text: Produced by Louise Hope and the Online Distributed
  Proofreading Team at http://www.pgdp.net
  
  
  
  
  
         *       *       *       *       *
  
                  GÖTEBORGSFLICKOR
  
                OCH ANDRA HISTORIER
  
                         av
  
                 _Sigge Strömberg_
  
  
                     Stockholm
          Åhlén & Åkerlunds Forlags A.-B.
  
  
         *       *       *       *       *
  
            _Sigge Strömbergs-böckerna_
                      _Vol. 6_
  
  
                  Stockholm 1921
   Åhlén & Åkerlunds Forlags A.-B.:S Boktryckeri
  
  
         *       *       *       *       *
  
    INNEHÅLL:
  
  
    HERR FÅGELSÅNG I SOCIETEN            7
    TUR I SPEL                          17
    PRISSE                              27
    MANNEN OCH HANS ÖVERMAN             34
    REFERATET                           43
    ETT SJÖMANSÖDE                      51
    ETT SLÄDPARTI                       59
    AFFÄR ÄR AFFÄR                      66
    ARTIGA KARLSSON                     74
    EN EGENDOMLIG LIKHET                78
    REVYBESÖKET                         83
    PIGANS FÄSTMAN                      89
    ETT LITET MISSFÖRSTÅND              95
    ETT KONVENANSPARTI                 101
    ANDERSSONS FRIERI                  111
    EN MUSIKALISK UNDERHÅLLNING        116
    FRIMÄRKET                          127
    ETT UTSTÄLLNINGSBESÖK              138
    ETT TAVELFYND                      145
  
  
         *       *       *       *       *
  
  HERR FÅGELSÅNG I SOCIETÉN
  
  
  Handelsagenten Fågelsång satt på Turisthotellets terrass i Marstrand och
  tittade på havet, när två brunbrända flickebarn, det ena i blått, det
  andra i vitt, kommo som en solglimt i tristessen och satte sig vid
  närmaste bord. Den ena var ljus och klotrund, den andra svart och
  smäcker, och handelsagenten Fågelsång rycktes omedelbart från sin
  beundran av havets skönhet till en ännu större beundran av den smäckra.
  Hans blick gled smekande från det vita floret, som hon virat kring håret
  för blåstens skull ned till de vita skorna, och så snart hon slagit sig
  ned inriktade han hela sin energi på att inleda en enklare ögonkurtis.
  
  Ett ögonblick mötte flickebarnet hans blick, kallt och främmande, men
  när så Fågelsång vågade sig på aningen av ett småleende, vände hon sig
  plötsligt bort, och började med livligt intresse observera en yngling
  av urbefolkningen, som nere vid kajen högljutt och med klagande röst
  meddelade att Putte var hans ögonsten. Fågelsång ägnade hon inte vidare
  en blick.
  
  »Det var mig en liten hårdflirtad satunge!» tänkte Fågelsång för sig
  själv, och försökte genom en diskret hostning åter fånga flickebarnets
  uppmärksamhet. Men förgäves. Detta irriterade Fågelsång. Han ansåg sig
  äga ett fördelaktigt utseende, och uppfattade denna likgiltighet som
  en direkt personlig förolämpning. Inte ens när musiken spelade upp
  Cavalleria, och Fågelsång fullt hörbart gnolade: »Min vita li-hilja»
  blev det något resultat av. Den vita liljan låtsades som om
  handelsagenten Fågelsång alls inte existerade, och när hon och hennes
  blå väninna druckit sitt kaffe och ätit sina bakelser försvunno de från
  Fågelsångs horisont lika hastigt som de kommit.
  
  Men dagen därpå fick Fågelsång återse henne. Det var på
  Strandpromenaden, där hon flanerade ensam i solskenet, vitklädd som
  förut, och med ett svart band om livet, och som Fågelsång var en modig
  man, steg han helt lugnt fram och bad att få göra sällskap. Fågelsång
  hade aldrig trott att det kunde finnas så mycket kyla mitt i sommaren
  som den med vilken han blev mottagen, men när han sade sitt namn sken
  flickebarnet upp.
  
  »Ett sådant lustigt namn», sade hon, och visade en rad vita tänder och
  ett par kindgropar, som kommo Fågelsång att kippa efter andan.
  
  »Det är ett vackert namn», svarade Fågelsång övertygande. »Det har jag
  hittat på själv. Förut hette jag Petrusson.»
  
  »Då undrar jag inte på, att herr Fågelkvitter bytte!» sade den sköna.
  
  »Fågelsång!» rättade handelsagenten. »Men fröken har inte sagt vad
  fröken heter.»
  
  »Hm! Jag brukar verkligen inte stifta bekantskap så här sans façon, men
  jag antar, att det skulle vara ohövligt att inte nu säga mitt namn. Jag
  heter Lingonhjelm.»
  
  Det klack till i Fågelsång, ty han hyste, i gemen med hela släkten
  Petrusson, en djup vördnad för ridderskapet och adeln. Han nästan
  ångrade att han tilltalat flickebarnet, och funderade på att dra sig ur
  spelet fortast möjligt då detta plötsligt omintetgjordes av flickan
  själv, som sade:
  
  »Det är ju, som sagt, inte fullt comme il faut. Men om ni följer med hem
  och blir presenterad i familjen, så är ju allt korrekt, eller hur?»
  
  »Jo visst, jo visst!» svarade Fågelsång litet nervöst.
  
  »Då gå vi genast», svarade flickebarnet, och Fågelsång larvade med. För
  resten visste han med sig, att han var fin nog att uppträda var som
  helst. Han hade vita skor och gredelina strumpor, vita byxor, grå rock,
  blå skjorta, grön halsduk och panama med band i de franska färgerna, och
  som han dessutom hade en nackbena, som allvarligt strävade att nå ned
  till vekryggen ansåg han, att ingenting brast i hans utstyrsel.
  
  Tio minuter senare befann han sig i den villa, där flickebarnet bodde
  under sommaren, och föreställdes för en ståtlig och vänlig gammal herre.
  
  »Min far, landshövding Lingonhjelm!» presenterade flickan, och Fågelsång
  skakade hand, djupt gripen av stundens allvar.
  
  Handelsagenten Fågelsång hade aldrig kunnat drömma om, att han i hela
  sitt liv skulle få träffa något så högt uppsatt som en landshövding, och
  han fann denna ärofulla upplevelse allt annat än angenäm. Men hans vita
  lilja tycktes i stället vara vid alldeles briljant humör, tog honom med
  sig ut på en balkong, satte honom på yttersta kanten av en korgstol --
  att få honom att sitta ordentligt gick inte -- och såg till att han fick
  whisky och vatten. Se'n kom landshövdingen, som visade sig vara en
  trevlig karl, om också Fågelsång ibland hade litet svårt att följa med
  hans konversation, och ungefär samtidigt försvann flickebarnet en stund.
  Fågelsång hörde hur det pinglade i telefonen, så kom hon tillbaka i ett
  lynne, som tycktes vara ännu mera strålande än förut.
  
  Snart nog lämnade landshövdingen dem och Fågelsång andades lättare när
  han blev ensam med flickan.
  
  »Trevlig gubbe, er farsa», sade han i sin elegantaste sällskapston.
  »Men jag känner mig alltid lite haj när jag är tillsammans med såna
  där pampiga jyckar.»
  
  »Brukar ni vara det ofta då?» frågade flickan oskyldigt.
  
  Fågelsång kände att han rodnade.
  
  »Hm! Ja! Inte precis var dag, men ofta nog. Jag -- jag rör mig
  naturligtvis endast i de allra bästa kretsar.»
  
  »Naturligtvis!» instämde flickan. »Det märks ju på herr Fågelsångs nobla
  uppträdande. Ledigt och otvunget -- hallå, flickor, välkomna upp!»
  
  Det sista var riktat till ett par unga damer, som kommo fram emot
  villan.
  
  Fröken Lingonhjelm föreställde:
  
  »Herr Fågelsång, fröken Sabelkrona, baronesse von Erbingen.
  Baronessan är hovfröken hos hennes furstliga höghet arvprinsessan av
  Sachsen-Braunschweig, som just nu är här i Marstrand, som ni vet.»
  
  Fågelsång bugade djupt.
  
  »Nä, de hade jag inte hört!» svarade han, och började konversera
  damerna. Men han avbröts av baronessan, som på bruten svenska meddelade
  värdinnan, att hennes höghet själv om en liten stund ämnade avlägga
  visit.
  
  »Då är det väl bäst att jag går», sade Fågelsång och reste sig.
  
  »För ingen del», kom det i kör. »Prinsessan blir säkert charmerad av att
  få möta er.»
  
  Strax därpå kom också prinsessan, en smärt ung dam, åtföljd av ännu
  en hovfröken. Hon mottogs med all den ceremoni hennes rang krävde,
  och Fågelsång bugade så djupt, att han hörde hur det knackade i
  hängselstropparna. Hon såg ut precis som Fågelsång tänkt sig att en
  prinsessa borde. Lång och smärt, försedd med lorgnett i sköldpadd och
  högdragen, oerhört högdragen.
  
  När hon tilltalade någon av de andra unga damerna, reste sig denna
  genast upp och neg djupt, och Fågelsång, som hade lätt för att lära,
  bugade alltså djupt när han blev tilltalad. Och det blev många
  bugningar, ty högheten sysselsatte sig huvudsakligen med honom.
  
  Och detta var ytterst ansträngande för Fågelsång, ty hon envisades att
  tala med honom på tyska, medan han endast kunde tala svenska. Det enda
  som hon fick av honom var därför ett i vånda framstammat:
  
  »Nicht verstanden, Euers Hochzeit!»
  
  Ingen av de andra brydde sig om att uppträda som tolk, och högheten
  pratade på, utan att fästa sig vid hans distress.
  
  Till slut blev situationen outhärdlig för Fågelsång. Han greps av
  förtvivlans mod, tog sin hatt, studsade upp ur stolen och grep med en
  underdånig bugning prinsessans hand.
  
  »Ajö, Euers Hochzeit!» sade han helt burdus, bugade hastigt för de
  övriga damerna och rusade i väg, utan att akta på de uppmaningar att
  stanna kvar, som i en välljudande kör klingade efter honom.
  
  En liten stund senare satt han åter på Turisthotellets terrass, och
  lovade sig själv, att han hädanefter skulle akta sig för att slå ned på
  obekanta flickebarn, hur tilltalande de än månde vara. Då fick han helt
  plötsligt se de fem unga damer han nyss lämnat, komma framåt promenaden.
  Främst gick prinsessan och fröken Lingonhjelm arm i arm, bakom kommo de
  tre andra, och allesammans tycktes ha utomordentligt roligt.
  
  Fågelsång dolde sig omsorgsfullt för att inte bli sedd, men en ung man,
  som satt i ett sällskap vid närmaste bord, reste sig och hälsade artigt.
  
  »Var det inte landshövding Lingonhjelms flicka, den svarta?» frågade en
  av sällskapet.
  
  »Jo, det var det!» svarade den unge mannen.
  
  »Vem var den andra, som höll henne under armen?»
  
  »Det var en fröken Karlberg från Göteborg. Dotter till Karlberg &
  Svensson där.»
  
  Handelsagenten Fågelsång kände hur han blev alldeles kall. Så svor han
  till, tömde sin grogg och gick till hotellet för att packa.
  
  
  
  
  TUR I SPEL
  
  
  Prokuristen Karl Oskar Anderblad tog sig verkligen något ut, när han
  seglade Östra Hamngatan fram i vidbrättad hatt, raglan och damaskerade
  skor, och det måste därför anses mycket oförsiktigt av hans vän Karlson
  att presentera sitt ideal för honom. Ty Anderblad var i flicktycke.
  
  Följden blev också, att Karlsons aktier hos idealet sjönko till långt
  under pari i samma ögonblick som Anderblads och fröken Anna-Lisas
  blickar för första gången pejlade varandras djup, och i Anderblads
  ingalunda brandfria hjärta slog lidelsen ut i full låga. Det blev en
  skön kväll. Mitt för Karlsons näsa växlades snabba, talande blickar,
  handtryckningen vid avskedet blev litet mera intensiv än nödvändigheten
  påkallade och icke nog därmed. I ett obevakat ögonblick hade Anderblad
  lyckats utverka den skönas tillstånd att få möta henne även kvällen
  därpå.
  
  De möttes! Och när de sedan i biografens halvmörker sågo »Kärlek och
  brotts» ljuvligt rysliga scener rullas upp på duken, vågade han vid de
  ömmare momenten sakta trycka hennes hand, och -- --, låt oss förbigå
  detaljerna. Innan kvällen var förliden hade de båda slutit ett fast och
  tillfälligt förbund för hela livet.
  
  Men, o ve, gud Amor har vingar. Knappt tre dagar därefter mötte
  Anderblad åter sitt öde på Hamngatan. Hon var smärt och smäcker, och
  rörde sig med en grace, som ställde hans dittills så dyrkade Anna-Lisa
  totalt i skuggan.
  
  »Hon eller ingen», tänkte Anderblad, men beslöt samtidigt att det första
  alternativet skulle bli hans musik. Just då hälsade en av hans bekanta
  på henne och blev ögonblickligen huggen i kragen av Anderblad.
  
  »Vad heter damen, som du hälsade på?»
  
  »Angår det dig?» blev vännens om mera intresse än belevenhet vittnande
  svar.
  
  »Säg, vad hon heter, så bjuder jag på en halva!» sade Anderblad ädelt,
  med diplomatisk takt ignorerande ohövligheten.
  
  Vännen var göteborgare och följaktligen affärsman.
  
  »Elsa Berglund, kassa hos Svenson & Jonson», svarade han därför prompt.
  »Säger vi Eggers då?»
  
  Anderblad, som med stora krigskostnader vunnit första tumsbredden av
  den mark han tänkte erövra, följde med, -- och mankerade mötet med
  Anna-Lisa.
  
  Dagen därpå blev han, mot löfte om nya halvor, av kontorschefen hos
  Svenson & Jonson presenterad för fröken Berglund, och kampanjen var
  genast i full gång. Den blev rätt hård, ty en yngling skulle först
  petas, men mera än en vecka kunde hon icke motstå hans målmedvetna
  uppvaktning, och hans lycka stördes icke av att Anna-Lisa förklarat sig
  hata honom.
  
  Men lyckan blev kort. Efter fjorton dagar lät hon förstå, att hon
  önskade vissa garantier för hans kärleks varaktighet, och när Anderblad
  tyckte att det ingen brådska var med förlovningen, förälskade hon sig
  genast åter i sin förre gosse och Anderblad stod ensam i den kalla
  världen. För att demonstrera gick han genast och lyckliggjorde lilla
  Signe Lundgren, som länge förgäves falkat efter honom.
  
  Signe var dock alltför mycket kär, och han alltför litet. När hon för
  åttonde gången på samma dag ringde till honom, blev han därför ohövlig i
  telefon och hon måste, för sin självaktnings skull, bedja honom att inte
  vidare besvära sig för hennes skull. Så var den saken klar, och
  Anderblad åter fri.
  
  Det var nu som försynen ingrep med sitt finger, om för att straffa eller
  uppmuntra Anderblad må vara osagt.
  
  En förmiddag, när han satt lutad över fakturaboken, anlände ett
  expressbud med en liten rosafärgad biljett, vilken Anderblad, med en
  aning om kommande olycka, bröt och läste. Den lydde så här:
  
      Käraste Karl Oskar!
  
    Förlåt att jag varit elak mot dig. Jag älskar dig så och ångrar
    mig alldeles gräsligt. Möt i kväll! Din
  
          _Signe._
  
  Anderblad stoppade ned dokumentet.
  
  »Sablar!» sade han tyst och lidelsefritt, och fortsatte sitt arbete.
  
  Men när han gick till middag, mötte han utanför porten Anna-Lisa, som
  log med hela ansiktet och gav honom den upplysningen, att han fick följa
  henne hem.
  
  »Tänk, vad du är snäll!» svarade han, mera varmt än uppriktigt.
  
  »Det förtjänade du -- och så var jag elak mot dig förut. Men jag ångrade
  mig genast.»
  
  Anderblad teg, men befarade det värsta.
  
  »Blev du mycket ledsen?»
  
  Han såg på flickan. Hon var onekligen söt. Tja -- varför inte?
  
  »Jag blev alldeles förtvivlad», ljög han alltså fermt. »Och det går nog
  aldrig över», tillade han dystert.
  
  »Stackars min gosse!» -- det låg en oändlig ömhet i tonen. -- »Vet du --
  jag har heller inte varit riktigt glad sedan dess. Och därför så --»
  
  »Så?»
  
  »Åh, ingenting!»
  
  De hade hunnit hennes port, och hon räckte honom sin hand. Han tog den,
  sköt henne före sig in i porten och kom tio minuter senare ut med
  belåtet, om än litet tankfullt utseende.
  
  Knappast hade han efter middagen satt sig att njuta sin siesta förrän
  telefonklockan störde hans ljuva ro, och han hörde Elsas sopran i luren:
  
  »Är du ond på mig, Karl Oskar?»
  
  »Du har behandlat mig grymt, men ändå -- -- nej, aldrig!»
  
  »Så hjärtegod du är! Ser du, jag måste ringa på dig. Åh, du förstår inte
  vad en flicka kan känna -- --»
  
  Anderblad kallsvettades, men den gamle Adam tvingade honom framåt.
  
  »Jag trodde, att du hade glömt!»
  
  »En kvinnas kärlek är evig. Jag gick tillbaka till Einar, därför att jag
  blev ond på dig, men -- -- Håller du ännu av mig, Karl Oskar?»
  
  »Mer än något annat i hela vida, vida världen», deklamerade han med en
  värdighet, som förrådde vana.
  
  »Oooo! Säg ett ord, och jag är din!»
  
  »Älskade!» andades Anderblad i tratten, och ordet tycktes vara väl
  funnet, ty svaret kom genast:
  
  »Jag möter dig i kväll vid kontoret! Einar vill träffa mig, men han
  skall få besked.»
  
  Så ringde hon av.
  
  När klockan slog sju på aftonen beredde Anderblad sig att gå, och
  kastade en blick genom fönstret för att se om Elsa var där. Blixtsnabbt
  drog han sig tillbaka med blod som stelnade av fasa, ty där ute gick
  icke blott Elsa, utan även lilla Signe och den blonda Anna-Lisa, alla
  tre betraktande varandra med hätska blickar.
  
