text: Produced by Matti Järvinen and Distributed Proofreaders Europe
  
  
  
  
  
  BERÄTTELSER FRÅN FINLAND
  
  
  Af
  
  Daniel Sten
  (Ina Lange)
  
  
  Först publicerad av
  Z. Hæggströms Förlagsexpedition 1890
  
  
  
  
  TILL
  
  GABRIELE VON PLESSEN.
  
  
  
  
  INNEHÅLL:
  
  Hvart femtionde år slår en blomma ut
  Mot afton
  Natt
  Vid Raiala mo
  För ett silfverhjärta
  Far och son
  När lindarne blomma
  
  
  
  
  Hvart femtionde år slår en blomma ut.
  
  
  Fru Lamström försökte tända sin brasa gång på gång, men det ville inte
  ta'. Näfvern brann, knottrade ihop sig, men tände icke de stora våta
  björkklabbarne, som bara kokade en stund, svettades ut en droppe
  ljusbrun vätska och slocknande stodo och osade, tills allt igen var
  kallt och mörkt inne i kakelugnen.
  
  »Nu blir jag arg», puttrade gumman, tog häftigt ut alltsammans, slog
  klabbarne den ena emot den andra och lät dem sedan ligga en stund på
  golfvet för att lugna sig.
  
  Emellertid tände hon sin lampa och såg på klockan.
  
  Redan sju, och madamen, som inte kom.
  
  Hon ställde lampan på byrån framför sin gamla schatullspegel, tog fram
  kammen och började kamma sitt långa, tunna, men ännu sträfva och
  ostyriga hår.
  
  Det var icke synnerligt skonsamt, som gamla enkefru Lamström handskades
  med de rester af en fordom yfvig hårväxt, som försynen låtit henne
  behålla; hon slet och drog, flätade ihop alltsammans i en lång, tunn
  piska och fäste upp den i nacken med en tandfattig, så kallad spansk
  kam, som en gång för fyratio år sedan blifvit köpt af en på landsorten
  kringvandrande Arkangelit, då hon var en tjugusju års ung fru.
  
  Det var en odräglig människa att dröja, den madamen, och kallt var det,
  så att man kunde frysa fingrarne af sig. Ute snö och is ännu i mars och
  så mörkt att man inte kunde upptäcka så mycket som en strimma af dager.
  Och det fastän huset stod på själfva berget och hade utsikt öfver en del
  af viken. Om hon bott i staden, såsom Schana Immanen, nå, då hade det
  varit en annan sak, men här i förstaden, nästan i själfva naturens
  sköte.
  
  »Om ni inte nu tar eld, så kastar jag minsann ut er allihop i snön»,
  sade hon, knöt en yllekjol stramt kring höfterna -- den ville aldrig
  sitta oppe, den dumma kjolen, om man inte knöt hårdt till den --, och så
  stack hon bränslet in i kakelugnen igen.
  
  Allt detta gick med synnerlig fart, hennes magra, bruna armar liknade
  några af de knotiga björkgrenarne, som kommit in ibland veden; torra och
  formlösa rörde de sig, belysta af den flammande, kortvariga elden från
  tändstickorna och skenet från den lilla lampan där borta på byrån.
  
  »Det tar sig, ta mig fanken, inte ändå!»
  
  Hon sprang upp, rusade ut i köket, ett litet kyffe med en liten, liten
  spis samt ett skåp, ett bord och ett par stolar såsom enda inventarier,
  drog fram en liten bleckkanna, gick in igen och lade sig på knä framför
  kakelugnen.
  
  »Jag vill nu slå mig i backen på att ni ä' trollade, era odågor»,
  mumlade hon, »men jag ger mig inte! Vill ni inte brinna efter det här
  badet, så vet jag, att jag får en olycka ... och inbillar ni er, att jag
  går och dränker mig för det, så misstar ni er, ska jag säga.»
  
  Hon tog korken ur bleckflaskan och i samma ögonblick spred sig i det
  lilla rummet en intensiv lukt af petroleum.
  
  Så hällde hon öfver klabbarne en god portion, bar flaskan åter bort på
  sin förra plats och gick ännu en gång in till sin eldstad och sina
  vedträn.
  
  »Upp med spjället, käring», kommenderade hon sig själf, »och dörren på
  glänt, när du ska' till att osa fan ur veden med petroleum!»
  
  Kraftigt drog hon i snörena -- spjället var redan förut så öppet det
  kunde bli -- och så sköt hon ifrån rigeln för förstudörren och öppnade
  den.
  
  Vinterluften strömmade in, ren och bitande kall, samt fyllde med sin
  fina arom af färsk snö och isbunden jord det trånga rummet.
  
  »Sicken surpris!» frun strök stickan och nu tände det präktigt. Sedan
  stängde hon kakelugnsluckorna och lyssnade förnöjd till det sprakande,
  sjudande och lifliga ljudet där inne. Ett triumferande leende syntes å
  hennes skarpa, kantiga anletsdrag och de små ögonen lyste godmodigt.
  
  »Hva' sa' jag», resonnerade hon, »ni kunde inte stå på er, när jag
  riktigt satte hårdsidan till och kom med mina nymodiga fuffens, hva'sa'.
  Men -- den kostar pengar den här värmen, det gör den!»
  
  Hon erinrade sig nu att hon frös, halfnaken som hon stod där vid öppen
  dörr i bara lintygsärmarne, barhalsad och bararmad. Det ångade från den
  nakna huden, och en tjock, bolmande rök stod ut från hennes mun vid
  hvarje andedrag.
  
  »Minsann om det osar! Drar gör det, och det så flinkt, som om det hade
  hin i hälarne på sig.»
  
  »Voj, voj, är då frun rakt tokig, som står här och isfryser sig utan
  kofta i vinterkylan», ljöd madamens röst, där hon med stora ytterstöflar
  kom traskande uppför gårdstrappan med en lykta i handen. »Hva' är nu på
  färde? Frun får ju snufva, vet jag. Hvarför är dörren öppen så här
  tidigt i dag?»
  
  »Snyt sin egen näsa, Bina, och bry sig inte om andras! Inte in med de
  där våta snöplogarne, inte! Har hon mjölken med? Jo, frusen förstås! Nå,
  slå hål i den nu den som kan; skynda sig, madam, får hon kaffe, spring
  efter kryddsemla!»
  
  Madamen seglade suckande ut igen, sedan hon först aflämnat mjölkkannan,
  vattenämbaret och sopkvasten.
  
  Nu brann det präktigt, och när madamen om en stund kom med semlan, var
  rummet uppvärmdt, frun klädd, kaffet på och morgonrodnadens första
  blekröda strålar hittade väg till det lilla fönstret i fru Lamströms
  koja borta vid Rödbergsgränd.
  
  »Sopa nu ordentligt, medan jag gör kaffet i ordning, Bina», sade frun
  och gick ut i köket.
  
  Hon hade en gång för länge, länge sedan varit gift och haft en beskedlig
  man, »ett väl signadt och beskedligt karlbeläte», brukade hon säga, när
  hon kom på det kapitlet och blef ifrig, »ett beläte, som inte kunde säga
  mä en gång, allra minst annat. Dum var han och lat var han, men ondt
  gjorde han inte. Sof gjorde han för det mesta, när han inte var i
  tjänsten förstås, för han var i kronans bröd -- såsom rättvisans
  tjänare. Den tiden var polisen inte så kittslig och full af ondska som
  nu, och min Petreus var så hygglig med både rackare och tjufvar, att de
  aldrig hvarken förr eller senare haft ett sådant himmelrike på jorden
  som under hans tid. Alla landets illgärningsmän borde ha gråtit, när Gud
  tog honom från oss. Jag grät jag, och Bina grät med. Herre Gud, det var
  ett gråtande! Det beskedligaste tabernakel på Guds jord! Bra var det
  ändå, förstås, att han dog, för han bara skräpade. När en ska' ha det
  ordentligt i ett hus, så är allt en karl ändå i vägen. Vår Herre bergar
  dem allt i sin vishet. Inte tror jag någon änka länge sörjer en karl
  inte, men den första tiden så...»
  
  Hon hade också haft två söner. »Två välsignadt vackra pojkar, goda som
  guld och så kloka som Salomos ordspråk.» Att det inte gått dem väl var
  skolornas fel och öfverhetens, som alltid är kittslig.
  
  Den ene hade dött på ett sjukhus -- det hade varit en vildbasare, som
  druckit sig fördärfvad... Den andre hade rymt bort från handelsmannen,
  där han konditionerade, och gått till sjös. Och på sjön var han eller i
  den, det var inte godt att veta hvilket. Nåväl, dem sörjde hon inte, hon
  lefde på de par tusen mark hon hade samlat och dessutom hade hon en
  liten pension. Ibland sydde hon groft till gamla klinikum, hushållade
  med stor sparsamhet och njöt sitt sorgfria lif. Och så hade hon sin
  ungdomsväninna -- Kristiana, vanligen kallad kusin Schana, efter
  dåtidens skick och bruk.
  
  Denna »kusin» bodde borta på andra sidan Långa bron i den stora
  arbetarkasernen, som, Gud vet af hvilken anledning, fått namnet »villan
  Friden». Kusin Schana var ogift och lefde på sina täckstickningar. Men
  som de icke allt för rundligt födde sin man, hade hon alltid
  »inneboende» hos sig en eller annan ung flicka, som »konditionerade» om
  dagen och bara behöfde tak öfver hufvudet till nätterna, helst i skydd
  af »en äldre aktningsvärd änkefru», såsom det hette i annonserna.
  
  Åtminstone en gång om dagen gick fru Lamström på en liten titt till
  kusin Schana. Men hvar gång ett finare täcke blef färdigt, var Schana på
  förmiddagskaffe hos kusin Lamström.
  
  Medan madamen städade där inne, stod frun och tänkte på lifvets alla
  fataliteter. Hon hade mest sinne för de glada sidorna, och när hon inte
  var »arg», var hon alltid vid det lustigaste humör.
  
  Månne Schana skulle komma i dag, och hvad skulle hon då ha att tala om
  för nya historier från »Friden»? Det hade nog varit slagsmål igen hos
  skomakarens, och inneboende flickan hade nog skaffat sig en ny fästman
  vid det här laget, så som hon var? Kanske någon hängt sig på vinden --
  usch! det var ett otäckt hus, inte lugn hvarken natt eller dag! Att de
  inte en gång kunde ruska om hvarann ordentligt och så hålla frid! Att
  jämt hålla på och bråka! Det var allt för lumpet. En ordentlig
  kalabalik, så dammet rök om dem och så stillestånd! Men jämt! Fy då!
  
  »Frun, frun, frun, kom hit!» Det var madamen, som skrek, och när husets
  härskarinna öppnade dörren, såg hon den gamla surögda madamen med
  händerna i kors stå vid fönstret.
  
  »Hva' ä' det, du bortkollrade gamla markatta», ropade hon, »hva' hojtar
  du för? Ser du en syn eller hva' ä' det?»
  
  Madamen stod stilla med händerna alltjämt andäktigt hopknäppta och
  ögonen lika envist fästa vid fönstret, där intet annat fanns än en
  blomkruka med en stor klumpig kaktus uti.
  
  Frun följde hennes blick. Nu slog hon ihop händerna med ett utrop af
  ohejdad beundran och glädje.
  
  »En knopp, välsigna mig, en knopp, en verklig, lefvande, ordentlig
  blomknopp! Sa' jag inte, att jag hela natten drömt om eldsvåda och hvita
  hästar! Där ha vi det! En knopp, en knopp, Bina, din hexa, vet hon hva'
  det betyder, den blommar hvart femtionde år, hon! hvart femtionde år!
  Och jag fick den af studenten, hon vet, Schanas student, som nu är
  kamrer, han, som hon inte fick för hans föräldrar, som va' så högfärdiga
  och hon...»
  
  »Ja, si frun är då den lyckligaste människa på jorden», suckade madamen,
  som insåg att det var nödvändigt att afbryta fru Lamström, när hon
  började inveckla sig i släkthistorier. »Att få kaktusen i blom! En
  riktig kärlekskaktus! Ack Herre Gud, hvad frun är lycklig!»
  
  »Kärlekskaktus», skrattade frun och tittade i sin schatullspegel. »Hva'
  menar hon? Tycker hon jag sysslar med kärlek jag, hvasa? Sa' hon
  kärlekskaktus?»
  
  »Å, jag menade bara ... att det betyder lycka, och jag får gratulera! Nu
  ska' vi väl ha kusin Schana och saffranskringla? Jag kan ta' en från i
  går, så är den billigare! Fruns enda kaktus -- -- det sku' då riktigt
  salig polisen ha sett! Gud välsigne honom stackare, där han ligger i sin
  kalla graf!»
  
  »Hut! att klandra Guds vilja! som om han inte hade det bra i
  himmelriket», snäste frun och gaf madamen en puff. »Ja, gå hon efter
  Schana, gå är hon snäll ..., säg, att kusin ska' vara här klockan elfva,
  hör hon. Men stopp! jag springer själf, den fattiga halfmilen ä' ju inte
  att tala om! Själf vill jag gå. Seså!»
  
  Ifrig och brusande for hon omkring, skyndade att få i sig sitt
  morgonkaffe, och så koftan på och hattskrollan.
  
  Madamen hjälpte sin matmor på med den gammalmodiga, kortlifvade, bruna
  doffelkappan, som var alldeles urblekt i ryggen, satt som på en
  gärdsgårdsstör, slog veck både fram och bak och var för kort i ärmarne.
  Men frun märkte det icke, hon knöt kjolarne högt upp, så att man kunde
  se hennes tunna smalben i de grårandiga bomullsstrumporna och tygskorna
  med tåhättor af blankläder, men utan klackar.
  
  »Frun skall väl ha galoscher på?» frågade madamen.
  
  »Har hon sett katten i stöflar och kråkan i skinnvantar, hvasa?» gaf
  frun till svar och knöt sina hattband i hård knut under hakan. »Jag hör
  inte till pjåsklisorna jag, därför ser jag inte ut som hon heller, hon,
  som går och fryser och jamar och har takdropp, fastän hon har rysspäls
  och ytterstöflar, som om hon ämna' sig till Rom. Sätt i sig nu hela
  kaffepannan med cikorian och allt, så blir hon varm! Adiös!»
  
  Borta var hon. Hennes snabba steg förtonade snart, och madamen torkade
  tårarne från sina trötta, rinnande ögon. Hon satte sig ned vid sin
  kaffekopp och suckade undergifvet. Kvasten låg vid hennes fötter,
  dammtrasan utbredd som en servett i hennes famn. Solen hade nu gått upp.
  I darrande strålar smög den fram och lekte med den förgyllda ramen, som
  satt omkring »salig polisens» porträtt, -- en blyertsteckning utförd af
  en tacksam och talangfull klient, en lösdrifvare, som hade att tacka
  Petreus för en förlängd frihetstid någon gång i den gamla, goda tiden.
  
  Madamen kastade en blick på porträttet. Ack, hvad han såg rar och mild
  ut, den gode, snälle polis Petreus Lamström! Sådana stora, runda ögon
  och ingen underläpp synlig! Likt var det, han såg alltid ut som en
  bättre människa. Den tiden hade hon kallat honom »pedellen», hon tyckte
  att det lät så lärdt. Hon mindes ännu hur han gick på gatan, from som
  ett lamm, och hur frun, den otacksamma varelsen, i vredesmod kallat
  honom »fårbog», »åsnakind» och »hvita plåster», bara för det han lät
  allt gå som det ville i staden, och aldrig lade sig emellan, när något
  var på färde.
  
  En sådan man skulle _hon_ ha haft! Ack, ack, ack, en sådan man! Inte
  skulle hon ha gifvit honom några elaka tillmälen, inte! Hennes man! --
  Egentligen hade hon aldrig haft någon, men Engholm, det nötet, han hade
  haft lif i sig, han! Så han slogs och lefde! På ett par år tog han
  totalt allt kuraget ur henne, och krafterna och »orken» med. Sen dess
  hade hon varit en sådan här trasa, som alltid måste gråta och voja sig
  för allting. Madam ens hufvud sjönk vid dessa vemodiga tankar sakta mot
  bröstet. Solstrålarne värmde hennes rygg, glöden från brasan färgade
  hennes skrumpna, gråbruna kinder mörkröda.
  
  Hennes bröst höjde sig till jämnare andedrag. Hon sof med armbågen mot
  bordet, där ännu kaffepannan stod och doftade. Hufvudet hvilade mot den
  andra handens grofva, stora fingrar. Munnen drogs till ett litet
  ynkligt, vemodigt leende. Kanske hon drömde. Ljufva drömmar om den rare
  polisen, hvars porträtt hängde framför henne. Den söte, rare pedellen!
  Ack, ack, ack!
  
         *       *       *       *       *
  
  I rummet n:r 46 i villan »Friden» satt Schana Immanen och vadderade
  fållen på sitt nyss förfärdigade bomullstygstäcke. Hon hade svårt att se
  i hvardagslag, när det var mörkt och molntungt i luften, men i dag, i
  sådant solsken gick det riktigt präktigt att arbeta.
  
  Rummet var icke litet, men såg tämligen tomt ut. De två sängarne, byrån,
  skåpet och bordet fyllde obetydligt, kakelugnen gjorde sitt till för att
  möblera, likaså den enorma täckbågen, men det hjälpte ändå icke. De grå
  brädväggarne utan tapeter, de kala fönstren med sina alltför små
  jalusier, allt tycktes liksom vänta på att omhuldas, ombonas, beklädas,
  behängas och göras behagligt.
  
  Hon, som satt där invid fönstret med ögonen fästa på arbetet, var en
  kvinna på nära sjuttio år. En liten vek och sympatisk person med ett
  rundlagdt ansikte och hög panna, uppnäsa och ännu tämligen fylliga
  läppar. Öfver den gamla vissnade fysionomien hvilade ett uttryck af ro,
  af stilla undergifvenhet och barnslig fridsamhet. När hon såg upp med de
  svaga och kisande men klara ögonen, och snörpte ihop sin mun, liksom för
  att hjälpa tråden att göra sig liten i akt och mening att lättare gå
  igenom nålsögat, så var hon ännu täck och behaglig.
  
  Den mörka ylleklädningen satt väl på henne, lätt och löst föll den öfver
  hennes symmetriska lemmar, en liten svart sidenduk var med en kråsnål
  hopfäst öfver bröstet. Också på hufvudet bar hon en svart duk, knuten
  under hakan. Ett ljusbrunt, lätt grasprängdt hår syntes i tunna böljande
  gardiner där inunder, nedre käken och hakan hade en tendens att
  framträda något för mycket, eljest var allt harmoniskt i detta fårade,
  bleka anlete, som dock aldrig varit hvad man kunde kalla vackert.
  
  Nu dånade det i stentrapporna och kraftiga steg ljödo i korridoren. De
  stannade vid fyrtiosexan och dörren rycktes häftigt upp. Frun från
  Rödbergsgränd stod i dörren, rak och kavat, icke olik en till hexa
  utklädd rekryt.
  
  »Pina och död, Schana, om jag vet hva' vår Herre tänkte på, när han tog
  sig för att skapa de där karlstackrarne till världen! Bara jag går på en
  gata, vimlar det af den ohyran, både halffulla och helfulla, och här ute
  ä' det rent fördömdt! Olyckor gör di hvart di komma, och i vägen ä' di,
  hvar di ä'!»
  
  »Kära kusin», smålog Schana, »nog gör ju fruntimren också olyckor,
  gunås!»
  
  »Nej, aldrig om di ä' allena! Ä' något galet med ett kvinnfolk, så kan
  man vara viss på, att det har varit ett karlkräk med. Hur var det icke
  nyss här ute, gick han inte in på utskänkningen den där Juko, fast
  gumman hans drog i honom för att få honom till fabriken tillbaka. Jag
  sku' gett honom ett mått brännvin, jag, så han aldrig stigit upp mera!»
  
  »Nu blir kusin het igen -- tänk på grannarne! Jag har hyrt ut rummet
  här till tre nattliggare nu», sade Schana saktare och för att byta om
  samtalsämne, »det är för hyran nu till april.»
  
  »Det är väl inte till karlar, Schana?» skrek kusin och gick närmare --
  »du har väl inte gått och blifvit tokig heller, du också?»
  
  »Nej, det är till fabriksflickor ... jag ligger sjelf på golfvet, jag
  sofver så godt, så det gör ingenting. Sitt ned, kusin, hvad nytt?»
  
  Med undran hörde Schana kusin Lamströms berättelse om kaktusväxten, som
  fått en knopp. Aldrig hade hon tänkt sig, att hon skulle få upplefva
  detta! Hvart femtionde år! Tänk, att det var femtio år sen! Hon mindes
  den dagen, som hade det varit helt nyss.
  
  »Jag minns alltihop jag med, du!» sade fru Lamström. »Jag var sjutton år
  och bodde hemma. Vi hade bakat mikaelibaket och så sa' far, att vi
  skulle få sjökaptens-främmande till kvällen, och därför skulle vi ha nya
  klädningarna på, mor min och jag. Han ville ha mig till skutkaptenska,
  men jag sa' stopp! Det var för groft den tiden, kan tänka.» Kusin
  Lamström talade med sin djupa baryton, långsamt och med små pauser,
  liksom hade hon läst upp en utanlexa. Endast ibland ryckte hon upp sig
  och uttalade en sats kort och brådskande, liksom ett slags oväntadt
  impromptu.
  
  »Jag var nästan nitton», hviskade Schana. »Ack, hvad jag var lycklig!
  Minns kusin att han ... student Asp brukade komma till oss om
  söndagarne?»
  
  »Jag hade utom sjökaptenen två andra galna friare», fortsatte kusin utan
  att svara, »repslagaresonen ifrån Kronohagen och sjukvaktar Kloss från
  gamla Klinikum. Herre Gud!»
  
  »Och minns kusin den söndagen kusin läste högt postillan och stack ett
  bref till mig under bordet. Fostermor fick fatt i det sedan -- ett par
  dagar efteråt.»
  
  »Schana, du har alltid varit ett sjåp! Hva' i all världen smussla du
  under bordet för? Kunde du inte ha tagit studenten i tassen och ärligt
  och ordentligt ha gått till fostermamman och sagt: 'Den här narren
  tänker jag ta'. Hva?»
  
  »Kusin vet, att jag var fattig och bara upptagen på nåder som egen, men
  hållen som en slags pass opp ändå, och han var ung och en bättre karl,
  som hade förmögna föräldrar och allt.»
  
  »Tacka tusan! Bättre karl! Sådan där dromedar! Puh! kamrer, en
  karlkrake, och du...»
  
  »Kusin, betänk att det är om kamrer Asp kusin talar! Betänk, han har det
  godt, han, så fin och förnäm nu, i kejserliga senaten! En hög person har
  han blifvit, han, medan vi två stackare... Ja, kusin -- -- han har gått
  den ljusa vägen, han. Om honom ska' man tala med en annan respekt än om
  oss andra.»
  
  »Strunt! karl ä' karl, om han också ä' i själfva kejserliga senaten! Jag
  extimerar dem föga, när di ä' gifta, men ogifta ä' di då oförlåtliga!
  Manspersoner ä' i och för sig själf oförlåtliga, men när di därtill inte
  ens haft vett att gifta sig för att åtminstone göra _den_ nyttan, så...»
  
  »Kusin, kusin!» Schana såg upp på sin högresta väninna och hennes
  blekblå ögon fästes med ett besynnerligt uttryck af förebråelse och
  beundran på den stolta fru Lamströms ifriga fysionomi med dess lifliga
  grimaser och knyckar.
  
  »Jag minns, hur glad kusin var den tiden, och hur alla kallade kusin
  glada Katrin. När fostermor fick fatt i _hans_ bref, -- jag har det så
  tydligt för mig, som om det varit i går, -- herre Gud, hva' hon blef
  ond! Och så kom glada Katrin till, just i det värsta!»
  
  »Ja, du stod och tjöt, Schana, och såg ut som en mörderska, ditt
  oskyldiga nöt! Jo, det kommer jag nog i håg. Naturligtvis tog karlen
  till fötter på vanligt hjältemanér. Och din fostermor dammade dig om
  öronen, som om du varit full af mal. Att du inte kunde kläcka ur dig att
  du inte annat ondt gjort än suckat för den där studentstackarn.»
  
  »Hon hörde ju inte på, hva' jag sa', och inte du heller! Sådan skam, att
  hon andra dagen, -- det var en fredag och det småregnade, så att hon
  måste ta' den stora, gröna paraplyn och schal på hufvudet, -- att hon
  andra dagen gick åstad till hans hem, till hans högtuppsatta, rika
  föräldrar; sådan skam!»
  
  »Det högfärdiga packet, kommerserådets!» »Och ställde till ett
  förskräckligt spektakel hos dem, talade om det, som om det hade varit
  något, och Gud vet att det bara var, att han ... att han tyckte jag var
  beskedlig och snäll, och jag tyckte om honom tillbaka, och att han
  ibland skref verser!»
  
  »Nog var Petreus oduglig», afbröt fru Lamström, »men _så_ galen var han
  inte! Verser, fy...»
  
  »Och i verserna stod en del sådana ord, som kunde missförstås af andra,
  inte af mig. Allt nog, hans föräldrar ville inte höra talas om någonting
  utan skrattade åt fostermor, som kom och friade för mig. Då blef
  fostermor ännu argare, förbjöd studenten vårt hus -- och så blef det
  slut. _Det_, som varit så litet, så att det aldrig kunde växa och bli
  något.»
  
  »Visade han sig därefter inte mer hos er, den tappre hjärteriddaren
  din?» frågade änkefrun med ett obeskrifligt föraktfullt tonfall i
  rösten.
  
  »Nej!» Kusin Schana såg ut genom fönstret och följde med blicken röken
  från skorstenen på huset invid. Den slog rätt upp mot den blå himlen och
  försvann i allt vidare ringlar högt upp. »Ibland i skymningen gick han
  förbi, och jag fick ju mina bref genom dig. Två gånger möttes vi
  händelsevis, och han kom då och talade några ord med mig -- ungefär
  likadant, som det stod i brefven...»
  
  »Verser?»
  
  »Neej, men det var väl sådan där poesi.»
  
  »Poesi!» Fru Lamströms grofva röst uttryckte, då hon uttalade detta ord,
  en hel värld af koncentrerad indignation.
  
  »Det var», ursäktade sig Schana med sitt stilla leende, »på våren, och
  han reste bort till sommaren och dröjde borta i flera år. Gud vet, hvar
  han var. Jag tror han se'n kom till Åbo, eller hvart det nu var
  någonstäds, men _det_ blef slut för mig, riktigt slut.»
  
  »Tacka Gud, kusin, tacka Gud! Men -- bra såg han ut, det kan inte nekas!
  Han kom med brefven själf, jag stod alltid i köket och gick emot honom,
  när jag såg honom från fönstret. Det var till belöning därför, kan
  tänka, som han en vacker dag hade med sig den där lilla fattiga
  kaktusväxten i en potpurrikruka. Då liknade den en gurka. Han hade
  krukan under armen och var så generad, där han kom stickandes med den,
  så det var en ynk! Jag skrattade åt honom jag, och sa' att det inte
  behöfdes några mutor för den smulan jag giort. Men kaktusen tog jag...»
  
  Hon tystnade. Bägge sutto en stund upptagna af sina tankar. Snart
  fortsatte frun: Och när han gick, tyckte jag det var synd, för han sa'
  så underligt adjö, och -- jag har inte sett honom se'n ... han var ju
  borta i många herrans år, och han har väl blifvit så förändrad, så jag
  skulle nog inte känna igen honom nu.»
  
  Schana såg alltjämt utåt, hennes trötta ögon följde mekaniskt
  rökhvirflarne, men tankarne voro långt borta.
  
  »Glada Katrin» hade satt sig på sängkanten. Under det hon talade,
  vaggade hon med kroppen i takt fram och tillbaka och gaf på samma gång
  med fötterna ett litet slag i golfvet. Händerna höll hon stödda mot
  knäna, och hennes blickar sväfvade liksom Schanas ut i det obekanta.
  
  »Ja, vi ha blifvit förändrade», återtog hon efter en stund, »och gement
  förändrade! Emellertid så skötte jag minsann ordentligt om plantan!
  Fanns det en solstråle någonstäds, så nog fick _hon_ den alltid! Och
  kusin --, det var en, som kom och påminte, kältade och hjälpte till, och
  det var du, det!»
  
  »När du var borta de där åren och tjänte i Borgå, Katrin, så hade _jag_
  den... Då var den min glädje.»
  
  »Och när jag flck pojkarne, så fick du också sköta'n, Schana, då var du
  lycklig, ditt sjåp. _Hans_ blomma!»
  
  »Och en gång, när jag hade lunginflammation och inte visste till mig,
  höll hon på att vissna för oss, minns du? Då kom du hem från landet och
  var nära att slå till mig för krukan, som stod torr som krut midt i
  sommarhettan.»
  
  »Ja, var du inte ett nöt, Schana, då med», röt frun, »ett nöt, då som
  alltid! Att inte ha så mycket vett kvar för att du hade en smula
  hufvudvärk, så att du kunde komma ihåg blomman; men du har nu alltid
  haft dåligt hufvud, Schana», tröstade hon, »ett fasligt dåligt hufvud!»
  
  »Men se'n dess, de sista tjugu åren, så har hon alltid stått hos dig.
  Och nu, Herre Gud -- efter femtio år, nu skall hon blomma! Ack, ack!»
  
  »Hon är nog färdig i morgon eftermiddag, Schana», sade glada Katrin och
  steg upp från sängen. »Kom i morgon och stanna hela dagen! Adjö.»
  
  Hon gick mot dörren men stannade plötsligt framför den med ryggen vänd
  mot väninnan. Så stod hon en stund stilla som en bildstod. Slutligen
  vände hon på hufvudet en smula och yttrade till hälften för sig själf,
  eller som om hon talade till väggen:
  
  »Det är riktigt synd att han är karl, riktigt synd! För det är inte att
  fördra det. Och hvem vet, hvar han bor... Han var allt bra beskedlig
  eljest, när han kom med den där krukan... Och själf hade han planterat
  den... Riktigt synd! Kamrer! kantänka. -- Hva' sa' du, kusin Schana?»
  hon vände sig häftigt mot den gamla mamsellen, som åter var inbegripen
  i monteringen af sitt täcke. »Jaså ingenting. Så adjö då!»
  
  Nu öppnade hon dörren bullersamt och gick hvisslande ut med snabba,
  kraftiga steg och svängande med de långa armarne likt en skolpojke,
  trafvade åstad genom korridoren och utför trapporna.
  
  Ett litet varmt och matt leende lekte å kusin Schanas läppar. Hon hade
  förstått glada Katrins ofrivilliga monolog. Tänkte hon på att bjuda
  honom? Nej, hon fruktade, att han som karl icke skulle anstå hennes från
  alla sådana ohelgande element renade lilla hem. Hon skulle säkert slå
  den tanken ur hågen. Så synd! Att få se honom ännu en gång, få se honom
  så nära sig, honom, som hon aldrig kunde glömma!
  
  Bara man vågade bjuda honom! Han skulle kanske anse det som bevis på
  stor taktlöshet. Må hända till och med för oförskämdhet, så förnäm som
  han var.
  
