text: Produced by Tapio Riikonen
  
  
  
  
  
  
  
  
  UPPLEVELSER UNDER KRIGSÅREN 1914-1918
  
  Av
  
  Wilhelm Thesleff
  
  
  
  
  
  Helsingfors,
  Holger Schildts Förlagsaktiebolag,
  1919.
  
  
  
  
  I.
  
  
  Det stora världskrigets utbrott träffade mig på min villa några
  kilometer från Viborg, varest jag, just hemkommen från en badsejour i
  Sverige, beredde mig för en angenäm "Nachkur". Tidigt på morgonen den 1
  augusti 1914 överlämnades till mig av en poliskonstapel
  mobiliseringsordern, enligt vilken jag, såsom ur tjänsten nyligen
  avgången rysk militär, inom loppet av 3 dagar ägde infinna mig hos
  distriktschefen i Tsarskoje Selo. Denne åter tillkom att placera mig
  vid den s.k. 6. landsstormsbrigaden, vilken skulle formeras vid hans
  stab. Då timmarna voro räknade, gällde det att snabbt styra om sina
  angelägenheter och sin ekipering. Redan samma dag flyttade jag in till
  staden, vindarna genomsöktes, gamla, som jag hoppats, för alltid
  bortlagda uniformskläder och persedlar togos fram, affärerna på
  kontoret avslutades eller skrinlades, gamla prokuristen Porkka erhöll
  så gott sig göra lät besked om alla de hundratals frågor, han
  upptecknat sig till minnes, order gavs för framtiden såväl för firmans
  räkning som även för min egen del, i händelse jag ej mera skulle
  återvända. På tredje dagen var jag då äntligen färdig att enligt ordern
  avresa.
  
  I vår goda gamla stad, vilken ju mänskligt sett sist borde nås av
  krigets hemsökelser, rådde emellertid under dessa dagar en obeskrivlig
  och ofattlig panik -- bankerna stormades, människorna avyttrade allt,
  som blott kunde säljas, och sökte sig ut till landet, andra lämnade all
  sin egendom för vind och våg i sin otålighet att finna ett skydd ute i
  skogarna. Till denna panik bidrog i mycket hög grad den omständigheten,
  att militärbefälet i Viborg fullkomligt tappat huvudet. Den ena
  meningslösa befallningen avlöste den andra. Befolkningen i förstäderna
  skulle bl.a. genast göra sig beredd att 6 timmar efter erhållen
  befallning evakuera sina boningsplatser, ty alla förstäder komme att
  brännas. Vidare konfiskerades alla roddbåtar (sic!) längs stränderna av
  Saima kanal ända upp till Rättijärvi, för att följande dag återställas
  -- för att icke tala om andra åtgärder i samma stil. Under sådana
  förhållanden fick man lov att utan att akta på sina egna bekymmer efter
  bästa förmåga lugna sina närmaste. Såsom exempel på huru stor
  förvirringen var erinrar jag mig följande episod: en fullt sansad och
  logiskt tänkande person, som under dessa dagar vände sig till mig med
  en anhållan om råd, svarade mig med ett utrop av förtvivlan: "Ja, det
  är lätt för dig att råda till lugn och att helt stilla se tiden an, du
  som reser bort, men vi stackare, som måste stanna kvar...!"
  
  Allt har emellertid sin ända och så hade även dessa nervslitande dagar
  med åtföljande bittra avskedsstunder. Det gällde nu att tappert
  skiljas, kanske för alltid, från det käraste man ägde, ett avsked, som
  var så mycket svårare, som man ju icke kunde muntra upp sig eller de
  sina med något slags entusiasm eller fosterländsk hänförelse -- snarare
  tvärtom.
  
  Vid utsatt tid infann jag mig hos kretsmilitärchefen i Tsarskoje Selo
  -- en gammal, knarrig, pensionsberättigad överste från Alexander III:s
  dagar, vilken naturligtvis aldrig ens hade kunnat tänka sig möjligheten
  av mobilisation med det åtföljande kolossala organisationsarbetet. Hela
  "butiken" sköttes av äldsta skrivaren, en durkdriven tjinovnik, vars
  huvudintresse låg i att sko sig så mycket som möjligt. Ordningen var
  naturligtvis därefter. Av min brigad syntes till en början ej
  ett spår, och först så småningom arriverade en del officerare och
  manskap. Formeringen stötte på kolossala svårigheter, ingenting
  fanns och all erfarenhet saknades. Jag förordnades till truppens
  ekonomieföreståndare, och min uppgift blev under de rådande
  förhållandena varken lätt eller angenäm. Till min stora tur räckte
  detta arbete dock icke alltför länge, ty knappt hade vi fått
  truppen något så när i mönstringsskick, då jag erhöll befallning
  att tillträda befattningen som stabschef för den s.k. 59.
  lantvärnskavalleri-brigaden, vilken skulle formeras. Som f.d.
  kavallerist och generalstabsofficer tilltalades jag naturligtvis mera
  av detta uppdrag än av att gräla med judar och apokryfiska leverantörer
  om anskaffningen av allt det möjliga och omöjliga en nybildad trupp
  erfordrar. Formeringen av brigaden -- 10 skvadroner -- gick raskt
  undan. Såsom adjutant hade jag under den första tiden vår landsman,
  ryttmästaren Henrik Calonius samt till officerare nästan uteslutande
  f.d. gardeskavalleriofficerare. Till mitt stora beklagande måste jag
  emellertid snart skiljas från Calonius, som på grund av en ansökan,
  vilken han vid krigets utbrott inlämnat, erhöll transport till sitt
  gamla regemente -- L.G. Grenadierregemente till häst. Några veckor
  efter sin ankomst till regementet fann han sin död på Polens slagfält.
  Organisationen av kavalleribrigaden gick raskt undan, och redan en
  månad senare hade vi stor mönstring jämte "kejsarparad". Det var sista
  gången jag såg tsaren med hela sin lysande svit. Jag minnes ännu med
  vilken hänförelse och entusiasm manskapet och officerarne hälsade honom
  och hurusom, med undantag av -- tror jag -- blott mig själv,
  övertygelsen om en icke alltför avlägsen seger med åtföljande inmarsch
  i Berlin hos såväl höga som låga var orubblig. Nu ligger tsaren skändad
  och skjuten, den lysande sviten är dödad eller försmäktar i fängelserna
  och kommendören samt största delen av våra brigadofficerare blevo tagna
  till fånga utan ett gevärsskott av en handfull österbottningar vid
  frihetskrigets utbrott i Finland.
  
  Sic transit gloria mundi!
  
  Hela vintern 1914-1915 samt följande sommar förflöt under ivrigt
  exercerande samt vakttjänstgöring såväl i Tsarskoje Selo som ute på
  lägermötet i Krasnoje. På sensommarn 1915 omformerades brigaden till
  tvenne, av vilka den ena flyttades över till Finland och den andra
  skulle övertaga kustbevakningen i Estland och Livland. Vår gamla stab
  kom till Finland och installerades till en början i Helsingfors, men
  flyttades något senare till Tammerfors, varest även staben för den i
  Finland förlagda 42. armékåren befann sig. Min vistelse i hemlandet
  blev emellertid ej alltför lång. Den hårda regim, som ryssarna efter
  krigsutbrottet på nytt införde härstädes, förde med sig politisk
  förföljelse, angivelser m.m., allt i den kända bobrikoffska stilen. Att
  min person på grund av mina tidigare politiska kontroverser med
  Bobrikoff, Seyn et consortes ej länge skulle förskonas var ju klart,
  och redan i oktober kommenderades till Tammerfors från Petersburg en
  general Hahnenfeld enkom för att närmare undersöka sanningsenligheten
  av de såväl gamla som nya gendarmrapporter beträffande mig, vilka
  insänts till vederbörande. Resultatet av undersökningen, vilken på äkta
  ryskt maner helt och hållet fördes bakom min rygg, gav intet positivt
  resultat, men då jag ju i alla fall syntes farlig, beslöts det att jag
  under en eller annan förevändning skulle transporteras till fronten.
  Snart erhöll jag även en förfrågan, om jag ville inträda i aktiv tjänst
  med överföring till generalstaben, och då jag till chefskapets stora
  förvåning betackade mig för den stora äran, mötte jag helt enkelt en
  befallning att anmäla mig till tjänstgöring i 43. armékårens stab, som
  för tillfället låg i Dorpat. Detta mitt avslag beträffande återinträdet
  i aktiv tjänst gjorde jag under förevändningen att, då man ej fann mig
  tillräckligt pålitlig för att kunna användas vid trupper, förlagda i
  Finland, jag väl själv måste anse mig olämplig för en så ansvarsfull
  post som en generalstabsofficers. Detta avslag hade jag sedermera att
  tacka för mitt liv. Mitt avslag med åtföljande skrivelse förskaffade
  mig nämligen chefskapets i P:burg höga missnöje, vilket hade till
  följd, att, då under åren 1916-1917 trenne olika gånger anhållan
  gjordes från den i Finland förlagda 42. armékårens stab att få mig
  hittransporterad, denna anhållan ständigt stötte på motstånd i
  huvudstaben i Peterburg. Som känt mördades i Viborg vid revolutionens
  utbrott på det mest grymma sätt samtliga till 42. armékårens stab
  hörande högre officerare. Säg sedan, att ej en högre försyn leder
  människans öden!
  
  
  
  
  II.
  
  Dorpat hör icke blott till Estlands utan även till Rysslands mest
  förtjusande småstäder. Full av gamla minnesmärken, verkar denna stad
  med sina trånga gränder och slingrande gator historisk vid varje steg
  och har ett drag av gammal kultur över sig. Men så hörde ju Dorpat ännu
  så sent som under Alexander III:s regering till Rysslands förnämsta
  kulturcentra, och ur dess universitet, som tidigare burit en rent tysk
  prägel genom sina studentkorporationer, kneipaftnar m.m., hava ju en
  hel del av icke blott Rysslands utan även Tysklands vetenskapliga
  stormän utgått. Under den förryskningspolitik, som så hänsynslöst
  tillämpades under Nikolai II:s tid, förlorade orten sin betydelse såsom
  kulturcentrum. De sista resterna av den forna universitetsglansen och
  det fria, glada studentlivet, som givit hela staden sin prägel,
  bortsopades vid krigets utbrott, men minnesmärken av den svunna tiden
  möter en fortfarande vid varje steg.
  
  Efter de relativt fredliga förhållanden, jag dittills varit med om i
  Finland, verkade Dorpat vid min ankomst dit i oktober 1915 redan bra
  nog krigiskt. Staden full av militär, ljusförbud om kvällarna och
  natten, överallt en mängd tyska och österrikiska fångar, vilka användes
  till utförande av befästningsarbeten i stadens närhet, förföljelse mot
  allt, som någonsin varit eller det allra minsta påminde om tyskt, samt
  slutligen matbristen, som nu för första gången mötte en.
  
  Kommendören för 43. armékåren, general Novikoff, en rysk nationalist av
  renaste vatten, som dessutom råkat helt i händerna på sin kårkommendant
  -- en mycket obskyr personlighet -- utövade genom denne till stadens
  förskräckelse ett satrapvälde utan like. Personer, hörande till stadens
  mest ansedda borgare, häktades och trakasserades utan någon som helst
  anledning och blevo till och med förvisade till Sibirien. Bland andra
  blev en mycket känd borgare förvisad till det nyss nämnda landets öde
  trakter av den enkla anledningen, att han vid något slags köbildning
  hade vågat uttala sitt lilla missnöje över, att en påträngande, otålig
  dam ej kunde hålla sig till ordningen. Han kunde ju ej ana att damen i
  fråga för tillfället råkade vara kommendantens älskarinna!
  
  Med de i staden internerade krigsfångarna var det allt annat än väl
  beställt. Allehanda smittosamma sjukdomar -- i synnerhet en elakartad
  tyfus -- härjade våldsamt ibland dem. Till råga på det obeskrivliga
  eländet blevo en natt c:a 300 krigsfångar innebrända i en av de för dem
  enkom uppförda barackerna -- baracken var av bräder, full med halm samt
  försedd med blott en enda liten utgång. Detta blev äntligen
  myndigheterna för starkt och en stor undersökning igångsattes, men
  enligt ryskt maner slutade den naturligtvis blott med en liten,
  relativt oskyldig tjinovniks avsättning eller transport.
  
  I Dorpat hade jag den stora turen att bli inkvarterad i en av stadens
  bättre tyska familjer, varest frun i huset till min stora förvåning
  visade sig vara norska. Hennes förtjusning över att långt borta från
  sitt hemland, som hon på flere år ej kunnat besöka, helt plötsligt bli
  i tillfälle att tala sitt modersmål var naturligtvis ej så liten. Tack
  vare mitt värdfolk kom jag mycket snabbt in i stadens tyska
  högborgerliga och adliga kretsar, och det var helt intressant att följa
  med den politiska utveckling, dessa kretsar så gott som inför mina ögon
  genomgingo. Från att ha varit icke blott fullt lojala utan till och med
  tsarens trognaste undersåtar, vilka med hänförelse dragit ut i kriget,
  förvandlades de småningom av den behandling, de fingo utstå, till rent
  riksfientliga element, som med otålighet väntade på den stund, då
  tyskarna skulle komma för att befria dem från oket.
  
  Mellan ryssarna samt esterna och letterna pågick i stället en allt
  starkare courtoisie med åtföljande lösa och tvetydiga löften om
  autonomi, jord m.m. Under denna tid formerades de s.k. lettiska
  regementena -- 8 till antalet --, vilka sedermera under
  bolschevikväldet skulle spela en så stor roll.
  
  Länge skulle min vistelse i Dorpat emellertid ej räcka. Den sista
  oktober erhöllo vi helt oväntat befallning att följande dag bryta upp
  för att echélons-vis med tåg transporteras till Riga-fronten. Vår
  armékår skulle ingå i 12. armén, som under general Gorbatoffskijs befäl
  opererade på sagda front. Den 2 november bar det redan i väg för
  staben, som till järnvägsstationen följdes av stadens estniska och
  lettiska borgare, musik, hurrarop och ovationer. Ett dygn senare
  anlände vi till vår destinationsort, stationen Rodenpois samt
  "Waldenrode", varest våra trupper till en början skulle stå i
  arméreserven på Duna-flodens högra strand, skyddande det, såsom det
  sedermera visade sig, så farliga frontavsnittet Yxküll-Dalen.
  
  "Waldenrode", ett mycket elegant och modernt inrett jaktslott, uppfört
  av sten i tre våningar med vinterträdgård m.m., befann sig i ett
  bedrövligt tillstånd, då vi sent på natten anlände till platsen.
  Ägaren, en baron Wolff hade flytt och höll sig undan någonstädes i
  Finland, förvaltaren -- en tysk -- var förvisad till Sibirien, stall,
  ladugård samt de flesta boningsrummen hade utplundrats, och det hela
  var fullt av lettiska flyktingar och kosacker, vilka senare utan vidare
  tagit stället i besittning och därstädes till och med placerat sina
  kvinnor och barn. Dessutom stötte vi på några yrande, halvdöda
  tyfuspatienter. Då alltsammans till på köpet låg försänkt i kolmörker,
  kan man nogsamt förstå, vilken vår sinnesstämning var vid ankomsten
  till slottet efter den tröttande, långa resan. Den första natten
  installerade vi oss alla i broderlig sämja i ett enda rum, men följande
  dag vidtog genast en obarmhärtig rensning och putsning. Såväl sjuka som
  friska fingo lov att draga vidare, och ett par dagar senare hade vi det
  helt gemytligt, till och med delvis komfortabelt -- om man betänker att
  vi befunno oss blott 10-15 km bortom fronten. Här på "Waldenrode"
  firade jag min första jul ute i fält, långt borta från hemlandet. Dagen
  till ära hade artilleriet varit mer än vanligt verksamt, vilket till
  och med åstadkom en viss nervositet ute i staberna. Hos oss var det
  hela dagen ett löpande av ordonnanser, telefonerna pinglade, telegrafen
  knackade oavbrutet, befallningar mottogos och gåvos och det militära
  livet, sådant det ter sig i en större stab tätt bakom fronten, sjöd
  omkring en. Men trots denna allt annat än om julfrid påminnande
  omgivning gingo mina tankar ändå omotståndligt hem till norden, till
  julgranen där borta, till alla de kära egna och till alla de tusen
  olika minnen, som allt sedan den tidigaste barndomen äro förenade med
  denna fest. Huru hoppades jag ej, att denna jul skulle vara den sista,
  jag behövde tillbringa på detta sätt!
  
  Livet förflöt på "Waldenrode" mer än enformigt, den ena dagen var lik
  den andra, så att tideräkningen ibland kunde vålla en huvudbry. Oaktat
  det relativa lugnet vid fronten rådde hos oss städse samma språng och
  samma omöjliga nervositet. Ryssarnas kanske största fel -- deras totala
  oförmåga att organisera och att underlätta ett arbete -- framträdde i
  synnerhet i vår stab, vilken olyckligtvis hade till chef en general,
  som visserligen var kolossalt flitig, men samtidigt ofantligt nervös
  och utan den minsta aning om något slags organisation eller
  arbetsfördelning. Hans mesta tid gick vanligtvis till sökande efter de
  papper, han själv förlagt. Till hans andra egenheter hörde bl.a. hans
  vansinniga rädsla för tvål och vatten -- jag kommet ihåg huru så gott
  som hela staben stod fadder, när vi oombedda på nyårskvällen tillrett
  ett varmt bad och celebrerade högtiden med att rätt hårdhänt tvätta av
  honom det gångna årets samlade smuts. -- Här på "Waldenrode" gjorde
  döden sin första skörd inom vår relativt trånga krets. En ung
  stabsryttmästare -- kårkommendörens personliga adjutant -- sköt sig en
  kväll under ett plötsligt anfall av sinnesförvirring.
  
  Alltför långvarig skulle min vistelse icke heller här bliva, ty redan i
  medlet av januari 1916 erhöll jag en kommendering till Riga, till den
  därstädes förlagda 7. Sibiriska armékåren, i vars stab jag skulle
  övertaga uppställandet av nya truppenheter och formationer, vilka denna
  tid i så stor skala överallt bildades. Denna vår skulle nämligen det
  stora angreppet ske, då den ryska ångvälten omotståndligt skulle rulla
  i väg mot väster. Med var dag, som den väntade och fruktade förnyade
  tyska offensiven uteblev, steg segervissheten, men tillika blev det
  allt klarare för såväl hög som låg, att revolutionen stod för dörren
  och att den knappast mera kunde undvikas -- frågan gällde blott i
  vilken form den komme att söka sig uttryck.
  
  Det vackra "Waldenrode" återsåg jag aldrig mera. Det undgick icke de
  kurländska och estländska adelsgodsens tragiska öde. Under revolutionen
  brändes och skövlades det vackra jaktslottet av en rasande soldathop,
  och blott ruiner utvisa numera platsen, där det stått.
  
  
  
  
  III.
  
  
  Riga -- "Östersjöns pärla" -- gör med sina moderna, västerländska
  stadsdelar, byggnader och härliga, storslagna trädgårdsanläggningar nog
  skäl för sitt stolta binamn. Halvcirkelformigt omsluten av de modernare
  stadsdelarna ligger den gamla staden tätt tryckt till Duna-flodens
  högra strand. Det gamla Riga med sitt virrvarr av smala, krokiga gator
  och gränder, uråldriga historiska byggnader och minnesmärken, med anor
  ända från Svärdsriddarnas tider, sina tusenåriga domer och kyrkor gör
  ett djupt och oförgätligt intryck. Man känner sig helt plötsligt
  återförd till tider, då denna stad utgjorde det yttersta bålverket för
  germansk kultur i öster, till tiderna för Svärdsriddarordens
  glansperiod.
  
  Ett märkvärdigt öde tyckes världskriget ha beskärt Riga. Ehuru staden
  låg tätt intill fronten och utgjorde centrum för en hel stor
  fästningsrayon, var det likväl ej fiendehand, som skulle åstadkomma
  fördärv och förstörelse över orten, utan stadens egna borgare och
  landsmän. Först huserade i Riga den ryska byråkratien, som på det mest
  hänsynslösa sätt gjorde slut på stadens blomstrande industri i sin
  rädsla för, att den möjligen kunde komma fienden till godo. Därefter,
  vid uppgivandet av staden, brändes och plundrades den av sina egna
  lettiska och ryska trupper, varvid knappt en enda affär i centrum
  skonades; vad som ej togs med, kastades helt enkelt ut i gatsmutsen. --
  Slutligen följde efter tyskarnas avtåg bolschevikernas grymma
  vandalism.
  
  Vid min ankomst till Riga vintern 1916 var det alltså icke egentligen
  krigets direkta härjningar, utan mera självförstörelsen, som gjorde sig
  märkbar. Överallt tomma hus och kvarter med fastspikade fönster och
  dörrar! Samtliga fabriker och hela fabriksstadsdelar stodo öde,
  vittnande blott genom sina gigantiska anläggningar om vilket sjudande
  arbete en gång pågått i dem -- ensamt "Treugolnik" sysselsatte sina
  tolvtusen arbetare. Ruiner sågos ej -- endast invid järnvägsstationen
  gapade emot en lämningarna av ett stort fyravånings stenhus, utgörande
  offret för det första, men även sista Zeppelin-angreppet mot de stora
  broanläggningarna över Duna-floden.
  