  »Himlar och kaffe! Hur skall det här gå?» stönade han, men gick
  samtidigt ut i tamburen och ställde sig framför spegeln, där de
  kvinnliga kamraterna brukade se efter om deras hattar sutto tillräckligt
  snett för att anses kunna sitta rätt.
  
  »Du är allt en tusan till karl, Anderblad», sade han till sig själv. »De
  ä' galna i dig allesamman och jag undrar inte på det. Men fy sjutton en
  sådan stund jag får om de få tag i mig. Jag måste vänta tills de gått.»
  
  Han gick in på kontoret, tog morgontidningen, som hela dagen legat oläst
  på hans pulpet, satte sig och började läsa för att fördriva tiden. Det
  första han fick se var följande notis:
  
  »_En göteborgare med tur._ Enligt vad från säker källa uppgivits skall
  en vinst i Hamburgerlotteriet om 120,000 mark ha tillfallit prokuristen
  K. O. Anderblad härstädes.»
  
  Han läste notisen tre gånger och det blev allt mera klart för honom, att
  tur i spel inte nödvändigtvis behöver betyda otur i kärlek. Så slängde
  han tidningen i ett hörn, reste sig, sårad i sitt innersta, och
  förbannade i otryckbara ordalag dels de tre damerna, som endast velat åt
  hans vinst, dels, och ännu mera, den omständigheten, att han icke hade
  någon lott. Sedan detta var väl uträttat, satte han sig åter och skrev
  tre brev, alla av samma lydelse:
  
      Min fröken!
  
    På förekommen anledning får jag meddela, att jag aldrig spelat på
    lotteri, och skall därför, om Ni så önskar, ha nöjet presentera Er
    för min vän Lundbom, som har utsikt att inom kort ärva en äldre,
    sjuklig och förmögen farbror.
  
      Med största högaktning
          _K. O. Anderblad._
  
  När breven voro klara lyfte han sin högra hand mot takpanelningen och
  svor en dyr ed att aldrig under några omständigheter ägna en blick åt
  något feminint väsen.
  
  Därpå tog han hatt och rock samt gick till fönstret för att se om luften
  var ren. De tre voro borta, men på andra sidan gatan svävade en ängel i
  tunnbandskjol och blåröd hatt.
  
  Anderblad kände ängeln och rusade i nästa sekund utför trappan för att
  ännu en gång söka fånga lyckan.
  
  
  
  
  PRISSE
  
  
  Prisse var tax av födsel och ohejdad vana och ägdes av bankbokhållaren
  Gustav E. Stenblad, som i sin tur ägdes av farmacie kandidaten Lucia
  Cederberg, vilken unga dam tjänstgjorde å ett av stadens apotek. Gustav
  och Lucia älskade nämligen varandra inbördes som ungt folk för sed hava,
  och voro litet smått förlovade. Prisse älskade allt som Gustav tyckte
  om, utom punsch och cigarrer, och därför hade även han sålt sin lilla
  fyrbenta själ till farm. kand. Lucia Cederberg.
  
  Det faller av sig självt att Gustav under sådana omständigheter skulle
  ha många ärenden till apoteket, fastän han inte såg det minsta sjuk ut.
  Om dagarna brukade han titta in och köpa aspirinpulver, som sedan i
  halvkilopaketer presenterades till en ogift tant, som hade flugan på
  pulverförgiftning, men om kvällarna, när Lucia hade nattvakt, smög han
  dit med Prisse i hälarna. Prisse fick då tjänstgöra som förkläde tills
  både han och Gustav obevekligen kördes ut klockan halv tio, ty Lucia
  ansåg inte att det passade sig för en ung flicka att ta emot besök
  senare än så.
  
  Så voro Gustav och Lucia mycket lyckliga, och om än deras läppar var
  tredje dag, efter Lucias vaktkvällar, voro litet sönderkyssta, så gav
  det ju endast Gustav en kärkommen anledning att köpa cerat hos Lucia.
  
  Men ett paradis är inte något paradis om där inte finnes en orm, och
  detta oundvikliga attribut anlände också så småningom. Den kom i en
  mycket behaglig skepnad, nämligen i form av fröken Sylvia Rosenblom,
  vars pappa nyss gått till de sälla jaktmarkerna. Och som ingen mammon
  får förekomma där, hade han sett sig nödsakad att vid avresan lämna sina
  rikhaltiga världsliga tillhörigheter i sin enda dotters vård.
  
  Gustav träffade Sylvia på en bal, och blev genast bländad. Visserligen
  måste han för sig själv erkänna att hon, fastän söt, inte gick upp emot
  Lucia, men däremot var ryktet om hennes kova stort och lysande. Möjligen
  mera stort och lysande än bemälda kova själv.
  
  Nu kom en sorglig tid för Lucia. Gustavs smak för aspirinpulver svalnade
  allt mer. Nästa nattvakt var han tvungen att gå på sammanträde och kunde
  bara stanna en kvart, gången därpå var han bortbjuden och kom inte
  alls, och nästa gång brydde han sig inte om att ge något motiv för sin
  bortovaro. Och Lucia besvärade honom inte heller. Tjänstvilliga väninnor
  hade upprepade gånger med illa dold glädje rapporterat att Gustav varit
  synlig ute i sta'n med Sylvia Rosenblom, och Lucia fick härigenom sin
  misstanke bekräftad, att en annan kjol kommit emellan. Alltså grät hon
  en skvätt, blev sedan indignerad, lagade till ett morfinpulver, tog det,
  och såg så åter världen med lugna ögon.
  
  Men om Gustav glömde Lucia, så fanns det dock en, som inte svek henne.
  
  Det var Prisse.
  
  Hans lilla hundhjärna kunde inte fatta varför de sedvanliga
  apoteksbesöken inställts, ty i hans tycke voro dessa en mycket
  förmånlig institution. Han blev nämligen alltid undfägnad med skorpor
  och småbröd på apotekskvällarna, och detta tilltalade honom mycket.
  Men han var dock alltför väl uppfostrad för att förhäva sig därhän
  att han reagerade mot sin herres och härskares vilja, utan han följde
  fortfarande Gustav lika troget, och slickade Sylvias hand med samma
  energi som förut Lucias.
  
  Så en dag kommo Gustav, Sylvia och Prisse i sällskap vägen förbi
  apoteket, och Lucia tittade i samma ögonblick ut genom fönstret.
  
  »Det var väldigt vad den flickan tittade på dig», sade Sylvia.
  
  »Hon är väl kär i mig», förmodade Gustav. »Alla fruntimmer ä' som galna
  efter mig.»
  
  »Ja, är det inte vad jag alltid har sagt? Det gör ingenting hur en karl
  ser ut», anmärkte Sylvia oskyldigt, och Gustav skulle just replikera
  något obehagligt, när Prisse kilade uppför apotekstrappan och ställde
  sig där, viftande med svansen.
  
  »Kom Prisse», röt Gustav med onödig stränghet, men Prisses svans fick
  ännu bättre fart. Ett nytt rytande hade endast till följd att Prisse
  började skrapa på dörren.
  
  »Vi fortsätter, och ger sjutton i hundrackan. Han är ju galen!» sade
  Gustav ilsket.
  
  »Ja, vi gör väl det!» svarade Sylvia i så foglig ton, att Gustav borde
  anat oråd. Hennes misstankar voro nämligen väckta, och hon hade beslutat
  att undersöka hur det förhöll sig med flickan i fönstret som tittade så
  väldigt.
  
  Redan på kvällen hade hon med ett par tjänstvilliga väninnors hjälp fått
  veta hela historien och ansåg sig skamligt bedragen. Gustav hade ju
  naturligtvis svurit att hon var den enda han någonsin älskat.
  
  Som hon nu var litet romantiskt anlagd beslöt hon att gråta sig till
  sömns den kvällen, som det brukas i böcker, men redan när hon knäppte
  upp blusen började sorgen övergå i förtret och långt innan hon fått av
  sig håret var hon pin ilsken. Då satte hon sig och skrev ett svavelsyrat
  brev till Gustav, och så somnade hon lugnt och glatt, i känslan av att
  hon gjort sin plikt.
  
  När Gustav dagen därpå sexton gånger förgäves sökt att träffa Sylvia,
  insåg han, att det verkligen var slut, och som Lucia just då hade
  vaktkväll, beslöt han att gå på besök hos henne och ordna till, så att
  allt blev bra igen.
  
  Klockan halv nio anlände han alltså med en låda konfekt i handen och
  Prisse i hälarna till apoteket. När Lucia i luckan såg vem det var, gav
  hon till ett rop av glädje och överraskning och slängde upp dörren på
  vid gavel.
  
  »Nej, se välkommen, Gustav, så roligt att du hittade hit en gång. Stig
  in!»
  
  Med minen av en segrande härförare steg Gustav in i vaktrummet, dit
  Prisse redan kilat i förväg. Men i dörren stannade han. Där inne satt
  nämligen en ung man, som kelade med Prisse och i ersättning blev
  tillgivet slickad på hand. Han reste sig när Gustav kom in, och Lucia
  kom glädjestrålande fram.
  
  »Får jag lov att föreställa min gamle vän herr Stenblad, min fästman
  löjtnant Söderflycht!»
  
  
  
  
  MANNEN OCH HANS ÖVERMAN
  
  
  Handelsagenten Sven R. Pehrsson var som bäst sysselsatt med att läsa i
  morgontidningen, när det pinglade på hans bordapparat.
  
  »Pehrsson, Blomlind & C:o», svarade han med sin vederhäftigaste
  affärsröst, men slog genast om, när en mjuk sopran frågade:
  
  »Träffas grosshandlare Pehrsson själv?»
  
  »Det är jag!» svarade Sven R. artigt. »Varmed kan jag stå till tjänst?»
  
  »Åh, är det ni, herr Pehrsson? Så roligt. Det är Kerstin Johnsson. Tack
  för senast!»
  
  »Nöjet är uteslutande på min sida», fortfor Sven i samma anda som förut.
  »Ytterst angenämt att ni ville ringa, så att jag ännu en gång fick njuta
  av er ljuva stämma, etcetera.»
  
  Fröken Johnsson var nämligen välskapad och Sven R. icke oemottaglig för
  kvinnlig fägring, fastän han var övertygad ungkarl och ämnade fortsätta
  med det. Som bekant finns det endast en som har det bättre än en
  lyckligt gift man, och det är en lyckligt ogift dito.
  
  »Ser ni herr Pehrsson», fortsatte fröken Kerstin, »jag vänder mig till
  er i en mycket delikat affär.»
  
  »Alla order ombesörjas prompt och med full diskretion.»
  
  »Vad tänker ni om mig, om jag ber att få träffa er?»
  
  »Tänker om er?» upprepade Sven R. »Att säga det skulle bli för mycket
  här i telefon. Ord kunna för resten knappast uttrycka det.»
  
  Ty Sven visste att ord äro billiga, men ändå ganska användbara ibland.
  
  »Vad ni är god, herr Pehrsson!»
  
  »Jag är den bästa människa jag känner», försäkrade Sven övertygande.
  
  »Jag också!» sade Kerstin, och efter denna något oklara replik
  överenskoms, att Sven skulle möta klockan sju, när hon gick från
  kontoret.
  
  Redan fem minuter före sju promenerade Sven R. Pehrsson, skrudad i sin
  nya, ljusgröna vårpaletå, utanför Kerstins kontor, och redan en kvart
  över kom hon, punktlig nog för att vara fruntimmer.
  
  Tysta promenerade de vid sidan av varandra framåt gatan, han väntande på
  att få veta vad hon hade att säga, och hon på Gud vet vad. Vem vet väl
  vad en kvinna tänker på?
  
  Till slut bröt hon tystnaden.
  
  »Snälla herr Pehrsson», sade hon. »Jag tänker bedja er göra mig en stor
  tjänst.»
  
  »Gör det!» sade Pehrsson uppmuntrande.
  
  »Men jag kan knappast med att göra det.»
  
  »Genera er inte för mig», uppmanade han, men han tänkte: »Hon kan väl
  i jösse namn inte vilja vigga. Och jag, som bara har sju och sexti på
  mig.»
  
  Men det var inte det hon ville. Efter diverse hostningar och en
  mästerligt gjord rodnad började hon:
  
  »Ni känner ju Karl Äppelbom!»
  
  »Ja, fy tusan!»
  
  »Ser ni, han och jag, hm....»
  
  »Jasåå! Han och ni, det hade jag ingen aning om.»
  
  »Ja, det var ju ingenting bestämt, men i alla fall, ni förstår.»
  
  Sven förstod mycket väl, han var ju inte själv utan erfarenhet på
  området.
  
  »Men i går», fortsatte hon, »såg jag honom i sällskap med en annan
  flicka.»
  
  »Ett sådant nöt! Har han ingen smak alls?»
  
  »Nej! Och nu vill jag inte vara med längre.»
  
  »Det är rätt, stå bara på er.»
  
  »Jag hatar honom.»
  
  »Bravo! Fortsätt med det!»
  
  »Men nu måste ni hjälpa mig. Som ni förstår, vill jag dra mig med heder
  ur spelet, och därför ... hm, jag vet inte hur jag skall säga det ...
  vill ni ... hm ... vara snäll och låtsa, som om ni vore väldigt kär i
  mig?»
  
  Och hon vände sitt rodnande ansikte mot husväggen. Där det för resten
  fanns en lämplig butiksruta att spegla sig i.
  
  »Det skall jag visst låtsa», svarade Sven beredvilligt. »Det är inte
  svårt alls.»
  
  »Och ... och så skall jag låtsa....»
  
  »Att ni är förbaskat kär i mig, ja! Det är jag med om. Så ska' vi
  träffas och möta Äppelbom och bräcka honom. Utmärkt! Kom så gå vi till
  Bräutigams till att börja med.»
  
  De gingo, och på Östran mötte de lyckligt nog Äppelbom, som inte alls
  såg svartsjuk ut, och kommo överens om att han var bräckt.
  
  Från kondis gingo de på bio för att se Titanics undergång, och där, när
  »dödshymnen» spelades, böjde sig Sven R. Pehrsson, gammal syndare som
  han var, mot Kerstins öra och viskade: »Närmare dig! Ännu närmare dig!»
  
  Ett par dagar senare träffade han Äppelbom och gjorde honom sällskap ett
  stycke.
  
  »Jag ser, att du går och drar med Kerstin Johnsson nu för tiden», sade
  denne unge man.
  
  »Retar det dig?» frågade Pehrsson vänligt.
  
  »Nä, inte alls. Vad angår det mig?»
  
  »Du har ju ränt efter henne så förbaskat förut, har jag märkt.»
  
  »Jag? Känner henne knappt. Men hon kanske har varit intresserad av mig.
  Det håller jag inte alls för otroligt.»
  
  »Det gör jag!» svarade Sven ilsket. »Efter vad hon sagt om dig.»
  
  »Vad har hon då sagt, om jag får fråga?»
  
  »Att du är den störste idiot hon känner», upplyste Sven mera
  beredvilligt än sanningsenligt.
  
  »Hon känner ju dig!» anmärkte Äppelbom icke utan hetta.
  
  »Ja, men du är den störste _idiot_, hon känner, har hon sagt.»
  
  »Det är lögn!»
  
  »Det tror jag inte, för hon kan ju inte gärna känna någon större.»
  
  »För resten ger jag sjutton i vad hon tycker. Jag är nätt och jämt
  presenterad för henne, och vi ha inte bytt tio ord.»
  
  »Det var väl därför hon inte hann fråga dig om det.»
  
  »Vilket om?»
  
  »Om det inte gjorde ont att ha ett sån't ansikte som du», spottade Sven
  ut, och avlägsnade sig sedan i god tid för att undvika handgripligheter.
  
  Men han funderade mycket över Äppelboms påstående.
  
  Dagen därpå träffade han Kerstin som vanligt för att promenera en stund.
  De gingo Östra Hamngatan och när de hunnit till Hallbergs stannade
  Kerstin.
  
  »Kom nu, 'fästman' lilla, så få vi se om de ha några vackra
  förlovningsringar i fönstret.»
  
  Sven kom genast.
  
  »Ska' vi gå in och köpa ett par», sade Sven, »bara för att bräcka
  Äppelbom?»
  
  »Gud, så ni skämtar, herr Pehrsson», kvittrade Kerstin. »Det vore väl
  att gå litet för långt.»
  
  »Jag menar blodigt allvar», skämtade Sven vidare. »Ska vi?»
  
  Fröken Johnsson teg ett ögonblick.
  
  »Sven!» kom det sedan, tyst och mjukt.
  
  Det klack till i Sven R. Han anade en kommande olycka och skulle helst
  ha velat rymma, men det var för sent.
  
  »Om du verkligen håller riktigt av mig så!» fortsatte den mjuka rösten.
  
  Vad skall man svara på sådant? Sven betänkte sig.
  
  »Kanske ni ... du föredrar att vänta litet, innan vi bekantgöra det för
  världen, lilla flicka», sade han i ett sista försök att rädda sin
  frihet. Men det lyckades inte.
  
  »Åh nej, Sven. Vi gör som du vill. Alla människor må gärna veta om vår
  lycka.»
  
  Med det tog hon Sven under armen och tog honom med sig till Hallbergs.
  
  
  
  
  REFERATET
  
  
  »Kvinnor!» sade journalisten med en maliciös betoning på ordet. »Fy
  tusan!»
  
  »Inte så, inte så!» sköt skalden in. »Kvinnan är sammanfattningen av
  allt, som vi män --»
  
  »Jag vet! Sådan där goja språkade jag också förr i världen. När jag var
  gymnasist. Men nu har jag vuxit ifrån det.»
  
  Journalisten tog en ny cigarrett.
  
  »Min erfarenhet av kvinnkönet är mångsidig och rikhaltig, och jag har
  aldrig fått anledning att anlägga dina åsikter om det. Men så skriver
  jag ju heller inte poem.»
  
  »Dikter, förlåt.»
  
  »Bien! Men av alla kvinnor jag träffat, finns det en, som jag aldrig kan
  glömma.»
  
  »Såå! Et tu, Brute!»
  
  »Åh, inte på det sättet. Det är bara det, att jag aldrig kan förlåta
  henne.»
  
  »Låt oss höra historien!»
  
  »Den ställer mig visserligen själv i en litet löjlig dager, men i alla
  fall, låt gå.
  
