text: Produced by Miranda van de Heijning and the Online Distributed
  Proofreading Team. This file was produced from images generously
  made available by the Bibliothèque nationale de France (BnF/Gallica)
  at http://gallica.bnf.fr.
  
  
  
  
  
  
  CARL WILHELM SCHEELE
  
  ETT MINNESBLAD
  
  PÅ
  
  HUNDRADE ÅRSDAGEN AF HANS DÖD
  
  AF
  
  D:R P.T. CLEVE PROFESSOR VID UPSALA UNIVERSITET.
  
  
  KÖPING
  M. BARKÉNS FÖRLAGSBOKHANDEL (C.A. HERMANSSON)
  STOCKHOLM TRYCKT I CENTRAL-TRYCKERIET 1886.
  
  
  [Illustration: CARL WILHELM SCHEELE.]
  
  
  
  
  I
  
  
  Den politiska stormakt, som Sveriges tappre söner, djerfve härförare,
  vise statsmän och store konungar skapat, slutade sin korta tillvaro.
  Lemlästadt och blödande ur djupa sår fostrade vårt land en skara af
  store män, som plötsligt höjde det till en stormakt af annan art, en
  stormakt inom vetenskapens och forskningens områden. Till dem hörde den
  nyare naturforskningens fader Linné, den namnkunnige kemikern Bergman,
  mineralogen och kemikern Wallerius, fysikern Wilcke, mineralogiens
  reformator Cronstedt, för att ej nämna flere, hvilka alltid skola i
  tacksamt minne förvaras, så länge forskning och vetenskap äras. I detta
  diadem af lysande namn, som sprida sin glans öfver vårt land, intager
  Scheeles en af de mest framstående platserna, ty hans rykte var blott
  Linnés underlägset.
  
  Scheele var ingen vetenskapens konung, som ordnat det spridda
  vetenskapliga materialet till en harmonisk bygnad, han var ingen siare,
  som tydde naturens lagar, han var icke skapare af någon teori, som lyst
  och vägledt i forskningens labyrinter; men han hade den snillets
  slagruta, som upptäcker det fördolda i naturen samt i ljuset framdrager
  nya fakta af omätligt inflytande. Han var upptäckare som ingen före och
  ingen efter honom. Hvar och en, som känner blott elementen till Scheeles
  vetenskap, vet också hvilken betydelse sådana upptäckter som syrets,
  fluorens, klorens, manganens, glycerinets, för att ej nämna flere,
  utöfvat på vetenskapens och industriens utveckling.
  
  Hundra år ha förflutit sedan Scheele slutade sin korta och
  betydelsefulla lefnad. Hvilken utveckling hafva icke kemien och öfriga
  naturvetenskaper gått till mötes; till hvilka skördar ha ej de gamles
  utsäde mognat! Kemien har ej blott till vårt slägtes gagn förädlat de
  skatter jorden gömmer i sitt inre, ej blott skapat nya industrigrenar,
  som sysselsätta millioners armar, hon har lyftat breda flikar af den
  förlåt, som höljer naturens, ja till och med det organiska lifvets
  verkstad. Äran af denna utveckling tillkommer ej uteslutande de närmast
  förflutna hundra åren, utan i väsentlig mån de forskare, Scheele och
  hans samtida, hvilka oförtrutet bröto den ouppodlade marken och lade
  grunden till den byggnad, som nu är uppförd. Det är ej mer än en skyldig
  gärd af tacksamhet, att vår tid hedrar minnet af grundläggarne till vår
  tids vetenskap, och då hundra år förflutit sedan en af dem gick hädan,
  må denna skrift bära vittne om, hvad Scheele varit och hvad han verkat
  för vetenskapen.
  
  
  
  
  II
  
  
  Scheele[1] härstammade från en gammal tysk och vida spridd slägt. Han
  föddes den 9 dec. 1742 i Stralsund, den femte af tolf syskon. Fadern var
  köpmannen Joachim Christian Scheele och modern Margaretha Varnecross.
  
  Som barn förrådde Scheele icke de stora anlag, som slumrade inom honom;
  han var af ett slutet och stillsamt sinnelag, som gjorde att man ansåg
  honom trög och enfaldig. Han deltog icke i sina syskons lekar, men hade
  sin förnöjelse i hvarjehanda småsakers förfärdigande samt berättas hafva
  blifvit "mycket glad, när han hunnit fullborda något af sina egna
  påfund". Han sattes tidigt i privat skola och erhöll vanlig skolbildning
  i Stralsunds gymnasium. Redan i unga år väcktes hans håg för
  apotekareyrket genom läkaren Schütte och apotekaren Cornelius, som
  umgingos i föräldrahemmet och retade gossens nyfikenhet med de kemiska
  och farmaceutiska mystiska tecknen, som Scheele berättas hafva med rödt
  bläck upptecknat i en bok. Fjorton år gammal sattes han i apotekarelära
  i Göteborg hos apotekaren Bauch. Snart fick han sina göromål i
  laboratoriet och kände sig nu på sin rätta plats. En samtida kamrat,
  Grünberger, uppmanade honom att studera kemi. Arbeten af Neumann, en
  hängifven lärjunge af Stahl, flogistonteoriens grundläggare, uppenbarade
  för honom hans kallelse. På lediga stunder och under nattens tystnad
  studerade han med ifver äfven Lemerys, Stahls och Kunkels skrifter, i
  synnerhet den sistnämdes Laboratorium chymicum och Ars vitraria
  experimentalis. Om nätterna och i all hemlighet gjorde han efter de
  försök, hvarom han läst, och vande sig så att med små och obetydliga
  hjelpmedel utföra kemiska experiment. En gång hände det honom, att en
  hans kamrat af okynne blandat knallpulver i pyrofor, hvarmed han
  experimenterade. Under natten exploderade alltsammans med en våldsam
  knall, som väckte huset och satte det i oro och förskräckelse. De
  förebråelser han till följd häraf ådrog sig, afskräckte honom icke det
  minsta, utan fortsatte han med all flit att genom experiment, läsning
  och begrundande öka sina insigter. Hans principal oroades öfver hans
  rastlösa flit och skref till föräldrarne "at han fruktade Carl skulle
  genom sin ihärdiga flit göra sig skada; då han studerade halfva nätterna
  i böcker, hvilka ännu för honom voro för höge och dem Herr Grünberger
  gifvit honom".
  
  Efter den sexåriga lärotidens slut stannade Scheele ytterligare tvänne
  år i Göteborg, hvarefter han fick anställning i Malmö hos apotekaren
  Kjellström, hvilken hade mycket intresse för kemiska försöks
  anställande och derför omfattade Scheele med mycken välvilja. Han fick
  här tillfälle att ytterligare förkofra sig i kemien. För större delen af
  sin lön köpte han kemiska böcker, som han grundligt och med eftertanke
  studerade. Från denna tid daterar sig hans bekantskap och vänskap med
  den sedermera så berömde mångkunnige Anders Johan Retzius. Under sin
  vistelse i Malmö utarbetade han sin undersökning öfver "Sal acetosellæ",
  hvilken, enligt yttranden af Gahn, lär ha ledt till den vigtiga
  upptäckten af oxalsyra. En häröfver författad afhandling inlemnades 1768
  till Vetenskapsakademien, men blef icke till trycket befordrad, emedan
  Torbern Bergman, till hvilken afhandlingen remitterades, förklarat att
  han deri icke funnit något nytt. Föga bättre gick det med hans vackra
  upptäckt af vinsyran, hvilken han oförbehållsamt anförtrodde åt Retzius.
  Denne repeterade försöken och skref den i Vetenskapsakademiens
  Handlingar 1770 införda afhandlingen "försök med vinsten och dess syra",
  hvari han omtalar att Scheele, "en snabb och lärgirug Pharmaciæ
  studiosus", lyckats ur vinsten framställa en ny, från alla andra syror
  till sina egenskaper skild syra.
  
  Efter trenne års vistelse i Malmö flyttade Scheele 1768 till Stockholm,
  der han fick kondition på apoteket Korpen. Vistelsen här behagade honom
  mindre, emedan han icke fick lägga hand vid laboratoriegöromålen.
  Experimentera måste han, och sysslade derför i apotekets fönster med
  solljusets inflytande på ämnen, allt under det han expedierade recepten.
  Redan i Stockholm var han känd som en särdeles skicklig kemiker och
  förvärfvade sig på grund deraf vänskap af den tidens framstående läkare,
  Bäck, Schulzenheim, Bergius och Gahn. Genom den sistnämde blef han
  sedermera i Upsala bekant och vän med brodern, den utmärkte bergsmannen
  och kemisten J.G. Gahn, med hvilken han, sedan han lemnat Upsala, stod i
  liflig brefvexling.[2] Han flyttade snart, 1770, från Stockholm till
  Upsala, der han hos apotekaren Lokk på stads- och provincialapoteket
  Uplands Vapen fick sig anförtrodd ledningen af laboratoriearbetena och
  derjämte erhöll tillstånd att fortsätta med sina egna försök. Den tiden
  var den lärde och berömde Torbern Bergman professor i kemi vid Upsala
  universitet. En tillfällighet sammanförde de bägge hvar på sitt sätt så
  framstående vetenskapsmännen. Scheeles principal hade märkt, att om man
  länge håller salpeter smält vid icke allt för hög temperatur, erhåller
  man ett salt, som vid tillsats af ättiksyra utvecklar röda ångor.
  Hvarken den skicklige kemikern, bergmästaren Gahn ej heller Bergman
  kunde gifva någon förklaring öfver detta, men Scheele kände den rätta
  orsaken, eller att salpetern vid upphettning upptager flogiston (d.v.s.
  reduceras) och ger ett salt af en ny syra (salpetersyrlighet), som är
  svag och derför utdrifves af ättiksyran. Gahn, som fått kunskap om denna
  förklaring, meddelade den till Bergman, och denne förstod genast till
  sitt fulla värde uppskatta detta prof på ovanliga insigter samt önskade
  göra apotekslaborantens bekantskap. Scheele, som å sin sida hade i
  minnet det öde Bergman beredt hans första kemiska afhandling, var icke
  synnerligen böjd härför, men lät dock öfvertala sig af Gahn. Så uppstod
  nu bekantskap och vänskap mellan dessa så utmärkte och dock så olika
  begåfvade män, hvilka på ett lyckligt sätt kompletterade hvarandra.
  Bergman med blicken öfver hela vetenskapens område visade Scheele på
  uppgifter, som denne, den ovanligt skarpsinnige och skicklige
  experimentatorn, visste att göra fruktbringande för vetenskapen.
  Scheele, som ej hade Bergmans omfattande bildning, understälde å sin
  sida ofta Bergman sina arbeten till närmare granskning. Under sin
  vistelse i Upsala utförde Scheele en mängd ytterst vigtiga arbeten och
  undersökningar, som hastigt gjorde honom till en af den tidens
  berömdaste kemister. Man måste förvånas att Scheele, utom sitt yrkes
  skötande, kunde medhinna utarbetandet af så många och mödosamma
  undersökningar. Arbete var för honom en lätt sak, hans förnämsta
  bekymmer bestodo, såsom han sjelf i ett bref förklarar, "i nya
  phenomeners förklarande". Vetenskapsakademien, som visste att uppskatta
  Scheeles rön, kallade honom genom enhälligt val till sin ledamot 1775;
  det var den enda yttre utmärkelse, som kom Scheele till del från
  fäderneslandet.
  