  Genom min kommendering till 7. Sib. armékårens stab kom jag tätt inpå
  själva kriget, sådant det tedde sig vid fronten. Staben för armékåren
  utgjorde tillika fästningsrayonens stab, och det hörde alltså till dess
  generalstabsofficerares åligganden att bl.a. inspektera de olika
  fronterna ävensom att företaga allehanda taktiska rekognosceringar m.m.
  på hela den vidsträckta s.k. Riga-fronten. Medan staden vid tyskarnas
  stora framstöt genom Kurland legat fullkomligt försvarslös och i
  tankarna redan uppgivits av ryssarna, utgjorde den numera ett mycket
  starkt bålverk, som skyddade den yttersta norra ryska flygeln. Ett helt
  nät av löpgravar, fästningsverk, taggtrådsstängsel m.m. hade dragits
  kring Riga, som därjämte på västra sidan skyddades av stora, svårt
  tillgängliga kärr, t.ex. Tirul-kärret. Det var därför icke att undra
  över, att det ryska övermilitärkommandot kände sig i fråga om denna ort
  fullkomligt tryggt och att utländska agenter och attachéer allt som
  oftast inbjödos hit för att personligen övertyga sig om den ryska
  frontens orubblighet. Tack vare min språkkunskap blev det vanligen jag,
  som under sådana besök fick agera ciceron.
  
  De mest omtyckta utflykterna företogos till den yttersta flanken vid
  Kemmern samt längs Duna-flodens vänstra strand till Kekkau. Båda
  dessa router bjödo icke blott på en mängd militära sevärdheter
  i form av befästningar, ruiner efter sönderskjutna hus, militära
  begravningsplatser m.m. utan även den för en attaché eller
  korrespondent så nödvändiga nervkittlingen. Den omedelbara närheten av
  fiendens yttersta löpgravar samt nödvändigheten att färdas längs vägar,
  vilka lågo under fiendens artillerield, var ju något, som kunde giva
  material till långa rapporter och korrespondenser, och däri låg ju
  huvudsaken. Under en sådan exkursion till positionerna vid Kekkau, som
  jag företog tillsammans med den engelska översten Knox, dödades och
  sårades ett tiotal soldater i vår omedelbara närhet. Då resterna av de
  dödade hopsamlades och bortburos (ungefär som bitarna efter ett slaktat
  och styckat djur), utbrast översten helt riktigt "quelle cochonnerie",
  men detta hindrade honom ej att höra till dem, som reste fronten runt
  för att i "civilisationens" namn upphetsa till fortsatt krig.
  
  Kommendör för den 7. Sib. armékåren var under denna period den kände
  bulgarisk-ryska generalen Radko-Dmitrijeff. Under det rysk-turkiska
  kriget var han en fader- och moderlös herdepojke, som de ryska
  trupperna förde med sig till Ryssland, där han uppfostrades och
  utbildades till generalstabsofficer. Såsom sådan återvände han till
  sitt hemland, varest han arbetade sig upp till general och
  krigsminister, skapade och organiserade den bulgariska armén och förde
  denna under befrielsekriget mot Turkiet från seger till seger. Helt
  ryskt orienterad som han var, råkade han emellertid mycket snart i
  konflikt med sin monark, konung Ferdinand, och då världskriget flammade
  upp, bröt han definitivt med sitt land och sin kung och inträdde i rysk
  militärtjänst. Under början av kriget avancerade han ända till
  armébefälhavare, men efter genombrottet vid Gorlice i Galizien fråntogs
  honom armén och han förflyttades till Riga som kommendör för 7. Sib.
  kåren. Efter storfurst Nikolajs fall blev han rehabiliterad och erhöll
  den i Riga förlagda 12. armén. Under revolutionen försökte han genom
  lismande eftergivenhet hålla sig vid makten, men störtades efter
  Kerenskijs fall, för att sedermera 1919 bliva arkebuserad eller mördad
  av bolschevikerna i Kaukasien.
  
  Under min tjänstetid vid 7. Sib. armékårens stab kom jag naturligtvis
  mycket i beröring med Radko-Dmitrijeff, och jag måste tillstå, att
  denne general obetingat hörde till Rysslands bästa militärer. Liten och
  undersätsig till växten samt därjämte något fetlagd, påminde han icke
  litet om Napoleon, som han för resten medvetet eller omedvetet försökte
  kopiera. Under hela kriget utvecklade han en energi och ett personligt
  mod, som för ryska förhållanden var exceptionellt. Slagen och
  fäktningarna, som han ledde, hörde städse till de mest blodiga, ty han
  var en gåpåare, för vilken förlusterna ej spelade någon roll.
  Uppfostrad som han var på de turkiska slagfälten, kunde han emellertid
  ej riktigt fatta det moderna kriget med alla dess tusen tekniska
  hjälpmedel, och däri låg hans största svaghet som härförare och skulden
  till de motgångar han hade t.ex. på Rigafronten.
  
  Efter det enformiga livet ute på "Waldenrode" kändes livet i Riga helt
  uppiggande, ehuru staden före revolutionen ej bjöd på andra nöjen än
  ett par dåliga kinematografteatrar och några kaféer, av vilka
  isynnerhet Reiners samt kaféet "A.T." voro ända till trängsel besökta
  av officerare, som ifrån de yttersta positionerna utpinade, hungriga
  och smutsiga kommit in till staden för att slå sig lösa. Efter
  solnedgången härskade i Riga fullständigt mörker och himlavalvet
  upplystes blott av ett flertal elektriska strålkastare, som vaktade den
  sovande staden för zeppelinare. Enligt gängse rykten voro zeppelinare
  ideligen på väg att överfalla oss med ett regn av bomber. Det intensiva
  mörkret, strålkastarnas ivriga spel, kanondundret från fronten samt de
  vid horisonten uppstigande ljusraketerna eller återskenet av någon
  större eldsvåda gåvo åt hela staden, i synnerhet under de mörka
  höstnätterna, en fantastisk prägel, som framför allt i de gamla
  stadsdelarna med deras månghundraåriga kyrkor och minnen gjorde ett
  outplånligt intryck. Sämst var det under hela kriget ställt med maten
  och framför allt med kommunikationerna. Blott ett enda litet tåg i
  dygnet, medförande endast få vagnar, förband Riga med hela norra
  fronten. Resan till Petrograd, som förut tagit knappa 12 timmar i
  anspråk, fordrade nu 36, och till på köpet måste största delen av dessa
  timmar tillbringas på stående fot ute i vagnskorridoren. Fönstren måste
  vanligtvis användas såsom dörrar. En sådan resa, låt vara att det
  endast var en permissionsresa, gestaltade sig till en fullkomlig pina.
  Detta redan vintern 1916, och förhållandena blevo ännu sämre allt
  eftersom kriget fortskred -- man kan alltså mycket väl tänka sig
  hurudant kommunikationseländet var efter revolutionen samt vid tiden
  för Rigas intagning. Medan tyskarna under sin framryckning i Kurland
  byggde tusentals km järnväg jämte kolossala anläggningar, av vilka
  t.ex. järnvägsbron vid Schavli -- "Hindenburg-bron" -- obetingat är ett
  av de största tekniska byggen, som finnas i Europa, lade ryssarna icke
  två strån i kors för att förbättra sina kommunikationer, utan tvärtom
  till och med förstörde de på sina ställen det lilla, som ännu
  fungerade. Det tyska folket skapar och organiserar, det ryska river ned
  och förstör; båda äro lika stora mästare, var i sin bransch.
  
  Efter slutfört arbete vid 7. Sib. armékåren överflyttades jag på
  vårvintern 1916 tillbaka till staben för 43. armékåren, vilken numera,
  då kåren blivit insatt vid fronten, befann sig på ett litet lantställe
  "Annenhof" 7 km väster om Riga. Vår armékår hade fått sig tilldelad
  fronten Riga-viken -- södra stranden av det stora Tirul-kärret, ett
  avsnitt på närmare 30 km Om den ryska fronten var gles och svagt
  besatt, var den tyska nog 3 à 4 gånger svagare, men i stället
  möjliggjorde järnvägen Mitau--Tukkum med sina förgreningar en snabb
  omgruppering av de tyska trupperna, något som på den motsatta sidan
  fordrade dagar och veckor. Kärret Tiruls svårtillgänglighet
  omöjliggjorde dess effektiva bevakning, på grund varav snart en livlig
  "trafik" härstädes uppstod mellan fronterna. Överlöpare, förrymda
  fångar och spioner anlitade denna väg med förkärlek, och det förgick
  knappt en dag, utan att man hade nöjet förhöra någon bakom fronten
  knipen individ, tillhörande något av de ovannämnda slagen. Det var för
  resten denna väg, som de bästa och säkraste uppgifterna erhöllos om
  fiendens ställningar, omgrupperingar m.m.
  
  Under vårvintern 1916 erhöll jag första gången personlig känning med
  våra finländska jägare eller den s.k. 27. jägarbataljonen, vilken jag
  väl hemma hört glunkas om, men på vars existens som en homogen
  truppenhet jag tidigare icke rätt kunnat tro. En dag erhöll jag
  nämligen order att infinna mig vid huvudstaben i Riga för att förhöra
  tvenne överlöpare, som utgivit sig för att vara finska sjömän. Samtliga
  förhör av överlöpare, spioner m.m. försiggingo i regeln i enrum, och
  detta kom mig denna gång väl till pass. Jag blev nu i tillfälle att
  leda förhöret i den riktning, jag på grund av frågans ömtåliga natur
  ansåg lämpligt, samt att i enlighet därmed behandla det material --
  teckning över ställningen vid Misse-floden, namnen på en hel del
  medlemmar av bataljonen m.m. -- som de sade sig hava med sig samt så
  beredvilligt erbjödo mig. Ynglingarna i fråga, Wickström och Tuominen,
  den ena svensk-, den andra finsktalande, uppgåvo sig hava inträtt i
  bataljonen för att slippa den fångenskap i Tyskland, i vilken de råkat,
  då deras skutor kapades vid krigets utbrott. Den stränga disciplinen
  vid bataljonen hade emellertid blivit dem outhärdlig. Efter förhöret
  hamnade ynglingarna i Finland, varest gendarmerna togo hand om dem, men
  på grund av en del mått och steg, som vidtagits, blev deras vidare
  angivare- och provokationsverksamhet genast stävjad. En vecka senare
  anlände en tredje finländare till ryssarnas linjer, också han, liksom
  de två förstnämnda, simmande över Misse-floden, men denna gång
  omhändertogs han genast av gendarmeriet; man hade tydligen ej mera
  riktigt förtroende till de av mig verkställda förhören. Av dessa tre
  överlöpare sköts en i Finland några månader senare av utskickade från
  jägarbataljonen, de två andra deltogo enligt ryktet i frihetskriget på
  den röda sidan, bl.a. såsom förare av ett pansartåg. Enligt mig
  tillhandakommen uppgift lär det hava lyckats dem att fly till Ryssland.
  
  Ryktet att en finländsk bataljon uppträdde som sluten, homogen trupp
  vid fronten vann ej riktigt tilltro bland militärledningen och väckte
  mindre uppmärksamhet, än man kunnat tänka sig -- det antogs allmänt att
  det blott var en bluff från fiendens sida, i vilken slutkläm även det
  av mig uppgjorda förhörsprotokollet utmynnade. Ett par dagar senare kom
  det förbud från stora högkvarteret att officiellt tala om en s.k.
  finländsk bataljon, och därmed voro den finländska politiken och hetsen
  vid fronten för den gången mer eller mindre bragta ur världen.
  
  
  
  
  IV.
  
  
  Under krigets lopp försökte ryssarna trenne gånger genombryta
  tyskarnas front vid Riga. Det första försöket gjordes i mars 1916, men
  utfördes då med relativt små styrkor och fick mera formen av ett
  rekognosceringsföretag än av en allvarligt planlagd genombrytning. De
  bägge andra försöken -- i juli 1916 vid Kekkau samt vinterslaget vid
  Aa-floden -- företogos med all möjlig kraft och krävde utomordentliga
  offer, utan att likväl det önskade resultatet uppnåddes.
  
  Efter de stora nederlagen i Galizien och Polen 1915 samt den därpå
  följande reträtten repade sig emellertid den ryska armén under vinterns
  lopp mycket snabbt och stod till våren 1916 starkare och bättre
  utrustad än någonsin förut. Då den österrikiska armén vid denna tid var
  indragen i en avgörande drabbning genom sin framstöt i Trentino, den
  tyska återigen bunden vid Verdun, beslöto sig ryssarna för en ny stor
  offensiv, som skulle skänka dem revansch för de lidna nederlagen samt
  krossa fienden. Med desto större skäl kunde denna offensiv beslutas,
  som ryssarnas övermakt på östfronten utgjorde icke mindre än omkring en
  hel miljon bajonetter. Enligt den uppgjorda planen skulle general
  Brusiloff i söder börja framstöten mot österrikarna, därefter skulle
  general Radko-Dmitrijeff göra ett angrepp i norr på Riga-avsnittet och
  sist skulle centern bryta sig fram för att definitivt klyva den
  tysk-österrikiska fronten. Det brusiloffska anfallet kröntes
  till en början med oväntat stor framgång och inbragte närmare
  tvåhundrafemtiotusen fångar samt en relativt stor terrängvinst. De till
  Kovel-trakten kastade tyska reserverna gjorde dock snart slut på
  framstöten samt skaffade österrikarna andrum. -- På vår front gjordes
  ivriga förberedelser allt sedan sommarens början och här koncentrerades
  i synnerhet grovt artilleri samt en myckenhet ammunition. Anfallet
  skulle ske i riktning mot Kekkau--Baldon för att i händelse av framgång
  längs denna väg upprulla hela tyska Duna-fronten. Natten mot den 3 juli
  vidtogos de sista förberedelserna. Ända till 70-80 bataljoner jämte ett
  mycket starkt artilleri hade koncentrerats i och för huvudstöten, en
  hel rysk division skulle demonstrera vid Misse-floden och hela 43.
  armékåren skulle på den yttersta norra flygeln avancera mot Tukkum.
  Emot detta relativt stora kraftuppbåd kunde tyskarna vid Kekkau ställa
  den s.k. 6. reservdivisionen, förstärkt med några landstormsbataljoner
  -- inalles väl en 12-15 bataljoner --; vid Misse-floden befann sig
  endast 27. jägarbataljonen, som hade att hålla en front på närmare 12
  km, och i norr ända till Riga-bukten stodo svaga landstormsregementen.
  Några större reserver funnos ej. Det såg hotande ut för tyskarna; i
  synnerhet tedde sig den finländska jägarbataljonens ställning mycket
  bekymmersam, ty i händelse av framgång för ryssarna vid Kekkau, hade
  nog denna bataljons öde, hotad som den var i fronten av en hel
  division, varit beseglat. Bataljonen var då -- och dess f.d. medlemmar
  äro väl ännu -- föga medvetna om det farliga i sitt dåvarande läge.
  
  Den 3 juli tidigt på morgonen gick det löst. Artilleriförberedelsen
  räckte närmare 2 dygn -- ända till 200,000 skott av grov kaliber
  avlossades, vilket för ryska förhållanden var någonting ovanligt -- och
  det tycktes som om ingenting borde ha blivit övrigt av den tyska
  ställningen. Emellertid möttes de ryska stormkolonnerna vid angreppet
  av ett starkt, fullkomligt obrutet motstånd. Ryssarnas förluster stego
  ideligen, och ehuru general Radko-Dmitrijeff pressade på trupperna till
  det yttersta, blev resultatet blott några förstörda löpgravar.
  
  Överbefälet över den ryska XII. armén, under vars högsta ledning det
  ryska angreppet skedde, innehades nu av den på nytt i nåder komne
  generalen Kuropatkin. Liksom i Mandschuriet gjorde sig även här
  från första ögonblicket hans vanliga osäkerhet gällande. Medan
  Radko-Dmitrijeff på allt sätt försökte elda upp trupperna och skattade
  inga offer för stora för att tilltvinga sig ett genombrott, manade
  Kuropatkin till försiktighet och försökte genom tvetydiga stiliseringar
  av sina dagorder göra det möjligt för sig att, i händelse han
  misslyckades, skjuta skulden på sina underlydande.
  
  Då det under världskriget talats så mycket om tyskarnas grymma
  krigföring m.m., kan det äga ett visst intresse att erfara en av
  ryssarnas armédagorder från Kekkau-slaget. I förbittringen över
  tyskarnas starka motstånd befalldes det, "att samtliga tagna fångar
  skola av trupperna användas som vägvisare, vilka böra gå i spetsen för
  stormkolonnerna. I fall av olydnad eller förräderi böra de genast
  skjutas". Tala sedan om ententens ridderlighet eller om Röda korsets
  heliga konventioner!
  
  Efter 4 dagars blodiga angrepp avblåstes striden. Ryssarnas förluster
  stego till circa trettiotusen man, varjämte genombrottet misslyckats i
  grund; tyskarna behövde icke ens draga den allra minsta del av sina
  reserver till den hotade punkten, utan kunde använda dem på den så
  starkt hotade södra fronten.
  
  Huvudfelet till såväl den ryska operationens som ententens misslyckande
  på västfronten låg enligt general Radko-Dmitrijeffs förmenande i
  artilleriförberedelsen, som föregick varje angrepp. Denna
  artilleriförberedelse var, då den ju ej gav ett definitivt positivt
  resultat, blott en alarmklocka, som utbasunerade stället samt även
  tiden för angreppet, och därigenom uppgav man en av de viktigaste
  förutsättningarna för att lyckas, nämligen överrumplingen. På grund
  härav beslöts det, att den tredje operationen skulle föras helt och
  hållet enligt nya principer. Ingen förberedande artillerield, utan ett
  nattligt angrepp med i största hemlighet koncentrerade trupper,
  först därefter -- sedan genombrottet lyckats -- skulle starka
  artilleriformationer samt reserver kastas in uti breschen. Enligt detta
  program inleddes och fördes det blodigaste av alla slag, som utkämpats
  på den norra ryska fronten, nämligen det s.k. Aa-slaget. Gynnade av
  stark köld och yrväder lyckades ryssarna på den ryska julkvällen 1916
  bryta sig in i tyskarnas linjer sydväst om den lilla staden Schlock.
  Den därstädes förlagda tyska 4. Posnanska landstormsbataljonen blev
  fullständigt uppriven och tillintetgjord, och de i spetsen för det
  ryska angreppet gående lettiska regementena trängde i ett nu ända till
  floden Aa eller till tyskarnas sista försvarslinje. Tyskarnas ställning
  var kritisk, och om framför allt de ryska trupperna, som norrifrån
  skulle taga fienden i flanken, gjort sin plikt, hade väl genombrottet
  lyckats samt målet Mitau uppnåtts. Men bland ryssarna förmärktes redan
  nu början till den demoralisation, som skulle bringa hela deras en gång
  så stolta rike till fullständigt förfall. Trupperna lydde delvis icke
  order och nekade att gå till angrepp, och staberna samt ledarna visade
  en oförmåga, som icke ens jag hade tilltrott dem. Min egen kårchef,
  general Novikoff, som under bataljerna i Polen till och med lyckats
  komma sig till ett Georgskors, förlorade under slagets gång fullkomligt
  huvudet. Intressant var att iakttaga, huru han under de mest kritiska
  ögonblicken icke tänkte så mycket på slagets gång som på att han
  framför allt icke skulle göra något, som kunde framkalla det höga
  chefskapets missnöje, kanske med avsked som följd. Varje telegram, som
  anlände till oss, mottog han med utropet: "Från vem? Har jag fått
  avsked!?" Att någonting effektivt under sådana omständigheter kunde fås
  till stånd var ju uteslutet. På grund av den allmänna obeslutsamheten
  och villervallan fingo tyskarna andrum, kastade i striden några mindre
  reserver, bland vilka i synnerhet ett kompani L.G. reservjägarne vid
  Mangel gjorde underverk, och lyckades icke blott hejda anfallet utan
  även återtaga en stor del av den förlorade terrängen. Ett par veckor
  senare angrepo tyskarna i sin tur, och striden flammade upp på samma
  valplats med ny förbittring. På grund av den stora kölden -- närmare
  25° R. -- blev striden mycket svår och förbunden med en kolossal
  manspillan, i synnerhet på den ryska sidan, ty tyskarna besköto oss
  under tvenne dygn med den mest infernaliska artillerield samt giftiga
  gaser. Slutresultatet av det hela blev ungefär plus minus noll.
  Ryssarna togo en mindre position, det s.k. kulsprutsberget, med ett
  30-tal kanoner och ett 1,000-tal fångar, men förlorade i stället i
  fångar över 5,000 samt i döda och sårade c:a 60,000. De tagna troféerna
  förevisades av ryssarna i Riga, varest de utställdes framför den ryska
  katedralen, men -- o ve! -- bland de tagna kanonerna var ej en enda
  riktigt tysk, utan alla gamla ryska, som ifrån Kovno släpats hit ut och
  nu av tyskarna övergivits. Följande dag kom det även befallning att
  troféerna genast skulle bortskaffas. Uti "Aa-slaget" deltog på den
  tyska sidan vår finländska jägarbataljon, men på grund av förhållandena
  kom densamma ej att på ett mera aktivt sätt ingripa. Detta blodiga
  slag, som med största förbittring fördes ända in till de sista
  reserverna och under vilket bl.a. letternas förluster stego till
  närmare 80 %, var ryssarnas sista försök att genombryta järnringen i
  norr. Efter detta följde snart revolutionen, den allmänna upplösningen
  och sist Rigas intagning med en förlust för tyskarna av blott ett
  80-tal sårade och döda.
  
