennes gestalt,
  der hon med säker blick betraktade alla föremål omkring sig och, med
  ett uttryck af mod och förtröstan i de behagliga anletsdragen, styrde
  den lätta farkosten. Brusandet tilltog med förfärlig skyndsamhet.
  Snart gick båten icke mera jemnt. Några ryckningar kändes. Det var
  liksom en slitning, ett knakande i båtens fogningar, då den blixtsnabbt
  bortrycktes af en hvirfvel och slungades hän ibland högt stänkande skum
  och rytande vattenmassor. Det svindlade för Thorstens ögon. I hans
  hufvud gick det omkring och han måste med båda händerna hålla sig fast
  i båtens kanter.
  
  Men det dröjde icke många ögonblick innan de hunnit utföre forssen,
  efter hvad Thorsten trodde; men nu tycktes strömmen på en gång vara
  slut. En mörk bergvägg stängde vägen för de framilande.
  
  "Vi krossas emot berget, som det nu ser ut för oss", yttrade Thorsten
  med en temligen lugn stämma, då han kastade ögonen omkring sig.
  
  "Åh nej, just här svänger sig forssen till höger", svarade hon. I
  detsamma gjorde båten en tvär vändning i en hvirflande göl. Thorsten
  var nära att förlora jemvigten men han höll sig dock fast vid
  båtkanterna. Spetsen af båten böjde sig derpå nedåt och Thorsten
  kände huru det nu gick utföre. Men han hann icke ens rätt besinna sin
  belägenhet, förrän en bränning stänkte honom full med fradga och båten,
  ilande förbi bränningen, flög ut på ett jemnare vatten.
  
  "Nu äro vi lyckligt nedkomna!" sade Bolla. "Här måste vi gå i land och
  lemna båten efter oss. Vår väg går emellan bergen dit vesterut."
  
  Nu styrde hon till lands, och sedan de båda väl fastbundit båten, för
  att hindra honom att flyta bort, begåfvo de sig inåt fjelltrakten till
  fots.
  
  Efter en liten måltid vid stranden, hvarunder Bolla underrättade
  Thorsten, att de innan aftonen borde hinna till en fjellstuga, som
  var byggd till härberge för resande, begynte de sin vandring inåt
  ödemarken. Nu blef naturen allt mera vild omkring dem. Ofantliga
  granitblock, på hvilka ingen vegetation kunde fästa sig, lågo
  kringströdda. Bergsklyftorna genom hvilka de måste klättra, hade skarpa
  kanter och voro genom den smältande snön slippriga, så att de båda
  vandrande ofta måste understödja hvarandra. Emellertid skyndade de
  oförtrutet framåt.
  
  Det hade redan lidit emot aftonen, då de hunno stranden af en bäck.
  Bolla blef bestört, då hon såg att det genom snöfallet ökade vattnet
  bortsköljt den spång, som var lagd deröfver. Det var en hel mils krok
  till ett annat öfvergångsställe. Hade Thorsten varit ensam och utan
  Bollas ledning kunnat hitta vägen, skulle han simmat öfver den några
  få alnar breda bäcken. Nu återstod den enda utvägen, den i Norrland
  vanliga, att fälla ett träd tvärt öfver bäcken. Men hur skulle man få
  omkull ett, då ingen yxa fanns? Thorsten fann dock på råd. Han utsökte
  en smal, reslig gran just invid stranden, samlade en rishög omkring
  stammen, sedan han afbarkat den nedtill, och antände riset. Inom kort
  upplågade en eld omkring trädet.
  
  Thorsten såg till att elden icke skulle sprida sig och då han trodde
  trädet tillräckligt koladt vid roten, böjde han det med en stark stör i
  den riktning dit han ville att det skulle falla. Med outsäglig glädje
  såg han sitt företag lyckas. Det kådiga trädet förbrändes allt mer och
  mer, så att slutligen spetsen sänkte sig öfver ån långt inpå andra
  stranden. Med ett par vidjor af mjuka tallrötter, bands stammen fast
  vid sin stubbe, sedan elden blifvit väl släckt. Thorsten gick sjelf
  först öfver på det svigtande trädet, under det han sökte att bibehålla
  jemvigten genom att hålla sig fast vid grenarna, som likväl här och der
  stodo i vägen. Sedan han lyckligt öfverkommit, fästade han trädtoppen
  på samma sätt som stammen, samt återvände att hemta flickan. De mest
  hinderliga grenarna bröt han af, för att bereda henne en lättare
  öfvergång.
  
  Han fattade sin skjutväska och bössa och flickan näfverränseln. Men
  nu märkte han att det skulle blifva omöjligt för båda att komma öfver
  på en gång, emedan trädet icke kunde bära dem. Han måste derföre låta
  Bolla gå ensam förut. Han stod qvar på stranden och följde med ängslig
  uppmärksamhet hvarje hennes steg. Dessa voro vigtiga, ty om hon halkade
  eller förlorade jemvigten, måste hon falla i strömmen, hvilken var
  lika häftig som djup. Man kunde jemföra denna spång med Muhamedanernas
  Sirât, den sju steg långa bryggan som leder till Paradiset och är smal
  som en sabelklinga, enligt deras Koran. Den Finska flickan hade redan
  tillryggalagt hälften af den svåra vandringen, då hon begynte vackla.
  Ränseln som hon bar i handen, hindrade henne att visa den vighet och
  säkerhet, som annars utmärkte hennes gång. Hon uppgaf ett rop af
  förskräckelse, då hon kände att hon höll på att falla, och släppte i
  detsamma ränseln; lyckligtvis återvann hon sjelf jemvigten, men hela
  matförrådet bortfördes blixtsnabbt af vågorna och försvann i djupet.
  
  Bolla stod ändtligen på andra stranden, och Thorsten skyndade efter
  henne dit. Hon beklagade förlusten af näfverränseln mest derföre, att
  deri lågo några papper eller bref, såsom hon kallade dem, som hennes
  mor befallt henne lemna honom, då de skildes åt. Men förlusten kunde
  icke mera hjelpas. Derföre fortsattes vandringen tills aftonen. Då
  hunno de till Skogsstugan, målet för denna dagens färd.
  
  I de obebodda fjelltrakterna funnos fordom flere så kallade
  fjellstugor, der de resande funno tak öfver hufvudet, foder åt sina
  hästar och ved att bereda sin måltid med. Nu hafva på de flesta
  ställen, der dessa stugor stodo, små gårdar bildat sig, der en
  nybyggare lefver och förser de resande med deras oumgängligaste behof.
  Den stuga, som Thorsten och Bolla hunno, låg vid lurendrejarnes väg,
  och var för de flesta andra obekant. Emellertid hade äfven der en
  nybyggare nedsatt sig, och lefde af det han kunde förtjena på de
  djerfva gäster, som besökte hans boning. Huset bestod af två rum, det
  ena ett rökigt pörte, det andra ett stall. På några få stegs afstånd
  stod äfven en liten lada, der nybyggaren från de kringliggande kärren
  insamlade sitt höförråd.
  
  Då Thorsten och Bolla nalkades, började ett par hundar att skälla.
  Genast rusade ett par karlar ut, för att se efter hvad som var å färde.
  Sedan de noga skådat omkring, och funnit att det endast var tvenne
  personer, som ankommo, lockade de hundarne tillbaka, för att låta de
  främmande inträda i stugan.
  
  Derinne såg det beynnerligt ut. På den af några grofva stenar snarare
  sammanvältade än uppmurade spiseln, brann en stockeld. Liksom i
  finnpörten i allmänhet, var öfre delen af rummet full af rök. Men på
  golfvet omkring elden, belysta af det dunkla skenet, lågo några i
  pelsar och täcken höljda gestalter med bistra, rödhåriga ansigten.
  Det var ett band smyghandlare, gissade Thorsten genast. Bland alla
  de ansigten, som betraktade de inträdande med en viss misstänksam
  uppmärksamhet, var det ett, som framför de andra var utmärkt. Det
  tillhörde en kort, tjock, i en randig nattrock klädd man, och var
  nästan dubbelt så bredt som långt; föröfrigt var det försedt med en
  krans af röda, krusiga hår, som ända till sjelfva hakspetsen infattade
  det. Hvad den karga naturen inspart på den trubbiga näsan, hade hon
  slösat på de fylliga läpparna. Ett par ögon, små som pepparkorn, men
  glimmande som eldgnistror, rörde sig med förundransvärd snabbhet under
  tvenne ögonbryn, hvilkas form och färg hade största likhet med tufvor
  af björnmossa. Sedan denne några ögonblick betraktat Thorsten och
  Bolla, bjöd han dem komma närmare för att njuta af brasan. "Här är godt
  rum nog för goda vänner", sade han: "och andra än goda vänner få icke
  titta in. Var välkommen, herre, och hon med, flicka! Jag tycker jag
  känner igen dig: är du icke Ollikainens Bolla?"
  