  Men -- det var ju ändå _han_! Han, som en gång hållit af henne, ännu då
  de sista gången talades vid.
  
  Han var så vacker då, lång och rak och med mörkt, vågigt hår. Han hade
  ett eget sätt att nicka vänligt, att böja hufvudet åt höger och se på
  henne -- fostermodern påstod, att han vindade och var krokig i nacken,
  men det hade hon då aldrig märkt.
  
  Egentligen tyckte hon om allt hos honom. Till och med det tomma stället
  i munnen, där en af tänderna var borta, fann hon klädsamt. Sedan när
  mustascherna växte och kinderna blefvo brunare, blef han ännu
  ståtligare. Och allt hvad han sade var så egendomligt klokt, han yttrade
  sig alldeles som en äldre person, nästan som en kvinna, så moget, så
  känsligt och förnuftigt.
  
  Tänk att en sådan inte skulle få sköta sig själf utan måste rätta sig
  efter föräldrar! Världen förstod honom naturligtvis icke. Han var för
  ädel och god för den. Och när ändtligen -- det var ju helt nyss, för en
  tjugu, nej, det var kanske redan tjuguåtta eller trettio år se'n hans
  föräldrar dogo, ja, då var allting alldeles för sent.
  
  Gud vet hvarför han förblifvit ogift? Tänk om ett minne...?
  
  Schana sydde så länge solen var uppe, hennes nål gick så märkvärdigt
  lätt, nästan som förr, när arbetet icke var arbete utan lek.
  
  Hennes tankar voro lika solbelysta som de lätta, små molnfjunen uppe på
  den klara vinterhimlen.
  
  Om den goda Lamström ville försöka öfvervinna sig och besluta sig för
  att bjuda honom på kaffe, när kaktusblomman sloge ut! Honom...
  
  Själf skulle hon aldrig våga gå upp till honom.
  
  Hon fann en sådan tanke så otroligt vågad att hon i början förjagade den
  nästan som brottslig.
  
  Att tänka sig att hon, en kvinna, skulle gå upp till en ensam ungkarl!
  
  I synnerhet efter hvad som en gång passerat dem emellan!
  
  Men ju längre det led mot skymningen, desto säkrare blef hon att fru
  Lamström redan hade glömt hela saken, och att hon aldrig skulle få se
  »honom» i detta lifvet mer, om hon ej själf...
  
  Därtill fordrades mod och hon hade ju alltid varit så feg...
  
  Hvilken olycklig feghet! Icke att hon ens i sina bästa dagar skulle
  gifvit anledning till så mycket som en omfamning en gång. Den ena, enda
  kyssen, den hade han då tagit utan hennes vetskap en gång, en ljum
  vårdags skymningsstund -- en enda kyss -- och på den hade hon sedan
  lefvat hela sitt långa, enformiga lif.
  
  Skulle hon gå i grafven utan att återse honom en enda gång? Och att dö,
  hur tomt och sorgligt! Nu, för första gången fanns det en anledning att
  tillkalla honom, nu tillstundade en fest, till hvilken han var
  själfskrifven, och man skulle låta detta tillfälle gå sig ur händerna.
  Hvarför?
  
  Af feghet!
  
  Men å andra sidan, passade det väl, att _hon_ gick upp? Om folk visste
  det, hvad skulle de säga? Att hon blifvit rent utaf galen på gamla
  dagar.
  
  Det gick icke an. Nej, nej, omöjligt!
  
  Kaktusblomman skulle slå ut i sin femtioåriga fägring förgäfves,
  förgäfves!
  
  Hvem hade skickat henne denna frestelse? Hvem hade lärt denna planta att
  så här midt i vintern slå ut i blom?
  
  Var det ej en försynens vink, att nu var det tid? Nu var det tid, ännu
  kunde hon ju återse honom, om hon blott visade en smula mod, om hon
  blott offrade detta gamla, ingrodda, fördomsfulla...
  
  Jo, hon skulle gå upp -- -- helt visst, och det nu genast, bara hon fick
  äta litet middag.
  
  Det var som om maten hade fått en helt annan smak. Och på samma gång kom
  hon att tänka på så mycket, som hon eljest föga funderade på. Hur ensam
  hon var, och hur annorlunda allt kunde hafva varit, om...
  
  Om!...
  
  Han hade varit borta i många år, i hela trettio år, kanhända mera, och
  under hela denna tid hade hon endast tänkt på honom, liksom på sin
  försvunna ungdom. Ett minne, ett ljust och gladt, men länge sedan
  vissnadt minne.
  
  När så Lamströms madam en gång omtalade, att kamrer Asp numera bodde i
  hufvudstaden, gjorde det ett visst intryck på Schana...
  
  Hon skyndade att göra sig i ordning, det var väl inte så svårt att få
  veta, hvar han bodde, numera var ju allt så märkvärdigt bekvämt, det
  fanns ju stora tryckta böcker, adresskalendrar, hvari man kunde läsa om
  sådant. Hon behöfde bara gå in i en kryddbod eller en boklåda ... det
  var det lättaste i världen.
  
  I en skrubb hade hon sina söndagskläder. Hon sökte upp sina hvita
  underkjolar, satte dem på sig alla tre, tog rena strumpor och så kängor,
  slätade ut skrynklorna på klädningen, -- hon hade fått några fula veck
  på den i kyrkan, där hon suttit hårdt inklämd i en bänk mellan två magra
  fattighusgubbar -- hon andades på det nedskrynklade stället och drog i
  det, hon ville så gärna, att allt skulle se bra ut.
  
  Ändtligen var hon färdig, med »negligén» under hattskrollan, snyggt
  lappade bomullsvantar och en riktigt nätt och ren stoppad lastingskappa.
  Och hon såg helt prydlig ut, där hon med mild och högtidlig uppsyn sakta
  gick gatan framåt.
  
  I Frenckellska bokhandeln fick hon veta, hvar han bodde.
  
  Det var icke långt därifrån. Regeringsgatan n:r 4 stod det i
  adresskalendern.
  
  Hon gick, stegen blefvo allt långsammare, och hon hade en underlig
  förnimmelse af att hjärtat liksom steg henne upp i halsen.
  
  Han skulle kanske icke mer kännas vid henne, så gammal och skraltig som
  hon var, så fattig och ringa, fastän hon hade sina allra bästa kläder.
  
  Tänk så förnäm han måste vara, efter som han kunde bo i ett så gentilt
  hus!
  
  Sakta gick hon på tå uppför trappan och höll sig i ledstången.
  
  Här var det. Hans namn stod vackert graveradt på mässingsplåten, detta
  namn, som en gång -- för femtio år sedan -- kommit hennes hjärta att
  klappa så ungdomligt och varmt; ack, det slog ännu, men så ängsligt, så
  blygt och hopplöst!
  
  Skulle hon ringa? Naturligtvis, han skulle först fråga, hvad hon ville,
  och så ... så ... hvad sedan? Hvad skulle därefter ske?
  
  Ödmjukt, såsom det anstår en gammal sömmerska att tala till en statens
  tjänsteman, skulle hon svara honom, framställa sin bön om att han ville
  göra fru Lamström den stora äran ... det var hans egen kaktus, som hade
  fått knopp och skulle slå ut i morgon...
  
  I morgon afton klockan fem på kaffe?... Nej! en så märkvärdig
  ringapparat, en knapp att trycka på, så glänsande som guld, och infattad
  i polerad pärlemor eller någonting annat dyrbart! Hon tordes icke. Nej,
  hon tordes icke ringa på den.
  
  Hjärtat slog våldsamt, hon kände hur blodet steg henne åt kinderna och
  visste att nu fick hennes ansikte den gredelina färg, som missklädde
  henne så otäckt.
  
  Men tänk, om någon kom och såg henne stå där liksom en »pauvre honteux»!
  Vid _hans_ dörr ... nej, det var allt för löjligt. Allt sammans var
  otroligt dumt. Han skulle kanske skratta åt henne, kanske tro henne
  litet fjollig. Det var bäst hon lagade, att hon kom bort. Men nej ...
  _han_ bodde ju här, han, den forne vänlige, veke studenten, hennes vän!
  Tänk, om hon ändå skulle våga?
  
  Med detsamma kom hon att tänka på kusin Katrina. Hon skulle väl tro att
  Schana blifvit från sina sinnen, då hon fick höra, att hon spatserat upp
  till själfva kamrern och sjåpat sig ända därhän att hon klädt sig i
  finaste helgdagsståten.
  
  Det bestämde henne. Inom sig beslöt hon att förtiga allt för väninnan,
  det hela var ju en riktig dårskap, och hvarför skulle man göra sig
  onödigt löjlig?
  
  Hon vände sig om. Rastade ännu en lång, dröjande blick mot dörrplåten
  och smög ljudlöst nedför trapporna.
  
  I detsamma hörde hon ett buller uppifrån, köksdörren öppnades och hon
  kunde urskilja en lång, kantig, kvinnlig skepnad, som djupt nigande och
  alltjämt nickande och hälsande stod i dörren färdig att gå ut.
  
  En annan äldre kvinna följde henne och de stodo nu där och talade bägge
  på en gång; deras röster blandades med hvarandra som vattendropparne i
  en ström, ett sorlande flöde af ord gaf genljud i trappan, och det föll
  plötsligen Schana in att den ena af rösterna var henne bekant.
  
  Schana lyssnade, hon urskilde nu vissa ord, såsom »hälsa förfärligt --
  bed honom ursäkta min djärfhet» -- »söta beskedliga madam, tusen tack»,
  och så nigningar igen, krus och en mängd komplimenter.
  
  Det svindlade i stackars Schanas hufvud, hon förmådde hvarken gå fram
  eller tillbaka, hon stod som fastnaglad vid trappafsatsen, det ovanliga
  i händelserna grep henne, det var som en enda vild dröm, och hon hade af
  lättsinne kastat sig i allt detta äfventyrliga, nya...
  
  Hvad skulle Katrina säga, om hon fann henne här, och hur skulle hon
  förklara sig inför denna stränga domare? Det föll henne intet ögonblick
  in att hon själf med ungefär samma rätt skulle kunna fordra en
  förklaring.
  
  Ändtligen stängdes köksdörren, madamens köttiga silhuett försvann och i
  skymningens dunkel kunde Schana halft gissningsvis urskilja väninnans
  triumferande leende och förstod af hennes armars vidlyftiga svängningar,
  att hon var vid allra bästa humör.
  
  Detta gaf henne något mera mod, men nu var hon rädd att göra sig löjlig
  i Katrinas ögon. Om hon blott kunde fly! Och komma bort, långt hem till
  »Friden».
  
  Men olyckan gjorde att fru Lamströms lustiga lynne inspirerade henne, så
  att hon icke mer gick utan sprang nedför trapporna. På långt håll
  igenkände hon Schana och gaf till ett gapskratt.
  
  Hva', står du här och spökar, ditt spektakel», sade hon. »Sku' upp till
  kavaljeren, hva'? Herre hjärtandes, Schana, hva' går åt dig?»
  
  Schana slog ned ögonen, hon kände det som om hon begått ett brott.
  
  »Jag gick ut ... och så gick jag in, -- hit.»
  
  »Tyst, gumma, och ljug inte», kommenderade frun, »jag gick också ut, och
  så in. Vi va' lika galna bägge två ... nå, än se'n ... karlbelätet fick
  jag inte se ... madamen sa', att han sof middag, den latkrabban.»
  
  Schanas ögon, glänsande och stora nu i skymningen, spärrades ännu mera
  upp, hon slukade hvart enda ord med största uppmärksamhet.
  
  »Men han kommer nog, det trodde åtminstone hushållerskan, som jag kände
  från salig Petreuses tid, du vet, hon var förr köksa hos assessorns, --
  tjocka Lovisa, hon, som den tiden gick och slarfva' med bokhållaren. Men
  nu är hon minsann både dygdig och anständig. Schana andades åter. Tänk
  att hon kommit undan för så godt pris! Hon lät glada Katrina prata,
  medan hennes tankar sväfvade vidare, tillbaka dit, där »_han_» bodde.
  
  Men sinnesrörelsen hade varit för stark, hon darrade i hela kroppen, som
  om hon haft feber, och tårarne trillade ned för hennes vissnade kinder.
  
  »Hut! jag tror minsann käringen gråter», snäste Katrina och fäste en
  sträf blick på väninnans upphettade ansikte, »gråter och vojar sig som
  en annan pipsill, fy sjutton! Och för hva'? Pjoller!»
  
  Hon gick med styfva fjät och högburet hufvud, körde ut läpparne och
  rynkade sina buskiga, grå ögonbryn. »Pjoller, gamla harpan! Kan man
  tänka! Att lipa som en öfvergifven brud. Blir det slut snart, hva'?»
  
  »Gräla på bara, Katrina», snyftade den gamla flickan och snöt sig i sin
  bästa kyrknäsduk, »gräla på bara, själf tycker jag också att jag är så
  löjlig, så det är en skam. Jag tänkte, jag ville, jag -- jag vet inte
  själf.»
  
  Katrina såg på henne en stund, hennes mun drog sig till ett egendomligt
  vekt leende, hon slog henne på axeln med sin bara och sträfva hand, det
  var ett slag, som urartade till smekning, och i en blid, nästan höflig
  ton sade hon till slut: »Gå hem och lägg sig, Schana! I morgon klockan
  fem kommer han. Herre Gud -- vi ä' ju alla skröpliga, vet jag, och inte
  annat än människor! Jag ä' människa, jag också, Schana, jag ä'...»
  
  Det var inte utan att fru Lamströms sträfva stämma darrade en smula,
  väninnans rörelse hade smittat.
  
  »Adjö, i morgon klockan fem! Jo, jo, Schana, i morgon klockan fem
  kommer han.»
  
  Hon gick med raska, karlavulna steg framåt boulevarden till och försvann
  mellan träden. Med nedböjdt hufvud och krokig rygg stapplade den gamla
  flickan sin väg framåt.
  
  Det var mörkt nu, och lykttändaren med sin stång stöflade mellan
  lyktstolparne och tände gasen. Han smällde med stöfvelsulorna mot gatan,
  så att det dånade i den frusna marken. Det var kallt nu mot natten och
  det gällde att hålla sig varm.
  
  Men Schana kände ingenting, hon var allt för upprörd.
  
         *       *       *       *       *
  
  Klockan hade redan slagit fem på söndagsaftonen, brasan brann, ljusen
  stodo tända på byrån, och öfver den låga dörren till fru Lamströms kök
  brann i en gammal vinglig mässingslampett två alltjämt fläktande ljus.
  
  Bordet var dukadt med kringlor, bullar, pepparkakor och äppelkakor för
  tjugu personer, med socker för tio och grädde för fem, och med tre par
  djupa storrosiga kaffekoppar omkring kaktusplantan, som med sin stora
  svällande gråhvita knopp intog hedersplatsen.
  
  Längst in i ena hörnet af soffan satt Schana, skymd bakom blomman och
  lampan. Hon hade ny spetsnegligé och under den glänste hennes vackra
  hår. Hon stickade med nervös oro, och ett uttryck af blyg ängslan,
  blandad med glad förväntan, lästes tydligt på hennes gamla fromma
  ansikte.
  
  Snart skulle ju han komma!
  
  Glada Katrina sprang orolig omkring, fastnade öfver allt med sin styfva
  ylleklädning och grälade hvart ögonblick på madamen, som ute i köket
  kokade kaffe, så starkt som den mest koncentrerade dekokt.
  
  »Du ser ut, som om du vore i kyrkan, Schana», sade hon, »men du är för
  resten tusan så snygg och nätt! Kommer han inte snart, det långa
  tabernaklet, så minsann tror jag inte han spricker! Du begriper jag
  menar knoppen där.»
  
  Det körde upp för gårdsbacken, bjällrorna från en heltäckt
  istvoschickssläde klingade vackert i den stilla aftonen, och Katrina
  rusade till fönstret för att se ut.
  
  Släden stannade utanför dörren, en karl i vaktmästarmössa hoppade från
  kuskbocken och öppnade dörren till kursläden.
  
  Madamen sprang med en lykta från köket, ställde sig midt i drifvan för
  att lysa bättre, medan frun själf kom med ett af ljusen. Nu syntes hans
  ena ben, så det andra. Sakta och försiktigt, långsamt och med andakt.
  
  Så, nu stod han på sina bägge ben nere på marken och gick stödd mot
  vaktmästarens arm uppför den lilla trappans få steg.
  
  Han hasade sig långsamt genom förstugan och var nu ändtligen inne,
  höljd i sina pälsar, krokig och flämtande. Två ljusblå ögon tittade ut
  ur de yfviga halsdukarna med en mera misstänksam än älskvärd nyfikenhet,
  sågo sig pröfvande omkring och stannade slutligen frågande på värdinnans
  käcka figur.
  
  Man hjälptes åt att befria honom från pälsar och dukar, skinnhandskar,
  pulsmuddar och ytterstöflar.
  
  Ändtligen stod han där, en hopsjunken, afmagrad figur med veka och
  slappa drag, skägglös och tandlös samt med en kalott af sammet täckande
  det kala hufvudet, som omkring nacken pryddes af en krans ljust, glest
  hår.
  
  Han sjönk ned på närmaste stol, hostade, putsade sin näsa, flåsade och
  suckade, allt under det han såg sig omkring med samma hjälplösa och
  missnöjda min.
  
  Frun hängde med vaktmästarns hjälp upp pälsar och schalar, -- Schana
  satt i soffan som förstenad. Hon såg och såg.
  
  Var detta »_han_»?
  
  »De trapporna», stönade ängsligt kamrern, »de trapporna ta' lifvet af
  mig! Jag har så klen hälsa, kära fru. Magen är dålig och bröstet är
  angripet. De trapporna!»
  
  Han drog efter andan som en nyss fångad fisk på land, och såg ut att ha
  tappat koncepterna och humöret dessutom.
  
  »Har ingen fara med trapporna», lugnade frun, »bara man inte pjåskar
  sig! Jaså, detta är nu gamla Aspen! Sade jag inte det, att tiden gör oss
  inte bättre, skröpligt blir skröpligare, och klent blir sämre! Herre
  Gud! när jag tänker, att herrn en gång var ung, aj, aj, den tiden!»
  
  »Det är fasligt långt bort frun bor», anmärkte han, »är här inte farligt
  för tjufvar och mördare, den här Rödbergstrakten har alltid haft dåligt
  rykte om sig?»
  
  »Mördare!» Fru Lamström slog ihop händerna, så att det knakade i de
  magra knogarne. »Jo, di sku' bara våga! Ja sku' minsann ge dem svar på
  tal, och den, som ville mörda Katrin på berget, sku' allt få hårdt
  arbete! Jag ä' inte af så skröpligt virke jag, som det så kallade starka
  könet, och någon pultron ä' jag inte heller!»
  
  Kamrern såg upp, hans blick sökte skygg den tappra fruns, men han vände
  sig fort åter bort, liksom vågade han egentligen icke motsäga eller reta
  henne. Försiktigt drog han sin stol närmare bordet, tog fram sin stora,
  fina näsduk, kramade ihop den, lade den mot stolkarmens hårda stoppning
  och stödde så sin armbåge emot denna improviserade kudde.
  
  »In med kaffet, Bina», dundrade frun, »och tratta i vaktmästaren allt
  hvad det går i'n, men stäng för all del dörren, om han vill ha' grogg,
  för den luktar så förbannadt, när den kommer i varmt, vet hon.»
  
  Kamrern fick en liten förarglig hostattack, som emellertid snart gick
  öfver. »Hvar är den omtalade blomman?» frågade han slutligen.
  
  »Kan han inte se på andra sidan om lampan och ljusena, där hvar Schana
  sitter, midt framför näsan på honom?» sade frun och pekade på bordet.
  
  »Schana, Schana? hvar är Schana?» Den gamle herrn reste sig långsamt
  upp, torkade imman från sina brillor och stapplade mot soffan. »Är det,
  är det...»
  
  Hon hade hela tiden suttit i soffhörnet stel och stum, skymd af den
  stora tjocka kaktusplantan, lampan och ljusen, men nu steg hon upp och
  gick emot honom, såg honom lugnt in i ögonen och neg.
  
  »Det är allt jag, snälla Asp», sade hon, »ännu för ett par minuter se'n
  var jag så rädd för er att jag knappt kunde hålla i de här
  strumpstickorna, men nu...»
  
  Hon räckte honom sin hand och förde honom beskyddande och vänligt
  tillbaka till hans plats med en min, som om hon varit en mor och han
  hennes barn.
  
  »Roligt att få se er, roligt att få se er», sade den gamle herrn, i det
  han tryckte hennes hand, »jag trodde knappt mamsell Kristiana lefde. Men
  jag kan känna igen er, jag tycker nära nog, ni är er lik, bästa vän!
  Åh, hvad det var roligt!»
  
  Hon tvang honom att sätta sig bekvämt och bra i stolen samt började
  pyssla om honom, skaffade honom en pall, soffdynor och schalar.
  
  »Kamrern är sig inte lik», hviskade hon, »men där finns något i blicken,
  ja och så kring munnen!»
  
  Kaffet kom in, frun sprang omkring och gjorde sig tusen onödiga
  omsorger, hon slamrade med allt möjligt, pratade i ett, puttrade och
  bråkade.
  
  Men kamrern hörde henne icke mer, han betraktade sin ungdomsväninna, och
  med en allt större tillfredsställelse uttryckt i sin blick följde han
  hennes rörelser, där hon sysslade vid kaffebordet. Han frågade henne om
  hennes lif »sedan den tiden» och lyssnade med ett undrande intresse till
  hennes svar.
  
  Så kom frun, hon slog sig ned på en pinnstol bredvid bordet, man drog
  sina stolar närmare hvarann och började ett allmännare samtal.
  
  Vid kaffekoppen var »glada Katrin» alltid vid bästa humör och lät icke
  truga sig till att vara öppenhjärtig. Männens skröpligheter kommo strax
  på tapeten, hon knusslade icke med sina förtroenden; stackars Petreus
  fick sitta emellan, den gamle syndabocken gick igen och slet för sina
  svagheter, likaså de andra goda vännerna bland det »så kallade starka
  könet»; frun hade känt en hel hop, hon, och som änka med hus och gård
  hade hon haft tillfälle att rikta sin erfarenhet. Hon hade icke så få
  friare den tiden, en repslagaremästare hade varit »riktigt kär»,
  dessutom en äldre postiljon, som var trött på sitt rörliga ungkarlslif,
  samt en för detta militär, öfver hvars lefnadssaga ett visst dunkel
  sväfvade.
  
  »Att inte kusin tog en af dem», anmärkte Schana, inte utan en viss
  spetsighet i tonen.
  
  »Nej, jag var inte så galen en gång till», svarade hon, »att i onödan
  dra till huset ett sådant spektakel. Jag tål inte de oduglingarne, som
  inte ha en förnuftig tanke i sina hufvuden, nej, tacka vet jag reelt
  kvinnfolk, di ä' då åtminstone människor.»
  
  Kamrern var af samma tanke, äfven han misstrodde männen. Hvad hade han
  icke lidit för deras skull! Han hade som förmögen ung man gått in i en
  bank, kort efter det han förlorade sina föräldrar. Fort nog blef han
  kamraternas favorit, allas vän, allas förklarade gunstling. De äldre
  tjänstemännen täflade med de yngre i att fira honom, att smickra honom,
  att dra' honom till sig. Han var lycklig och stolt öfver att vara allas
  »bienfaiteur», att få låna dem pengar och gå i borgen för dem samt att
  dessemellan få ställa till små trefliga ungkarlssexor med champagne och
  ostron.
  
  Han njöt af allt det rökoffer, som man frambar på hans högmods altare,
  han växte i sina egna tankar och började tro sig vara ärnad till något
  större, och bättre.
  
  Men tiden gick och han fick icke befordran. När han sökte en bättre
  plats, blef han afvisad med en viss ironisk höflighet, hvars tvetydighet
  han i början icke fäste sig vid, men som senare blef honom allt mer
  påfallande.
  
  Han började förstå, att man behandlade honom på ett eget sätt, att man
  gjorde sig löjlig öfver honom och höll honom för narr, i början
  visserligen fint och maskeradt, men småningom alltmer öppenhjärtigt och
  hänsynslöst.
  
  Han förstod ändtligen att han allt för länge varit hela etablissementets
  ekonomiska mjölkko, han förstod, att han saknade ämbetsduglighet och
  användes till de underordnade göromål, som hvem som helst kunde sköta,
  men att han hölls kvar med speciel hänsyn till de rent personliga
  tjänster han gjort kamrater, vänner och vänsvänner som långifvare och
  borgensman ... med ett ord, han fick ändtligen klart för sig, att han,
  oaktadt sin avancements-omöjlighet, fick vara kvar på grund af sin
  egenskap som »god kamrat».
  
  Dessa upptäckter grepo honom djupt. Han hade varit så upptagen af
  ungkarlslifvet med vännerna, att han rent af icke kommit sig för att
  tänka på giftermål. Nu stod han allena, till hälften ruinerad, med en
  massa osäkra borgensförbindelser, en förslösad ungdom bakom sig, och
  ingen framtid.
  
  Så flyttade han till Åbo. Där var det samma historia, endast med den
  skillnaden att han nu icke fullt så lätt lät narra sig. Han blef äfven
  här purrad, men man fick använda större omsorg på att få honom att åter
  göra dårskaper.
  
  Hans plats i Åbo var emellertid i alla afseenden bättre. Men han kom nu
  in i ett kotteri af gamla öfverliggare, ungkarlar mellan 50 och 60 år,
  som aldrig gjorde annat efter »arbetstiden» än åto, drucko kaffe med
  »avec», toddade, spelade och rökte ända till sent på nätterna.
  
  Kamrern berörde helt flyktigt Åbotiden, äfven här hade han märkt, att
  kamraterna voro egoister och att vänskapen hade sina förbehåll och var
  tämligen dyrköpt. En vacker dag fick han betala ut så stora
  borgenssummor, att de sista resterna af hans förmögenhet gingo åt. Det
  gällde nu att lefva af lönen.
  
  Den ene efter den andre af kamraterna dog, ett par af de yngste gifte
  sig och ville ej mera veta af de alltjämt pokulerande »gamla
  ungkarlarne», som gingo för sig själfva och hatade äktenskapet, dess
  bojor och band.
  
  Så fick han ett anbud att komma till hufvudstaden; en af hans yngre
  kusiner hade kommit sig upp och blifvit senator, nu fanns en
  kamrersplats ledig, han kunde ju gärna söka den. Väl var han något
  gammal, men någon ärligare kunde man i alla fall icke få. Så kom han
  till Helsingfors, sökte och fick platsen.
  
  Det var tio år sedan. Som en sjuklig stackare lefde han nu, en ruin af
  hvad han förr varit, ensam och öfvergifven af alla dem, som han förr
  kallat sina vänner. Allt var kallt och tomt, ingenting äkta. Alla ville
  draga nytta af honom; han visste att alla, ända till hans gamla
  hushållerska, bedrogo och bestulo honom. Och han där, vaktmästaren, hur
  dyrt gjorde han sig icke betald för de tjänster, som han mer eller
  mindre motvilligt gjorde honom!
  
  Nej, lifvet var eländigt, människorna dåliga, föraktliga och onda! Och
  det var sorgligt och tröstlöst att sålunda blott vänta på döden, på en
  dödsbädd i plågor måhända, där han skulle blifva tvungen att på förhand
  betala den hand, som hjälpte honom.
  
  »Tänk så olika lifvet gestaltar sig för oss, som ingenting har», sade
  Schana, knappt hörbart, »då ä' det lyckligare att vara fattig. Jag har
  för det mesta träffat riktigt snälla, hjälpsamma människor. Jag skulle
  kunna räkna upp en hel massa. Tänk bara på notariens och på
  häradshöfdingens, och på Glarboms änka och skolmamsellen vår, och
  kaptenskan! Mig ha alla hjälpt, ingen har nekat mig sin hjälp, när jag
  behöft, och ändå har jag aldrig begärt. Minns inte kusin det året jag
  var sjuk och låg på klinikum? Hur goda va' di icke, både läkarne och
  sköterskorna ... och ändå har ingen ännu haft något att förtjäna på mig
  här i världen.»
  
  Fru Lamström afbröt med ett svall af ord: »Har ingen haft nytta af
  henne, kusin? Inte det? Än alla dem hon hjälpt, då? Hur många fattiga
  stackars lik har hon svept? Och hvad har hon fått för det, hva'? Ofta
  har hon satt pengar till för att få dem rena och hela i kistan, de gamla
  tjusvargarne, som i tid och otid gått och dött där i villan och
  annanstädes i knutarne. Hur många sjuka uslingar har hon hjälpt utan
  hvarken lön eller tack? När har hon frågat efter sig själf, om hon både
  svultit och vakat ut sig, då det bara gällde att gå och lägga sin näsa i
  blöt för några odugliga fattighjon, som hvarken Gud eller andra
  hederliga personer skulle brytt sig om utan skulle låtit dem supa
  soppan, såsom de kokat den åt sig? När har hon gjort annat än slitit för
  andra? De där galna flickorna, som hon hjälpt med tak öfver hufvud, när
  ingen annan velat se åt dem en gång, allt medan hon själf lefvat på en
  kopp kaffe och inte haft så mycket som en bit bröd till, nej, kusin, hör
  nu, tala inte om, att människorna ä' goda! Di ä' endera elaka eller
  dumma. Endera slå de ifrån sig som jag, eller slita de själfva ondt som
  ni två.»
  
  Kvällen led. Vaktmästarn, som satt i köket hos Bina och trakterades med
  grogg, kom gång på gång och påminte, att det nu var tid att fara,
  slädan var snart där; ville inte kamrern börja pälsa på sig snart...?
  
  Men kamrern ville inte. Han trifdes utmärkt, och det blef också allt
  längre pauser mellan vaktmästarns tittar in i rummet; äfven han tycktes
  finna sig väl i det varma köket med »knorren» till kaffet och i madamens
  sällskap. Hvar gång hans runda ansikte tittade in genom dörren var det
  rödare och mera skinande, äfven ögonens färg blef efter hand lifligare
  och klarare.
  
  »Nu är klockan tio, kamrer», sade han till sist med en vänlig nick in
  till de tre gamla, »jag undrar om icke gamlan hemma blir arg, om vi inte
  snart pallrar i väg härifrån, hva'?»
  
  Kamrern tyckte kanske, att den eljest korrekte tjänsteanden tog sig en
  allt för fri ton gent emot sin herre, eller om det nu var att hans eget
  mod plötsligt blifvit så mycket större, allt nog, han vände sig om och
  röt med en ovanlig morskhet i rösten:
  
  »Hur kan han tillåta sig en sådan sottise, Bavander, stanna där han är,
  och längtar han hem, så kan han absentera sig.»
  
  Liksom förvånad öfver sitt eget mod, såg den gamle herrn därefter en
  stund ned. Tänk att han förgått sig så! Om nu vaktmästarn blef ond, hvem
  skulle han då få i stället?
  
  Kanske det var bäst att han tog afsked nu och började hemfärden.
  
  Men trefligt var här, varmt och godt, det pratades omkring honom så
  underhållande och otvunget, han blef icke trött och nervös såsom hemma
  eller i de familjer, där han brukade vara. Här var behagligt, tiden gick
  endast allt för fort.
  