  Scheele, som i Upsala började tänka på sin framtida bergning och önskade
  i synnerhet större frihet och ledighet att mera oberoende fullfölja sina
  vetenskapliga forskningar och undersökningar, sökte nu att få öfvertaga
  skötseln af apoteket i Köping, hvars innehafvare, Pohl, nyligen aflidit
  och som egdes af den efterlefvande enkan. Ehuru Scheele icke aflagt
  erforderlig examen, beviljade honom dock Collegium medicum, som nogsamt
  kände hans skicklighet, rättighet att förestå apoteket och att till
  lägligt tillfälle uppskjuta examen. Kommen till Köping hvilade han sig
  icke. "I tören väl tro", skrifver han vid denna tid till en vän, "at jag
  nu fått matsorgen och således bjuder Experimental-Chemien en god natt.
  Ach nej! denna ädla Vetenskap är mitt öga. Hafven tålamod, och J skolen
  åter snart hafva något nytt ät förnimma". Detta löfte höll Scheele.
  
  Han griper sig genast an med att sammanskrifva sin berömda bok om Luft
  och Eld, hvartill manuskriptet redan i slutet af oktober 1775 var
  färdigt. I detta arbete, som innehåller en fast otrolig mängd vigtiga
  rön, beskrifver Scheele eldsluften, eller hvad vi nu kalla syregas, och
  visar dess betydelse vid förbränningen och andningsprocessen. Denna
  upptäckt, som är basen för hela den nyare kemien, var likväl kort förut,
  den 1 aug. 1774, gjord af Priestley, ehuru Scheele icke kunde hafva haft
  någon kännedom derom. Priestley säger sjelf: "Mr Scheeles discovery was
  certainly independent of mine, though, I believe, not made quite as
  early". (Herr Scheeles upptäckt gjordes utan tvifvel oberoende af min,
  ehuru som jag tror ej fullt så tidigt.) Han delar således med Priestley
  äran af syrets upptäckande. Bokens tryckning försenades ansenligt, ty
  den blef först 1877 färdig. Manuskriptet var först till genomseende hos
  Bergman, som författade ett företal dertill; men han bär icke skulden,
  att det vigtiga arbetet så sent utkom. Den hvilar på bokhandlaren
  Svederus. En följd af att arbetet så sent utkom var, att många deri
  beskrifna rön redan förut voro kända. Arbetet utkom i tvänne upplagor på
  tyska språket, samt öfversattes på engelska, franska och latin. Vid
  sidan af detta vetenskapliga arbete sträfvade han rastlöst att ur skuld
  och lägervall resa det af företrädaren anlagda apoteket. Affären tog upp
  sig, men efter ett halft år instälde sig spekulanter på apoteket. Detta
  grämde Scheele. "Jag är rätt mjältsjuk", skrifver han, "ty det ser ut
  som skulle jag här icke komma ät göra min lycka. Man har, mig ovetande,
  afslutat et contract om Apoteket. Måste man då nödvändigt hafva
  penningar om man i verlden vill hafva sit bröd?" Från alla håll kommo nu
  anbud till honom. Gahn bjöd honom till sig, Bergman likaså. Linné,
  Wargentin, Schulzenheim, Alströmer m. fl. öfverlade och beslöto att
  erbjuda honom Alingsås apotek och der inrätta ett tjenligt laboratorium.
  Andra ville draga honom såsom "chemicus regius" till hufvudstaden. Man
  erbjöd honom att öfvertaga direktionen för ett nytt och stort bränneri.
  Äfven utlandet sökte förvärfva sig den berömde svensken. På d'Alemberts
  rekommendation kallades han, liksom Bergman kort förut, till Berlin. Han
  afböjde dock denna hedrande kallelse så väl som ett anbud från England
  om anställning med 300 £ årlig lön. "Jag kan ej mera än äta mig mätt",
  skrifver han till en af sina vänner, "och om detta går an i Köping,
  behöfver jag icke annorstädes söka det". Till sin bror, som förebrådde
  honom att han icke antagit anbudet från Berlin, skrifver han: "Jag
  förundrar mig däröfver at du, M.B. vet om det årliga arfvode (1200
  Riksd.) som blifvit mig tilbudet från Berlin. Sant är at sådant skedde
  för tre år sedan. Men som jag på långt när ej hunnit så långt uti
  Chemien, som erfordras till en sådan beställning, har jag med god
  öfverläggning afslagit detsamma, öfvertygad ät jag äfven i Köping kan
  hafva mitt dageliga bröd". Helst ville Scheele, om han ej kunde stanna i
  Köping, komma åter till Upsala. Blir jag ej i Köping, så kommer jag till
  Eder, skref han till Bergman. Borgerskapet i Köping, hvars förtroende
  han vunnit och som insåg den ära en så berömd man som Scheele skänkte
  staden, bestämde i förening med magistraten och landshöfdinge-embetet,
  att de ingen annan ville hafva till apotekare än Scheele. Privilegium
  att anlägga ett nytt apotek beviljades honom och han slöt med förra
  apoteket den öfverenskommelse, att han som rätte egaren till Köpings
  apotek åtog sig förra apotekets skulder och enkans underhåll. Han
  arbetade nu med all kraft på apotekets upphjelpande. Genom flit och
  omtanke skapade han sig oberoende, till och med välstånd. Men detta
  hindrade honom icke att fullfölja sina kemiska forskningar, som gjorde
  honom till en öfver hela Europa fräjdad man. Berlins
  naturforskaresällskap invalde honom 1778. Turins vetenskapsakademi
  kallade honom 1784, i Gustaf III:s närvaro, till sin ledamot.
  
  Under vistelsen i Köping slet han sig blott en gång, 1777, lös från sina
  forskningar för att göra en resa till Stockholm och bevista ett
  sammanträde i Vetenskapsakademien, den enda gången i sitt lif han var
  närvarande i den akademi, i hvars handlingar han tryckte nästan alla
  sina skrifter, utom den om Luft och Eld.
  
  Borgman, som då var preses, helsade honom med följande ord: "Det är en
  besynnerlig fägnad för denna kongl. akademien att se en så arbetande
  ledamot intaga ett rum i dess samfund, och för mig, som vid detta
  tillfälle hafver den äran att vara ordförande, är det en fördubblad
  förnöjelse. Jag har i flere år varit vitne till Eder oförlikneliga flit,
  till Eder synnerliga skicklighet att genom tjenliga experimenter
  aftvinga naturen sina hemligheter, och till Edra skarpsinniga slutsatser
  af anstälda försök. Hvad kan då vara naturligare än att den, som
  innerligen älskar sin vetenskap, med utmärkt glädje ser Eder intaga ett
  hedersställe, till hvilket förtjenst allena banat Eder vägen". Dagen
  förut hade Scheele aflagt uti Collegium medicum apotekare-examen inför
  en talrik samling åhörare, och erhållit öppen fullmakt att vara
  apotekare i Köping. "Mera till betygande af sitt fullkomliga nöje och
  tillgifvenhet för Herr Scheele, samt i förhoppning om dess nyttiga
  biträde vid Pharmacopeens förbättrande efter vere facta et probata, än
  att dymedelst åstadkomma någon besparing för Herr Scheele" eftergaf
  Kongl. Collegium alla vanliga kostnader och afgifter. Då Bergman samma
  år nedlade presidiet i akademien satte han i verket en i akademien länge
  närd önskan att bevilja Scheele en årlig pension af 100 Riksdaler till
  uppmuntran och understöd vid hans kemiska undersökningar, ett understöd
  som årligen utgick från akademien ända till Scheeles död.
  
  Scheele kunde nu motse en lugnare och mindre bekymmersam framtid. Men
  ännu i sin bästa ålder, mot slutet af 1775, angreps han, som förut
  aldrig varit sjuk, af höftvärk och gikt. Det oaktadt fortsatte han sina
  forskningar. Ännu i februari 1786 inlemnade han sin afhandling om
  galläplesyran till Vetenskapsakademien. Samma månad insjuknade han. Den
  21 maj 1786 kl. half 12 afled han i lugn och stillhet. Dödsorsaken
  uppgifves hafva varit lungsot. Två dagar förut hade han satt i verket
  sitt länge tillämnade äktenskap med sin företrädares enka, som han
  derigenom gjorde till laglig egarinna af sin egendom.[3]
  
  I Köpings kyrka uppsattes 1827, på bekostnad af apotekaresocieteten, på
  en af pelarne längst fram i koret ett monument öfver den man, som gjort
  Köping till en äfven i utlandet känd stad.
  