  Att den tyska arméns stora motståndskraft såväl i väster som i öster ej
  berodde på att, som general Radko-Dmitrijeff påstod, de ryska
  artilleriförberedelserna före angreppen antingen varit för långa eller
  för svaga, kan följande betecknande lilla episod från "Aa-slaget" i sin
  mån bevisa. Tack vare överrumplingen lyckades det ryssarna att i början
  av slaget bemäktiga sig ett relativt stort antal fångar. Under förhöret
  med dessa i kårstaben kom jag bl.a. att träffa på en soldat från
  Ost-Preussen, vilken, då jag uttalade min förmodan att det nu komme att
  gå illa för tyskarna på grund av den 5-6-dubbla övermakt, de på denna
  front hade emot sig, helt lugnt replikerade: "Förlåt att jag säger Eder
  min mening öppet. Vi tyskar räkna att, om vi på östfronten äro en mot
  tio, så är det relativt jämnt; äro ryssarna flera, ja, då kan det ju
  bli något knepigare." En armé, hos vilken självsäkerheten är så stor,
  kan ej besegras, utan måste, så länge blott denna tro på folkets styrka
  upprätthålles, kunna framgångsrikt trotsa en hel värld av fiender.
  
  
  
  
  V.
  
  
  Under året 1915 och i synnerhet de följande åren gjorde sig
  överallt inom den ryska armén en stor officersbrist gällande. Till
  avhjälpande av denna tillgrep man det enkla medlet att vid de gamla
  officersskolorna inrätta korta kurser, som på några månader skulle
  "färdigbaka" det nödiga behovet. Emellertid visade det sig rätt snart
  att dessa "krigsfänrikar" ytterst sällan på den korta utbildningstiden
  kunnat inhämta ens de allra elementäraste fackkunskaper, och, för att i
  åtminstone någon mån komplettera dessa, inrättades vid de olika
  fronterna under vintern 1916 officersrepetitionskurser, till vilka
  "fänrikarna" i tur och ordning under vinterns lopp skulle kommenderas.
  Även hos oss på Riga-fronten i den f.d. mondäna badorten Majorenhof
  uppsattes en sådan skola, och jag fick i uppdrag att där föreläsa i
  taktik. Kurserna öppnades och invegos enligt rysk sed med pomp och ståt
  och hänförelsen var stor, för att naturligtvis, som det alltid
  gått i det landet, snart svalna av samt småningom dö bort. Från
  invigningsfesten, som bevistades av general Radko-Dmitrijeff samt hela
  det höga chefskapet, minnes jag bl.a. det officiella invigningstalet,
  som hölls av arméprästen -- detta tal var nämligen utomordentligt
  betecknande för de åsikter, som härskade och inpräntades under
  världskriget i alla rättrogna ryssar. "Detta stora världskrig, uti
  vilket vårt land nu är indraget, är, mina herrar, ej blott ett stort
  fosterländskt krig, ett sådant, som våra förfäder förde år 1812 emot
  inkräktaren och usurpatorn Napoleon, utan i ännu högre grad ett heligt
  krig. Gud har ställt Ryssland i spetsen för de nationer, vilkas heliga
  mission det blivit att på nytt rädda den mänskliga kulturen samt Europa
  och den sanna kristendomen från barbarerna."
  
  Talet väckte naturligtvis ett nytt utbrott av nationell hänförelse
  bland den församlade officerskåren, men runt omkring talade de
  plundrade och skövlade villorna, på vilkas väggar man med
  människoexkrement ritat kejsar Wilhelms porträtt och uti vilka
  kommoderna och bordslådorna fått tjänstgöra som W.C., sitt stumma, men
  tydliga språk. Allt detta skedde till på köpet i eget, av fiendehand
  ännu icke berört land. Samma förödelse, som övergått Majorenhof, hade
  för övrigt utsträckts över hela den vackra Rigastranden. Fullkomligt
  skövlad och förstörd låg den lilla vackra och för sina svavelkällor
  bekanta badorten Kemmern. Den hade visserligen några timmar varit
  besatt av fienden, men själva förstörelsen träffade den likväl först
  vid kosackernas samt i synnerhet de s.k. "partisanernas" ankomst och
  inkvartering. Ingenting skonades -- till hästkrubbor användes
  marmorbadkar, det stora kurhuset apterades till stall o.s.v.
  Inredningen, ja till och med golv och väggar i samtliga villors
  bottenvåningar brändes så småningom upp. En härlig hundraårig skog
  omgiver hela orten, men ryssarna voro för lata att taga de nödiga
  stegen för att därifrån hämta bränsle -- de föredrogo att helt enkelt
  hugga bräderna bort från närmaste vägg eller att elda med husets
  möbler. Det var en originell syn att se denna ort år 1917 -- det året
  tillbragte jag en tid därstädes som t.f. stabschef för 109. divisionen.
  Då bottenvåningarna voro renskrapade och uppbrända, stodo villorna som
  på styltor, och det var med knapp nöd man lyckades skaffa sig ett något
  så när beboeligt litet kyffe med de nödvändigaste möblerna. Dessutom
  befann sig orten under artillerield från strandsidan, varest tyskarna
  uppställt ett par långskjutande kanoner, ur vilka de systematiskt vid
  middagstiden serverade oss 20 à 25 grova skott. Jag kan ej påstå att
  denna "dessert", som vanligtvis applicerades i ens allra närmaste
  omgivning, hörde till de smakligaste eller bidrog till höjandet av
  stämningen och aptiten vid middagen, Men människan vänjer sig ju vid
  allt och snart gåvo "smällarna" blott nya impulser åt skämtarna vid
  bordet -- man skar vitsar över följderna av t.ex. en granats plötsliga
  inslag i soppskålen, över grannens blekhet eller hastigt påkommande
  aptitlöshet, illamående eller annat dylikt.
  
  
  
  
  VI.
  
  
  Den stora ryska marsrevolutionen, som i det inre av Ryssland och även i
  Finland utmynnade i excesser, massmord på officerare m.m, avlöpte hos
  oss vid Riga-fronten relativt lugnt. Efter det vi under 3 dagar varit
  fullkomligt utan alla nyheter -- rykten voro blott i omlopp om en
  utbruten större strejk i Petersburg -- erhöll järnvägspersonalen vid
  samtliga stationer helt oväntat ett telegram, i vilket järnvägsmännen
  av en viss Bublikoff, som utgav sig för den nya regeringens
  kommunikationsminister, uppmanades att kvarstå på sina poster. Vilken
  uppståndelse detta telegram åstadkom, kan man lätt tänka sig, men snart
  följdes detsamma av en hel mängd andra, som bättre klargjorde
  situationen. Såsom överallt i landet höjdes här vid Riga ingen röst
  eller hand till tronens försvar, och glädjen över den förändrade
  situationen var allmän. Det höga chefskapet och de bildade idealiserade
  sitt folk och sågo i denna relativt oblodiga revolution någonting
  stort, vackert och till och med enastående i historien, något som
  skulle frigöra Rysslands stora andliga och materiella krafter samt föra
  det till en snabb och glänsande seger. Soldatesken åter fröjdade sig åt
  att slippa disciplinen, att kunna ge fritt lopp åt alla sina lidelser
  samt att snart få komma hem, ty nu skulle och måste det ju bli fred.
  Enligt mitt förmenande var det just i denna kolossala trötthet på
  kriget och ej i något annat som huvudorsaken till revolutionens snabba
  seger låg -- och hade herrar Kerenskij et consortes uppfattat detta,
  vore Ryssland i detta ögonblick helt visst starkare än någonsin förut.
  -- Revolutionen förde naturligtvis med sig förändrade förhållanden även
  för staden Riga. Det förhatliga mörkret försvann, teatrarna öppnades,
  kaféer och cabareter uppstodo överallt i staden, musiken fick ånyo
  ljuda på restaurangerna, dagarna igenom tågade processioner längs
  gatorna, hållande meetings här och där, och slutligen arrangerades
  folkdanser med illumination och fyrverkeri ute i alla stadens
  folkparker. Att kriget ännu pågick, att fienden befann sig på knappa 20
  kms avstånd glömdes fullständigt, och ryktet visste till och med
  förmäla att själva fronten på sina ställen totalt blottats, i det
  soldatesken, föredragande en s.k. gulanje framför livet i löpgraven,
  helt enkelt begivit sig i väg till festen i fråga. Det höga chefskapet
  förlorade delvis fattningen, delvis försökte det att genom en ända till
  inställsamhet gående eftergivenhet vinna soldaternas gunst. Bl.a.
  kommer jag ihåg hurusom general Radko-Dmitrijeff, vilken efter
  "Aa-slaget" i januari låtit arkebusera ett femtiotal soldater, som
  vägrat att gå till storms, officiellt tillät att liken nu ett par
  månader senare grävdes upp för att under militära hedersbetygelser på
  nytt bisättas. Därvid framhöll han de arkebuserade såsom hjältar, de
  där offrat sitt liv för revolutionen och folket. Onda tungor påstodo
  till och med att generalen setts tåga i likprocessionen med en stor röd
  flagga i handen.
  
  Det fanns i Riga likväl även kretsar, i vilka nyheten om tsarens fall
  väckte icke blott bekymmer utan rent av sorg, och det var bland
  balterna. Ehuru tsaren personligen kanske då mera ej var så populär
  bland dem, var likväl den monarkiska principen så starkt rotfäst, att
  jag t.ex. vid några tillfällen blev vittne till hurusom gamla herrar
  och damer snyftade och gräto, då kejsarporträtten togos ned från väggen
  för att gömmas eller förstöras. Därtill kom naturligtvis skräcken och
  rädslan för de revolutionära letterna, som år 1905-06 brände, skövlade
  och mördade allt tyskt inom landet.
  
  Ifrån att revolutionen i Riga liksom överallt vid fronten hade avlupit
  så gott som utan svårare excesser, började emellertid den allmänna
  disciplinlösheten och till och med en sorts bolschevism hos trupperna
  att göra sig allt mera gällande ju längre tiden led. I spetsen för de
  bolschevistiska tendenserna gingo de lettiska regementena samt 109.
  infanteridivisionen, vilka trupper väl voro de allra första av
  Rysslands fronttrupper, som öppet övergingo till idén om den av Lenin i
  Petersburg förfäktade "proletariatets diktatur". Under vårens och
  sommarens lopp anlände till fronten både engelsmän och fransmän, vilka
  utsänts av ententen för att uppelda den omorganiserade ryska
  revolutionsarmén till förnyad strid för frihet, jämlikhet och
  broderskap. Slutligen kom själva Kerenskij, den ryska marsrevolutionens
  ledare och gunstling, men trots stora löften uppnåddes på den norra
  fronten intet. Armén gick här långsamt men säkert mot förfall och
  upplösning.
  
  I början av sommaren insjuknade jag häftigt i en gammal åkomma, för
  vilken jag redan tidigare just före krigets utbrott sökt bot vid Porla
  badort i Sverige, och måste intagas på officerslasarettet i Riga, vilket
  lasarett upprättats och underhölls av balterna. På detta lasarett kom
  jag snart i intim beröring med stadens tyska läkare samt dess tyska
  aristokrati och fick personligen övertyga mig om med vilken stor
  otålighet "befriarna" voro efterlängtade, hurusom hatet emellan
  "baronerna" och letterna var outsläckligt samt hurusom så gott som hela
  den bildade klassen i en inkorporering eller, i sämsta fall, i någon
  sorts personalunion med Tyskland såg Kurlands och Livlands enda möjliga
  framtid.
  
  Under juli och augusti månader började bland stadens befolkning och i
  synnerhet bland dess judiska element allt oftare höras rykten om en
  förestående tysk frammarsch på den norra fronten med en därmed följande
  intagning av Riga. Det ryska armébefälet satte till en början tilltro
  till dessa rykten och vidtog därför en del försiktighetsmått; fronten
  vid Kemmern förkortades, nya etapplinjer upprättades för att underlätta
  ett eventuellt återtåg m.m. Emellertid förflöto dagar och veckor utan
  att någonting hördes av, och då någon omgruppering hos tyskarna ej
  kunde förmärkas, antogs det allmänt, att detta rykte var likt alla de
  andra, som tidtals av fienden utspredos för att hålla nervositen hos
  den andra parten vid liv. Huru lugn och ovetande man var bevisas bäst
  av följande lilla episod: den 1 september g.st. hade jag på lasarettet
  besök av en kamrat från kårstaben, vilken bl.a. hade omsorgen om
  stabens underrättelseavdelning. På min fråga om någonting nytt avhörts,
  meddelade han att allt var lugnt och stilla. "Ja, det är sant, i dag
  hade vi en överlöpare -- en soldat från Elsass -- som påstod att
  tyskarna i natt tänka slå broar vid Yxküll över Duna-floden samt taga
  Riga, men det är ju ej första gången man får höra sådana historier.
  Värdet av dem känner du ju." Men denna gång skulle överlöparens
  historier likväl besanna sig. Efter en häftig artilleriförberedelse,
  vid vilken tyskarna första gången använde en ny sorts gas, som
  sönderfrätte gasmasker och kanonrören (samma gas användes av dem något
  senare på italienska fronten vid det stora genombrottet därstädes),
  rensades inom några timmar den motsatta stranden vid Yxküll och
  ryssarnas artilleripositioner vid Kekkau. Klockan 4 på morgonen den 2
  september slogos broarna över floden, och några ögonblick senare satte
  sig den 3. tyska gardesdivisionen i besittning av Dunas högra strand
  ett tiotal km söder om staden Riga. Då vi på lasarettet den 3 på
  morgonen utan någon aning om det passerade vaknade, var Rigas öde redan
  avgjort. Försöken att återtaga den förlorade positionen misslyckades
  och det återstod för armébefälet blott att giva order om omedelbart
  återtåg, ifall det ej ville riskera att få sin reträtt avskuren. Den 2
  och 3, medan striderna om etapplinjerna pågingo, skedde utrymningen av
  Riga-fronten. Tack vare tyskarnas relativt svaga påtryckning försiggick
  evakueringen till en början i god ordning, ehuru Riga dessa dagar
  direkt besköts från Yxküll-sidan av tyskarnas långskjutande kanoner.
  Inalles avlossades mot staden inemot 50 grova skott, av vilka -- bl.a.
  -- ett träffade en kinematografteater och ett slog genom grannhuset
  till vårt lasarett. Av stadens invånare sårades och dödades sammanlagt
  omkring 200 personer. Någon regelrätt evakuering av staden kunde
  naturligtvis ej komma i fråga; sålunda blev t.ex. vårt lasarett helt
  och hållet lämnat åt sitt öde. De som till fots eller häst sökte sig ut
  ur staden råkade emellertid i tyskarnas händer, ty redan på morgonen
  den 3 voro både järnvägen och landsvägen Wenden--Petersburg avskurna.
  Den 3 på morgonen, då arriergardena började draga genom staden, vidtogo
  såväl trupperna som pöbeln med ett allmänt plundrande. Överallt såg man
  av ryssarna anstiftade eldsvådor -- sålunda kunde jag från mitt fönster
  samtidigt räkna 24 större brasor. Samtliga butiker och bottenvåningar i
  hela staden skövlades och luften genljöd av starka explosioner,
  artilleri-, kulspruts- och gevärseld.
  
  Detta trevliga spektakel räckte till inemot kl. 4 på e.m. Då inträdde
  plötsligt dödstystnad. Men några minuter senare bröt ett jubelskri
  löst: "De ha kommit!" Från källare och andra gömslen strömmade folk
  fram, välkomnande de från alla sidor samtidigt helt lugnt inkommande
  tyska trupperna med blommor, mat, glada hälsningar, ja, till och med
  kyssar. Ordningen upprättades i ett ögonblick, och det var ett verkligt
  nöje att bevittna med vilken disciplin och färdighet tyskarna besatte
  Riga. Redan följande dag spelade militära musikorkestrar överallt i
  stadens parker, och vitklädda flickor och damer kurtiserade efter bästa
  förmåga de blomsterprydda krigarna. På en dag återtog Riga sitt
  fredliga utseende, och man glömde nästan bort att det egentligen ej var
  de egna utan fienden som nu tagit hand om samhället och att fronten
  blott förskjutits några tiotal km österut.
  
  Rigas intagning lämnar det bästa beviset på skillnaden mellan en
  välorganiserad, väldisciplinerad och utmärkt armé och en mer eller
  mindre milisartad sådan -- vilket ju den ryska då redan var. Ehuru
  ryssarna några veckor tidigare, uppeldade av patriotiska tal,
  högtidligt svurit på att, fastän de själva ogärna ginge till anfall,
  dock försvara sina positioner och sitt land till sista blodsdroppen,
  kostade Rigas intagning tyskarna blott circa 80 man i döda och sårade,
  medan ryssarnas förluster räknades i tiotal tusen. -- Ett memento för
  dem som i skyddskårer och allmän milis se sitt lands självständighet
  gentemot en yttre fiende tillfyllest tryggad!
  
  Den 6 september anlände till Riga kejsar Wilhelm och avhöll där stor
  kejsarparad. Vid paraden närvoro bl.a. överbefälhavaren för den tyska
  norra fronten, prins Leopold av Bayern, dagens hjälte general Huitier,
  vilken lett operationerna, m.fl. Med anledning av besöket skänkte
  kejsaren 100,000 Rmk åt stadens fattiga.
  
  Några dagar efter Rigas intagning överflyttades jag jämte de övriga
  officerarna från vårt sjukhus till ett tyskt fältlasarett, varifrån vi
  så småningom efter tillfrisknandet skulle sändas till Tyskland.
  Emellertid anlände från det stora högkvarteret, vilket beträffande
  Östersjöprovinserna och balterna beslutat sig för en politik, som
  åsyftade dessas vinnande för den tyska saken, befallning om att
  samtliga balter skulle på hedersord befrias från fångenskapen, och
  efter några dagars extra väntan samt förfrågningar inneslöts även min
  värda person i denna grupp. I stället för ett fruktat fångläger skulle
  nu det återuppståndna Riga bli min vistelseort och det dagliga brödet
  mitt enda bekymmer. På tal om musiken, som tyskarna dagligen serverade
  befolkningen i Riga, yttrade sig en tysk soldat en dag mycket
  betecknande: "Den myckna musiken tjänar till att överrösta magens
  kurrande." Och väl var det, ty med provianteringen stod det allt annat
  än väl till. De små förråd, som ännu funnos under den ryska tiden,
  blevo vid stadens evakuering plundrade och uppbrända, och tyskarnas
  proviant räckte knappt ens åt dem själva. Huru befolkningen ändå kunde
  reda sig och slå sig ut, är för mig en gåta, vilken emellertid
  sannolikt hade sin lösning blott i tyskarnas stora organisationsförmåga
  och i den stora massan judiska affärsmän, som trots alla ryska
  utvisningsorder allt fortfarande fanns i staden.
  
  För juden har ju i Ryssland redan under normala tider det omöjliga
  varit möjligt, så mycket mera då i krigs- och revolutionstider.
  
  
  
  
  VII.
  
  
  Den 10 oktober erhöll jag helt oväntat kallelse att ofördröjligen
  infinna mig hos 8. arméns överkommando i Riga. Där blev jag till min
  stora förvåning underrättad om att jag med följande tåg skulle
  expedieras till Berlin på order av generalstaben därstädes. Tidigt
  följande morgon bar det i väg. Jag åtföljdes av en tysk underofficer,
  som hade till uppgift att bevaka mig, men att tillika spela rollen av
  den älskvärda värden, ty under färden bjöds jag på tyska statens
  bekostnad på ypperlig kost i tågets restaurationsvagn. Resan gick längs
  den nya banan Riga--Mitau--Schavli--Königsberg--Berlin, som tyskarna
  byggt under kriget och som väl i framtiden kommer att bli en del av den
  huvudtrafikled, som skall förbinda såväl Petersburg som Finland via
  Reval med Berlin. Resan Riga--Berlin tog jämnt 26 timmar i anspråk, men
  denna resetid kommer väl att under normala förhållanden betydligt kunna
  förkortas. Tidigt på morgonen den 12 anlände vi till Berlin, där jag
  emottogs av en ung löjtnant Dettman, densamme som sedermera arbetade
  hos oss i Helsingfors vid den därvarande tyska kommendanturen. Förd av
  honom till Schmidts hotell invid bangården, blev jag, sedan jag på
  anfordran givit mitt hedersord på att ej försöka rymma, överlämnad åt
  mig själv och mina meditationer, vilka naturligtvis hela tiden kretsade
  kring det gåtfulla ändamålet med denna mystiska resa. Ända hittills
  hade jag nämligen på mina försiktigt framkastade frågor ej erhållit
  något annat besked, än att ordern kort och gott lydde, att jag skulle
  ledsagas till Berlin. Länge skulle min nyfikenhet emellertid ej ställas
  på prov, ty några timmar senare avhämtades jag på nytt av löjtnant
  Dettman, som nu förde mig till ett av de många hus vid Wilhelmstrasse,
  vilka apterats för utrikesministeriets räkning och för den i närmaste
  kontakt med detta ministerium arbetande "Section Politique" vid stora
  generalstaben. Här infördes jag till en liten, fetlagd, mycket
  förekommande och älskvärd herre, som efter en hel del introducerande
  fraser äntligen rodde ut med vad saken gällde. Jo, han önskade veta
  ingenting mer eller mindre än min ställning till ett väckt förslag om
  att jag skulle övertaga ledningen av den finländska jägarbataljonen,
  som på grund av särskilda omständigheter befann sig i fullkomligt
  upplösningstillstånd. Dessutom skulle på min lott komma att övertaga
  och fortsätta det arbete, vår i Stockholm varande aktivistiska,
  militära organisation handhaft, vilket arbete, till följd av att den
  tyska generalstaben av flere skäl icke mera ansåg sig kunna samarbeta
  med organisationen i fråga, ej mera tycktes avancera.
  