  »Nu spricker hon minsann ut», sade glada Katrin och flyttade den stora
  blomkrukan närmare sig, »ja ha, se, se, nu är hon färdig, se, hur hon
  öppnar sig! Titta ni, pass på!»
  
  Kamrern såg ömsom på Schana och ömsom på den svällande blomknoppen.
  
  »Det kommer underliga tankar för mig», sade han. »Jag minns väl hur
  varmt och vackert jag tänkte den gången på hjärtanskär. Men jag var en
  sådan mes då. Om jag hade gift mig mot fars vilja, så hade jag haft det
  bättre nu. Det var ärelystnaden och högfärden och fördomen, som satt i
  mig, och det var dem jag lydde. Det är en olycka, att unga män bli
  tvungna att vänta och vänta med att gifta sig, tills de bli gamla och
  inte mer duga till det. Det är en olycka, att fäderna tvinga dem att gå
  och vänta tills de kunna göra partier». De skulle i stället ha' sina
  pojkar till att gifta sig med sin första riktiga kärlek, så blef det en
  ordentlig generation och icke sådana oting som nutidens ungdomar.»
  
  »Se, hur den blir stor och tjock upptill, rätt nu smäller det, pass på,
  kusin!» Fru Lamström andades på sin kaktusknopp och vände den sakta på
  alla sidor.
  
  »När jag tänker på, hur bra jag skulle haft med er, ni goda människor»,
  sade kamrern och såg vänligt upp, »så blir jag helt ledsen på mig själf.
  Säg, vill ni inte lofva att komma och vårda mig, om jag blir sjuk,
  Kristiana, och stanna hos mig tills jag dör?»
  
  Kamrerns ton var helt högtidlig och allvarlig, han tog den gamla
  flickans hand, kysste den sakta och sade efter en stund:
  
  »Jag är så rädd för att dö ensam.»
  
  »Hon kommer nog gärna, det sjåpet», svarade frun, »ty för lik är hon
  inte en smul rädd. Se upp nu, Schana, och stå inte där och se fånig ut,
  utan när du vid dina sjutti år får en friare, om han också är skröplig,
  så pass på! Nu slår den ut, nu, hör hur det smäller! Så vacker, herre
  Gud, så vacker! Se, så hvit, och känn så den doftar! Tänk, tänk, den
  blommar efter femti år, och så hvit, så grann, så fin!»
  
  »Den blommar efter femti år», upprepade kamrern, »så hvit och grann och
  fin! Säg, Kristiana, om ni vill komma till mig, när jag snart måste
  bort? Eller förr, säg att ni inte mer vill öfverge mig!»
  
  »Den vissnar igen om en half timme, pass nu på allesammans!» Frun
  öppnade dörren till köket och bjöd vaktmästaren in med gamla Bina. »Kom
  och se, den här blommar blott hvart femtionde år, men är då så vacker
  som världens skönaste ros, se, se!»
  
  De stodo allesammans omkring den blomma, som blott slog ut hvart
  femtionde år. Men blott _ett_ par ögon sågo in i det hjärta, hvarest
  också endast hvart femtionde år en knopp sprang fram ur den torra,
  njugga jordmån, som eljest alstrade taggiga och misslyckade saftlösa
  skott. Blott _ett_ par ögon sågo den hjärtats sällsynta blomma, som nu i
  matta färger förmådde utveckla sig för lifvets sista korta, flyende
  halftimme. Blott _en_ såg det och tryckte den stackars blomman tacksam
  till sina läppar.
  
  
  
  
  Mot afton.
  
  
  Man kunde icke längre se på Långträsket att det blåst på dagen. Sjön låg
  alldeles stilla nu på aftonsidan, och mellan träden sken solen gul och
  matt, den orkade nu icke elda på så varmt, utan glödde endast borta i
  väster, luften var redan en smula afkyld och i dalen började en fin,
  genomskinlig dimma sakta stiga upp ... man var redan långt framme i
  augusti.
  
  Inne på en liten gård vid åns utlopp i träsket stod Lotta vid brunnen;
  hon hade sköljt alla kärlen, ställt dem på kant i rad och stod nu och
  såg bortåt sjön; där for en liten båt in mellan holmarne och hon undrade
  om det var Ossi, som skulle ut och fiska eller om han bara skulle öfver
  till Agreens för att ta sig en liten aftonsnaps.
  
  Så satte hon sig på en liten packlår ... hon var trött efter dagens
  arbete och behöfde hvila.
  
  Det var eljest icke just hennes sak att sitta stilla och fundera. Men i
  dag kom det af sig själft; tankarne togo henne med våld, hon förmådde
  icke slita sig lös, och nu kunde hon ej hjälpa det, hon måste sitta här
  och vänta, tills det gick öfver.
  
  Den lilla gården var tom och öfvergifven; Agreens piga hade gått med
  mjölken, hunden låg på ängen hos fåren, hon var ensam hemma.
  
  I stugan sofvo barnen ... och far var som alltid i staden hos frun. Det
  var Lotta, som skulle sköta gården, när far var borta, skulle se till
  att herrskapets rum alltid stodo i ordning, skulle göra alltsammans både
  ute och inne, och det kunde hon också. Det var bara i dag, som det
  föreföll litet tröttsamt.
  
  Lotta såg sig omkring. Jo, allt var färdigt, de kunde få komma hvilket
  ögonblick som helst. Dörren till herrskapets lilla hus stod öppen,
  friskt granris låg framför trappan och hon kunde se in i »salongen» där
  allt såg rent och putsadt ut. Till och med gården var städad, rishögen
  buren bort till vedtrafven och nässelbusken vid stenröset afmejad,
  gräset växte vackert både under björkarna och vid liderväggen, det var
  alls ingenting att anmärka, de kunde verkligen komma när som helst.
  
  Också i fruns rum stod fönstret öppet. Lotta hade tvättat upp de
  blårosiga kattunsgardinerna och ställt sin egen myrtenkruka i fönstret
  bredvid vattenkaraffin, sykorgen och Topelii »Ljungblommor», allt var
  som det skulle, färskbrödet bakadt, smöret kärnadt och filbunken i
  ordning ... bara de nu komme!
  
  Lasse, hennes man, var aldrig hemma. Men det var nu hans tjänst och
  kunde inte hjälpas.
  
  Han var på en gång fruns kusk, när hon behöfde honom i staden, och den
  lilla förfallna gårdens »förvaltare», när hon kunde undvara honom och
  han fick vara hemma på landet.
  
  Just ingenting att förvalta för resten. En smula fiske -- det kunde
  Lotta sköta om, en bit åker, det kunde hon också rå med med hjälp af
  Agreens --, potatislandet, rofåkern och ett par bänkar grönsaker, allt
  detta kunde en vanlig kvinna mycket väl sköta. Det var helt annat i
  staden; hästen, det istadiga kreaturet, tarfvade andra krafter och
  fordrade en mans förstånd. Det måste skötas ordentligt och af en riktig
  karl.
  
  Lottas man var en sådan »riktig karl». Han hade dessutom ännu en
  förtjänst, som var ovärderlig. Han såg bra ut.
  
  Därtill bidrogo hans kläder icke litet. Redan före »herrns» död -- herrn
  var fruns man, fast han egentligen aldrig haft något att säga, ynklig
  och sjuk som han var ända tills han kolade af en dag af idel svaghet --
  ja, redan före herrns död fick Lasse kuskrock och hatt med silfverband
  och kokard.
  
  Nu ståtade han i allt detta; alltsammans var ännu väl bibehållet och
  snyggt, och när han kammade sitt krusiga skägg och knäppte de blanka
  knapparne öfver det breda bröstet, visste han, att han var vacker.
  
  Och när kvinnorna sågo efter honom, där han med frun eller fröken for
  fram på hufvudstadens gator, log han...
  
  Det är en egen behaglig känsla att veta, att allt är som sig bör, att
  allting är korrekt och tar sig bra ut, åkdon, häst och kusk,
  hufvudsakligen kusken.
  
  Lasse hade denna behagliga känsla, och så rätade han ännu mer på sig,
  vred på sina mustascher och klatschade med piskan från fruns höga
  karriol; han var alltid vid briljant humör och hvarför skulle han icke
  vara det? Världen var honom i lag, allt gick honom väl i handom, han
  hade ett bekvämt och trefligt lif, hade sin goda utkomst och njöt af sin
  skönhet.
  
  Lotta kände han ända sedan hon var helt ung. Hon var den tiden ett slags
  huspiga hos frun och han var dräng hos Agreens...
  
  Lottas funderingar slogo ner mot jorden igen och till det närvarande. De
  liknade aftontöcknen öfver dalen, de stego och föllo men kommo aldrig
  öfver den höga bergsryggen där borta.
  
  Hvad det förvånade henne att sjön kunde vara så lugn efter en så stormig
  dag!
  
  På bägge sidor voro stränderna höga och beklädda med mörka tallar. Och
  längst borta vid andra änden af sjön låg Agreens torp, ett slags
  gästgifvargård, dit folk färdades till lands och till sjös, ett tillhåll
  för allt möjligt löst folk.
  
  Ofvanför låg det höga, kala Käsimäkiberget, som nu i skymningen sken med
  sina hvita stenar liksom en kyrkogård.
  
  Då Lotta såg ditåt, mindes hon hur för några år sedan allt var grönt,
  trädbevuxet och vackert där uppe och hur i de skuggiga branterna
  linneablomman grodde och slingrade sina ref öfver mossiga stenar,
  ljusröd, doftande och täck.
  
  Så kom skogselden; på en dag förstörde den hela berget.
  
  Den tiden var hon själf blomstrande, ung och glad. Det var sju, åtta år
  se'n. Hvem räknade de långa vintrarnes tal?
  
  Då bodde frun där uppe hela våren, vintern och hösten. Och unge herrn...
  
  Han var en stor, lärd man och läste på studenten. Han var med när lilla
  fröken och hon traskade omkring berg och backar, när de plaskade i ån
  eller rodde ut åt sjön.
  
  Han var nästan lika intresserad som de af att upptäcka nya »oaser»:
  dalar, fulla af nattvioler och konvaljer, ängar med åkerbär i dikena,
  hallonbevuxna snår och porshvita öar uppe bland bergens vattenpussar,
  dit man om hösten vadade för att plocka tranbär..
  
  Han var med, när de i juli månad uppsökte nya djupa sandstränder, där
  man kunde bada.
  
  För resten var han mycket flitig och satt krokryggig och förvuxen och
  läste inne på sitt rum. Och det var märkvärdigt att ehuru han åt så
  mycket, blef han ändå inte fet eller rödblommig. Det bet inte på honom,
  huru mycket hon än bar till honom bakvägen, så att frun inte skulle veta
  om det. Hvilka enorma smörgåsar med tumstjockt smör och salt kött på!
  
  När hon kom med tallriken full, belönade han henne med ett varmt, ömt
  ögonkast.
  
  Han, som hade all världens lärdom inombords, hvarför skulle han läsa?
  Det fanns väl inga professorer, som visste mer än han.
  
  Lotta tyckte, att det var stor synd, att han inte fick gå fri från bråk
  och bekymmer, läsning och funderande. Hon visste nog hur klok han var,
  det var inte en fråga, som hon gjorde, hvarpå hon icke fick en hel
  föreläsning till svar.
  
  Mot hösten blef han ännu flitigare, han vakade om nätterna, magrade och
  gick blek om näsan omkring i rummen med en lång pipa, som osade fin
  herrskapstobak.
  
  En dag for han till staden, var borta en vecka och återkom med en lyra i
  den hvita mössan.
  
  Nu blef det en glädje. Hvad hans röda hår sken vackert och hvad hans
  tänder lyste glittrande hvita! Nu var han ung ... nu först.
  
  Hans sätt var som förvandladt, han såg på henne med helt andra ögon än
  förr. Långa stunder betraktade han henne och log så godt och belåtet.
  
  »Hvad du har blifvit vacker, Lotta», sade han en dag, »du ser ut som en
  riktig herrskapsflicka! Vet du hvad, till staden får du inte fara, ty du
  skulle bara bli bortkrånglad där, och du är bra som du är. Nu ska' vi
  roa oss alla tre, Anna, du och jag, och vill du veta ännu en sak, jo,
  det var för att få vara här ute med er två, som jag inte var med på
  kalasen borta i Helsingfors. Jag sa' nej till alltihop och kom hem
  strax. Nå, är du glad nu?»
  
  Om hon var glad? Men hennes känslor voro bundna af det slags uppfostran
  hon fått. Hon visste redan som litet barn, att en sådan flicka som hon
  måste lägga band på sig, icke gifva luft åt sina känslor. Återhållsamhet
  i allt hade man lärt henne -- stilla gick hon och solade sig i sin
  lycka, smålog åt allt och fann lifvet oändligt skönt.
  
  Det var en sommar! Ute från tidigt på morgon till sent på afton. Fröken
  och unga herrn ströfvade omkring i skogar och fält och botaniserade,
  fiskade, fångade kräftor och seglade på sjön och åarne, och Lotta var
  med. Det var en sommar!
  
  Frun hade icke den minsta nytta af henne den tiden. Lotta lefde som i
  ett rus af stilla sällhet, _han_ var alltid i hennes närhet och hon
  lyssnade till allt hvad han sade och gömde det i sitt hjärta, som om det
  varit guldkorn.
  
  »Vet du hvad, mamma», sade han en dag till frun, när det blef fråga om
  inflyttningen till staden, »jag vill stanna här ute. Här är jag lycklig
  och där vantrifs jag med mina råa kamrater. Jag kan ju läsa här. Och här
  har jag Lotta», tillade han skrattande. »Det är nog för mig, mamma
  lilla, alldeles nog.»
  
  Då började frun bli uppmärksam. Hon svarade ingenting men gjorde sina
  kalkyler. Hon började korrespondera med en af vännerna i staden, och om
  några dagar hade det kommit främmande i huset, tvenne unga studenter,
  kamrater till hennes son, och en ung flicka, kusin Aurora...
  
  När september kom, flyttade de alla in.
  
  Det var en lång vinter för Lotta. Men hon arbetade så att dagarne knappt
  ville räcka till -- det var otroligt, hvad allt hon hann med!
  
  Redan i maj kommo de tillbaka från staden. Nu var studenten förströdd
  och såg förnäm ut, de första dagarne var det som om han skämts för sin
  forna vänskap med den lilla tjänstflickan.
  
  Hon å sin sida höll sig undan, de vackra blå ögonen sågo sällan upp. Hon
  såg »död» ut, sade unga fröken, ansiktet stod liksom stilla på henne.
  Allt det lif, som fanns hos henne, var tryckt inåt.. Det yttre var som
  en frusen sjö.
  
  Men hur det var, började det igen med studenten. De gamla utfärderna
  till lands och sjös, de långa aftonpromenaderna, samtal, förda af honom
  med svar af henne, som knappt sträckte sig utöfver ett sakta nej, eller
  jo, ja.
  
  Nu var det slut med fruns tålamod. Lotta fick ej mer gå ut med
  herrskapet, hennes göromål inomhus afstängde henne från allt.
  
  Och en dag kallades hon upp till frun.
  
  »Lotta», sade hon, »jag har födt upp dig och klädt dig och gjort dig
  till folk, föräldrar har du inte, och något hem har du inte heller. Nu
  kan jag inte ha dig längre, men vill du, så skall jag skaffa dig tjänst
  i sta'n.»
  
  Lotta grät. Det var hennes enda invändning. Till staden ville hon inte.
  Studenten hade ju sagt, att det var dåligt där, och på honom trodde hon.
  
  Frun rördes af tårarne. Hon klappade henne på hufvudet och frågade, om
  hon ville ha tjänst på landet. Till exempel hos Agreens. Men Lotta bara
  grät. Till dem ville hon alls inte. Där kunde hon inte få gå i fred för
  drängarne.
  
  Frun såg misstänksamt på Lotta, öfver hennes gamla karlavulna ansikte
  kom någonting hårdt och strängt.
  
  »Nå», sade hon slutligen, »du kan få stanna här då, men på ett villkor.»
  
  Lotta anade, att det skulle komma någonting, som hon måste säga ja till,
  om hon också icke ville. Hon kände, hur hennes hjärta nästan upphörde
  att slå och hon väntade.
  
  »Jag vill ha Lasse gift», sade frun, »han vill ha dig och ni kan hålla
  bröllop till mikaeli.»
  
  »Ja», sade Lotta och neg.
  
  Ingen frågade om hon älskade honom, ej ens hon själf. Det föll sig ju så
  naturligt, detta parti, och hon tänkte: det är väl Guds vilja och --
  fruns.
  
  Hur väl mindes hon nu ej allt! Hur frun pekade ut på gården, där Lasse
  stod och tvättade hästen, ryktade och putsade den, så att skummet stod
  om den. Ännu var blott hufvudet färdigt -- det glänste och sken som
  atlas.
  
  Det var en renlig, ordentlig och bra karl. Hon borde ju vara tacksam, om
  hon råkade så väl ut.
  
  Hon neg ännu en gång och frun klappade henne på kinden...
  
  Obegripligt att hon icke förstod att vara gladare.
  
  Det var nästan som om något steg henne upp i halsen. Men hon sväljde det
  och kysste fruns hand.
  
  »Tacka Gud för din lycka, kära Lotta», sade frun, »nu skall jag tala med
  Lasse, han blir nog glad han med. Se så, gå nu! Och du får strax börja
  väfva på din utstyrsel. Lasse skall få köra med mjölkbudet och köpa upp
  garn hos Stribulaieffs i morgon dag... Och Lotta, tilllade frun efter
  en liten paus, »sköt väl om stugan där nere ... där blir du kanske en
  gång värdinna.»
  
  Samma afton dracks förlofningstéet på verandan ... och studenten drack
  det med konjak i. Man behöfde något starkt, och när man nu en gång var
  karl, så var det bäst att vara det på allvar -- tyckte han.
  
  Lotta mindes alltsammans, som om det varit i går, och ändå var det hela
  sex år se'n...
  
  Lasse skulle således komma hem i afton, ja, denna samma afton, och
  herrskapet med... En gång i månaden kom herrskapet om sommaren och
  stannade då ett par dar; om vintrarne såg hon sin man och dem mera
  sällan.
  
  Hon visste, att han brukade säga till mjölkbudet: »Hälsa käringen och
  barnen, det är godt di ä' tre stycken där nu, så hon inte ä' ensam». Som
  han inte kunde skrifva, fick hon aldrig bref.
  
  Saknade hon honom? Var hon olycklig? Hon visste icke, om man fick vara
  olycklig, om man fick vara missnöjd, då man hade födan och mera till.
  Hon tänkte icke. Hon lefde endast, födde upp sina barn och arbetade.
  
  Det var blott efter en mödosam arbetsdag, efter storm och oro, när solen
  höll på att sjunka och dagens värf var slutadt, som Lotta tänkte, medan
  hon hvilade sig ... tänkte tillbaka.
  
  Hallå! Det prasslade bakom henne i videhäcken vid brunnen, och någon
  steg fram. Han kom med stora steg, sprang öfver diket och stod framför
  henne i ett nu, brun och vacker, rak och glad.
  
  »Lotta!»
  
  Hon såg skrämd upp, reste sig mödosamt och neg:
  
  »Unge herrn.»
  
  »Kors, hvad du är blek om nosen, Lotta, är du inte rask?» Han tog henne
  i hand och tryckte den.
  
  »Joo. Lotta var nu icke blek längre, hon hade den egenheten att bli röd,
  just då hon minst ville det; och så blef hon ledsen på sig själf och
  skrattade, för att han inte skulle tro, att hon alltid satt och latades
  så här.
  
  »Joo, jag är nog rask, jag satt bara och såg på träsket», sade hon,
  »fisken nappar så bra i kväll; vi får regn i natt.»
  
  »Längtar du efter mannen din, Lotta?» frågade unge herrn. »Säg om du gör
  det!»
  
  Lotta såg upp. Hon förstod inte längre hans språk, det var längese'n hon
  hört en sådan röst och sådana tonfall ... här på landet talade man ej
  så.
  
  Om hon längtade... Visste hon det? Hon rodnade i stället ännu en gång
  och vände sig bort.
  
  »Du ser riktigt dålig ut, Lotta», sade unge herrn, »sitt ner och låt oss
  tala som i forna dar! Eller -- var snäll och ge mig lite smörgåsar och
  öl, om du har! Jag är hungrig som en varg. Mamma och Lasse komma först
  om en timme. De stannade hos prästens. Gör det, så är du snäll, Lotta,
  och låt oss sedan äta och prata!»
  
  Lotta gick långsamt in i köket och återkom snart med det begärda. Han åt
  och han pratade. Hela tiden berättade han. Det var nästan som den
  »sista» sommaren, den för sex år tillbaka.
  
  Han skämtade med henne, fann henne snart mer lik sitt forna jag,
  försäkrade henne halft på lek och halft på allvar, att när han såg
  henne, var det inte så utan att hans ungdoms drömmar återkommo.
  
  Och hon lyssnade, som om hon hört på en märkvärdig främmande fågel,
  hvilken hon känt till i sin längese'n bortglömda ungdom. Slutligen
  tystnade han. Det skymde starkt och ifrån ån steg dimman upp. Han såg på
  henne -- alltjämt -- hans ögon växlade uttryck, det kom något vemodigt i
  dem, någonting frågande och beklagande. Lotta stirrade ut mot träsket
  ... fisken hoppade ännu i vassen, men dimman skymde bort för henne hela
  den vackra utsikten, dock såg hon dit, som ville hon genomtränga dess
  skymmande och fuktiga slöjor. Han tog sakta hennes hand.
  
  »Stackars Lotta!»
  
  »Det blir allt regn i natt», sade hon liksom i tankarna. »Den stiger
  inte, den faller allt.»
  
  »Hvilken?» frågade han.
  
  »Misten», svarade Lotta och såg bort ... det betyder regn om afton, men
  om morgon betyder det vacker dag.»
  
  Nu hördes hofslag borta vid bron, och en piskas skarpa smäll skar genom
  aftonens tystnad. Därefter blef allt åter stilla, nu körde schäsen i den
  mjuka mullen vid stranden bakom tvättstugukullen, den skulle nu strax
  vända mot gården, köra igenom den öppna grinden, svänga in och stanna
  framför verandadörren.
  
  »Redan», hviskade unge herrn med en suck, i det han steg upp och
  borstade af en del strå och sand från sina kläder ... »redan, så fort.»
  
  Lotta jämkade sitt röda bomullsförkläde till rätta, torkade med ärmen
  bort något från ögat och gaf den lilla packlådan en stöt, så att den låg
  mera symmetriskt, närmare brunnen.
  
  Så såg hon på unge herrn ett enda ögonblick med en beundrande, djup, i
  skymningen skimrande blick.
  
  Lasse hördes nu kraftigt smacka åt bläsen, han körde alltid i frisk fart
  upp på gården, och hästen behöfde uppmuntras, så trött och löddrig som
  den var.
  
  Så stannade de, unge herrn hjälpte sin mor ned, och frun kom mot Lotta
  med handen utsträckt.
  
  »Så blek du är, Lotta», sade hon, »nå, hur står det till? Mjölkbudet
  sade i går, att du var rask, fast nu borde det inte vara långt kvar
  till din svåra dag -- eller hur, Lotta lilla?»
  
  Lotta kände en liten rysning ... aftonen var kylig, men hon smålog
  vänligt och förekommande, i det hon gick och öppnade dörren för sin
  matmor... »Tackar som frågar, frun», sade hon, »jag är så bra så, och de
  må alla bra där inne, fyran med.»
  
  Frun såg helt skrämd ut.
  
  »Herre Gud, Lotta, är _det_ öfver?»
  
  Lotta. småskrattade, hon ville gärna visa frun hur duktig hon var.
  
  »Ja, bevars», sade hon, »och nu blef det igen en pojke. Agreens mor, som
  var här, tyckte han var så duktig så.»
  
  »Människa, är hon rent ifrån vettet, när skedde det?»
  
  »I går afton sent», svarade Lotta och drog lite på svaret, »men vill
  inte frun att jag skall stänga fönstret, det kan komma fukt in från
  ån...»
  
  Lotta började nu syssla omkring i rummet och tycktes icke böjd att tala
  vidare i ämnet, men frun var frågvis och fortsatte en stund att halft
  ogillande, halft välvilligt tala om hvad som händt.
  
  »Men, Lotta», sade frun slutligen allvarsamt och strängt, »hvarför
  ligger du inte -- åtminstone ett par dar, kan du inte begripa att du kan
  dyrt få ångra detta?»
  
  »Jag har aldrig haft tid att ligga mer än natten öfver liksom mor min
  och flera af de andra hustrurna här från socknen, och det är nog, skall
  frun tro; jag tänkte för resten inte i går, att det var så nära, och jag
  ville ha huset riktigt fint, både inne hos mig och hos herrskapet, när
  budet kom att frun skulle komma hem till natten.»
  
  Frun teg och blickade med en halft medlidsam, halft beundrande blick på
  Lotta, som gick omkring i rummet och ordnade fruns ressaker.
  
  Så såg hon ut på gården. Där kom Lasse, som spänt ifrån och nu drog
  schäsen in i skjulet. Frun undrade, om denne välfödde, själfbelåtne man,
  som glad och hvisslande gjorde sina sysslor, kunde ana, hvilka mödor
  hans hustru med så stort mod och så stor sjelfbehärskning gått igenom?
  
  Hon undrade, om han förstod att med ett vänligt ord godtgöra henne för
  allt, om han satte hälften så stort värde på sin friska och präktiga,
  unga hustru som på hästen, hvars rykande och svettiga hud han just nu
  ömt smekte.
  
  »Gå nu till din man, Lotta», sade frun, »tror du han blir glad?»
  
  »Vet inte», menade Lotta och vände sig bort; hon blef orolig öfver
  frågan, som berörde henne en smula obehagligt. »Han förstår sig inte på
  barn», tillade hon efter en stund.
  
  »Tycker du om dem, då?» Frun höll på att öppna sin lilla resväska och
  plockade upp en massa småsaker, handarbeten och toalettartiklar om
  hvart annat; hon kastade fram frågan helt likgiltigt, som om hon
  egentligen tänkt på tandborsten och håroljan, men gjort en ansträngning
  för att fortsätta samtalet.
  
  »Hm»... Lotta hängde upp regnkappan, slätade ut skrynklorna med sin
  grofva hand och svarade otydligt: »När di ä' snälla, så är det nog bra.
  Men...»
  
  »Men...»
  
  »När di ä' som värst, får en ju tänka på Guds vilja. Och efter det inte
  kan vara annorlunda, så får en vara nöjd. Jag har det ju för resten
  bra.»
  
  Så gick Lotta ned. Nu var hästen i stallet, och Lasse kom med ett stort
  bylte under armen gående öfver gräsplanen hem till sig.
  
  Han nickade vänligt åt Lotta, kastade klädbyltet på golfvet i stugan,
  som var tätt beströdt med nyss plockadt enris, och satte sig, pustande
  af belåtenhet.
  
  »Här får du lite att tvätta», sade han, »det torkar ju fort här ute, så
  vi får det med oss, när vi resa hem på torsdag. Hva'?»
  
  Lotta svarade inte.
  
  »Nu ska' maten riktigt smaka», fortsatte Lasse, »du har väl färskt
  kärnadt?»
  
  Hon dukade bordet: hårdt bröd och strömming, smör och filbunke, ett
  stort krus med svagdricka.
  
  Så gick hon till vaggan, tog upp den nyfödde, satte sig utan ett ord på
  sängen och lade barnet till sitt bröst. Lasse såg förvånad på. Så slog
  han handen i bordet och gaf till ett gapskratt.
  
  »Nå, är den här redan, det var mig en rackare! En hel häst att äta,
  hungrig som far sin och svart hår. Hahaha!»
  
  Lasse skrattade och tog sig en bra klunk, så skrattade han igen.
  
  »Du passar riktigt bra på, Lotta», yttrade han till slut, »vi hinner
  just jämt till prästen till torsdagen. Det var mig en rackare att skynda
  sig.»
  
  Lotta satt, som om hon inte hade lif. Icke en muskel rörde sig i hennes
  ansikte vid mannens skämt. Hon betraktade barnet med en viss sorgmodig
  ömhet, och hennes ögonlock lade sig tungt och skuggande ned öfver hennes
  trötta ögon.
  
  Elden i spiseln lyste svagt. Den ena efter den andra af bränderna
  slocknade småningom och glödde blott i askan där nere, och rummet blef
  efter hand nästan mörkt.
  
  Aftonrodnaden bleknade, skuggorna växte, dimmorna stego upp ända mot
  gården, dolde träden vid ån och kommo de stora björkarne omkring brunnen
  att se mörka och underliga ut.
  
  Vid Agreens torp, borta i öster, skymtade snart månen fram. Mot natten
  blef det visst alldeles klart; godt att dimman låg där och skyddade mot
  frost...
  
  När aftnarne voro kalla och vinden stilla som nu, kom den gärna
  smygande, den ödeläggande, öfver allting fruktade frosten, och lade sig
  öfver fälten likt en svepduk.
  
  »Nu är den välsignade ungen visst mätt», sade Lasse och torkade bort
  filbunksresterna från sitt präktiga skägg, »lägg honom och gå själf till
  kojs, jag är sömnig.»
  
  Han sträckte på sig och började gäspande kläda af sig.
  
  Barnet hade somnat in. Modern lade det sakta i vaggan och tog sig till
  att småsjungande röra vid meden. Den lille sof lugnt och sundt, modern
  tyckte sig kunna se på det mörkröda och ännu formlösa ansiktet att det
  skulle bli vackert och likt sin far.
  
  Hennes ögon fingo för ett ögonblick ett sken af modersglädje; för ett
  ögonblick klappade hennes hjärta af lycka och omedveten stolthet.
  
  Hon hade födt detta friska barn till världen och måste ju glädjas...
  
  Från fållbänken borta i stugans andra ände hördes djupa andedrag.
  
  Alla barnen sofvo djupt.
  
  Snart slocknade de sista kolglöden i spiseln. Stugan låg i mörker.
  
  »Gå nu och lägg dig», sade Lasse, »hvad sölar du för?»
  
  Lotta steg upp. De glada tankarne flögo bort lika fort som de kommit och
  hon suckade lätt, så lätt att han icke kunde höra det.
  
  »Jag är strax färdig», sade hon och tog af sig skorna, knäppte upp
  kjolen och tröjan ... »strax.»
  
  »Det är alltsammans Guds vilja, mumlade hon för sig själf och steg i
  säng, »alltsammans Guds vilja.»
  
  
  
  
  Natt.
  
  
  I ett par år hade de lefvat lyckliga, ända se'n mannen gjorde slag i
  saken och beslöt upphöra med drickandet.. Men de föregående åren?
  
  »Det» hade kommit med ens, då »herrskapet» -- det vill säga frun, ty de
  unga voro gifta och borta -- flyttade ut till landet och Lars kusk blef
  förvaltare på Brobacka och fick hand om allt möjligt. Högfärden for i
  hufvudet på honom, han skulle vara herreman, lefva som »folk» och
  lyckades så väl efter ett par års bemödanden att han, som prosten sade,
  »var blefven till ett fä och såg ut som ett kreatur».
  