  Kongl. Vetenskapsakademien slog 1790 öfver honom en minnespenning, som
  på framsidan föreställer Scheeles porträtt och på baksidan af bildar
  försöket med förbränning i eldsluft. Inskriptionen lyder: Ingenio stat
  sine morte decus. I afskärningen läses: Socio præmatura morte erepto
  Reg. Acad. Scient. Stockholmiensis. Äfven Svenska akademien slog 1827 en
  minnespenning öfver Scheele, på åtsidan med ett porträtt, på frånsidan
  med en bild af Isis, från hvilken Hermes söker lyfta slöjan.
  Minnespenningen bär om-skriften: "Naturæ sacra orgia movit". Samma år
  höll Franzén hans åminnelsetal i akademien.
  
  På apotekaren Gottfr. Arbmans initiativ väcktes vid ett apotekaremöte i
  Stockholm år 1872 ett förslag att insamla medel till en minnesstod öfver
  Scheele.
  
  Den hittills tecknade summan uppgår till omkring 21,000 kronor.
  
  Scheele beskrifves hafva varit af medelmåttig växt, samt frisk och
  kraftig kroppsbyggnad. Såsom en märkvärdighet berättar Wilcke, att
  elektriska experiment aldrig ville lyckas i hans närvaro. Redbar och
  oförbehållsam förvärfvade han sig aktning och förtroende hos alla, med
  hvilka han kom i beröring. Hans anspråkslöshet var lika stor som hans
  anseende berättigadt. Detta visas bäst deraf att, då han kallades till
  medlem af akademien i Turin, han skref till en vän: "I sanning tror jag
  ät man håller mig allestädes för en af de största Chemister, och kunde
  jag snart nog blifva stolt däröfver. Vill man så fortfara lärer jag
  snart inbilla mig at i sjelfva verket äga lika mycken erfarenhet och
  snille som en Macquer, och Bergman. Men at säga min rätta mening, hade
  desse förtjente män mera insigt i sina fingrar än jag uti hela mit
  hufvud."
  
  Scheele var icke akademiskt bildad och saknade en mera omfattande
  lärdom, men han hade från sin tidigare ungdom vant sig att sjelfständigt
  och oberoende af förutfattade meningar tänka och genom experiment pröfva
  riktigheten af sina slutsatser. Häri ligger till en stor del orsaken att
  han kunnat upptäcka så mycket, som andra gått förbi. Hans bokförråd[4]
  var ganska inskränkt, men han läste dock mycket och gjorde derur
  anteckningar. De flesta experiment, hvarom han läst, eftergjorde han och
  förskaffade sig så en vidsträckt erfarenhet. "Min plägsed vid Chemiska
  uppgifter är", säger han, "att aldrig tro någon af dem, innan jag, genom
  gjorda försök, pröfvat den samma". Sedan han blifvit en berömd och
  ryktbar man, fick han af talrika vetenskapsmän sig tillsända nya
  arbeten, hvilka jämte andaktsböcker voro hans käraste läsning. Han var
  nämligen en from man. Prosten Ahlström, som vid Scheeles jordfästning
  höll ett varmt tal öfver den bortgångne, säger, att han var en kristen
  af äkta slaget och beflitade sig mer om att vara det, än att synas.
  
  Då denne hans vän förkunnade honom dödens snara ankomst, fattade Scheele
  hans hand och sade: "Allsmäktige, så är min hjelp så nära för handen;
  Herre här är jag; pris vare Dig, som ständigt hållit Din hand utsträckt
  öfver mig, som så underligt fört mig till grafven, huru ofta har mitt
  hjerta förgätit sin plikt, sin salighet; men Du aldraheligaste har dock
  ej gått till doms med din tjenare; tag det pris, som min döende tunga
  framstapplar; jag är allt för ringa till den nåd och barmhertighet Du
  mig bevisat hafver."
  
  
  FOTNOT:
  
  [1] Uppgifterna i denna lefnadsteckning äro hemtade hufvudsakligen ur
  "Åminnelsetal hållet för K. Vetenskaps-Akademien d. 14 oct. 1799 af C.G.
  Sjösten", hvilket blifvit utarbetadt efter anteckningar och samlingar
  gjorda af den berömda fysikern Wilcke.--För öfrigt har jag anlitat:
  KOPP, Geschichte der Chemie; SACKLÉN, Sveriges Apotekare-Historia 1833;
  A.E. NORDENSKJöLD, "Ett blad ur de svenska naturvetenskapernas historia"
  (Framtiden 1877, sid. 79).
  
  [2] En större samling bref från Scheele till Gahn, alla på tyska, finnes
  ännu i Kongl. Vetenskapsakademiens bibliotek.
  
  [3] Scheele jordades på Köpings kyrkogård, men hans graf är icke säkert
  känd. För flere är sedan träffades dock till höger utanför kyrkans södra
  ingång en plåt, som tillhört Scheeles kista.
  
  [4] Enligt Nordenskjöld utgjordes hans boksamling, då bouppteckning
  skedde, af 12 medicinska och kemiska arbeten, hvartill kommo några
  andra "svenska, tyska och franska böcker" värderade till 6 spec. (24
  kronor).
  
  
  
  
  III
  
  
  Under det 18:de århundradet sträfvade naturforskningen att lösslita sig
  från metafysikens ofruktbara spekulationer och inslå på den enda, till
  målet ledande vägen, erfarenhetens, experimentets och iakttagelsens.
  Särskildta laboratorier för kemiska arbeten funnos visserligen vid denna
  tid,[5] men de flesta framstående kemister utbildades dock då och äfven
  under början af vårt århundrade på apoteken. Lemeri, Baumé, Rouelle
  m.fl., t.o.m. Liebig i vårt århundrade grundlade sina kemiska studier
  såsom farmaceuter. Scheele erhöll aldrig annat tillfälle att sysselsätta
  sig med kemiska studier och forskningar än det apoteken lemnade. Vi ha
  sett huru Scheele flyttade från det ena apoteket till det andra, ända
  till dess han blef bofast i Köping. Först i denna stad kunde Scheele
  tänka på att inreda åt sig ett laboratorium. Vid ankomsten till Köping
  bodde han i ett rum på gästgifvaregården och hans första laboratorium
  utgjordes af en förfallen bod med trasiga fönsterrutor, till hälften
  afplankad för åkdon och åkerredskap. Här uppsatte han några enkla
  ugnar. Sedan Scheele upprättat apoteket ur dess förfall och kommit i en
  jämförelsevis bergad ställning, inredde han ett nytt laboratorium, som
  synes hafva varit efter den tidens anspråk ganska väl försedt,
  åtminstone om man får döma efter yttranden af spaniorerna d'Elhujar,
  Bergmans lärjungar, som besökte Scheele i Köping.
  
  
  [Illustration: Scheeles apotek och bostad. Användes fortfarande till
  apotek.]
  
  
  [Illustration: Epitaphium i Köpings kyrka.
  
  Uppsatt af Apotekaresocieteten i Stockholm.]
  
  
  [Illustration: Scheeles apparat för beredande af syrgas. (Kopia ur "Luft
  und Feuer".)]
  
  
  [Illustration: Qvarlefvor från Scheeles laboratorium och apotek.]
  
  
  De apparater Scheele begagnade voro de aldra enklaste; några
  glaskolfvar, retorter, vanliga buteljer, flaskor och framför allt, vid
  experiment med gaser, oxblåsor. Skulle en gas utvecklas, band han en
  hopkramad oxblåsa med ett snöre vid retorthalsen och knöt till
  öppningen, då blåsan var spänd. När han ville utveckla kolsyra, insnörde
  han några bitar krita i bottnen på en oxblåsa samt hälde så en utspädd
  syra i blåsan, hvars mynning hopbands, sedan han förut så noga som
  möjligt hopkramat blåsan. Bandet mellan kritbitarne och syran borttogs
  och gasen utspände blåsan. När han skulle framställa qväfoxidgas,
  fuktade han blåsan invändigt med olja, för att blåsan icke skulle
  angripas under försöket, kastade deri några metallbitar, hopkramade
  blåsan och band dess mynning omkring en liten glasburk med
  salpetersyra. Nu nedskakades bitarne i salpetersyran i burken; gasen
  utvecklades och spände ut blåsan, som tillknöts, när den blef full med
  gas. Skulle nu en gas flyttas ur en blåsa till en flaska, fyldes flaskan
  med vatten och korkades. Sedan bands blåsans mynning tätt öfver
  flaskans, hvarefter flaskan vändes så, att dess botten kom uppåt och
  blåsan nedåt. Scheele fattade nu flaskan med venstra handen, korken
  uttogs och fasthölls med den högra. Vattnet rann ut i blåsan, under det
  gasen fylde flaskan. Nu insattes korken åter i flaskan, som upp och
  nedvänd förvarades i ett kärl med vatten. När han ville mätta vatten med
  en gas, förfor han på nyss beskrifna sätt, men så att blott en fjärdedel
  af vattnet fick rinna ur flaskan i blåsan, hvarpå flaskan korkades och
  skakades. Sedan togs korken ut, så att en ny mängd gas fick strömma ur
  blåsan i flaskan. Korken insattes, flaskan skakades, och samma operation
  upprepades 2-3 gånger. Under sina experiment med gaser i oxblåsor
  iakttog Scheele, att brännbar luft (vätgas) lättare än andra gaser går
  genom blåsans väggar, eller, som vi med ett mera modernt uttryck säga,
  diffunderar hastigare än andra gaser. I stället för glasrör begagnade
  han ofta trärör, i hvilka han inpressat gåspennor. Scheeles hjelpmedel
  voro sålunda de simplaste man kan tänka sig; men hvad som brast i
  utrustningen, ersattes genom skarp iakttagelseförmåga, ihärdighet och
  snille. Under sina arbeten fäste Scheele uppmärksamheten vid alla
  detaljer och gick grundligt tillväga, så att föga nytt återstod för
  andra, på de områden han undersökt. Han förde icke ordentliga
  anteckningar öfver sina experiment, men efter hans död fann man ett
  antal lösa papper och illa medfarna små annotationsböcker,[6] hvari han
  på tyska antecknat en mängd dels egna, dels andras försök. Kongl.
  Vetenskapsakademien erhöll visserligen af enkan tillstånd att genomläsa
  Scheeles efterlemnade papper, men man fann deribland intet spår af något
  färdigt eller påbörjadt arbete. Scheele brukade nämligen utan koncept
  nedskrifva sina afhandlingar, hvilka utmärka sig genom stor precision,
  innehållsrikedom och korthet. De äro, som Dumas, den nyligen hädangångne
  ryktbare kemikern, säger, "sans modèle comme sans imitateurs".
  