  Min interlokutör var den sedermera även hos oss i Finland kände
  "direktören" Steinwachs, en politisk konspiratör av första rangen och
  en av huvudfigurerna uti den på sin tid så kända "Agadir-affären". För
  tillfället sysslade han speciellt med den "finländska frågan" och
  inlade stora förtjänster i tillkomsten och ordnandet av den tyska
  hjälpen speciellt vad vapenleveranserna beträffar.
  
  Principiellt godkännande direktör Steinwachs' förslag, ville jag
  likväl, innan jag skred till arbetet, på grund av att jag på så lång
  tid ej haft någon kontakt med hemlandet, få upplysning om en hel del
  närmare detaljer samt tillika visshet om att militärkommittén i Finland
  skulle godkänna mig som sitt ombud i Tyskland. Ett annat huvudvillkor
  var, att Tyskland verkligen med allvar skulle åtaga sig vår sak och att
  det hela ej komme att avlöpa ungefär som t.ex. det irländska äventyret.
  
  Följande dag sammanfördes jag med chefen för "Section Politique",
  kapten v. Hülsen, med vilken frågan på nytt utförligt debatterades och
  för vilken jag ånyo utlade mina villkor, i synnerhet det sistnämnda.
  Min förvåning var stor, då jag erfor, på huru lös grund vårt företag i
  Tyskland tills vidare var byggt. Hela jägarbataljonens öde
  hängde verkligen på ett hår, ty det existerade egentligen inga
  överenskommelser eller bindande löften från tysk sida beträffande
  bataljonen och tillvaratagandet av vårt lands intressen vid ett
  eventuellt fredsslut. Sådana löften hade dock bort kunna vinnas som
  vederlag för de betydande tjänster jägarna, i synnerhet under sina
  kommenderingar till Finland och Ryssland, gjort Tyskland.
  
  Av kapten v. Hülsens ord kunde jag draga slutsatsen, att den militära
  kommittén i Stockholm ofta arbetade för sig utan någon kontakt med
  härledningen i Tyskland och t.ex. gav viktiga order till Finland, utan
  att den tyska generalstaben på något sätt godkänt desamma. Sålunda hade
  bl.a. militärkommittén i Finland på hösten 1917 helt plötsligt och
  oväntat från Stockholm erhållit besked om att våra jägare den 9
  september skulle landstiga i Finland, för att börja befrielsekriget mot
  Ryssland, som ju vid denna tid ännu hade c:a 100,000 man väl
  organiserade och relativt väl disciplinerade trupper i landet --
  frånsett hela den stora garnisonen i Petersburg, vilken ju med lätthet
  hade kunnat dirigeras till Finland. För att höja modet här hemma
  meddelades det tillika, att en större tysk truppstyrka genast därpå
  skulle följa efter till Finland. Men icke nog härmed. Även bataljonen
  gjordes klar till avresa, och hade ej excellensen Ludendorff, för
  vilken den s.k. finländska planen förelades, genast förkastat densamma,
  såsom varande vanvettig och för vårt land ödesdiger, och tillika
  kategoriskt förbjudit avsändandet av bataljonen, hade vårt land och
  jägarna genom detta äventyr kastats i olyckor med de mest vittgående
  följder. Ty någon tysk dessant i Finland var och kunde det vid denna
  tidpunkt på allvar ej ens ha varit tal om. Dessa m.fl. liknande
  detaljer gjorde, att jag lät min tvehågsenhet fara, ty huvudfelet till
  allehanda missförstånd låg väl däri, att all korrespondens gick genom
  mellanhänder. Skulle någonting av värde kunna uppnås, måste det
  förberedande arbetet utföras i Berlin i direkt kontakt samt i full
  överensstämmelse med arbetet i tyska generalstaben och högkvarteret.
  Att icke blott den tyska generalstaben utan även militärkommittén i
  Finland kommit till samma åsikt, såg jag därav att, som jag någon tid
  senare erfor, denna sistnämnda hade fäst tyskarnas uppmärksamhet på
  mig, såsom varande en lämplig person, med vilken den tyska
  generalstaben kunde samarbeta och som den vid behov kunde använda.
  
  Efter att ha blivit introducerad vid generalstabens "Section Politique"
  och av densamma till och med välvilligt uppmärksammats med inbjudning
  till tvenne splendida middagar på Hotel Adlon och Hotel Esplanade,
  intog jag säte och stämma i sagda sektion som representant för det
  blivande "självständiga Finland". För att befria mig från allt onödigt
  skvaller och alla misstankar -- ty även i Berlin härskade bland
  allmänheten en viss spionskräck -- omdöptes jag officiellt till
  herr W. Thalen från Riga, under vilket namn jag vistades i Berlin
  de första månaderna, ända tills förhållandena genom Finlands
  självständighetsförklaring omsider tilläto mig att öppet uppträda under
  mitt riktiga namn och med mig tillkommande militärrang.
  
  Vid min ankomst till Berlin frapperades jag av att finna förhållandena
  där så litet förändrade mot förr. Hade ej det överallt härskande
  kortsystemet samt frånvaron av automobiler, hyrkuskar och kokotter
  gjort sig gällande, hade man knappast märkt att kriget allt fortfarande
  rasade med om möjligt ännu större intensitet än tidigare. Händelserna
  vid fronten togos med det största lugn och av någon egentlig hätskhet
  gentemot fienden, en sådan som man kunde märka t.ex. i Ryssland,
  skönjdes ej ett spår, måhända snarare motsatsen vad Ryssland och
  Frankrike beträffar.
  
  Med mitt egentliga arbete kunde jag på mera energiskt sätt vidtaga
  först efter det en del av den i Stockholm startade "finska
  delegationens" medlemmar på uppmaning av tyska regeringen i och för
  mera definitiva underhandlingar anlänt till Berlin. 1 medlet av
  november samlades på Hotel Furstenhof senator E. Hjelt, professor
  R. Erich, baron A. v. Bonsdorff, direktör S. Sario, ryttmästaren
  M. Gripenberg, doktor H. Gummerus och jag, och därvid beslöts att
  överflytta delegationens huvudarbete från Stockholm till Berlin och att
  i Stockholm bibehålla blott ett litet filialkontor, som under mag.
  K. Donners ledning skulle ombesörja förbindelsen med hemlandet.
  Ledningen och skötseln av jägarbataljonens angelägenheter överlämnades
  åt mig samt ryttmästaren Gripenberg, vilka tillika ägde bevaka
  bataljonens intressen vid tyska generalstaben. Dessutom erhöll jag
  uppdraget att såsom representant för militärkommittén i Finland söka
  anskaffa vapen, ammunition m.m. och att utarbeta en aktionsplan, som
  skulle stå i konformitet med tyskarnas egna planer och det allmänna
  militära läget.
  
  För att handhava den politiska agitationen i Tyskland hade tidigare
  under direktör Sarios sällsynt energiska och målmedvetna ledning
  grundats "Das Finländische Bureau", vilken utgjorde det första lilla
  fröet till vår blivande ambassad i Tyskland. Byrån i fråga inrymdes i
  en liten källarvåning på tre rum vid Nürnberger Strasse, men blev det
  oaktat ett gemytligt samlingsställe, till vilket samtliga i Berlin då
  vistande finländare städse plägade söka sig för att träffa landsmän och
  för att erfara de färskaste nyheterna från hemlandet. Då direktör Sario
  i början av december 1917 reste till Sverige och sedermera därifrån
  över till Finland, övertogs hela byrån av mig, varigenom även vår nya
  militära avdelning kom att koncentreras därstädes. Arbetet på byrån var
  hela tiden, oaktat de minimala resurser som stodo till dess förfogande,
  mycket intensivt. Tidningarna uppvaktades och informerades angående
  förhållandena hos oss, en hel del broschyrer författades, utgåvos samt
  distribuerades bland centralmakternas ledande statsmän och politici,
  politiska och geografiska föredrag arrangerades, ja till och med s.k.
  finländska aftnar med rikhaltigt program och dans fingos till
  stånd. Vid jägarbataljonen i Libau anordnades nya officers- och
  undervisningskurser, s.k. sprängkommandon inövades och hela arbetet
  därstädes inriktades på en direkt förberedelse till det, som skulle
  förestå jägarna efter deras hemkomst. Genom detta ingöts även nytt mod
  och hopp i bataljonen, vilken redan trodde sig glömd av hemlandet och
  av nervositet hade svårt att hålla ihop. Till höjandet av stämningen
  bidrogo dessutom i hög grad de relativt stora penningebidrag, vilka nu
  så småningom började inflyta från Finland och vilka genom vår byrå i
  Berlin fördelades bland de mest behövande av jägarna och bland
  jägarbataljonens olika kassor. Genom denna omorganisation kom nu
  äntligen den så länge saknade, ständigt till hands varande, förmedlande
  mellanhanden mellan jägarna och det högsta tyska militärbefälet till
  stånd, tack vare vilken en mängd frågor och smärre missförstånd mycket
  snabbt kunde ordnas till ömsesidig belåtenhet.
  
  Handhavandet av den finländska saken och överledningen av
  jägarbataljonen koncentrerades hos tyskarna i Berlin å generalstabens
  "Section Politique", som direkt underlydde det stora högkvarteret och
  erhöll sina direktiv av general Ludendorff själv. I spetsen för
  "Section Politique" stod den redan nämnde kaptenen v. Hülsen, till
  vilken vårt land står i största tacksamhetsskuld, ty tack vare det
  stora anseende och inflytande, han åtnjöt i det tyska högkvarteret och
  hos general Ludendorff, vars speciella gunstling han var, har han i
  mycket hög grad medverkat till ernåendet av vår självständighet. I
  honom hade vårt land en av sina allra bästa vänner och förkämpar, och
  jag kan väl öppet tillstå, att mången svårlöst politisk fråga blott
  tack vare hans takt och målmedvetna, säkra och energiska arbete erhöll
  en för oss lycklig och snabb lösning. I sin närmaste man kapten v.
  Püschel hade han en värdig medarbetare. Också han hör till de män, som
  vårt land städse med tacksamhet bör ihågkomma.
  
  Medan förhållandet och samarbetet mellan generalstaben och oss var det
  mest intima och hjärtliga, kan detta ej sägas om vårt förhållande till
  det tyska utrikesministeriet, åtminstone ej efter det den för vårt land
  och dess strävanden sympatiskt stämda statssekreteraren Zimmermann
  ersatts av herr v. Kühlman, vilken ställde sig, om ej direkt fientlig,
  så likväl ganska kylig gentemot våra strävanden. I synnerhet under
  tiden för avslutandet av freden i Brest-Litovsk kommo _våra_ intressen
  först i andra planet, och att desamma likväl vid detta fredsslut i
  någon mån bevakades berodde, enligt min mening, huvudsakligen återigen
  på general Ludendorffs personliga föranstaltande.
  
  Genom bolschevikrevolutionen i Ryssland samt Kerenskijs fall kom
  situationen för Finland i ett annat skede. Då ett fredsslut mellan
  Tyskland och Ryssland numera kommit på dagordningen, gällde det för oss
  i Berlin närmast att förmå Tyskland att definitivt fatta ställning till
  den finländska frågan. Tills dato hade tyska regeringen ej givit några
  som helst bindande löften åt Finland, och fara förefanns att, då det
  för Tyskland framför allt gällde att säkerställa sin östfront, våra
  intressen lätt kunde komma att skjutas å sido.
  
  Den tyska regeringen borde sålunda bibringas övertygelsen, att
  Tysklands intressen krävde ett militäriskt och ej blott politiskt
  ingripande i Finland. I ovannämnda syfte inlämnades under hösten 1917
  till tyska högkvarteret en av dr Gummerus, dr W. Sivén och mig
  författad skrift, i vilken vi förfäktade nödvändigheten av att Tyskland
  direkt ingrepe i vårt lands öden och överginge från löften till
  handling. Ett aktivt militärt ingripande, skedde det ock i minsta
  möjliga mån, skulle klara den politiska situationen i norden samt
  tillika möjligen rädda Finland undan den hotande finsk-ryska
  bolschevismen. Då det under denna tid på året knappt kunde bliva tal om
  en större aktion på själva det finska fastlandet, gällde det tills
  vidare att endast besätta Åland samt att av ögruppen skapa en
  mellanstation eller en bas för den framtida huvudoperationen. Samtidigt
  med Ålands besättande skulle den finländska jägarbataljonen överföras
  dit, för att där kompletteras av nya skaror finländska frivilliga, som
  helt visst under sådana omständigheter skulle tillströmma.
  
  Med anledning av denna skrivelse sände general Ludendorff i början av
  december månad chefen för den politiska avdelningen vid högkvarteret,
  general Bartenwerfer till Berlin, för att personligen konferera med
  oss. Vid konferensen, som hölls uti generalstaben, närvoro från
  finländsk sida senator Hjelt, baron v. Bonsdorff, ryttmästaren
  Gripenberg och jag. Till en början ställde sig tyskarna mycket
  avvisande gentemot hela planen, men då jag, sättande allt på ett kort,
  hotade med att vi, då vi omsider fått nog av löften och väntan och till
  varje pris måste vinna vår frihet, skulle vända oss helt till ententen,
  om Tyskland nu lämnade oss i sticket, lovade general Bartenwerfer att
  framföra allt det sagda till general Ludendorff och att planen på en
  expedition till Åland och Finland skulle tagas under noggrann
  omprövning samt förverkligas, så framt förhållandena det tilläte.
  Tillika erhöllo vi löftet om att Tyskland, ifall det tidigare skulle
  komma till någon sorts uppgörelse med Ryssland, skulle av detta fordra
  erkännandet av vår självständighet samt bortdragandet av de ryska
  trupperna ur landet. Detta senare löfte bekräftades sedermera även
  skriftligt av general Ludendorff. Med generalstaben var allt således
  relativt gott och väl, men med utrikesministeriet kommo vi ej långt, i
  synnerhet som till vår olycka den nyutnämnda statssekreteraren v.
  Kühlman denna tid var borta från Berlin. Då varken Hjelt, Erich eller
  v. Bonsdorff på grund av olika skäl ville kvarstanna i Berlin för att
  invänta v. Kühlmans återkomst, utan begåvo sig till Stockholm, kom det
  icke till något personligt sammanträffande med honom, innan han helt
  oväntat avreste till Brest-Litovsk för att underhandla med ryssarna.
  Därav följde, att den finländska frågan under det första skedet av de
  tysk-ryska underhandlingarna icke berördes i den utsträckning vi hade
  hoppats.
  
  Först så sent som den 23 jan. 1918 kom det till ett personligt
  sammanträffande emellan v. Kühlman och oss (Hjelt, Erich och mig),
  under vilket huvudsakligen förhandlingarna i Brest-Litovsk berördes,
  naturligtvis blott i den mån de rörde Finlands intressen. Frågan om
  Finlands självständighet hade av tyskarna upptagits och ryssarnas
  erkännande av självständigheten hade genomdrivits, men underligt nog
  hade därvid ej alls behandlats frågan om landets evakuering. Orsaken
  därtill förklarades av v. Kühlman helt naivt sålunda: "Men ingen har ju
  bett mig därom!" Då professor Erich härtill genmälde, att denna begäran
  av oss framställts uti samtliga till utrikesministeriet inlämnade
  promemorior, sade sig v. Kühlman ej personligen hava kunnat taga del av
  desamma. Med andra ord, alla av senator Hjelt och professor Erich
  inlämnade långa, utförliga promemorior och skrifter hade troligtvis ej
  alls blivit föredragna. Ett tidigare besök hos v. Kühlman hade nog ej,
  såsom några av våra delegerade ansågo, varit blott en pro forma sak,
  detta insågo vi nog nu mer än tydligt. Då förhandlingarna med ryssarna
  emellertid skulle fortsättas och denna gång med större eftertryck från
  Tysklands sida, skulle även denna fråga upptagas. Tillika ställde sig
  v. Kühlman sympatisk till tanken på vår bataljons hemsändande i form av
  en sluten trupp, ehuru han ej ännu därom ville giva något definitivt
  besked, då ju på grund av den rådande vapenvilan bataljonens
  hemsändande kunde av ryssarna tolkas som ett brott emot konventionens
  villkor. Totalintrycket av vårt relativt långa samtal med v. Kühlman
  var, vad mig personligen vidkommer, likväl det, att den finländska
  frågan var för honom ett terra incognita och att densamma ej
  intresserade honom. Att den överhuvudtaget upptagits till behandling i
  utrikesministeriet berodde nog huvudsakligen på önskan att tillmötesgå
  det stora högkvarteret och ej på grund av ett förefintligt utarbetat
  politiskt program. Detsamma gällde enligt min mening även den s.k.
  baltiska frågan. Det var med ett ord sagt ej den tyska potitiken, som
  angav målen för strategien, utan ställdes tvärtom landets diplomater
  genom de tyska vapnens glänsande segrar inför helt nya och allt mera
  oväntade och svårlösta uppgifter. --
  
  Det politiska klubb- och salongslivet i Berlin erhöll genom den ryska
  revolutionen och underhandlingarna i Brest-Litovsk nytt uppsving, ty
  frågan om Rysslands framtid samt i synnerhet om ordnandet av
  randfolkens inom ryska riket öden diskuterades livligt. Härtill bidrogo
  naturligtvis de i stor mängd till Berlin under hösten 1917 ankomna
  representanterna samt befullmäktigade för dessa randfolk. Bland de mera
  bemärkta, inflytelserika salongerna, med vilka jag kom i personlig
  beröring, vill jag särskilt nämna baron Roops samt generalskan
  Hoffmans. Baron Roop var en av huvudledarna för den litauiska rörelsen
  och tillika en av de mest energiska och inflytelserika medlemmarna av
  de ryska randstaternas förbund samt, om jag ej misstager mig,
  förbundets grundläggare och ordförande. Hans salong var fullständigt
  kosmopolitisk. Där kunde man råka representanter för det forna ryska
  rikets alla olika folkslag. Generalskan Hoffman åter var hustru till
  den bekanta generalen Hoffman, stabschefen för hela östfronten samt
  ledaren för fredsunderhandlingarna i Brest-Litovsk. Generalen åtnjöt
  icke blott inom de tyska militära, men även i de politiska kretsarna
  ett mycket stort anseende och hans namn och kapacitet ställdes ofta i
  jämbredd med general Ludendorffs. Han ansågs bl.a. som en av
  Tysklands främsta militära auktoriteter i den ryska frågan. Under det
  rysk-japanska kriget deltog han som attacherad vid general Kurokis stab
  och gjorde här sina studier i den ryska strategiens samt taktikens
  mysterier, studier, vilka han sedermera som stabschef och den ledande
  kraften i överbefälhavaren för hela östfronten prins Leopolds av Bayern
  stab på ett ypperligt sätt tillämpade. Denna hans karriär gav anledning
  till följande träffande uttryck, som hans fru under en av sina router
  fällde -- "Erst prügelte mein Mann die Russen von Hinten, jetzt prügelt
  er sie von Vorne." -- I generalskans salong samlade sig allt vad Berlin
  ägde av mera bemärkta politiker, riksdagsmän, militärer m.m. Här hade
  jag nöjet sammanträffa med bl.a. ledarna för framstegs- och
  nationalliberala partierna i riksdagen herr Fischbeck och dr Streseman,
  en del högställda diplomater m.fl. Till min icke ringa förvåning var en
  stor del av dessa yrkes-politici tämligen litet initierade i våra
  förhållanden. Dr Streseman trodde t.ex., att de ryska "finländska"
  regementena bestodo av finländare och kunde därför ej riktigt förstå,
  att vi nu helt plötsligt, efter att ha kämpat med sådan hänförelse mot
  Tyskland, bådo om dess hjälp och vänskap. Då jag upplyste honom om
  rätta förhållandet samt om existensen av 27. jägarbataljonen, blev han
  ytterst förvånad.
  
  Förutom svårigheten att under kriget bedriva ett omfångsrikare
  agitations- och upplysningsarbete i Tyskland, bidrog till denna ganska
  allmänt utbredda okunnighet den hemlighetsfullhet, med vilken även
  tyska generalstaben omgivit våra jägare. Censuren strök obarmhärtigt
  allt, som angick dem och deras existens.
  