  "Jo, herr Apothekare!" svarade flickan. "Min far har skickat mig att
  följa denna herrn öfver fjellen. Eljest skulle jag säga att Länsmän med
  några Tullherrar just voro hemma hos oss i morgons. Gud vet, på hvilka
  vägar Sjaggo förer dem, ty han var med i sällskapet."
  
  "Sjaggo!" sade Apothekaren: "den råder jag att icke öppna sin mun om
  oss. För öfrigt vet jag att han visar dem åt Helsingland, ifall de
  skulle leta efter oss. Sjaggo är ju vår man."
  
  Vid dessa ord framtog Apothekaren en reskantin och dukade upp dess
  innehåll på det rankiga bordet, som stod i en vrå. Han bad derpå, med
  den norrländska frimodigheten, de nykomne gästerna hålla till godo.
  Thorsten måste tillstå att han efter en sådan färd som han gjort,
  ingalunda var frestad att afslå inbjudningen. Apothekaren visade sig
  ganska vänlig och språksam; men Thorsten kunde icke rätt med hans
  uppsyn och blickar. Äfven Bolla tycktes vara något skygg för honom.
  
  Sedan måltiden blifvit slutad, sade han: "Se så, goda vänner! Nu lägga
  vi oss här, så godt vi kunna. I morgon drager jag med mitt folk uppför
  strömmen. Denna gången är det en god affär vi hafva att göra. Bara
  Jamaica Rumm och Franska viner. Men vi måste tömma ännu ett glas med
  våra främmande. Skall det vara en sup, herre, eller en tår Jamaica?"
  
  Thorsten undanbad sig förgäfves. Han måste tömma ett glas, som den
  beställsamme Apothekaren islagit. Äfven Bolla slapp icke med mindre, än
  att hon smakade på drycken.
  
  "Nå, hurudan finner herrn min Rumm?" frågade Apothekarn.
  
  "För att vara uppriktig, har den en viss kryddsmak", svarade Thorsten.
  "Det måste varit något medicament i glaset kanhända. Men sjelfva varan
  tycktes eljest vara fin och god."
  
  "Ja, varan är äkta, det svarar jag för", sade Apothekaren med ett
  afskyvärdt hånlöje: "Får se om Tullbesökarne skola smörja sig med den
  kostbara drycken! Men nu blir jag sömnig! Låt oss gå till hvila!"
  
  Thorsten såg sig om efter en vrå, der han tänkte nedkasta sig på en
  halmkärfve, då dörren öppnades och ett Lappskt ansigte intittade, med
  ett förnöjdt grinlöje på de tunna läpparna.
  
  "Hå! Är det du, Sjaggo!" utbröt Apothekaren: "hvad har du att förkunna?"
  
  I detsamma föll Lappens blick på Thorsten. Han drog sig liksom bestört
  tillbaka ett ögonblick; men snart besinnade han sig och inträdde
  hel och hållen i stugan. Blott ett giftigt ögonkast häftade han på
  Thorsten, sedan låtsade han, som han alldeles icke bemärkt honom.
  
  Men Thorsten kände sig härvid ingalunda väl till mods. Han beslöt att
  i alla händelser icke tillbringa natten här ibland dessa skälmar. Det
  rann honom i sinnet att den lilla ladan, som låg bredvid gården erbjöd
  ett fredligare herbärge. Han sade det åt Bolla, och hon gick genast dit
  förut. Thorsten tackade Apothekaren artigt för hans gästfrihet, räckte
  honom enligt landets sed ett handslag och aflägsnade sig med sin bössa
  och skjutväska.
  
  I den lilla ladan, som hade en dörr vänd åt stugan och en glugg på
  den motsatta väggen, befann sig ett temligt höförråd, som tjente
  till en ganska beqväm bädd. Bolla yttrade sin fruktan för Sjaggos
  konster, och tillstängde derföre dörren ganska väl innanföre, samt
  lade sig på en höbundt nära densamma. Thorsten sökte sitt läger vid
  gluggen, som han ställde öppen. Han hade derifrån en utsigt öfver den
  vilda fjellnaturen, som här var förfärligt ödslig. Ingen enda åkerteg
  framskymtade i sommarnattens halfdunkel: endast nakna berghällar,
  emellan hvilka mörka skogsdungar uppsköto. En lång stund öfverlemnade
  han sig åt sina fantasier.
  
  Det var slutligen en besynnerlig känsla af matthet, som intog Thorsten.
  Han spratt flere gånger till ur en orolig och oredig slummer. Hastigt
  föll honom då den tanken in, att det måste varit någon sömndryck i
  Apothekarns sista jamaicaglas, ty den tyngd, han kände i sitt hufvud,
  var högst onaturlig. Han hade i sin skjutväska ett par flaskor,
  hvaraf den ena innehöll ett Caffe-extract, hvilket någon gång varit
  honom nyttigt, såsom medicin på resan. Äfven nu framtog han detsamma
  och intog något deraf. Det gjorde sin verkan, så att han kände sig
  fullkomligt vaken och styrkt. Han började då att öfverlägga,
  huru han skulle kunna belöna den goda kolarflickan, som varit hans
  vägvisare. Penningar hade han icke mycket att umbära. Men han tänkte
  på att skänka henne en guldring af temligt värde, som han ärft af sina
  föräldrar och nu burit allt ifrån sin ungdom.
  
  Hastigt hördes på dörren några ryckningar, liksom någon velat öppna
  den. Då den var väl tillstängd, begynte man våldsamt stöta på densamma.
  Thorsten skyndade dit. "Hvem är der?" frågade han med hög röst, i det
  han fattade sin bössa i handen. Det blef en tystnad öfver allt.
  
  Då böjde sig Thorsten ned för att se, så godt skymningen ville tillåta,
  om Bolla var vaken. Men hon slumrade djupt. Det förvånade honom att hon
  icke vaknat af bullret, och styrkte honom i tron på Apothekarens list
  med sömndrycken.
  
  Derefter upprepade han ännu högre: "hvem är det härutanföre, som vill
  in?"
  
  "Låt upp och släpp oss in på ögonblicket eljest slå vi sönder dörren!"
  svarade en förfärlig stämma, som Thorsten trodde sig igenkänna för
  Apothekarns.
  
  "Hvad viljen J här?" frågade Thorsten tillbaka: "Sägen det genast,
  eljest skjuter jag den första, som vågar titta in."
  
  Intet svar följde, och Thorsten hörde endast hviskningar utanföre.
  Men snart föllo några starka slag på dörren. Thorsten besinnade sig
  hastigt, ryckte upp laddstocken och kratsade haglen ur bössan, för att
  kunna, utan att spilla något menniskolif, ingifva sina angripare någon
  fruktan. Han tog derefter Bolla om lifvet och uppreste henne. Men hon
  var så matt, att hon icke rätt vaknade, utan genast sänkte sitt hufvud
  på hans axel.
  
  I detta ögonblick rycktes dörren upp, och Apothekaren visade sig i
  densamma, åtföljd af Lappen Sjaggo och tre eller fyra andra karlar.
  Thorsten satte genast mynningen af sin bössa emot hans ansigte och
  brände af skottet. Apothekaren störtade baklänges, och dörren blef
  af de andra åter tillslagen. Då skyndade Thorsten med den sanslösa
  flickan till gluggen. Han hoppade skyndsamt ut igenom den och fann
  att det var lågt till marken. Derföre drog han henne efter sig, och
  skyndade, undangömd af ladan, att gömma sig bakom några stora stenar
  i brynet af en skogsdunge, ett litet stycke derifrån. Der nedlade han
  flickan på marken och laddade sin bössa på nytt. Han hörde snart ånyo
  buller bort vid ladan, der dörren åter måtte blifvit öppnad. I detsamma
  framglimraade också der ett hastigt sken. Inom en kort stund ökades
  det, och Thorsten måste slutligen tro, att det fattat eld i höet.
  Emellertid kunde i alla fall eldsvådan icke blifva farlig, så att han i
  det afseendet var trygg. Hvad Apothekarens ansigte beträffade, trodde
  han att det icke förlorat derpå, att kanske ögonbrynen blifvit något
  förminskade genom det oväntade svedjandet och kindernas färg upphöjd af
  de svarta punkter, hvarmed de blifvit krutstänkta.
  