  Det är rätt länge sedan det hände nu. Jag var reporter i Nyheterna, och
  som ni kanske minns, så ansågs jag inte höra till de sämsta. Men jag var
  ung på den tiden, och det var inte utan att ett par vackra ögon kunde
  göra mera intryck på mig än vad som är hälsosamt för en man i yrket.
  
  Vid den tidpunkten började det osa litet skandal kring Nationella
  Smultronbolaget och vi fingo nys om att ett hemligt styrelsesammanträde
  skulle hållas i direktörens villa utanför staden, och
  redaktionssekreteraren kallade mig till sig:
  
  'Wall', sade han. 'Jag vill ha ett referat av det mötet, och du skall
  skaffa mig det.'
  
  'Hur i herrans namn vill du -- --'
  
  'Det blir din sak! Se till att jag får referatet bara. Sättet är mig
  likgiltigt.'
  
  Jag gick ut ganska fundersam och drev omkring på gatorna. Jag begrep
  fullkomligt vad referatet betydde, och att varenda redaktion i staden
  var villig att sälja sin själ för att få det. Men jag förstod också, att
  smultronfolket inte ämnade släppa ut ett ord och voro på sin vakt.
  
  Plötsligt rycktes jag ur mina funderingar av en härlig syn. Det var en
  kvinna, och en kvinna sådan, att till och med vår skalds gudabenådade
  penna skulle komma till korta om han försökte beskriva henne. Lång,
  smärt, elegant, och rörde sig med fullkomlig grace och självmedveten
  behärskning.
  
  Jag var bländad, bedårad helt enkelt, och halvt omedvetet vände jag om
  och följde efter. Mitt beslut var hastigt fattat, jag måste bli bekant,
  och som jag icke kunde finna på något annat sätt i en hast tog jag upp
  en femma, steg fram, hälsade och frågade om hon tappat den.
  
  Hon smålog, kastade en hastig blick i sin väska och svarade, att den
  inte var hennes. Sedan var det ju lätt att fortsätta, och jag lyckades
  få följa henne ett par kvarter tills hon skulle in i en butik.
  
  'Mitt namn är Wall, i Nyheterna', sade jag innan vi skildes.
  
  'Så intressant', svarade hon leende. 'Jag har hört mycket talas om er.'
  
  'Verkligen?'
  
  'Ja, ni lär ju vara den smartaste reporter i sta'n.'
  
  Så gick hon, men glömde visst att säga sitt eget namn. Och jag funderade
  mycket över hur hon kunde ha hört mitt. Det var ju på den tiden annars
  inte mycket känt utom kamratkretsen.
  
  Nå, man är ju tidningsman framför allt, och snart hade jag glömt
  flickebarnet för att välva de vildaste planer om hur jag skulle komma åt
  det efterlängtade referatet. Jag måste ha det, skulle ha det, och tog en
  spårvagn ut till direktörens villa.
  
  Klockan var nära halv åtta på kvällen och det var redan mörkt, när
  Smultronbolagets styrelsemedlemmar började komma. Jag räknade dem, och
  fann snart att samlingen var fulltalig. Då hoppade jag över staketet på
  ett mörkt, skyddat ställe, och smög fram till villan.
  
  Det var ljus i ett hörnrum, och mot gardinen såg jag skuggorna av flera
  personer. Så fälldes persiennerna ned. Sakta smög jag runt huset. Ett
  fönster i första våningen stod öppet. Jag tvekade ett ögonblick, men
  inte längre. -- Man gjorde väl inte sina första lärospån i Amerika för
  ro skull. -- Så tog jag ett tag i stuprännan, svängde mig upp och
  klättrade in.
  
  Hur jag smög mig fram till ett rum, beläget intill hörnrummet, och där,
  vid ljuset av en ficklampa, tog ett minutiöst referat av sammanträdet,
  hör inte hit. Nog av, jag fick det, och smög mig bort när herrarna
  skulle till att skiljas. Och en sabla sak var referatet. Det var det,
  som sprängde humbugen.
  
  Jag äntrade ut samma väg som jag kommit, tog ett fritt språng över några
  krusbärsbuskar -- och stod ansikte mot ansikte med min bekantskap från
  eftermiddagen. Jag erkänner att jag tappade koncepterna.
  
  'Såå, herr Wall i Nyheterna', sade hon. 'Ni har slagit er på inbrott?'
  
  'Ja -- hm -- nej', stammade jag.
  
  'Åh, jag förstår så väl', svarade hon. 'Tidningarna ha redan börjat tala
  ont om stackars pappa, och nu har ni lyssnat till sammanträdet och ämnar
  krossa honom.'
  
  'Pappa? Vad?'
  
  'Ja, just pappa. Jag är dotter till Benson, direktören för
  Smultronbolaget.'
  
  'Åh!'
  
  'Och nu är pappa i svårigheter, som han säkert skulle reda upp, om bara
  pressen lät honom vara i fred, men han skall störtas, och kallas
  brottsling, och ni -- ni skall göra det.'
  
  Hennes röst hade börjat darra allt mera, och när hon talat slut sjönk
  hon ned på en trädgårdsbänk med ansiktet i händerna och skakade av
  snyftningar.
  
  Nå ja, jag var ung då. Och dum, mycket dum. Och jag tålde inte att se en
  kvinna gråta.
  
  Jag satte mig bredvid henne och drog hennes huvud mot mitt bröst, förde
  undan hennes händer och kysste det uppåtvända, tårdränkta ansiktet gång
  på gång.
  
  'Gråt inte, gråt inte, flicka', viskade jag. 'Här! Tag manuskriptet.
  Bränn det, gör med det vad ni vill.'
  
  Med det lade jag anteckningsblocket med det dyrbara referatet i hennes
  lilla hand, kysste henne ännu en gång och gick.
  
  Vår tidning hade dagen därpå ingenting från sammanträdet, men jag var
  nära att få slag, när jag öppnade 'Morgonskriet'.
  
  Där stod referatet, mitt referat, fullständigt exponerande
  Smultronbolaget och försett med fyrdubbla rubriker.
  
  Och inte blev jag mycket gladare när jag med första posten fick en
  biljett av följande lydelse:
  
      Bäste herr Wall!
  
    Tusen tack för referatet. Det var just vad jag ville ha, men som
    jag uppgivit allt hopp om. Ni blir väl inte ond när ni får höra,
    att 'direktör Bensons dotter' i verkligheten är 'Morgonskriets' nya
    kvinnliga medarbetare. För övrigt voro väl kyssarna tillräcklig
    ersättning för ert besvär.
  
        Eder tillgivna
            _Alice Krona,_
          _alias fröken Benson._
  
  »Det är historien, gossar, och jag anser, att man måste vara skald för
  att se något förmildrande hos en sådan kvinna. Skål!»
  
  
  
  
  ETT SJÖMANSÖDE
  
  
  Kaptenseleven Karl Johan Klyvarbom kom seglande sydväst till syd uppför
  Hamngatan för laber bris. Vid Kungsportsbron fick han se en lämplig kjol
  vaja nedåt Kungsparken, och fastän det var mitt på blanka eftermiddagen
  gjorde Klyvarbom en skarp gir åt styrbord, slog ut ett par rev i seglen
  för fartens skull och strök för sina goda femton knop ned i riktning mot
  den lockande kjolen.
  
  Enligt all naturens ordning skulle Klyvarbom ha hunnit flickebarnet,
  tilltalat det, avsnoppats och gått ut på nya strövtåg, och då hade det
  just inte heller varit något särskilt att skriva om. Men det gick inte
  så. Ty just när Karl Johan var nära att hinna upp henne, intervenerade
  ödet i form av en mycket välpressad ung man, som kom runt ett hörn,
  hälsade bekant på flickan och gjorde henne sällskap mitt för Klyvarboms
  näsa.
  
  Nu är det ju så, att ingenting sårar ett sjömanshjärta djupare än att
  bli ersatt av en annan karl hos ett fruntimmer, och fastän kaptenseleven
  inte hade den minsta himmelska eller jordiska rätt till flickebarnet, så
  sjöd det dock i hans inre när han sackade allt längre bakåt, sjöd på ett
  sätt som bådade ont för den välpressade.
  
  På något avstånd följde han det såta paret genom gatorna, och när de
  passerade genom Slottsskogens grindar gladdes hans ondskefulla hjärta
  och han drog sig så småningom allt närmare.
  
  På en lämplig, skuggig och folktom plats ansåg han det vara skäl att
  handla, steg därför fram och placerade kraftigt och målmedvetet sin
  massiva sjömansnäve i basen av den välpressades oklanderliga nackbena.
  Den välpressade sprang fullt ofrivilligt några meter, och när han sedan
  vände sig om för att se om det var en ek som ramlat över honom, fick han
  se Klyvarbom göra sin djupa reverens för det skrämda flickebarnet.
  
  Då blev gossen ilsk, gick fram till Klyvarbom och frågade vad meningen
  var. För att klargöra detta dängde Karl Johan till honom igen, så att
  han gick till vila ett par minuter på närmaste gräsmatta.
  
  »Det skall du ha för härom kvällen, din lymmel», röt Karl Johan.
  
  »Härom kvällen?» kved den andre svagt. »Jag har aldrig sett er förr.»
  
  »Aldrig? Försök inte. Jag känner nog igen er, det var ni, som antastade
  min syster härom kvällen och bar er illa åt, men ni kom undan då.»
  
  »Nej, men Gustav», kvittrade den sköna. »Det skulle jag aldrig ha trott
  om dig.»
  
  »Det är en sabla lögn», svarade Gustav indignerad. »Jag antastar aldrig
  någon.»
  
  »Han nekar, alltså är han skyldig», avkunnade Klyvarbom.
  
  »Ja, det är ju alldeles tydligt», instämde flickan, ty resonemanget var
  ju fullkomligt kvinnologiskt.
  
  »Nej, men Karin -- --»
  
  »Tyst, Gustav! Jag vill inte tala med dig. Gå din väg.»
  
  »Ger du dig inte i väg på fläcken, så sablar --», understödde Klyvarbom
  och började veckla upp rockärmarna.
  
  Gustav hade tydligen ingen lust att göra vidare bekantskap med
  sjömansnävarna och drog sig sakta bort.
  
  »Adjö då», sade han, men ingen svarade. Kommen ett stycke bort stannade
  han, vände sig om och tittade, så drog plötsligt ett leende över hans
  ansikte och han begav sig halvspringande på väg mot staden.
  
  Klyvarbom och flickan slogo sig ned på närmaste bänk och han, som
  gratulerade sig själv till sin diplomatiska begåvning, njöt obeskrivligt
  av att ljuga en fruktansvärd historia om Gustavs svåra försyndelser.
  
  Detta fortgick ostört en god stund, men plötsligt uppenbarade sig Gustav
  åter på valplatsen, nu klädd i spanskrör och en grovlemmad svart och vit
  bulldogg.
  
  Klyvarbom började känna sig obehaglig till mods när han såg dem komma,
  och hans oro var icke oberättigad.
  
  Både han och flickan reste sig när Gustav kom.
  
  »Ja, nu är jag här igen», sade denne glatt och lyfte på hatten.
  
  »Då går väl jag», svarade Klyvarbom.
  
  »Det gör ni nog inte», sade Gustav vänligt. »Pass på honom, Cesar.»
  
  Cesar steg fram och nosade intresserad på Klyvarboms byxor, och
  sjömannen kände hur knäskålarna slogo mot varandra vid tanken på att han
  möjligen också ämnade smaka.
  
  »Nu», sade Gustav, fortfarande vänligt, »kanske ni underrättar oss om
  hur sant det är, som ni sade om mig. Men säg sanningen, den där hunden
  tål inte att höra folk ljuga.»
  
  Klyvarbom vred sig.
  
  »Nå!» Bulldoggen fick ett tecken, och kom morrande fram.
  
  »Nå ja! Jag kanske tog miste på person.»
  
  »Kanske?»
  
  »Ja, nästan säkert.»
  
  »Nästan?»
  
  »Tja, alldeles säkert då.»
  
  »Det låter höra sig. Blev för resten er syster antastad alls?»
  
  »Det hör inte hit.»
  
  »Nej, men det intresserar mig.»
  
  »Jag har ingen syster», erkände Klyvarbom svagt.
  
  »Se så, nu är jag rehabiliterad. Vad säger du nu, Karin?»
  
  »Förlåt mig, snälle Gustav», ljöd flickebarnet. »En sådan usling den
  karlen är.»
  
  »Nu kommer andra kapitlet», sade Gustav därefter. »Nu står ni stilla
  medan jag randar ryggen på er med den här käppen. Vid minsta rörelse har
  ni Cesar i benet.»
  
  Det blev dock för mycket för Klyvarbom. Med en kraftig spark träffade
  han Cesar under hakan, så att hunden sjönk in i medvetslöshetens natt.
  Nästa tempo var att placera sjömansnäven mitt i ansiktet på Gustav och
  så bar det i väg.
  
  Han sprang med den högsta fart han orkade, ty han visste, att bulldoggen
  snart skulle kvickna till, och ville gärna vara i säkerhet innan dess.
  
  Vid grinden vände han sig om och fick se Cesar komma som skjuten ur en
  kanon, tydligen driven av en oemotståndlig längtan att få träffa Karl
  Johan Klyvarbom.
  
  Karl Johan, som däremot icke önskade träffa doggen, formligen flög till
  närmaste ringlinjevagn och hann upp den just som vagnen satte sig i
  gång. Doggen var då bara fem meter borta och med dessa djurs vanliga
  trohet, sprang han med vagnen för att vakta ut Klyvarbom.
  
  Så fick Karl Johan Klyvarbom sitta där, alltjämt kusligare till mods,
  och åka Ringlinjen runt, runt, runt....
  
  
  
  
  ETT SLÄDPARTI
  
  
  Olivia Rosenblom ansågs hemma i Göteborg vara söt, och var en mycket
  vacker flicker flicka enligt de härskande begreppen i den enkla
  landsända, där hon nu bodde hos sin farfar, och som hon dessutom var
  sondotter till den förmögne patron Rosenblom på Stora Fälanda, är det
  inte underligt att Konrad Pilkvist älskade henne. Konrad var visserligen
  bara biträde i Algotson & Co:s järn-, speceri-, kortvaru-, mode- och
  diverse-handel därsammastädes, men han hade knollrigt hår, små, vaxade
  mustascher och böjelse för mera romantisk litteratur, samt dessutom ett
  gott sätt mot kunder, och han hyste stora förhoppningar att dessa
  utmärkta egenskaper i förening till sist skulle besegra den sköna.
  
  Men hon tycktes vara särdeles hårdflirtad, åtminstone för en man i
  bodbetjäntens anspråkslösa ställning. Pilkvist hade expedierat henne
  många gånger, men inte lyckats få ens ett intresserat ögonkast, och
  detta trots att hans lockar och flytande svada gjort honom populär bland
  traktens hushållsfröknar och inspektorsdöttrar.
  
  Detta sorgliga förhållande släckte dock inte Pilkvists ömma låga.
  Tvärtom. Hans beslut att bli måg på Stora Fälanda blev fastare än
  någonsin.
  
  »D'ä klart, att det inte kan gå», resonerade han för sig själv. »Inte
  har man nånsin läst om att det gått på det viset. Jag måste utföra något
  dåd i stor stil, något, som kommer henne att beundra och se upp till
  mig. Se'n skall allting gå som en dans.»
  
  Några dagar senare var det kalas på Stora Fälanda, och i samband med det
  slädparti.
  
  Pilkvist var naturligtvis inte bjuden med, men gud Amor hade likafullt
  tvingat honom upp till Stora Fälanda gårdsplan för att få se när den
  älskade åkte ut, och få vredgas på den lycklige, som satt på
  hundsvotten.
  
  Det var ett kallt göra. Pilkvist frös som en hund där han posterade i
  vinterkvällen, ty vinden svepte skarp och bitande in över Fälandasjöns
  istäcke. Men i hans blod brann kärleken till Olivia Rosenblom och den
  höll hans själ varm, om också kroppen fick sitta emellan.
  
  Omsider körde slädarna fram, och Konrad Pilkvist ställde sig litet
  i skymundan när gästerna tågade ut. Där kom kronofogden och
  häradsskrivaren och sågverksdisponenten och alla möjliga andra
  celebriteter, och mitt i högen hon. Pilkvist glömde kylan och kände
  endast en bitterljuv känsla genomströmma sitt inre när han såg hennes
  strålande blickar, vilka sorgligt nog inte riktades mot honom, utan mot
  sågverksdisponentens son, löjtnanten.
  
  Först när Olivia tagit plats i en kappsläde slog den stora planen som en
  blixt ned i Pilkvists hjärna, och han tvekade inte en sekund. Med två
  språng var han framme vid släden, och gav löjtnanten, som just skulle ta
  plats bakpå, en puff så att han stod på huvudet i en snödriva. Och innan
  någon fattat vad det var frågan om hade han gripit tömmarna, givit
  hästen ett piskrapp, och det bar i väg ned mot sjön.
  
  Det steg ett illtjut ur fällarna framför honom, besvarat av ett
  mångstämmigt rop bakom, men Konrad Pilkvist lät piskan vina, och for
  av med allt skarpare fart.
  
  »Precis som Gösta Berling!» tänkte han. »Sabla stiligt!» Så vände han
  sig om i släden, och ropade efter berömda mönster:
  
  »Jag är Konrad Pilkvist, riddare till tjugutusen kyssar och en hel binga
  kärleksbrev, fånga mig den som kan!»
  
  Men han såg samtidigt att den sista uppmaningen synbarligen var
  överflödig, ty löjtnanten hade kommit upp ur sin driva och var redan på
  väg efter honom i en annan kappsläde.
  
  Olivia höll sig fullkomligt lugn. Hon hade uppfattat situationen och
  senterade den. Det är minsann inte många unga damer i våra dar, som få
  vara med om en regelrätt enlevering. För resten skulle det ju bli
  ytterst angenämt att räddas av löjtnanten.
  
  Men Pilkvist, berusad av sin djärva bragd, tydde hennes tystnad som
  beundran, och hans hjärta slog i kapp med hästfötternas galopp.
  
  Färden gick över sjön i svindlande fart. Bakom röt löjtnantens
  kommandostämma ilskna uppmaningar att stanna och löften om stryk, men
  Pilkvists häst var den bästa, och avståndet ökades sakta men säkert.
  