  Han söp så att det knakade. Först bara vid kalas. Så med en eller annan
  kamrat hemma. Slutligen kunde det gå för sig helt allena, helst när
  ingen såg det.
  
  Den tiden var Lotta för det mesta i onåd. Hvem kunde också vara nöjd med
  en sådan gnatig hustru, som jämt var sur och missnöjd?
  
  Barnen höllo med modern, Callo och Lisa, Jussi och Olli, allihop. Alla
  sågo de snedt på fadern, när »det» kom på honom.
  
  Och frun uppe i herrskapshuset tog honom i upptuktelse tidt och ofta.
  Hon bad, varnade och grälade. Han grät, suckade och lofvade. Men
  ingenting hjälpte. Stor i orden var han, talade vackert för sig liksom
  ett godt barn, såg ångerköpt och from ut, men sina löften -- dem höll
  han inte.
  
  Lasse hade medhåll, där man minst skulle ha väntat det. Kronofogden
  själf hade en viss svaghet för den gladlynte och tokrolige Lasse,
  länsman fick i honom den länge saknade fjärde man till sitt lilla parti;
  och alla kommo de öfverens om att man icke kunde tro att han en gång
  varit kusk, så väl som han nu förde sig i herrsällskap.
  
  Förstås att det var herrar därefter. Kronofogden var afsigkommen nu, var
  alldeles för tjock för att kunna sköta om sig, men äta och dricka det
  kunde han. För resten var han ogift och behandlades som ett omyndigt
  barn af sin hushållerska, samt hämnades för de af henne lidna
  oförrätterna med att gräla och bråka med sitt biträde, som skötte
  tjänsten åt honom.
  
  Och länsman! Han var en enstöring också han, änkling och barnlös. Men
  spela kort, det var han med om. En präktig fyrväppling: kronofogden,
  länsman, klockaren och Lars, förvaltaren.
  
  Tyvärr gick det alltför fort utför med Lottas man. Han kunde inte hålla
  sig uppe, så som han stormade på.
  
  Af kamraterna sade klockarn först ifrån. Han ville inte vara kamrat med
  en, som jämt gick och var dödfull. Man kunde godt tycka bra om starkt
  och glada sig åt lifvet, men när man skulle visa sig för folk, måste man
  vara presentabel och inte så där gång på gång dumma sig.
  
  Så började länsman dra öronen åt sig. Lasse var så lösmunt, när han fått
  något i sig. Hade han inte gått och talt om en hel hop, skvallrat för
  Per och Pål, berättat hvad han hört af socknens mysterier, sådant, som
  blott länsman kunde ha reda på, skrutit och skadat sin sagesman på allt
  möjligt sätt.
  
  Sist svek kronofogden. Lasse var hans ålders tröst, den ende, som inte
  lät honom känna hur afsigkommen och förfallen han var. Lasse var hans
  bästa själsfrände, ingen förstod såsom han, hur man kunde längta att
  glömma allt, då lifvet varit så kargt och världen så blind, att den
  låtit det gå illa för den, som förtjänat ett bättre öde.
  
  Men Lasse blef för svår. Han bara skrålade och skrattade och ville alls
  inte mer sitta tyst och dåsa bort i en stilla bedöfning, såsom
  kronofogden önskade. Det blef skilsmässa också där.
  
  Lasse fick sämre sällskap ... gästgifvarn och hans folk, Agreens och
  den gamle smeden borta vid byns utkant.
  
  Till slut blef han, som sagdt, ensam. Det var bara för Lottas skull, som
  frun ännu behöll honom.
  
  En dräng hade man i huset, han visade sig ha utmärkta anlag både att se
  till andras arbete och att själf arbeta.
  
  Han skötte den lilla gården, som emellertid nu, se'n frun bodde där både
  sommar och vinter, såg helt annorlunda ut, gjorde med Lottas hjälp
  åtskilliga goda reformer, utvidgade landtbruket och inrättade ett litet
  mejeri, som snart nog ansågs vara socknens bäst skötta.
  
  Callo var femton år och kom i smedslära. Lisa var barnpiga hos
  adjunktens och fick redan lön -- en mark i månaden och allt fritt. Hon
  var moderns stolthet, men hade aldrig tid att komma hem; prästgården var
  ju så långt borta och barnen där så små.
  
  Olli och Jussi voro hemma.
  
  De hade faderns exempel jämt för ögonen, blefvo skygga och dolska, ville
  inte göra något, utan lågo bara och plaskade i ån och trätte om
  fiskstackarne, som de metade upp.
  
  Det var sällan, som modern hade någon glad stund genom dem.
  
  Alla på gården beundrade Lotta för hennes, arbetsduglighet. Med det
  nötet till man kunde hon ändå, utom sitt utarbete, hålla sitt hem i
  ordning. Allt blomstrade omkring henne, och själfva Lasse, det svinet,
  höll hon snygg och ren, när hon kunde få bukt med honom.
  
  Men hennes lynne hade på de sista åren fått sina skuggor.
  
  Hon sjöng inte mer, var icke heller mera så käck och glad i sina svar
  som förr.
  
  Ungdomen var borta, hennes lifs bästa ålder hade förflutit under
  rastlöst arbete, dess afton bragte sorger och strid, var glädjelös och
  kall.
  
  Man påstod att Lotta under Lasses första suptid gjort hvad hon aldrig
  förr skulle vågat göra, nämligen grälat duktigt på honom, icke sparat på
  kraftiga ord och lofvat honom ännu mera, om han icke snart vande sig af
  med synderna.
  
  Men ... det gjorde hon inte om många gånger. Lasse var icke mild, när
  han stötte på motstånd, och slogs bra, när han ville bevisa att han hade
  rätt.
  
  När tio år gått, brydde Lotta sig icke mer därom, hon hade lidit så
  mycket under dessa år att hon hade inga känslor kvar. Allt var utslitet
  och borta.
  
  Hon led ej heller. Trumpen och tvär gick hon till och ifrån sitt arbete,
  slet och gnodde som en gammal häst, hvilken icke mer arbetar af lust,
  utan af vana.
  
  En gång, då Lasse var riktigt svår, kommo de likväl i gräl. Det var för
  Ollis skull, som låg i sin säng och sof och som fadern ville skicka
  efter en hammare, hvilken han glömt hos smedens.
  
  Det var sent en höstafton, snöyra och storm, ungen kunde gärna få sofva
  till morgonen, menade modern.
  
  Men Lasse var ond, pojken skulle gå nu, han kunde inte tåla, att han låg
  och sof, han, som ingenting förtjänade, stora pojken.
  
  Så drog han pojken upp ur sängen. Olli stred och skrek och ville inte.
  Hvarför skulle han ut midt i natten, kunde han inte få gå efter den i
  morgon tidigt, ja, klockan fem, bara han nu fick sofva?
  
  Den näsvise slyngeln! Lasse visste inte, hvad han gjorde, tog en butelj
  och slog till. Det blef ett skrikande, en jakt kring stugan, gråt och
  svordomar.
  
  Olli kom i väg utan kläder, fort, som om han blifvit utskjuten ur en
  pistol, blodig och tilltygad.
  
  Lasse låg snart tungt och sof, men Lotta satt uppe och höll sig för
  bröstet. Hon hade fått sig en stöt, hon med, och det värkte.
  
  Ett par dagar därefter låg hon sjuk. Olli hade gått upp till frun och
  skvallrat, och dagen därpå kom doktorn. Lasse fick höra lagen. Det var
  frun och doktorn, som predikade, och slutligen prästen.
  
  Stackars Lasse, han var inte alls hårdhjärtad, han grät och han bad så
  innerligt vackert om förlåtelse.
  
  Under hela sitt glada och lättsinniga lif i staden hade han ej kysst
  någon så mycket, som han nu på en dag kysste Lottas hand.
  
  Han lofvade, han grät, och grät och lofvade. Nu måste det väl blifva
  annorlunda!
  
  Doktorn talade om Lottas lif, som sväfvade i fara, om fängelse och andra
  obehagliga eventualiteter; frun drog fram om fattighuset, nöd och
  elände.
  
  Så kom pastorn.
  
  Men då var Lasse redan knäckt. Han såg redan i andanom helvetet
  svafvelgult och med vidöppna portar färdigt att emottaga honom med hull
  och hår.
  
  Pastorn talade mildhetens ord för den ångrande och man fick Lasse att
  frivilligt gå in på att underkasta sig en kur för drinkare.
  
  Frun själf for med honom till staden, han skulle blifva borta i några
  månader, i en anstalt, där han hölls strängt.
  
  Men Lotta blef inte fort rask. Vintern gick och våren kom. Först till
  sommarn kunde hon stiga upp.
  
  Till midsommar kom Lasse hem, återställd till kropp och själ, en ny och
  bättre människa.
  
  Han var nu mager, blek och gick en smula framåtlutad, men såg eljest ut
  som i sina yngre dagar. Det själfbelåtna leendet var också borta, men
  när man talade till honom, kom det ett uttryck af stolthet öfver hans
  ansikte, han rätade på sig, som om han ville påminna folk om att det var
  han och ingen annan, som en gång i hufvudstaden kallades »vackre Lars
  kusk».
  
  Han var nu hjärtegod mot Lotta; också drängen, som förr fick så hårda
  bevis på hans onda lynne, blef nu vänligare behandlad. Han tog itu med
  arbetet och tog gladt emot ett och annat godt råd från sin underordnade.
  
  Med förundran såg han Lottas alltjämt sjunkande mod och bristande
  arbetsförmåga.
  
  Han betraktade henne långa stunder missmodigt, när hon sysslade i
  rummet.
  
  Han kunde icke förstå det. Hon, som varit så kraftig och flitig och ännu
  var ung, hade hon kanske blifvit lat och maklig, eller hvad var det?
  
  Det eller det skulle hon göra ... alltsammans på ett dygn ... men, hon
  kunde icke.
  
  Hon sjönk ihop på en bänk, som en trasa, utan ett ljud.
  
  »I sängen med dig», kommenderade han en dag, »i morgon ta vi en piga.»
  
  En piga kom. Hon var ung och stark, brednäst och med gult, stripigt och
  groft hår.
  
  Men hon kunde ta i bra, gick af och an och klaffsade med skor fulla af
  jord på Lottas rena golf, hamsade med sin långa bomullskjol öfverallt,
  åt som en jordarbetare, skorrade med en röst, sträf som en korps, och
  smällde i dörrarne, så att det brakade.
  
  Godt lynne hade hon, och korna tyckte om henne. Mot Lotta var hon
  vänlig, och hennes fyrkantiga hand smekte husmoderns, medan hennes
  ansikte var ett enda fryntligt leende.
  
  Sommarn gick i frid och lugn. Huset såg mindre vårdadt ut, men det gick
  bättre utomhus nu, när Lasse själf var med.
  
  Lotta fick tid att syssla med barnen och läsa med dem. Hon vann deras
  hjärtan och kunde böja deras sinnen. Nu när fadern var bättre, var allt
  lättare.
  
  När hösten kom, skulle Lotta kanske kunna gå upp, sade doktorn. Hon hade
  något ondt invärtes, det var ett så konstigt namn på den sjukdomen, att
  ingen kunde säga det. Till vintern skulle det nog gå alldeles öfver,
  ifall hon var riktigt försiktig.
  
  Och hösten kom. Lottas kinder fingo en underlig gul färg, men mot
  kvällarne flammade röda fläckar upp på dem och ögonen blefvo så stora
  och ungdomliga. Ibland kom det en känsla af lycka öfver henne, där hon
  låg.
  
  Bara hon kunde arbeta! Göra nytta, duga till något igen. Hon läste, hon
  sydde och lappade, hon gjorde hvad hon kunde, men upp kom hon ej.
  
  Det gick som ett svärd genom henne, så fort hon försökte, och det
  svartnade för ögonen, nej, det var icke möjligt.
  
  Om kvällarne efter maten läste hon högt. Olli och Jussi sutto på bänken,
  Lasse satt i sängen och rökte, drängen hängde öfver bordet, pigan i
  spiseln.
  
  Det var för det mesta Guds ord. Det var en lycklig tid. Hon somnade med
  en blick af tacksamhet på Lasse ... en afton, det var en mörk
  decemberafton, kysste hon hans hand.
  
  Olli, som låg vaken, kunde höra det. Lasse strök hennes hår, och så
  släckte han ljuset.
  
  Nu skulle mor visst bli frisk, så glad och hoppfull hon såg ut. Det led
  nu mot jul. Lasse var jämt hemma. Han började visserligen igen att kamma
  upp håret som förr, att olja in det och sno på mustascher och skägg, så
  som han gjorde i sina unga dar, att sätta på sig röda västar och att
  slänga duken om halsen som en teaterröfvare ... men, hvad gjorde det,
  han var ju ändå vänlig och god mot sin hustru, som låg där och ingenting
  dugde till.
  
  En af juldagarne berättade Lasse att han lofvat patrons karlar att komma
  på bal den aftonen.
  
  Lotta blef litet rädd, men ville icke visa det.
  
  Lasse gick, fin som i forna dar, glad och småhvisslande som han brukade,
  då han ännu var Lars kusk.
  
  Lotta blef ensam i stugan. Hon kunde se, när han gick öfver gården, hur
  han svängde på bakdelen af sin kropp, hon måste småle, likadant gjorde
  ju också Olli; inte kunde man tro, att han, hennes man, varit med om så
  mycket och för ett år se'n varit så förstörd, eller att han var så
  gammal, nej, det kunde ingen tro.
  
  Bara hon nu själf blef frisk och kunde vara med! Pigan kostade så mycket
  i maten, och så smutsade hon ned allting, grof och bondsk som hon var.
  Tänk så nätt och ren Lotta alltid varit själf, när hon var frisk, så
  noga om sitt utseende och snygg i sina vanor. Bara det gick litet
  fortare med tillfrisknandet! Hon försökte stiga upp ... tänk om hon blef
  så bra att de kunde ha litet främmande till nyåret.
  
  Hon skulle baka fint, bjuda på té och pannkaka och allt möjligt.
  
  Man skulle endast akta sig för allt starkt.
  
  Lotta försökte med ena foten att stiga ut ur sängen.
  
  Jo, det gick.
  
  Med den andra...
  
  Det stack i den, men gjorde eljest icke ondt.
  
  Hon kunde stå. Hu, så stugan gick omkring för henne! Spiseln sprang åt
  väggen till och matbordet också. Så blef det svart. Men det redde sig
  igen, och när hon kunde se, stod allt som det skulle.
  
  Ett steg! Ett till! Hon kunde gå! Hon kunde gå!
  
  Tänk, hvad Lasse skulle bli glad! Lasse, som varit som död för hennes
  hjärta, Lasse tänkte hon på nu, nu först, nu, som aldrig förr!
  
  Nu var han någonting för henne, nu var han hennes vän, hennes man, som
  hon ville lefva och arbeta för.
  
  Tänk, hvad han skulle bli glad!
  
  Hon skulle vara försiktig, hade doktorn sagt, i synnerhet i början.
  Sakta gick hon tillbaka igen, hon var trött och behöfde hvila. Handen,
  darrade, hon kunde knappt hålla i boken, uti hvilken hon ville läsa en
  tacksägelsepsalm.
  
  Men efter ett ögonblicks hvila gick det, och nu kunde hon läsa. Hennes
  hjärta förstod hvarje tanke i psalmen, dess rytm ljöd som musik för
  hennes öron, och i en stilla, entonig melodi i mild dur sjöng hon sin
  julsång med sakta röst, darrande af nyväckt hopp och lifslust.
  
  Så somnade hon.
  
  När Olli och Jussi kommo hem, sågo de på modern, hon låg så lugnt och
  sof... Jussi förundrade sig öfver att hon såg så glad och rask ut.
  
  »Vi få snart opp mor», sade Jussi, »just lagom till nya året, då Lisa
  kommer och hälsar på.»
  
  Om en stund kom pigan, hon hade varit på bal och skulle hem och se att
  korna fingo sitt.
  
  Hon gjorde i ordning mjölröran, gick ut och kom in igen.
  
  Då stod Lasse i stugan, varm och röd, rocken hade han hängt på en spik
  och stod framför spegeln och sträckte på sig, det roade honom att se,
  hur den hvita skjortan sken i lampljuset och stack af mot hans
  rödflammiga ansikte.
  
  »Sofver hon?» frågade pigan.
  
  »Jo, riktigt välsignadt», svarade Lasse, »som en gödkalf».
  
  Det blef tyst en stund. Lasse sträckte på sig och smålog.
  
  »Hur tycker du jag ser ut, Hilda?» frågade han med dämpad röst.
  
  »Sku' jag tycka annat än bra», svarade pigan och flinade till, men
  tillade därefter saktare: »Sku' jag tycka annat än andra kvinnfolk
  tycker. Lasse ä' vacker, han!»
  
  Lasse gäspade. Sedan vände han sig mot pigan, smålog och ref sig
  betänksamt i hufvudet.
  
  »Jag menar», sade han, »att jag kunde få mig en ung, frisk hustru än en
  gång; men det lär allt dröja...»
  
  Pigan fnyste till. Hon tog ned saltkaret från väggen och gjorde sig i
  ordning att gå ut.
  
  »Å, det kan en inte veta», hviskade hon med en blick åt sängen till,
  »hvad Guds vägar är, om Han skyndar sig, eller om Han inte har brådt.»
  
  Så gick hon. Dörren knarrade efter henne.
  
  Lasse såg sömnig ut, men hur det var, tog han på sig rocken igen och
  gick ut, samma väg som hon.
  
  -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- --
  
  Natten var bitande kall. Långträsket låg fruset, och vid stränderna var
  det redan bottenis. På dagen hade det småsnöat, så att marken var hvit
  och träden betäckta af rimfrost.
  
  Men natten var så mörk, att Lasse icke kunde se någonting annat än
  brunnen, hvars mörka stolpar stucko af mot den hvita marken. Om han icke
  hade känt till gården så väl, hade han törnat emot öfverallt och halkat
  på stenar och ojämnheter.
  
  Han tyckte, att han hörde ett ovanligt ljud i stallet. Den förbannade
  dränglymmeln hade kanske glömt att fodra hästarne.
  
  Orolig i blodet som han var, tyckte han att det var bäst att se efter
  ... i stugan var det alltför kvaft och han behöfde luft ... han hade
  druckit några glas på julkalaset och de hade gjort honom så konstig i
  hufvudet.
  
  Han gick till stallet. Nej, där var det ingenting ... djuren sågo efter
  honom, där han kom med lyktan och luktade efter hvad han kunde ha med
  sig; svarten smågnäggade, då han kände igen honom. Så gick han tillbaka
  ut igen.
  
  Om han skulle gå i fähuset? Han var säker på att fåren blifvit utan
  vatten; pigan, den slarfvan, gick och tänkte på allt annat än hvad hon
  borde... Hon hade ännu ljus, i hennes lilla kajuta lyste en talgdank.
  
  Kunde han bara få natten att gå ... konjaken måste ha varit riktigt
  oförfalskad, den förde ett fasligt spektakel i hufvudet på honom, och
  om han gick in, kände han det dubbelt så obehagligt. Han kände dessutom
  liksom ett slags förebråelse, och det fast Lotta sof... Nej, in ville
  han icke gå.
  
  Icke i stugan.
  
  Hvart han gick, tyckte han sig höra något ovanligt. Någonstädes måste
  han gå för att komma ifrån det på en stund.
  
  Något skymtade fram, rörde sig. Det gick förbi huset, vacklade, som om
  det haft svårt att gå, stannade vid gärdet, och så försvann det.
  
  Naturligtvis var han full, och gasten kom och ville förvrida synen på
  honom.
  
  Det var bäst att vara i friska luften, tills det gick öfver. Nog var han
  så klok, att han visste, att det inga spöken fanns.
  
  Det var bara konjaken.
  
  Se så! Nu såg han det igen. Midt på potatisåkern; den svarta kjolen
  fladdrade om en mager skepnad. Nog var det en reel gast alltid.
  
  Bara kropp och intet hufvud.
  
  Lasse såg bort. Om han skulle gå och tala vid pigan? Hon var så glad,
  kanske kunde hon få honom från det där andra.
  
  Ännu en blick mot stranden.
  
  Där var gasten ännu, men hade nu fått hel kropp. Var han van vid mörkret
  nu eller hvarför såg han så bra, han urskilde nu tydligt hela figuren,
  hvit kofta och hvit mössa. Tänk, att de tre, fyra glasen...
  
  Månen gick visst upp -- eller var det dagern?... Nej, det var nog
  norrsken ... inte kunde det vara dager vid det här laget...
  
  Gasten var nu på isen. Än släpade han sig fram, som om han varit af bly,
  än sjönk han och försvann, kom igen och gled försigtigt framåt på isen.
  
  Lasse önskade att han snart måtte sjunka och aldrig komma upp mer ...
  men maran, den kommer ständigt igen och dör aldrig.
  
  Han började ångra att han druckit den där smulan.
  
  Om han gick in, flög gasten nog efter, satte sig på hans bröst och
  begynte kväfva honom.
  
  Därför gick han icke in, hvarken hit eller dit.
  
  Det hade varit bättre, om han icke gått på kalas, utan varit hemma och
  hört Lotta läsa ur testamentet.
  
  Om han skulle försöka att be? Neej, det var inte värdt.
  
  Han gjorde våld på sig, svängde helt om och gick ännu en gång åt fähuset
  till. Det skulle tusan men inte en ordentlig karl gå längs husknutarne
  natten om och glo efter gastar. Det var inte så farligt med konjaken
  heller, bara man tog det förståndigt.
  
         *       *       *       *       *
  
  Det var morgon. Frun satt i sin säng med ett slags nattmössa af
  blåblommig bombasin och drack kaffe med dopp. Hon blåste i koppen och
  rörde om. Med de bleka, feta, runda kinderna liknade hon en
  basunblåsande kerub på en bykyrkotafla, den öppna nattröjan blottade en
  längesedan öfvermogen barm, och ögonen sågo morgondunkla, men innerligen
  förnöjda in i den ångande kaffekoppen.
  
  »Maja-Stina!»
  
  »Frun!»
  
  »Mera långbullar!»
  
  »Herre Gud, frun, vet frun hva som händt?»
  
  Frun stirrade med vänlig meningslöshet på den gamla pigan, som stod där
  darrande af sinnesrörelse, hennes ansikte fick omsider mera böjlighet
  och hur det var, uttryckte de gamla, skrynkliga dragen idel
  uppmärksamhet, oro och deltagande.
  
  »Hvad har händt?»
  
  »Hon har gått bort i natt.»
  
  »Hvem? Förvaltarns piga?»
  
  »Nej. Hon själf.»
  
  »Hvem själf?» Den gamla frun spärrade upp ögonen och munnen och såg ut
  som ett ofantligt frågetecken.
  
  »Lotta, vet jag! Förvaltarns Lotta.»
  
  Frun trodde att Maja-Stina själf gått -- från sitt förstånd.
  
  »Har Lotta, som är lam, som ännu i går var lam, gått bort? Menar
  Maja-Stina, att hon är död?»
  
  »Nej, frun, hon har själf gått bort, medan Lasse var på dans ... när
  Lasse kom hem vid tre-, fyra-tiden, var det tomt i sängen.»
  
  Frun lämnade sin säng och sitt kaffe, kröp i sin gröna stubb och sina
  lädergaloscher, kastade en stor päls öfver sig och gick ut.
  
  Det var mörkt på gården, det skulle ännu dröja en eller annan timme
  innan solen ginge upp bakom skogen ... och himlen var tung af snömoln,
  som hängde öfver den vintriga jorden.
  
  Lasse gick med fähuslyktan omkring och smågrät, barhufvad och med håret
  i ovanlig oordning.
  
  »Här såg jag den gå och här är spår ... här går di, och hit och hit och
  dit.»
  
  Barnen sprungo skrämda efter, pigan gnuggade händerna, huttrade, frös
  och jämrade sig.
  
  Drängen, ett par karlar från Agreens och några gummor gingo hack i häl
  efter Lasse; efter att ha undersökt hela gården, ända in i de mest
  omöjliga skrymslor, knutar och vrår, hade de nu fått tag i fotspåren och
  följde dem i snön, öfver staketet, genom potatisåkern och vidare.
  
  Frun stod kvar på trappan, alldeles rådvill... Hon följde dem med
  ögonen.
  
  Nu voro de vid stranden. Lyktan lyste än här och än där, osäkert
  flammade dess rödaktiga sken, ibland såg det ut som om den slocknat,
  och ibland fladdrade det till igen, allt efter Lasses slingrande och
  osäkra rörelser.
  
  De gingo på isen, en hel procession, en och en, hasande sig fram,
  nedhukade, kännande sig för.
  
  Lyktan rördes allt oroligare, slutligen ställdes den på isen.
  
  Bredvid den, litet längre fram, kastade sig någon ned ... det var Lasse.
  
  De andra skyndade dit, snart lågo de alla där, man hörde deras utrop
  genljuda i den stilla morgonluften.
  
  Det dröjde och dröjde, lyktan lyftes och sänktes igen. Dess sken tycktes
  allt mattare. Blek och grå randades morgonen, kontur efter kontur
  framstod ur dunklet, perspektivet klarnade och blef längre, det gråa
  blef hvitare och i allt tydligare linier tecknade sig bergen på ömse
  sidor Långträsket och åsen bakom gården.
  
  Någon kom uppspringande, det var Agreens Josef, som skulle ha en
  båtshake från lidret och tåg...
  
  På fruns frågor svarade han, att Lottas nya svarta ylleklädning låg vid
  vaken och nattmössan med... Själf hade hon hackat hål på den is, som
  se'n julaftonsmorgonen hade bildats på vaken... Frun visste nog, att
  drängen hade vittjat en krok på lördagsmorgonen ... och så hade hon
  hoppat i...
  
  Det fanns några märken af att hon med händerna hade gjort försök att
  komma upp igen eller i, hvem kunde nu veta hvilket!... Säkert är att
  hennes händer varit söndersargade, och droppar af blod syntes på snön
  där bredvid.
  
  Josef gick och frun satt ännu en stund ensam.
  
  Hon kände ej att hon frös. Hon visste knappt, hvar hon var. Hon förstod
  ingenting af hvad som skett.
  
  Där låg Lotta ännu i går afton, hoppfull och sig lik, lugn, stilla och
  undergifven! Gladare än förr hade hon talat om Lasse nästan med kärlek.
  
  Hvad hade händt? Hvad skulle väggarne hafva berättat, om de kunnat tala?
  
  Sängkläderna lågo huller om buller, så som folket kastat dem, då de
  sökte.
  
  Skåpdörren stod öppen. Därifrån hade hon tagit sin nya svarta kjol.
  Lifvet hängde ännu kvar.
  
  Frun öppnade kistan. Allt låg i ordning, linnekläderna i stora buntar.
  Hon drog upp en byrålåda. Lottas ordningssinne kände hon...
  
  Jo, allt fanns där, ingenting var rördt. Hvarför? Hvad skulle man tro?
  Hon skulle fråga prästen, naturligtvis, och doktorn. Hvad skulle de
  svara?
  
  Det var hvad hon minst kunde hafva trott, att Lotta skulle ha kunnat gå
  från hus och hem, man och barn, och taga lifvet af sig.
  
  Hvar för?
  
  Om det hade varit medan mannen söp och slog henne, men nu...
  
  Senast i går hade hon sagt, att hon hade det bra, att hon snart ville
  upp igen och börja arbeta...
  
  Och aldrig förr hade hon talat så vänligt om mannen, det kräket, som nu;
  det var som om hon nu först börjat liksom hålla af honom.
  
  Leda vid lifvet?
  
  Folk af den klassen förstod sig nog inte på sådant. Lifsledan lär ju
  vara en af de förfinade ståndens privilegier.
  
  Religionsgrubbel?
  
  Lotta hade alltid haft en from tro, hon var en ödmjuk kristen och hade
  ett jämnt lynne, hvardagligt, prosaiskt och utan alla excentriska
  funderingar. Det kunde det icke vara.
  
  Det fanns bara en förklaring ... men den var så litet poetisk ... gamla
  frun kom knappt att tänka på den: Lotta hade måhända plötsligt under
  natten fått ett feberanfall med yrsel.
  
  Nu kom folket igen, de gingo i klungor, pratande och disputerande,
  barnen släpade på mors klädning och halfskreko, bullersamt snörflande;
  hvart ögonblick behöfde de snytas.
  
  Lasse gick sist. Sin gamla röda yllehalsduk bar han på armen ... den var
  nu trasig och våt, det var det enda, som han kunnat få tag i borta i
  vaken.
  
  När han såg frun, brast han i gråt.
  
  »Det är Guds straff att jag gick ifrån henne i går och tog till
  brännvinet igen?, klagade han, och så kom sjögasten och tog henne!»
  
  Alla instämde, gummor och karlar, unga och gamla, barnen med.
  
  »Jag såg en röd katt i förgår, när jag kom efter aftonmjölken», sade
  Lena, »och den jamade och vred sig, så jag kunde strax se att den inte
  var riktig. Inte var det en vanlig katt, inte.»
  
  »Och jag», sekunderade drängen, en stor, stark, brunögd karl med ett
  hjälteutseende, »jag har känt liklukt i flera dar ... i synnerhet med
  nordost, jag kunde nog tro det skulle bli sjölik, jag...»
  
  »Ugglan skrek så otäckt i höstas så», berättade mor från smedens, »den
  tutade som efter bråddöd, men jag trodde alltid det sku' bli någon af
  fiskarena ... hvem kunde tänka sig Lotta vår.»
  
  Olli stod och stirrade... »Jag gissa' väl jag ... mor såg så underlig ut
  i går afton, när vi kom hem, hon liksom skratta lite ... månn' hon tala'
  med gasten då och svor att komma och gaf sin själ i pant?»
  
  Lasse snöt sig, så att det knakade, där han stod med ena foten på
  trappsteget...
  
  »Ja, gasten såg jag så visst som jag nu ser frun! Han kom så där ...
  gick ut från dörren som en riktig ordentlig män'ska och hasa' ned för
  trappan här, med hand på hufvud, så här...»
  
  »Var mor med då?» frågade Olli, blek som ett lärft. »Hade gasten 'na i
  famn på sig?»
  
  »Ja», sade Lasse osäkert, »gasten drog henne nog efter sig, fastän han
  gjorde henne osynlig, för hade jag sett henne, hade jag nog...»
  
  »Tig med sådant, Lars», förmanade smedsgumman, »med hin och det andra
  fanstyget slåss ingen kristen...»
  
  »Och så gick di den här vägen», fortsatte Lasse och pekade åt
  potatislandet, »och så ned, vi ha alla sett spåren.»
  
  »Efter två?» frågade frun...
  
  »Neej ... efter gasten ... han gjorde hennes spår likaväl osynliga, och
  så gick di till träsket ... där slogs di vid vaken ... dit ville nog
  Lotta inte! Vi ha alla sett märken efter fingrar med blod.»
  
  »Hon skulle inte ha stridt med de mäktiga», invände kvinnan från
  smedjan.
  
  »Nej ... hon _skulle_ nog den vägen», snyftade Lasse, »hvad hjälper det
  att stå emot det, som nu en gång ska' ske...»
  