  Av de i Berlin existerande politiska klubbarna var väl den s.k.
  Onsdagsföreningen den mest livaktiga och inflytelserika, ty den räknade
  de mest bemärkta och högst ställda personligheterna såväl inom
  regeringen och aristokratien som inom handelsvärlden och pressen till
  sina medlemmar. Några dagar efter det röda upprorets utbrott i Finland
  blev jag jämte senator Hjelt av klubben inbjuden på middag med därpå
  följande aftonsamkväm å Hotel Continental. Aftonen blev för mig en av
  de minnesrikaste, ty jag hade bl.a. den lyckan att till bordsgrannar få
  den från krigets början så ryktbare general v. Klack samt herr v.
  Kühlmans frände excellensen v. Stumm, med vilken senare jag mycket
  utförligt kunde diskutera vår politiska fråga i hela dess vidd.
  
  Under aftonens lopp vidtog en allmän diskussion om de på dagordningen
  stående frågorna -- den finländska samt den baltiska, under vilken jag
  fick tillfälle att relatera om förhållandena i Finland samt besvara en
  mängd till mig ställda frågor bl.a. om Sveriges ställning i förhållande
  till oss, om Ålandsfrågan m.m. I sällskapet, vari deltog även Kejsar
  Wilhelms svåger, arvprinsen av Meiningen, kunde en genomgående varm
  sympati för Finland förmärkas och samtliga talare framhöllo
  nödvändigheten av att Tyskland nu borde förhjälpa vårt land till
  fullständig frihet och självständighet. I den baltiska frågan gingo
  däremot meningarna något åtskils och i synnerhet opponerade sig
  huvudredaktören för Vossische Zeitung Bernhardi (av judisk extraktion)
  skarpt mot de baltiska provinsernas avskiljande från Ryssland.
  Fredsunderhandlingarna i Brest-Litovsk samt överhuvudtaget herr v.
  Kühlmans ryska politik kritiserades mycket skarpt och med en mun
  krävdes de mest resoluta åtgärder emot Ryssland samt dess bolscheviker.
  Detta möte återspeglade i det hela taget helt tydligt de stämningar,
  som under denna tid rådde inom Berlins politiska och till och med breda
  borgerliga kretsar.
  
  Såväl det militär-politiska spionaget som vapenanskaffningen till
  Finland sköttes och förmedlades genom Stockholm. Medan spionaget, som
  allt sedan krigets början varit i gång, fungerade på ett ypperligt
  sätt, vållade emellertid vapenanskaffningen stora svårigheter. Den
  första större vapentransporten -- cirka 6,000 gevär med ammunition --
  expedierades på senhösten 1917 och anlände samt fördelades bland
  befolkningen i Österbotten utan större missöden. På grund härav beslöto
  vi att i december 1917 riskera en större sändning på 30,000 gevär, ett
  hundratal kulsprutor samt en myckenhet ammunition. Den för oss så
  dyrbara lasten avsändes av tyskarna på den bestämda dagen till den
  överenskomna mötesplatsen i Åbo skärgård, men måste tyvärr, efter att i
  en veckas tid förgäves ha inväntat mottagarna, återsändas. Orsaken till
  detta för vårt land så ödesdigra "missöde" blev ej helt utredd, men låg
  enligt min tanke huvudsakligen däri, att vederbörande här hemma ej
  tillräckligt omsorgsfullt skött organisationen av mottagningen, utan
  överlämnat denna åt personer, vilka visade sig äga varken vilja eller
  mod att sköta sitt uppdrag och vilka dessutom icke heller på något sätt
  gjort sig värdiga eller förtjänta av det förtroende, den så
  betydelsefulla uppgiften innefattade. Huru som helst, vapentransporten
  misslyckades och några veckor senare, då det röda upproret utbröt, stod
  vårt folk så gott som vapenlöst.
  
  Dessutom vållade detta misslyckande stor förargelse hos tyska
  generalstaben, vilken till och med sade sig för framtiden ej mera vilja
  riskera fartyg, last och besättning för slika företag, då man i Finland
  ej ens kunde möta på den överenskomna mötesplatsen. Ungefär samtidigt
  med denna händelse inträffade en annan olycka. Tyska U-båten N:o 59,
  förd av kapten Wissman, hade fått i uppdrag att föra en trådlös
  telegrafstation, vapen samt ett tiotal jägare (bl.a. Sihvo och
  Hägglund) till Finland. Båten anlände lyckligt till destinationsorten i
  södra Finland, men råkade på hemvägen ut för något slags olyckshändelse
  och gick under med man och allt. Även detta bidrog naturligtvis att hos
  vederbörande minska lusten för marina företag i våra farliga vatten.
  
  På uppdrag av militärkommittén besökte jag någon tid senare chefen för
  tyska U-båtsflottiljen amiral Ritter von Mann, för att uttala vårt
  djupa beklagande över den stora förlusten samt överräcka 15,000 Rmk att
  fördelas bland anhöriga till de så sorgligt omkomna, vilken gåva med
  tacksamhet emottogs.
  
  
  
  
  VIII.
  
  
  Efter det Finlands självständighet erkänts av Ryssland, tycktes intet
  hinder mera kunna föreligga för jägarbataljonens hemkomst. Emellertid
  förgick den ena dagen efter den andra, utan att den så efterlängtade
  kallelsen till hemlandet hördes av. Stämningen inom bataljonen blev
  allt sämre och hotade till och med att komma till uttryck i handlingar,
  som skulle nödvändiggöra bataljonens upplösning, ja kanske rent av dess
  delvisa internering. Under sådana förhållanden var icke ett ögonblick
  att förlora. Därför beslöt jag mig för att omkring den 10 januari 1918
  resa till Stockholm, för att där personligen konferera i saken med
  därvarande landsmän samt om möjligt komma i direkt kontakt med
  militärkommittén i Finland. En vecka senare fingo vi även till stånd
  ett avgörande möte, vid vilket närvoro statsrådet A. Gripenberg,
  lantbruksrådet H.G. Paloheimo, magister K. Donner, kapten G. Theslöf,
  ryttmästaren M. Gripenberg, ryttmästaren H. Åkerman, som enkom på vår
  kallelse kommit från Finland, samt undertecknad. Efter en kortare
  diskussion beslöts det enhälligt, att, oaktat vår regering blott
  befullmäktigat oss att uppgöra ett eventuellt vapenköp, vi dock skulle
  i regeringens namn hos tyskarna anhålla om hemsändande av bataljonen
  såsom en fullt väpnad, sluten trupp. För detta ändamål skulle en av
  senator P. Svinhufvud åt statsrådet Gripenberg given blanco-fullmakt
  användas. Detta vårt beslut meddelades regeringen. Följande dag
  återvände jag till Berlin med de så viktiga fullmakterna. Vid min
  ankomst till generalstaben märkte jag emellertid genast, att någonting
  kommit emellan och, ombedd att följande dag infinna mig i
  utrikesdepartementet, fick jag där till min förvåning och förargelse
  erfara, att ministeriet på grund av de pågående fredsunderhandlingarna
  i Brest-Litovsk numera kunde tillåta varken vapenköpet eller -- ännu
  mindre -- jägarbataljonens hemresa, emedan bägge dessa företag kunde av
  ryssarna tolkas såsom fientliga handlingar. "Ingen tysk regering
  riskerar i detta ögonblick för Finlands skull fredsslutet med Ryssland"
  sades det. Här stod man alltså nu, och till råga på olyckan hade
  underrättelsen om fientligheternas början i hemlandet alldeles nyss
  ingått. Av nervositet och otålighet visste jag knappast mera till mig,
  och det var nog ord och inga visor, jag lät legationssekreteraren
  v. Trautman, som under statssekreteraren v. Kühlmans frånvaro i
  Brest-Litovsk skötte om våra angelägenheter, höra. Efter en mycket
  häftig ordväxling fick jag det likväl därhän, att herr v. Trautman åtog
  sig att ännu en gång telegrafiskt förfråga sig hos v. Kühlman samt att,
  om min anhållan tillika genast telegrafera till general Ludendorff.
  Dessutom avsändes ännu samma kväll genom generalstaben i Berlin till
  general Ludendorff en av senator Hjelt och mig uppsatt skrivelse, i
  vilken vi klart och tydligt läto förstå, att nu var stunden inne, då
  Tyskland måste i handling visa att det verkligen legat allvar bakom
  alla dess tidigare åt oss givna löften. Den spänning, vari vi
  finländare befunno oss de närmaste 24 timmarna, kan knappast med ord
  beskrivas. Redan den följande dagen anlände emellertid svaret från
  Ludendorff i form av befallning till generalstaben i Berlin, att
  omedelbart tillmötesgå vår begäran samt att med alla till buds stående
  medel påskynda förverkligandet av våra önskningar, men ombådos vi
  tillika, för att tillmötesgå excellensen v. Kühlman, godkänna följande
  förslag: 1) Vapnen uppköpas officiellt hos ett tyskt handelshus av en
  finländsk handelsfirma såsom gammalt skrot samt 2) jägarna avresa alla
  gemensamt, men utan vapen samt iklädda civila kläder. Då dessa två
  punkter innefattade blott pro forma fordringar och ej inverkade på sak,
  godkände vi naturligtvis dem genast. Excellensen Ludendorff har genom
  denna sin åtgärd för evärdliga tider sammanbundit sitt namn med vår
  frihetshistoria. Om icke i den avgörande stunden vapnen lämnats oss och
  jägarna tillåtits återvända, hade självfallet ingen som helst
  offervillighet i landet kunnat föra den började frihetskampen till ett
  lyckligt slut.
  
  Nu gick det undan med fart. Samtliga permitterade jägare kallades
  telegrafiskt till Libau och bataljonen gjordes klar till avresa. Varje
  dag hade jag sammankomster med representanter för det tyska
  krigsministeriet i och för vapenköpet, och den 7 februari underskrevs
  ett kontrakt, enligt vilket den finska "firman" M. Gripenberg i
  Helsingfors av en tysk privat firma Mannesmann köpte följande partier
  "skrot": 70-tusen gevär, 20 miljoner patroner, 150 maskingevär, 12
  kanoner samt en hel mängd allehanda tekniska instrument,
  telefonledningar m.m. Detta officiella kontrakt kompletterades av
  tvenne hemliga aktstycken, enligt vilka de officiella kontrahenterna
  ersattes av de respektiva tyska och finländska regeringarna samt
  köpesumman, 9 miljoner Rmk., av ett mindre parti metaller och rågummi,
  som finländska staten inom en utsatt tid skulle leverera i utbyte.
  Såväl vapnen som bataljonen skulle transporteras på finländska båtar
  och under finländsk flagga, och snart erhöllo vi även meddelandet, att
  båtarna Mira, Poseidon och Arcturus av finländska regeringen ställts
  till vår disposition samt voro på väg till Tyskland.
  
  Några dagar senare fingo vi den glädjande underrättelsen att isbrytaren
  Sampo, förd av sin gamla beprövade kapten Rosenqvist, lyckats frigöra
  sig ur ryssarnas händer och lyckligen ankommit till Sverige. Detta
  betydelsefulla faktum gav oss möjlighet att lyckas i vårt planerade,
  djärva företag att mitt i februari månad söka trotsa ishinder och
  hemföra vår dyrbara last till en så nordlig hamn som Vasa. Att landa
  någonstädes sydligare var så gott som omöjligt på grund av såväl
  minfaran som fiendens övervälde i hela södra Finland. Och att sända
  transporterna per järnväg via Sverige var fullkomligt uteslutet till
  följd av svenska regeringens minst sagt ovänliga hållning gentemot oss.
  Sålunda förbjödos alla vapentransporter och all vapenexport -- och ett
  par veckor innan det röda upproret utbröt, hade oss till och med
  förvägrats tillstånd att via Sverige hemsända ett femtiotal döende,
  lungsjuka jägare, ehuru Sverige kort förut så vackert och högtidligt
  erkänt vår självständighet.
  
  Efter det vapenköpet slutförts och samtliga större, med den förestående
  upplösningen av jägarbataljonen och dess hemfärd sammanhängande frågor
  i Berlin principiellt diskuterats och avgjorts, reste jag i sällskap
  med ett tiotal finländare den 9 februari till Libau, för att i den
  finska regeringens namn övertaga bataljonen samt föra densamma till
  Finland. Sent på kvällen följande dag anlände vi till Libau, varest jag
  mottogs av truppens tyska och finländska befäl och inbjöds av detsamma
  till en festsupé på Hotel Petersburg, ett hotell, över vilket staden
  Libau kan vara stolt. Den 11 försiggick mottagningsparaden på stadens
  salutorg. Det var med klappande hjärta, jag gjorde min första rond
  längs de uppställda leden, ty jag var uppfylld av en glad stolthet över
  att nu som chef kunna blicka på dessa skyldrande, unga män, om vilkas
  bedrifter det med sådan hänförelse och stolthet viskades där hemma och
  vilka redan fått någonting legendariskt över sig. Men tillika kände jag
  hela ansvaret av min nya ställning vila på mig, och oförbehållsamt
  trängde sig på mig frågan: skall det lyckas mig att som f.d. rysk
  officer kunna vinna dessa ynglingars förtroende, och skola de vara
  villiga att följa mig på den väg, som förestår oss? Mottagandet av
  truppen avlöpte bättre än jag någonsin vågat hoppas, och jag tyckte mig
  överallt under slutdefiladen skönja av ungdomlig entusiasm och
  fosterlandskärlek glödande ansikten, som tillika röjde jägarnas fasta
  beslut att nu, då fosterlandets ödestimma slagit, ej svika den tillit
  de visste att fosterlandet hyste för dem. Ofrivilligt kom jag i detta
  ögonblick att tänka på den stolta tyska krigssången "Lieb Vaterland
  magst ruhig sein..." Efter paraden spikades under övliga militära
  ceremonier den nya bataljonsfanan vid stången, varvid jag fick röna
  äran att slå in den första spiken. Om aftonen gåvo tyskarna en stor
  avskedsmiddag för stadens honoratiores och det finska befälet.
  Stämningen var mycket hög och fosterländsk. Det vilade över jägarna en
  blandning av allvar och vemod -- man firade ju ett avsked från gamla
  vapenbröder, med vilka man under de långa krigsåren delat så mången
  glädje, men ännu större sorger och umbäranden. En jublande glädje
  fyllde tillika jägarna vid tanken på att de äntligen finge återvända
  till det älskade fosterlandet och till de egna där hemma. I handling
  skulle de få visa dem där borta, att jägarnas fasta tro på framtiden
  varit berättigad och att det, som de lärt sig och genomkämpat, ej skett
  förgäves. De skulle, trots sin ungdom, dock bliva de, som räddade
  fosterlandet!
  
  Den 13 februari upplöstes officiellt den kungliga preussiska 27.
  jägarbataljonen och övertogs av mig. Efter ceremonien hölls gudstjänst
  i stadens lutherska kyrka, varvid tillika trohetseden åt "Finlands
  lagliga regering" avlades; därjämte invegs den nya bataljonsfanan. Sent
  på aftonen och under nattens lopp försiggick den av excellensen v.
  Kühlman äskade maskeraden -- omklädningen till civil -- samt därefter
  inskeppningen. Torsdag morgon gav jag avskedsfrukost för bataljonens
  tyska befäl, som trots inlämnad anhållan ännu icke erhållit tillstånd
  att medfölja, och precis kl. 2 på dagen lättade Arcturus, förd av sin
  duktiga och energiska kapten Förbom, under näsduksviftningar, hurrarop,
  "Vårt land" samt "Die Wacht am Rhein" ankaret och styrde i snöslask och
  storm ut till havs, tätt följd av Castor, som med en värdefull last av
  kol och livsmedel skulle konvojera oss. Kursen sattes söderut längs den
  tyska kusten och fortsattes på grund av minfaran långsmed densamma ända
  till Stilo fyr, vid vilken vi svängde rätt norrut mot Ölands södra
  udde, där vi inväntades av tvenne svenska torpedojagare, de där skulle
  konvojera oss i de svenska vattnen ända upp till Arholma. Vid Arholma
  skulle Sampo, efter att ha inassisterat vapenbåtarna till Vasa, invänta
  vår ankomst. Den första dagen av resan var vädret stormigt och Arcturus
  rullade helt gemytligt. Livet på den överfyllda båten -- vi voro circa
  1,000 i stället för 400, som båten officiellt kunde inrymma -- blev
  under sådana förhållanden ej just av det angenämaste slaget, men redan
  den följande dagen mojnade vinden och det blev liv och rörelse i
  myrstacken ombord. Inne i salongen exekverades kvartettsång och musik
  av bataljonens lilla stråkorkester, och uppe på promenaddäcket spelades
  däcksbiljard, röktes och promenerades dygnet om. Resan blev för alla en
  verklig rekreation efter alla de tusen omsorgerna före uppbrottet från
  Libau.
  
  Den 18 anlände vi till Arholma, men erhöllo där per trådlös telegraf
  order att genast fortsätta norrut till Öregrund, dit även Sampo
  beordrats. Jämt en vecka efter resans början kommo vi till trakten av
  Öregrund, varest isförhållandena blevo så pass svåra, att vi nödgades
  definitivt invänta Sampo. Stor blev glädjen ombord, då Sampo äntligen
  dykte upp vid horisonten. Det var som om ett stycke hemland helt
  plötsligt kommit till en -- vad detta betyder för dem, som under åratal
  varit skilda från sitt fosterland, kan man väl förstå! Med ljudliga
  hurra- och eläköönrop emottogs isbrytaren, och några timmar senare,
  efter det den förtöjts vid Castor, gick det löst med kolningen. Alle
  man i arbete! Det var ett nöje att se med vilket liv, med vilken lust
  och färdighet våra unge män skötte om kolpytsar, vincher, hackor och
  spadar. Ingen höll sig för god, alla gjorde sitt bästa och snart kunde
  resan hemåt fortsättas med den mäktiga isbrytaren i täten -- Sampo bröt
  och skar packisen, som på sina ställen hopat sig till hela berg. Vårt
  beslut att från Tyskland för alla eventualiteters skull medtaga Castor
  med en last av kol visade sig nu ha varit utomordentligt lyckligt, ty
  av svenskarna hade vi näppeligen erhållit bränsle. Allt eftersom den
  svenska kusten passerades, erhöllo vi nämligen meddelanden om
  socialistmöten, vid vilka beslut fattats att ej tillåta någon kolning.
  Detta stämde icke våra känslor till förmån för gamla moder Svea, som nu
  för andra gången så bittert svek sin dotter Finland.
  
  På kvällen av det 12 dygnet upptäcktes äntligen långt borta vid
  horisonten Finlands kust med Norrskärs fyr, vänligt blinkande åt oss
  ett hjärtligt välkommen. Men ännu många timmar skulle vårt tålamod
  sättas på prov, ty väldiga, ställvis 18 fot tjocka packisband skilde
  oss från hemlandet. Sampo och Arcturus arbetade utmärkt, turvis
  hjälpande varandra ur nöden, ty än satt den ena, än den andra av dem
  säkert fast. Till råga på olyckan började isen att skruva. Plötsligt
  begynte Arcturus' sidor bångna och skälva, isen tornade sig på några
  ögonblick högt upp längs båtens sidor, och hade ej Sampo varit inom
  närmaste räckhåll, hade det väl gått oss som det några veckor tidigare
  gått den svenska ångaren utanför Mäntyluoto, vilken inom några
  ögonblick fann sin grav i djupet. Men allra minst nu, då hemlandet
  vinkade vid horisonten, kunde något oövervinnligt hinder resa sig i vår
  väg. Allt måste övervinnas, och allt övervanns till slut. Vid tretiden
  på dagen den 25 februari, årsdagen av jägarbataljonens bildande,
  inlöpte vi i full flaggskrud i Vasa. Vi mottogos av jublande
  folkmassor, som redan vid de yttersta skären varit oss till mötes, med
  flaggor och skallande leverop. Där låg ungdomlig hänförelse, entusiasm
  och brinnande fosterlandskärlek i luften. Dessa oförglömliga ögonblick
  uppvägde fullt ut de långa åren av väntan och tung försakelse. Nu stod
  man äntligen vid sina djärvaste drömmars mål! Nu skulle således det
  stora heliga frihetskriget begynna, ett krig, mindre emot de egna röda,
  som vi betraktade såsom fosterlandsförrädare och mördare, de där
  självfallet skulle på välförtjänt sätt näpsas, än mot ryssen, mot
  arvfienden, med det dyraste och heligaste -- vårt folks frihet och
  självständighet -- som hägrande mål.
  
  
  
  
  IX.
  