  »Stanna, din förbaskade kryddbonesare!» kom löjtnantens röst. »Annars
  skall jag slå sönder vartenda ben i din usla kropp.»
  
  »Ha, tyrann!» skrek Konrad den romantiske tillbaka. »Aldrig skall du
  röva min väna brud ur mina armar.»
  
  Så kom han plötsligt att tänka på, att Gösta Berling och hans bortrövade
  brud kyssts rätt avsevärt under sin slädfärd, och han ansåg exemplet
  efterföljansvärt, i synnerhet som det utan detta lilla arrangemang inte
  skulle bli någon riktig stil på det hela. Alltså böjde Konrad Pilkvist
  sig fram, tog Olivia under hakan med vänstra handen, och kysste hennes
  rosenläppar, medan löjtnanten, som inte var längre borta än att han
  kunde se vad som hände, upphävde ett avgrundsvrål.
  
  Men det skulle Pilkvist aldrig ha gjort, ty Olivia var en väluppfostrad
  flicka, som inte lät sig kyssas av obekanta herrar, och av ganska få
  bekanta; och dessutom var hon en handfast flicka. Så att knappt hade
  kyssen bränt på Olivias läppar förrän en örfil brände på Konrads kind.
  Och den efterföljdes omedelbart av flera.
  
  Konrad var alldeles handfallen. Han var fullkomligt oberedd på ett så
  plötsligt nedstörtande från sin sällhets himmel, och tömmarna gledo
  sakta undan hans hand. Olivia grep dem ögonblickligen, höll in hästen
  och störtade i löjtnantens armar när han fem sekunder senare hann fram.
  
  Och löjtnanten tryckte henne onödigt tätt intill sig, och Pilkvist kunde
  tydligt uppfatta en del ord, som sade honom, att befattningen som måg
  hos Rosenblom j:r redan var tillsatt.
  
  Men löjtnanten uppehöll sig i alla fall inte länge med Olivia. Han hade
  lovat Konrad stryk, och som officer och gentleman skyndade han att
  infria sitt löfte.
  
  
  
  
  AFFÄR ÄR AFFÄR
  
  
  John Andersson var innehavare av en mindre agenturaffär i Nordstaden, en
  foxterrier, bärande, men mindre sällan lydande, namnet Tip-Top, samt en
  spanskrörskäpp med guldkrycka. Dessutom älskade han världens skönaste
  kvinna. När en karl är kär, är ju alltid föremålet det skönaste i
  världen.
  
  Andersson var dock icke fullt lycklig, ty världens skönaste kvinna hyste
  intet särskilt intresse för honom, och fanns det något sådant så var det
  rent av negativ art. Han hade nämligen försummat det psykologiska
  ögonblick, då han kunnat försäkra sig om den skönaste bland dödliga, och
  dylika underlåtenhetssynder äro, som bekant, ungefär de svåraste en ung
  man kan begå. Därför hade hans namn strukits från listan och han från
  det familjära »Jonne» blivit degraderad till »Herr Andersson».
  
  Men Andersson beundrade även naturen, och därav kom det sig, att han en
  vacker afton befann sig i sällskap med Tip-Top och käppen sittande på
  Vita bandets paviljong i Slottsskogen, förtärande en enkel Rosenhäger
  och drömmande om den tid då Majken -- så hette världens skönaste kvinna
  -- skulle obligatoriskt förekomma i hans sällskap. Följden av dessa
  drömmar var, att när han gick glömde han käppen med guldkryckan.
  
  Kommen ett stycke nedåt vägen erinrade John sig sin förlust och vände
  med en viss hastighet tillbaka för att återfå klenoden. I dörren till
  paviljongen kolliderade han med en medelålders gentleman och skulle nog
  med en ursäkt ha lämnat plats, om han inte i främlingens hand sett --
  sin dyrbara käpp.
  
  Anderson var emellertid en belevad man och blev därför inte ohövlig,
  utan lyfte artigt på hatten och sade:
  
  »Förlåt! Min herre har visst tagit fel käpp?»
  
  Den andre tittade på käppen.
  
  »Det tror jag inte», svarade han.
  
  »Men det tror jag», svarade John med eftertryck. »Den där käppen är
  nämligen min.»
  
  »Såå», sade den andre lugnt. »Under de fem år jag haft den, har jag i
  alla fall ansett den vara min egendom.»
  
  Men nu fattade Andersson humör.
  
  »Nej, hör nu, min bäste herre -- --»
  
  Han tystnade plötsligt, ty inifrån lokalen kom Tip-Top med svansstumpen
  i frenetisk rörelse -- och Anderssons käpp i munnen.
  
  Det blev ursäkter. Käpparna undersöktes och befunnos vara i detalj lika,
  och på grund av detta egendomliga sammanträffande stiftade herrarna
  bekantskap och fingo sällskap hem.
  
  »Mitt namn är Andersson», sade John. »Firma J. A. Andersson, agentur i
  kaffe, gjutgods, garn och cigarrer.»
  
  »En driftig ung man», sade den andre gillande. »Ja, mitt namn är
  Schönstein.»
  
  »Inte Josef B., den store miljonären?»
  
  »Josef B. Schönstein är mitt namn», svarade främlingen småleende, och
  Andersson greps av en hemlig vördnad inför denne siffrornas och guldets
  kung.
  
  Nu ville ödet, att Andersson, solande sig i detta magnifika sällskap, på
  Linnégatan mötte sin själs älskade i sällskap med banktjänstemannen
  Fågelström, hälsade och passerade.
  
  »Det var sjutton», sade Fågelström till Majken, »vad John frotterar sig
  mot money.»
  
  »Hur så?»
  
  »Det var ju miljonären Schönstein han gick och pratade så gemytligt
  med.»
  
  »Var det det?» frågade Majken intresserad. »Hur kan han känna honom?»
  
  »Åhjo, man har ju hört --», svarade Fågelström likgiltigt.
  
  »Vad har ni hört? Ni, som rör er i finanskretsarna, har väl reda på en
  hel del.»
  
  Nu inskränkte sig Fågelströms verksamhet i banken till tjänstgöring vid
  kassan för inbetalningar, men han ville gärna imponera på flickebarnet.
  
  »Tja, det är egentligen en affärshemlighet, men det gör ju ingenting. De
  där två ha en hel del affärer ihop. Amerikanskt vete och bomull och
  sådant där, som man håvar in pengar på.»
  
  »Tjänar John så mycket pengar då?»
  
  »Om? Miljonär blir han kanske inte, men en fem, sex hundra tusen kan han
  inte undvika, när Schönstein håller honom om ryggen så som han gör.»
  
  Sedan talades inte vidare om saken, men Fågelström lade märke till, att
  Majken var mycket tankspridd resten av kvällen.
  
  Samtidigt utspann sig ett litet samtal mellan Schönstein och Andersson.
  
  »Det var en söt flicka det där», sade nämligen den förre, när de
  passerat paret. »Vem är det?»
  
  »Det är fröken Lindblom, hon är -- hm -- så gott som -- litet förlovad
  med mig.»
  
  »Såå», sade Schönstein. »Tillåt mig gratulera. Presentera mig vid
  tillfälle för er fästmö -- eller så gott som, ha ha!»
  
  Två dagar senare mötte Andersson Majken på Östran och gjorde sällskap.
  Och Majken, som till en början var litet stram, tinade efter tio minuter
  så fullständigt upp, att Andersson beslöt att genast avfyra den
  högviktiga frågan och få ett bestämt svar. Han hade nu lärt sig att inte
  försumma det psykologiska ögonblicket.
  
  Men när detta ögonblick omsider anlände, anlände även en oförutsedd
  händelse.
  
  Händelsen var den store miljonären Josef B. Schönstein, som kom uppifrån
  avenyen och demonstrativt saktade farten, småleende som en kyrkängel.
  
  Andersson kunde inte motstå lusten att briljera med bekantskapen utan
  presenterade. Schönstein var en aimabel karl, det blev supé med
  champagne och dylikt, och när detta var slut, hjälpte han Andersson att
  följa Majken till porten.
  
  Dagen därpå ringde Andersson upp Majken för att höra om hon ville
  promenera ett slag på kvällen. Tråkigt nog var hon upptagen. Kvällen
  därpå var hon bortbjuden, sedan var det överarbete och annat kväll efter
  kväll tills Andersson en middag, efter att ha väntat tjugu minuter
  utanför hennes port lyckades träffa henne.
  
  Han beslöt att genast göra slag i saken och gick alltså på i
  ullstrumporna.
  
  »Majken», sade han. »Det är en sak som jag vill tala med dig om. En
  viktig sak.»
  
  »Det var lustigt!» sade Majken.
  
  »Nej, det är alls inte lustigt, utan det ramaste allvar.»
  
  »Skall du tala allvar. Nej, hör du!»
  
  »Majken, jag älskar dig!»
  
  »Vad gör du, sa' du?»
  
  »Älskar dig!»
  
  »Jaså, gör du det?»
  
  Det där lät inte vidare uppmuntrande -- men Anderson fortsatte ändå.
  
  »Jag har älskat dig länge, Majken. Min affär är ju inte så stor än,
  men -- --»
  
  »Hör du John!» avbröt flickan. »Jag vet vad du vill säga. Bry dig inte
  om det, du.»
  
  »Vad -- -- menar du -- -- ämnar du -- -- säga nej?»
  
  »Ja.»
  
  »Men vad är anledningen? Säg åtminstone anledningen», bad den
  förkrossade Andersson.
  
  »Anledningen är den, att jag i slutet av månaden förlovar mig med
  Josef.»
  
  »Josef? Josef? Vem är det?»
  
  »Herr Schönstein, naturligtvis.»
  
  Andersson tvärstannade. Så lyfte han på hatten, vände om och gick sakta
  nedåt gatan, följd av Tip-Top, som sorgset slokade med svansstumpen.
  
  
  
  
  ARTIGA KARLSSON
  
  
  Karlsson är, i likhet med de flesta svenska herrar, vanligen något
  orakad, men i övrigt en fulländad gentleman, en omständighet, som i all
  synnerhet kommer till synes i hans bemötande mot damer, även om dessa
  äro bedagade, mindre sköna och t.o.m. medlemmar av F.K.P.R.
  
  Härom dagen stod Karlsson på bakre plattformen av en spårvagn. Just när
  vagnen satte sig i gång sökte en dam hoppa upp, men som hon naturligtvis
  hade snubbelkjol, resulterade det hela i, att hon slog en vacker
  saltomortal bakåt, och landade på bakhuvudet i stensättningen. Den
  uppsättning av stålfjädrar och valkar, som hon använde för att hålla
  lockfrisyren chic tog emellertid emot stöten, så att själva den lilla
  levande kärna, som omsorgsfullt doldes djupt inne i burret, blev
  fullkomligt oskadad.
  
  Emellertid hade Karlsson inte varit overksam medan det lilla
  flickebarnet roterade i atmosfären. Med ett ryck i signalsträngen hade
  han stoppat vagnen, hoppat av -- framåt, ty han var man -- och i samma
  ögonblick som damens huvud lugnt lade sig till ro på sina stålfjädrar
  var Karlsson där.
  
  Med oändlig ömhet lyfte han upp damen, borstade av hennes kläder och
  hjälpte henne upp på vagnen. Hon tackade honom på damers sed med en
  blick, som om hans blotta existens vore en dödlig förolämpning mot
  henne.
  
  Karlsson smålog hult och vackert. Tog av hatten och bugade djupt. Damen
  vände hastigt på huvudet, och körde ett hattnålsspjut in i Karlssons
  vänstra öga.
  
  Karlsson smålog än mera och bugade igen, med resultat att damens hattnål
  åter tangerade hans vänstra öga.
  
  Karlsson log som en sol.
  
  Men nu ingrep konduktören. Han var nämligen ung och nitisk, och tyckte
  inte om mordvapen i dagligt bruk.
  
  »Hönnu fröken», sade han därför. »Ni körde hattnålen i den herrns öga.»
  
  Karlsson gav konduktören en förebrående blick, och damen sökte med sina
  blickar förinta både Karlsson och konduktören.
  
  »Gör ingenting alls!» sade Karlsson till henne. »Om fruntimret tycker
  att det är roligt, får ni gärna sticka dit nålen en gång till.»
  
  Och Karlsson smålog.
  
  »Ja, skyddare ä' ju så dyra», muttrade konduktören. »De kosta ju ända
  till fem öre stycket.»
  
  »Polis!» skrek damen. »Här blir ett ensamt fruntimer antastat på en
  spårvagn av två sluskar.»
  
  »Ni har gjort fruntimret ledset», sade Karlsson allvarligt till
  konduktören. »Ni är en drulle!»
  
  Samtidigt hoppade damen av vagnen, baklänges, och började åter rotera i
  atmosfären. Sekunden därpå fockade konduktören av Karlsson, därför att
  han använt ordet »drulle» vid tilltal av tjänsteman i tjänsteutövning.
  
  Karlsson hann fram till damen just när hon landade på stålfjädrarna,
  hjälpte upp henne, borstade hennes kläder, bugade djupt, och fick åter
  hattnålen i vänstra ögat.
  
  Men Karlsson bugade ännu djupare och smålog som aldrig förr.
  
  Hans vänstra öga är nämligen av emalj.
  
  
  
  
  EN EGENDOMLIG LIKHET
  
  
  Merkantile ambassadören Erik Carlcrantz, hemmahörande i rikets andra
  stad, var innehavare av ett fördelaktigt utseende, något lösa moraliska
  begrepp och en avgjord böjelse för det täcka könet. Denna böjelse
  besvarades varmt av könet i allmänhet och i synnerhet av fröken Stella
  på Stadt, en ung dam, som även delade Carlcrantz' båda förstnämnda,
  sympatiska karaktärsdrag. Det kan därför knappast förvåna den
  världserfarne läsaren, att en vacker dag när Stella var ledig, finna
  henne och bemälde Erik inkvarterade i ett rum i den närbelägna staden
  V-borgs Grand Hotell medan i resandeboken Carlcrantz' prydliga stil hade
  plitat ett »E. W. Carlcrantz med fru».
  
  Men ett merkantilt sändebud har, som bekant, vänner var han drar fram,
  och olyckan ville, att Carlcrantz, när han och Stella kom in i matsalen
  för att få en bit före avresan fann ett bord besatt av några av sina
  kunder i stan och deras damer. Erik hälsade givetvis med utsökt
  artighet, men önskade samtidigt, när han såg damernas blickar, att
  Stella inte vore fullt så våldsamt extravagant i sin klädsel, och han
  insåg att det nu gällde att hålla tungan rätt i mun.
  
  Olyckan ville emellertid, att Stella av portiern beställt ett
  rikstelefonsamtal, och knappt hade det såta paret börjat angripa
  smörgåsbordet, förrän denne funktionär visade sig i dörren och högt och
  tydligt sade:
  
  »Fru Carlcrantz! Klart till Göteborg.»
  
  Carlcrantz kände sig mindre väl, medan Stella var ute, och tog i ren
  distraktion tre snapsar en suite, men samtidigt var hans
  affärsmannahjärna i verksamhet och kläckte en idé.
  
  När Stella kom tillbaka, hälsades hon därför med orden:
  
  »Nå Marie, träffade du Sven?»
  
  »Ja-ja men», svarade hon, utan att veta vad det var frågan om, men i
  känslan av att det var bäst att hålla med.
  
  »Och han möter?»
  
  »Ja visst!»
  
  »Very good!»
  
  Resten av samtalet fördes i lägre ton och vännerna ansträngde förgäves
  sina öron.
  
  När måltiden var slut gick Stella upp för att göra sig i ordning till
  avresan, och Carlcrantz steg in i kaféet dit vännerna dragit sig, och
  blev glatt mottagen.
  
  »Hå fasen, Carlcrantz», hojtade grosshandlar Pålsson, »inte visste jag
  att du var gift.»
  
  Sällskapet grinade stilla, men Carlcrantz svarade med väl spelad oskuld:
  
  »Gift? Nä det känner jag inte heller till!»
  
  Allmän förvåning.
  
  »Men frun -- --?»
  
  »Jaså hon! Det är min svägerska, Marie. Gift med min bror, ni förstår.
  Vi ska möta honom i Uddevalla, vi reser dit nu.»
  
  »Åååh!» En missräknad kör från damerna.
  
  »Men jag tycker att hon liknar en liten upppasserska jag sett
  någonstans», inföll grosshandlare Svensson misstänksamt.
  
  »Alldeles ja, det har jag alltid sagt», instämde Carlcrantz glatt. »Hon
  är lik Stella på Stadt, som om de voro tvillingsystrar, men det vill hon
  inte höra talas om. Där ha vi henne för resten, ajöken mitt herrskap!»
  
  »Å nej, gå inte», bådo damerna. »Presentera er svägerska.» Och
  Carlcrantz presenterade.
  
  Det blev en trevlig halvtimma. Damerna blevo förtjusta i fru Carlcrantz,
  och Svensson skämtade om likheten med Stella på Stadt, »fastän det var
  ju stor skillnad förstås», och damerna avvisade indignerat varje tal om
  en sådan likhet.
  
  Så slog avskedets timme. Vagnen var framkörd och Carlcrantz var ute för
  att ordna bagaget. Så visade han sig i dörren:
  
  »Skynda dig nu», sade han.
  
  Men damerna hade svårt att skiljas.
  
  Så gick han och skaffade en cigarr och pratade i kiosken ett slag, tills
  han märkte, att han endast hade fem minuter att hinna till stationen på.
  Som en blixt var han vid kafédörren och avbröt damernas animerade
  avskedstagande med ett ivrigt:
  
  »Skynda dig, _Stella_, tåget går om fem minuter.»
  
  Ett ögonblick föll en andlös tystnad över sällskapet. Så skyndade Stella
  sig.
  
  
  
  
  REVYBESÖKET
  
  
  Maud och Fanny, som sent omsider fått sina sommartoaletter -- man vet ju
  hurudana sömmerskor äro -- voro ute och sågo på sta'n, och de tyckte
  själva att de prydde upp den.
  
  Det tyckte synbarligen också två unga, vidbrättade herrar av stadens
  affärstyp, och som beslut och handling, även hos köpmän i mindre
  framskjuten ställning i Göteborg äro ett, så bådo de unga gentlemännen
  att få göra sällskap.
  
  Maud och Fanny lyfte indignerat näsorna ytterligare en centimeter mot
  zenith, och fortsatte oberörda sin väg. Men de båda herrarna voro också
  fullkomligt oberörda, och upprepade sin begäran.
  