  »Tänker ni låta henne ligga i sjön nu?» frågade frun med en underlig
  blick på Lars kusk. Det var som om frun hade sett tvärt igenom honom och
  i hans eljest själfbelåtna, nu af vidskeplig fruktan och skenhelig
  ynklighet vanställda drag kunnat läsa svaret på sina frågor om stackars
  Lotta och hennes slut.
  
  Var det _hans_ fel?... Direkt? Eller indirekt? Var han icke orsaken
  till detta själfmord, denne ytterst själfviske, lönvänlige, men dock så
  råe tyrann, som hon hade trott på och hvars behagliga utseende bedragit
  äfven henne?
  
  Frun vände sig nu med frågande blickar till Lottas piga, som stod längst
  bort, förgråten och skamsen, som om hon haft ondt samvete.
  
  »Hvad tror du?» frågade frun och spände sina gamla grå ögon i den
  rödhårigas fräkniga ansikte.
  
  »Om Lotta sku' ha hört hvad husbond sa' i natt», mumlade Hilda och
  torkade ögonen med sitt förkläde...
  
  »Sa' i natt? Till hvem?»
  
  »Husbond sa' i natt till mig i stugan -- snyftade hon -- »att han tyckte
  han skulle vilja ha en ny hustru nu snart; tänk om hon hörde det! Och
  så...
  
  »Och så?»
  
  »Så» -- det kom under snyftningar -- »så gick husbond upp till...»
  resten hördes icke.
  
  Lasses tårar flöto allt ymnigare; man kunde icke höra något för bara
  gråt och jämmer. Han anropade Gud hvart ögonblick och åbäkade sig, som
  om vettet varit på väg att lämna honom.
  
  Frun såg med en lång, medlidsam blick på Lars kusk, svepte pälsen tätare
  omkring sig och klaffsade i sina stora galoscher tvärs öfver gården och
  gick in till sig.
  
  
  
  
  Vid Raiala mo.
  
  
  Hans far var längesedan i grafven, men modern lefde och fick arbeta från
  tidigt på morgonen för att försörja de tre.
  
  Fadern, som varit mjölnare, dog helt ung och änkan skulle nog ha sörjt,
  om hon bara haft tid.
  
  Men hon flyttade en vecka efter begrafningen bort från stugan vid
  Haapakoski kvarn, fick ett slags hem i en halft förfallen koja ute på en
  backe invid Raiala mo och bodde nu där ensam med de små.
  
  _Han_ hette Pekka och var nära sex år. Det var den äldste. De andra var
  det just icke mycket med; de skrattade, när Pekka skrattade, och gräto,
  när han grät. För resten voro de mestadels glada till lynnet och nöjda
  med lifvet.
  
  Landsvägen gick alldeles förbi Kajsas koja. Då någon for förbi, rusade
  alla ut, Pekka först, Maija sedan och sist Pikku.
  
  Alla tre i sina långa smutsiga skjortor, öppna i brickan, och med den
  lilla solbruna barmen omfläktad af sommarvinden. De lingula
  hårstriporna hängde dem i ögonen och ända ned på axlarne, men under
  luggen tittade små blå, klipska, nyfikna och undrande barnaögon fram,
  vidt uppspärrade och stirrande på de kommande i glad, oändlig häpenhet.
  
  Det var den stora, vida världen, som skänkte dem en liten titt in i sin
  underbara rikedom, ett herrskapsåkdon med några riktiga stadsmänniskor
  uti, folk med kläder och hattar och handskar ... någonting märkvärdigt,
  som tyvärr ej länge lät betrakta sig, utan liksom allt annat, som de så
  gärna ville se på, skyndsamt for förbi ... blott förbi, alltid förbi!
  
  Men så fort ung-Pekka kommit sig från sin undran, rusade han nedför
  backen och efter. Det var naturligt att han snafvade omkull i första
  taget. Men han steg upp igen, tog ny fart och kilade af i dammet direkt
  efter åkdonet, snabb som en ekorre.
  
  Maija med och Pikku sist. De gulhvita skjortorna, de ljusa hårtestarne
  fladdrade, och tre par små, magra ben gnodde allt hvad de orkade, medan
  armarne hjälpte till så godt de kunde för att påskynda farten.
  
  Så det gick! Sanden yrde, de bruna fötterna arbetade, näsorna runno och
  ögonen logo.
  
  Mellan friska röda läppar lyste hvita och barkbrödvana tänder.
  
  Det var så roligt ... kanske kunde de ännu hinna upp de lata
  gästgifvarehästarne och få se de märkvärdiga stadsdamerna, som sutto
  inne i vagnen!
  
  Kanske ... ja, måhända skulle de få en pennislant, en enda sådan blank
  en, som mamma så gärna ville ha.
  
  Men nej! Det går inte. Hästen har just nu kommit i springtagen. Mon är
  här jämn, vägen hård och bra. Pekka tröttnar, sedan han sprungit en
  werst eller par. Maija sitter redan mulen och andfådd på dikeskanten.
  Pikku står och skriker på en tufva. Hans unga sopran ljuder ut i
  morgonen, men han hejdar sig, så snart han får se Pekkas knutna näfve,
  som förmanar till lydnad ... man lyder äldste bror, som vore han en far.
  
  »Såg du det, som flög?» sporde Maija. »Det var som spindelväf och så
  blått som ett blåbär. Skapar Gud sådant eller har det kommit till på
  annat vis?»
  
  Pekka ref sig i håret.
  
  »Det växer i hufvudsta'n», sade han. »Vet du inte, att allt grant finns
  där borta -- hela glas, som man dricker ur, inte sådana bitar som våra,
  och porslin och guld och silfver och -- sådant där blått, som flaxar...»
  
  Öfver Maijas klara panna flög ett litet moln, kanske det första på
  hennes lefnadshimmel.
  
  »Jag ville helst ha det blåa», sade hon, inte silfver och guld, nej,
  men det blåa, det var så vackert.»
  
  »Men jag ville ha glas», menade Pekka fundersamt, »det är så klart som
  vatten och man ser inte, när det är vatten uti heller. Herre Gud, hvad
  jag gärna ville ha glas!»
  
  Den lille Pikku suckade också, tittade upp på solen rakt in i det
  innersta gula och tänkte med detsamma -- att det nu var frukostdags.
  
  Han glömde sina fåfänga önskningar och tog till fötterna, denna gång
  hemåt.
  
  De andra efter.
  
  Man satte af, klef öfver diket, sprang öfver tufvorna, trampade med de
  nakna fötterna på ljunggräset, kilade raskt på och nådde i traf den
  lilla grå kojan, vid hvars trappa husets enda rikedom, en liten
  halfvuxen, svart och hvit gris, bökade i jorden.
  
  Pekka gick in. De andra efter. Stugan var tom. Mor var i byn på
  slåtterarbete. Hon dröjde då borta i tre dagar -- och tre nätter ... men
  nätterna gingo fortast, dem räknade man ej.
  
  Under tiden skötte Pekka hushållet. Han hade att gå till källan efter
  vatten om morgnarne. Han tog stäfvan, -- på solen kunde han se, att
  klockan var fem -- gick dit och öste i med näfverrifvan. När han fått
  sitt kärl fullt, sträfvade han hem med den tunga bördan.
  
  I den gemensamma, väggfasta sängen vid spiseln sofvo ännu de små. Pekka
  tog en stol, steg upp på den och sträckte sig upp till taket, där det
  svarta, hårda brödet var uppträdt på spetten. Han bröt en stenhård
  barkblandad brödkaka, rödblå i ansiktet af ansträngning, delade den i
  tre lika stora bitar och lade dem på bordet.
  
  Sedan gick han ut i förstun, tog bort ett löst bräde i väggen och stack
  handen dit in. Där inne fans ett kärl med »kalja» eller svagdricka. Han
  fyllde en liten stånka och bar in den på bordet.
  
  När allt detta var gjordt, väckte han de små med en puff, och om en half
  minut stodo de alla tre vid bordet.
  
        "I Jesu namn till bords vi gå.
        Välsigne Gud den mat vi få!"
  
  Man stod och åt. Pikku, som var fyra år, gnagde arbetsamt på sin hårda
  kant, men det gick ändå, sedan biten blifvit blött i kaljan.
  
  Om en kvart var frukosten slut. Pekka tog från långbänken, som gick
  längs en af kojans väggar, en stor, väldig, rostig koskälla från den
  tiden pappa lefde och familjen kunde bestå sig med ko, och så band han
  skällan omkring halsen på Pikku.
  
  »Gå ut nu, småbarn», sade han myndigt, »gå och sök upp lite hjortron i
  mossen! Men stig inte mellan tufvorna, stig ofvanpå, annars faller ni
  ned och det går med er som med gästgifvarens ko, som mosstomten åt upp
  med både klöfvar och horn. Här har ni att plocka bären i. Jag kommer
  efter sedan jag gjort sysslorna ifrån mig. Se så, gå nu!»
  
  Maija tog Pikku i hand, tittade upp med ett tafatt uttryck i ögonen och
  så begåfvo de sig i väg.
  
  Pikkus skälla pinglade; man hade sålunda god kontroll på dem.
  
  Den lille äldste var nu ensam. I vrån stod en kvast af doftande björkris
  med löf på. Han sopade med den det svarta, ojämna golfvet, bordet och
  bänkarne, sprang sedan bakom kojan, där en hög kvistved låg uppstaplad,
  plockade spän och tallkottar i skjortfånget och bar in hela famnen full.
  Alltsamman lade han i spiseln.
  
  När han uträttat det, gick han till potatistäppan och började rensa bort
  ogräset.
  
  Solen stekte, det var så varmt. Granarna doftade, kådan nästan sjöd
  under de heta strålarne.
  
  Fåglarne kvittrade, allt var så gladt.
  
  Han kunde se hela milen fram öfver den vida mon. De glesa, förbrända och
  svartstammiga träden voro lämningar efter en skogseld i forna tider, det
  visste han. Och längst bort emellan dem framskymtade en liten enslig,
  vassomvuxen insjö.
  
  Men det var mer än en mil till närmaste människoboning,
  gästgifvaregården, det fula, fattiga och illa beryktade Rummakkamäki.
  
  Pekka lyssnade. Pikkus koskälla hördes icke mer. Familjens öfverhufvud
  blef litet orolig, man brukade eljest höra klockan på nära en
  fjärdingsvägs afstånd. Han måste ha reda på saken.
  
  Barnen hade redan varit borta en timme, kanske ett par. Hjortronmossen
  låg åt ödemarken, där vargen går. Tänk om de små gått vilse!
  
  Pekka torkade svetten från pannan med flatsidan af sin med potatisjord
  smutsade hand och gaf sig i väg. Han sprang en stund och stannade därpå.
  Intet ljud. Han sprang igen och lyssnade. Allt var tyst utom fåglarne,
  som flögo mellan tallarnes grenar.
  
  Han satte handen för munnen och tog en långt utdragen lurton, hög och
  intensiv. Ljudet dallrade i den rena, torra luften, bars fram öfver mon
  och förtonade långt i fjärran, där den stora mossens fuktiga sträckor
  förlorade sig i det obekanta.
  
  Men Maija svarade intet och Pikkus skälla lät ej heller höra sig.
  
  Pekkas breda, glada mun fick ett buttert uttryck och han krafsade sig
  ännu en gång i håret.
  
  Han var nu i början af kärrmossen. Träden stodo här litet tätare, och
  ungskog stack här och där upp mellan tufvorna. Porsen doftade starkt.
  
  Han letade och ropade. Än gick och än sprang han.
  
  Framåt bar det en hel timme nästan utan uppehåll.
  
  Åter stannade han. Där, ja, där, helt nära hörde han ett prasslande. Var
  det en tjäderunge eller kanske en hare, som han skrämt upp?
  
  Nej, det var Maija. Den lilla flickan satt där och åt ur konten de ännu
  kartiga och rödgula bären. Hon var helt och hållet inbegripen i sin
  sysselsättning och hvarken hörde eller såg. Pikku låg bakom henne på
  tufvan; han sof i porsriset med den röda munnen vidöppen och en
  solstråle, dämpad af granens krona, spelande på hans kind. Skällan hade
  han slängt bredvid sig, den var för tung att bära på i hettan.
  
  Pekka försmådde allt resonnerande. Han gick ett steg närmare för att med
  näfven ge syskonen en meningsyttring, omöjlig att missförstå, då han
  från sidan fick höra ett främmande ljud. Det var långa, smygande steg,
  som närmade sig. Maija såg upp -- »Ka's Koira!» sade hon och spärrade
  upp sina förvånade ögon. »Titta på hund! Fy så ful och stor han ä'!»
  
  Pekka körde ut munnen ännu längre. Hans min blef ännu mera butter. Han
  såg ut som ett barn, som leker skolmästare.
  
  »Du skall få dig!» mumlade han, och i det han med förargad min
  betraktade den nykomne, böjde han sig ned efter ett tillhygge, men fick
  i stället fatt i den stora skällan. Med denna som vapen gick han framåt
  mot fienden.
  
  Denne kom emellertid allt närmare. Det var ett stort gråaktigt djur med
  raggig päls, nedåtböjdt, lurfvigt hufvud och lågande ögon.
  
  Men Pekka förstod nog, att det icke var någon hund. Han visste, att det
  var vargen och att det nu gällde att försvara sig. Han tappade ej heller
  modet, utan tänkte tvärtom, att det inte borde vara så svårt att rå på
  en slik best, bara man var morsk. Han sträckte ut sin lilla arm, färdig
  att med koskällan ge sin ovän en bra örfil, en sådan, som skrämde
  syskonen, då de voro olydiga.
  
  Vargen öppnade gapet mot den utsträckta armen. -- Utan den minsta tvekan
  körde då Pekka ögonblickligen sin hand med koskällan in mellan djurets
  käkar, körde den säkert och utan öfverläggning rakt ner i halsen så
  långt det gick, medan han med den andra armen slog odjuret i ögonen,
  allt under en störtsjö af okvädinsord, de värsta han kunde finna på.
  
  Pikku, som ingenting förstod, satt och skrattade, hvaremot Maija, som
  anade oråd, kämpade med gråten, allt under det hon tuggade de råa
  hjortronkarten, så att det knastrade mellan tänderna.
  
  Varglon hade råkat illa ut. Koskällan satt inkilad i halsen så obekvämt
  som möjligt. Pekkas arm blödde, men likväl gick han oförskräckt på och
  luggade så kraftigt han förmådde. De skarpa klorna sargade hans bara
  fötter. Djuret, som omöjligt kunde bli kvitt den hårda och oväntade
  tugga, hvilken det fått i svalget, vände slutligen om, slängande med
  hufvudet och arbetande med käkarne, alltjämt förföljd af Pekkas
  skällsord.
  
  -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- --
  
  Det var middagstid, då barnen kommo hem och åto sin middag efter samma
  matsedel som vid frukosten. Enda skillnaden var, att Pekka hade letat
  fram tre salta strömmingar och lagt en på hvar brödbit.
  
  Sent på kvällen den tredje dagen kom mor hem. Hon fann de små så, som
  hon lämnat dem, endast mera smutsiga och bruna. Pekka hade ondt i
  fötterna och röda fläckar af blod på skjortan, -- minnen från
  kalabaliken, också kroppen var full af små rispsår och blånader.
  
  Mor slätade luggen och såg honom i ögonen.
  
  »Har du slagits, pojke?» frågade hon och såg oroligt på sonen.
  
  »Ja, med vargen», sade Pekka, »han sparkade så fasligt och jag bara slog
  och luggade honom. Men han blef rädd, han, och sprang sin väg.»
  
  »Sprang vargen -- för hvad blef han då rädd?»
  
  Modern såg tviflande in i sin förstföddes ansikte, med den käcka,
  skrytsamma, tvärsäkra minen.
  
  »För hvad blef vargen rädd?»
  
  »För koskällan, vet jag, som han åt upp och som jag inte fick tillbaka,
  fast jag drog allt hva' jag kunde.»
  
  Den unga kvinnan lyfte upp pojken på knäet och såg honom forskande in i
  ögonen. Hon kunde icke fatta, att det var sant, som han här berättat.
  
  »Han ville visst bitas», förklarade Pekka, »och högg tag i min hand, som
  jag höll i skällan med. Han nafsade till och så fick han skällan i
  gapet. Jag ville nog ha den tillbaka ... för hvad skall Pikku nu ha, när
  han går ut? Den otäcka lurfven; nu blir du visst ond, mor, att skällan
  är borta.»
  
  Hon såg honom djupare in i ögonen och tryckte honom därefter intill sig.
  Ovan vid en smekning såg Pekka tviflande upp, slet sig därpå lös nästan
  skamsen och sprang ut, slående kullerbyttor utför den lilla sluttningen
  nedåt landsvägen.
  
  Hå, det dammade där borta! Pikku rultade fram, Maija kom utrusande och
  Pekka sprang ned som ett yrväder. Där stodo de med öppna munnar, öppna
  ögon och öppna skjortlinningar. Det var en bondkvinna i en smal kärra,
  bredvid henne en karl och så ännu tvenne karlar. De tre småttingarne
  gapade.
  
  Snart försvunno de resande.
  
  Inne i stugan kokade mor rågmjölsvälling. Det var fest. Hon sörjde icke,
  såsom Pekka förmodade, förlusten af den stora, rostiga koskällan. Barnen
  fingo äta sig riktigt mätta. Och rodnande varm, utan strålar, gick solen
  ned öfver Raiala ödsliga mo.
  
  
  
  
  För ett silfverhjärta.
  
  
  »Kom ihåg att äta dig mätt, om de be dig bli kvar öfver kvällsvarden»,
  förmanade modern och knöt en liten löskrage om halsen på sin dotter
  Lisa, som just i dagarne fyllt nio år.
  
  »Frun frågar alltid, om jag ätit», svarade Lisa, »och så frågar hon, hva
  vi haft till middag. Hva ska' jag då säga?»
  
  »Du kan säga, vi hade potatis och svagdricka», sade modern, »och så kan
  du tala om att småbarnen hade mjölk och vattgröt.»
  
  Lisa såg dum ut, som om hon inte förstått eller hört.
  
  »Det behöfs inte att trumpeta ut för de högfärdiga människorna att vi
  bara haft knorrkaffe, di tror väl att vi ha stek alla dar, eller hva?
  Och om du också talte om, att vi svälter, så blef det inte bättre, di ge
  ändå ingenting. Alltså, du hör efter, om de ha arbete för far ... och om
  du blir bjuden på mat, så, förstår du?»
  
  Det tindrade till i Lisas ögon vid tanken på maten. Jo, det förstod
  hon.
  
  Tre af småbarnen lekte på golfvet, den yngsta sof i vaggan.
  
  Framför fönstret stod ett gammalt skrabbigt bord, fullt af verktyg, och
  där framför satt fadern, dåsig och trött, klädd i sin utslitna nattrock.
  Han rättade och gned på en bucklig silfver sked, som skulle återfå form
  och färg, men den var ännu långt ifrån färdig.
  
  »Gudskelof att du skickar en af dem bort», klagade han, »det ä' inte
  möjligt att få andan fram här, så som det vimlar af ungar. Försök få
  arbete från patrons ä du hygglig, fråga om inte fruktknifvarne ska
  poleras upp. Kommer du tillbaka med något, får du lakrits. Så gå nu!»
  
  Anderson suckade, kastade en melankolisk blick på hustrun och gned
  vidare.
  
  »Vi ha för många», sade han, då dörren slöt sig efter Lisa, »vi skulle
  inte ha mer än två. Minns du, när vi va unga och bodde i två rum -- ja
  det var i den goda tiden! Hade du inte fått alla de många barnen, så...»
  
  »Kära Anderson, inte ä' det värdt att klaga för det, Gud lägger inte på
  en värre än man ska ha. Men sant ä' det, Lisa kom för tidigt och ä'
  klen. Hon ä' ett öfverloppsbarn, så lite som hon kan göra; och tjänst
  kan hon väl aldrig få. Fast snäll ä' hon. Det är ynkligt så god hon ä'.
  Unnar sig ingen mat för att di andra ska få. Men -- nytta gör hon inte,
  det har du rätt i.»
  
  Lisa hade öppnat dörren, ljudlöst som alltid. Hon hade glömt näsduken,
  och där låg den på bänken. Hon tog den utan att se på föräldrarne, sade
  ännu ett halfhögt adjö och gick.
  
  »Bara hon inte hörde någonting», sade modern och tvålade duktigt in
  manschetterna, »hon stod visst utanför och funderade, tänk om hon
  lyssnade!»
  
  »Det gör väl inte något», svarade fadern, »inte behöfver hon gå och tro
  att hon ä' någon rar skatt för oss fattiga stackare att dras med Man har
  fått dem för sina synders skull, ja Herre Gud, det har man.»
  
  »Du talar så styggt, Anderson», sade modern, »skulle en inte veta att du
  har hjärta, kunde en tro du ville åt ditt eget barn, för det ä' hon...»
  
  Anderson suckade. »Det går så mycket åt, och det frestar hårdt på en
  stackars arbetare. Har jag nånsin något roligt, jag? Andra går till
  krogen och gör sig en glad dag, men jag får bara sitta hemma och slita
  för att hålla er uppe, ä' det underligt att jag då tänker ibland, att om
  koleran eller tyfusen skulle gå i landet, så var det inte värdt att
  klandra Guds vägar, om Han bärgade ett par af våra med detsamma till
  sitt välsignade himmelrike.»
  
  Modern hällde hett vatten i bunken, rörde om med en träslef och
  blaskade sedan tappert i med sina ångande händer.
  
  Småbarnen lekte med såpkaggen och den minsta snarkade i vaggan.
  
  Anderson spottade på sämsket och gned slappt på skeden; emellanåt
  kastade han en längtande blick ut.
  
  Slutligen steg han upp, tog sin hatt och gick ut.
  
  Lisa stod i köket hos patrons och väntade på att få komma in till
  herrskapet. Klockan var snart sju på aftonen, och pigan började göra i
  ordning till kvällsvarden. Hon plockade glödande björkkol från
  köksspiseln och lade med en tång ett och ett i samovaren.
  
  Så tog hon ned fyra, fem, sex tallrikar från hyllan, så knifvar ur
  bordslådan, och så brödkorgen, smörassietten, ostkupan och en låda
  inlagd strömming.
  
  Lisa satt och såg på. Hennes blickar blefvo allt mer oroliga och
  feberaktiga. Det vattnades i munnen på henne, då hon såg pigan skumma af
  en liten del af mjölkfatet och så hälla resten i kannan.
  
  Och brödet, hvad det såg färskt och saftigt ut! Hon skulle gärna ha
  försakat smör och ost, om hon bara fått en bit af brödet med en nypa
  salt på.
  
  Och en enda liten klunk mjölk! Naturligtvis hellre en munfull. Hon hade
  velat gifva hvad som helst för ett helt glas fullt. Bara hon en gång i
  sitt lif ensam kunde få rå om en sådan där kanna fylld med halfskummad,
  rar, nysilad mjölk!
  
  Att tänka sig att Anna och Lilli och Atte fingo hur mycket de ville
  hvarenda dag af den tjocka, gula mjölken, som var fetare än den grädde,
  hvilken mor där hemma hällde i kaffet.
  
  Lisa steg sakta upp från sin stol för att tydligare kunna se
  förberedelserna, och kunna räkna hur många tallrikar där voro. Var det
  fem eller sex, eller kanske sju -- tänk om det var sju!
  
  När hon blef bjuden att stanna kvar till kvällen, brukade frun säga till
  om sju kuvert.
  
  Slutligen kom hon på det klara med saken. Jo, det var sju. Hon jublade
  inom sig, hon skulle vara med, det var sju, minst sju.
  
  Men så räknade hon om igen.
  
  Nej, det var åtta. Hvad skulle det betyda?
  
  Hon ville gärna fråga pigan, men tordes icke. Slutligen tog hon dock mod
  till sig, gick fram, neg litet och frågade.
  
  Men pigan teg, hon låtsade icke höra.
  
  »Vill Karolina säga, om jag kan få tala med frun», sade hon, ännu litet
  blygt, »jag ville så gärna tala vid henne.»
  
  Pigan såg ut, som om hon varit drottningen af Saba och Lisa en om nåd
  bedjande lifdömd slafvinna.
  
  »Jag har sagt dig, att frun inte har tid just nu, sitt vid dörren och
  vänta!»
  
  »Kanske jag kan få tala med Anna och Lilli, frågade Lisa efter en stunds
  väntan.
  
  »Häradshöfdingens barn ä' hos oss och di leker i dockskåpet», berättade
  nu pigan. »Sitt nu bara stilla, tills det blir tid, så kommer di väl...»
  
  Och Lisa betraktade fortfarande den stolta pigan och hennes
  förehafvande. Hon blef en smula blekare, det var varmt i köket och en
  mängd flugor surrade omkring öfverallt, smällde mot fönster och tak,
  slogo ned och beto hvar de kunde komma åt.
  
  Slutligen gick pigan in med alltsammans. Lisa hörde hur hon dukade i
  matsalen, tog fram ännu mer mat ur skänken, drog upp ölkorkar och
  ordnade allt.
  
  Nu kokade téköket, köttbullarne togos osande och rykande ur ugnen och
  ett fat varm ångande potatis bars in på brickan.
  
  Så var det färdigt...
  
  Lisa hörde hur familjen kom in i matsalen, satte sig till bords och
  började äta.
  
  Hon ställde sig på tå för att kunna se en smula genom den halföppna
  dörren. Det var ju möjligt att någon kunde få se henne, och att frun
  ropade: »är du där Lisa, så kom in och få dig en smula varmt!»
  
  Men ingen såg henne. Pigan kom rusande efter några varma tallrikar, och
  när hon gick in igen, stängde hon dörren häftigt efter sig.
  
  Så satt Lisa ensam i köket och väntade.
  
  Tiden föll sig så lång.
  
  Det blef buller i matsalen, nu stego de upp från bordet. Lisa tänkte,
  att nu voro de visst riktigt mätta, de, som fått äta hur mycket de ville
  af den goda maten.
  
  Hon kunde höra på deras röster, att de fått sitt lystmäte, alla voro så
  högljudda och glada. Och hon trodde, att all lifvets sorg och glädje
  bara vände sig om det enda att vara mätt eller hungrig.
  
  Det var ingen konst att vara glad och rask, när man bara fick äta så
  mycket man orkade... Där hemma var ingen just glad, men de hade ju icke
  tid för arbete. Hur olika med dem här inne, hon ville då bra mycket
  hellre vara herrskap än det hon var ... bara hon en gång kunde bli så
  lycklig som Karolina...
  
  Plötsligt slogs dörren upp och fyra, fem barn kommo inrusande, somliga
  äldre, somliga yngre än Lisa.
  
  De omringade henne, frågade henne om allting, synade henne från topp
  till tå, gjorde de mest hänsynslösa anmärkningar och drogo henne
  slutligen in, in till detta himmelrike, om hvilket hon drömt natt och
  dag nu i flera års tid, allt sedan hon sett det första gången, då hon
  var fem år -- och nu var hon ju nio.
  
  Den glada barnflocken stannade icke ett ögonblick i matsalen. Den for
  fram i vild fart, genom förmaket, salongen, stora salen och till pappas
  rum, där familjen nu var samlad.
  
  »Guldsmedsflickan ä här och frågar efter arbete», sade Anna och satte
  sig i faderns knä, »har du något?»
  
  Patronen smålog. »Du kommer för sent på dygnet, min flicka», sade han
  och satte spetsen af sin mustasch i munnen för att få bort en droppe
  sardinsaft, som stannat kvar sen kvällsvarden -- »hvem orkar tänka på
  sådant den här tiden på kvällen. Har du något, mamma?» Han vände sig
  till sin hustru, som bred och fryntlig satt i gungstolen och petade
  tänderna, »har du något åt Andersson att reparera? Det är visst fattigt
  för er med alla sex syskonen, barn?»
  
  Lisa teg. Hon tittade förläget ned på sina stora magra händer, som om
  hon väntat att de skulle svara för henne.
  
  Frun hade ingenting. Men Anna talade om sitt silfverhjärta, det, som hon
  fått till födelsedagen att bära på sammetsband kring halsen, och som
  hade fallit i golfvet och blifvit trampadt på och nu var platt och
  förstördt.
  
  »Så lämna ditt silfverhjärta, det är alltid något», skrattade patron med
  sitt förnöjda, mätta skratt, »vi ska inte vara ogena, bed far bara
  skynda sig med det, så får han mera... Så gå efter det, Anna!»
  
  Anna sprang och kom snart tillbaka med det.
  
  Hon gaf det till Lisa. »Håll nu i det väl», förmanade frun, »och tappa
  det inte, för tappar du det, får du betala det.»
  
  Lisa tog emot den lilla silfverpjesen och knep om den så fast, som om
  den varit en diamant, hvilken hon måste förvara för en hop röfvare.
  
  Barnen sprungo åter bort, Lilli tog henne i hand, och så skulle det
  lekas.
  
  Lisa skulle bara se på, hon, icke kunde hon vara med, hon, som hade det
  dyrbara silfverhjärtat att förvara och ingen ficka att stoppa det i.
  
  I yster fart sprungo de alla ut genom trädgården och till stranden, där
  båtarne lågo förtöjda vid bryggan.
  
  En grann slup full med festklädda personer kom sakta seglande, ombord
  sjöngs och dracks, alla barnen skulle på bron för att se på.
  
  Lisa sprang med, alltjämt dragen af Lilli.
  
  Atte hoppade i jullen, hans egen lilla rödmålade julle; därifrån kunde
  man bäst observera grannlåten i farkosten, som nalkades i långsam fart.
  
  Anna ville med i båten, och så Hanna och Olga, slutligen också Lilli.
  Lisa stod ensam på kanten af bryggan och såg på hur barnen tumlade om
  på båttofterna, hur de lekte, stojade och roade sig.
  
  Atte steg upp på akterbrädet, tyngde på jullen, så att den vickade upp
  och ned, till höger och vänster. Det var en fröjd! De skreko, jublade
  och klappade i händerna.
  
  Nu aflägsnade sig slupen med de hvitklädda damerna. Anna lutade sig fram
  för att bättre se, men tog öfverbalansen och skulle hafva fallit, om hon
  ej fått tag i kanten af bryggan. Men Lisa, som såg hennes fara, böjde
  sig ned och sträckte ut sin ena hand för att hjälpa henne.
  
  I det ögonblick Anna fick fast fäste och klättrade upp, föll Lisa i och
  försvann i djupet.
  
  Det var ett ögonblicks verk, man observerade det knappt i villervallan.
  
  Anna stod upprätt på bryggan, ännu helt förskräckt.
  
  Barnen i Attes julle stodo stumma, bleka och handfallna, ingen rörde sig
  för att hjälpa, och ingen enda gaf hals.
  
  Från slupen hade man emellertid observerat hela den lilla scenen och
  rodde skyndsamt till.
  
  Plötsligt sågs en liten röd och mager knytnäfve sticka upp, och strax
  därefter höjde sig Lisas hufvud öfver vattenytan. Hon hade fått tag i en
  af de slippriga pålar, som höll bryggan, och försökte att krafla sig upp
  längs den.
  
  Men det var för svårt. Den ena handen höll hon krampaktigt sammansluten
  och alltjämt öfver vattenytan, så att hon blott med den andra kunde
  arbeta för sin räddning.
  