  [Illustration: Scheeles kolsyreapparat. Ur "Luft und Feuer".]
  
  
  
  
  FOTNOT:
  
  [5] Enligt Kopp upprättades i 16:de århundradet af Europas furstar
  laboratorier, af allmänheten kallade "guldhus", i hvilka man sysslade
  med alkemi. Laboratorier för kemisk forskning funnos äfven vid 17:de
  århundradet i Tyskland, och bekant är, att Carl XI 1685 anlade ett
  laboratorium chemicum, som förestods af Urban Hjärne.
  
  [6] I Kongl. Vetenskapsakademiens bibliotek förvaras ett stort antal af
  dessa Scheeles anteckningsböcker.
  
  
  
  
  IV
  
  
  De vetenskapliga arbeten, genom hvilka Scheele brutit nya banor för den
  kemiska forskningen och i så hög grad inverkat på vetenskapens
  utveckling, tillhöra olika områden, såsom den allmänna och oorganiska
  kemien, den organiska och t.o.m. den fysiologiska kemien. För erhållande
  af en öfversigt af dessa Scheeles arbeten torde vara riktigast att lemna
  den kronologiska ordningsföljden å sido och framställa dem i
  systematiskt sammanhang. I afseende på ämnets beskaffenhet hafva vi då
  att främst sysselsätta oss med Scheeles afhandling om luft och eld,
  hvilken på tyska språket utgafs 1777, men redan två år förut var i
  manuskript färdig.[7]
  
  Detta arbete, som på sin tid väckte ett mycket stort uppseende inom den
  vetenskapliga verlden, öfversattes 1780 på engelska och 1781 på franska.
  Det innehåller dels ett utomordentligt värdefullt material af fakta och
  dels teoretiska förklaringar öfver förbränningens, eldens, ljusets och
  värmets natur, hvilka senare dock för vår tid endast ega ett historiskt
  intresse.
  
  För att rätt fatta betydelsen af detta Scheeles arbete och äfven för
  att finna förklaringen till Scheeles egendomliga åsigter om
  förbränningen samt värmets och ljusets natur, är det nödvändigt att
  lemna en kort framställning af de åsigter, som herskade vid tidpunkten
  för framträdandet af Scheeles arbete.
  
  Oaktadt alla bemödanden under det förflutna århundradet att ställa den
  kemiska forskningen på en af metafysiken oberoende bas, hade man ej
  kunnat lösslita sig från den häfdvunna uppfattningen att gemensamma
  egenskaper hos kropparne betingades af närvaron i dem af gemensamma
  "principer". Läran om flogiston, det hypotetiska ämne, som man trodde
  förekomma i alla bränbara ämnen, var den sista lemningen af metafysikens
  inflytande på kemien. Den härstammade i rätt nedstigande led från den
  Aristoteliska läran om de fyra elementen, enligt hvilken lära eld
  inginge i alla bränbara ämnen, luft i de gasformiga, vatten i de
  flytande och jord i de fasta.
  
  Väl hade Boyle redan 1661 uttalat sig emot antagandet att sådana
  metafysiska abstraktioner voro verkliga kroppar och fattat betydelsen af
  grundämnen i vår tids mening; väl kände man i medlet af 17:de
  århundradet att metaller, som förkalkas (oxideras) i luften, tilltaga i
  vigt i stället för att förlora något, hvilket borde inträffa, om det
  brinnande ämnet förlorade något genom förbränningen, det må nu ha varit
  eld, "svafvel", "fet jord" o.d.--icke desto mindre uppstod 1702 teorien
  om flogiston, som egentligen är blott en ny upplaga af Aristoteles' lära
  om elden, och denna teori herskade nära ett århundrade inom kemien.
  
  Scheele trodde fullt och fast på tillvaron af flogiston. Talrika
  försök, företrädesvis utförda vid hans undersökning öfver brunsten,
  tycktes gifva vid handen att detta ämne utgjorde en beståndsdel af
  värmet, ljuset och vätgasen.
  
  Kännedomen om luften var vid den tiden mycket ofullkomlig. Åristoteles'
  lära om luften såsom ett element medgaf, då enligt denna en och samma
  grundsubstans eller materie inginge i alla element, möjligheten att
  antaga förändringen af ett element till ett annat. Så trodde Plinius att
  moln uppstå, genom förtätning af luft, och att luft uppstår af vatten.
  Paracelsus förestälde sig att luft bestode af eld och vatten. Sådana
  åsigter som att vatten kunde förvandlas till luft voro vanliga ännu
  under senaste hälften af 18:de århundradet. Ehuruväl man i allmänhet
  ansåg att luften var ett element, trodde man sig dock böra antaga i
  luften tillvaron af olika ämnen. Så inbillade sig Sylvius (1669) att den
  underjordiska elden i nordliga trakter i atmosferen utkastade
  salpetersyreångor, under det att sydliga vindar medförde amoniak. När
  salpetersyran i luften förenades med amoniaken, uppstod stark köld,
  liksom när man löser salmiak i vatten. Mayow satte samtidigt
  salpeterbildningen i samband med en viss beståndsdel i luften "particulæ
  nitro-aëreæ", som är verksam vid förbränningen, metallernas förkalkning
  samt andningsprocessen. Han visar att en del af luften är oduglig att
  underhålla förbränningen, men anser att solljuset förmår återbilda de
  particulæ nitro-aëreæ, som förbrukats vid förbränningen. Äfven Boyle
  hade förvissat sig derom, att något borttoges ur luften under
  förbränningen. Black visade 1757 att kolsyra uppstår i luften genom
  andningsprocessen, och trodde att denna bestod i luftens förvandling
  till kolsyra. Den engelska forskningen var, som man af det föregående
  finner, på rätta vägen till lösningen af problemet om luften och dess
  förhållande till förbränningen. I andra länder, i synnerhet i Tyskland,
  rådde deremot de besynnerligaste åsigter om luftens betydelse och natur.
  Boerhave trodde (1732) att kroppsvärmen kom af blodets rifning mot
  kärlväggarne och att andningen af luft hade till ändamål att afkyla
  blodet i lungorna, der det utsattes för den starkaste friktionen.
  
  Först under 1770-talet utbildades riktiga åsigter om luften genom
  forskningar af engelsmannen Priestley, svensken Scheele och fransmannen
  Lavoisier.
  
  Redan 1771 hade Priestley funnit att växterna förmådde göra sådan luft,
  som ej kunde andas, ånyo duglig för respirationsprocessen, eller att
  luften innehåller en beståndsdel, söm underhåller lifsprocessen, och att
  växterna kunna af kolsyra bereda denna luftens beståndsdel. Den 1:sta
  augusti 1774 framstälde han ur qvicksilfveroxid syrgas i rent tillstånd.
  Syrgasens nödvändighet för förbränningen och andningen visade Priestley
  väl, men han antog att syrgas var luft befriad från flogiston samt att
  luften utgjordes af tvänne gaser, flogisticerad och deflogisticerad
  luft. Den flogisticerade luftens natur af en särskild gas visade skotten
  Rutherford, 1772, på det sätt att han med kalilut borttog kolsyran ur
  den luft, hvari djur respirerat. Han fann då, att den återstående luften
  var oduglig till förbränning och andning. Lavoisier visade före syrets
  upptäckt, att metallerna vid oxidation upptaga luft och att oxiderna
  derigenom väga mer än metallerna (1772). Efter upptäckten af syrgasen
  uppstälde han sin förbränningsteori, genom hvilken den kemiska
  forskningen inträdde i en ny epok och flogistonteorien störtades (1778
  och 1783).
  
  Scheeles undersökningar öfver luft och eld voro redan 1775 afslutade och
  utan tvifvel utförda utan kännedom om Priestleys kort förut gjorda
  upptäckter. Äfven om Scheeles upptäckt af syrgasen är något senare än
  Priestleys, måste man låta Scheele med honom dela äran af denna för
  vetenskapens utveckling epokgörande upptäckt.
  
  I sitt arbete om luft och eld visar Scheele genom talrika, lika enkla
  som sinrika experiment, att luften sammansättes af tvänne olika gaser,
  eldsluft (nu syrgas) och skämd luft (nu qväfgas), af hvilka den förra
  utgör 1/3 af luften. Senare undersökningar utförda med ojämförligt
  bättre hjelpmedel ha visat, att syrehalten i luften uppgår till 21
  volymprocent.
  
  [Illustration: Scheeles försök öfver flugors respiration. (Kopia ur
  "Luft und Feuer".)]
  