  Nu rodnade Maud litet, bevärdigade den närmaste med en blick och sade
  kort och kallt:
  
  »Var så god och låt oss vara i fred.»
  
  »Men, bästa fröken. Det är en abnormitet, att två så förtjusande damer
  gå utan sällskap.»
  
  Mauds och Fannys hjärtan veknade litet.
  
  »Jag skall be att få tala om, att vi inte stifta bekantskap med herrar
  på gatorna.»
  
  »Det förstå vi så väl, så. Men låt oss nu få utgöra undantaget, som
  bekräftar regeln.»
  
  Maud och Fanny växlade en blick, och den sade så mycket som: »Tja, låt
  gå! Det är ju alltid ett äventyr för ett par familjeflickor. Men då gå
  vi direkt hem.»
  
  Flickor ha, som bekant, begåvningen att kunna tala med ögonen.
  
  Då gentlemännen icke vidare blevo motsagda, specialiserade de sig på var
  sin unga dam, och Maud och Fanny bemötte dem ganska nådigt. Efter tio
  minuter voro de vid damernas port, och dessa sade, trots energiska
  övertalningsförsök, ett kallt adjö.
  
  I sista minuten grep dock en av de båda ynglingarna efter ett halmstrå,
  ty si flickebarnen voro söta:
  
  »Men om nu damerna nödvändigt ska gå, så kan ni väl följa med oss och se
  revyn i morgon kväll?»
  
  Och till Fannys oerhörda häpnad svarade Maud genast:
  
  »Ja tack, det vill vi visst det! Vi ha länge längtat efter att få se
  revyn.»
  
  Herrarna skeno av belåtenhet.
  
  »Härligt! Vart få vi skicka biljetterna?»
  
  »Ja, adressen se ni, och namnen....»
  
  »Tillåt oss! Bergman och Jonsson!»
  
  »Alma Karlson och Maria Anderson.»
  
  Så skildes sällskapet för att träffas dagen därpå.
  
  Alma Karlson var husjungfru i Mauds och Fannys hem, gammal
  trotjänarinna, ilsken, ogift och följaktligen manhaterska. Maria
  Anderson var också till åren kommen kokerska i samma familj, ogift med
  ovannämnda konsekvenser, och dessutom litet religiös. Ingen av dem var
  just av det slag, som en ung man skulle välja till ledsagarinna ens
  tvärs över gatan, än se'n då genom livet, och båda visste det.
  
  Till dessa båda damer anlände nästa eftermiddag ett par biljetter till
  sommarteatern, och följden blev att deras liv under den närmaste
  halvtimmen hängde på en tråd. Sedan gingo de till »fröknarna» för att
  höra vad de trodde.
  
  »Beundrare!» sade Maud bestämt.
  
  »Är det möjligt, fröken?» undrade Maria tveksamt.
  
  »Underligare har man hört», inföll Alma morskt och satte näsan i vädret.
  »Man är väl inte så lastgammal heller, och ser ju ganska skaplig ut.»
  
  »Alma har fullkomligt rätt», instämde Fanny. »Det är någon, som sett er,
  och blivit betagen.»
  
  »Men tänk», gnällde Maria, »att bjuda mig en biljett till ett så syndigt
  nöje. Jag för min del kan inte och vill inte gå.»
  
  »Prata inga dumheter, vi går!» avgjorde Alma. »Inte kan vi låta karlarna
  köpa de dyra biljetterna förgäves.»
  
  »Men....»
  
  »Visst skall Maria gå», övertalade fröknarna, och med Almas kraftiga
  bistånd lyckades de vända Marias ingalunda alltför motvilliga fötter
  från den rätta vägen till syndens stig.
  
  Senare på kvällen pinglades till Erik och Kristian, de unga damernas för
  ögonblicket ordinarie, om sällskap på kvällen. Och när teatern slutade
  mötte de Alma och Maria.
  
  »Nå, hur gick det?»
  
  »Inte såg vi några karlar», svarade Alma med en glimt av missräkning i
  rösten. »Det satt ett par unga glopar där när vi kom, en bre've mej och
  en bre've Maria, å nog glodde dom alltid, men dom gick efter första
  akten, och för resten kunde det ju inte vara dom.»
  
  Men borta i parken mötte de båda paren två herrar, som kastade hätska
  blickar på Erik och Kristian, men underläto att hälsa på damerna.
  
  
  
  
  PIGANS FÄSTMAN
  
  
  Lundbom satt i sin bekväma vilstol, gäspade och lutade huvudet mot den
  röda kudde med broderad inskrift: »Till min käre gubbe», som hans fru
  sytt åt honom, strax innan hon bad om den nya höstdräkten. Hans ögonlock
  sjönko sakta ned, och han försjönk i en ljuv, stilla slummer, en mild ro
  göt sig kring hans trötta själ, och en stilla, o, så stilla snarkning
  banade sig ur hans inre människa. Han hade det fridfullt, men det räckte
  inte länge. För en gift man räcker sådant sällan länge.
  
  Pang! En dörr slog igen med en skräll, så att huset skakade i sina
  grundvalar, och den döva frun, som bor mitt emot Lundboms, skakade sitt
  ålderstigna kranium och klagade:
  
  »Det är änna fasligt, va dom spränger där borta i den nya gatan! Man
  skulle skriva i tidningen om'et!»
  
  Lundbom själv hoppade högt i luften, hamnade vid nedkomsten på
  stolkarmen och yttrade saker och ting.
  
  »Usch, så du yttrar dig, Lundbom!» sade Lundboms fru -- det var hon, som
  på ovannämnda diskreta sätt kommit in. »Att du vill säga sådana saker i
  en dams närvaro.»
  
  Lundbom for upp, som om han suttit på ett gross häftstift, tryckte ena
  handen mot sin skadade södra del och den andra mot hjärtat.
  
  »Åh, förlåt!» sade han och såg sig omkring.
  
  Så såg han på frun.
  
  »Var farao är damen?»
  
  Frun stelnade till. Med en imponerande gest pekade hon på sin egen
  omfattande kroppshydda, talade och sade med högtidlig värdighet:
  
  »_Här!_»
  
  Lundbom smålog.
  
  »Jaså, bara du!»
  
  Och så fortsatte han med iver och värdighet att yttra saker och ting.
  Men då brast fru Lundboms tålamod, och med en röst, som ingalunda lät
  som en kerubims flöjtklara stämma, kommenderade hon:
  
  »Svär inte, Lundbom!!»
  
  Lundbom bröt tvärt av tiraden och svalde i häpenheten ett par ord så
  fula, att hans blåa öga smög mot spritskåpet, där hans magenbitter
  förvarades.
  
  »Men när du slår i dörrarna så etcetera», sade han urskuldande, »att du
  åstadkommer allvarlig kroppsskada på din herre -- hm -- din älskade
  make, så kan väl inte själva den bleklagde låta bli att idka ett enklare
  blomsterspråk!»
  
  »Jag har orsak att slå i dörrarna», svarade frun med eftertryck.
  
  »Vad är det?» frågade Lundbom intresserad, som om det varit fråga om ett
  förhör i Luthers lilla katekes.
  
  »_Amalia har fästman!_»
  
  Orden utslungades med en viss kläm, men tycktes inte åstadkomma beräknad
  verkan, ty Lundbom slog sig med det mest otillständiga sinneslugn åter
  ned i sin stol.
  
  »Han sitter där ute i köket och håller henne om livet», fortsatte frun,
  i förhoppning att väcka sin makes slumrande anständighetskänsla.
  
  »Det gör han rätt i», anmärkte Lundbom.
  
  »Lundbom, Lundbom, vad säger du!» väsnades den hulda makan. »Det är ju
  oanständigt!»
  
  »Nå, så för fåglarna, bed dem byta om, fastän jag inte kan inse, varför
  hon skall hålla honom om livet!»
  
  Frun var nära att svimma, men hon gjorde det inte, ty hon hade ett värv
  att utföra här i världen först. Hon kände sin makt över sin fem fot
  långa make, en makt, som mera var av fysisk än moralisk art, och hon
  beslöt att använda den.
  
  »Gå och kasta ut honom!» befallde hon lugnt, men i en ton, som uteslöt
  all tanke på motsägelse.
  
  »Men söta....»
  
  »_Gå!_»
  
  Lundbom gick.
  
  Med vild blodtörst i varje anletsdrag väntade frun att få höra Amalias
  fästmans nödrop, när han av Lundboms mera beniga än muskulösa armar
  förpassades ut i den kalla världen. Och hennes väntan blev lång. Minut
  gick efter minut, det blev en kvart, det blev två, men fortfarande var
  allt fridfullt ute i köksregionerna. Men när 45 minuter försvunnit i
  evighetens hav, kunde hon inte hålla sig längre, utan gick på tå ut i
  köket.
  
  Där mötte henne en syn, som talade om anspråkslösa människors enkla
  hemtrevnad.
  
  Runt bordet sutto Amalia, fästmannen och Lundbom, de två sistnämnda i
  skjortärmarna, och spelade femkort och sista stick om fem öre, medan de
  läskade sina strupar med skummande pomril.
  
  »Lundbom!» var allt frun kunde få fram, och den tilltalade vände sitt
  gemytliga ansikte mot henne.
  
  »Slå dig ned, min vän!» sade den pliktförgätne med en inbjudande gest.
  »Så bli vi jämna par.»
  
  Och medvetslösheten bredde sin misskundsamma slöja över fru Lundboms
  själ.
  
  
  
  
  ETT LITET MISSFÖRSTÅND
  
  
  När Karl Strandblad övergav Mimmi för att ägna sig åt en framstående
  ledamot av ett damkapell, svor Mimmi hat och blodig hämnd i evigheters
  evighet. Inte just därför att hon tog själva förlusten så särdeles hårt,
  ty om en ung man nonchalerar en flicka, så slocknar hennes intresse i
  regel med rekordhastighet, men bara det att han var i stånd till en så
  låg och lumpen handling upprörde henne i hennes innersta.
  
  Men Karl var inte den enda människa, som Mimmi hatade. Hon hatade
  nämligen också Annie Svanberg.
  
  Annie och Mimmi, som ett slag voro så pass goda vänner som ett par unga
  damer över huvud taget kunna bli, och det är ju inte så mycket, hade
  nämligen köpt en tombola-lott tillsammans och på den hade de vunnit ett
  kort, som gällde för tjugufem ridtimmar. Ett sådant kort är ju lagom för
  en person, och för den skull beslöto de båda damerna att kasta lott om
  det. Annie vann.
  
  Detta i och för sig själv var väl inte så farligt, men i samma veva fick
  Mimmi veta, att Annie kommit överens med (reservunder-) löjtnant
  Nordblom att rida tillsammans med honom, och fastän Mimmi inte särdeles
  intresserade sig för Nordblom, så var detta nog för att byta vänskapen i
  dödligt hat.
  
  Nu ville ödet att Karl Strandblad, som var en man med obetydliga
  tillgångar men desto större längtan efter sådana, gick ned till sitt
  kontor vid samma tid som Annie red, och följden härav blev, att han ofta
  om morgnarna mötte henne, ofta ensam, men ibland i sällskap med
  Nordblom, som han inte kände.
  
  Han lade naturligtvis märke till den unga damen, och hon till honom, och
  som han hade god skräddarkredit gjorde han ett fördelaktigt intryck på
  henne.
  
  En söndag på Styrsö kom han utan eget förvållande tillsammans med ett
  sällskap, där också Mimmi befann sig. De talades inte mycket vid, men
  när de så mötte ett annat sällskap, där Annie befann sig, och de båda
  damerna utbytte en översvallande söt hälsning, drog han sig närmare sin
  förra älskade.
  
  »Hör du, Mimmi, vem var den där damen, som du hälsade på?» frågade han i
  en ton, som han sökte göra så likgiltig som möjligt.
  
  Hon gav honom en snabb blick och fick genast en satanisk idé.
  
  »Vet du inte det? Det är ju den rika fröken Svanberg. Arvtagerska till
  den där värmländske sågverkspotentaten, som du naturligtvis hört talas
  om.»
  
  »Svanberg?» sade Karl eftersinnande. Han hade aldrig hört namnet förr.
  
  »Ja, det känner du väl till?»
  
  »Naturligtvis! Honom känner jag mycket väl till», ljög Karl.
  
  Och fröken Svanberg omgavs nu i hans själ av en liten extra gloria.
  Förgylld.
  
  Hur Mimmi krånglade till det är inte gott att säga, men en halvtimme
  senare träffades hon och Annie, och kysstes varmt, som fientliga damer
  för sed ha. Med utomordentlig skicklighet ledde Mimmi samtalet och om en
  stund kom den efterlängtade frågan.
  
  »Vem är den där blonde herrn, du hade i sällskap?»
  
  »Det är Karl Strandblad. Han slog litet för mig förr.»
  
  »Såå!» Misstroget.
  
  »Men jag var väl inte fin nog. Han behövde väl någon, som kan mera
  värdigt bära upp hans miljoner.»
  
  »Miljoner?»
  
  »Ja, hans pappa ägde ju en massa sågverk i Värmland. Nu har han
  alltsammans, och dessutom en utmärkt affär här i stan.»
  
  Vid denna tidpunkt sände ödet Karl till platsen, och han blev
  presenterad. Han och fröken Svanberg kommo sällsynt bra överens, och
  den kvällen skildes båda med en känsla av lycka på vänstra sidan av
  bröstet.
  
  Under den närmaste tiden träffades de ofta, saken utvecklade
  sig normalt, och kulminerade en vacker afton på en soffa i
  Trädgårdsföreningen.
  
  »Jag har inte en enda släkting», sade Karl. »Utom en kusin i Australien,
  och den är ju rätt avlägsen.»
  
  »Jag står också ensam i världen», suckade Annie sakta.
  
  Då grep Karl hennes händer på det traditionella sättet, talade och sade:
  
  »Åh, Annie, låt mig --», och så vidare.
  
  Några minuter senare, när Annie fått munnen ledig, viskade hon:
  
  »Ska' vi bo här i sta'n?»
  
  »Vilket du vill, älskade.»
  
  »Jag har alltid älskat Värmland.»
  
  »Så slå vi oss ned där då, det går ju lika bra.»
  
  »Att bo i ett sådant där litet brukssamhälle är härligt.»
  
  »Det är klart. I synnerhet när man som du är härskarinna där.»
  
  »Ooo, Karl! Italien!»
  
  Paus av vissa skäl.
  
  »Säg, Karl, ska' vi ha automobil?»
  
  »Sådana detaljer bestämmer du naturligtvis själv.»
  
  »Ooo, Karl!»
  
  Ny paus.
  
  »Men en sak, älskade Annie. Vi gifta oss i stillhet. Inget stort bröllop
  utan bara en enkel vigsel, och sedan -- Italien --»
  
  »Ooo, Karl! Italien!»
  
  Paus igen. Samma motiv.
  
  Sakens vidare utveckling behöver inte detaljeras. Paret gifte sig enligt
  överenskommelse i stillhet, de bebo en trerumslägenhet i Majorna och
  tyckas leva lyckligt, fastän automobilköpet får anstå, i avvaktan på
  bättre konjunkturer i Karls affär.
  
  Men Mimmi umgås inte i familjen.
  
  
  
  
  ETT KONVENANSPARTI
  
  
  Fröken Margit lät den senaste missromanen sjunka ned i knät, och såg
  tvärs över rummet, där hennes intet ont anande moder var sysselsatt med
  att sticka en magvärmare.
  
  »Mamma!» sade hon, utan ringaste förberedelse. »Jag är förlovad nu!»
  
  »Igen?» kom det med välvilligt intresse från den minderårige bror Fille,
  som borta i ett hörn höll på att räkna ut hur många öre om dagen han
  skulle behöva spara av fickpengarna för att bli i stånd att subskribera
  på »Mördarkulan i San Fransisko» eller »Trapperns hemlighet».
  
  Inlägget bemöttes med det förakt det förtjänade, men modern tog i
  stället ordet.
  
  »Det ... hm ... det kom verkligen ganska plötsligt. Jag visste inte ens,
  att du tog emot uppvaktning från någon av våra unga manliga vänner.»
  
  »Det har jag inte gjort heller», förklarade fröken Margit. »Den här har
  knappast sett åt mig ens förut, och han är förresten inte bekant i
  familjen.»
  
  »Men kära Margit -- --»
  
  »Det är inte lönt att gräla, morsan lilla. Han skall bli.»
  
  »Så säg då åtminstone vem det är, och vad han heter.»
  
  »Han är fil. lic. och tar snart graden, och han heter bara Andersson.»
  
  »Kors i herrans namn, tar du en bokmal», utbrast Fille, som i sitt
  stilla sinne närt det fåvitska hoppet att bli svåger med en general
  eller en pälsjägare. »Jag trodde att du skulle ha löjtnant Blixt.»
  
  »Varför det?» frågade Margits moder.
  
  »Därför att dom flirtade så skarpt på Styrsö i somras», upplyste Fille
  tillmötesgående.
  
  Margit rodnade litet, men låtsades inte höra.
  
  »Jag är gränslöst kär i honom», sade hon drömmande.
  
  »I Blixt?» frågade den vetgirige Fille.
  
  »Var inte näsvis du, odåga! Mamma! Jag är gränslöst kär i Sven, i herr
  Andersson.»
  
  »Jag kan förstå det, eftersom du sagt ja till honom.»
  
  »Jag har inte sagt ja, kära mamma. Det är han, som sagt ja till mig.»
  
  Margits mor var beredd på rätt stora överraskningar från sin dotters
  sida, men detta var dock något mer än hon väntat sig.
  
  »Vad menar du, barn?»
  
  »Att jag friat till honom naturligtvis, och fått ja. Fastän det gick
  inte med detsamma. Han tog mig för resten för pengarnas skull.»
  
  Till och med Fille var mållös, och vad modern beträffar, väntade hon när
  som helst en nervattack.
  
  »Ser mamma, det gick till så här. Vi träffades på badorten i somras,
  helt flyktigt bara, men alldeles tillräckligt för att jag skulle få
  klart för mig, att det var just en sådan karl som jag ville ha. En stor,
  stark, allvarlig och manlig karl, med snälla ögon och höga tankar om sig
  själv. För när en karl har snälla ögon, så får han gärna tänka hur högt
  som helst om sig själv, han är i alla fall alldeles borta, när det
  gäller oss kvinnor. Men det vet han inte om.
  