  Men det var ingen tid till muntra anmärkningar. Thorsten tog sin
  stackars följeslagerska i famnen och bar henne ett litet stycke längre
  in i skogen för att använda samma medel som han sjelf nyttjat till att
  väcka henne ur den farliga slummern. Äfven på henne gjorde drycken en
  skyndsam verkan. Hon slog upp ögonen med förskräckelse, och fann sitt
  hufvud lutadt emot hans bröst. På en gång flög en glödande purpurrodnad
  öfver hennes ljufva drag: det var första tecknet till hennes återvunna
  medvetande. Det andra var att hon gömde det rodnande ansigtet emot hans
  hjerta.
  
  Det var en djup rörelse, som i detsamma också genomträngde Thorstens
  innersta. Han kunde icke göra sig den rätt klar, men han böjde sig ned,
  upplyfte sakta hennes hufvud och kysste henne.
  
  "Stackars flicka!" sade han: "Vakna efter den förfärliga trolldrycken!
  För Guds skull! Faran är ännu icke förbi! Kanske börjas den först nu.
  Vi blifva förföljda."
  
  Bolla upprättade sig med mycken styrka, men den höga purpurn på
  hennes kinder försvann hastigt. Hon satte händerna några ögonblick
  för ansigtet och drog några tunga andedrag. Derefter såg hon upp och
  kastade uppmärksamma blickar omkring sig.
  
  "Var det en dvaldryck han gaf oss?" sade hon. "Ah! jag förstår! Och
  vi blefvo öfverfallne i ladan, såsom jag fruktade. Men huru hafva vi
  kommit hit?"
  
  Thorsten förklarade huru det hade tillgått.
  
  "Vi måste skynda oss undan!" sade hon. "Det har tagit eld i höet, men
  det är snart släckt! Sedan lära de väl förfölja oss. De hafva hundar
  med sig. Men jag känner vägen öfver fjellet."
  
  "Blott du står ut med att vandra längre, min goda flicka!" sade
  Thorsten bekymrad: "Du ser så matt ut. Jag kan i det matta skenet se,
  att du är blek."
  
  "Frukta icke!" svarade hon: "Jag har krafter nog, när det gäller att
  rädda -- rädda -- vårt lif."
  
  Hon räckte Thorsten handen, och nu skyndade de båda bort emellan
  klipporna, allt längre upp ibland bergen.
  
  
  
  
  6.
  
  
  Och oafbrutet gick vandringen framåt. De togo sig ingen rast eller
  hvila, förrän de hunnit långt bort ibland de ödsliga bergen, afsides
  från farvägen. Ingen menniskofot, om icke i urminnes tider en Lappmans,
  som här framdrifvit sin hjord, hade beträdt dessa hemska trakter. De
  vandrade hela natten, tills de första strålarna af morgonen begynte
  att färga de högsta fjelltopparnas snöfält med en rodnad, så skär
  som den eljest endast finnes i en yppig ros eller på en femtonårig
  flickas kind. Då förmådde Thorsten icke gå längre. Han sade att han
  oundvikligen behöfde hvila. Bolla förde honom till en bergskrefva,
  derifrån man kunde emellan klippornas springor se vidtomkring öfver
  de trakter de genomvandrat. Der satte de båda sig ner, och Thorsten
  framtog åter flaskan, som innehöll den sömnförjagande drycken. Båda
  drucko af densamma.
  
  Men på Bollas ansigte sväfvade ett uttryck af ängslan och bekymmer.
  Hennes blick var matt och skygg. Thorsten bemärkte det, och frågade
  henne om orsaken. Hon sade, att de hade ännu två dagars vandring att
  göra, innan de hunno någon ort inom Norige, men de befunno sig nu
  utan något matförråd. Dessutom yttrade hon åter den fruktan att de
  skulle blifva förföljda. "Vi skulle kanske kunna söka herberge hos en
  Nybyggare, som har sin fäbod en mil på sidan om vår väg; men vi skulle
  då komma en dag sednare, och det vore att lemna våra förföljare god tid
  att hinna oss."
  
  Thorsten betänkte sig. "Tror du då att de skola söka oss hos
  Nybyggaren? Eller skall han förråda oss till dem, om vi visa förtroende
  för honom?"
  
  "Göran Rutman är vän till vår Anders", svarade hon: "Han är den största
  räffängare i hela trakten, och Anders plär sälja hans räfskinn åt
  honom. Men jag tror icke att han kan tiga. Kunde vi undvika honom, vore
  det bäst. För öfrigt kan ingen veta om han nu är vid fäboden eller den
  står alldeles tom. Då hade vi vandrat den afvägen förgäfves."
  
  Båda suto tysta en lång stund. Det blef dager och solen uppgick öfver
  bergen. Hastigt lifvades Bollas drag af ett uttryck af bestörtning. Hon
  spände ögonen utåt dalen, som de genomvandrat, och visade slutligen
  äfven för Thorsten att något rörligt syntes bland dvärgbjörksbuskarna
  på långt håll.
  
  "Det är en hund!" sade hon: "Sjaggo är efter oss."
  
  "Jag skulle råda honom att icke komma allför nära", sade Thorsten och
  såg om sin bössa. "Kan du se, om det är den uslingen? Tror du att han
  kommer ensam?"
  
  "Ensam törs han väl icke", yttrade hon: "Han och hans hund äro
  vägvisare."
  
  "Åtminstone skall hans hund icke länge spåra oss, om han kommer en gång
  inom skotthåll", återtog Thorsten.
  
  Nu visade sig på afstånd flere personer, främst bland dem Lappen
  Sjaggo, som noga gaf akt på hunden. De nalkades allt mer och mer, och
  det syntes att de voro beväpnade med skjutgevär. "Det återstår oss att
  försöka undkomma öfver berget", sade Bolla. "Men de måste blifva oss
  varse, om vi försöka den utvägen."
  
  Thorsten fästade just sina harmfulla blickar på den springande
  Lappmannen, då denne gjorde ett långt hopp, på en gång fällde sin
  bössa, sträckte armarna uppåt och föll öfverända. Ett förfärfarligt
  skri följde kort derefter.
  
  
  "Nu äro vi kanske räddade!" utbrast Bolla. "Den elake Lappen har
  sprungit i en af Rutmans räfsaxar. Då de andra samla sig omkring honom,
  försöka vi att springa öfver bergskanten! Sjaggo har nog nu fått så
  mycket om benet, att han icke mera kan blifva oss farlig. De öfriga
  hitta visst icke."
  
  "Ja så", sade Thorsten: "Han har just kommit på ett ställe, som passade
  honom! Den tjocka Apothekaren, om han har plåster så väl som sömndryck,
  må nu hjelpa honom! Men jag ser icke till den skurkens fylliga ansigte.
  Han fick väl nog af mitt krutskott."
  
  Samtliga förföljarne samlade sig omkring den tjutande Lappmannen. Ett
  par nedböjde sig för att uppspänna räfsaxen och släppa honom ur sin
  klofva, medan ett par andra icke kunde hindra sig att skratta åt den
  stackarns ofärd.
  
  Detta ögonblick begagnade Bolla och Thorsten. De klättrade skyndsamt
  bergskrefvan uppföre, och hade redan hunnit bakom spetsen af berget
  utan att blifva bemärkta. Der mötte dem en vidsträckt lingonmosse.
  Här såg vegetationen alldeles förtorkad ut. Några få dvergbjörkar
  hade bruna löf och lingonriset var gråaktigt. "Här måtte den förra
  frostnatten varit förfärlig!" yttrade Thorsten.
  
  "Tvertom!" svarade flickan: "hit har frosten icke sträckt sig. Vi få
  nog erfara det vid mossen. Det är hettan emellan bergen, som förtorkat
  allt hvad som lefvande är."
  
  De skyndade utföre berget. Efter ett par timmars vandring hunno de
  till randen af mossen, som tycktes bestå af en tät småskog af lingon,
  endast en half aln hög, men så tät, att de vandrande måste liksom vada
  igenom densamma. Men det förfärligaste var, att samma ögonblick deras
  fötter vidrörde de närmaste örtstånden, höjde sig ett genomträngande
  gnäll ur lingonriset och ett grått moln uppsteg omkring dem. Detta
  bestod af otaliga svärmar myggor, som genast betäckte de annalkande
  störarne. Inom en handvändning voro bådas ansigten och händer betäckta
  med blodiga stygn. Förgäfves var att slå eller flägta på de hungriga
  flygkräken. De störtade sig på menniskornas hud och läto der till
  tusental döda sig; utan att de öfrigas anfall upphörde. Näsborrar,
  läppar och ögon blefvo isynnerhet stuckna.
  