  Syrgasen framstälde Scheele på många sätt, dels genom upphettning af
  salpeter, dels af brunsten och svafvelsyra, dels af qvicksilfveroxid,
  dels äfven af salpetersyra. Han fann att ämnen brinna i syrgas med vida
  större liflighet än i vanlig luft, att syrgasen löses lättare än qväfgas
  i vatten samt att den är tyngre än qväfgas. Han visar att syrgasen är
  oumbärlig för förbränningen, för andningen och för fröns groning. För
  att ådagalägga luftens förändringar genom andningen, respirerade han så
  länge han kunde den i en oxblåsa inneslutna luften och fann då att en
  ansenlig mängd kolsyra hade bildats. Äfven satte han flugor i en burk,
  bvari han lagt en med honing bestruken papperslapp. Efter ett par dagar
  hade flugorna dött, luftens volym var oförändrad, men en fjärdedel af
  luften hade förvandlats till kolsyra. Samma försök repeterade han med
  ärtor, som fingo gro i en instängd volym luft. Äfven här förlorade
  luften syrgas och vann kolsyregas. Efter 14 dagar hade ärtorna upphört
  att växa; han aflägsnade nu kolsyran med kalkmjölk, blandade den
  qvarvarande skämda luften med 1/3 syrgas och fann att ärtor nu kunde gro
  i denna luft, hvadan således syrgasens nödvändighet för
  groningsprocessen var bevisad. I ren syrgas kunde å andra sidan ärtorna
  icke förmås att utvecklas.
  
  Redan under sina föregående försök med brunsten, för hvilka jag i det
  följande skall redogöra, hade Scheele uti mangansuperoxiden funnit ett
  ämne, som med begärlighet borttager flogiston ur bränbara ämnen (det är,
  efter vår tids uttryckssätt, syrsätter dem), samt att mangansuperoxiden,
  som för sig är olöslig i svafvelsyra, dock genom stark upphettning med
  nämda syra ger ett salt af "flogisticerad brunsten" (d.ä. manganoxidul).
  Häraf drog Scheele den slutsatsen, att genom upphettningen af brunsten
  med svafvelsyra den förra måste hafva upptagit flogiston; men hvarifrån?
  Intet annat återstod än antagandet att värmet hade lemnat det för
  brunstenens lösning erforderliga flogiston. På samma sätt, när Scheele
  destillerade salpeter med svafvelsyra samt fann att retorten vid slutet
  af destilleringen fyldes, med röda ångor af "flogisticerad salpetersyra"
  (nu undersalpetersyra) samt att dessa ångor innehöllo syrgas, slöt han
  att värmet, som genomträngde apparatens väggar, hade lemnat sitt
  flogiston till salpetersyran. Syrgasen, som erhölls så väl i förra som
  senare experimentet, ansåg Scheele vara värmets andra beståndsdel.
  Således var värme en förening af flogiston med eldsluft. Omvändt bestod
  förbränningen i en förening af luftens eldsluft med flogiston i de
  ämnen, som förbrännas, hvarigenom värme alstrades. Värmet utstrålar
  genom väggarne på de kärl, i hvilka förbränningsförsöken utfördes, och
  deraf förminskningen af luftmängden i kärl, hvari han brände vätgas,
  fosfor och dylikt.
  
  Men ljuset, som utstrålar vid förbränningsfenomenen, hvad är det?
  Ljuset, svarar Scheele, är äfven en förening af eldsluft och flogiston,
  men mer rik på flogiston än värmet. Han sökte bevisa detta genom att
  låta ljuset inverka på de ädla metallernas kalker (oxider). Dessa oxider
  blefvo så reducerade, d.v.s. de hade upptagit flogiston ur ljuset. De
  olika ljusslagen voro enligt Scheele olika föreningar af eldsluft med
  flogiston, detta på den grund att han funnit det violetta ljuset hafva
  på klorsilfver en kraftigare sönderdelande verkan än andra ljusslag. Man
  ser häraf, att Scheele upptäckt det vigtiga faktum, som ligger till
  grund för fotografien. Den oriktiga tolkning han gaf fenomenet,
  förminskar icke i någon mån värdet af sjelfva faktum.
  
  Scheeles undersökning öfver ljuset ledde honom att sysselsätta sig med
  fosforescerande kroppar. Såsom bekant finnas många ämnen, som vid slag,
  rifning eller upphettning bli sjelflysande. Ett sådant ämne är mineralet
  flusspat. Efter lindrig upphettning fosforescerar denna stenart, men
  icke efter glödgning. Detta beror enligt Scheele derpå, att flusspaten
  innehåller flogiston, som vid upphettningen förenas med värmet till
  ljus. Om åter stenen glödgats, har allt flogiston borttagits, och ljus
  kan nu ej uppstå. För förklaringen af lysandet hos bononisk fosfor,[8]
  antar Scheele att detta ämne har porer, i hvilka ljuspartiklarne
  intränga, då det utsattes för solljuset.
  
  Att pyrofor[9] tänder sig i luft, visar Scheele bero på närvaro af fukt
  i luften. I torr luft tändes den icke. Antändningen kommer, som vi nu
  veta, deraf att svafvelkalium i fuktig luft häftigt syrsätter sig.
  Scheele förklarar antändningen på det sätt, att alkalit i pyroforen
  upptager vatten och afger flogiston, som med eldsluften förenas till
  värme och ljus.
  
  Den märkvärdiga, explosiva guldförening, knallguld, som erhålles då en
  lösning af guldklorid fälles med amoniak, hvilken redan Basilius
  Valentinus i 15:de århundradet lärde bereda och nu för tiden användes
  till förgyllning af porslin, blef sedan föremål för Scheeles
  undersökningar. Bergman hade visat, att detta preparat utgöres af
  guldkalk och amoniak. Scheele undersökte den gas, som vid explosionen
  uppstår. För att göra explosionen mindre våldsam blandade han
  knallguldet med svafvelsyradt kali. Han fann nu att dervid uppstår skämd
  luft (qväfgas). Explosionen förklaras sålunda: knallguld består af
  guldkalk och amoniak, hvilken senare består af flogiston och skämd luft;
  värmet som träffar knallguldet afger flogiston åt guldkalken, hvaraf
  uppstår metalliskt guld, under det värmets eldsluft förbränner
  amoniaken, så att skämd luft uppstår. Häraf var ock visadt, att amoniak
  utgöres af qväfve och flogiston, eller väte, enär vätgasen enligt
  Scheele var tämligen rent flogiston.
  
  Att vissa svafvelföreningar vid tillsats af syror utveckla en
  illaluktande gas samt att denna gas är bränbar och svärtar silfver, var
  före Scheeles tid bekant. Scheele drager nu denna "stinkande
  svafvelluft" (svafvelväte) inom området för sina forskningar. Han finner
  att man lätt kan erhålla den på det än i dag vanliga sättet, att lösa
  svafveljärn i syror. Genom inverkan af klor och salpetersyra uppstod af
  gasen svafvel, och när han erhöll samma gas genom att upphetta svafvel i
  vätgas, var dermed dess sammansättning bevisad.
  
  Vätgas eller, såsom denna gas för hundra år sedan kallades, bränbar
  luft trodde Scheele utgöras af flogiston och värme; men sedan Lavoisier,
  Cavendish och Priestley visat att vatten uppkommer, när vätgas brinner,
  samt att vätgas uppstår, när man leder vattenångor öfver glödande järn,
  ändrade Scheele sina åsigter om eldsluften, hvilken han nu trodde
  sammansatt af ett "principium salinum", vatten och flogiston, af hvilka
  beståndsdelar den förstnämda med flogiston ger värme, och vattnet
  förorsakar vigttillökningen af den brända kroppen.
  
  Scheeles åsigter om förbränningens förlopp ådrogo sig visserligen
  samtidens uppmärksamhet, men de spelade ingen rol i vetenskapen; ty kort
  efter det Scheeles arbete om luft och eld utkommit, utbredde sig
  Lavoisiers riktiga läror om förbränningen segrande öfver den
  vetenskapliga verlden. Detta förringar emellertid icke värdet af de
  faktiska upptäckter, Scheele gjort, och som alltid skola förblifva
  vetenskapens egendom.
  
  Utom denna ryktbara bok om luft och eld har Scheele offentliggjort ett
  betydande antal vetenskapliga specialafhandlingar, af hvilka en del
  måste anses som de vigtigaste i hela den kemiska litteraturen. De flesta
  af dessa arbeten finnas tryckta i Kongl. Vetenskapsakademiens handlingar
  och hafva blifvit öfversatta på främmande språk.[10]
  
  Mineralet flusspat, som anträffas i blygrufvor i England och annorstädes
  samt hos oss vid Gislöf i Skåne samt vid Garpenberg, hade länge varit
  kändt för sin märkvärdiga egenskap att efter upphettning lysa i mörkret.
  Det var naturligt att Scheele under sina forskningar öfver ljusets natur
  skulle sysselsätta sig med denna naturprodukt. Han upptäckte så (1771)
  att flusspaten med svafvelsyra ger en egendomlig, från alla andra skild
  syra, som hade den besynnerliga egenskapen att fräta glas. Genom denna
  märkvärdiga syras förening med kalk lyckades Scheele framställa samma
  ämne som bildar den naturliga flusspaten. Såsom bekant är denna syra
  väteföreningen af ett grundämne, fluor, som man ännu icke kunnat
  framställa. Af alla förhållanden att döma står det närmast syret och
  kloren samt förekommer i naturen tämligen allmänt utbredt.
  Fluorvätesyran har ännu ej fått någon större teknisk användning, men
  begagnas på laboratorier som ett oumbärligt hjelpmedel vid analys af
  många mineral.
  
  Mineralet brunsten var af de gamle kändt och användt vid rening af glas.
  De förvexlade det med magnetjärnet, hvaraf uppkom benämningen magnesia,
  manganensis, magnesia vitrariorum. Kännedomen om detta minerals natur
  var dock på Scheeles tid mycket ofullkomlig. Några trodde att brunstenen
  var ett slags järnmalm, Cronstedt förde den till jordarterna, men
  Bergman trodde att den hade "metalliskt lynne". Under Scheeles vistelse
  i Upsala uppmanade Bergman honom att undersöka brunstenens natur, och
  denna undersökning, måhända Scheeles vigtigaste, blef efter trenne års
  arbeten färdig 1774. Han lyckades derigenom ej blott bevisa att
  brunstenen innehöll ett nytt grundämne, mangan, utan upptäckte derjämte
  såsom förorening i brunstenen en ny jordart, baryt, samt, hvad som var
  ännu vigtigare, att brunstenen med saltsyra ger klor. Detta grundämne,
  hvars betydenhet blott står syrets efter, blef sålunda upptäckt.
  