  Nå, jag tog reda på, att vi hade en hel del gemensamma bekanta, och när
  vi kommo tillbaka till stan, så såg jag till att vi träffades. Det vill
  säga, jag såg till att han fick lov att träffa mig. Vi blevo närmare
  bekanta, och när jag fick fullkomligt klart för mig, att han var just
  precis den enda karl som jag skulle vilja ha, så beslöt jag att göra
  honom kär i mig.»
  
  »Det var nog inte lätt», förmodade Fille.
  
  »Nej, det var verkligen ganska svårt», medgav Margit oväntat nog.
  »Svårigheterna gjorde mig naturligtvis bara ännu mera pigg på saken. Och
  min pappa steg väl inte från boddräng till stor grosshandlare för inte
  heller. Någon släng av hans energi har jag väl fått.
  
  Alltså började jag attacken på allvar. Vi träffades 'händelsevis' när
  han gick från högskolan och ibland dessemellan. Jag hade väldig tur i
  det fallet. Och hos gemensamma vänner stötte vi allt som oftast ihop.
  
  Följden blev, att vi blevo särdeles goda vänner. Han berättade för mig
  om sina studier och planer, och jag var intresserad, verkligt
  intresserad, ty det rörde mig ju närmare än han anade. Och på det viset
  fick jag klart för mig, att han gärna ville fortsätta sina vetenskapliga
  studier, men helt säkert finge avstå, när han väl tagit graden. Den hade
  han i alla fall beslutat att ta. Orsaken var den gamla vanliga, han
  saknade sekiner.
  
  Då hade jag min anfallsplan klar, och jag visste, att jag hade honom som
  i en liten ask. Det, som jag ämnade göra, fordrade visserligen en god
  portion mod, men jag visste, att jag hade tillräckligt av den varan för
  att utföra saken, om också inte utan hjärtklappning.
  
  Jag satte det i verket för tre veckor sedan, när vi träffades på
  bjudningen på Weiles villa. Det var en vacker höstdag och vad var
  naturligare än att vi fram på kvällen drogo oss ut i trädgården för att
  titta på månen.»
  
  »Men kära barn, du kunde ju rakt ha förkylt dig», utbrast modern och tog
  nya tag i den för någon kongoneger avsedda magvärmaren.
  
  »Ingen fara alls, mamma lilla. Jag var så varm så. Sven och jag hade
  redan hunnit vänja oss vid att vara tillsammans, och även nu kommo vi
  litet avsides från de andra. Den saken skötte jag om.
  
  Vi satte oss på en trädgårdsbänk, och jag var förfärligt nervös och
  hjärtat slog vilt. Men jag vände mig ändå mot honom och sade så
  oskyldigt som helst:
  
  'En hel mängd herrar ha sagt till mig att jag är söt. Tycker doktorn det
  också?'
  
  Han såg på mig med ögon som om jag varit något slags underdjur. Jag har
  sällan sett någon så förvånad människa. Men han fattade sig
  ögonblickligen och svarade på sitt allvarliga sätt:
  
  'Ja, fröken Margit, ni är verkligen mycket söt!'
  
  'Vad tycker doktorn i övrigt om mig?'
  
  Han skruvade sig litet, och kikade ur ögonvrårna.
  
  'Hm ... ni är en i mitt tycke ytterst sympatisk ung dam.'
  
  'Jag är rik också', upplyste jag naivt.
  
  'Jag lyckönskar er, fröken Margit', sade han.
  
  'Och dessutom är jag kär! I er!'
  
  Gud, så överraskad karlen blev. Han formligen hoppade till, och jag
  undrar inte på det.
  
  'Hur ... hur sa' ni?' stammade han.
  
  'Jag sade, att jag är kär i er', upprepade jag, 'och om jag vore som ni,
  så skulle jag gifta mig med mig, eftersom jag är söt, sympatisk, rik och
  kär. Har ni lust?'
  
  Nu smålog han litet besvärat.
  
  'Man skall inte skämta med sådana saker, fröken Margit', sade han.
  
  'Jag skämtar inte', sade jag, 'det är mitt blodiga allvar. Vill ni?'
  
  'Menar ni verkligen allvar', frågade han tvivlande.
  
  'På hedersord', svarade jag.
  
  'Fröken Margit!' sade han då dröjande, efter att ha funderat en stund.
  'Det är en högst oväntad situation. Jag måste erkänna att, fastän jag
  för er hyser en mycket stor aktning och -- ja -- även tillgivenhet, så
  älskar jag er ändå inte. Om jag således gifte mig med er, så vore
  motivet inte kärlek, utan helt enkelt det, att jag för att fortsätta
  mina vetenskapliga studier, behövde komma i en ekonomiskt tryggad
  ställning.'
  
  'Spelar ingen roll vad ni tar mig för', svarade jag, 'bara ni gör det.
  Skola vi alltså anse oss förlovade. Här är min hand, slå till!'
  
  Han tittade ett ögonblick forskande på mig, så slog han till. Då vände
  jag mig mot honom och smålog.
  
  'Ni behöver inte kyssa mig om ni inte vill', sade jag.
  
  Men ... men han gjorde det ändå!
  
  Sen föreslog jag, att vi skulle hålla tyst med saken tills vidare. Jag
  hade nämligen mina små planer.
  
  Sedan dess ha vi ofta mötts och varit tillsammans, och jag har
  observerat honom. Med tillfredsställelse. Och när tiden var inne,
  började jag nonchalera honom litet. Lät honom vänta förgäves, och gick
  ifrån honom efter att ha varit tillsammans bara en liten stund och
  sådant där. Och jag såg hur det tog. Till sist i går mötte jag honom
  inte när han gick från högskolan, men såg till, att han fick se mig i
  sällskap med Majas bror.
  
  Det blev som jag väntat. Han var vit av vrede, när jag sedan träffade
  honom, och började förebrå mig. Jag var högdragen förstås.
  
  'Min bästa Sven', sade jag. 'Med tanke på de omständigheter, under vilka
  vi förlovade oss, så tillät jag mig tro, att du snarast torde vara
  tacksam för att ibland få slippa mitt sällskap.'
  
  Då teg han en stund och bara såg på mig. Så tog han mina händer och
  sade:
  
  'Margit! Sedan dess har mycket förändrats. Jag har kommit på det klara
  med mig själv, och vet nu, att du är mig kärare än allt annat i
  världen.'
  
  Då skrattade jag högt. Jag kunde verkligen inte låta bli.
  
  'Har du kommit underfund med det först nu?' sade jag. 'Det har jag vetat
  länge!'
  
  För det hade jag.»
  
  
  
  
  ANDERSSONS FRIERI
  
  
  Mitt utanför Karl Gustav Anderssons fönster låg garvare Blomgrens
  trädgård. Det var en mycket vacker trädgård, men den saken hör
  egentligen inte hit, ty det enda, som intresserade Karl Gustav i den,
  var en vanlig grönmålad bänk, som stod idylliskt placerad under en stor
  ek strax intill Karl Gustavs fönster.
  
  När Karl Gustav vid elvatiden på kvällen vanligen anlände hem, såg han
  nämligen vanligtvis å denna bänk garvare Blomgrens piga, som fast sluten
  i sin fästmans starka armar njöt den anspråkslösa kärlekslycka, som på
  detta sätt beskäres en lidande mänsklighet.
  
  Visserligen varierade fästmannen inte så sällan, och ibland varierade
  även pigan, men detta ändrade ju inte sakförhållandet, utan Anderssons
  utsikt var alltid densamma, när han vid elvatiden kastade den
  sedvanliga blicken ut genom fönstret.
  
  Nu var Karl Andersson en övertygad ungkarl, vilket i detta fall, liksom
  så ofta annars, betydde, att han i yngre dagar hyst en stor och
  allmännelig, om än inte särdeles broderlig, kärlek för det kön, som på
  mer eller mindre lösa grunder kallas det täcka.
  
  Men nu var den tiden över. Han närmade sig hastigt fyrtiotalet, kring
  hans tinningar hade håret glesnat, och magens diameter lät även en
  flyktig betraktare ana den välsituerade ungkarlen.
  
  Men den bild av stilla lycka, som regelbundet syntes utanför hans
  fönster, började, trots allt, att så småningom tära på hans nerver, och
  det värsta var, att den så småningom väckte domnade heta känslor i det,
  efter tusen och en förälskelse, som man kunde tycka, utbrunna hjärtat.
  
  Han försökte låta bli att titta ut, men det gick inte. Han kikade,
  ilsket svärjande över sig själv mellan persiennpinnarna, och till sist
  började han känna avund och hat mot Blomgrens pigas fästman. När det
  gått så långt, att han mitt på dagen ertappade sig själv med att stirra
  ut genom kontorsfönstret och drömma, att han kände ett par mjuka
  kvinnoarmar sakta lindas kring sin hals, beslöt han att resa bort och
  rekreera sig, medan en expressbyrå flyttade hans husgeråd till en våning
  i andra ändan av staden.
  
  Men Karl Gustav flyttade inte. Ty just i den vevan träffade han Dittan
  Karlsson.
  
  Egentligen hade Karl Gustav lagt bort att bli bedårad av flickebarn, men
  den här gången blev han det i alla fall. Inte så, att han funderade på
  att gifta sig, alla dylika fåvitska tankar voro fjärran från honom, men
  i alla fall -- -- -- --. Det kunde ju vara angenämt med en liten sista
  flirt, innan han slog sig till ro och vilade på sina lagrar och fåtaliga
  grå hår.
  
  Fröken Dittan å sin sida blev angenämt berörd av Karl Gustavs
  vederhäftiga utseende, och sedan hon försiktigtvis hos hans bekanta hört
  sig för, så att hon var säker på, att det inte var falskt sken, mottog
  hon hans närmanden med en välberäknad kylig nådighet, som icke förfelade
  sin verkan på Karl Gustav.
  
  Men någon slags flirt ville hon inte vara med om. Karl Gustav fick inte
  så mycket som smeka hennes lilla hand, ty vid minsta försök i den vägen
  överlämnade hon honom i sin moders ömma vård, och förhöll sig själv mera
  passiv. Och som Karl Gustav ansåg, att en kyss av en vacker flicka var
  bättre än tio av hennes mamma, ökade detta endast hans energi.
  
  I svagare stunder tänkte han till och med på att löpa den tydliga risken
  av äktenskap som förefanns, och, resonerade han då, även om en sådan
  olycka skedde, så var ju ingen olycka skedd.
  
  Fröken Dittan fann emellertid, att det hela gick för sakta, och beslöt
  att bringa saken till sin spets. Till den ändan inbjöds Andersson i
  familjen, och placerades i ett rum, som var romantiskt upplyst av en röd
  ampel.
  
  Och när Anderssons sinne lättats något genom några glas likör, började
  fröken Dittan tala om kärlek. Kärlek i allmänhet.
  
  »Säj, fröken Karlsson», sade då Karl Gustav med vek röst. »Har ni
  någonsin varit kär?»
  
  Fröken Dittan gav honom en blick.
  
  »Äh, kyss Karlsson!» svarade hon mera skämtsamt än elegant.
  
  Det gjorde Karl Gustav, men just i det psykologiska ögonblicket kom
  fröken Dittans mamma in i rummet.
  
  Så nu är Karl Gustav fast!
  
  
  
  
  EN MUSIKALISK UNDERHÅLLNING
  
  
  Det finns folk, som anser en inbrottstjuv vara något så avskyvärt, att
  inte ens en skatteindrivare förefaller dem mera vidrig.
  
  Jag delar inte denna åsikt. Även en inbrottstjuv är en människa, och jag
  känner ett djupt medlidande med inbrottstjuven Adalbert
  Svensson-Västerfeldt-Klingberg-Nordbom-Frisk, när jag tänker på det
  förfärliga öde, som drabbat honom.
  
  Adalbert Svensson etcetera valde tidigt inbrottstjuvens ganska
  otacksamma yrke -- otacksamt då man betänker att varje inbrott enligt
  statistiken endast inbringar i medeltal kr. 1:67, och detta oftast i
  varor. -- Hans första bragd bragte honom två burkar anjovis, nio kronor
  i kontanter och fyra månaders fritt husrum, och bländad av denna
  glänsande succès på ett så tidigt stadium av sin bana gjorde Svensson
  etcetera inbrottet till sitt livskall.
  
  Han utövade sitt yrke i rätt många år, då och då med ett på
  myndigheternas initiativ tillkommet uppehåll, och hade väl fortsatt
  ännu, om han inte en vacker dag i höstas mitt på blanka förmiddagen
  genom en öppen tamburdörr stigit in i Antonio Personis våning.
  
  Svensson etcetera smög, som sagt in i tamburen och granskade kläderna.
  Åhjo, där fanns ju ett och annat plagg som kunde nubbas på, men vad
  fanns kanske inte i våningen?
  
  Svensson etcetera gläntade på en dörr. Ingen var inne, och ljudlöst som
  en skugga gled han in i rummet. Men knappast hade han hunnit in förrän
  tamburdörren öppnades och någon kom.
  
  Det gällde att handla raskt, och det gjorde Svensson. Han hoppade genast
  in i en garderob och stängde försiktigt dörren efter sig.
  
  Det var hög tid, ty ögonblicket därpå steg Antonio Personi själv in i
  rummet, som Svensson nyss så diskret lämnat.
  
  Antonio Personi var från Genua, -- sade han. I verkligheten hade hans
  vagga stått i det för sin kaffekask så vida berömda Uddevalla. Och hans
  yrke var att ge musiklektioner. Nu väntade han inom kort en elev, och
  som det alltid var hans vana att låta eleverna mötas av en kaskad av
  ljuva toner grep han sin fiol och började spela en av Beethovens
  sonater.
  
  Om inbrottstjuven Adalbert Svensson-Västerfeldt-Klingberg-Nordbom-Frisk
  varit musikalisk, hade han förmodligen då blivit mördare, ty Personi
  spelade inte särdeles väl, och hans lektioner kostade endast sjuttiofem
  öre i timmen. Men lyckligtvis var Svensson etcetera inte musikalisk, men
  han led ändå, ty han var inte van vid den sortens musik. Han föredrog
  vida »Fången på Älvsborg» och »Kostervalsen».
  
  Eleven var inte vidare punktlig av sig och Personi fick länge vänta och
  spela. Fiolens tarmsträngar släppte ut hesa skri, kvidan och klagan, och
  inbrottstjuven blev allt mera sorgsen.
  
  Straffarbete var han van vid, och mycket stryk hade han fått i sina
  da'r, så det kunde han stå ut med, men detta var en fullkomligt ny
  erfarenhet, och han beslöt i sitt stilla sinne, att den dag sådant
  infördes i statens fängelser, skulle han ägna sig åt ett annat yrke.
  
  Till sist kom eleven och Svensson fick lite ro. Hans hjärta var fyllt av
  tacksamhet, och han kisade försiktigt genom dörrspringan för att se om
  det funnes utsikter att rummet skulle bli tomt, i vilket fall han ämnade
  kila ut i tamburen, norpa en rock och för evigt lämna Antonio Personis
  hemtrevliga bostad åt sitt öde.
  
  Men det hoppet svek honom. Fastän han inte anade det hade hans lidanden
  knappast börjat ännu, och det, som han redan utstått skulle snart
  förblekna mot det förfärliga öde som väntade honom. Personi skulle
  nämligen ge musiklektion.
  
  Svensson såg snart nog på Personi och hans unge elev, att de inte ämnade
  lämna rummet på en god stund, och han satte sig därför bekvämt på
  garderobsgolvet och lutade huvudet mot knäna. Det var lugnt och skönt
  där inne, utifrån rummet trängde endast två röster dämpat genom dörren,
  och Svensson var nära att somna, när plötsligt ett gräsligt ljud brutalt
  bröt tystnaden.
  
  Svensson bleknade och svetten trängde fram på hans panna. Detta var det
  hemskaste han hört. Hans inälvor vredo sig, hans hjärna sågades sönder
  av det ohyggliga ljudet och Svenssons nerver trasslade ihop sig i en
  enda liten oredig bunt djupt där inne.
  
  »Det är mord!» tänkte Svensson. »Det är nödrop! Skall jag rusa till
  hjälp?»
  
  Han var redan nära att rusa ut när försiktigheten tog överhand och han
  nöjde sig med att kika.
  
  Ute i rummet såg han en mycket fridfull scen. En ung man stod framför
  ett notställ och misshandlade, med blicken stelt fästad på noterna, med
  känsla och övertygelse ett musikstycke, medan Personi stod bakom, och
  med synbart gillande följde med i noterna.
  
  Svensson sjönk utmattad tillbaka och stack fingrarna i öronen. Men det
  hjälpte inte. Ingenting kunde utestänga de underbara ljud, som den unge
  mannen med fiolen åstadkom. De trängde utan ansträngning genom märg och
  ben hos Svensson, och inbrottstjuven började önska, att han aldrig
  blivit född eller åtminstone fått dö när han var liten.
  
  När musiken äntligen slutat föreföll det Svensson, som om den varat i
  cirka sexton år, och med ett halvkvävt flämtande av lättnad kikade han
  åter ut.
  
  Herr Personi var sysselsatt med att gratulera sin elev.
  
  »Ni tar er, herr Anderblom», sade han uppmuntrande. »Ni tar er! Ni
  spelar redan utomordentligt. Bara på en vecka har ni förbättrat er på
  ett underbart sätt.»
  
  En suck undslapp Svensson.
  
  »Gudskelov för att jag inte var här för en vecka sedan», tänkte han. »Då
  hade jag varit död nu.»
  
  »Jag övar mig flitigt hemma», sade herr Anderblom blygsamt.
  
  »Må himlen förskona mig från att bo i samma kvarter som han», bad
  inbrottstjuven Svensson med en andakt, som annars brukade vara ganska
  främmande för honom.
  
  Nåja, den bönen fanns ju utsikter att få hörd. Svensson brukade allt som
  oftast bo på Långholmen och herr Anderblom hade hittills varit en mycket
  ordentlig ung man, om man undantar hans svaghet för musik.
  
  Svenssons respit blev emellertid icke långvarig, ty utan allt för långt
  dröjsmål tog herr Anderblom med verklig energi upp fingerövningar, medan
  Personi sjöng med.
  