  "Här är ingen annan utväg", sade Bolla: "Vi måste fram!"
  
  Med händerna för ansigtet och ögonen tillslutna, jagade af de
  infernaliska kräken, skyndade de båda framåt. Bolla fattade Thorstens
  hand och han måste helt och hållet öfverlemna sig åt hennes ledning.
  Lyckligtvis kommo de snart öfver kärret, som var höljdt liksom af en
  dimma af myggor. Men den oräkneliga svärmen stannade icke inom sitt
  förra område. Den utsträckte sig och följde de vandrande, liksom med
  en utgrening, hvilken bildades af en grå dimma af lefvande yrfän och
  hängde tillsammans med dimman öfver kärret. Länge måste de båda vandra
  innan svärmen af förföljarne så glesnade, att de kunde fritt se sig
  omkring.
  
  Slutligen var det middag och solen började att bränna dem.
  
  "Vi måste söka skygd under solhettan", sade Bolla: "Den tröttar oss mer
  än sjelfva gången. Föröfrigt, om också Sjaggo vore lös ifrån räfsaxen,
  få de icke hunden öfver myggkärret. Vi kunna derföre nu vara någorlunda
  trygga."
  
  Hon förde honom derefter till en höjd, der vinden fritt kunde
  tillflägta dem svalka, men en stor granithäll tillika erbjöd en
  vederqvickande skugga.
  
  "Låt oss hvila här ett par timmar", sade hon: "Vi hinna så mycket
  raskare undan i natt, då det blir mera svalt att gå."
  
  Thorsten nedkastade sig på marken. Hans ansigte, händer, hals och
  bröst voro betäckta med blåsor af de elaka myggbetten, som förorsakade
  en olidlig plåga; men hans trötthet var lika stor, så att han med en
  viss tillfredsställelse utsträckte sig på jorden. Ännu en annan plåga
  begynte likväl att låta känna sig: det var hungerns. Men Bolla hade
  sagt, att de ännu måste vandra två dagar, innan de hunno fram till
  Norige. Det såg mörkt ut huru det skulle vara möjligt att uthärda
  dermed. Emellertid utkräfde naturen sin rätt, och Thorsten insomnade
  från sina bekymmer.
  
  Han hade slumrat några timmar innan han vaknade. Då han slog upp
  ögonen, kände han sig lifvad och stärkt af sin sömn. De plågsamma
  myggbetten hade blifvit läkta och han kände sig muntrare. Det första
  han blef varse, var en näfverskäppa med bär, som stod bredvid hans
  hufvud. Han skyndade att resa sig upp för att se efter Bolla.
  
  
  Den goda flickan slumrade ett litet stycke ifrån honom, med förklädet
  utbredt öfver sitt ansigte. Han stod länge, lutad mot sin bössa, och
  betraktade den ljufva gestalten, gömd i sin enkla grofva drägt, liksom
  en skön blomma i sitt hårda blomfoder. Sällsamma känslor bestormade
  hans inre. Han kände, att i hans hjerta hade för henne en ömhet
  uppkommit, i hans själ hade för henne ett tycke uppstått, som voro
  mäktigare än hvad han kännt för någon annan qvinna. Men hans förnuft
  sade honom, att hennes själ icke var skapad för hans; han tyckte sig
  hafva ett medvetande deraf, att för honom och henne icke fanns en
  gemensam sällhet. Tanken på kärlek till henne uppfyllde honom med en
  underbar ängslan. Det var en strid i hans inre emellan hans känsla och
  hans förstånd. Men slutligen sade han för sig sjelf: "Du blir aldrig
  min, sköna flicka! Att med kärlek trycka dig till mitt hjerta vore
  att rycka dig bort i en afgrund af bittra erfarenheter, af oväntade
  försakelser i nya förhållanden. -- Och hvad du kände för mig, hvem vet
  det? Du skulle säkert icke sjelf kunna reda din känsla! Nej, jag vill
  icke tro, hvad min fantasi läser i ditt öga! Jag vill skiljas ifrån dig
  såsom en vän, en bror! Ditt minne --, hur kärt skall det icke blifva
  mig! Måtte mitt också blifva dig så!"
  
  Nu föll det honom in, att det var hårdt att störa hennes slummer, då
  hon kanske icke sofvit många ögonblick -- hon hade ju plockat bär under
  det han sof! Han beslöt att sätta sig och afvakta tills hon sjelf
  uppvaknade. Han ryckte sina ögon ifrån henne och återvände till sin
  förra hviloplats.
  
  Det dröjde icke länge innan han såg henne röra sig. Hon knäppte
  händerna tillsammans några ögonblick, han hörde en djup suck och derpå
  ryckte hon hastigt förklädet bort ifrån sitt ansigte. Hennes ögon mötte
  hans och hon rodnade. Hennes blickar slogos emot marken och hon stod
  upp.
  
  Han kände sitt hjerta klappa häftigare vid den hulda rodnaden på hennes
  kinder, men han bemannade sig och teg. Hon bjöd honom bärskeppan.
  
  "Vill du äta med, Bolla?" frågade han. "Annars vågar jag icke röra
  något enda bär."
  
  "Jag åt mig mätt under det jag plockade", försäkrade hon.
  
  "Jag tror det icke, goda flicka", invände han: "Utan du måste låta mig
  se det. Kom och sätt dig här och ät med mig, eljest smaka mig icke
  bären."
  
  Utan att vidare göra några invändningar, satte hon sig ned och förtärde
  något af den knappa måltiden. Hon yttrade derunder intet annat, än
  korta svar på hans frågor om vägen.
  
  Då vandringen åter begyntes, bad hon att få bära hans skjutväska. Han
  tillät det icke, och en vänlig strid derom uppkom, hvari han blef
  segrare.
  
  Vägen började nu att bli allt brantare uppåt. De nalkades sjelfva
  fjellryggen. Här blef det allt kallare, och de måste till och med
  vandra öfver ett snöfält. Skogen hade upphört i dessa höga trakter.
  Sjelfva dvergbjörken fanns icke mer. Endast några jemmerliga lafvar,
  de yttersta af den organiska naturens alster, hängde ännu fast vid
  klipporna. Ingen fogel syntes i den ödsliga rymden.
  
  För de båda trötta och hungriga vandrande, blef vägen allt tyngre och
  vandringen allt svårare. De uppmuntrade hvarandra likväl understundom
  med ett ord, ett leende. På kolarflickans ansigte hvilade nu en
  själfull blekhet. Det var ett nytt, oväntadt behag, som derigenom
  visade sig för Thorstens blickar. Han betraktade hennes uppsyn med
  en allt mera ökad beundran. Slutligen kände han, huru tvifvelsmålen
  om hennes upphöjda känslor, hennes själslyftning ville allt mera
  bortblekna ur hans eftertanka. Han blef då orolig, liksom hade
  han upptäckt en fiende ibland sina känslor i sitt eget bröst. Men
  då upplyfte han ögonen till himlen och sökte återvinna det fasta
  medvetandet af sin välbetänkta och grundade öfvertygelse.
  
  Med bekymrade hjertan fortsatte de emellertid sin vandring uppåt
  snöfjellen. De hade vandrat ett stycke uti en lång dal, lik en i
  urminnes tider urhålkad, och nu uttorkad strömfåra, då en besynnerlig
  sång hördes. Den kom längst bortifrån dalens början, som de redan
  lemnat bakom sig, så att Thorsten trodde att deras förföljare voro dem
  i spåren. Sången lydde:
  
      "Jag, karl, skogsgångare,
      Man, i ödemarken stampande,
      Månne ej i mig finnes karl,
      I gubbens son en man,
      Detta ondas häfvare
      Sångare af Lappens sång? --"
  
  De hade icke länge lyssnat på det underliga qvädet, som i klara ljud
  rullade längs klippdalen, förrän Bollas ansigte strålade af glädje och
  hon svarade i det hon höjde den behagliga rösten till samma Finska,
  gällt klingande melodi. Hon sjöng:
  
      "Visst i den gamles son
      Finnes en driftig man;
      I skogshyddans gård
      Finnes en snabb yngling.
      Kom på lyckliga jagtvägar,
      Skynda på gynnande fångstigar!
      Renarnes pälsbeklädde man
      Är fången i rödsvansfångarens jerngiller."
  
  "Det är väl Anders?" frågade Thorsten. "Jag känner igen hans röst."
  
  "Det är han", sade flickan. "Låt oss vänta honom. Han skall dela sitt
  förråd med oss, och följa oss."
  