  Genom att behandla brunsten med olika syror och reaktionsmedel visade
  Scheele, att detta ämne har en stark attraktion till "det bränbara"
  (flogiston) eller är, efter vårt uttryckssätt, ett kraftigt
  oxidationsmedel, att det icke löses af någon syra med mindre ett ämne
  rikt på flogiston finnes närvarande, men att det då (efter reduktion)
  ger med syror färglösa lösningar, ur hvilka man kan fälla en från alla
  bekanta oxider skild jordart eller metallkalk. Scheele försökte
  visserligen att genom glödgning af denna kalk (manganoxidul) med kol
  reducera en metall, men det lyckades honom icke, emedan han ej hade till
  sitt förfogande ugnar, hvilka lemnade deltill erforderlig
  "helvetis-eld", som han sjelf säger. Hans vän Gahn, hvilken Scheele
  meddelade alla sina rön om brunstenen, lyckades deremot ur mangankalken
  med kol reducera en järnet liknande metall, som först kallades
  "brunstensmetall" och "brunstenskonung", sedermera magnesium och
  slutligen mangan. Såsom bekant spelar denna metall en vigtig rol vid
  nutidens förädling af järn.
  
  Att brunsten, då den smältes med salpeter, ger en massa, som med grön
  färg löses i vatten, kände redan Glauber (1659). Man visste ock att den
  gröna lösningen småningen förändrar färg och blir violett. Scheele
  trodde att lösningen egentligen var blå, men genom fint fördelad
  järnoxid synes grön. Att färgen lätt försvinner samt att brunsten då
  utfälles, visade Scheele. Sedan den tiden kallades den gröna smältan af
  brunsten och salpeter mineral-kameleon. Såsom vi nu veta härleder sig
  den gröna färgen af mangansyra, och den gaf Scheele en fingervisning att
  söka mangan i växtaska, der den ock anträffades. Mangans förekomst i
  järnmalmer och i metalliskt järn upptäcktes sedermera af Bergman.
  
  Då Scheele uppvärmde brunsten med saltsyra, fann han att en gulaktig, på
  andningsorganen häftigt inverkande gas uppstod. "Gasen hade", säger han,
  "en ganska känbar, stickande lukt, som var högst besvärlig för
  lungorna." Han samlade den i en oxblåsa, men oxblåsan frättes liksom af
  salpetersyra. Ett annat sätt att uppsamla gasen måste derför användas.
  Så fästade han tomma flaskor vid retorthalsen och tätade mellanrummet
  med pappersstrimmor, som efter försöket befunnos starkt angripna. Hans
  försök med denna gas, nu bekant under namnet klor, visade att insekter
  ögonblickligen dödades deraf, att eld släcktes deri, att den häftigt
  angrep metaller, till och med guld. Korkarne, med hvilka flaskorna, i
  hvilka gasen förvarades, slötos, syntes anfrätta liksom af skedvatten,
  hvilket visade gasens häftiga inverkan på organiska ämnen. Då Scheele
  med lackmus ville pröfva om kloren hade sur eller alkalisk reaktion,
  befans färgen utblekas. Likaledes blektes blommor och växtfärger. Han
  fann att dervid uppstår saltsyra. Kloren ansåg Scheele hafva uppkommit
  af saltsyran, derigenom att brunstenen röfvat flogiston ur den samma,
  och blekningen måste följaktligen bero på, att kloren upptager flogiston
  ur färgämnena och så ånyo ger saltsyra. Om vi i stället för flogiston
  säga väte, så är denna förklaring alldeles riktig. Kloren var enligt den
  tidens uppfattningssätt deflogisticerad saltsyra.
  
  Det finnes knapt något element, som i kemistens hand varit en så mäktig
  häfstång för nya sanningars upptäckande som kloren. Men kloren har äfven
  stort praktiskt, man kan väl säga nationalekonomiskt värde. Klorens af
  Scheele upptäckta egenskap att bleka organiska färgämnen har gjort den
  äldre ängsblekningsprocessen, som kräfver både stor areal, lång tid och
  följaktligen stora hvilande kapital, öfverflödig. Visserligen verkar den
  rena kloren allt för häftigt på väfnadernas trådar; men om man låter
  alkalier eller släckt kalk uppsupa klorgas, erhåller man preparat
  (under-klorsyrliga salter), som, rätt använda, hastigt bleka utan att
  skada väfnaden. Det var fransmannen Berthollet som, genom att i tekniken
  införa dessa blekningsmedel, gjorde den textila industrien en ovärderlig
  tjenst.
  
  Ett bevis på Scheeles ovanliga skarpsynthet vid nya ämnens undersökning
  är hans vigtiga upptäckt af baryt, hvilken oxid han först fann som en
  förorening i brunsten. Han ådagalade denna jordarts olikhet med alla
  förut kända. Gahn fann sedermera att den utgjorde en hufvudbeståndsdel i
  mineralet tungspat, hvarför den af Bergman benämdes "tungjord". Namnet
  förändrades sedermera af Morveau till barote och af andra till baryt.
  Baryt och dess salter äro, såsom bekant, i vår tid oumbärliga reagens på
  alla laboratorier.
  
  I närmaste samband med detta Scheeles stora arbete står hans upptäckt
  af arsenikens syra (1775). Han hade vid sina försök med brunsten funnit,
  att detta ämne löses i syror vid närvaro af hvit arsenik, hvaraf han
  slöt att arseniken afgaf flogiston till brunstenen. Han försökte nu
  inverkan af deflogisticerad saltsyra, eller klor, på hvit arsenik och
  fann att denna löstes till en förut okänd syra, arseniksyran. Häraf var
  således ådagalagdt, att metallen arsenik genom att beröfvas flogiston
  (d.v.s. oxideras) ger tvänne syror, nämligen den hvita arseniken och
  arseniksyran. När Scheele lät arseniksyra inverka på zink, erhöll han
  den ytterligt giftiga gasen arsenikväte. Om denna gas säger Scheele, att
  han blandade den med 2/3 ordinär luft i en kolf och närmade ett ljus
  till kolföppningen. Nu "tändes luften i kolfven med en smäll, lågan for
  mot handen, denna blef öfverdragen med brun färg, som var regulus
  arsenici, och lemnade efter sig en obehaglig, arsenikalisk lukt".
  Scheele tyckes sålunda ha handskats något ovarsamt med denna gas, som 40
  år senare kostade kemikern Gehlen lifvet.
  
  [Illustration: Staty af Carl Wilhelm Scheele. Skizz af J. Börjeson.]
  
  I medlet af 16:de århundradet förstod man med fosfor (af grek.
  phosphoros, ljusbäraren) allehanda ämnen, som hade egenskapen att lysa i
  mörkret utan att brinna med låga. Dit räknades t. ex. den bononiska
  fosforn (sid. 33). Namnet öfverflyttades sedermera på det grundämne, som
  än i dag bär detta namn. En tysk alkemist, Brand, enligt några f. d.
  soldat, enligt andra en bankrutterad köpman, upptäckte, under det han
  sysslade med urin för att deraf bereda ett elixir, som han menade skulle
  förvandla silfver till guld, ett märkvärdigt ämne, hvilket starkt lyste
  i mörkret och var i hög grad bränbart. Beredningssättet hemlighölls,
  men såldes slutligen till en viss Krafft, som 1676 och 1677 reste
  omkring i Europa och vid furstliga hof förevisade det besynnerliga
  ämnet. Ätt fosforn kan beredas af annat råämne än urin, nämligen ben,
  var en vigtig upptäckt, emedan den sedermera möjliggjorde fosforns
  användning i tändsticksindustrien. Med denna upptäckt förhåller det sig
  så, att Scheele hade i askan efter brändt hjorthorn funnit kalkjord med
  ett för honom obekant ämne. Han omtalade detta rön för sin vän Gahn,
  som deri fann fosforsyra. Till en början ville Scheele ej tro derpå, men
  öfvertygade sig dock om riktigheten på det sätt, att han i Upsala 1770
  tillverkade fosfor af ben.
  
  Som bekant härleder sig s. k. kallbräcka hos järn af en halt af fosfor.
  Denna för järnindustrien vigtiga upptäckt skedde på det sätt, att Meyer
  i Stettin och Bergman i Upsala samtidigt (1780) iakttogo att en hvit
  bottensats bildas, när man löser kallbräckt järn i utspädd svafvelsyra.
  Bägge funno att denna bottensats vid nedsmältning med kol och flussmedel
  ger en skör och lättsmält metall, hvilken Meyer kallade _hydrosiderum_,
  men snart fann likna fosforjärn. Scheele bevisade sedermera, 1785, genom
  att framställa ren fosfor af kallbräckt järn, att fosforn är den rätta
  orsaken till kallbräcka.
  
  På Scheeles tid hade man ganska oriktiga föreställningar om lerjorden
  eller, som den då kallades, "alun-jord". Så trodde Baumé, att alunjord
  var kiselsyra och att lera var alunjord smittad af svafvelsyra. Scheele
  visade 1776 oriktigheten af dessa påståenden och ådagalade, att
  lerjorden är väl skild från kiseljorden. Han smälte bergkristallpulver
  med pottaska och erhöll verkligen litet alun, när han löste den smälta
  massan i svafvelsyra; men det är betecknande för Scheeles
  skarpsinnighet, att han snart insåg att alunet kunde ha bildats på
  bekostnad af leran i de deglar han använde vid smältningen. Han
  repeterade derför försöken och begagnade dervid järndeglar och erhöll då
  icke alun. Orsaken att Baumé kunde ha kommit till så oriktiga slutsatser
  om lerjordens natur var nu klar; han hade fått lerjord ur sina deglar.
  