  Övningarna gjorde inte Svensson så särdeles mycket ty hans nerver lågo
  ju redan i en liten härva och blevo för varje stråkdrag allt mera
  okänsliga för tarmgnisslet. Men sången!
  
  Personi var inte särdeles väl lämpad till operasångare, men det visste
  han inte. Svensson visste det heller inte när han kom, men det
  uppenbarades för honom med all önskvärd tydlighet när Personi började
  sjunga.
  
  »Tralalala, tralalala!» följde han fiolistens löpningar, men om Svensson
  just då haft litet friare spelrum, så hade han säkert presterat en
  löpning, som inte ens mästaren Craig, långt mindre Personi, mäktat
  följa.
  
  Just när Svensson stod i begrepp att passera vansinnets gräns, och från
  en energisk och företagsam inbrottstjuv förvandlas till en rasande dåre,
  tog fingerövningen slut. Svensson återvann med en kraftansträngning
  sinnesjämvikten och tittade åter ut.
  
  »Berömmer han honom nu, så slår jag ihjäl dem båda två», sade han till
  sig själv, och det fanns en manlig beslutsamhet bakom de manliga orden.
  
  Lyckligtvis berömde inte Personi sin elev.
  
  »Herr Anderblom får inte den rätta klämmen i sextondelarna», sade han.
  »Det skall vara större fart och jämnhet. Det tar lång tid innan den där
  vänstra handen blir så mjuk och smidig som den här.»
  
  Och han höll upp sin egen vänstra hand till herr Anderbloms och
  Svenssons beskådande. Den såg inte så värst mjuk ut. Tvärtom var den
  ganska tjock och röd och knogarna sutto som stora knölar på den, men
  herr Anderblom gav den dock en blick av djup beundran.
  
  »Ja, signor Personi är styv», sade han.
  
  »Det kan jag verkligen, utan att skryta, säga om mig själv», medgav
  Personi alls icke motvilligt. »Vill herr Anderblom höra på mina
  trettiotvåendelar.»
  
  Det ville herr Anderblom gärna, och Svensson högst ogärna. Men som
  Svensson inte var i tillfälle att avge sitt votum, så kommo
  trettiotvåendelarna som en virvlande kaskad.
  
  Stönande av smärta sjönk Svensson ihop inne i garderoben, men
  lyckligtvis blev det kort. Personi kunde inte spela trettiotvåendelar en
  längre stund utan att komma av sig, det visste han med sig, och avbröt
  därför snart.
  
  »Är det något annat, som herr Anderblom vill höra mig spela?» frågade
  han därefter älskvärt.
  
  Svensson väntade med fasa ett jakande svar, och det kom, men på ett sätt
  som överskred hans vildaste farhågor.
  
  »Gärna», sade Anderblom. »Men ännu hellre vill jag höra signor Personi
  sjunga 'Bliv min, så är världen min', och ackompanjera sig själv på
  pianot, som signor Personi gjorde i lördags.»
  
  Då fattade Svensson sitt beslut. Med en kraftig spark öppnade han
  dörren, steg ut på golvet, bugade artigt och sade:
  
  »Jag är inbrottstjuven Svensson-Väster-feldt-Klingberg-Nordbom-Frisk,
  straffad för sex resor. Har brutit mig in här för att knycka något.
  Skulle inte herrarna vilja ha den godheten att ringa efter polisen, och
  bedja den göra klar en riktigt lugn och stilla cell.»
  
  
  
  
  FRIMÄRKET
  
  
  Huruvida filatelister kunna anses fullkomligt kloka eller ej är en
  fråga, som i många år sysselsatt den vetenskapliga världen. Jag vill
  inte här söka besvara den, utan nöjer mig med att konstatera, att Broman
  var filatelist.
  
  Inte en sådan där ärkefilatelist, som känner varje frimärke i världen
  bättre än sin egen mamma och när som helst kan korrigera Senfs katalog,
  nej Broman var mera amatörmässig, och det fanns ögonblick då han kunde
  bli tveksam om Andorras tio centimeter blått från 1876 var mera värd än
  Venezuela röda tian 1888 eller tvärt om.
  
  Denna lilla svaghet låtsades han aldrig om, utan uppträdde gent emot
  andra frimärkssamlare alltid, som om aldrig ett frimärke utgått från
  trycket utan att han visste både hur många taggar det hade och hurudan
  vattenstämpeln såg ut. Men hemma i ensamheten läste han Senf och
  studerade sitt album, och fällde många bittra tårar över att han trots
  allt besvär icke lyckades lära sig dem utantill.
  
  En eftermiddag när Broman satt hemma och klistrade i sitt album ringde
  det på hans dörrklocka, och Broman gick själv och öppnade.
  
  Utanför stod en pojke med mössan i ena handen och ett frimärke i den
  andra.
  
  »Är detta herr Broman?» frågade pojken.
  
  »Ja», svarade Broman med värdighet. »Och det är i min egenskap av
  framstående frimärkssamlare som du söker mig kan jag förstå.»
  
  »Jag har ett märke, som jag ville sälja», sade pojken. »Jag köpte det i
  en cigarrbutik för trettiofem öre, men jag tror bestämt att det är
  fint.»
  
  Broman tog märket, betraktade det och skrattade överlägset. Det var ett
  blått märke från Mauritius, som Broman aldrig hade sett förr, men det
  gick ju inte an för honom att låtsas om.
  
  »Det där är ingenting», sade han. »Absolut strunt! Sådana har jag i
  buntar där inne. Nej du, det köper jag inte.»
  
  Pojken såg litet nedslagen ut.
  
  »Ja, men jag tror bestämt att det är fint», sade han. »Vill inte herr
  Broman köpa det för en krona?»
  
  Broman höll på att tappa andan.
  
  »En krona», skrek han. »Vet du inte hut, din lille rackare! Är du
  verkligen fräck nog att komma hit och tala om att du gett trettiofem öre
  och så begära en krona. När jag säger att jag har hundratals likadana
  inne. Ut med dig ditt lilla fä, och våga dig inte hit mer!»
  
  Med hjälp av Bromans fot avlägsnade gossen sig hastigt och Broman steg
  åter in, nöjd och belåten med att ha hävdat sitt anseende som
  frimärkssamlare.
  
  Men när han åter fick tag i sitt album för att börja klistra, föll det
  honom in att det kunde vara intressant att slå upp Mauritius och se hur
  det märket stod. En minut senare låg Broman halvvägs ut genom fönstret
  och kikade efter pojken. Men han var tyvärr försvunnen.
  
  Märket var i albumet försett med bokstäverna S.G.R., vilket betydde
  »Sehr grosse Rarität.»
  
  Hur Broman kom utför trapporna visste han inte, men han befann sig i
  alla fall en kort stund senare nere på gatan och frågade alla han mötte
  om de sett en liten gosse med blå rock och bruna byxor. En del hade
  verkligen sett honom, än gå åt ena hållet än åt det andra, och Broman
  störtade alltid efter, för att till slut finna, att det var en helt
  annan liten gosse än den han ville ha fatt.
  
  Efter två timmars fruktlöst sökande begav sig Broman nedslagen på väg
  hem. Det som mest retade honom var, att han bett gossen aldrig komma
  igen, annars hade det måhända funnits utsikter att få tag i honom.
  Men -- --
  
  Han förbannade sin fåfänga, att inte slå upp märket i Senf innan han bad
  pojken byta klimat. Tack vare den gick ett märke, som antagligen var
  värt ett par hundra kronor, ifrån honom. Förkrossad sjönk han ned i en
  stol och tog en grogg.
  
  Det ringde på telefonen, och han svarade. Det var hans frimärkshandlare,
  som ville skicka ett urval.
  
  »Skicka», sade Broman. »Men hör nu ni. Känner ni till den blå
  Mauritius!»
  
  »Ha, ha, ha!» skrattade frimärkshandlaren. »Herr Broman skämtar. Vem
  känner inte till _den_.»
  
  »_Den!_» Broman bleknade. »Hm! Jag -- jag för min del kan inte just nu
  påminna mig -- --», sade han.
  
  »Jo den, herr Broman, finns bara två, eller rättare sagt ett i världen.
  Det fanns två för ett par år sen, men det ena försvann och man har inte
  återfunnit det. Det andra såldes förra året i London på en
  frimärksauktion för sjuttiotvå tusen kronor till lord -- -- Hallå!
  Hallå! Hallå! Är ni där?»
  
  Men Broman svarade inte. Han låg avsvimmad bredvid apparaten.
  
  Från denna tid var Broman förlorad för världen. Till en början
  annonserade han i alla tidningar efter en liten gosse i blå rock och
  bruna byxor, men utan resultat. Så sålde han sin affär och började
  tillbringa sina dagar ute på gatorna. Gata upp och gata ned gick han dag
  ut och dag in, besökte alla barnhus, skolor och barnföreställningar på
  cirkus, men sin gosse fann han ändå inte.
  
  Han till och med ritade gossens porträtt själv ur minnet och publicerade
  det i stadens tidningar, men detta snarare försvårade än underlättade
  sökandet.
  
  Bromans anseende var i stadigt sjunkande. Hans vänner gingo helst ur
  vägen när de mötte honom på gatorna, och skakade beklagande på huvudet
  när hans namn nämndes.
  
  Men en gång mötte han på gatan en liten gosse, som artigt hälsade på
  honom. Bromans irrande blick dröjde ett ögonblick på gossen. Det var ett
  fullt främmande barn, klädd i brun rock och blå byxor.
  
  »Goddag, min lille vän», sade Broman vänligt. »Du känner inte
  händelsevis till vem som har de bruna byxorna, som höra till din rock
  och den blå rock som hör till dina byxor.»
  
  »Nä», sade pojken. »De har aldrig vatt några, för vepan är gjord av
  farsans gamla brallor och brallorna av morsans underkjol.»
  
  »Jaså», sade Broman. »Men varför hälsade du på mig.»
  
  »Därför att jag är bekant me' herr Broman», svarade gossen. »Jag
  försökte kursa ett frimärke till herr Broman för en tid sen.»
  
  »Från Mauritius!» skrek Broman och grep pojken i axlarna, så att pojken
  gallhojade:
  
  »Låt bli! Jag har inget ont gjort.»
  
  En äldre dam ingrep och uppmanade Broman att inte misshandla barnet, och
  en ung man från Söder erbjöd sig att lägga till honom på klotet så att
  han skulle bli plattfotad.
  
  Men Broman brydde sig inte om sådant. Han tryckte pojken till sitt
  bröst, ropade an en bil och hoppade in med pojken i famnen.
  
  »Säg till chauffören var du bor!» sade han och pojken lydde
  beredvilligt.
  
  När bilen var i gång tog Broman upp en hundralapp och gav pojken, som
  genast fick klart för sig att Broman var velig.
  
  »Det är betalning för märket», sade Broman. »Jag köper det av dig för
  hundra kronor.»
  
  »Buuu!» sade pojken.
  
  »Vad farao tjuter du för?»
  
  »Buuu! De' har jag sålt till Ville Andersson för tio öre å en biljett
  till bio.»
  
  »Tjut inte!» sade Broman. »Du får behålla hundralappen i alla fall. Kör
  till Vilhelm Anderssons bostad.»
  
  Efter något besvär anträffades Ville Andersson, men han hade sålt märket
  till Jonne Bergström och var nära att begå självmord när Bromans
  originalgosse meddelade, att det var värt hundra kronor.
  
  Jonne Bergström anträffades på Kalle Svenssons bakgård, ingripen i ett
  animerat slagsmål med den senare. Umgänget avbröts av Bromans ankomst,
  men fortsattes åter med oförminskad iver, när det befanns att Kalle
  Svensson nu var ägare till märket. I den upptuktelse, som Jonne
  Bergström på grund härav fann sig föranlåten att tilldela honom deltog
  även Ville Andersson med entusiasm, och Broman kunde endast med stora
  svårigheter skilja de kämpande åt.
  
  Märket fanns i Kalle Svenssons album, och Broman bjöd på stående fot
  hundra kronor för det.
  
  »Herrn får allt ge två hundra», sade Kalle Svenssons pappa, som
  olyckligtvis var hemma. »De' ä de' nog värt.»
  
  »Herrn får det för en tia», sade Kalle Svensson själv. »Bara herrn ger
  mig kovan och inte låter farsan få den.»
  
  När herr Svensson senior agat sin son fortsattes diskussionen, och
  resultatet blev, att herr Broman mot en summa av två hundra kronor blev
  ägare till märket.
  
  Broman var överlycklig. Glädjen formligen rann över och han kunde inte
  hålla tätt med sin lycka, utan sade innan han gick:
  
  »Herr Svensson! Detta är den lyckligaste dagen i mitt liv. Jag har sökt
  det här märket i månader. Hela mitt livs lycka hänger på det. Det är
  värt sjuttiotvå tusen.»
  
  Den aga som Kalle Svensson fått mottaga av sin fader och sina vänner var
  ett intet mot vad som hände Broman. Svensson var en stark karl, och han
  lovade att piska livet ur Broman, om han inte fick tillbaka märket, allt
  under det han bearbetade honom med allt det lösöre som fanns inom
  räckhåll.
  
  Broman lyckades dock rycka sig lös till sist, och fastän hans utseende
  var i hög grad förändrat var han fullt lycklig, ty han hade frimärket
  med sig när han sprang nedåt gatan, följd av Svensson med son, Jonne
  Bergström, Ville Andersson, originalgossen, en del av deras vänner samt
  ännu större del av gatans stenläggning. Till sist fick han tag i en bil,
  och undkom med livet.
  
  Han körde direkt till frimärkshandlaren. Inte för att sälja märket. Det
  var inte till salu för en miljon, men för att visa sitt fynd. Som ett
  glädjestrålande bylte av blod och trasor steg han in i butiken och
  sträckte fram märket till benäget påseende.
  
  »Se här!» skrek han. »Här är den försvunna blå Mauritius, värd
  sjuttiotvå tusen.»
  
  »Nu skämtar herr Broman igen.»
  
  »Vafalls», röt Broman. »Är det inte den blå Mauritius?»
  
  »Jo, nog är den blå alltid», svarade frimärkshandlaren. »Och nog är den
  Mauritius alltid. Men inte är det den stora rariteten. Den här är på sin
  höjd värd trettiofem öre.»
  
  Broman sitter häktad nu. För mordförsök mot frimärkshandlaren.
  
  
  
  
  ETT UTSTÄLLNINGSBESÖK
  
  
  Jag var i somras i Köpenhamn och tittade på Baltiska utställningen.
  
  Det var trevligt där. Sundet gnistrade blått, och solen sken och gröna
  voro löven. Om nätterna sjöng näktergalen, säger folk, som hört den. Om
  dagarna drack jag Tom Collins. Hade jag inte gjort det så vore jag
  stilla avliden för länge sen.
  
  Redan när jag lämnade Stockholm började det. Det var på järnvägen. Jag
  stod på plattformen och rökte en cigarrett, när en herre, som såg ut som
  om han ägde tåget, kom och ställde sig bredvid mig. Han tände en cigarr,
  spottade på mina skor och slängde den brinnande tändstickan i det torra
  gräset på banvallen.
  
  Jag trodde knappast att han ägde tåget, ännu mindre banvallen. Att han i
  varje fall inte ägde mina skor var jag fullkomligt säker på.
  
  Alltså tog jag den vackra blå näsduk han har i sin bröstficka och
  torkade av de nobla lackskor, som jag köpt på kredit. Mannen fick genast
  en frisk, men inte direkt vacker röd färg i ansiktet och frågade vad
  (ett fult ord) jag egentligen menade.
  
  Jag svarade inte. Jag talar sällan med obekanta, så vida de inte äro
  unga, vackra damer. Man är väl svensk.
  
  Då kom han emellertid nära mig, förmodligen för att jag skulle kunna se
  bättre, och frågade, om jag visste vem han var.
  
  »Nej», svarade jag. »Jag läser inte Polisunderrättelser!»
  
  »Er ska den lede ta!» upplyste han.
  
  »Om ni anser det vara er plikt, så låt gå!» svarade jag. »Men jag vill
  bara skicka av ett telegram från nästa station först.»
  
  En kort stund betraktade vi tigande varandra. Så spottade han tre gånger
  på Sörmland och gick in i vagnen.
  
  Jag vet inte alls vad han hade emot Sörmland. Jag tyckte att det var
  bedårande vackert, när det gled förbi i kvällsbrytningen.
  
  En stund senare gick jag också in i vagnen och träffade där en god vän,
  som blev glad över att få se mig och bad att få presentera sin farbror,
  som var en av mina trognaste läsare och gärna ville träffa mig.
  
  Smickrad bad jag honom ta fram gubben och uttalade den förvissningen att
  jag skulle bli förtjust i honom.
  
  Naturligtvis var det karlen från plattformen!
  
  Vi skakade hand och vanställde våra ansikten med vänliga leenden samt
  skildes så snart som möjligt.
  
  Senare sade jag till min vän:
  
  »Du får förlåta, att jag talar rent ut, men jag tycker inte om din
  farbror. Han ser ut som en korsning mellan babian och skomakaränka och
  tycks i övrigt vara en ganska avsevärd drulle.»
  
  »Vilken själarnas sympati», sade min vän. »Han sade ungefär detsamma om
  dig. Han påstod sig aldrig ha haft olyckan att möta någon mera renodlad
  fähund.»
  
  »Då har han väl undantagit sina släktingar!» svarade jag, varefter vi
  skildes. Vi ha sedan noggrannt sett till, att vi aldrig mera råkats.
  
  På morgonkvisten anlände vi till den skånska huvudstaden. Den var
  flaggprydd, en sak som mycket smickrade mig. Undrar vem det var, som
  sladdrat om att jag skulle komma.
  
  Efter något besvär fick jag hyra platsen under sängen i ett hotellrum,
  och det ansågs vara tur, att jag fått någon plats alls. Hotellet var
  nämligen i likhet med alla andra hotell i staden, ganska fullt av folk.
  Ovanför mig -- i sängen -- bodde en generalmajor, på schäslongen bodde
  en fabrikör från Borås, under schäslongen bodde en grosshandlare från
  Göteborg, mitt på golvet bodde en resetalare och på en krok i garderoben
  hängde en timmerhandlare från Gnesta.
  
  Det gick mycket bra, och vi trivdes gott tillsammans. Det enda som
  störde idyllen var, att resetalaren talade även i sömnen, men sedan vi
  krokat ned timmerhandlaren och i stället hängt resetalaren i garderoben
  blev han lugnare.
  