  
  Dagen efter jägarnas ankomst till Vasa mottogs och mönstrades
  bataljonen av den vita arméns överbefälhavare, general Mannerheim.
  Dagen till ära var hela staden flaggprydd och om kvällen illuminerad.
  Feststämning rådde i varje hus och överallt. Emellertid skulle redan
  under de följande dagarna en svår missräkning drabba jägarna, en
  missräkning, som hotade att resultera i en öppen konflikt mellan dem
  och överbefälhavaren. Före avresan från Libau hade frågan om
  jägarbataljonens utnyttjande i Finland och omorganisation mycket
  livligt diskuterats i de finländska och tyska militära kretsarna, och
  på grundvalen av dessa diskussioner hade därstädes uppgjorts ett i
  minsta detalj utarbetat program. Samtliga jägare erhöllo enligt
  detsamma sin bestämda plats och sysselsättning och hade dessutom, så
  vitt möjligt, förberetts till det arbete, som skulle förestå dem.
  Enligt förslaget skulle av bataljonens sist anlända medlemmar ett
  200-tal fördelas bland skyddskårerna såsom instruktörer, medan resten,
  det stora flertalet, skulle bilda grundstommen till en s.k. avskild
  jägarbrigad -- 2 regementen med motsvarande artilleri samt tekniska
  hjälptrupper, eller inalles c:a 10 à 12 tusen man. Manskapet skulle
  väljas bland de bästa av de redan existerande skyddskårerna och hela
  befälet utgöras av jägare. Frånsett den moraliska sidan, som ju allena
  för sig bort förmå krigsledningen att, så vitt möjligt, bereda jägarna
  tillfälle att föra den avgörande slutkampen i eget land under eget
  baner och eget namn och därigenom genast visa dem den erkänsla och ära,
  dem i riklig mån borde hava tillkommit, hade man på detta sätt velat
  skapa en fullt pålitlig, stark stöttrupp som i enlighet med den moderna
  tyska krigskonsten skulle bana väg och bryta allt motstånd,
  överlämnande åt skyddskårerna att besätta viktiga punkter, fronter och
  etapplinjer. Dessutom skulle man vinna tid, ty en sådan brigad hade
  blivit uppställd och inövad på en tid av 4-5 veckor och således
  möjliggjort en frammarsch redan i mars. Denna organisation hade tillika
  åvägabragt ett fullt utnyttjande av alla de olika element och
  årsklassen, som stodo till buds, envar så att säga i sin stad, något
  som utgör en av huvudprinciperna vid den militära organisationen och
  som i den tyska armén under kriget i full utsträckning apterats samt
  varit en av huvudorsakerna till dess lysande segrar. Emellertid antogs
  denna plan ej av överbefälhavaren och hans stab, utan jägarna skulle
  skingras som instruktörer och överallt hopblandas med f.d. äldre
  finländska och ryska officerare, d.v.s. med element, med vilka till
  följd av den stora olikheten i den militära utbildningen ett
  militäriskt samarbete åtminstone till en början hade stött på mycket
  svåra och för sakens framgång ödesdigra hinder. Genast vid mitt första
  sammanträffande med general Mannerheim framlade jag ovannämnda
  synpunkter samt uttalade på jägarnas vägnar deras uttryckliga begäran,
  att dessa deras önskningar så vitt möjligt måtte beaktas och att det
  måtte tillåtas dem att i rent homogena formationer med bibehållande av
  jägarnamnet kämpa för landets frihet. Timslånga diskussioner följde,
  under vilka jag rent av bönföll om att denna deras önskan måtte
  tillmötesgås, om ej för annat, så åtminstone för samförståndets skull,
  men general Mannerheim ansåg sig ej kunna och vilja ändra sitt en gång
  i denna fråga fattade beslut.
  
  Ända sedan landstigningen i Vasa den 25 februari hade jag ej mera haft
  någon som helst kontakt med jägarbataljonen och min tid hade även helt
  tagits i anspråk av resorna ut till högkvarteret i Seinäjoki samt
  konferenserna med Vasa-regeringen, för vilken jag avlade rapport om
  förhandlingarna i Tyskland. Stor blev därför min förvåning, då jag den
  2 mars plötsligt på järnvägsstationen i Vasa, varest jag befann mig
  med regeringsmedlemmarna, i vilkas sällskap jag var på väg till
  högkvarteret för att med general Mannerheim dryfta ett viktigt
  meddelande, som just ankommit med en extra kurir från Berlin och varom
  närmare här nedan, mötte ett 10-tal av bataljonens ledare, som vändande
  sig till senator Renvall anhöllo att han måtte personligen försöka
  inverka på general Mannerheim i "organisationsfrågan". Om Mannerheims
  bifall till jägarnas önskningsmål skulle vägras, såge sig bataljonen
  tvungen att följande morgon i sluten trupp tåga ut till närmaste front
  och där taga krigföringen i egna händer.
  
  Då såväl mina som senator Renvalls försök att förmå jägarna att
  återtaga detta sitt beslut visade sig fruktlösa, framlade senator
  Renvall vid vår ankomst till Seinäjoki saken för general Mannerheim,
  vilken i följd av den uppkomna situationen sade sig vilja frånträda
  överbefälet. Efter ivrig övertalning från senator Renvalls sida
  förklarade han sig dock slutligen villig att ännu en gång diskutera
  frågan med bataljonens ledare och att med dem uppgöra ett nytt
  kompromissförslag, som skulle kunna tillfredsställa vardera parten.
  Följande dag likviderades till lycka för landet konflikten, men en
  dyrbar tid hade förlorats, och stämningen samt det ömsesidiga
  förtroendet hade fått en svår knäck.
  
  Samtidigt med ovan relaterade kontrovers behandlades samma natt i
  Seinäjoki en fråga av största bärvidd, nämligen den tyska
  hjälpexpeditionens beramade ankomst. En speciell kurir hade just anlänt
  från senator Hjelt i Berlin med den för Vasa-regeringen och
  överbefälhavaren fullkomligt oväntade nyheten, att general Ludendorff
  nu ansett sig kunna tillmötesgå vår upprepade anhållan om hjälp samt i
  enlighet härmed givit befallning om en hjälpexpeditions avsändande till
  Finland. [Senator Hjelt hade, därtill föranledd av uppmaningar bl.a.
  även ifrån medborgarkretsar i Helsingfors, efter min avresa gjort en
  förnyad hänvändning i saken till general Ludendorff, som påverkad av
  redan tidigare förda underhandlingar och general Bartenwerfers gjorda
  muntliga utfästelser samt den genom fredsförhandlingarnas i Brest
  skedda avbrott förändrade situationen, nu funnit tiden lämplig för
  infriandet av sina löften.] Till en början skulle Åland som
  etappstation genast besättas och expeditionen sedermera utsträckas till
  Finland. Uppmanad av senator Renvall att närvara vid konferensen i
  Seinäjoki, reste jag, som ovan framhållits, med regeringsmedlemmarna
  till general Mannerheim, men då denne ej ansåg sig kunna diskutera
  frågan i min närvaro, bevistade jag ej den första delen av
  förhandlingarna.
  
  Inkallad sent på natten i general Mannerheims vagn, erhöll jag av
  regeringens ordförande senator Renvall följande meddelande: "Efter att
  ha konfererat med överbefälhavaren och i betraktande av det dåliga
  intryck, en främmande väpnad intervention i vårt inbördes krig skulle
  göra på socialisterna, vilka ju därigenom kunde beskylla oss för samma
  brott, som de själva begått, då de betjänat sig av ryssarnas väpnade
  understöd, har regeringen i samråd med överbefälhavaren beslutat avstå
  från den erbjudna hjälpen samt anmodar Eder nu att omedelbart återvända
  till Berlin, för att där ordna denna angelägenhet i nyss antydd
  riktning."
  
  Bestört över detta meddelande, genmälde jag genast härtill att jag
  under inga villkor komme att åtaga mig uppdraget, och det på följande
  grunder: 1) Det militära läget var vid denna tidpunkt enligt min åsikt
  allt annat än lysande, ty överbefälhavaren hade till sin disposition
  knappa 12-15,000 man mycket löst organiserade skyddskårer, som hade
  ytterst svårt att hålla den långa fronten från Bottniska viken till
  Ladoga. Någon "knytnäve", med vilken man kunde slå till, fanns ej och
  kunde ej ännu skapas på länge. Organisationen av nya trupper med
  tillhjälp av de till landet ankomna jägarna skulle taga en tid av minst
  6-8 veckor i anspråk, men efter den periodens utgång vore man sannolikt
  mitt uppe i menföret, som igen skulle åstadkomma tidsförlust. Fienden
  skulle under tiden erhålla allt mera hjälp från Ryssland. Risken att
  motståndet under tiden kunde bliva för starkt förefanns, och varifrån
  skulle man då mera erhålla hjälp? 2) Varken Ålandsfrågan eller den
  östkarelska kunde någonsin av oss allena lösas, och stötte vi nu
  Tyskland från oss, så vore chanserna för dessa frågors för oss lyckliga
  lösning, i synnerhet den åländska, efter det ön utan vårt hörande
  besatts av svenska trupper, ytterst ringa. 3) Utan hjälp utifrån kunde
  vi aldrig befria Helsingfors, ty några medel att utdriva den därstädes
  förlagda ryska flottan med dess besättning på tjugutusen matroser ägde
  vi ej. 4) Ansåg jag detta krig mindre vara ett inbördes sådant än ett
  befrielsekrig emot såväl Tysklands som vår för tillfället gemensamma
  fiende och att fördenskull en gemensam front vore för oss ej ett brott
  utan en ära. 5) Toge regeringen och överbefälhavaren verkligen ansvaret
  på sig för de många liv och stora värden, vilka skulle gå förlorade i
  södra Finland under väntan på den ifrån norr kommande hjälpen?
  
  General Mannerheim sade sig emellertid ej kunna samarbeta med en tysk
  landstigningskår, utan ämnade avgå, så snart den första tyska soldaten
  beträtt Finlands jord. Därvid avstannade diskussionen, för att på nytt
  av regeringen på min anhållan upptagas följande dag i Vasa i och för en
  ev. justering av beslutet. Vid detta tillfälle beslöt regeringen att
  frångå sitt tidigare beslut och att med tacksamhet emottaga den tyska
  hjälpen, oberoende av eventuella konsekvenser. Före vår avresa från
  Seinäjoki hade jag på grund av frågans stora vikt och betydelse ansett
  mig böra inviga dåvarande generalkvartermästaren, överste Ignatius i
  saken, samt bedja honom använda hela sitt personliga inflytande hos
  general Mannerheim för att få frågan ordnad i den av mig föreslagna
  riktningen. Detta gjorde han även följande dag och om aftonen erhöllo
  vi i Vasa telefonmeddelande, att överbefälhavaren förmåtts gå in på ett
  samarbete med de tyska trupperna, dock under betingelsen, att
  överbefälhavareskapet över samtliga trupper i Finland skulle förbliva
  hos honom.
  
  
  
  
  X.
  
  
  Den 7 mars eller knappa 10 dagar efter min ankomst till hemlandet
  befann jag mig åter på Arcturus mitt uppe i det värsta packisband vid
  Norrskärs fyr med vännen Sampo troget pustande och stampande tätt
  framför. På grund av tyska generalstabens anhållan att en officer måtte
  tillkommenderas till chefens för hjälpexpeditionen disposition, hade
  general Mannerheim därtill utsett mig, och nu befann jag mig för att
  tillträda denna befattning på väg söderut till Åland samt därifrån
  eventuellt vidare till Tyskland. I detta ögonblick kändes det för mig
  helt bittert att åter nödgas lämna hemlandet, som jag ej sett under ett
  par års tid, att nödgas lämna vänner, kamrater och egna och icke kunna
  aktivt deltaga i den slutliga, avgörande kampen, men jag måste väl
  trösta mig med tanken att även _min_ uppgift var stor och ärofull.
  Kanske kunde jag även på denna post göra mitt land tjänster och bidraga
  till slutmålets vinnande. Förutom mig var ombord på båten den nyss
  utnämnda militärguvernören över Åland, överste von Bonsdorff, samt
  dennes landssekreterare, häradshövding Ehrström. Resan gynnades av ett
  härligt vinterväder med glittrande sol om dagen och norrsken om natten,
  och då maten till på köpet var god och stämningen lugn, njöt man av
  färden i fulla drag. Ungefär på höjden av Åland erhöllo vi per trådlös
  telegraf befallning att flytta över till Sampo, som borde gå till
  Eckerö för att därstädes ställa sig till tyska flottans disposition,
  medan Arcturus skulle begiva sig raka vägen till Danzig efter en ny
  vapenlast.
  
  Den 9 på kvällen anlände vi till Eckerö. Att resan ej varit alldeles
  utan fara uppfattade vi först något före ankomsten, ty så gott som
  inför våra ögon stötte den tyska isbrytaren "Hindenburg" plötsligt på
  en mina och sjönk inom loppet av några minuter.
  
  I Eckerö hamn befunno sig vid vår ankomst ett 15-tal såväl tyska som
  svenska krigs- och transportfartyg. Med lejonfanan högt i topp lade sig
  Sampo mitt emellan dem, men medan tyskarna och vi med jubel hälsade
  varandra, passerades de svenska fartygen under ömsesidig tystnad. De
  "humanitära strävanden", som väglett svenskarna hit, voro sannerligen
  ej ägnade att framlocka någon större entusiasm å någondera sidan.
  
  Genast efter ankomsten till Eckerö uppvaktade jag den kommenderande
  tyske amiralen Meurer, som hissat sin flagga på slagskeppet
  "Westphalen". Av honom blev jag mycket älskvärt mottagen och inbjuden
  att överflytta till "Westphalen", som följande morgon skulle återvända
  till Danzig, varest den finländska hjälpexpeditionen under ledning av
  greve v. der Goltz höll på att samla sig. Under aftonens lopp
  diskuterades med amiralen samt hans stab vitt och brett lämpligheten av
  olika landstigningsplatser, som för hjälpexpeditionen kunde komma i
  fråga, och man kom enhälligt till resultatet att Hangö vore den i alla
  hänseenden lämpligaste hamnen samt att Mäntyluoto, som tidigare varit
  påtänkt och även i rapporterna från det finska högkvarteret
  föreslagits, icke blott i marintekniskt utan även i strategiskt
  hänseende stode långt efter den förra. I denna riktning uppsattes även
  rapporterna till general- samt marinstaberna i Berlin. -- Tidigt den
  följande morgonen bar det i väg till Danzig med mintrallare samt
  minbräckare i täten, ty vattnen i dessa trakter voro översållade av
  såväl ryska som tyska, ja till och med engelska minor. Under denna
  vecka blev jag i tillfälle att närmare granska en av tyskarna hos
  ryssarna nyligen inköpt minkarta över Östersjön samt de finska
  farvattnen, och stor blev i sanning min förvåning, då jag såg att
  Arcturus med våra jägare ombord under den minnesrika färden från Libau
  till Vasa lyckligt passerat minst två om ej tre av de ryska minbältena,
  om vilkas existens den tyska amiralstaben då naturligtvis ej haft en
  aning. -- Omedelbart efter ankomsten till Danzig reste jag med amiral
  Meurer samt greve von der Goltz till Berlin, för att därstädes träffa
  senator Svinhufvud, som över Reval ankommit hit, samt för att deltaga i
  en del överläggningar angående hjälpexpeditionen. Efter en kortare
  vistelse i Berlin återvände jag till Danzig till greve von der Goltz'
  stab.
  
  Under tiden hade samtliga trupper, vilka voro destinerade till Finland,
  sammanförts här och under benämningen "Ostsee-Division" organiserats
  till en avdelt självständig division, sammansatt av alla vapenslag. I
  densamma ingingo trupper, representerande Tysklands samtliga
  nationaliteter. Totalstyrkan uppgick till omkring 10,000 man med 4,000
  hästar. Divisionens sammansättning samt dess högre befäl framgår ur
  följande tyska divisionsdagorder av den 23 mars 1918.
  
      GEHEIM!
  
                             Div.-St.--Qu., den 23.3.1918.
  
              Stellenbesetzung der Ostsee-Division.
  
      Kdeur. General major Graf v. d. Goltz     18.08.16
         1a Hptm. i. Gen.-Stab Karmann          08.11.14
             "    "   "    "   v. Falkenhorst   24.12.14
         1b  "    "   "    "   v. Kaisenberg    08.11.14
         1c Lt. Frhr. v. Uckermann              19.02.13
         1d  "  d. L. Scheufele                 29.01.17
          II Rittm. Heckmann                    18.04.17
      Kdt. d. St.-Qu. Rittm. d. R. Matthes      20.02.15
       III F.-Kr.--Gerichtsrat Hauger            01.04.16
      IV a F.-Int.--Rat Vogel                    01.10.14
      IV b Ob.-Stabsarzt Dr. Dannehl            27.01.08
      IV c Stabsveterinär Scheferling           27.01.11
      Vertr.: Ober-Stabsveterinär Ohm              --
      G.-O. Lt. d. R. am Ende                   29.09.14
      Divkch. 512. Lt. d. L. Klocke             30.08.16
      K. F.-Div.--Geistl. Kreutz                    --
      E.      "          Siebold                   --
      F.-Post 957. r.-Ob.--Postsekr. Sillus      01.07.16
      Kdeur. d. Pi. Lt. Schlüter                28.09.14
      Hptm. d. K. Oblt. d. R. Koch              13.10.15
      Lt. d. R. Nölle (Kais. Kraftf.--K.)        07.04.17
      Major Graf Hamilton                       25.07.15
      Major i Gen.-Stab Cranz (Verb.-Offz. d. O. H.-L.)
      Hptm. "    "      Thiem, Verb.-Offz.      18.06.15
      Kpt.--Lt. Graf Platen, d. Admiralstabes    22.03.13
      Hptm. Maenss (Beauftr. d. F.-Eis.--Ch.)    08.11.14
      Oberst Thesleff
      Obtl. Falkenberg
  
              95. Res.-Inf.--Brigcide
  
      Kdeur. Gen.-Major Wolf                    22.03.18
      Adj. Oblt. Bochow                         18.04.16
      1. Ord.-Offz. Oblt. Mechtersheimer        18.08.15
      2.    "        "    v. Glasenapp          28.09.17
  
               Res.-Jäg-.--Batl. 3
  
      Kdeur. Major a. D. Graf v. d. Schulen-
         burg-Lieberose                         17.02.17
      Adj. Lt. d. R. Fritze                     15.01.17
      Ord.-Offz. Lt. d. R. Bloch                25.06.16
      M.-G.-Offz. Oblt. d. L. Huntemüller       21.02.16
      1. Komp. Lt. d. R. Bohne (Gerhard)        08.02.15
      2.   "    "     "  Repetzky               22.03.15
      3.   "    "     "  Bohne (Walter)         06.06.15
      4.   "    "     "  Wedde                  04.11.14
      1. M.-G.-K.     "  Book                   07.01.17
      2.   " Lt. d. L. Waischwillat             14.01.15
  
                  Jäg.-Batl. 4
  
      Kdeur. Hptm. Ott.                         01.10.12
      Adj. Lt. von Wülcknitz                    28.01.15
      Ord.-Offz. Lt. d. R. Reuss                20.12.15
      M.-G.-Offz. Hptm. d. R. Neumann           30.01.15
      1. Komp. Lt. d. R. Brohm                  20.05.13
      2.   "    "    "   Kybitz                 18.12.13
      3.   "   Oblt.     Scharf                 18.04.15
      4.   "   Lt. d. R. Grimm                  22.05.15
      1. M.-G.-K. Lt. Schmidt (Richard)         22.05.15
      2.   "      " d. R. Beck                  22.03.15
      1. Radf.-K. "    "  Kuhlgatz              22.05.15
      2.   "      "    "  Koch                  24.11.14
  
                 Jäg.-Batl. 14
      Kdeur. Major Frhr. Schenk zu Schweinsberg 27.01.16
      Adj.
      Ord.-Offz.
      M.-O-Offz.
      1. Komp.
      2.  "
      3.  "
      4.  "
      1. M.-G.-K.
      2.    "
      1. Radf.-K.
      2.    "
      1. Radf.-Komp. Jäger-Batl. 2 Hptm. Roeder 18.10.14
      2.      "          "       Oblt. Hepe     18.12.15
              " 11           Lt. d. R. Lassen   21.12.14
  
      Geb.--M.-G.-Abtlg, 228 Oblt. Schmitt       29.01.10
             "          229 Lt. d. R. Paulssen  07.08.15
  
              2. Garde-Kav.-Brigade
  
      Kdeur. Oberst p Tschirschky u. Bögendorff 27.01.17
      Adj. Oblt. v. d. Groeben                  27.01.16
      Ord.-Offz. Oblt. d. R. Graf v. Brühl      08.05.17
  
              1. Garde-Ulanen-Regt.
  
      Kdeur. Major Halling                      22.04.14
      Adj. Oblt. v. Arnim                       05.10.16
      Ord.-Offz. Lt. v. Braunschweig-Vollrath   18.01.15
      2. Esk. Rittm. d. R. v. Colmar            27.10.16
      3.  "     "          v. Saldern           16.09.14
      4.  "     " G        Graf v. Seherr Thoss 27.11.14
      5. Esk. Rittm. Erbprinz zu Bentheim
                       und Steinfurt            05.10.16
      M.-G.-Esk. Rittm. v. Loebenstein          22.03.17
  
              3. Garde-Ulanen-Regt.
  
      Kdeur. Maj. Frhr. v. Brandenstein         05.09.14
      Adj. Lt. Mumm von Schwarzenstein          20.05.14
      Ord.-Offz. Lt. von Zitzewitz              22.03.16
      1. Esk. Rittm. v. Jagow                   08.11.14
      2.  "     "   Frhr. v. Berchem-Königsfeld 27.01.18
      3.  *     "   Graf v. Plessen             18.04.16
      5.  "     "   Graf zu Solms-Baruth        18.04.15
      M.-G.-Esk. Rittm. v. Kendell              18.08.17
  
                Sächs. Karabinier-Regt.
  