  Ändtligen började de där uppe skrika och åbäka sig. Medan hon arbetade
  med sina sista krafter, sprungo de omkring som yra höns, intet tåg fanns
  och årorna sutto fast i båten.
  
  Det lilla bleka ansiktet, hvilket en vild skrämsel gaf ett nästan
  vansinnigt uttryck och som blott med största möda kunde hålla sig uppe,
  försvann igen.
  
  Men ännu en gång kom det upp. Hon ville tala, och det kom några ljud,
  häftiga och ångestfulla.
  
  Ett helt lifs koncentrerade smärta klagade i detta enda utrop.
  
  »Silfverhjärtat, rädda silfverhjärtat!» skrek hon, och höll in i det
  sista sin knutna hand, med det lilla smycket uti, lyft öfver vattenytan.
  
  Så sjönk ansiktet och handen, och när den räddande båten kom, var hon
  försvunnen under bron.
  
  Skymningen föll på, det tjänade ju till ingenting att söka så här dags
  på dagen, så mycket mindre som det var strömt och hon säkert flutit
  utåt.
  
  Om morgonen återfanns hon. Hon hade förvarat silfverhjärtat väl, och det
  var med stor möda man kunde få det ur hennes hand.
  
  Några dagar senare satt Anderson i svarta söndagskläder vid sitt
  arbetsbord och småsjöng en ynklig visa. Han hade haft begrafning med
  konjakstraktamente, och var på en gång melankolisk och glad. Hans sorg
  var till hälften affekterad, och suparne hade gjort honom hjärtegodt.
  
  Han grät emellan verserna och smuttade med illa doldt välbehag på sitt
  toddyglas.
  
  Hustrun kokade potatis och fläsk till middagen. Hon såg ut som vanligt,
  intet kunde drifva henne ur det välsignade lugn, som kommit öfver henne
  och som omgaf hela hennes varelse liksom luftlagret omger jorden.
  
  »Herre du välsignade Gud», suckade Anderson, »att hon också skulle gå
  och dö för det där gamla hjärtats skull, som inte är värdt sextio penni,
  det var nu också ett Herrans eviga öde. Alltid ska vi stackars fattiga
  ha sorger, hur vi vänder oss, så ska vi ha sorger. Och för oss är
  allting dyrare än för andra. Den här begrafningen nu till exempel! Så
  mycket får jag inte ihop med en månads trälande.»
  
  »Tacka och prisa Gud, ska' man», svarade hustrun med en viss salvelse i
  tonen, »för hvad som sker. Herren gaf och Herren tog, välsignadt vare
  Herrans namn. Gud ske lof att hon då åtminstone var mätt, när hon dog --
  en vet minsann inte hur man kommer att gå hädan.»
  
  Så tog hon potatisgrytan från elden, satte tvättvattnet på i stället och
  började därefter långsamt och betänksamt äta ett stycke hvetebröd,
  doppadt i kaffe. Det var resterna af hennes begrafningskalas.
  
  »Herre Gud, Herre Gud», suckade mannen.
  
  »Sitt inte där och voja dig, du, som ändå kan supa dig tröstad!» Hustrun
  tog på sig en arg min och rynkade ögonbrynen. »Hvad månne du nu
  egentligen gnäller öfver, -- patrons ha ju betalt begrafningen, kan du
  då inte vara glad? Och vi ha hela andra flaskan kvar ännu! Det var ju
  bara den ena ni fick slut på. Jag ids inte se dig så, Anderson, gå ut
  och lufta dig! I eftermiddag kan du börja på arbeta igen!»
  
  Mannen gick, och på aftonen återfick patronens Anna sitt silfverhjärta
  putsadt, uppfiffadt och helt.
  
  Det hade förutom reparationen kostat -- ett människolif.
  
  
  
  
  Far och son.
  
  En aftonstämning.
  
  
  Det lugnade. Hafvet var ännu upprördt, dyningarne stego och föllo,
  stora, glansiga böljor höjde och sänkte sig, och vid stranden, där det
  farliga undervattensgrundet låg, skummade det ännu. En bränning slog
  hvit och fradgande högt upp, men på land susade det helt sakta i träden
  och vinden höll på att somna af någonstädes långt borta i skogen.
  
  Den vackra Dalön låg som en trädgård midt ute på fjärden. På ena sidan
  var fastlandet, men på den andra hela, vida hafvet. Stundom, när det
  hägrade starkt, såg man långt i fjärran söderut en hög kust. Där syntes
  otydligt en stad med gammalmodiga hus och många spetsiga kyrktorn.
  Folket påstod, att det var Estlands kust och staden Reval.
  
  Stranden vid Dalö var klippig och trädbevuxen. Höga tallars och granars
  bruna och skrofliga stammar syntes mellan björkarnes hvita, och
  barrträdens grenar skiftade i mörkt mellan hängbjörkarnes ljusa blad.
  Allra närmast stranden hängde alarnes saftiga mörkgröna blad i vattnet,
  de smekte ytan, höjdes åter af en vindfläkt och doppade så i igen. Hvit,
  hård sand utgjorde bottnen, nu på höstsidan växte där en mängd långt
  gräs, på somligt stack det fram små hvita, svagt doftande blommor, medan
  tången, nordens korall, i tjocka, vackra formationer grodde på djupet
  eller sände lösryckta fragmenter, prydda med snäckskal, till stränderna.
  
  Några famnar från stranden, inbäddad i träd, låg en liten röd byggning,
  hälften stuga, hälften villa. Framför densamma stodo några högstammiga
  blomstergrupper, något härjade af storm och regn, men doftande och
  täcka, vårdade, som det tycktes, af kärleksfulla händer.
  
  Och på sidorna, längs gångarne, omkring hela huset, reseda och åter
  reseda. Ömtåliga heliotroper stodo med sina lilafärgade blomklasar och
  dröpo efter regnet, hvita långstjälkade liljor sträckte halfslutna
  klockor åt läsidan, astrarne prålade i sina granna höstfärger, och några
  georginbuskar visade tjocka, lofvande knoppar, som tyngde på sina skaft.
  
  Herrn i huset kom ut på verandan. Han såg sig omkring, söp in luften i
  stora drag, liksom hade han smakat på den, han nästan luktade och
  snusade på vädret.
  
  »Kom ut», ropade han, »det är ingen fukt, vi kan godt sitta här ute! Den
  salta luften är läcker, kom och känn så bra den smakar!»
  
  Man bar ut ett bord på verandan. Man slamrade med glas, karaffiner,
  skålar och kannor. Téköket rök, toddykannan likaså, ur glasen ångade det
  och den bruna konjaken i sin slipade karaffin fick ett mörkt skimmer af
  solen, som stundom genom björkarne kastade några sneda strålar på det
  dukade bordet.
  
  Herrarne satte sig med ryggen åt utsikten och spädde på glasen. Det var
  glam och glädje, till och med under de ifrigaste dispyter. Läkaren och
  prästen munhöggos oupphörligen, häradshöfdingen och kaptenen skrattade,
  det var en gemytlig kvartett, fyra oskiljaktiga vänner, man kunde icke
  undvara hvarandra, man behöfde hvarandra och älskade hvarandra både i
  lust och nöd. Kaptenen och prästen voro fattiga slarfvar bägge två, och
  de representerade nöden, häradshöfdingen och läkaren däremot lifslusten,
  glädjen och hjälpen, som i form af penningar eller borgen åstadkom denna
  välsignade harmoni, hvilken alltid nådde sin skönaste fulländning vid
  klangen af de kära toddyglasen.
  
  Läkarens fru, den lilla doktorinnan, stod vid köksspiseln och stekte
  abborrar. Hon visste icke att »bröderna» skulle komma i dag. De bodde
  så afsides, hon och familjen, ett par timmars rodd ifrån staden, och
  hon var icke beredd.
  
  Hon hade icke väntat dem ännu på några dagar. Prästen hade ju i början
  af veckan fått största delen af hennes mans kvartal, kapten hade fått
  det mesta af det privatpraktiken inbringat. Hon, ja, hon hade fått slita
  och sträfva för att få det återstående att räcka till för hushållet och
  till skor åt de välsignade barnen ... och nu voro de där allaredan.
  Skulle kanske kaptenen låna penningar i dag igen? Häradshöfdingen var
  visserligen ett stöd, men -- han hade sin familj, specielt frun, som
  hade respekt med sig, han var icke så lättplockad som hennes man.
  
  Det var ett bråk att ställa till ett värdigt emottagande för främmande
  så här à propos. Pigan Katrina hade sprungit från Mörknäs till Edsudden,
  från Edsudden till Hästviken, och först hos fiskarn i »Kroken» fått
  några marker fisk. Själf hade hon varit i ärtlandet och plockat ärter,
  lilla Mina satt ännu bland hallonbuskarne och letade ut de få mogna,
  dyrbara bären; Elin, femåringen, satt på trappan med morteln på knäet
  och stötte finsocker, och Katrina låg borta i potatisåkern, våt ända
  till magen och gräfde efter potatis. Där fanns i år bara några, och små
  voro de, hvitgula och ovala som mandlar. Drängen från gården stod bakom
  gärdet och »spektaklade» med Katrina; de voro »kärestafolk», och det
  var högst förargligt för de två att de inte nu i stället fingo ta sin
  vanliga aftontur ut åt ladorna...
  
  Den unga frun i köket arbetade så att kinderna glödde och gåfvo henne
  ett friskare, gladare utseende. Lågan från spiseln kastade glans öfver
  hennes trötta, melankoliska ögon; hennes lifliga och något nervösa
  rörelser talade om ett varmblodigt temperament, men hennes redan litet
  lutande hållning skvallrade om årslånga öfveransträngningar, och ett nät
  af fina rynkor och fåror i det vackra, eljest så bleka ansiktet
  berättade en tyst historia om många tårar.
  
  I barnkammaren sof en liten svag gosse på tvenne månader, en annan,
  äldste sonen, satt som vanligt ute under kardborrbusken, där hade han
  ett »hus», och i det huset rymdes han själf nätt och jämt med sin docka
  och sin griffeltafla.
  
  Doktorns äldste gosse var sin mors älskling och sin fars afsky. Barnet,
  en sexåring, var icke som andra barn. Han kunde aldrig bli karl. Han
  kunde aldrig få fasoner. Han var ful, uppnäst och skygg, bockade sig
  aldrig, log aldrig, svarade icke, när fadern frågade. Han rodnade
  däremot som en flicka, var tankspridd som en lärd och klumpig som en
  femtonåring. Förgäfves försäkrade modern att han var genialisk,
  älskvärd, god och lydig -- bara man tog honom på rätta sättet.
  
  Förgäfves omtalade hon hvilka svåra tal han räknat ut i hufvudet, hur
  märkvärdigt hans minne var och hur han var redo att springa i elden för
  henne, då hon bad honom. Fadern tyckte, att alla barnen voro
  »misslyckade» och »illa, uppfostrade», allihop, t. o. m. den minsta. Han
  skulle ändå icke hafva klagat, om icke just den äldste, Karl August,
  varit sådan som han var. Med flickorna kunde det vara detsamma, men
  pojken, äldste sonen, blifvande caput familiae, en sådan obehaglig
  klump!
  
  »Mamma!» Lille Karl August stack fram sitt hufvud ur hålet i sitt hus,
  såg upp till modern, som i det öppna fönstret stod och sköljde salaten,
  stirrade frågande med sina ljusa ögon och gapade med sin röda mun,
  »mamma, ä' det roligt i himlen?»
  
  »Det vet jag inte. Hur så?»
  
  Gossen reflekterade för sig själf utan att besvara moderns fråga.
  
  »Nå, hvarför dör man då?»
  
  »Gud vill det...»
  
  »Men ä' det bättre där än här?»
  
  »Javisst, det kan du vara säker på.»
  
  »Hvarför ska' man då vara här?»
  
  »Emedan, åh ... det förstår du inte.»
  
  »Åh jo, bara säg, söta mamma!»
  
  Modern svarade icke.
  
  »När kommer man till himlen, mamma?»
  
  »När Gud anser en värdig.»
  
  »När blir man värdig att komma till himlen?»
  
  »När man blir äldre.»
  
  »Jaså! Ä' barn ovärdiga?
  
  »Nej, inte när di ä' snälla.»
  
  »Om barn dör, hvart kommer di?
  
  »Till himlen...»
  
  »Hva' gör di där?»
  
  »Sjunger.»
  
  »Hela da'n?»
  
  »Ja.»
  
  Efter en stunds paus: »Blir di inte hesa då, mamma?»
  
  »Fråga inte, jag vet inte alls sådant där.»
  
  »Hvad får di för mat i himlen?»
  
  »Det vet jag inte heller.»
  
  »Grälar Gud aldrig ... fast di ä' fula?»
  
  »Nej, min gosse.»
  
  »Grälar han, om di inte bockar sig?»
  
  »Nej.»
  
  »Men om di inte svarar, när han frågar?»
  
  »Det måste man...»
  
  »Men om man ä' så rädd, att man darrar?»
  
  »Man ä' inte rädd för Gud.» Modern sade detta med en blick af den
  varmaste kärlek.
  
  »Jaså.» Åter en paus. Han smålog förnöjdt.
  
  Efter ett ögonblicks begrundande stack han åter ut sitt lilla hufvud i
  hålet.
  
  Men så kom fadern, tog honom ut och bad honom att för de främmande visa
  att han ej var så dum, som man kunde tro. Därmed smekte han honom, tog
  honom på knäet, gaf honom ett par sockerbitar doppade i toddy, och
  började frågorna.
  
  Barnet, ovant vid smekningar och goda ord, gömde sitt hufvud vid faderns
  bröst och begynte snyfta.
  
  Det var länge sedan doktorn känt det lilla barnets brännande panna mot
  sin hand, och hans hjärtas våldsamt häftiga slag mot sitt bröst. Han
  kysste gossens hufvud, strök det stripiga håret och värmde hans kyliga
  och våta små händer i sina.
  
  »Du behöfver inte svara, min gosse, du får gå igen, om du vill.»
  
  »Nej pappa, jag vill svara.»
  
  Han tittade litet upp med ena ögat, en tacksam men skygg liten blick.
  
  Så begyntes förhöret.
  
  Fadern gaf honom additionstal, först enklare, så mer komplicerade. Så
  subtraktion. Slutligen multiplikation, division och en smula regula di
  tri. Gossen gick segrande igenom. Han hade firat en verklig triumf.
  Kaptenen svor på att han själf inte kunde hälften, prästen öfveröste
  honom med smicker och själfva häradshöfdingen tog upp sin stora plånbok
  och gaf honom en femmarkssedel. »Underbarnet» log förnöjdt, han blef
  alltmer dristig och frispråkig.
  
  »Nå gå nu till ditt hål», sade fadern, »i morgon skall du få en ny docka
  från stan, och en lång pumpernickel!»
  
  »Får flickorna också pumpernicklar?» hans röst klingade så
  förtröstansfull.
  
  »Så gå nu, unge, och var inte oförskämd, bed mamma skynda med
  kvällsvarden, se så, spring!»
  
  Faderns ton var nu kylig och afvisande, han gaf honom en liten omild
  knuff, så att han stupade och slog sin lilla uppnäsa. Begynte strax att
  gråta, blef ledd ned för trappan och skuffad ett stycke fram på gången.
  Det var halft i välmening, halft i otålighet. Barnet måste aflägsnas,
  »bröderna» begynte bli en smula högröstade, toddyn var kanske något för
  stark.
  
  Mellan de tunga molnen stack solen fram, röd och klar, nere vid
  horisonten. Det var alldeles lugnt nu, skyarne hade skingrat sig, himlen
  speglade sig i hafvet.
  
  I öster syntes Helsingfors, i sydvest Sveaborg. Alla fönster skeno som
  af guld, kyrkor och torn framstodo så vackert i ljus rosenfärg.
  
  Själfva Utterns nakna klippor sågo vänliga ut nu i aftonbelysningen,
  fiskarbåtar foro långsamt fram mellan grunden i fjärran, det skimrade
  som silfver efter dem, och en kaskad af glänsande vattenpärlor kastades
  upp vid hvarje årtag.
  
  Luften var mild, det kom en doft af kåda från barrträden, och resedans
  starka vällukt trängde in öfverallt i det lilla huset.
  
  Maten var ändtligen färdig, abborrarne öfver allt beröm, och den lilla
  frun dukade bordet, prydde det med blommor och arrangerade allt så
  trefligt hon kunde.
  
  Ändtligen kom hon ut på verandan.
  
  De mörka lockarne stodo som en gloria om hennes hufvud, hon glödde af
  värme och ifver.
  
  »Så skönt här är!» hennes röst lät mild och melodisk, »en sådan
  högtidsstämning.»
  
  Ett par af herrarne vände sig om för att betrakta hafvet och sceneriet
  omkring sig, medan de andra mera nyfiket spejade efter bordet och
  rätterna.
  
  I detta ögonblick drog en flock tranor förbi, man följde med ögonen
  deras färd. Med ens hördes ett ljud, hälften sång, hälften klagan. Det
  ljöd så vemodigt, alla vände sig om och lyssnade.
  
  Den unga frun tryckte häftigt handen mot hjärtat. Hon blef i ett
  ögonblick blek och frågade ångestfullt sin man:
  
  »Hvad är det, det låter som en begrafningssång?»
  
  »Alltid öfverspänd, kära Maria, det är väl någon fiskare, som sjunger
  psalmer ute på sjön.»
  
  »Nej», upplyste häradshöfdingen, »det är tranorna, de ha ett sådant där
  läte, då de dra bort...»
  
  »Hvar är Karl August...», doktorinnan var alltjämt upprörd och såg med
  skrämda blickar omkring sig, »han gick ju hit för en halftimme sen?»
  
  »Han gick härifrån för en kvart sen, till dig... Kanske är han i hålet.»
  
  Modern sprang ned. Nej, han är inte där och inte i köket, inte i huset
  och inte i trädgården.
  
  Det blef ett sökande. Själfva doktorn blef orolig och steg upp ifrån
  bordet med supsmörgåsen i munnen.
  
  Där kom en fiskargumma ifrån andra stranden. Hon berättade att, då hon
  för en kvart sen rott förbi, hade hon sett »unge herrn» på båtbryggans
  yttersta kant. Han hade suttit på bryggan i bara ben och hade plaskat
  med fötterna i vattnet.
  
  Med en suck, tung som en döendes, segnade modern ned. Doktorns
  lefnadsfriska ansikte blef grått på en sekund. Han sprang upp som en
  rasande, bort, ned till stranden. Lilla Mina och Elin sprungo efter,
  häradshöfdingen tog hand om den afsvimmade pigan, drängen och herrarne
  begåfvo sig i en rad ned åt stranden.
  
  Man försökte intala hvarandra mod. Det var alldeles omöjligt, barnet
  hade ju aldrig förr ensam öppnat grinden, och allra minst, utan modern,
  gått ut på den långa gungande plankbryggan.
  
  Med tunga, fasta steg och sänkt hufvud gick doktorn förut ned, ensam. De
  andra stannade något bakom. Han stod nu på ändan af bron. Vattnet var
  här ett par famnar djupt.
  
  Ett ögonblick var det alldeles tyst. Så ett tungt fall, ett plaskande i
  vattnet. Han försvann och syntes icke. Ett par sekunder förgingo, långa
  som timmar.
  
  Så kom han upp med sin börda. Simmade några alnar, tills han fick
  botten. Gick så i vattnet mellan slippriga stenar och snärjgräs. Barnet
  låg liflöst i hans armar.
  
  »Det är slut», sade han, då han undersökt den lille, »slut för några
  minuter sedan. Men -- låt oss försöka! Till verket!»
  
  En halftimme förgick under detta pinsamma arbete.
  
  Lifvet återkom dock icke.
  
  Solen hade gått ned, det skymde starkt. Sveaborgs kyrkklockor kallade
  soldaterna till aftonmässa. Ljudet kom och förklingade åter.
  
  Ännu stred det röda skimret borta i väster, men det grå segrade.
  Skuggorna blefvo allt större och snart syntes stjärna efter stjärna på
  himlen.
  
  När det blef alldeles mörkt, kom fadern in med sitt barn. Han kysste
  barnets breda panna och låg länge med sitt ansikte lutadt mot den lille
  dödes.
  
  De voro i denna stund fader och son.
  
  
  
  
  När lindarne blomma.
  
  
  Han var ung, hon var ändå yngre, de voro nyss gifta, rika och lyckliga.
  Allt var som det skulle vara, och ändå såg det icke riktigt ut, som om
  de passade för hvarandra. Hon var en modern hufvudstadsskönhet, och han
  hade varit den enträgnaste, den hyggligaste och den anspråkslösaste
  bland hennes många friare. Gud vet hvarför han fått ja ... visserligen
  var han han en beskedlig människa med en karakter af guld, men något
  vidare elegant var han icke och föll eljest sällan unga flickor i
  smaken. Nu hade hon tagit honom -- i nåder, och han var otroligt
  förtjust! De hade hyrt en villa ute i skärgården hos hennes föräldrar,
  och han brukade roa sig med att ro ut med sin älskade hvar morgon denna
  sköna, underbara sommar, då hvar dag var som en enda fest af solljus och
  lycka.
  
  Hon hette Elisabet, den unge häradshöfdingen hette bara Anders, ett
  tarfligt namn, men som passade honom utmärkt.
  
  I dag hade de kommit att aflägsna sig långt från hemmet, de voro nu
  borta vid ytterskären; här såg fullkomligt obebodt ut, endast där borta,
  ute vid vida hafvet, låg bland de grå, kala och ödsliga klipporna en
  liten lummig ö, likt ett ensamt grönt stänk i det gråblå vattnet, som nu
  låg framför dem skimrande i junisolen.
  
  Unga frun var törstig, man rodde mot ön och sökte ifrigt en hamn.
  Ogästvänligt dolde en mur af branta klippor öns grönskande stränder. Den
  unge mannen hade af en lots hört att här var bebodt, det gällde nu bara
  att finna inloppet. Han rodde och rodde och hon satt och stirrade
  likgiltigt ut mot hafvet, färden roade henne icke, luften var för stark,
  solen för varm, båten för liten och allting just så, som det icke borde
  vara. Anders var alldeles för entusiastisk, satt han inte där och
  himlade sig öfver denna »intressanta» ö, som om den varit själfva
  lycksalighetens, hunger och törst generade honom icke, sällskap var hans
  plåga och ensamheten med henne hans största glädje!
  
  Hon älskade omväxling, en smula sällskap, skön natur -- men helst
  civiliserad. Synd att deras smak var så olika ... om man bara snart
  komme hem...
  
  Med en trött blick på sin man fingrade hon på det välfriserade håret,
  hatten och det nästan osynliga hvita floret. Båten svängde i detsamma om
  en af klipporna och de fingo sikte på en liten täck, grön strand,
  liksom gömd mellan tvenne branta berghällar. De gingo i land och följde
  en liten vacker stig, som slingrade sig mellan grupper af lummiga träd
  fram mot en dal, omgifven af grönskande kullar. Häradshöfdingen var
  förtjust, han beundrade allt hvad han såg.
  
  Hon nickade förströdd och steg med sina spetsiga, högklackade skor
  försiktigt på tufvorna mellan de mossiga stammarne.
  
  »Jag har aldrig sett en vackrare naturlig park eller något så präktigt,
  som de kolossala mossbeklädda stammarne häromkring!» utropade han. »Och
  källan här, hör du hur den porlar och sjunger och hviskar? Ser du hur
  asparnes ljusa färg vackert stiger fram mot den mörka bakgrunden af de
  höga granarne, och hur enarne stå likt grafcypresser omkring en
  jättemausolé?»
  
  »Så poetisk du är, Anders, jag bara tänker på hur hungerns kval förtär
  mig», suckade hon, »och längtar att komma till folk ... nu är vi visst
  nära.»
  
  Stigen blef bredare och de stodo verkligen snart framför ett tämligen
  stort halfförfallet tvåvånings trähus, hvars dunkla och gardinlösa
  fönster, likt en blind gubbes blick, tomt stirrade ut mot en gårdsplan,
  på hvilken man ännu kunde skönja tydliga spår af att den en gång varit
  en trädgård. Här och där tittade en förkrympt ros fram bland höga
  tistelstånd; berberis och buxbom stredo om platsen med hagtorn och
  njupon; solros, krusmynta och timjan bredde ut sig på löfträdens och
  resedans bekostnad och på de forna gångarne växte springrot och
  vildklöfver i bästa förstånd med kardborren och nässlan. Men på den
  bristfälliga grå trappans ledstänger slingrade sig några tynande rankor
  af den vilda vinbusken, som stack in med sina yppigare grenar i remnorna
  uppe vid taket, där dagern lyste igenom och skvallrade om de årtionden,
  under hvilka nordanvinden de kalla höst- och vinternätterna obehindradt
  blåst därigenom på sin väg öfver hafven.
  
  Mot söder beskuggades huset af en präktig rönn och ett par väldiga
  lindar, sällsynta gäster i nejden och planterade af gamle Erik --
  nuvarande egarens far; de stodo nu i blom och spredo sin starka doft
  vida omkring.
  
  »Här ser obebodt ut och ändå ser jag spår efter människor», sade den
  unge mannen, »här ligger en duk och där borta hänger en hop kläder till
  torkning. Hallå där, är någon hemma?»
  
  Ingen svarade. Helt nära i berget genljöd hans röst och ekot återgaf
  hans rop hastigt och med yttersta noggrannhet.
  
  Han sprang upp för den knakande trappan, tog den i ett par skutt och
  slog på dörren. Ingen öppnade. Endast en katt kröp jamande fram under
  trappan, krökte sin svarta rygg och satte sig liknöjdt ned på ett af
  trappstegen, där han långsamt och ordentligt började slicka sina feta
  lår och små mjuka tassar.
  
  »Jag tror att de äro döda», brummade häradshöfdingen, »kom och låt oss
  gå omkring huset, kanhända det finnes folk i stallet eller fähuset, jag
  hör ett väggur slå någonstädes och en fågel kvittra där inne ... titta
  du in genom fönstret så länge, nå, hvad ser du?»
  
  Hon trippade fram, lyfte gratiöst upp sin vackra spetsgarnerade
  sommarklädning, snörpte på munnen och med en min som prinsessan i sagan
  gick hon med små steg fram mot huset och tittade nyfiket in.
  
  »Här bor folk», ropade hon, »här är gardiner, men jag ser ingenting för
  gardinerna, som täcka halfva fönstret.
  
  Han skyndade också dit och försökte se, men det gick icke, -- blommorna
  skymde bort utsikten, fönstret var stängdt och han kunde endast
  tydligare höra kanariefågelns kvitter och se skenet från ensbrasa, som
  flammade där inne midt i sommardagens solljus och värme.
  
  »Löjliga persedlar det här herrskapet», sade han, »de gömma sig väl, men
  någonstädes måste de ändå finnas. Kom, låt oss gå vidare!» De fortsatte
  sin upptäcktsresa allt mer och mer intresserade. I fähuset fanns
  ingenting, de tomma båsen, af hvilka endast ett enda tycktes vara i
  bruk, skvallrade om det lif, som idislande kreatur här en gång fört, men
  äfven här hade tiden, stormarne och regnet ödelagt och förstört, utan
  att någon försökt att motarbeta förödelsens verk. Mossa och svamp grodde
  öfverallt, här och där hade en rutten planka gifvit dagern ett alltjämt
  större hål att titta in igenom, en hop murbruk, som fallit ner och nu
  gaf råttor och grodor fri passage hit in, bildade stora, hvita högar i
  hörnen, järnskrot, stock- och träbitar lågo öfverallt i vägen, gröna af
  mögelsvamp och spridande en underlig unken lukt. Det var svårt att komma
  fram, och allt sökande var förgäfves. Intet lefvande väsende fanns i
  närheten.
  
  »Ser du här», sade hon, »se en sådan löjlig ruin! Ett fragment af ett
  litet stenhus, och öfvervuxet med konvolver och hallonbuskar. Nej, se
  sådana vackra röda bär, jag måste ha dem!»
  
  Nu fick hon lif, sprang uppför den lilla sandbacken till »ruinen» och
  stod snart uppe bland buskarne, inbegripen i försök att nå de grenar,
  som buro de vackraste bären. Han stod ett stycke ifrån och såg på,
  försjunken i betraktande af hennes fina och af en elegant korsett
  vackert formade figur och de något bleka och skarpa men regelbundna
  dragen, samt kom därvid att tänka på hur mycket bättre hon tog sig ut i
  balsalen, hvars kvafva värme gaf färg åt hennes med poudre de riz
  sminkade kinder och glans åt hennes stora och matta ögon med deras
  underrand af väl applicerad touche.
  
  I samma ögonblick skrämdes de båda af ett starkt klingande skratt, som
  ljöd helt nära och som tycktes komma från jorden; en dörr, gömd under
  några af de stora buskarne, som växte öfver ruinerna, öppnades sakta och
  därur framträdde en ung bondkvinna, som med händerna i sidorna och
  alltjämt skrattande på samma råa och bullrande sätt blickade från den
  ene till den andre, som om hon haft framför sig några utklädda
  namnsdagsgratulanter af sitt eget stånd och icke dessa båda förskrämda
  hufvudstadstyper, klädda efter sista modet och doftande af dyrbara
  parfymer.
  
  Den unga kvinnan hade svårt att höra upp med sitt skratt, men hon kom
  sig dock slutligen för och började att på det vänligaste nicka och
  hälsa.
  
  »Goddag, fina, fina herrskap», sade hon, »hvarifrån är dom? Hvem har
  vist dom hit, fanns det en molntapp på himmelen, så kunde en tro dom
  hade regnat ner. Hva ska' dom här att göra?»
  
  Frun skulle ha' litet vatten ... eller, om det vore möjligt, litet
  mjölk.
  
  Men flickan rörde sig icke ur fläcken, utan stod ideligen och stirrade
  på ett på en gång vänligt och fånigt sätt. Plötsligt, liksom fattad af
  en inspiration, sprang hon fram, grep den unga frun i handen och drog
  henne med sig mot huset till.
  
  »Hon skall få hva hon vill, mjölk eller bränvin eller bärvatten, hva'
  hon vill! Fosterfar och fostermor sofver och jag sprang ned i källaren,
  när jag hörde röster, för jag blef rädd att det var ryssen; men när jag
  såg herrn och mamselln, så blef jag så glad. Kom in bara, här ä'
  nyckeln. Nu kan vi göra hva' vi vill.»
  
  Motvilligt följde den unga damen med sin följeslagerska; dennas stora,
  robusta, manhaftiga gestalt gjorde ett obehagligt intryck, och hennes
  osäkra blickar skrämde den lilla frun ännu mer. Kvinnans slarfviga dräkt
  och okammade mörka hår, som tofvade sig i tjocka ringlar omkring pannan,
  hennes brunröda hy och den stora uppnäsan, allt detta bidrog att göra
  intrycket frånstötande. Om icke hennes leende varit så godt och gifvit
  hela ansiktet en prägel af barnslighet, så hade den främmande helt visst
  skrikit till af rädsla.
  