  En besynnerlig, mörk känsla flög upp i Thorstens inre. "Kunde vi icke
  hitta ensamme?" utbrast han, och fattade hennes hand. Hon slog ned
  ögonen för hans strålande blick och teg, liksom hon öfverlagt något för
  sig sjelf.
  
  Slutligen sade hon, med en skygg rodnad, som gjöt ett eget, underbart
  behag öfver hennes drag. "Nog hoppas jag att hitta; men vi behöfve hans
  hjelp för att komma öfver vid den stora forssen, i fall han har tid att
  gå med. Eljest har han visst ärende till Göran Rutman."
  
  "Vi vilje då icke uppehålla honom, i fall han har brådtom", återtog
  Thorsten, i det han äfven kände sina kinder värmda af en sällsam rodnad.
  
  Snart hade emellertid Anders upphunnit dem. Han yttrade sin glädje
  deröfver att de lyckligt undkommit, och förklarade, att han skulle
  dikta en märklig visa om Sjaggo i räffängarns sax. Då han hörde olyckan
  med Bollas ränsel, erbjöd han genast sin i stället.
  
  Han sade dem derefter att hans ärende till Rutman var högst vigtigt,
  men att han ville möta Bolla vid stora forssen sedan hon följt Thorsten
  fram till den Norska gården.
  
  "Det gläder mig hjertligen", sade han, i det han fattade Thorstens
  hand, "att det gick som det gick. Vi hade väl annars, jag och min
  bror och några andra raska bussar, tagit Herr Thorsten lös igen
  med handkraft. Men det är bäst då man slipper att taga uti med
  hårdhandskarna."
  
  Thorsten tackade honom derefter för hans vänskap och lofvade att skicka
  honom en god bössa från Stockholm till vänskapstecken och åminnelse.
  Derefter begaf sig Anders öfver höjden söder ut, medan Thorsten och
  Bolla följde dalsträckningen emot snöfjellet i vester. Det blef allt
  ödsligare omkring dem. Snart hade all vegetation upphört, och allt
  vidsträcktare snöfläckar lågo qvar emellan klipporna. Slutligen
  befunno de sig vid den eviga snöns gräns. Det var besynnerligt att
  finna sig der just i den milda skymningsstunden af en sommarafton.
  Men deruppe var sommaraftonen icke mild. En stark köld rådde der
  och solstrålarna, som brötos i besynnerliga färgor mot snö- och
  isfläckarna, tycktes hafva förlorat sin värmande egenskap. Dessutom
  lägrade sig en tung, hvit dimma midt öfver den högsta spetsen, som
  Thorsten och Bolla skulle öfvervandra. "Den bådar oss ondt", sade
  flickan.
  
  Då de vandrande sågo de sista solstrålarna bryta sig emot de öfversta
  kanterna af dimman, medan den undre, vid berget hvilande delen allt
  mera blånade, hördes ett aflägset dån emellan bergen. "Det är uren, som
  åker", yttrade Bolla: "Gud hjelpe oss väl!"
  
  "Hvad menar du med uren, flicka?" frågade Thorsten.
  
  "Uren eller urvädret", svarade hon. "Vi få ett Herrans väder, men det är
  för sent att vända om. Följ bara noga mina steg, Herr Thorsten!"
  
  Det hemska dånet kom allt närmare. Ett dystert mörker utbredde sig,
  och snöflingor började att flyga omkring i luften. Slutligen frambröt
  orkanen med förfärlig våldsamhet. Snön yrde i allt tätare hvirflar, och
  det var knappt mera möjligt att öppna ögonen. Likväl gick den modiga
  kolarflickan framåt. Thorsten följde henne med största ansträngning.
  Ett par gånger tycktes det, som urvädret ville upphöra, men det hvilade
  sig endast, för att med desto större raseri börja ånyo. Då stormilarna
  till slut slungade hela massor af snö och isbark framför sig, blef det
  icke möjligt att framtränga längre. De båda vandrarne sökte skygd bakom
  en stor sten.
  
  Thorsten satte sig bredvid flickan, slog armen om hennes lif och hörde
  med en känsla af rysligt välbehag på de vilda elementernas dån. Det
  var majestätiskt att höra det åsklika dundret, som återskallade på
  alla sidor. Emot bergets sida, under deras fötter nalkades ett mörkt
  moln sällsamt afbrytande sin färg emot det ljusa snömolnet uppe på
  fjellspetsen.
  
  Då hördes ett häftigt genomträngande tjut lifsom af hundradetals de
  gräsligaste röster. "Min Gud! det är en skock vargar", utropade Bolla,
  full af ångest. "Låt oss hålla oss stilla!"
  
  Thorsten spände sin bössa och gjorde sig färdig att försvara sig till
  det yttersta, men det låg något så rysligt förstenande i de hungriga
  villdjurens läten, att det icke var honom möjligt att öfvervinna en
  rysning, som isande lopp honom genom märg och ben. Nu visade sig ett
  par glänsande punkter ett stycke framför honom i dunklet af snöyran.
  De tvenne lysande punkterne liknade ett par eldkol, men deras sken var
  grönaktigt, fosforiskt.
  
  "Det är en vargs ögon!" hviskade Bolla och den annars modiga flickan
  slöt sig nu krampaktigt intill Thorsten liksom för att söka skydd hos
  honom. Han upplyfte sitt gevär. Då visade sig flera glänsande punkter,
  beständigt två och två tillsammans, framför honom. Det förskräckliga
  tjutet ökades. Med krampaktig ångest lade Thorsten bössan till ögat,
  men hade likväl nog köld att väl rikta skottet just emellan tvenne
  punkter.
  
  Den skarpa knallen upprepades af echo. De öfriga villdjuren tycktes
  hafva blifvit skrämda då ett föll. I detsamma vidrörde också det mörka
  molnet bergets sida och en lång blixt hoppade i uddiga vinklar öfver
  snöfältet. Det var ett åskmoln, som urladdade sig i fjellen, just under
  de ängsliga resandes fötter. En syn mera majestätisk än den af ett
  sådant, sedt ofvanifrån, kan man knappast föreställa sig; det sköna i
  detta skådespel förtog, till och med i den farliga belägenhet, hvari
  Thorsten och flickan befunno sig, för några ögonblick, deras känslor
  af fasa. Äfven på villdjuren gjorde det mäktiga fenomenet intryck:
  de flydde nedåt dalarna, derifrån deras tjut hördes allt mattare och
  mattare.
  
  Säkert ett par timmar sutto de båda unga der, afvaktande urvädrets
  slut. Thorsten erfor en känsla af välbehag; hans själ kände sig högt
  lifvad till mod och beslutsamhet, då han slöt den sakta darrande
  flickan i sin arm. "Du behöfver värma dig, flicka!" sade han. "Tryck
  dig fastare till mitt hjerta."
  
  Men hon böjde sig sakta ifrån honom och ville göra sig lös ifrån hans
  omfamning. "Nu har uren rasat ut", yttrade hon: "Vi kunna fortsätta vår
  vandring."
  
  "Det är mig icke angenämt att gå härifrån", sade Thorsten tankfull.
  "För hvart steg som vi gå vidare, kommer den stunden närmare, då jag
  skall skiljas ifrån dig. Det gör mig ondt, flicka! Det blir en bitter
  stund. Vill du lofva mig att ej alldeles glömma mig, sedan jag är
  borta."
  
  Hon vände sitt ansigte emot honom och svarade blott med en blick. Och
  han kände ett par tårar bränna i sina ögon, då han tog en kyss från
  hennes läppar.
  
  Hon stod upp och såg sig omkring. "Stormen har fört snön med sig", sade
  hon, "så att vi kunna komma fram utan allt för stor svårighet. Inom ett
  par timmar hoppas jag äro vi vid den stora forssen."
  
  Thorsten följde henne, då hon nu tog vägen utför det snöklädda berget.
  
  Vandringen utföre berget gick långt lättare, än den gått uppföre. Och
  det var med en känsla nästan af barnslig glädje, som Thorsten helsade
  de första spåren af vegetation, som mötte på nedvägen. Den första
  dvergbjörken, som stod emellan ett par snödrifvor, den första granen
  tycktes honom nu skönare än de synts förut. Han gladde sig att åter se
  en lefvande natur.
  