      Kdeur. Maj. v. Reden
      Adj. Lt. v. Schierbrand                   12.06.13
      Ord.-Offz. Lt. Guenther                   24.09.13
      1. Esk. Rittm. Merz                       14.08.13
      2.  "   Lt. d. R. Hahne                   22.12.14
      3.  "   Rittm. Frhr. v.d. Bussche-Streithorst 21.05.17
      4. Esk. Rittm. v. Ehrenkrook              16.10.14
      M.-.G.-Esk Oblt. Schintling-Horny         13.03.16
  
              2. Kürassier-Regt. 3
  
      Führer Nittm. Frhr. v. Esebeck            01.10.13
  
              Art.-Kdeur. Stab bay.--Geb.-Artl.-Abtlg. 2
  
      Kdeur. Major Butz                         22.01.15
      Adj. Lt. d. R. Müller                     08.01.17
      1. Ord.-Offz. Lt. d. R. Beeri             08.01.17
      2.    "        "    "   Haug              31.08.17
      7. Batterie Hptm. d. R. Beschke           17.01.17
      stellv. Führer Oblt. v. Zwehl             15.12.17
      8. Batterie Hptm. Wülfert                 17.08.16
     12.    "     Oblt. Greim                   01.06.15
  
              4. Battr. 2. Garde-Res.-Fussartl.
  
      Führer Oblt. d. R. Moldenhauer            18.04.15
  
              1. Battr. Res.-Fussartl.
  
      14 Führer Lt. d. R. Hausbrand             27.01.14
  
              1. Battr. Kol. Res.-Fussartl.
  
      14 Kdeur. Oblt. d. R. v. Viereck          18.12.15
  
                 Pion.-Landungs-Komp.
  
      Führer
  
              3. Komp. Pion.-Batl. 2
  
      Führer Lt. Schlüter (kdiert zum Div.-Stab) 28.09.14
      stellv. Führer Lt. Kaliebe                24.12.14
  
              1. Zug Pion.-Ers.-Batl. 9
  
      Führer
  
                 Fernsprech-Abteilung 512
  
      Kdeur. Lt. d. R. Brandt                   24.12.15
  
                 Leichte Funkerabtlg. 512
  
      Kdeur. Lt. d. R. Gaus                     26.10.16
  
                 Filmtrupp 3
  
      Führer Lt. d. R. Immler                   20.03.15
  
                 Armeekraftwagen-Kol. 208
  
      Führer Oblt. d. R. Koch (kdiert z. Div.-Stab) 13.10.15
      stellv. Führer Lt. d. R. Kettner          11.02.18
  
                 Pers.-Kraftwagen-Staffel
                 Sanit.--Kraftwagen-Staffal
                 Mag.-Führpark.--Kol. 421
  
      Kdeur. Lt. Howe                           22.03.15
  
                 Feldbäckerei-Kolonne 77
  
      Kdeur. Rittm. d. L. Schmidt               04.11.16
  
                 Bayr. Feldlazarett 23
  
      Chefarzt Ob.-Stabsarzt Dr. Schilcher      26.10.17
  
              1. Zug San.-Komp. 556 Mobile Etappenkommandantur 326
  
      Kdeur.
      Adj.
  
  Enligt den av tyskarna först uppgjorda planen skulle
  "Ostsee-Divisionen" kort efter Ålands besättande inskeppas samt
  landsättas antingen i Mäntyluoto eller i Åbo. Företagna
  rekognosceringar visade emellertid att en landstigning i dessa trakter
  stötte på mycket stora marintekniska svårigheter till följd av ishinder
  och den stora minfaran, samt att, strategiskt sett, en landstigning på
  denna front vore allt annat än fördelaktig. Den hade nämligen lett till
  ett mer eller mindre frontalt angrepp, vilket för fienden möjliggjort
  en långsam reträtt mot öster med åtföljande härjning av landet.
  På grund härav beslöto vederbörande att välja Hangö till
  landstigningsplats och att den åländska garnisonen skulle inskränkas
  till blott en jägarbataljon, vars huvuduppgift bleve att skydda den
  tyska vänstra flanken samt, om händelserna det tilläte, tåga över isen
  mot Åbo för att befria denna stad och samtidigt bortlänka fiendens
  uppmärksamhet från huvudoperationslinjen. I enlighet med detta beslut
  vidtog genast ett forcerat minsvepningsarbete, lett av den energiska
  kaptenlöjtnanten v. Rosenberg, en av Tysklands förnämsta specialister
  på detta område.
  
  Emellertid stötte minsvepningen till följd av ogynnsam väderlek och
  olämpliga isförhållanden på mycket stora svårigheter och fördröjdes
  därför betydligt, varigenom dagar och veckor förgingo under otålig
  väntan i Danzig, utan att något kunde göras till saken. Att man såväl i
  det tyska som i det finländska högkvarteret blev något nervös över den
  långa väntan bevisades av tvenne märkliga telegram, som greve von der
  Goltz och jag erhöllo omkring den 20 mars. Telegrammet till greve von
  der Goltz var från tyska kejsaren, som frågade efter orsakerna till
  dröjsmålet och uppmanade generalen att göra allt för att påskynda
  avfärden. Det andra telegrammet var från general Mannerheim, avsänt via
  Stockholm, och lydde: "Bitte Thesleff mitzuteilen, dass ich es als
  seine unabweisbare Pflicht ansehe, die Ankunft der deutschen Expedition
  zu beschleunigen. Verzögerung schicksalsschwer." Man tycktes alltså
  numera i högkvarteret ändrat mening om behövligheten av den tyska
  hjälpen! -- Den långa väntetiden i Danzig utnyttjades emellertid på
  bästa sätt. Trupperna inövades flitigt och smärre manövrer under
  förhållanden, liknande dem hos oss i Finland, avhöllos, repetition i
  in- och utlastning företogs och till slut fick äfven jag på min lott
  att med några populära föredrag bekantgöra flottans och expeditionens
  officerare med de finländska förhållandena. Dessutom erbjöd oss staden
  Danzig en mängd nöjen samt rätt mycket historiskt sevärt. Staden
  härstammar ända från 997 och är ännu full av mycket väl bibehållna
  minnesmärken såväl från Hansa sona från de polska tiderna. Bland dessa
  minnesmärken må särskilt nämnas det härliga rådhuset från 1400-talet
  samt St Maria majestätiska kyrka från medlet av 1300-talet. Denna kyrka
  är näst St Pauls kyrka i London den största protestantiska domen i
  kristenheten. Själva staden Danzig är numera allt igenom tysk, medan
  åter de närliggande havskurorterna Zopot m.fl. hava en stark polsk
  prägel. Det är nämligen just till dessa moderna polsk-tyska
  havskurorter, som den mondäna varschaupubliken om somrarna förnämligast
  söker sig för att flirta och andas frisk havsluft.
  
  Den 30 mars på kvällen kom äntligen det så länge efterlängtade
  telegrafiska meddelandet från kaptenlöjtnant v. Rosenberg att
  farvattnet var klart. Följande dag skedde inlastningen, som gick med
  fart och tysk precision, och tidigt på morgonen den 1 april ångade en
  eskader, bestående av 4 dreadnougther, 2 kryssare, en mängd
  torpedobåtar samt ett tiotal stora transportfartyg, föregångna av ett
  40-tal minsökare, trallare och minbräckare, upp längs den tyska kusten
  med Hangö som mål. Några timmar före avfärden anlände med extra tåg
  till Danzig den s.k. Pellingekåren, ett 300-tal skyddskårister från
  Helsingfors, Lovisa, Borgå och Kotka, vilka under oerhörda umbäranden
  och strapatser lyckats taga sig över till Reval samt därifrån av
  tyskarna sänts hit, för att nu tillsammans med oss anträda färden till
  hemlandet och där utkräva hämnd för lidna oförrätter. Stor blev vår
  förvåning, då vi, i stället för väntade illa medfarna flyktingar, sågo
  en rask och hurtig, militäriskt organiserad och delvis till och med
  beväpnad trupp stiga ut ur järnvägsvagnarna samt defilera förbi oss.
  Bland de ankomna befann sig bland andra den så kända och duktiga
  sjuksköterskan och skriftställarinnan fröken Dagmar Ruin, som med
  Pellingegossarna hela tiden troget delat strapatser och umbäranden samt
  varit med om deras våghalsiga och legendariska, 70 km långa marsch över
  isen till Reval. Genast efter ankomsten blev hela kohorten iklädd nya
  tyska uniformer; under namn av "finländska etappbataljonen n:o 1"
  skulle den kooperera med "Ostsee-Divisionen", för vilken denna lilla
  förstärkning var nog så välkommen.
  
  Samma dag avfärden skedde erhöllo vi från general Mannerheim en
  noggrann förteckning över hans trupper och deras uppställning. Enligt
  denna förteckning hade han den 15 mars till sin disposition inalles
  omkring 22,000 man med 114 kulsprutor och 42 kanoner. Under formering
  voro två jägarbrigader à 2 regementen eller 6 bataljoner vardera.
  Trupperna voro uppställda kordongformigt längs hela fronten. Emot denna
  styrka hade fienden, lågt räknat, en tre- à fyradubbel övermakt och
  erhöll till på köpet från Ryssland oupphörligt förstärkningar så i
  manskap som i synnerhet i ammunition. I Helsingfors befann sig dessutom
  hela den ryska flottan med sina c:a 20,000 matroser, vilka genom sin
  vägran att efterkomma Brest-fredens stipulationer angående Finlands
  utrymmande säkerligen aldrig godvilligt skulle uppgivit staden och
  Sveaborg. Detta framgick även på det möte, som hölls i Hangö dagen
  efter vår landstigning mellan det tyska befälet å ena sidan och ryska
  flottans enkom hit ankomna befullmäktigade å den andra.
  
  
  
  
  XI.
  
  
  Den 3 april skulle bliva en minnesrik dag för vårt land och speciellt
  för staden Hangö. Tidigt i morgongryningen väcktes Hangö stads invånare
  av tre väldiga detonationer -- det var ryssarna, som, varskodda att en
  fientlig flotta var i ankommande, sprängde de i hamnen liggande
  undervattensbåtarna --, och då stadsborna yrvakna sprungo ut på gator
  och torg samt läto sina blickar glida ut mot redden och havet, mötte
  dem en oväntad syn. Den förut så döda hamnen och redden vimlade nu av
  krigs- och andra ångfartyg av alla storlekar, emellan vilka talrika små
  snabbgående barkasser kilade fram och åter. Ett otal torpedobåtar
  forslade till stranden en, som det tycktes, aldrig sinande ström av
  soldater. Det så länge efterlängtade ögonblicket, som man tidigare ej
  riktigt hade vågat hoppas på, hade likväl äntligen kommit. Timmen för
  befrielsen från det röda och österländska oket hade slagit; all smälek,
  all sorg och alla bekymmer fördunstade och glömdes i ett nu, och folket
  stod jublande på stranden för att mottaga de kära och så oändligt
  välkomna gästerna. Landsättningen av trupperna försiggick i exemplarisk
  ordning och redan inom ett par timmar var hela staden besatt, de rödas
  fångar, som suttit inburade i stadshuset, hade befriats och
  förtrupperna voro på frammarsch mot Ekenäs, för att ännu samma dag
  besätta järnvägsbron därstädes. Något nämnvärt motstånd mötte
  ingenstädes, och frånsett en arbetare, som under själva landstigningen
  lömskt blev skjuten av en röd från ett bakhåll, kom det till ingen
  blodsutgjutelse.
  
  Det allmänna jublet i staden var storartat och alla tävlade om att med
  blommor, mat, ja till och med omfamningar giva uttryck åt sina
  översvallande känslor gentemot befriarne. På aftonen avhölls i stadens
  kyrka en officiell tacksägelsegudstjänst och något senare uppvaktades
  greve v. d. Goltz med sång och blommor. Mycket beror ju städse av det
  första intrycket, och här i Hangö, varest främlingarnas förtjusning
  över allt, som de fingo se och röna, var odelad och allmän, lades
  grunden till det ömsesidigt hjärtliga och förståelsefulla förhållande,
  som under hela den tid, "Ostsee-Divisionen" befann sig i vårt land,
  rådde mellan divisionen och vårt folk. -- Enligt den av tyskarna
  uppgjorda operationsplanen skulle "Ostsee-Divisionen" genast efter
  ankomsten till Hangö tåga i ilmarscher den närmaste vägen mot
  Helsingfors för att tillsammans med den tyska flottan befria
  huvudstaden såväl från den röda terrorn som huvudsakligen från den
  ryska marinen, som ju tvärtemot fredsvillkoren vägrade att avresa eller
  att demobilisera. Samma dag som vi anlände till Hangö ankom emellertid
  på kvällen från Helsingfors en rysk deputation, bestående av 6 à 8
  sjöofficerare och matrosdeputerade, för att med tyskarna underhandla
  angående den ryska flottans öde samt fråga tyskarna om "den egentliga
  meningen med deras hitkomst", vilken de sade sig ej kunna begripa, då
  ju Ryssland och Tyskland slutit fred. Underhandlingarna, som pågingo
  under loppet av tvenne dagar, voro rätt intressanta, ty vid dem
  framgick att den ryska marinen alls icke tänkt på allvar evakuera
  Finland och allra minst sin bas, Sveaborg. Först sedan tyskarna ställt
  dem inför alternativet: ögonblicklig avresa eller demobilisering å ena
  sidan eller, å den andra, att få sina fartyg obarmhärtigt skjutna i
  sank, uppfattade ryssarna situationens allvar: att alltså den avslutade
  freden i Brest även var bindande för dem. Vid tyskarnas sedermera
  inträffade ankomst till Helsingfors var den stora ryska slagflottan,
  som varit förlagd till huvudstaden, med undantag av en del mindre
  fartyg och torpedobåtar, mycket riktigt på väg till Kronstadt.
  
  För att skydda huvudoperationen i riktning mot Helsingfors skulle ett
  mindre detachement under den svenske greven Hamiltons ledning marschera
  över Lojo till Hyvinge samt det s.k. "Åländska detachementet" (14.
  tyska jägarbataljonen, förstärkt med en circa 300 man stark, på Åland
  uppsatt skyddskår) över Korpo--Nagu angripa Åbo. Den 3 på aftonen
  besattes efter en kortare skottväxling Ekenäs, varvid den så viktiga
  järnvägsbron föll oskadad i våra händer, men redan den 4 april började
  jobsposter ankomma till vårt högkvarter i Hangö. Oaktat de största
  ansträngningar hade det ej lyckats tyskarna att överkomma ett enda
  lokomotiv; då vägarna till råga på olyckan befunno sig i ett förfärligt
  tillstånd, försvårades frammarschen mot Helsingfors i hög grad och
  förstärkningar från Ekenäs och Hangö kunde endast långsamt avancera med
  häst längs banvallen. Detachementet Hamilton hade stött på häftigt
  motstånd vid Karis och Nummela och kunde ej, som avsett var, uppnå
  Hyvinge, och det åländska detachementet hade under frammarschen vid
  Korpo och Nagu blivit mycket häftigt angripet av överlägsna röda
  styrkor, som tillsammans med den ryska kanonbåten "Bobr" icke blott
  hindrade detachementets vidare frammarsch, utan till och med tvungo
  detsamma att uppgiva positionen vid Nagu. På grund av dessa
  omständigheter dryftades den 4 sent på kvällen i huvudstaben, huruvida
  man skulle fasthålla vid den ursprungliga krigsplanen eller till en
  början blott säkerställa sig såväl gentemot väster som mot norr. Men då
  det ju framför allt gällde att utnyttja den genom landstigningen i
  fiendens rygg skapade fördelaktiga strategiska situationen, innan
  fienden hunnit riktigt orientera sig såväl i fråga om våra styrkors
  storlek som huvudstötens riktning, beslöts det att trots allt fortsätta
  den påbörjade frammarschen. För att emellertid skydda vänstra flanken,
  beslöts det tillika att med tillhjälp av transportfartyg och isbrytare
  föra 14. tyska jägarbataljonen den kortaste vägen till Kimito --
  landstigningen skulle ske vid Dalsbruk -- samt därifrån landvägen till
  Bjernå och Salo, ty så länge Karisbanan befann sig i fiendens våld, var
  operationen mot Helsingfors så gott som otänkbar. Då huvudoperationen
  mot Helsingfors på grund av "Ostsee-Divisionens" svaghet obetingat
  fordrade en koncentrering av samtliga tyska trupper, beslöts det att
  till den så hårt ansatta 14. jägarbataljonens undsättning utnyttja en
  del av den ovannämnda finländska etappbataljonen, som medföljt från
  Danzig. Greve v. d. Goltz och jag kommo därför överens om att jag
  skulle personligen övertaga ledningen av denna hjälpexpedition, som
  beräknades taga endast ett par dagar i anspråk, under vilken tid min
  befattning som förbindelseofficer vid staben skulle skötas av min
  adjutant, löjtnant Falkenberg. Detta gick så mycket lättare för sig,
  som vi trots allt ej lyckats komma i telegrafisk förbindelse med
  general Mannerheim, en förbindelse, som uppnåddes först flera dagar
  efter Helsingfors' intagning.
  
  Den 5 april kl. 2 på dagen startade jag från Hangö med 137 frivilliga
  "Pellingegossar" med uppgift att över Finby göra en framstöt mot Kimito
  och genom denna operation underlätta och möta den påtänkta tyska
  landstigningen vid Dalsbruk. Efter en mycket besvärlig resa över
  glanskis med ymnigt flödvatten samt under stritt regn anlände vi sent
  på kvällen genomvåta inpå bara kroppen till Finby. Ännu samma kväll
  angrepo vi de rödas här förlagda huvudkvarter samt gjorde rent hus.
  Efter att följande morgon definitivt ha rensat ön, uppställt en lokal
  liten skyddskår samt expedierat de tagna fångarna till Hangö, begåvo vi
  oss i forcerat tempo vidare med Kimito kyrkoby som mål. Även här
  lyckades överrumplingen, som skedde vid mörkrets inbrott, över
  förväntan väl. De röda förlorade 3 döda samt ett hundratal i fångar;
  dessutom överkommo vi i deras högkvarter ett rikligt byte av olika
  slags vapen samt matförråd, som just ihopsamlats för att sändas till
  fronten. De närmast följande dagarna användes till att grundligt rensa
  den närmaste trakten, vilket lyckades oss utmärkt tack vare den
  omständigheten, att vi genom att besätta telefoncentralen och maskera
  våra telefonsamtal med de röda bibringade dem den falska tron att det
  röda högkvarteret fortfarande ostört existerade i Kimito. Denna komedi
  spelade vi lyckligt i 3 dagars tid. Befolkningens jubel över befrielsen
  var rörande och vi uppvaktades oupphörligt med blommor, sång och mat,
  vilket sistnämnda kom Pellingegossarnes utsvultna magar utomordentligt
  väl till pass.
  
  Emellertid ingingo småningom till mig ganska oroväckande rykten.
  Besättningen på de av tyska flottan i Åbo skärgård kapade fartygen
  "Murtaja" och "Dragsfjärd" -- circa 200 man ryssar och finländare --
  anlände över isen till Dalsbruk, varest de röda redan tidigare hade
  uppställt ett kompani med en kulspruta. I Bjernå åter samlade sig de
  röda för att därifrån angripa oss och återtaga Kimito, varförutom i
  vårt närmaste grannskap befunno sig för oss farliga fabrikscentra --
  Mathildedal, Tykö, Kirjakkala och Koski -- med allt sitt avskum. Den
  ena dagen förflöt efter den andra, men av den planerade tyska
  landstigningen, på vilken hela företaget var baserat, hördes ingenting.
  På ett återtåg över Finby till Hangö eller fastlandet var ej att tänka,
  ty isarna buro ej mera. Ställningen påminde om en kringränd fästning,
  vars lilla garnison på grund av brist på ammunition och mat ej länge
  hade kunnat motstå en regelrätt belägring, utan måste söka sin räddning
  i ett utfall och ett genombrott av fiendens linjer. Emellertid kommo nu
  våra från Danzig medhavda tyska uniformer väl till pass. Tack vare
  dessa samt de av oss utkolporterade ryktena troddes det allmänt att vi
  voro en tysk trupp på 4 à 500 man, som kommit från Åland. På denna
  omständighet byggde vi vår plan till räddning. Då ingenting om
  landstigningen avhördes, hade väl denna av en eller annan orsak
  uppgivits (farleden vid Dalsbruk hade varit för grund för
  transportbåtarna, vilka i stället fått order att landsätta
  detachementet i Hangö), och därför måste vi först klara ryggen, d.v.s.
  Dalsbruk. Detta skedde per telefon. Vi ringde upp till röda gardets
  stab på Dalsbruk och meddelade denna den häpnadsväckande nyheten, att
  Kimito besatts av en stark avdelning tyska trupper, som tillika
  avskurit alla reträttvägar för de röda, och uppmanade dem därför
  omedelbart att kapitulera vid äventyr att bruket eljest följande dag
  skulle angripas, varvid ingen pardon komme att givas. Efter en kortare
  betänketid antogs vår så "ädelmodigt" erbjudna kapitulation, och som
  bevis på underkastelsen avlämnades samtliga vapen; dessutom
  utlevererades till oss tre av de rödas förnämsta ledare tillsammans med
  en på bruket befintlig kulspruta. Banditerna och ryssarna från
  "Murtaja" vågade ej motsätta sig kapitulationen, utan rymde över isarna
  ända upp till Åbo-trakten. Denna lysande framgång höjde till den grad
  modet till och med hos ortens terroriserade befolkning, att det
  lyckades oss att ännu samma dag upprätta en skyddskår på c:a 100 man,
  som efter vår avresa skulle övertaga ordningens upprätthållande på
  orten.
  