  Den vanliga grafiten eller blyertsen, som vi begagna till blyertspennor,
  är ett mineral, om hvars natur man vid Scheeles tid icke hade någon
  säker kännedom. Gahn och Hjelm hade funnit att blyerts vid rostning i
  muffel, utan att någon synlig rök uppstår, förflyktigas så när som på en
  ringa återstod af järnkalk (järnoxid). Det tycktes således efter den
  tidens åskådningssätt, som om blyerts till största delen utgjordes af
  flogiston. Efter sin vana vid undersökning af obekanta ämnen behandlade
  Scheele (1779) blyertsen, med allehanda syror, men de inverkade icke
  derpå. Endast arseniksyran angrep vid hög temperatur blyertsen,
  hvarunder arsenikmetall afsatte sig i retorten. Sedan Scheele vid
  retortmynningen fastbundit en oxblåsa och repeterat försöket, visade det
  sig att oxblåsan var fyld med ren luftsyra (kolsyra). Samma sak
  inträffade då han upphettade blyerts med salpeter. Blyertsen gaf således
  vid förbränning kolsyregas, och häraf slöt Scheele, "att blyerts är en
  sort mineraliskt svafvel eller kol, hvars beståndsdelar äro luftsyra
  förenad med en stor mängd flogiston" eller, efter vårt uttryckssätt,
  kol. Att det i syror olösliga ämne, som finnes i tackjärn, också är
  blyerts, visar Scheele äfvenledes genom att oxidera det med salpeter.
  Härmed var således det för järnets metallurgi så vigtiga faktum funnet,
  att järn innehåller grafit, och uppslaget vunnet för kommande
  undersökningar öfver skilnaden mellan smidesjärn, stål och tackjärn,
  hvilka så djupt ingripit i detta århundrades järnindustri.
  
  I mineralriket förekommer, ehuru tämligen sparsamt, ett mineral, som
  mycket liknar grafiten samt ofta blifvit dermed förvexladt. Till skilnad
  från grafit, eller plumbago, benämdes detta mineral molybdæna (af grek.
  molybdos, bly, för dess likhet med blymalm). Redan innan Scheele utfört
  sin nyss anförda undersökning öfver grafiten, hade han 1778 visat att
  detta mineral utgjordes af svafvel och ett ämne, som vid oxidering gaf
  en hvit, kristallinisk "jordart", med en syras egenskaper. Scheele
  förmodade visserligen att denna syra var en "metallisk jord" men emedan
  han icke kunde frambringa tillräckligt hög temperatur, lyckades han icke
  derur reducera någon metall. Denna uppgift löstes 1782 af Hjelm.
  Molybden är ett i många hänseenden märkvärdigt grundämne, hvars kemiska
  förhållanden blifvit utredda hufvudsakligen genom svenska kemister.
  Under sina omfattande undersökningar öfver molybdensyrans salter
  upptäckte Svanberg och Struve 1848 att en sur lösning af molybdensyrans
  amoniaksalt ger med äfven små spår af fosforsyra en vackert gul
  fällning, genom hvilket förhållande man nu kan med största lätthet
  upptäcka fosfor och fosforsyra i snart sagdt alla blandningar samt med
  stor skärpa bestämma halten af fosfor i järn.
  
  Ett par år efteråt upptäckte Scheele den dittills obekanta oxiden till
  det grundämne, som närmast ansluter sig till molybden, nämligen volfram.
  Vid undersökning af ett hvitt mineral, som förekommer i Bispbergs
  järngrufva och länge genom sin betydliga tyngd väckt mineralogernas
  uppmärksamhet, fann han att detta mineral utgjordes af kalksaltet till
  en ny syra. Han visar såväl likheterna som olikheterna mellan denna syra
  och molybdensyran. T. Bergman anförde i ett tillägg till Scheeles
  afhandling många skäl som visade, att såväl molybdensyran som
  volframsyran voro metalliska kalker, hvilket, såsom ofvan nämdt,
  besannades, hvad molybdensyran angår, genom Hjelms försök att reducera
  molybdenmetall. Volframmetallen deremot reducerades 1783 af tvänne
  spanska kemister, bröderna d'Elhujar, som i Upsala studerat kemi under
  Bergman och i mineralet volfram funnit Scheeles tungstensyra i förening
  med järnets och manganens oxider. Volframmetallen kallades först
  tungstensmetall, men erhöll sedermera i Tyskland och Sverige namnet
  volfram, i Frankrike benämningen tungsten. I England benämnes detta
  grundämne dels tungsten, dels scheelium, till minne af upptäckaren.
  Volfram har ännu icke erhållit någon större teknisk användning. Den
  ingår i några färger, och volframsyrans natronsalt har visat sig vara
  ett ypperligt medel att skydda lätt antända tyger att taga eld.
  
  Af vigt för medicinen blef Scheeles nya metod att tillverka kalomel på
  våta vägen, hvarom han höll föredrag den enda gång han var närvarande i
  Vetenskapsakademien. All i vårt land till medicinskt bruk använd kalomel
  beredes efter Scheeles metod.
  
  Ännu några arbeten af Scheele, t. ex. om beredningen af den vackra
  gröna, men tyvärr högst giftiga målarefärgen, Scheeles grönt, m. fl.,
  återstå för att denna teckning af Scheeles bidrag till den oorganiska
  kemiens utveckling skulle bli fullständig, men de torde, såsom mindre
  betydande, kunna förbigås.
  
  Kännedomen om de ämnen, som förekomma i de lefvande organismerna, var på
  Scheeles tid så godt som ingen. Det är en af Scheeles odödliga
  förtjenster att först hafva brutit detta så rika och vigtiga fält för
  forskning, hvilket i våra dagar blifvit med sådan ifver och framgång
  bearbetadt och lemnat resultat, som i hög grad utöfvat inflytande på
  industrien och medicinen.
  
  Främst bland Scheeles undersökningar inom den organiska kemien skall i
  det följande redogöras för den mästerliga afhandlingen om berlinerblått,
  hvilken klart visar Scheeles sällsynta förmåga att äfven på de svåraste
  områden leta sig fram till sanningen. Färgfabrikanten Diesbach i Berlin
  hade tillfälligtvis i början af förra århundradet erhållit en vacker blå
  färg, bekant under namnet berlinerblått. Dess beredningssätt
  hemlighölls, till dess Woodward 1724 offentliggjorde det. Sedan denna
  tid frestade många kemister sina krafter för att lära känna naturen af
  denna vackra färg, men de kommo blott till oriktiga och besynnerliga
  resultat. Scheele undersökte först den s. k. blodluten, hvaraf färgen
  beredes och som utgöres af en lösning af cyankalium. Han fann att denna
  blodlut, om den fick stå i luften, förlorade sin egenskap att med
  järnsalter gifva fällning af berlinerblått. Han lät sedan blodlut stå i
  slutet kärl, hvarigenom den icke förändrades. Nu anade han att det var
  luftens kolsyra, som var orsaken till att luten förderfvades, när den
  var utsatt för fullt lufttillträde, hvarför han hälde blodlut i en med
  kolsyra fyld flaska som tillkorkades. Nu förderfvades luten på ganska
  kort tid, men då han vid flaskans kork fäste ett med järnoxid
  öfverstruket papper, fann han att detta vid fuktning med saltsyra blef
  blått. Således fans intet tvifvel mer, att det "tingerande ämnet" var
  flyktigt. Han beredde nu större mängder af detta flyktiga ämne på det
  sätt, att han destillerade blodlutsalt med svafvelsyra. Äfven af
  berlinerblått framstälde han samma ämne. Han kokade nämligen
  berlinerblått med qvicksilfveroxid och vatten, erhöll så en lösning af
  cyanqvicksilfver, hvilken sönderdelades med järn och svafvelsyra,
  hvarefter alltsammans destillerades. Han erhöll så en färglös vätska, om
  hvilken han säger: "Detta ämne har en besynnerlig, ej oangenäm lukt; en
  smak, som stöter nästan litet på sött och är något hettande i munnen
  samt retar med det samma till hosta". Föga anade Scheele att han nu hade
  under händer ett af de giftigaste ämnen kemien känner, _blåsyran,_
  hvaraf blott några få droppar fordras för att ögonblickligen döda en
  stark hund. Scheele iakttog att blåsyrans ånga är bränbar och att vid
  förbränningen kolsyra uppkommer, hvaraf var tydligt, att blåsyran
  innehåller kolsyra och flogiston (= kol). Emedan han funnit att flyktigt
  lutsalt (amoniak) uppkommer, när man destillerar berlinerblått,
  försökte han att bereda blodlut genom att upphetta en blandning af
  pottaska och kol samt inlägga salmiak i den glödande blandningen. Det
  visade sig nu, att han fick blodlut, när han löste återstoden i vatten.
  Deremot lyckades han ej få blodlut genom att lösa den massa han erhöll,
  då han upphettade pottaska och kol enbart. Blåsyran måste sålunda bestå
  af "flyktigt lutsalt" (amoniak), "luftsyra" (kolsyra) och flogiston.
  Tolkas detta i öfverensstämmelse med vår uppfattning, bli blåsyrans
  beståndsdelar kol, qväfve och väte, hvilket såsom bekant, är fullt
  riktigt.
  
  Scheeles 1782 beskrifna försök med eterarter visa att han hade framstält
  aldehyd,[11] detta märkvärdiga ämne, som gifvit upphof till en så stor
  mängd vigtiga föreningar. När han destillerade alkohol med brunsten och
  svafvelsyra, erhöll han en "eter, som har en förträffelig lukt". Denna
  "eter" var intet annat än aldehyd, sedermera af Liebig 1885 erhållen i
  rent tillstånd. Likaledes synes Scheele under dessa sina försök ha
  erhållit kloral, samma ämne som nu fått en så vidsträckt användning i
  medicin.
  