  Solen var just uppgången då de ankommo till den stora forssen. Den var
  belägen emellan tvenne sjöar, af hvilka den ena, som låg betydligt
  högre än den andra, utför en brant klippvägg nedsände sin öfverflödiga
  vattenmassa. Midt i fallet, just öfverst der den framstörtande
  vattenmassan bröt sig, hade klippan bildat en liten plan, ombrusad af
  den skummande forssen. Denna punkt hade ingen menniskofot beträdt,
  berättade Bolla; en gång berättas en björn, som ville simma öfver
  vattnet ofvanför forssen, blifvit fattad af strömdraget och bortryckt
  med forssen. Men han hade blifvit förd på sjelfva den lilla planen.
  Der vågade han hvarken gifva sig utföre eller kunde han simma uppföre.
  Han stod der och röt förfärligt, till dess han upptäcktes af folk. Då
  samlade sig några skyttar från båda sidor om fjellet för att skjuta
  honom. När han skrapades af den första kulan, ruskade han på pelsen
  och röt ännu förfärligare. Men så snart han märkte att de flygande
  blynötterna kommo honom för nära på lifvet, greps han af förtviflan och
  störtade sig i forssen, som i ett ögonblick krossade och begrof honom.
  
  De båda vandrande stodo invid fallet, och Thorsten betraktade det med
  hänryckning. "Der går just riksgränsen", sade Bolla: "Så snart vi äre
  lyckligt öfverkomna, befinna vi oss på Norsk jord!"
  
  Riksgränsen, utgörande en bred gata, uthuggen i skogen, sträckte sig,
  såsom ett oändligt perspectiv på ömse sidor om den insjö, som gaf
  forssen sitt ursprung. Det var med en hemsk känsla, som Thorsten första
  gången gick att sätta sin fot utom fäderneslandet. Der låg en ökstock
  vid Svenska stranden, ofvanför forssen och i den satte sig Bolla och
  han. Med förenade krafter hade de snart hunnit till andra stranden.
  
  Icke särdeles långt ifrån gränsen låg ett Norskt hemman, hvarifrån
  Bolla sade att det icke blefve svårt att erhålla skjuts. Men innan
  de begåfvo sig dit, yttrade Thorsten sin önskan att närmare bese det
  märkvärdiga vattenfallet.
  
  Då man befinner sig på höjden ofvanför forssen, höres i dess dån
  doft och liksom aflägset. Det är först vid foten af den majestätiskt
  brusande vattenmassan, man får ett rätt begrepp om dess storhet. Man
  ser den förut lugna vattenytan på en gång afbruten och förvandlad i
  skum. Den förfärliga, kokande afgrunden tyckes böra i tusen spillror
  förkrossa hvarje varelse eller ting, som vill försöka den äfventyrliga
  färden utföre. Om en grof timmerstock kastas i strömmen, afbrytes den
  på flera ställen och somliga stycken spjelkas sönder, då den kommit
  utföre. Man berättar dock att en Lappgubbe, som somnat i sin båt under
  fiske i den öfre sjön, af strömdraget blifvit ryckt utför forssen och
  oskadd nedkommit till det lugna vattnet; och att en annan gång en ung
  flicka haft samma öde. Men ingen vill tro dessa sagor, så mycket mer,
  som knappt något år förbigår, utan att forssen erhållit sitt offer.
  Berget, utför hvilket vattenmassan störtar sig, är så brant, att
  det, på den ena sidan finnes ett stort mellanrum emellan vattnet och
  bergväggen, der ortens invånare inrättat ett laxfiske.
  
  Bolla förde Thorsten till den underbara grottan, hvars ena vägg bestod
  af skummande vatten. Der rådde en besynnerlig skymning, emedan dagern
  i en slags gulaktig färg bröt sig igenom den rörliga vattenkolonnen.
  Thorsten njöt det högtidliga intrycket af detta naturunder, med den
  lifligaste förtjusning. Flickan tycktes dela hans nöje, men det var
  endast i hans glänsande ögon hon hemtade sin njutning. Han märkte att
  hon endast fäst sin uppmärksamhet vid honom, och han fattade hennes
  hand. Han ville hviska ett vänligt ord till henne, men ehuru i grottan
  forssens dån hördes liksom qväfdt, åtminstone dämpadt, var det så
  djupt genomträngande, att ingen mensklig stämma derinne kunde göra sig
  förnimbar. Hon smålog vänligt, då hon såg honom röra läpparna och hon
  lade fingret på sin munn med en så älskvärd uppsyn, att han ovilkorligt
  tryckte henne intill sitt bröst. Han kände hennes hjerta klappa emot
  sitt, och afskedsstundens smärta genomflög hans själ. En tår smög sig i
  hans ögon och då han sakta tryckte en kyss på hennes läppar, nedrullade
  denna tår på hennes högt rodnande kind. Men då var det, som hade en ny
  känsla vaknat i hennes innersta, eller som på en gång hennes känsla
  velat gifva sig luft. Hon utbrast äfven i tårar, och med en blandning
  af blyghet och hänförelse, som underbart afspeglade sig i hela hennes
  väsende, besvarade hon hans omfamning och kyss; men hon hade efter ett
  par ögonblick återvunnit väldet öfver sig sjelf, och i det hon med
  smidigt behag slingarade sig ur hans arm, behöll hon hans hand i sin
  och ledde honom åter ut i dagen under Guds fria himmel.
  
  Thorsten fästade sina blickar med djup rörelse på henne, men han
  bemannade sig äfven, drog den ring, han ärft af modren, från sitt
  finger och tryckte den på hennes. "Behåll den som en åminnelse!",
  hviskade han.
  
  Hon tryckte ringen emot sitt hjerta och en blick tackade honom. Men hon
  förde honom nu skyndsamt uppför höjden tillbaka. Då de uppkommit dit,
  visade sig oförmodadt Anders på den andra stranden.
  
  "Farväl! Lycklig resa!" hviskade flickan vid denna syn, i det hon ännu
  en gång tryckte Thorstens hand och skyndade till den tunga ökstocken.
  
  "Farväl, flicka! Gud vare med dig!" svarade han och torkade tårarna ur
  sina ögon: "Om jag lefver, skall jag framdeles besöka dig!"
  
  Hon svarade intet, utan sköt allenast ut sin farkost. Med ett lätt
  hopp satt hon uti densamma och vinkade till honom sin afskedshelsning,
  hvarefter hon rodde utåt vattnet.
  
  Thorsten kände sitt bröst häfvas af stormiga känslor vid denna syn.
  "Var denna flickas själ lika skön, som hennes gestalt", tänkte han:
  "och var den väl skapad att göra mig lycklig? Hvarföre försköt jag min
  lycka, eller skall jag en dag återkomma för att söka den här i öknen?"
  
  Men hastigt märkte han att flickans årtag blefvo ojemna. Hon hade
  kommit strömdraget alltför nära: det fattade hennes farkost och svängde
  den ur riktningen. Då begynte hon med förtviflans krafter att ro emot
  strömmen. Thorsten och hennes frände, som stod på andra stranden,
  uppgåfvo rop af förskräckelse. Men med tomma händer förmådde de intet
  uträtta. Det dröjde också endast några ögonblick, innan flickan af
  den ökade farten till fallet märkte, att hennes räddningsförsök var
  förgäfves. Då lät hon på en gång årorna falla och kastade sig på knä
  i båten. Hon upplyfte armarna emot himlen, med en åtbörd af bön och
  undergifvenhet; derefter kysste hon ringen, som hon fått af Thorsten.
  Nu fattades båten af sjelfva forssen. Flickan satte båda händerna för
  ansigtet, och som en blixt försvann hon utför det svindlande djupet.
  
  Thorsten störtade sanslös till marken.
  
  
  
  
  7.
  
  
  Det var en skön, klar vinterafton i Stockholm. De argandska lyktorna
  på Drottninggatan bestrålade ett lysande hvimmel af equipager, hvilka
  i det ypperliga föret, under klingande bjellrors musik, halkade fram
  emellan mängden af fotgångare, som bildade en ström vid hvardera
  sidan af gatan. En stor del af de slädar som pryddes af eleganta
  damer, stannade utanför ett hus, der den rikt eclairerade första
  våningen antydde att det var en fête. Det sades till och med att någon
  af de kungliga skulle komma dit, så att en talrik folkmassa samlat
  sig utanföre. Damerna, som stego ur, blefvo i förbigående behörigen
  begapade; knuffningar utdeltes, speglosor slösades, eleganta herrar
  foro fram som skojare, tjufpojkar slogos, en bonde beskrattades,
  fruntimmer förföljdes och jungfrur skreko. Det blef ute på gatan
  bullersamt, så att det slutligen var med en glad känsla, man tog sin
  tillflygt till den eljest qvalmiga societén deruppe.
  