  Vistelsen i Kimito blev oss emellertid för lång, ty alla önskade vara
  med vid Helsingfors' intagning, och dessutom var min närvaro hos v. d.
  Goltz vid detta tillfälle nödvändig. Vi beslöto fördenskull att
  oberoende av alla rykten om stora röda styrkor vid Bjernå slå oss
  igenom samt marschera till Karis, varifrån enligt meddelande tyska
  trupper voro på väg västerut till vår undsättning. Med ett 80-tal
  fångar bar det i väg, och ännu samma kväll uppnåddes Bjernå, som till
  vår överraskning dagen förut helt oväntat utrymts av de röda. Vår
  framstöt över Kimito samt tyskarnas frammarsch emot Karis hade hos
  fienden åstadkommit en fullständig panik, som sträckte sig ända till
  Åbo. Till stadsbornas egen förvåning sågo de sig vid uppvaknandet en
  vacker morgon fria från den röda maran, som ridit dem under så många
  månader. Följande dag eller den 11 april tågade hela expeditionen från
  Bjernå till Tenala, varest vi mötte 14. tyska jägarbataljonen, som
  förvånade sig mycket över att få se oss helbrägda -- bataljonen hade på
  grund av de ihållande ryktena om Kimitoexpeditionens prekära läge
  skyndsamt via Ekenäs marscherat till vår undsättning. Här i Tenala
  skilde jag mig från mina duktiga gossar, vilka skulle tåga vidare till
  Ekenäs, medan jag per auto, häst, till fots och i dressin skyndade
  efter den tyska huvudstaben. Sent på kvällen den 12 april uppnådde jag
  äntligen huvudstaben, som då befann sig i Hoplax och som bäst höll på
  att vidtaga de sista förberedelserna för Helsingfors' intagning
  följande dag. Stämningen i staben var vid min ankomst hög, ty man stod
  nu inför målet, och allt hade gått efter beräkning. Tillika firades
  greve v. d. Goltz av sin stab med anledning av att han samma kväll
  undgått en stor livsfara. Efter Albergapositionernas intagning och
  sedan de röda genom utskickade parlamentärer inlett underhandlingar om
  uppgivandet av allt motstånd, ville greve v. d. Goltz ännu den 12
  personligen resa in till Helsingfors. På vägen dit möttes han
  emellertid i Tölö helt oväntat av kulsprutseld, som tvang honom att
  tillsammans med sin stabschef och chaufför söka betäckning på bottnen
  av sin bil, varifrån han efter flera långa minuter lyckades rädda sig
  genom att hastigt söka skydd bakom närmaste husknut. Bilen, som
  erhållit flere träffar, kunde först efter mörkrets inbrott räddas. Min
  oväntade ankomst -- man trodde mig fortfarande omringad av de röda på
  Kimito -- emottogs med jubel och greve v. d. Goltz meddelade mig den
  för mig så smickrande nyheten att han på grund av Pellingegossarnas
  duktighet givit order om att deras benämning "etappbataljon N:o 1"
  skulle utbytas emot "jägarbataljon Thesleff" samt att de genast skulle
  beordras till Helsingfors, för att sedermera i enlighet med deras
  önskan med förtrupperna marschera vidare längs kusten österut. Tillika
  utlade för mig stabschefen, kapten Karmann, betydelsen av vår
  expedition, en betydelse, som jag själv ej då ännu riktigt tilltrott
  densamma. Till följd av djärvheten i vår framstöt hade de röda tagit
  oss för en stark tysk truppavdelning och gripits av fullständig panik,
  som ej blott befriat hela sydvästra Finland och Åbo, utan även -- något
  som kanske var ännu viktigare -- möjliggjort att den tyska frammarschen
  emot Helsingfors hade kunnat fortsättas i enlighet med den uppgjorda
  planen. Samtliga tyska trupper hade därigenom kunnat koncentreras emot
  den starkt befästa huvudstaden, vilken i händelse den försvarats på
  allvar av de röda, för den relativt svaga tyska truppen hade blivit en
  svår nöt att knäcka.
  
  
  
  
  XII.
  
  
  På den 9 dagen efter landstigningen i Hangö eller den 12 april
  inträffade de tyska trupperna i Helsingfors' förstäder. Krigsplanen
  hade fullföljts på ett glänsande sätt och de tyska trupperna på nytt
  hävdat sitt lysande namn och rykte. En frammarsch på i medeltal
  17 km om dagen längs uppblötta, omöjliga vägar under ständiga
  förpostfäktningar är en prestation, som varje militär måste avundas
  dem. Den 12 och 13 försiggingo de vilda, men meningslösa gatustriderna,
  som enligt tyskarnas utsago påminde om de första striderna i Belgien,
  varest till och med kvinnor och barn grepos med vapen i hand, lömskt
  skjutande på de intågande trupperna från något bakhåll. Den 14 skedde
  greve v. d. Goltz' högtidliga intåg, vilket emellertid flerfaldiga
  gånger höll på att inhiberas, ty gatustriderna flammade under detsamma
  ständigt upp på nytt. På grund av det dåliga moraliska intryck ett
  avbrott i den planerade festligheten hade haft på hela befolkningen,
  som knappast ännu riktigt vågade draga andan och hade svårt att
  fatta att befrielsen kommit, övertalade jag greven att trots allt
  slutföra intåget, ehuru till och med ännu i hörnet av Unions- och
  Esplanadgatorna amiral Meurers -- chefen för tyska flottan --
  personliga adjutant på uppmaning av amiralen försökte övertala oss att
  avstå från den tilltänkta paraden på Senatstorget. Under befolkningens
  jubel och hänförelse fullföljdes emellertid intåget i enlighet med det
  uppgjorda programmet och utan något störande mellanfall. Den yttre
  ordningen i staden återställdes definitivt samma kväll.
  
  Då under den röda tiden samtliga såväl kommunala som statliga
  ämbetsverk totalt upphört att fungera, kom det till en början på vår
  andel att organisera arbetet och förhållandena i staden så, att
  åtminstone de mest brännande frågorna kunde lösas. Då förbindelsen med
  general Mannerheim eller Vasa-regeringen allt fortfarande var avbruten,
  nödgades vi handla på eget initiativ, ty mångt och mycket måste genast
  avgöras och ordnas. Förutom den förtvivlade livsmedelsfrågan fordrade
  sådana viktiga frågor som t.ex. övertagande av Sveaborgs fästning,
  fångarnas internering och förplägnad, ryssarnas utvisning, krigsbytets
  övertagande, ryska handelsmarinens konfiskering, skyddskårernas
  uppställning och organisation m.m. en om ej varaktig så likväl
  provisorisk lösning. Dessutom var krigsläget sådant, att de tyska
  trupperna ej kunde kvarstanna i Helsingfors, utan oförtövat måste tåga
  vidare. Samtidigt med det sjudande organisationsarbetet pågick det
  officiella och privata firandet av stadens befrielse med högtidlig
  tacksägelsegudstjänst i Nikolaikyrkan, "Huldigungs-Koncert" i
  universitetets solennitetssal, galaföreställningar i svenska och finska
  teatrarna, officiella uppvaktningar samt mottagningar hos såväl greve
  v. d. Goltz som amiral Meurer, bal, arrangerad av stadens damer på
  Restaurant Börs, m.m. Mat och dryck saknades ofta, men i stället bjöds
  det på uppriktig glädje, hänförelse och tacksamhet. För alla dem, som
  fått vara med om dessa minnesrika dagar i Helsingfors, komma desamma
  nog att utgöra deras livs vackraste minnen.
  
  Efter det något så när ordnade förhållanden fåtts till stånd,
  fortsattes de avbrutna krigsoperationerna med vanlig energi. En
  avdelning, till vilken bl.a. även hörde "jägarbataljon Thesleff", som
  snart vid Abborfors skulle få sitt första allvarsamma elddop, tågade
  längs kusten österut, medan åter huvudstyrkorna under general Wolffs
  befäl tågade mot norr över Hyvinge och Riihimäki, för att ernå
  förbindelse med den finländska vita armén samt knäcka den röda arméns
  ryggrad: bandelen Viborg--Tavastehus. Detta så viktiga uppdrag hade
  samtidigt av den tyska härledningen uppdragits åt en särskild
  avdelning, den så kallade brandensteinska, som under de största
  sjötekniska svårigheter överförts från Reval till Lovisa såsom en
  välkommen förstärkning åt "Ostsee-Divisionen". Riihimäki togs den 22
  april av general Wolff, Lahtis åter den 18 april av överste v.
  Brandenstein. Vid Lahtis ansattes tyskarna mycket hårdnackat från såväl
  öster som väster och voro till och med en dag tvungna att lämna orten,
  som likväl genast den följande dagen på uttrycklig befallning
  av general v. d. Goltz återtogs. För att underlätta överste v.
  Brandensteins ställning, beslöt sig greve v. d. Goltz att efter
  Riihimäkis fall tåga emot Lahtis, men erhöll då av general Mannerheim
  meddelandet om dennes påbörjade operationer emot Viborg samt tillika en
  begäran att tyskarna måtte inrikta sina operationer mot Tavastehus för
  att understöda general Wetzers framryckning mot Toijala. Dessutom
  meddelades det kategoriskt, att general Wetzers trupper den 24 april
  skulle vara i antågande över Hauho--Tulois. I enlighet med denna
  begäran togs Tavastehus den 26 april, men vid Hauho och Tulois mötte
  ännu så sent som den 28 april i stället för de utlovade vita styrkorna
  mycket överlägsna röda styrkor -- det var hela den röda västfronten,
  som öster om Tavastehus strömmade mot Lahtis --, vilka tillfogade de
  tyska förtrupperna stora förluster och tvungo dem att delvis retirera.
  Faran av ett genombrott vid Lahtis eller någonstädes på linjen
  Riihimäki--Lahtis blev överhängande, ty till ett defensivt avspärrande
  voro de tyska trupperna alldeles för svaga, ehuru på grund av den
  uppkomna kritiska situationen samtliga reserver dragits till stället.
  Betecknande nog för den tyska strategien samt offensivandan beslöt
  greve v. d. Goltz att, då hans trupper voro för svaga för en
  framgångsrik defensiv, själv övergå till anfall samt rikta
  huvudangreppet mot de rödas huvudreträttväg Koskis--Lahtis, d.v.s. just
  där, varest faran för ett genombrott var störst. De av greve v. d.
  Goltz och hans stabschef kapten Karmann så mästerligt uppgjorda och
  ledda operationerna, vilka höra till det vackraste vår krigshistoria
  känner, ledde efter tre dagars synnerligen blodiga och hårdnackade
  strider, som i raseri kunna likställas med det värsta tyskarna varit
  med om på västfronten, till det finska "Sedan", varvid på öppna fältet
  inalles 25,000 fångar, 50 kanoner, 2 pansartåg samt 200 maskingevär
  jämte ett oändligt rikt krigsbyte togos av segraren. Kringränningen vid
  Lahtis frigjorde med ett slag hela södra Finland samt möjliggjorde
  Viborgs intagning. På trettio dagar efter tyskarnas landstigning voro
  de till 120,000 man uppgående röda styrkorna genom de ömsesidigt
  varandra kompletterande finländska och tyska operationerna definitivt
  tillintetgjorda och ryssarna samt framför allt den ryska flottan
  utdrivna ur landet. De finländska och tyska högkvarteren borde utan
  avund kunna dela framgångens triumf.
  
  Den tyska hjälpexpeditionens totalförlust i Finland utgjorde i stupade:
  officerare 13, manskap 339, samt i svårt sårade: officerare 5 och
  manskap 215.
  
  Att här närmare utlägga betydelsen -- såväl den direkta som den
  indirekta -- av den tyska interventionen vill jag ej, ty det hör icke
  till avsikten med denna redogörelse. Dock anser jag mig böra omnämna en
  telegramväxling, som ägde rum mellan de tyska och ryska regeringarna
  några veckor efter Helsingfors' intagning. Förbittrad över att
  finländarna beslagtagit några ryska handels- och krigsfartyg, meddelade
  den ryska regeringen den tyska att den ej mera kunde godkänna
  fredsstipulationerna beträffande Finland samt att den med alla till
  buds stående medel ärnade tvinga Finland att återlämna de beslagtagna
  fartygen. Tyska regeringen svarade kort och gott att den ej skulle
  tillåta någon militärisk aktion emot Finland, som komme att åtnjuta
  allt det skydd Tysklands vapenmakt var i stånd att lämna!
  
  
  
  
  XIII.
  
  
  Med slaget vid Lahtis samt Viborgs intagning avstannade och slutfördes
  de egentliga krigsoperationerna i Finland. I enlighet med general
  Mannerheims önskan avlöstes de tyska trupperna i Helsingfors och på
  Sveaborg av våra egna samt överflyttades till östra Finland, varest de
  skulle bilda den fasta mur, bakom vilken vår under kriget skapade
  folkhär skulle omorganiseras till en mer eller mindre slagfärdig armé.
  Greve v. d. Goltz samt det tyska högkvarteret flyttade över till
  Riihimäki, för att dels vara i närmare kontakt med sina trupper, dels
  undvika allt, som i minsta mån hade kunnat tolkas som en önskan hos
  tyskarna att genom sin vistelse i huvudstaden göra sitt inflytande
  gällande vid ordnandet av vårt lands inre förhållanden.
  
  Den 4 maj skulle bliva en av märkesdagarna i vårt lands historia, ty
  det var då som regeringens ordförande, senator Svinhufvud, åtföljd av
  "Vasa-regeringen" samt tyska och svenska ministrarna och legationerna
  överflyttade till Helsingfors. På sin genomresa möttes de på Riihimäki
  station av greve v. d. Goltz och dennes stab samt ett tyskt
  hederskompani med musik. Mötet emellan senator Svinhufvud och greven,
  vilka nu efter sammanträffandet i Berlin kunde ömsesidigt lyckönska
  varandra till slutfört arbete, var utomordentligt hjärtligt, och då det
  tillika skulle bliva greve v. d. Goltz' järnvägsvagn, vari regeringens
  ordförande för första gången efter sin äventyrliga flykt till Reval
  igen skulle få återse sina vänner och kolleger, erhöll detta möte en
  stämning över sig, som sent av oss närvarande kommer att glömmas. Greve
  v. d. Goltz talade långt senare ofta med värme om detta möte och
  uttalade sin stora tillfredsställelse över att ödet beskärt honom nöjet
  och äran att hos sig få sammanföra de ledande personerna i den under så
  tragiska förhållanden flyktade och skingrade lagliga finländska
  regeringen samt bevittna återseendets glädje hos dem.
  
  Under förra hälften av maj månad företog greve v. d. Goltz med sin
  närmaste omgivning flere inspektionsresor samt även turistutflykter
  till olika delar av landet. Bland orter, som besöktes, anslog honom i
  all synnerhet Nyslott och Punkaharju samt Imatra. Olofsborg och vår i
  dessa nejder storslagna natur gjorde på honom ett outplånligt intryck.
  Efter det järnvägsförbindelsen med St Mickel, varest det finländska
  högkvarteret vid denna tidpunkt var förlagt, upptagits, avlade greven
  den 10 maj därstädes hos överbefälhavaren, general Mannerheim, sin
  första officiella uppvaktning. Vid slutakten till det blodiga drama,
  som de röda i förbund med ryssarna under för dem skenbart så
  utomordentligt lyckliga auspicier igångsatte den 27 januari 1918 -- den
  storartade paraden den 16 maj i Helsingfors -- då huvudstaden firade
  general Mannerheims och den vita arméns intåg på ett sätt, som tidigare
  ej förekommit i vårt lands historia, närvar greve v. d. Goltz jämte
  stab som åskådare och deltog med fullaste hjärta i de välförtjänta
  ovationer, som kommo överbefälhavaren, trupperna, jägarna samt de mera
  bemärkta personligheterna från frihetskriget till del.
  
  Den 20 maj nådde oss helt oväntat meddelandet att general Mannerheim,
  anseende sig nu hava fullgjort det uppdrag han erhållit av regeringen,
  lagt in om avsked. Greve v. d. Goltz, som ända tills nu ej på något
  sätt aktivt deltagit i vår inre politik och hållit sig på sidan om våra
  inre förhållanden, blev emellertid nu av senator Svinhufvud tillkallad
  för att konferera angående den uppkomna situationen samt speciellt om
  vår blivande armés organisation och uppställning samt om anskaffandet
  av nödigt antal tyska instruktionsofficerare. Om sina konferenser med
  senatorerna Svinhufvud och Frey talade greven med största diskretion
  och inveg ej mig i desamma, men jag kunde likväl av hans uttalanden
  sluta mig till, att i ovannämnda frågor vissa principiella
  meningsskiljaktigheter emellan honom och överbefälhavaren förelågo,
  enkannerligen vad inkallandet av utländska instruktionsofficerare
  vidkom. På senator Svinhufvuds uttryckliga begäran överlämnade greven
  åt honom personligen ett kort utkast till vår armés organisation, ett
  utkast, som av "Ostsee-Divisionens" stabschef, kapten Karmann och mig
  under lediga timmar delvis redan i Danzig uppgjorts samt varom med
  greven rådgjorts. Utkastet i fråga utgjorde ej något färdigt program,
  som utan vidare skulle kunnat föreläggas till godkännande, och hade ej
  heller i detta syfte utarbetats, vilket även av greven uttryckligen
  framhölls. Att detta vårt blygsamma förslag överlämnats åt senator
  Svinhufvud erfor jag först några dagar senare, då frågan om general
  Mannerheims avgång började bliva allt mera akut. Vad de utländska
  instruktionsofficerarna vidkom, ansåg sig greve v. d. Goltz
  kunna inkalla sådana ifrån Tyskland samt tillika ställa hela
  "Ostsee-Divisionens" för tillfället lediga officerare och
  underofficerare till vårt förfogande, blott i den händelse han och
  tyskarna de facto även skulle erhålla full möjlighet att göra sitt
  inflytande gällande vid uppställandet och organiserandet av vår nya
  armé enligt de militära principer, som varit de ledande för dem
  själva vid deras arbete i deras eget hemland. Här uppställde han
  vissa minimifordringar för tyskarnas samt speciellt den tyska
  "Ostsee-divisionens" hjälp vid det förestående ansvarsfulla och
  kolossala arbetet. General Mannerheim ansåg sig likväl ej kunna och
  vilja ingå på ett så intimt samarbete och förnyade sin avskedsansökan.
  Den på detta sätt uppkomna situationen behandlades icke blott av
  regeringen utan även av lantdagsfraktionernas förtroendemän, och då man
  så gott som enhälligt ansåg, att det dåvarande politiska läget
  oavvisligt krävde ett intimt och förtroendefullt samarbete med Tyskland
  och att det för vårt land tillika gällde att så snabbt som möjligt få
  sitt försvar ordnat, beslöts den 24-25 maj att general Mannerheims
  ansökta avsked skulle beviljas. Att emellertid det äskade avskedet
  officiellt beviljades först några dagar senare berodde på att senator
  Svinhufvud ej hade fastställt storleken av den extra pension, han i
  egenskap av riksföreståndare skulle tilldela den avgående
  överbefälhavaren. Den 26 maj erhöll jag besök av senator Frey, som på
  riksföreståndarens och senator Paasikivis uppmaning framställde till
  mig förfrågan, om jag ville övertaga krigsministerposten, samt
  meddelade tillika att general Mannerheims avskedsansökan principiellt
  godkänts och att han under alla förhållanden komme att avgå. Jag var
  fullt medveten om vidden av det ansvar, som komme att vila på en
  krigsminister, samt om de kolossala svårigheter, som skulle möta då det
  gällde att under de möjligast vidriga förhållanden icke blott
  organisera en armé och giva landet ett dess resurser motsvarande
  härväsende, utan även att bringa ordning i all den oreda, som på grund
  av förhållandena naturnödvändigt måste råda i en i hast hopkommen
  folkhär, sådan vår armé då var. Dessutom skulle ju krigsministern få på
  sin lott de till c:a 80,000 uppgående krigsfångarna samt det kolossala
  krigsbyte, som överallt i landet fråntagits fienden, uppgifter, som
  skulle fordra övermänskliga krafter och förmåga. Jag kunde tillika
  förutse, att valet av mig till krigsminister på visst militärt håll
  beklagligtvis komme att sammanställas med general Mannerheims avgång
  samt redan därigenom komme att väcka opposition och motstånd, något som
  måhända, åtminstone till en början, kunde komma att försvåra det
  förestående arbetets framgång. Men under tider, då fosterlandets öde
  avgöres, då det för nationen gäller dess vara eller icke vara, måste
  svårigheterna övervinnas samt personliga betänkligheter och ens eget
  jag träda i bakgrunden. Förlitande mig tillika på att andra element
  bland våra f.d. kadetter samt "jägarna", vilka visat landet vad
  oegennyttig patriotism och ungdomlig hänförelse kan åstadkomma, skulle
  skänka mig sitt förtroende, och påräknande understöd av våra stora
  läromästare och ädla vapenbröder, samtyckte jag till anbudet. Den 27
  maj skedde min utnämning till Finlands förste krigsminister.
  
  
  
  
  
  
  
  
  End of the Project Gutenberg EBook of Upplevelser under krigsåren 1914-1918, by 
  Wilhelm Thesleff