  Scheeles yrke ledde honom 1783 till en vigtig upptäckt nämligen af
  glycerin, en tid kallad "Scheeles oljesocker". Då man kokar blyglete med
  vatten och oljor, bildas plåster, som Scheele riktigt kallar ett slags
  tvål, hvilken icke löses i vatten. Vid undersökning af den vätska, som
  återstår efter plåsterberedningen, fann nu Scheele glycerin, hvilket
  ämne i våra dagar spelar en vigtig rol som råämne för framställandet af
  nutidens kraftiga sprängämnen.
  
  Uti sin afhandling om en ny metod att konservera ättika (1782) visar
  Scheele, att ättikans förstöring vid förvaring kan förhindras, derigenom
  att man upphettar den till kokning. Han uppfinner således samma metod,
  den Appert'ska, som sedermera fått så stor användning vid
  konservberedning och som, efter hvad Pasteur i våra dagar visat, beror
  derpå, att genom kokningen jäsningsväckande mikrober dödas.
  
  De ämnen, som förorsaka den sura smaken hos frukter, bär och
  vegetabilier i allmänhet, eller växtsyrorna, voro icke bekanta vid
  Scheeles tid. Undersökningen af växtsyrorna hörde till Scheeles första
  vetenskapliga arbeten. Redan under vistelsen i Malmö hade han undersökt
  harsyresaltet, men man känner ej med visshet, om han deraf lyckades
  framställa oxalsyra, emedan hans derom författade afhandling, som
  inlemnades till Vetenskapsakademien, aldrig befordrades till trycket
  (sid. 9).
  
  Under vins lagring afsätta sig på fatens väggar hårda kristallskorpor,
  som äro bekanta under namnet vinsten. Att detta ämne vid glödgning ger
  kolsyradt kali var väl bekant, men om vinstenens organiska beståndsdel
  kände man intet. Då Scheele konditionerade i Malmö, sysslade han äfven
  med vinsten och lyckades ur vinstenen med kalk bereda ett kalksalt,
  hvilket, sönderdeladt med svafvelsyra, gaf en förut okänd syra, vinsyra.
  Så hade nu Scheele funnit den metod att frigöra organiska syror, som
  sedermera ledde honom till upptäckten af citronsyra samt äpplesyra och
  än i dag i industrien användes för fabriksmessig framställning af de
  organiska syror, som begagnas vid tygtryck. Upptäckten af vinsyran blef
  icke offentliggjord af Scheele sjelf, utan af Retzius, såsom förut är
  (sid. 9) omtaladt.
  
  År 1784 upptäckte Scheele citronsyran uti citronsaft och fann året
  derpå, att denna syra förekommer i krusbär och andra bärsorter. I
  krusbärsaft fann han ännu en annan syra, äplesyran, hvars allmänna
  utbredning i växtriket han äfvenledes påvisade.
  
  Rabarberrot innehåller ett ämne, hvilket kännes som fin sand mellan
  tänderna, då den tuggas. Vid undersökning af denna s. k. rabarberjord,
  fann Scheele 1784 att den utgjordes af oxalsyrans kalksalt. Häraf
  föranleddes han följande året att undersöka ett stort antal rötter och
  barkslag på närvaron af nämda salt, hvars allmänna förekomst i
  växtverlden sålunda ådagalades.
  
  Ännu en vigtig växtsyra upptäckte Scheele kort före sin död, nämligen
  galläplesyra eller som han kallade den "galläplesalt". Genom
  destillering af denna syra erhöll Scheele den i fotografien använda
  pyrogallussyran.
  
  Benzoehartsets syra, benzoesyran, som man förut framstälde genom
  sublimering, lärde Scheele bereda på våta vägen.
  
  Af organiska syror, som uppkomma vid oxidering af organiska ämnen,
  upptäckte Scheele slemsyran (1780) och sockersyran (1785). Den förra
  syran, kallad mjölksockerssyra, bildas jämte oxalsyra vid inverkan af
  salpetersyra på mjölksocker; den senare, som på liknande sätt uppstår
  af vanligt socker, trodde Scheele vara äplesyra. Äfven upptäckte han
  pyroslemsyran, som uppstår vid torr destillering af slemsyran.
  
  Till och med inom djurkemiens område sträckte Scheele sina forskningar.
  De farliga konkretioner, som uppstå i urinblåsan och förorsaka
  stenpassion, urinsten, undersökte Scheele 1776. Han framstälde ur dem en
  förut okänd, svårlöslig syra, urinsyra, hvars förekomst i urin han
  likaledes ådagalägger, äfvensom att urin från frosspatienter är rikare
  på urinsyra än vanlig urin. I ännu ett annat afseende lemnade Scheele
  ett vigtigt bidrag till urinens kemi. Han fann nämligen att urinen
  innehåller "animalisk jord" (fosforsyrad kalk), som finnes löst till
  följd af urinens halt af fri syra, men utfälles, när man neutraliserar
  urinen med amoniak.--När Scheele uppvärmde urinsyra med salpetersyra,
  erhöll han en lösning, som hade egenskapen att förorsaka purpurfärgade
  fläckar på händerna. Den innehöll således det ämne, som Wöhler och
  Liebig i sitt klassiska arbete öfver urinsyrans sönderdelningsprodukter
  kallat alloxan. Det är äfven Scheeles förtjenst att ha upptäckt den
  vackra murexidreaktionen, som än i dag användes för upptäckande af
  urinsyra. Genom torr destillering af urinsyra erhöll han cyanursyra.
  
  År 1780 underkastade Scheele mjölken en undersökning och sökte finna
  orsaken till mjölkens ystning. Han iakttog att ost fälles ur mjölk både
  genom tillsats af syror och salter samt att den är löslig i alkalier.
  Att ostens utfällande medelst syror icke härleder sig derifrån att
  syrorna neutralisera alkalit i mjölken, visar han på det sätt, att han
  neutraliserar mjölk med salpetersyra och afdunstar vasslan, som ej
  lemnade ett spår af salpeter. Han fann att osten innehåller de syror,
  som användas vid utfällningen, samt att vatten, surgjordt med
  mineralsyror, löser ost, under det organiska syror ej förhålla sig på
  detta sätt. Han antager nu, att ostens utfällande beror derpå, att
  ostämnet attraherar syran och att den så uppkomna föreningen för att
  lösas fordrar en större mängd vatten än mjölken innehåller. Att salter
  fälla ostämnet lär enligt Scheele "förmodligen vara att finna uti
  vattnets närmare affinitet till dessa salter, än till osten".
  
  I våra dagar har Grimaux uttalat åsigten att ämnens koagulering beror
  derpå, att de förlora vatten samt att i vissa fall koagulering
  framkallas af salter derigenom, att dessa beröfva de upplösta ämnena
  vatten. Åsigten är, som vi se, märkvärdigt öfverensstämmande med den,
  som redan för öfver hundra år sedan uttalades af Scheele.
  
  Scheele fann vid undersökning af ost, att den innehåller "animalisk
  jord" (fosforsyrad kalk) samt att ost i sina förhållanden närmast liknar
  ägghvita. Orsaken till ägghvitans koagulering genom upphettning ansåg
  Scheele vara denna: "som ost och ägghvita kunna förbinda sig med syror,
  och deraf koaguleras, och som alla de ämnen, hvilka med syror ingå
  förening, också kunna förenas med _Materia caloris_, hvarutinnan denna
  materie ofta liknar syror; så tyckes vara sannolikt, at _Materia
  caloris_ ingår med ägghvitan en kemisk förening, som således är orsaken
  at hon hårdnar".
  
  Vid undersökning af surnad mjölk upptäckte Scheele mjölksyran, en af de
  vigtigaste organiska syror. Af hvad ofvan blifvit anfördt finner man,
  huru omfattande, vigtiga och grundläggande Scheeles forskningar varit
  för olika delar af kemien. Det är rent af häpnadsväckande att en enda
  man, som ej uppnådde mer än 43 års ålder, kunnat under sin korta, af
  näringsomsorger upptagna lifstid och med så obetydliga hjelpmedel
  medhinna så många och på kemiens alla områden så djupt ingripande
  forskningar. Genom dessa upptäckter har han inom vetenskapen rest sig en
  minnesvård, ære perennius, och mer än de fleste bidragit till den
  aktning och det anseende vårt land åtnjuter bland nationer, som främjat
  forskningen, vidgat vetandet och bidragit till mensklighetens
  framåtskridande.
  
  
  
  
  FOTNOT:
  
  [7] Fullständiga titeln är: Carl Wilhelm Scheele's, d. Königl. Schwed.
  Acad. d. Wissenschaft Mitgliedes, Chemische Abhandlung von der Luft und
  dem Feuer. Upsala und Leipzig 1777.--En andra upplaga på tyska utgafs
  1782.
  
  [8] Bononisk fosfor eller bolognesersten var en glödgad blandning af
  tungspat och organiska ämnen, således väsentligen svafvelbarium. Det
  upptäcktes 1602 af Vincenzio Cnscariolo, en skomakare i Bologna.
  
  [9] En blandning af svafvelkalium och fint fördeladt kol.
  
  [10] Scheeles samtliga arbeten utgåfvos 1788-89 af Hebenstreit på latin
  i Leipzig under titeln Opuscula physica et chemica samt 1793 på tyska af
  Hermbstädt.--Hans i Kongl. Vetenskapsakademiens Handlingar
  offentliggjorda uppsatser öfversattes 1786 pä engelska af Th. Beddoes
  och utkommo under titeln: The chemical essays of C. W. Scheele.
  
  [11] Redan 1774 vid undersökningen af brunsten hade Scheele erhållit en
  af salpetereter luktande vätska, som måste ha innehållit aldehyd.
  
  
  Pris: 1 kr. 75 öre.
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  End of the Project Gutenberg EBook of Carl Wilhelm Scheele ett minnesblad på
  hundrade årsdagen af hans död, by Per Teodor Cleve