  Hvilken smak han har, den rika Lifmedicus Illerhjelm! Intet var
  spardt som kunde bidraga till ökad glans åt den praktfulla fêten. De
  skimrande ljuskronorna sväfvade öfver alla Stockholms märkvärdigheter
  i politiskt, litterärt och commercielt hänseende. Man såg der artiga
  excellenser och högfärdiga underlöjtnanter, vittra köpmän och okunniga
  lärda. Der fanns den vackra Grefvinnan, hvars ansigte varit värdt ett
  konungarike, om det blifvit fritt från den öfriga kroppen och hela
  själen. I full gala framsväfvade der den förtjusande fröken, med de
  oskattbara talangerna, hvilka aldrig förtjusat någon annan än henne
  sjelf. Den som i förbigående bugade sig för henne, var den Kongl.
  Secretern vid Posten, utom hvars snillrika infall och gudomliga sång
  ingen soupé kunde vara modern. Nu kom den glada Presidenten vid
  Finance-Collegium emot den trumpna Assessorn i de glada Konsternes
  Akademi. Der träffades den lilla blyga fröken med sidenfötterna och det
  jättelika Krigs-Rådet med trädbenet. Den qvicka köpmansfrun nickade
  åt den ordfattige Professorn, som rodnade då hon log. Herrarna sågo
  sig redan om efter spelborden och damerna, grupperade i alla fönster
  och soffor, suckade öfver värmen, medan ungherrarna trängdes midt
  på golfven, bugade sig här och der för en dam i flocken, och sågo
  hjertans belåtna ut, då de fingo hemta andan bredvid en dörrpost,
  eller ett fruntimmers stolskarm. Stockholms yppersta pianospelarinna
  blef ändtligen af den allmänna uppmärksamheten uppmanad att låta höra
  sig. Hennes bekanta anhöllo, att hon ville framträda. De obekanta
  spärrade upp ögonen helt och hållet och munnen så mycket artigheten
  tillät. Hon kunde icke emotstå den allmänna önskan och satte sig vid
  pianot. Några dumma vänner af Mozart smögo sig behändigt ut till
  spelborden, medan hennes snöhvita fingrar skenade öfver tangenterna. De
  brillantaste löpningar surrade fram igenom de häpna åskådarnes öron.
  Hon, stackars barn, drog ihop axlarna så att skulderbladen, beröfvade
  sin tyllbetäckning, gnedo hvarandra, och flög igenom så många skalor,
  att ögat icke hann blinka, innan örat måst inrymma alla de toner,
  som funnos på instrumentet. "Det var en skalhake!" yttrade sig med
  bestörtning en Brukspatron från landet.
  
  Fru Illerhjelm, såsom flicka den rikaste och skönaste som uppträdt på
  en bal i Stockholm, hade just i dag varit gift i tio år, och under
  denna tid offrat nästan alla sina behag åt den obevekliga tiden.
  Var det ett finkänsligt hjertas sakta tärande qval öfver det hemliga
  medvetandet att icke äga sin makes kärlek, eller var det endast det
  högre sällskapslifvets njutningar, som småningom förtärt hennes helsa?
  Hela verlden trodde åtminstone att hon kände inga andra sorger, än
  någon gång förargelsen att hafva blifvit manquerad i en dans eller
  nu ändtligen sett en yngre skönhet sväfva sig förbi till målet för
  allmän uppmärksamhet. Hennes man, som kanske kände att han åt hennes
  hjerta gett för litet, gaf så mycket mer åt hennes nycker och fåfänga.
  Det var derföre hans hus var stäldt på den mest lysande fot. Men midt
  ibland den slösande prakten, ibland de hvimlande gästerna, vandrade
  värden sjelf, med leende uppsyn och vänliga handtryckningar och artiga
  bugningar och hjertliga ord, dock tom, ödsligt tom i sitt innersta. Han
  var öfvermätt på allt detta glitter, som retar för ögonblicket, liksom
  österlänningens rusgifvande opium, men hämnas med en så mycket djupare
  förslappning. Det låg på Illerhjelms panna ett moln som aldrig vek
  bort, en dysterhet, liksom hade något förfärligt minne gömt sig i hans
  själ; och stundom då han trodde sig ensam och obemärkt flög ett uttryck
  af fasa öfver hans drag, liktom hade det förfärliga minnet vaknat och
  hånande blickat upp emot honom. I den stora verlden var han känd för
  den gladaste och artigaste sällskapsman; för sin hustru var han den
  mest välvilliga och eftergifvande make; af de sjuke var han älskad,
  såsom en rättskaffens outtröttlig och finkänslig läkare: men olycklig
  var han inom sig sjelf; och den som betraktade honom vid ett virabord,
  då han med ett spändt leende följde alla spelets omvexlingar, kunde
  icke undgå att märka, att det var något hemskt inom honom, som han
  genom sin uppmärksamhet på de lumpna korten sökte förjaga.
  
  Det gamla feta stenrika Commerce-Rådet, hans svärfar, anlände till
  fêten. Han blef emottagen med den uppmärksamhet och artighet, som hans
  rikedom och ålder kräfde. Hans måg skyndade emot honom, och förde honom
  i en soffa i förmaket, der han pustande tog sitt läger för aftonen.
  Hans dotter skyndade dit, omfamnade hans halfva kropp, ty mer räckte
  hon icke och kysste honom med dotterlig ömhet. "Tack, tack! Barn!" sade
  gubben. "Du har nu varit gift i hela tio åren och det med en doctor
  till på köpet, och ännu heter jag icke farfar! Hå, hå!"
  
  Den bleka damen rodnade flygtigt. "Pappa är så god emot oss!" sade hon:
  "Pappa är till och med ute så här sent och gläder oss med att komma
  hit! Jag tillstår att jag icke vågade vänta en så glad öfverraskning.
  Nu först är min bröllopsdag en glädjedag!" En hastig blick flög emot
  hennes man, som icke uthärdade detta ögonkast utan en lätt ryckning på
  anletsmusklerna.
  
  "Tack, tack! Barn!" återtog gubben: "Jag ser er så gerna glada! Jag
  blir ung på nytt när jag ser er! Minns du, Emma, huru du för tio år
  sedan krusade för giftermålet? Nu erkänner du ändå, att det var din
  lycka. Ser du, jag visste nog, att välja en hedersman till måg. Och
  du, min kära Thorsten! om du bara kunde laga, att jag fick heta farfar
  innan jag dör! Jag har alltid välsignat den stunden då du blef min
  måg och jag såg Emma lycklig genom dig! Men gå nu och dansa och spela
  och var glada, barn! Sätt hit ett virabord och laga att jag får ett
  trefligt parti, min kära Thorsten!"
  
  Gubben nickade med det halfnakna hufvudet och de båda makarna
  aflägsnade sig.
  
  Just då de gingo förbi ett kabinett, der ingen för ögonblicket befann
  sig, stannade de och sågo på hvarandra. Derefter inträdde de båda. Då
  fattade hon hans hand och sade, med ett mildt leende men tillika en
  glimmande tår i ögat: "Förlåt mig; men låt mig en gäng få säga dig
  några ord af hjertat, och säga dem i dag! Jag har i många år burit dem
  på tungan. Vill du aldrig glömma den Norrländska kolarflickan? Jag ser
  att du äfven nu beständigt tänker på benne, och jag har snart i tio år
  varit svartsjuk på hennes bild! Säg mig blott ett, Thorsten! Säg mig,
  har du varit upprigtig i din berättelse om henne?"
  
  Han fäste en lång, tankfull blick på henne. Slutligen svarade han: "Tro
  mig, min Emma! En sådan syn, som en Engels försvinnande i afgrunden, är
  nog för att beröfva en man hans lefnads lugn. När ännu i sjelfva vårt
  ömma förhållande till hvarandra den tanken kan insmyga sig, när den kan
  störa oss, då, då är den ett förfärligt bevis på dessa hemlighetsfulla
  känslors inflytande och makt, hvilka vi erfara utan att kunna hvarken
  undvika eller begripa dem. Jag fruktar att min berättelse, som likväl
  var ett bevis på mitt innerligaste förtroende, oroat dig för hela
  lifstiden; och då jag vet att ett sådant intryck aldrig i evighet
  utplånas, är det den tanken att hafva sårat dig, som fräter mig så
  länge jag lefver."
  
  "Nej", sade hon, "du misstar dig! Låt oss gifva hvarandra ett löfte
  på denna dag, som för oss är så helig, det löftet att icke mer plåga
  hvarandra med en så bitter ömtålighet och grannlagenhet, som hittills!
  Jag vill uppriktigt säga dig, att vårt lefnadssätt, den oupphörliga
  oro hvaruti vi lefva, är det verkliga onda, som skiljer våra hjertan
  och förstör vår lycka. Jag har sett att dessa sällskaper icke göra dig
  lycklig. Lofva mig att ett år, eller åtminstone några månader lefva för
  oss sjelfva! Låt oss resa till något utländskt bad, eller hvart helst i
  verlden, der vi kunna vara ensamme någon tid. Ack, om då våra hjertan
  icke känna sig lyckligare, vill jag tåligt vända om hit igen. Då vet
  jag att jorden icke äger någon sällhet."
  