  Häradshöfdingen följde dem hack i häl, han beundrade den storväxta
  bondkvinnans raska sätt att röra sig, hennes kraftfulla kropps resliga
  hållning och hennes höfters, armars och bens runda former ..., synd att
  hennes språk och sätt var vildinnans -- hennes själ lika litet utvecklad
  som ett af skogens djurs. Kunde man tänka sig större motsatser än dessa
  två, den ena en förfinad och förvekligad baldocka, bleksotsaktig och en
  smula hysterisk, när något gick henne emot, och den andra, fullkomligt
  omedveten om allt i världen, undantagande naturen omkring henne, så att
  hon icke ens förstod att vara generad för sina stora, bara och smutsiga
  fötter, sina nakna armar och nakna hals, illa skyld af det grofva
  oblekta lintyget, som helt vårdslöst var hopbundet öfver det höghvälfda,
  solbrända bröstet?
  
  »Kom för all del med in», hviskade den unga frun till sin man, »hon ser
  ju ut som en människoäterska ... uh! har du parfym på din näsduk, min
  cypre är för svag?»
  
  De voro nu inne i ett slags salong med möbler, som en gång varit både
  moderna och nya, men som nu, belysta af sommarsolen, tydligt uppenbarade
  sitt urblekta tillstånd och det sorgliga inflytande tiden utöfvat på
  dem. Här och där framskymtade en smula förgyllning på stolarnes och
  soffans trävirke, och på resterna af öfverdraget kunde man se att
  tygerna, som användts därtill, varit dyrbara. En stor spegel med ram af
  metall hängde liksom i skamvrå bakom ett skåp, spindelväfvar och damm
  fördunklade dess vackert slipade yta, rost vanprydde infattningen och
  ramens ornamenter. I ett af rummets hörn hade man arrangerat ett slags
  garderob medelst en gardin, bestående af resterna af ett präktigt,
  kinesiskt silkesdraperi, hvars mönster -- utfördt i gobelinväf --
  utgjordes af åtskilliga onaturligt skapade fantasifåglar, spatserande i
  ett landskap af små träd och stora blommor, hvilka tycktes växa och ha
  rot i en märkvärdig sjö af rosenröd kulör. Bakom denna gardin tittade
  ett par smorlädersstöflar, några underkjolar och en rock fram; vidare
  dolde den till hälften något porslin och en bunt groft ullgarn. Bredvid
  allt detta stod, ståtligt att skåda, ett skåp af björk med klocka, rödt
  och gult till färgen och prydt med några väl mycket utspruckna rosor,
  hvilka alla vände sig mot åskådaren, liksom en rad väl instruerade
  landsortsaktörer i en sluttablå.
  
  Flickan öppnade ännu en dörr och tittade in, men uppgaf därvid åter
  samma klangfulla, hejdlösa skratt som förut.
  
  »Di sofver som va di döda», ropade hon, »och det fast här finns
  herrskap, som ä' mycke' finare än guds änglar i kyrkan! Hör, hör! Vak
  upp dammen, vak upp husbon', vak upp, ska di få se annat.»
  
  »Skrik inte så högt», förmanade häradshöfdingen, »vi gå vår väg, låt dem
  sofva!»
  
  »Di ä' döfva som stenar», tröstade hon, »och dammen är blind till. Men
  nu ska di opp, om di så någonsin ska opp.»
  
  Hon sprang fram till en stor stolpsäng, som stod i hörnet af den stora
  och rymliga stugan, och ryckte och ruskade i de två gamla, hvilka lågo
  däri, utan någon som helst effekt.
  
  »Han är åttiofyra år, och hon ä' visst snart nitti», berättade flickan,
  »och nu ä' di som andra troll, bå' han och hon, när di ha äti' midda'
  och kommit i softagena...
  
  »Hvem ä' 'dammen'», frågade frun, »är det er mor?»
  
  »Mamsell är stollig», skrattade hon. »Mor? -- ä! -- har jag mor? Hon ä'
  husbonds madam, jag ä' pigan. Di fick mej från socknens fattiggård, när
  jag inte kunde tala en gång. Sen har jag varit här. Opp nu...»
  
  Det sista skrek hon i örat på gubben, som nu ryckte till, började rifva
  sig i hufvudet och efter en stunds obeslutsamhet öppnade först munnen
  och så ögonen.
  
  »Goddag», sade han fromt, så fort han orienterat sig litet, »hvarifrån
  ä' det här herrskapet?»
  
  »Di ä' kommit från södersidan», ropade flickan, »och jag gick och gömde
  mig i potatiskällarn, men med detsamma hon där klättra opp för och
  mjölka' hallona, så knep jag dem! Har bond sett så'nt smalt tabernakel
  förr?»
  
  »Ber om ursäkt att hon talar, som hon har förstånd», sade gubben, i det
  han steg upp, »hon ä' inte riktig i hufvudet, men hon ä' en snäll tös,
  och fast hon hör till de fåvitska, gör hon sin gärning liksom en
  förståndig människa.»
  
  Han förde nu sina gäster in i ännu ett tredje boningsrum, en stor och
  kal sal med sönderfallande gipsornamenter kring taket, hvilket på flera
  ställen var så otätt, att regnet obehindradt tycktes finna väg
  därigenom. De enda möbler, som funnos här inne, utgjordes af några
  hvitmålade stolar, tvenne enorma hörnsoffor med styfva karmar och höga
  ryggstöd, ett stort bord med raka ben och några kolossala,
  mässingsbeslagna koffertar med hvälfda lock, om hvilka man lätt kunde få
  den föreställningen att de egentligen vore likkistor, som stodo här i
  detta hvitkalkade gamla rum, för att vänta på den yttersta dagen.
  
  Gubben torkade med sin skrynkliga hand dammet från soffan, bjöd sina
  gäster taga plats och skickade flickan ut efter mjölk.
  
  Medan den unge häradshöfdingen förundrad såg sig omkring, och hans
  hustru förgäfves försökte göra sig förstådd af den gamle, betraktade
  denne med en egendomlig, skarp blick ömsom den unga kvinnan och ömsom
  hennes man. Slutligen nickade han förnöjd, liksom ville han säga: jo,
  det är snälla människor, af dem har jag intet ondt att frukta!
  
  Hans gestalt var mager och lutande, och såg ut, som om den varit
  öfverdragen med pergament, hvilket här och där, t. ex. vid munnen,
  kommit att sitta något snedt. Han var lång som en humlestör och med
  någonting fromt och undfallande i sitt väsen. Han talade släpande och
  liksom med möda, men tonfallet var behagligt och orden höfliga. När han
  icke talade, såg det ut, som om han höll på att tappa underläppen.
  
  Sedan flickan kommit med mjölken, öppnade häradshöfdingen
  konversationen, och det märktes snart att hans koncisa uttal och klara
  genomträngande organ godt kunde förnimmas af den gamle, som med lätthet
  tycktes förstå honom.
  
  Sedan den unge mannen omtalat hvem han var och dokumenterat sig såsom
  den, hvilken hjälpt lotsen Erikson till rätta i hans tvistemål med
  skutan Fortunas kapten, vann han den gamles hjärta fullkomligt och fick
  veta Norrskärs historia -- åtminstone de yttre konturerna däraf. För
  nära hundra år sen, berättade gubben, ägdes ön af en sjökapten, hvars
  far köpt den för en spottstyfver. Sjökaptenen hade på sina resor skaffat
  sig en stor förmögenhet och en ung hustru, som det var det egendomliga
  med att hon också var en annans. Elakt folk sade, att det var med
  förmögenheten som med hustrun -- och uti dessa mindre behagliga
  omständigheter kunde man finna en förklaring, hvarför han hade valt en
  så ensam plats, långt från världen, ute i vida hafvet, till sin boning.
  
  Hur som helst, kaptenens skutor kommo och gingo, några bragte jord och
  plankor, andra dyrbarare last. Den klippkantade ön, omgifven som den var
  af ett naturligt fästningsverk af granit och otillgänglig för de
  främmande, som icke kände till hamnen, var skyddad äfven för
  hafsvindarne och gaf den kloke och flitige jordbrukaren god lön för sitt
  arbete. Dalen var redan förut bördig, ek och björk trifdes här nere,
  medan på höjderna tallen och granen växte. Rönnen, strandalen och aspen
  grönskade, knoppades och blommade på höjder och sluttningar, den vilda
  rosen doftade, och när sedan en del af skogen omordnades till park och
  kaptenen planterade bok och lind, gick väl den första trädsorten ut, men
  den andra grodde, slog rot och växte upp samt blef stor och väldig.
  
  Då för tiden var den västra delen af ön åker och äng. Kaptenen uppförde
  ett fähus för sina kor, ett stall för sina hästar och får, och ett
  boningshus på sexton rum för sin familj och sitt folk.
  
  Här inne höll man både gudstjänst och supgillen, allt som det föll
  sig... När skutorna kommo hem från främmande land, spelade kapten själf
  upp till dans på sin fiol, och så dracks det och sjöngs och festades
  dagen om och natten och dagen därpå med. Det var ett gudlöst lefverne
  och det tog sin ända med förskräckelse...
  
  »Var ni med då?» frågade häradshöfdingen. »efter ni vet allt det där?»
  
  »Det var för hundra år sen», svarade den gamle, »men min far var matros
  den tiden, och han var med om ett och hvarje, han. Det var oroliga tider
  då, och mycket fick ske, som nu inte får passera; men en vacker dag kom
  det folk från sta'n till ön, och när di hade talat med kapten, lär det
  ha varit, som om fan hade farit i kroppen på honom. Han for ifrån allt
  ihop, tog med sig hva' han kunde, förstörde hva' han kom åt och sålde
  resten till min farbror, en fiskare, som inte hade barn och som hade
  lagt af lite' på kistbotten. När han dog, ärfde far gården. Men då var
  den inte mycket värd mera. Far förstod sig heller inte på jordbruk --
  det gick som det kunde och när jag kom till, förstod jag det inte heller
  bättre, utan lät allt förfalla ännu mer; för resten tyckte jag mer om
  att fiska och låta Anders Erikson sälja fisken i stan. Hustru min är
  Anders dotter förstås; förr hade vi fem kor och en häst -- nu ha' vi
  bara en ko och Fjollelena.»
  
  »Är det er piga -- hon där borta?»
  
  »Ja, vår piga, och vi ha tagit henne till fosterdotter -- hon heter
  Fjollelena, det namnet hade hon fått i fattighuset. Men hon tycker allt
  om oss gamla, som om hon vore vår egen... Vi hade en gång en egen
  dotter, men hon ä' borta.»
  
  Det ryckte till omkring den gamles mun och rösten liksom stockade sig i
  halsen på honom. På en stund kunde han ej fortsätta.
  
  »Så tog vi henne här från socknen; det var ett kristligt verk att ta opp
  henne, sa's det. Våra två söner ä' resta till Amerika för femti, sexti
  år sen ... nu ä' vi ensamma.»
  
  »Nå, hvem sköter jordbruket; jag såg ju en rågåker, flere ängar, ett
  ärtland, ett potatisland och en rofåker ... hvarifrån får ni häst till
  det?»
  
  Lena, som nu kom in och hörde de sista orden, ställde sig bredbent och
  med armarne i sidan framför dem och sade i karlavulen ton:
  
  »Häst! här ä' häst! Jag drar plogen, jag sår och jag skördar. Hva' ska'
  en med häst! här ä' en, som ä' starkare.»
  
  Hon yttrade de sista orden med en ton af ytterligt förakt.
  
  »Det ä' sant», sade gubben, »hon drar, och jag tror inte våra hästar va'
  bättre.»
  
  »Hvem sköter hushållet ... är det gumman?»
  
  Flickan svarade skyndsamt:
  
  »Ä' herrn galn, gumman? Jag sköter om kon, bakar, kärnar och kokar. Jag
  har också fårena och det allra bästa af allt, svinet, mitt kära
  gullhjärta, han heter Hvitklas och ä' min käresta.»
  
  »Hon fiskar också ibland», berättade gubben, »så hon ä' bra att ha ...,
  skulle hon bara få vara för sig själf och med oss och aldrig se
  främmande ... åtminstone inte manspersoner, som pratar dumheter och
  narrar henne till allehanda så...»
  
  »Hvad då», frågade häradshöfdingen, mot sin vilja intresserad. Gubben
  böjde sig mot sin gäst och hviskade honom några ord i örat.
  
  »Jag ä' bättre än häst och karl, jag --, skröt flickan, »och starkare
  än tre vanliga bonddrängar tillsammans! Och supa tål jag värre än den
  värsta suput, och jag kan ändå arbeta och gå rak, jag.»
  
  »När det ibland om somrarne kommer sjömän eller andra karlar hit, kan
  herrn tro, att vi ä' ledsna», sade gubben, »för då ha vi inga händer med
  henne. Hon tror allt hvad di säger... Hon har så svagt hjärta,
  flickstackarn, och när en pratar tok med 'na, så menar hon det ä' som
  prästens ord så sant.»
  
  Gubbens hufvud började nu skaka, som om det suttit löst. »Ja», tillade
  han, »hon har svagt hufvud och svagt hjärta, men snäll ä' hon.
  
  »Jessus ja, det ä' sanning hva' bond' säger, hvart endaste ord»,
  försäkrade Lena med den uppriktigaste min i världen, »jag har svagt
  hjärta. Di kan få mig till att gå genom eld, när di talar goda ord, ja,
  genom brinnande eldslågor. Jag ä' så glad, när en smeker mig och ä'
  snäll vid mig, stackare, som ä' fjollig. Jag kan rifva ut hjärtat ur
  bröstet för de goda människorna. Men den, som ä' ond och plågar ett
  oskyldigt väsen, den har jag stor lust att tukta. Det var en käring här,
  som stängde in katten i sumpen och ville dränka den -- henne skulle jag
  ha strypt, om hon inte skyndat sig och släppt kräket löst igen. Men bäst
  lyder jag manfolk, Herre Gud, vackra och beskedliga manfolk, som han
  där.»
  
  »Tig, Fjollelena», sade gubben och hötte åt henne med knytnäfven, »tig,
  eljest får du höra knallhatten... Gå ut!»
  
  Denna löjliga hotelse tycktes göra verkan. Lena drog sig undan och gick
  långsamt ut, tittande efter sig och halfsjungande.
  
  »Hon ä' alltid tjänstvillig och lydig», berättade den gamle, »uppoffrar
  sig själf och ä' god både mot mor och mig; om också mor ä' knarrig och
  vresig, ä' Lena munter och foglig. Men hon har sina ryck, stackars
  flicka, då hon ä' som ifrån vettet. Det kommer på'na så där hvar sommar
  den här tiden, när det ä' varmt och vackert, just den här tiden ... när
  träna där stå i blom.»
  
  »Hvad vill det säga», frågade unga frun, »hvilka träd?»
  
  »Lindarne. Hon blir sjuk af lukten. Inte förstår jag, hur det går till,
  men på kvällarne sådana här dagar stiger blodet visst åt hufvu't på
  henne, och då börjar hon på gråta och tjuta, och kastar sig ned under
  trä't där, som vore hon på kyrkogåln, och så går hon på natten igenom.
  Vill en då vara vänlig mot henne, så ä' hon så tacksam och kysser
  händerna på en, men -- tokig ä' hon riktigt reelt ändå. Men mor -- henne
  tål hon inte, när hon ä' på det humöret, och farlig ä' hon att reta. Det
  ä' bäst man låter henne hållas, så går det öfver på ett par dar. Vi går
  nu här och väntar ... det kommer väl i draget. Det är därför hon har
  varit så besynnerlig i dag. Det kan ju komma när som helst, jag är glad,
  om det inte bryter ut i afton ... ja», -- gubben ref sig i hufvudet och
  såg mäkta generad ut, »ja, bara hon håller sig i skinnet, så länge
  herrskapet ä' här, så ä' det bra. Det ä' därför vi inte ä' så glada åt
  främmande, som vi eljes skulle vara, si, go'a häradshöfdingen, bara
  därför...»
  
  Vinken var tydlig nog. De unga tu stego upp, tackade gubben för hans
  meddelsamhet och begåfvo sig åstad. Så fort de nått stigen, sågo de ännu
  en gång tillbaka på det åldriga huset och dess ålderstigne egare, som
  alltjämt stod på trappan med sitt långa gråa hår viftande för vinden,
  lutande och fallfärdig liksom byggnaden, omyndig och hjälplös som ett
  öfvergifvet barn. Så småningom bortskymdes hans bild för deras blickar,
  och de lämnade bakom sig den igenvuxna trädgården, parken och skogen.
  
  Lena sågo de ej till förrän i det ögonblick, då de stötte båten ut från
  land. Då kom en liten rund sten susande genom luften och träffade den
  unga frun på högsta toppen af hennes höga blomsterprydda hatt, som föll
  i vattnet och till hälften förstörd fiskades upp af häradshöfdingen. På
  en af klipporna såg man i samma stund fliken af Lenas fladdrande kjol
  och hörde hennes skratt, som bars af den lätta luften likt ljudet af en
  sjöfågel.
  
  Men gråtande och klagande satt unga frun i båten utan hatt och med de
  brända lockarne i oordning, under det att den stackars mannen rodde af
  alla krafter för att i tid komma hem och få henne i säng efter denna
  ansträngande och äfventyrliga färd. Hennes sinne var i jäsning, Lena
  hade gjort ett ytterst plågsamt intryck på henne, denna råa
  naturmänniska inverkade lika antipatiskt på det bortskämda
  hufvudstadsbarnet, som om hon varit en chimpans eller något annat
  apartadt väsende i ett menageri, och detta intryck minskades ingalunda
  af den sista hälsningen. Hon kände att stenen, slungad med säker hand
  för att förstöra detta mästerverk af en modehandlerskas allra sista,
  vågade nyck, var en lika vältalig som stum protest mot hennes koketteri
  och fåfänga. Och på samma gång upprördes hon öfver att hennes man med så
  oförställd beundran betraktat jättinnan och åhört berättelsen om hennes
  bedrifter. Efter en två timmars lång rodd, ackompagnerad af en jämn
  tåreflods sakta drypande, nådde de ändtligen Alberga, hvarest några
  minuter efter deras hemkomst hela huset var i rörelse och husfolket likt
  yra höns sprang upp och ned, med öfverstinnan i spetsen, från första
  våningen och till den andra för att skaffa den beklagansvärda unga frun,
  som hade sin svåra »migrän», liten lindring. Droppflaskor, piller,
  pulver, téer och oljor drogos fram och det ångade af kamomill, kamfert,
  terpentin och dylikt, ända tills fram mot aftonen belladonna och morfin
  anskaffades, sedan senapsdegar och allt det öfriga visat sig vara utan
  verkan.
  
  Men i sitt stilla sinne svor häradshövdingen en helig ed att han aldrig
  i sitt lif -- blefve han än hundra år -- skulle föra sin hustru ut på
  äfventyr till hafsklippor, bebodda af halfciviliserade människor, nej,
  icke om han så visste att han där ute bland dessa vilda klippholmar
  kunde finna själfva lycksalighetens ö! Nej, aldrig, aldrig mera!
  
         *       *       *       *       *
  
  Om fredagarne hade man alltid främmande till middag hos assessorns,
  några framstående familjer, några lofvande unga jurister, ett par
  obligatoriska gamla tanter tillhörande »tjocka släkten» och en eller
  annan ung flicka af äldsta dotterns allra bästa vänners ingalunda ringa
  skara. Pappa hade nu sina fyratiofem år på nacken, hade lagt på hullet,
  skaffat sig isterhaka och helskägg samt mist håret midt på hufvudet. Han
  var det goda lynnet personifieradt, tålde allt, urskuldade allt, och
  spelade evangeliets roll i hemmet lika konsekvent som »stackars mamma»
  spelade lagens. Sjutton års äktenskap hade dock icke tagit så hårdt på
  henne. Hon var ännu vacker oaktadt sina trettiosex år och en
  beklagansvärd gift kvinnas alla lidanden. Men man kunde icke säga henne
  en obehagligare kompliment än att hon såg frisk ut. Med en verkligt
  djupt känd smärta beklagade hon sig öfver sina kinders rosiga färg, som
  bara kom folk att tro henne vara vid bästa hälsa ofta, då hon led som
  värst, öfver sina ögons glans och klarhet, som tvärtom just borde bevisa
  ett slags inre feber, med ett ord, hon fann i sin yttre personlighets
  blomstrande tillstånd en ytterligare anledning att klaga öfver skenets
  bedräglighet, hvilket icke ens unnade henne sin samtids ömma medlidande.
  
  Som en martyr släpade hon sig från bal till bal, från supé till supé.
  Som nygift hade hon med en ytterst excentriskt sammankonstruerad logik
  sökt bevisa världen att hon endast fortsatte sin flicktids glada
  salongslif, därför att hört måste så för mannens skull! Hur han än
  protesterade, hjälpte det icke, de _måste_ ut, för _hans_ skull. Hon,
  som icke älskade något högre än stillheten i hemmet, friden, ensamheten,
  hon måste ut, det var hennes plikt mot honom. Hur mycket han än bad
  henne att »_för hans skull_» stanna hemma, drillade hon det alltid
  därhän att han måste ge efter, och de lefde »som andra» -- liksom om
  sällskapslifvet var det enda lif, som var värdt att lefva...
  
  Så kommo nya förhållanden, nya pröfningar och med dem unga fruns
  verkliga martyrskap. Det äldsta barnet var en dotter och vid hennes
  födelse var det en uppståndelse i huset, som om yttersta dagen hade
  kommit. Nu kunde den unga modern hvarken gå eller stå i månader, men
  alla andra fingo i stället lära sig både att gå och stå efter det mest
  suckande och kvidande kommando i världen. Medan barnet ammades, måste
  modern genomgå kur efter kur. Läkaren var en elastisk person,
  tillgänglig för ömma tacksamma blickar och söta ord. Man måste låta
  patienten försöka en champagnekur på grund af denna kraftlöshet, som
  hotade att ej vilja gifva med sig.
  
  Och en ostronkur ... det var litet dyrt, men icke för dyrt för att
  återvinna en så dyrbar hälsa.
  
  När vintern kom, var hon återställd ... naturligtvis icke rask, nej,
  långt därifrån, men hon måste tvinga sig till att gå på en bal hos
  justitieministerns, en soirée hos generalens, och själfva fingo de ju
  naturligtvis också lof...
  
  Det andra och tredje barnet kom, nu hjälpte det icke mera att pjoska i
  hemmet. Hon måste om sommaren resa till badorter med en tant som
  förkläde; Anders, den odrägligt friske Anders, skulle stanna hemma och
  arbeta, han kunde se om barnen, han, som hade krafter, inte hade man ju
  råd att resa alla, och dessutom ville doktorn att hon under dessa korta
  försvinnande somrar skulle vara alldeles i ro, fri både från man och
  barn, eljest var det ju ingen hvila. --
  
  Badorterna inom landet voro dock icke tillfyllestgörande. Man måste
  försöka Wiesbaden, Ems och Trouville. Det var en stor sorg att vara
  tvungen att så ofta lämna det kära hemmet och de älskade små, men
  hälsan, den dyrbara hälsan! Assessorn gjorde föreställningar, talade
  förnuft, bad i sin kärleks namn, åkallade alla ömhetens gudar, men
  förgäfves! Öfversvämmande tårefloder, nervattacker och svimningar voro
  hans straff, och dagen därpå for stackars mamma ut till sina
  fournissörer, en smula blek efter tårarne och med en liten täck mörk
  skugga under ögonen men eljest underbart fort restituerad, medan den
  lycklige Anders' hår synbarligen blef allt tunnare och rynkorna i pannan
  allt djupare, fastän hans goda och ärliga ögon alltjämt bibehöllo sitt
  uttryck af mildhet och vänlighet.
  
  Ja, nu satt man i assessorns gröna arbetsrum vid eftermiddagskaffet.
  Flickorna spelade à quatre mains i salongen, och juristerna disputerade.
  I chäslongen satt stackars mamma vid sin sista doktors sida och
  broderade på en duk af gulbrun plysch med silke och guldtråd. Man talade
  just om åtskilliga mål från tings- och rättssalare, och unge Östling, en
  tämligen viktig och stortålig gröngöling, som ansågs såsom en blifvande
  kapacitet, utbredde sig om ett intressant brottmål, som nu lifligt
  diskuterades i juridiska kretsar, och han åhördes uppmärksamt af alla,
  utom af doktorn, som emellanåt sökte med sin patient tala om mera etiska
  ämnen, för att slippa höra på de där odrägliga kriminalhistorierna, som
  gör en sjuk, då man bara tänker ditåt, såsom stackars mamma dyrt
  försäkrade.
  
  »Min fasta öfvertygelse är», sade Östling i orerande ton och slog ut
  handen som en präst inför sin församling, -- »min öfvertygelse är, att
  vi här stå framför en riktigt inslipad skälm. Den så kallade
  förmildrande omständigheten tyckes mig tvärt om vara försvårande. Och
  min tro är att bland hundra brottslingar nittionio på förhand arrangera
  åt sig en eller annan förmildrande omständighet, som de sedermera hålla
  fast vid med en konsekvens och seghet, som bedrar den alltför
  blödhjärtade domaren och ofta för till och med rättens vaknaste
  medlemmar bakom ljuset.»
  
  »Hvad är det frågan om?» Fru Elisabet såg upp med sina vackra ögon på
  den unge mannen, »det är väl inte något alltför otäckt igen, vill jag
  hoppas?»
  
  »Ånej, inte så värst», svarade Östling, bara en kvinna, som bevisligen
  har anlagt mordbrand och misstankes för att ha tagit lifvet af sitt
  barn, men som gör sig till, som om hon vore otillräknelig och visar en
  slughet och illmarighet under förhören, som är alldeles frappant.
  
  »På hvilka grunder hvilar misstanken?» frågade med likgiltig röst
  assessorn, som just höll på att med en slö pennknif snoppa sin cigarr.
  
  »Jo, farbror skall veta att hon fick barnet på aftonen några timmar
  efter det hon tändt på brasan, ett friskt och sundt barn, som hon ett
  dygn därefter själf begrafde, utan att svara på folkets frågor, hvarför
  hon gjorde det.»
  
  »Men det har väl varit läkareundersökning om saken, så att sanningen
  kommit fram?» frågade doktorn.
  
  »Det dröjde en vecka, innan hon kunde förmås att säga, hvar hon gräft
  ned barnet», berättade Östling, »och då var liket i ett sådant
  tillstånd, att det var svårt att bedöma dödsorsaken. Det fanns för
  resten intet tecken till yttre våld. Doktor Pil var till och med så
  älskvärd, att han gissade på en strup- eller lungsjukdom. Själf ger hon
  ingen ledning ... man får försöka gissa sig fram. Ja, det är modernt i
  våra dagar att skjuta skulden på vissa förmodade abnormiteter hos den
  brottsliga, ett mode, söm för resten börjar att bli tämligen föråldradt,
  tyckes det mig! På det viset ha vi icke mer några samhällsvådliga
  individer i våra fängelser utan idel patienter, som vi ska krusa för,
  passa upp och stå på tå för. Har jag en ovän, som jag vill ha ur vägen,
  behöfver jag bara ställa till en liten vift, i skydd hvaraf jag låtsar
  vara otillräknelig, och så har jag strax skaffat mig förmildrande
  omständigheter. Ett rus är det populäraste. »En liten lyftning» och
  mordet är till hälften urskuldadt. Kan jag få folk att tro att jag i
  hvardagslag är en smula bizarr eller originel, att jag iblandar
  excentrisk, fantastisk och har vilda idéer, ja, så kan jag utan risk ta'
  lifvet af en eller flere af dem jag vill ha ur vägen. Är jag en lat,
  utfattig krabat, så står mig alltid en god affär öppen, den att råna och
  mörda -- i fyllan förstås! Så kommer jag fast, förklaras till hälften
  urskuldad för rusets skull, får en sund och fri bostad, god mat,
  ordentliga kläder, lagom med arbete och en charmant trädgård att
  promenera i efter badet. Mot en dusör kan jag kanske till och med skaffa
  mig mina havana och min mokka ... det enda, snart sagdt, som är
  förbjudet ... ja, ja, de äro afundsvärda, dessa »gentlemen of the
  prisons», som så rikt skörda utan att så och som klädas likt Salomos
  liljor utan att de arbeta.»
  
  Hela sällskapet skrattade. Östlings paradoxer roade dem alla, endast
  assessorn, som tagit sig några veckors semester från tjänsten, hade
  gärna sett att samtalet fått en annan riktning.
  
  »Hvem är det denna gång, som är den lyckliga?» frågade doktorn. »Jag
  tyckte ni talade om en kvinna -- jag hoppas hon förstår att uppskatta
  sin af er afundade lott att få bo fritt och födas med god mat i
  gallerhotellet borta vid rådhuset?»
  
  »Jo, det är en landstrykerska, förstås, hon kallas madam Johnson -- hon
  kommer senast från Amerika ... men sen dess har hon ställt till en hel
  hop här hemma, med hjälp af det välsignade brännvinet förstås! Oleander,
  vår filantrop där uppe, har naturligtvis försökt göra svart till hvitt,
  och att hon icke flugit bort med de hvita vingar, som hans omtalade
  människokärlek klädt henne uti, är högst märkvärdigt. För tillfallet har
  han semester, han med, så nu hoppas jag hon får lön, så som hon
  förtjänt.»
  
  »Har notarien sett henne», frågade assessorskan, »hon ser väl ryslig
  ut?»
  
  »Som en tatterska! Ja, jag har inte sett henne själf», förklarade
  Östling, liksom i förbigående, »men kamraterna ha haft henne till
  benäget påseende. Hon skall ha' en figur som en dockarbetare och krafter
  som di? filisteers baneman. Och ett humör! Ingen kan få ett ord ur
  henne, när hon inte själf behagar, inte en enda af vaktmästarne kan
  beveka henne att tala! Det fatala för försvararen är att hon begår
  tvetalan, så fort hon öppnar mun, och ljuger som en häst! När en
  människa med hennes krafter -- hon lär ha' lyft upp en af konstaplarne
  på ett bord häromdagen, bara som ett slags smekning -- inte vill vara
  beskedlig,» skall hon göras oskadlig, säges det. Ja, mycket bra, men
  hvad kostar det där oskadliggörandet staten? Så mycket att det icke
  finnes råd att understödja de arbetsamma, de så kallade goda, de
  fattiga, som _icke_ göra illa. Man slösar på de obotlige förbrytarne,
  och låter dem, som vilja det goda, gå arbetslösa i dessa maskinarbetande
  tider, tills de svälta ihjäl, taga lifvet af sig eller besluta sig för
  en eller annan af de kriminella sporter, som löna sig bättre.»
  
  »Hvad vill då min unge bror göra utaf de fångar, som han kallar
  oförbätterlige eller obotlige?» frågade assessorn med en skärpa i tonen,
  som han redan de första åren af sitt äktenskap funnit för godt att lägga
  bort -- för husfredens skull, men som någon gång så här dök upp igen,
  när han talade med främmande.
  
  »Förlåt, käre farbror, jag känner farbrors goda filantropiska hjärta»,
  skrattade den unge mannen, »och vet att jag misshagar, men enligt min
  åsigt borde man i stor dosis gifva de hopplöse detsamma, som doktorn
  ordinerar i liten dosis åt sina patienter, nämligen morfin. Så och så
  mycket till morgon, så och så mycket till middag, och mot afton, om de
  inte ångra sig, sista smörjelsen. Om aspiranterna till de goda
  friplatserna i det af doktorn så kallade gallerhotellet finge veta att
  det gällde deras eget lif, då de vilja taga andras, så skulle de betacka
  sig.»
  