  Min vän Lagerstorm, som jag sedan träffade på utställningen anförtrodde
  mig, att han var inneboende hos tillfällighetsarbetaren Karl med Bladen
  under en presenning nära färjans tilläggsplats. För detta betalade han
  femtio öre och en bärsa per dygn, varförutom tjugufem öre gick åt till
  insektspulver.
  
  En annan bekant, som inte lyckats finna någon bostad alls, gick varje
  afton fram till en poliskonstapel och tilltalade honom med det i södra
  Sverige mycket gouterade skällsordet:
  
  »Dröft!»
  
  Sedan fick han husrum för den natten. Men hyran ökades i allt mer
  stigande skala: första resan fem kronor, andra tio, tredje femton o.s.v.
  
  Trafiken var just då mycket livlig i Malmö. Man hade en automobil
  ungefär på varannan människa, varav framgår att halva befolkningen ägnat
  sig åt chaufförens ansvarsfulla kall. Andra hälften, samt de resande,
  åkte.
  
  En hel del chaufförer med bilar hade importerats från Göteborg. Vilket
  jag fick erfara.
  
  En kväll kom jag ut från utställningen, trött efter att ha gått omkring
  där hela da'n, och ropade an en bil.
  
  »Vatt ska' ja' köra hänn?» frågade chauffören på klingande göteborgska.
  
  »Hem, vet la du!» svarade jag på samma språk, hoppade in i vagnen, satte
  mig till rätta och somnade.
  
  När jag vaknade bredde den skånska slätten ut sig omkring mig, och solen
  steg upp i öster. Jag slog näven i bilrutan och röt:
  
  »Hör nu, chauffören! Var i hela friden är vi?»
  
  »När Åstorp, skölle ja' tro'!»
  
  »Åstorp! Vem har bett er köra hit!» vrålade jag, medan min blick sökte
  taxametern.
  
  »Hänn sa' ju, att ja' skölle köra hänn hem», sade chauffören glatt. »Å
  de höss la, att hänn ä hemma i Göttebörg.»
  
  Jag reste tillbaka till Malmö med tåg. Chauffören kom däremot aldrig
  tillbaka. Jag vräkte både honom och bilen i en märgelgrav.
  
  
  
  
  ETT TAVELFYND
  
  
  Fäderneslandet hade behandlat de båda lovande unga målarna Jönsson och
  Wiberg illa. Visserligen hade ingen av dem gjort särdeles mycket för
  fäderneslandet och inte för någon annan heller för resten, men unga
  målare ha i alla fall vissa anspråk på, att fäderneslandet, eller
  åtminstone någon av dess mera framstående innevånare, skola ta hand om
  dem och vara som en mamma för dem.
  
  Detta hade fäderneslandet i Jönssons och Wibergs fall fullkomligt
  underlåtit. De funno ingen Mecenas, fingo aldrig ens sälja en tavla, en
  sak, som dock kanske berodde på, att de ytterst sällan målade några, och
  de voro således uteslutande hänvisade till att leva på vigg, vilket är
  förenat med större besvär än mången tror.
  
  En vacker dag sken dock solen fram över Jönssons och Wibergs liv.
  Wibergs faster, som länge fört en tynande tillvaro, och huvudsakligen
  hållits uppe av sitt brinnande intresse av att få se, hur länge det
  skulle dröja innan hennes älskade systerson hamnade i rättvisans klor --
  Wibergs voro nämligen hyggligt och anständigt folk som inte gillade
  målare -- dog till sist och efterlämnade tio tusen kronor. Gumman, som
  hade fullt klart för sig, att hon skulle leva i evighet, hade underlåtit
  att göra testamente, och pengarna tillföllo följaktligen Wiberg, som var
  hennes närmaste släkting. Varav följer, att gumman började vända sig i
  graven så snart hon kommit dit.
  
  Wiberg bar sin sorg som en man. Han lyckades till och med behärska den
  till den grad, att det föreföll som om han varit nära att få flugan av
  glädje.
  
  Med tillhjälp av en, på styrkan av arvet, erhållen större vigg uppträdde
  han på begravningen i egen frack, och gick sedan tillsammans med Jönsson
  och några andra likasinnade ut för att släcka sin sorg.
  
  När han fyra dagar senare återkom till medvetande låg han, fortfarande
  iklädd en del av frackkostymen -- skörten och halva vänstra byxbenet
  hade nämligen på obekant sätt förkommit -- i en improviserad bädd i sin
  vän Brylanders ateljé, övertäckt med en duk, som påminde om en
  solnedgång på havet eller eventuellt en järnvägsolycka, men som i
  verkligheten var ett självporträtt av Brylander. Vid hans sida satt
  Jönsson, något blek, och omvärvd av pilsner och wichy-vatten.
  
  Wiberg steg upp. Drack tre pilsner och granskade sedan med gillande sin
  exteriör i det fragment av en jungfrukammarspegel, som prydde Brylanders
  ateljévägg. Frackkostymen tilltalade honom ofantligt mycket mera än den
  i sitt ursprungliga skick gjort. Dels var den mera målarmässig, dels var
  den ett otvetydigt bevis på att han haft roligt.
  
  »Är det något kvar av arvet?» frågade han Jönsson, som tycktes ha varit
  vaken längre än han.
  
  »Om du tänker betala igen de fem hundra du lånade före begravningen, så
  har du nio tusen fem hundra kvar. I annat fall tio tusen. Men betalar du
  alla dina skulder, så får du snart slå ihjäl en faster till», svarade
  Jönsson mörkt.
  
  »Då tar jag på mig Brylanders andra kläder, jag vet att han har det, så
  går vi ut och äter frukost», sade Wiberg glatt.
  
  »Pank!» svarade Jönsson mörkt.
  
  »Pank, sa du? Kan man vara pank, när man är så längst innerst förbaskat
  rik? Vi går till advokaten och hör efter, om vi inte kan få ett förskott
  på arvet, och se'n skall det sablar i mej ätas frukost, skall du få se.»
  
  »Du Wiberg», sade Jönsson dröjande. »Jag har tänkt på en sak, du.»
  
  »Vad då?» frågade Wiberg intresserad. »Vet du någon, som vi kan vigga
  av?»
  
  »Nej», svarade Jönsson. »Men jag har tänkt på det. Nu när vi har så
  förbaskat mycket pengar, så borde vi vara praktiska.»
  
  Wiberg betraktade Jönsson med en blandning av förvåning och förakt.
  
  »Knubb!» sade han till sist, med en så uppriktig betoning, att det skar
  Jönsson i hjärtat.
  
  »Vi borde använda pengarna så, att de inte tog slut, utan blev mera, så
  att vi kunde leva herrans glada dagar jämt.»
  
  »Hm!» sade Wiberg tveksamt. Förra delen av Jönssons anförande tilltalade
  honom visserligen inte, men det i slutorden upprullade perspektivet
  rörde hans känsliga sinne. »Vad skulle vi då göra?»
  
  »Vi kunde till exempel bli konsthandlare!»
  
  »Urknubb!» var det enda Wiberg lyckades framstöna. Något så motbjudande
  hade han inte väntat sig.
  
  Men Jönsson hade nu fått fram det värsta, och fortsatte:
  
  »Ser du, jag har tänkt på den saken i natt», sade han. »Tio tusen ryker
  snart. Vi går ut ett tag och fästar och så viggar gubbarna -- --»
  
  »Än se'n då?»
  
  »Nej, det är ju all right, men om en månad eller två är både vi och de
  andra lika sabla panka som förut.»
  
  »Men vi har haft roligt», invände Wiberg.
  
  »Ja visst! Men jag har hittat på ett sätt att göra oss förbaskat rika,
  så att vi kan tända cigarrerna med hundralappar, och köpa allt vad
  Brylander och Filbom och dom andra målar och betala vad det är värt.
  Passar inte det, va? Att bli mecenat och hjälpa den verkliga konsten i
  detta arma land, där bara såna sabla nollor som Zorn och Larsson och
  Liljefors säljs, medan vi konstnärer får sitta emellan. Tror du jag
  har glömt vad dom sa' när jag ville hänga min 'Herre med käpp' på
  utställningen, du vet? 'Herrn kan ingen anatomi. Den där ser ut, som om
  han behövde komma till ett ortopediskt institut.' -- »Vafasen behöver en
  konstnär kunna anatomi för?»
  
  »Jaså, på det viset!» sade Wiberg glatt. »Vi skall vara mecenater. Det
  gillas! Men hur vill du att vi skall bära oss åt för att få så mycket
  pengar?»
  
  »Vi skall öppna konsthandel», svarade Jönsson. »Men inte här, utan i
  New-York, och vi skall bara ha våra egna och Brylanders och Filboms och
  de andras tavlor och när vi tjänat hundra tusen dollars, det är lätt
  gjort bland den där knubben, så slutar vi, och blir bara mecenater, och
  då skall gubbarna få sälja, och få precis vad deras tavlor äro värda.
  Jag har en plan ser du!»
  
  Och han utvecklade den.
  
  Två veckor senare lämnade två eleganta unga män fosterjorden. Var och en
  av dem hade fyra tusen kalla kronor i fickan, och den ene dessutom ett
  par lårar futuristiska konstverk, som skulle till Amerika.
  
  Men de reste inte samma väg längre än till Köpenhamn. Där ställde de
  till en större hippa på sitt hotell, vilket slutade med att en av dem
  fraktades till amerikabåten, medan den andre av två stadsbud sattes på
  båten till Korsör.
  
  Kort därefter startades i en liten vrå av New-York Wibergs konsthandel.
  Det var en liten diskret affär, vackert och ganska väl inredd, men dess
  expositionssalong var nog att göra nästan vem som helst vansinnig. Den
  förde nämligen uteslutande tavlor av Brylander, Filbom och andra moderna
  mästare, vars namn ännu inte vunnit den klang i den nya världen som de,
  enligt innehavarens uppgift, hade på andra sidan Atlanten.
  
  En vacker dag syntes i New-York American en uppgift om att en ny
  Rembrandt upptäckts i Italien. Varför just i Italien? Säg det! Det låter
  mera konstnärligt än Holland.
  
  Den unge konsthandlaren Wiberg satte sig genast i förbindelse med
  tidningen, och meddelade, att han på privat väg fått veta mera om det
  märkliga fyndet än vad tidningen visste. Enligt den med Wibergs vackra
  bild prydda intervjuartikeln hade denne store konstkännare erfarit, att
  tavlan utan tvivel vore äkta. Den man som upptäckt den var nämligen
  ingen mera eller mindre än den berömde svenske konstnären Jönsson, utan
  tvivel Europas främste expert på de holländska mästarna. Skulle det visa
  sig vara riktigt vore fyndet av oskattbart värde.
  
  Redan dagen därpå kom en ny artikel. Den celebre konstnären och
  konsthandlanden Wiberg hade nämligen erhållit kabeltelegram om att de
  båda framstående konstnärerna Brylander och Filbom undersökt tavlan,
  och konstaterat dess äkthet. Den ansågs vara mästarens skönaste verk.
  Wiberg, som ansåg att ett dylikt konstverk borde hamna på den rätta
  sidan av Atlanten, hade telegrafiskt erbjudit Jönsson fyrtio tusen
  dollars för tavlan. Han fruktade dock att anbudet skulle avböjas, då
  konstnären Jönsson själv var en mycket förmögen man, och antagligen inte
  ville sälja. Som ett exempel anförde han, att Jönsson aldrig ens sålt
  några av sina egna saker. Det fåtal som fanns i hans konsthandel vore de
  enda i världen utom konstnärens egen besittning och hade vunnits på
  poker. Inte ens Nationalmuseum i Stockholm ägde en Jönsson.
  
  Denna dag stannade ungefär sextio bilar utanför Wibergs konsthandel, och
  herr Wiberg sålde med synbar motvilja de sju Jönsson han hade. Även fyra
  Brylander och nio Filberg avyttrades till höga priser. Under aftonens
  lopp var Wiberg mycket ivrigt sysselsatt med att ändra signaturen på
  Blomgrens och även Brylanders tavlor till Jönsson.
  
  Tidigt på morgonen kom ett kabeltelegram från Europa och tio reporters,
  som allesammans visste vad telegrammet innehöll, och ville veta vad
  Wiberg nu ville göra.
  
  Det var nämligen avslag på Wibergs anbud.
  
  Reporterna stodo i en intresserad krets omkring honom när han läste det,
  och ett beundrande mummel uppsteg när han helt kallt vände på det, och
  på baksidan skrev ut ett nytt telegram:
  
  »Jönsson, Europa. Sextio tusen. Wiberg.»
  
  Kort och rakt på sak.
  
  Inte många minuter därefter voro extraupplagorna ute, med Wibergs
  telegram på första sidan under rubriker sådana som: »Amerika måste äga
  konstverket! Berömda konsthandlare höjer anbudet. En amerikan fastän
  född i utlandet» och så vidare.
  
  Wiberg glömde att räkna bilarna den dagen. Han var upptagen med att
  fundera på, vilket märke han själv skulle köpa.
  
  Tavelomsättningen gick nämligen raskt. Han sålde tjugutre Jönsson, som
  han sade sig ha ämnat behålla själv, och endast med smärta skilde sig
  ifrån. Vidare sålde han åtskilliga av de mindre stora namnen, och det
  tycktes som om Brylander denna gång skulle falla mera i smaken än
  Filbom.
  
  I fråga om Brylanders tavlor hade ju köparen själv full frihet att välja
  tavlans namn, en sak, som mycket tilltalade de praktiska amerikanarna.
  Var och en av Brylanders tavlor kunde nämligen utan olägenhet kallas
  vad som hälst. »Flicka med bok», Präriebrand», »Stilla vatten» eller
  »Porträtt av herr K.» passade nämligen precis lika bra. Brylander var en
  sann konstnär.
  
  Telegramväxlingen med Jönsson fortfor. Wiberg bjöd sjuttio tusen, åttio,
  nittio och till sist hundra jämnt, och »kampen om tavlan» som den
  kallades, följdes med spänt intresse av hela publiken. De sista
  telegrammen voro trådlösa, ty Jönsson hade stigit ombord på en ångare
  och var på väg till Amerika för att visa tavlan.
  
  När Wiberg sände ut anbudet på hundra tusen dollars, blev det en lång
  paus i telegraferingen. Jönsson tvekade tydligen, slets mellan begäret
  efter dollars och sin önskan att behålla det oförlikneliga konstverket,
  och publikens spänning var outhärdlig. Skulle Amerika få tavlan eller
  inte? Amerika hoppades på Wiberg.
  
  Pressen var under tiden inte overksam. Samtliga tidningar telegraferade
  nämligen till Jönsson även de, och frågade om han ämnade antaga anbudet.
  Somliga fingo till svar, att han inte bestämt sig, vilket ofördröjligen
  meddelades i extra upplagor, andra fingo inga svar alls, och skyndade
  att trycka extrablad om den saken.
  
  Wiberg sålde tavlor till svindlande priser, och hans lager hotade allt
  mera att taga slut, så att han måste telegrafera till Brylander och
  Filbom, att de express skulle sända över hela sin produktion, samt sno
  på och göra mera.
  
  Till slut kom Jönssons svar. Han accepterade. Tidningarna visste det
  före Wiberg, och man slog redan upp extraupplagor med röda rubriker när
  Wiberg fick telegrammet.
  
  Reporterna väntade sig ett uttalande av den numera store Wiberg och de
  fingo det.
  
  »Amerika har segrat!» sade han enkelt.
  
  Nya extrablad.
  
  Wiberg mötte Jönsson vid den flaggprydda hamnen i sin nya bil. Ett
  trettiotal reporters från skilda delar av landet voro också nere, för
  att inte tala om den hurrande mängden.
  
  Jönsson, som bar den underbara tavlan under armen, fördes i triumf till
  Wibergs affär, där tavlan skulle exponeras. Jönsson var lugn i det
  hänseendet. Det fanns ingenting att anmärka på den Rembrandt han hade.
  Det var en bra Rembrandt. Han hade gjort den själv.
  
  Tavlan hängdes på Wibergs vägg och täckelset föll. Ett beundrande sorl
  steg upp från de församlade reporters, varefter de rusade ut, för att ge
  ut nya extraupplagor.
  
  Men medan de trängde sig ut, stannade en bil utanför och en liten gubbe
  steg ur. Varje reporter stannade som fastfrusen, ty han kände mannen.
  Det var den store frankfurterkorvmiljonären Augustus P. Schniller, känd
  för sina stora konstsamlingar.
  
  Augustus steg in i Wibergs konsthandel och sade:
  
  »Är den där tavlan kommen?»
  
  »Ja», svarade Wiberg. »Den hänger där. Vill min herre taga den i
  skärskådande?»
  
  »Nä», svarade Augustus P. Schniller, »det ger jag fan i, men den skall
  in i min samling. Slå in den och lägg den i bilen. Här är en check på
  två hundra tusen. Räcker det?»
  
  »Tja», svarade Wiberg tvekande. »Egentligen hade jag tänkt mig något
  mera, men för en så celeber konstsamlares skull, så får den gå för det
  priset. Jag vill gärna ha den placerad i en fin samling.»
  
  »All right!» sade Augustus P. »Min är den finaste i världen. Adjö.»
  
  Men i dörren vände han sig.
  
  »Skicka hem ett halvdussin Jönsson, Brylander och Filbom samtidigt.»
  
  Wiberg och Jönsson lämnade inte Amerika för att bli mecenater. De äro
  fortfarande kvar och ha vid det här laget sålt flera Rembrandt än
  mästaren någonsin målat. Smaken för Brylanders och Filboms alster har
  gått över där ute, men lika fullt köpte Wiberg en tavla av Filbom här om
  dagen, för gammal bekantskaps skull.
  
  Trogen sin en gång uttalade princip betalade han precis vad den var
  värd.
  
  Tre kronor och femtio öre.
  
         *       *       *       *       *
             *       *       *       *
         *       *       *       *       *
  
  utan Anderssons utsikt var alltid densamma
    _text:_ Andersons
  
  järn-, speceri-, kortvaru-, mode- och diverse-handel
    _text (at line end):_
      ... järn-, speceri-, kortvaru-, mode- och diverse-
      handel
  
  överskred hans vildaste farhågor
    _text:_ över skred
  
  
  
  
  
  
  End of the Project Gutenberg EBook of Göteborgsflickor, by Sigge Strömberg