  "Emma! Min hustru!" återtog han: "Jag är öfvertygad om din kärlek,
  och du bör vara det om min. Det dödsbleka Norrländska minnet är en så
  flyktig skugga, att det icke bör störa vårt lugn. Men det är i tanken,
  på min lefnads gåta, i den hemlighet, som min mor anförtrodde sin
  lättsinniga son, och som han så tanklöst förgätit, det är i den tanken
  jag ser min lefnads plågoande. Jag har lefvat nära fyrtio år, och det
  är mig icke möjligt att blifva fri den tanken. Jag känner mig alltid
  nära att svindla, då jag tänker tillbaka på denna dunkla gåta, och nu
  har jag tillryggalagt hela min lefnad i en oupphörlig strid, i ett
  evigt bemödande att aflägsna ett minne, som likväl oupphörligt tränger
  sig på mig. Det har blifvit en fix idé hos mig. Emellertid, min Emma!
  Ditt förslag är godt! Vi resa till Ems nästa sommar!"
  
  Han tryckte henne vänligt till sitt bröst. Hon såg på honom med en
  ännu sorgligare rörelse: "Ack! jag visste det förut!" suckade hon:
  "Det är likväl kolarflickan, som förjagar mig ur ditt hjerta. Ser du,
  jag visste att du skulle genast vid mitt förslag gå in på att resa! Du
  älskar mig icke, ty du gör allt hvad som af mig är ett infall, en nyck.
  Hvarför motsäger du mig aldrig? Måste icke mitt hjerta tröttna, då du
  oupphörligt ger efter för mina önskningar? Om du älskade mig, såsom du
  likväl sagt, skulle du icke fordra af mig åtminstone en försakelse?
  Skulle du icke gifva mig tillfälle att någon gång visa, huru gerna jag
  ville göra något för Dig?"
  
  "Jag vill säga dig, Emma", inföll han: "Det är en sanning, som
  du ej kanske rätt förstår, men den är dock en sanning. Det är
  en af rikedomens förbannelser, att den just beröfvar oss dessa
  tillfällen till qval och försakelser, hvilka besynnerligt nog utgöra
  menniskohjertats sällhet, och hvilka den rike förskaffar sig långt
  farligare och bittrare genom inbillningen än de äro i verkligheten."
  
  "Är det en förebråelse emot mig?" frågade hon med bitterhet: "Rår jag
  för det? Är det icke min fars glädje att öfverhopa oss med rikedom? Och
  hvarföre nekar du icke att emottaga hans gåfvor?"
  
  "Du missförstår mig, Emma", afbröt han: "hvad jag säger i allmänhet,
  gäller också för oss. Du bör icke förtyda min mening. Det är nu en gång
  vår lott. Vi böre emottaga den och använda den -- efter vi icke äge
  någon att lemna den åt --"
  
  Hon bleknade än mer: "Förlåt mig", sade hon: "låt oss icke reta vår
  smärta mera! Vi måste gå tillbaka till våra gäster! Tack emellertid för
  ditt löfte till sommarn!"
  
  De båda makarne tryckte hvarandras hand och lemnade kabinettet. I
  detsamma hördes ett skrik utanför huset. Pöbeln begynte väsnas mer än
  tillbörligt, så att några af herrarne sprungo ned, för att se efter
  hvad som var å färde. I det dörren öppnades, hördes några röster:
  "Släpp fram finngubben! Släpp fram finngubbens dotter!" Dessa ord hunno
  äfven Emmas öron. Hon fäste sina blickar på sin bleknande make; och
  han, betagen af en sällsam aning, gick ut i salongen. Hon följde honom
  sakta.
  
  Nu inträdde en gammal, illa klädd finngubbe, i hvars kala hufvud och
  förfallna drag Thorsten genast igenkände Ollikainen. "Det är den vackra
  dalkullan!" skreko några röster utanföre. Då inträdde en qvinna, i den
  enkla torftiga drägt, som tillhör allmogen; men med ett skönt ansigte.
  Det var Kolarflickan. Thorsten uppgaf ett skri, och betäckte sitt
  ansigte med båda händerna.
  
  "Det är han!" utropade den främmande qvinnan och trädde fram för
  att fatta Thorstens hand. Men med en häftighet, som var obegriplig,
  framstörtade Emma, kastade sig emellan dem, sköt hennes hand tillbaka
  i det hon omfamnade Thorsten och utropade: "Nej, nej! Gå bort,
  kolarflicka! Han är min -- min --!" Hennes hufvud sjönk vid dessa ord
  emot hans bröst, en förfärlig ryckning genomlopp hennes väsende, och
  med en våldsam suck flydde hennes medvetande.
  
  Ollikainen knäppte häpen sina händer tillsamman och begynte att
  berätta på Finska. Thorsten nedlade sin sanslösa hustru på en soffa
  och skyndade att meddela henne den läkarhjelp som var af nöden.
  Kolarflickan stod ensam midt på golfvet, sjelf bestört, omgifven af
  de häpna, sidenklädda damerna. Alla herrar aflägsnade sig genast till
  de andra rummen. Endast det gamla Commerse-Rådet stötte omkull sitt
  virabord och instörtade i salen, så fort hans kropp kunde sättas i
  rörelse.
  
  Det var icke förgäfves, som Thorsten använde åtskilliga medel för att
  återkalla henne till lifvet. Hennes sansning återkom och den ömtåliga
  gestalten slog upp sitt öga. Alla uttryckte sin glädje deröfver.
  
  Thorsten reste sig upp med häftighet. Hans blick mötte den arma
  kolarflickan. Han uppgaf åter ett rop af förskräckelse. Då begynte hon
  att darra. Med klar röst talade hon på sitt språk, hvilket ingen af de
  närvarande förstod. Men alla lyssnade med förvåning på den behagliga
  stämman.
  
  Äfven den gamle finngubben talade emellanåt. Thorsten såg upp,
  betraktade dem ömsom med uttryck af sorg, af bestörtning, plötsligt af
  en blixt af glädje, som dock hastigt afbröts af tårar. Han kastade sig
  på knä, kysste sin makas hand och läppar. Derefter störtade han emot
  kolarflickan, tryckte henne i allas åsyn till sitt bröst och kysste
  äfven henne. "Det var då hemligheten!" sade han. "Och jag var honom så
  nära! Hvarför upptäckte din mor det icke straxt?"
  
  "Ack!" svarade flickan: "Hon visste ju icke hvem det var, förrän hon
  fick se ringen!"
  
  "O min Gud!"
  
  Nu berättade gubben Ollikainen åter något på Finska. Thorsten gick fram
  till honom och tryckte hans hand. Derefter återgick han till flickan:
  "Du kom således lyckligt utföre", sade han: "Och ditt lif räddades, på
  det min lefnads gåta skulle upplösas! O min mor! -- Men hvarföre har
  jag icke förr fått veta det?"
  
  "Vi visste ju icke ditt namn!" sade flickan: "Vi ha nu kommit hit
  på ett rykte om att du hade blifvit en förnäm herre i Stockholm.
  Norrmännerna, som funno dig vid fallet och förde dig hem till sig,
  hade icke heller frågat efter ditt namn. Du reste ju också så hastigt
  derifrån."
  
  "Min Gud!" utbrast han: "Jag flydde med fasa från det förfärliga
  stället! Du kommer sent, men med Guds hjelp icke för sent, Bolla! Här
  ser du min hustru, som så när dödt af förskräckelse, när hon såg dig!
  Hon trodde att du var en vålnad!"
  
  Kolarflickan närmade sig med blyg vördnad den ädla Emma, fattade hennes
  hand och kysste den. Emma såg med frågande bestörtning på sin man.
  
  "Mitt herrskap!" sade Thorsten: "Jag måste säga er, att min mor på
  sin dödssäng upptäckte för mig, att min yngsta syster icke var död,
  såsom jag trott. Jag har grubblat på innehållet af den hemlighet hon
  förtrodde mig, tills den nu står klar för mitt medvetande. Denna
  fattiga flicka, mitt herrskap, är -- min syster!"
  
  
  
  
  
  
  
  
  End of the Project Gutenberg EBook of Kolarflickan eller En Wandring i
  Norrland, by G. H. Mellin