  »Hvad ni är för en cynisk människa!» utropade frun. »Men det finnes en
  liten smula sanning däri. Min käre man, han är alltid _för_ mild, när
  det gäller sådana där odågor ... ack ... men sjukdom och de lidanden,
  som träffa finare konstruerade naturer, dem har han ingen sympati för.
  Det är därför att han saknar nerver.»
  
  »Kära min vän, tacka du Gud för det», menade assessorn och slog i likör
  åt Östling. »Här ha vi en förmildrande omständighet», fortfor han, »låt
  oss dricka. Låt flickorna komma in, så få de ett glas med! Och så kan
  Wetterman sjunga en liten visa för oss, bara inte för sorglig. En
  riktigt munter vill vi ha. Toreadorn eller Jätten eller någon annan
  hurtig visa, helst en ärlig gammal Bellman.»
  
  »Ack», suckade fru Elisabet och steg upp, »en sådan smak. Jag törstar
  efter Schumann, Wagner eller Bruch, jag. Och man bjuder mig Jätten. --
  Kom, doktor, låt oss gå in i salongen, det är inte värdt att de unga
  flickorna äro alltför länge allena.»
  
  De gingo ut. Doktorn såg med en forskande, på en gång artig och kritisk
  blick på husets fru, men hon märkte det icke, utan fortsatte:
  
  »Ser ni, jag är ju värdsligt taladt en afundsvärd hustru, min man har
  det ädlaste, präktigaste hjärta och allt det där ... men han förstår mig
  icke, han är inte begåfvad, hans vyer gå inte utöfver hans
  ämbetsplikter. Och jag -- jag är en konstnärsnatur, ack! som kommit på en
  orätt plats i lifvet!»
  
  De voro nu i salongen. Vid flygeln satt fröken Anna och sökte påminna
  sig en »Lied ohne Worte» utantill. Det var skumt i det stora, vackra
  rummet, brasan höll på att slockna och endast ett af röda sidenskärmar
  dämpadt sken från de eleganta lamporna belyste obestämdt möblerna,
  dekorationsväxternas präktiga blad och profilen af en Venus i hvit
  marmor.
  
  Allt var varmt och vackert här inne, det doftade från mattan, som nyss
  blifvit bestänkt med frisk eau de cologne, draperier och sidengardiner
  borttogo eller förmildrade en del af den starktonande flygelns
  resonnans, vackra målningar hängde på väggen och mjuka emmor inbjödo
  till hvila och angenäm ro vid bord, fulla af planscher, böcker eller
  konstföremål.
  
  Den unga flickan, ännu blek, skranglig och liksom ledlös, steg upp från
  pianot och bad modern att sjunga något för dem.
  
  Fru Elisabet sjöng utmärkt, sades det, och alla beundrade henne, både
  de, som icke förstodo, och de, som trodde sig förstå. Hon var en af
  dessa lyckliga dilettanter, hvilkas fel ignoreras och hvilkas
  förtjänster man öfverdrifver, en af dem, hvilkas förträfflighet blifvit
  ett oomkullrunkeligt faktum, som det vore en hädelse att vilja betvifla
  -- till och med rakt emot ett sundt förnufts vittnesbörd.
  
  Hon sjöng. Den ene efter den andre af herrarne kom in ifrån herrummet,
  assessorn sist; han lemnade icke utan saknad sitt likörglas, det satte
  honom alltid i bästa humör, också då det eljest gått honom emot.
  
  Man lyssnade till de vackra, med själfsäker abandon utslungade tonerna,
  det dramatiska föredraget, det något anspråksfullt magnifika
  ackompagnementet. Alla sutto andlösa, doktorn beundrade sin patients
  präktiga lungor och märkvärdiga styrka. Ack, tänkte han, hvilken lycklig
  människa, hur afundsvärd är hon icke! Hon beundrar sig själf i första
  rummet, och i det andra rummet åter sig själf! Sedan kommer den öfriga
  världen! Hur njuta icke sådana människor af tillvarons sötma, i
  synnerhet då de som hon äro förmögna, ansedda, raska och friska! För dem
  är världens goda till, de andra, de sjuka, de fattiga, de eländiga -- de
  få skörda hvad de själfva sått, d. v. s. olycka, lidande och sorg. Att
  det för de lyckliga är lätt att vara dygdiga -- det tänker man icke på,
  allra minst hur svårt det är att gå på dygdens väg, när
  omständigheterna, olyckan, ödet tvingar en in på förvillelsernas stig.
  Ja -- sjung du -- och beklaga dig öfver dina olyckor nästa minut! Den,
  som bara finge säga dig sanningen en gång! Men nej, den visan sjunger
  ingen här! Ni lyckljga!...
  
  När sången var slut, öfverhöljdes frun af komplimenter, doktorn var
  därvid den mest entusiastiske. Och man skildes klockan elfva efter en
  angenäm och behaglig dag, mätta, tillfreds, med Brahms sista sånger
  ännu genljudande för åhörare, som hört men icke förstått, som icke
  förstått men ändå trott, och saliga i sin tro, uppbyggda och stolta,
  gingo hem att i mjuka sängar hvila efter hvilan, drömma efter njutningen
  och vakna för att njuta vidare dagen därpå och en oändlighet af dagar
  därefter, alltjämt, alltjämt.
  
         *       *       *       *       *
  
  Morgonen var grådaskig och fuktig. Inne på den trånga gården var
  stenläggningen ojämn och assessorn, som var tämligen korpulent, hade
  svårt att gå på de slippriga stenarne; det var därför nödvändigt att
  fängelsets direktör hjälpte honom, i synnerhet som han icke kände vägen
  till den afdelning besöket gällde.
  
  Direktören gick och ursäktade sig för rännstenarnes tillstånd, för
  luften här inne, för trappornas tillfälliga bristfällighet och
  renhållningen i korridoren, som i dag var allt annat än mönstergill,
  alltsammans i anledning af vissa utaf underbefälets olydnad,
  missförstånd eller dumhet. Om han bara vetat att assessorn själf, och
  just i dag, en lördag, ville göra anstalten den äran!
  
  Han krumbuktade sig, talade med långa affekterade uppehåll, bockade sig,
  när det passade och icke passade och utdelade dessemellan i förbigående
  stränga ordres till de väktare, som de råkade möta.
  
  »N:r 67, fram med nycklarne till 67!» sade han till en kraftig
  uppsyningsman med ett ansikte som en f. d. förbrytare. »Herr assessorn
  vill se 67, har hon fått mat i dag?»
  
  Stråtröfvare-ansiktet påtog sig sin skenheligaste min, tungan slickade
  läpparne, han smålog och svarade, »att 67 fått den goda maten, men inte
  velat smaka den, så läcker den än var».
  
  »Ack ja, herr assessor», suckade direktörn, »hederliga människor få
  minsann inte så god mat, därför vill de inte heller härifrån, och när de
  släppas lösa, gör de hvad de kan för att snart komma in igen. Men hon
  här, hon är, ack herre Gud, så förhärdad.»
  
  »Ni kan vänta utanför, jag vill tala med henne ensam.»
  
  Direktören spjärnade emot. Det var visst inte rådligt, hon kunde lätt
  göra assessorn illa. En otäck person, 67-an, farlig och gemen, -- vore
  det ändå inte bäst att han var med själf, så att de åtminstone voro två,
  ifall något hände?
  
  Assessorn mottog varningarna med en tämligen likgiltig blick, tog själf
  nyckeln, låste upp till 67 och gick in.
  
  Det var en cell med ett litet gallerfönster uppe vid taket. En säng med
  en madrass, en hård kudde och en filt, vid sängen ett bord, det var hela
  möblemanget. Och på sängen till hälften framstupa, med ansiktet vändt
  mot väggen och orörlig som en sten, låg en väldig, kantig
  kvinnogestalt, klädd i en brungrå, lång kjol och tröja, håret afrakadt
  som på en man.
  
  Skymningen här inne var så stark, att assessorn i början icke kunde
  urskilja något. En svag ljusglimt föll ned och belyste ett stycke af den
  bara nacken, som i sin underliga bruna lifsfärg kraftigt kontrasterade
  mot tygets döda grå kulör. Man kunde se ett lifvets och hälsans
  vittnesbörd redan på denna strimma hud, och att den kropp, som nu låg
  utsträckt där som en död, med en enda rörelse skulle kunna krossa bordet
  och sängen, om den så ville.
  
  Assessorn väntade en minut. »Stör jag er?» sade han om en stund, och
  hans melodiska röst med dess humana, milda tonfall ljöd med en vacker
  klang i den dystra cellen.
  
  Då han icke fick något svar, upprepade han sin fråga. Då vände hon sig
  häftigt om, reste sig halft upp i sängen och såg upp med sina rödkantade
  ögon, förskrämd och med en misstänksam, orolig och brinnande blick.
  
  »Var inte ledsen», sade assessorn, »jag menar väl med er, ni behöfver
  icke försvara er eller tänka att jag vill er illa.»
  
  »Försvara mig ... hvad han pratar», hviskade hon, »ser han inte att jag
  har tröjan på, tror han jag vill rifva kronans kläder i tu, ånej -- jag
  försvarar mig inte. Han kan slå till, om han vill.»
  
  Assessorn såg nu att hon var klädd i spänntröja; det var en af de nya
  vänliga åtgärder som man vidtagit, kedjorna brukades icke mera härute.
  
  »Sitt nu», sade han, »och tala om för mig hvad ni har på hjärtat, sen
  skall jag göra hvad jag kan för er.»
  
  »Ä' han präst, så packa sig ut», sade kvinnan med starkare röst, »jag
  tål inte präster, di predika inte ett ord, som ä' annat än lögn; kom
  inte och tala om straff och fördömelse och ånger och förlåtelse! Jag
  ångrar mig inte, ångrar ingenting. Gå bort han, jag vill inte se
  honom...»
  
  »Jag är inte präst, var nu bara snäll och låt oss talas vid.»
  
  Hon ville inte höra. »Så ä' han väl doktor och vill ha' mig till galen.
  Det ä' han! Men det vill inte jag, nej inte, inte, inte! Jag ä' inte
  galen och inte sjuk, jag ä' bara fördärfvad och så dålig att ni gärna
  kan ta' lifvet af mig, bara det sker fort. Jag vill dö, för det här står
  jag inte ut med. Men det skall gå fort, fort, för det ä' så uselt här i
  det här instängda hålet, så uselt att jag inte kan lefva här. Om natten
  och om dagen! Och bara de här väggarne -- och de här elaka människorna
  och djäfvulen själf, som kommer och nästan skrämmer ihjäl mig.»
  
  Hon knöt sina händer och stirrade framför sig. Hennes väldiga bröst
  häfde sig tungt, hon suckade och stönade, som om hon bar på en tung
  börda.
  
  »Seså, lugna sig nu, Lena», sade assessorn och gick närmare. »Jag är ju
  en gammal bekant till dig, vet jag. Minns du den sommaren för sjutton år
  se'n, då du bodde hos gamle Eriks på Lindön vid Norrskär? Då var du en
  ung, frisk flicka och jag trodde inte, att du skulle sluta så här. Jag
  är domare här i staden nu, men har ledighet ... när jag hörde din
  historia, visste jag inte hvem du var, men så började jag att tänka
  efter och beslöt att gå och se till dig, innan din dom faller. Känner du
  igen mig?»
  
  »Hvar ä' hon, som hade den där hatten?» frågade Lena, men fortsatte utan
  att vänta på svar: »Jag har ångrat att jag kastade den där sten, ångrat
  det tusen gånger!»
  
  »Du har ett hårdt sinne, Lena, har du inte ångrat annat än det, så...
  Men sitt nu stilla -- och maka åt dig, så sätter jag mig bredvid dig --
  tala om hur det har gått för dig, du ser nu själf -- jag kommer som din
  vän.»
  
  »Tänk! -- Herrn sitter bredvid Lena, herrn gör sig så gemen, att han
  talar till en usling liksom till en annan människa, herrn, som ä' så
  hög! Herre Gud, att jag sku' upplefva det!»
  
  Hon suckade och snyftade, snart upplöste sig dock hennes oro i en
  tåreflod, som så småningom upphörde och efterföljdes af en lugnare
  sinnesstämning.
  
  Han talade till henne om gamle Eriks, om hennes ungdom och om det
  ställe, där hon uppvuxit; emellanåt föll hon in med ett och annat för
  att rätta honom, och han fick på detta vis en obetydlig ledning, som
  ändock kunde ge honom en smula klarhet vid bedömandet af henne under de
  senare åren af hennes lif.
  
  »Du växte upp där borta på ön och dröjde där, tills du var gamla
  flickan», sade han, »hur kom du därifrån?»
  
  »Han kom hem från Amerika till föräldrarne», sade hon, »och hade så
  mycket grant med sig.»
  
  »Hvilken han?»
  
  »Kalle Erikson! Det var då gamle Erik ville stänga in mig, tills sonen
  skulle resa andra dagen. Men jag kom lös, och Kalle talade så vackert
  till mig och kysste mig och bad mig och så reste vi om natten.»
  
  »Hvart?»
  
  »Först till stan och så till Amerika.»
  
  Hon teg igen.
  
  »Där hade du roligt, Lena, icke sant?»
  
  »Roligt! Han slog mig, och jag fick arbeta ute på marken bland karlarne.
  Han talade aldrig mera vänligt. Alla skrattade åt mig, bara jag kom,
  skrattade de. Det var där jag första gången kom fast.»
  
  »Du hade stulit?»
  
  »Stulit? Tagit, ja! Och så ställde jag till slagsmål med karlarne. Jag
  märkte också en af dem, en, som skulle ta' mig med våld, när jag inte
  ville själf. Det var min mening att strypa honom förstås, fast han kom
  undan med lifvet. Men han fick sig ett par bra rapp och så satte de in
  mig.»
  
  »Kalle hjälpte dig väl ut igen?»
  
  »Han! honom hade jag redan gått ifrån året förut -- nej, det var många
  år förut, det året pojken dog.»
  
  »Och du var länge i Amerika?»
  
  »Länge, länge. Jag ville hem, aldrig hade jag en glad stund där. Och
  aldrig förstod jag deras språk eller begrep hva' man sa'. När jag fick
  lite pengar, rymde jag ut till båtarne, men skickades tillbaka till
  land, då folk såg att jag hade för lite pengar, alltid för lite. Jag
  försökte att ta' hva' jag kunde, men kom fast! Så satt jag och
  funderade, hvarifrån jag skulle få tillräckligt med pengar. Till slut
  skickade konsuln hem mig. Hem, hem! Jag var så glad den dagen.»
  
  »Så sökte du upp de gamla -- och så...»
  
  »Di va' döda och gården såld och jag fick inte arbete någonstäds.»
  
  »Jo, men hos bonden på Dalarön -- där du gjorde alla de där olyckorna,
  Lena, där fick du ju arbete.»
  
  Hon ville icke tala vidare ... men berättade dock slutligen, ehuru
  motvilligt, ett och annat. Bonden hade en son. Hon hade sitt arbete ute
  i trädgården -- de hade nämligen en trädgård och sålde grönsaker till
  staden -- och hit kom sonen ofta. »Han var så beskedlig och talte så
  vackert och det var så grant väder och lindträden blommade.»
  
  »Igen de där lindträden och så det vackra talet -- stackars kräk»,
  assessorn skakade på hufvudet och såg på Lena, som nu med strålande
  blickar fortfor att tala.
  
  »Han var så snäll mot mig, jag skulle ha' gått i elden för honom, i
  brinnande elden.»
  
  »Precis som då», tänkte assessorn -- »och det gick nog också därhän.»
  
  »Han lofvade gifta sig med mig, och jag trodde, trodde hvart eviga ord,
  för han såg ut som en ängel i kyrkan, som evangelisten Johannes i Guds
  heliga kyrka.»
  
  »Och så lämnade han dig», afbröt assessorn, »och då?»
  
  »Den natten pojken skulle komma till, körde di af mig, fast det var
  höstnatt och storm och kallt som om vintern; jag skulle bort, sa' di,
  och så tände jag eld på huset och rodde bort till Sandholm, där jag hade
  bekanta. Men innan jag gick i båten, släppte jag ut kreaturen, så att
  inte di oskyldiga skulle få lida.»
  
  »Talade du om där hvad du hade gjort?»
  
  »Ja -- alltihop. Jag skulle ha varit glad, om di hade brunnit upp alla
  på Dalarön, men di inte så mycket som svedde ett hår på sig en gång.»
  
  »Och ditt barn ... gjorde du något åt det... Kanske det var dig
  besvärligt? Du begrafde det ju själf, Lena, och det får man inte, det
  vet du.»
  
  »Skulle jag ha' låtit andra röra mitt eget vackra barn! Fiskarns blef så
  elaka, så jag lät dem icke komma nära mig och barnet på hela dagen.»
  
  »Men -- han var dig nog till besvär, den lilla, säg, Lena?» Assessorn
  observerade henne noga under det han med affekterad inställsamhet gjorde
  henne denna fråga.
  
  Hennes ansikte sken af oförställd förvåning och uttryckte den mest
  intensiva uppriktighet, då hon svarade: »Kan en tänka något så galet,
  som att en sådan liten guds ängel som han skulle vara en till besvär! Om
  jag bara fick se barnet mitt! Om jag bara fick honom igen! Min egen,
  egen oskyldige lille pojke!»
  
  »Har du då alls inte gjort pojken illa, Lena; häradsdomaren säger att
  --»
  
  Hon smålog ett underligt löje. »Låt dem tro det, så får jag fortare dö»,
  hviskade hon. »Men jag har inte gjort honom något. Han dog ifrån mig!
  Jag hade honom en enda dag ... en enda dag! På afton andades han så här.
  Sen var det slut! Ack, hvad jag sörjde! Så förde jag honom själf bort
  och lade honom i jorden! Där skulle han få vara i fred och ro, han
  stackare, då jag...»
  
  Det var tyst en stund inne i cellen. I korridoren gick man af och an,
  direktörns röst hördes genomträngande och gäll öfverallt, han utdelade
  ordres och gjorde frågor -- svaren väntade han sällan på.
  
  »Lena», assessorn darrade på rösten och talade nästan för sig själf,
  »Lena, jag tror du är oskyldig -- men, det duger icke ändå, hvad skall
  jag göra med dig, -- jag vet det min själ inte! Hör», sade han
  tydligare, »vill du inte hellre bort till ett sjukhus?»
  
  Nej, det ville hon icke. Hon försäkrade honom att hon var en elak, dålig
  människa och att man borde skynda sig att göra sig af med henne, ty
  slapp hon lös och någon kom och narrade henne om igen, så tog hon nog
  lifvet af honom till hämnd, om hon bara kunde.
  
  Han föreställde och förmanade henne, talade om ett bättre lif, om
  arbete, stöd och vänner. Hon lyssnade till honom såsom en, hvilken midt
  i vintern tycker sig höra svalornas kvitter. Hopp för henne, som tagit
  afsked af lifvet, återupprättelse för henne, som sjunkit så djupt! Det
  var omöjligt. Tusen gånger omöjligt.
  
  Hon reste sig helt och såg upp med sina stora ögon med ett uttryck af så
  stor hjälplöshet och af så fullkomlig skuldlöshet, att assessorn kände
  sig rörd -- hon tycktes se in i en annan värld, där man dömde
  annorlunda och där människokärleken hade en annan form, hon såg liksom
  om fängelsets murar icke funnits till utan i deras ställe en oändlig
  horisont, belyst af en svag, begynnande morgonrodnad. Hennes uppsyn
  ljusnade så småningom, den ytterligt magra men alltjämt senfulla kroppen
  böjdes framåt och sjönk så långsamt på knä framför sängen. Med hufvudet
  lutadt mot madrassen brast hon i gråt, grät sakta och lugnt.
  
  Klockan ljöd, och assessorn lämnade cellen utan ett ord. »Jag tycker,
  att Olson kan taga af henne tröjan», sade han till direktören, »och ge
  henne ordentligt med mat! Jag svarar för henne. Hon är inte riktig ...
  de kallade henne Fjollelena, redan när hon var ett barn, men med god
  vård tror jag det kan bli folk af henne. Jag skall låta höra af mig.»
  
  Han gick och lämnade direktören, som såg ut, som om han hade sett ett
  spöke. »Han är väl fjollig, han själf», mumlade Olson och ref sig i
  hufvudet. Matkärran rasslade förbi honom och med en röst, lika sur och
  tunn som soppan i bläckskålarne, befallde han Melander att ta' tröjan af
  sextisjuan och ge henne kött till kålen. -- »Du skall få se att di får
  henne till helgon med, sade han. »Herre Gud, hvad skall du säga, när du
  ser hur alla getterna klädas i fårakläder. Du känner till slut inte igen
  själfva fan, så pyntar di ut honom. Och det skall vara lagens högsta
  tjänare. Nehej Melander, snart kan vi packa in! Det här lönar sig inte
  mera. När barnamördare och mordbrännare ska' fjäsas för, så kan
  hederligt folk krypa i kaschotten... Ja min själ kan di så.»
  
  Melander stack repet, som han gick och slängde med, in i bröstfickan,
  drog upp hängslena ett tag, skelade med ett föga vänskapligt grin mot
  dörren, genom hvilken assessorn gått ut, spottade på fingrarne, tog en
  af skålarne och gick in i närmaste cell.
  
         *       *       *       *       *
  
  »Anna liknar mig uti intet», suckade assessorskan och fäste sina ögon
  envist på golfvet, »uti intet! Jag hoppades, att åtminstone hennes figur
  skulle komma att bli vacker, men också detta hopp slog fel. Intelligent
  är hon icke, vacker är hon icke, och musikalisk ... nej, doktor, hvad ni
  än må säga för att glada modershjärtat, hon är tämligen prosaisk, hur
  man än vänder det.»
  
  Doktorn, som liksom sina snart oräkneliga föregångare var assessorskans
  förtrogne uti allt, protesterade svagt mot den ännu vackra och
  behagsjuka moderns påståenden. Han tyckte mer om dottern och ville ändå
  icke stöta sig med modern. Helst ville han ha ryggen fri för alla
  eventualiteter. Det var en smidig karakter, en man, som säkert hade
  framtiden för sig, så mycket mera som han kunde förete sådana
  företräden som ett vackert hufvud och en oklanderlig hållning.
  
  »Kan ni tänka er hvad de nu hittat på», fortsatte hon, »jo
  fängelsefilantropi! Min man har satt i Anna ett högst oroväckande
  intresse för fångarne, och nu ha de fiskat upp ett mauvais sujet, en
  kvinna, som lär vara abnorm och som gjort allt möjligt förskräckligt.
  Kan ni tro att min lilla Anna har blifvit så betagen i sin nya
  missionsverksamhet, att hon går och läser med stackarn i hennes cell!
  Tror ni inte det är ohälsosamt, doktor?»
  
  Doktorn förordade vissa desinficierande medel, ... för resten trodde han
  icke det »kunde skada» fröken. Tvärtom, han ansåg det riktigt vackert.
  Det var lärorikt att se olyckan på nära håll och ädelt att söka göra
  godt, där man kunde.
  
  »Det är plebejiskt att själf vilja vara med om sådant», försäkrade frun,
  »man gör mycket mer godt, om man icke blandar sig i sådant där, utan
  endast hjälper genom andra... Så fort man sätter sig i direkt
  förbindelse med packet, blir det ett slags kurtis utaf, och det
  depraverar. Jag har haft mycket emot det, men ni vet, en stackars mor
  har så lite' att säga. Och jag saknar kraft att drifva min vilja
  igenom.»
  
  Fröken Anna inträdde i detta ögonblick i rummet, varm och röd, med de
  eljest matta och urvattnade ögonen strålande af glädje. Hon rodnade, då
  hon såg doktorn, och ville draga sig tillbaka. »Vi talade just om dig»,
  sade modern, »och du vet hur doktorn här intresserar sig för allt, som
  rör oss. Han känner till ditt nya svärmeri...»
  
  »Och gillar det», afbröt doktorn med en ifver, som en smula förundrade
  modern. »Jag gillar och beundrar er, bästa fröken Anna. Tänk, om ni där
  verkligen kan göra en god gärning.
  
  »Ja, ack ja! Jag är så lycklig!» Den unga flickan räckte läkaren
  förtroendefullt sin hand. »Den stackars kvinnan älskar mig, hon längtar
  efter mig och när jag kommer -- o! ni skulle se hennes glädje!»
  
  »Jag förstår den», smålog doktorn, »förstår den så väl!»
  
  »Jag lär henne läsa och skrifva, religion och allt. Aldrig har jag
  trott, att det kunde vara så roligt. Hon har mycket lätt att lära, och
  hon är så tacksam för hvar stund jag är där!»
  
  »Hvad är er plan med henne? Och hur länge skall hon sitta inne ännu?»
  
  »Pappa tror, att han kan få straffet mildradt och tiden förkortad. Hon
  skall sedan till dårhuset, och tänk! vi tro att hon där kan bli till
  något slags nytta. Vi tänka skaffa henne plats i tvättinrättningen eller
  för att se till dårarna. Hon är så förändrad, så god nu. Aldrig har hon
  ju förstått något förr, aldrig fått lära hvad som är orätt. Hennes
  begrepp ha' varit så förvirrade. Hon är som ett litet barn.»
  
  »Som ni uppfostrar...»
  
  »Och pappa med! Mitt lif har fått ett annat innehåll, se'n jag började
  med henne! Hvad är allt annat mot detta? Ack! om du visste, mamma! Hon
  är så egendomligt poetisk...»
  
  »Tror ni inte, doktor, att allt det där rent af kollrar bort flickan för
  mig?» frågade modern. »Jag hoppas, Anna, att du har eau de cologne med
  dig och inte kommer in hit utan att ha' klädt om dig?»
  
  Den unga flickan såg generad ut. »Mamma, jag skyndade mig så mycket, jag
  ville berätta dig något så nätt om henne, något, som rörde mig så
  mycket!»
  
  »Gå för all del och klä' om dig först, min vän, jag är verkligen eljest
  rädd...»
  
  »Berätta för mig, fröken», bad doktorn, »jag är ytterst intresserad af
  er patient och vill gärna höra, hvad som rört er.»
  
  »Jo», sade den unga flickan, »hon är så rar ändå, den stackarn, i all
  sin okunnighet. Och om ni visste hur starkt vissa yttre saker inverka på
  henne! Det är nästan otroligt. När vi först fick upp fönstret -- så
  skulle ni sett hennes min! Och så när hon blef flyttad i ett annat rum
  och fick se solen! En dag fick hon gå ut! Jag tror, att allt detta
  inverkar civiliserande på henne nu, -- förut _förstod_ hon ej naturen,
  men nu.»
  
  »Hvad var det för poetiskt du talade om, Anna», frågade modern, »jag kan
  inte finna något poetiskt i det där?»
  
  »Jo, nu ska' du få höra! Hon har en verklig dyrkan för dofter och
  blommor, mamma! Allt det svaga och dåliga hon gjort hänför hon till en
  bestämd årstid, då vissa dofter inverkat på henne. Då är hon lätt att
  narra, hänförd af doften gör hon hvad som helst. Den verkar på henne som
  ett rus ... till exempel doften af lindens blommor.»
  
  »Det är just en vacker historia! När hon kommer lös igen och får känna
  lukten af lindblommor, kan man åter få henne till mordbrand och sådant,
  om man vill! Tackar så mycket, får jag be att du inte släpper ut den där
  fågeln i onödan, Anna!»
  
  »Ack! mamma! Nu är det inte mera farligt. Nu _vet_ hon det. Hon vet hur
  man missbrukat henne, och hon förstår nu att behärska sig. Hon sade i
  dag, -- det är det jag tyckte var så rörande -- hon sade, att nu
  _förstod_ hon dofternas språk. Det talade till hennes hjärta om kärlek.
  Om att hon skulle älska det goda, älska det och göra det, _det_ var
  lyckan. Hon förstod, att det var längtan efter lycka, som doften kommit
  henne att känna. Och förr hade hon trott lyckan var att älska, hur som
  helst, hvem som helst, bara att älska den, som först kom! Hon trodde,
  att det var att älska, att utan vidare hänge sig åt någon. Jag har lärt
  henne bättre -- och hon förstår nu!»
  
  Doktorn och frun sågo på hvarandra, den unga flickan märkte icke moderns
  förbluffade och missnöjda min, lika litet som den unge läkarens
  sympatiska blickar, hvilka dock kontrasterade mot det satiriska draget
  kring hans mun.
  
  »Nu förstår hon», sade den unga flickan och höjde rösten, »att dofterna,
  som talade så underligt till henne om kärleken, menade något annat,
  menade att hon skall söka lyckan i kärleken till mänskligheten -- den
  mänsklighet, som hon har närmast till hands, och söka att göra sig själf
  sådan att hon är värd den stora kärlek, som, som...!»
  
  »Stackars Anna, sluta nu», sade modern, »det där är tomma fraser! Gå in
  till dig och kom se'n och spela öfver din sonat. Hvad vet du om kärlek,
  så ung som du är? Vänta tills en vacker dag en elegant och hygglig ung
  man kommer, som -- nå ja, det är långt dit.»
  
  Hon gick ut, den vackra spetsgarnerade morgonklädningen frasade om
  hennes eleganta och magra gestalt, en doft af poudre de riz och engelsk
  double extrait spred sig i rummet efter henne. De båda unga stodo en
  lång stund tysta.
  
  »Tror ni inte på kärleken till _en_? frågade slutligen doktorn och tog
  Annas hand.».
  
  Hon såg upp. »Nej», sade hon käckt, »inte hos herrar! Men allvarsamt
  taladt, vet ni hvad, doktor, jag tror, att jag kommer att alltid tänka
  som nu, att den ädlaste kärleken är kärleken till de många, som behöfva
  oss på det sätt, som jag nyss' talat om. Jag tror också...» hon smålog
  vackert och hennes röst fick ett skämtsamt tonfall; »jag tror också på
  lindarnes doft, jag vet, att den talar om kärlek! Och ser ni, jag vill
  göra mig förtjänt af en stor, stor, allt uppoffrande, lifslång kärlek,
  icke en sådan där slarfkärlek, som ni herrar talar om, nej, utan en
  stor, trofast kärlek, som kan allt, som förmår allt! Allt, förstår ni!
  Arbeta på sig själf, försaka sig själf, älska sin plikt.»
  
  »En sådan liten moralpredikant ni blifvit.» Doktorn lät hennes hand
  falla och började se distrait ut, hon hade verkligen blifvit litet
  öfverspänd på sista tiden, och det klädde henne inte, tänkte han för sig
  själf.
  
  »Förlåt mig», sade Anna med sitt mest intagande och förskönande leende,
  »jag har ännu aldrig sett något riktigt ondt, därför kan jag så bra
  predika om det goda. Men farväl nu! Jag är säker på, att både ni och
  mamma en gång komma att tänka som jag. Vänta bara tills det blir sommar
  och lindarna blomma!»
  
  
  
  
  
  End of the Project Gutenberg EBook of Berättelser från Finland, by Daniel Sten