text: Produced by Richard Tonsing, Jens Sadowski, Tor Martin
  Kristiansen and the Online Distributed Proofreading Team
  at http://www.pgdp.net
  
  
  
  
  
  
               _STUDENTFÖRENINGEN VERDANDIS SMÅSKRIFTER. 15._
  
  
  
  
                                     OM
  
                         TANKE- OCH YTTRANDEFRIHET
  
  
                                     AF
  
                             JOHN STUART MILL.
  
                        ÖFVERSÄTTNING FRÅN ENGELSKAN
  
                                     AF
  
                              HJALMAR ÖHRVALL,
                                 professor.
  
                        _Andra genomsedda upplagan._
  
                            (_Fjärde tusendet._)
  
  [Illustration]
  
                                 STOCKHOLM.
                          ALBERT BONNIERS FÖRLAG.
  
  
  
  
                                  Förord.
  
  
  Föreliggande småskrift omfattar andra kapitlet af Stuart Mills arbete
  _Om friheten_, hvilket utkom i svensk öfversättning år 1881. Detta andra
  kapitel, _Om tanke- och yttrandefrihet_, utgör ett helt för sig.
  Öfversättningen är omarbetad, hvarjämte det hela för bättre öfversikts
  skull blifvit genom rubriker indelat i underafdelningar. Dessutom hafva
  några noter samt en utförlig innehållsförteckning bifogats.
  
                                                          _Öfversättaren._
  
  
                                 STOCKHOLM.
                      ALB. BONNIERS BOKTRYCKERI 1900.
  
  
  
  
                                 Innehåll.
  
                       Om tanke- och yttrandefrihet.
  
  
    1. _Inledning._ Styrelserna i konstitutionella länder ingripa       5.
         numera sällan eller aldrig i yttrandefriheten utom i sådana
         fall, då de kunna göra sig till värktyg för allmänhetens
         ofördragsamhet; men ingrepp i yttrandefriheten äro lika
         oberättigade, när de ske i öfverensstämmelse med den allmänna
         meningen, som när de äga rum i strid mot densamma
  
    2. _En åsikt bör aldrig undertryckas, ty man kan aldrig vara        7.
         fullkomligt viss om, att den är falsk_
  
       _Inkast 1_: Absolut visshet om insiktens falskhet behöfves ej,   8.
         endast tillräcklig säkerhet för praktiskt behof
  
       _Vederläggning_: Fullkomlig frihet för andra att motsäga och     9.
         vederlägga våra åsikter, är just det villkor, som berättigar
         oss att lägga dem såsom sanna till grund för vårt
         handlingssätt
  
       _Inkast 2_: Vissa satser äro så nyttiga och nödvändiga för      12.
         samhällets bestånd, att deras diskuterande ej bör få tillåtas
  
       _Vederläggning_: Äfven en åsikts _nytta_ kan bli föremål för    13.
         olika åsikter
  
       _Tillämpning_ på konkreta fall: Tron på Gud och ett lif efter   15.
         detta eller de allmänt antagna moraliska grundsatserna:
         Historiska exempel: Sokrates, Kristus, Markus Aurelius
  
       _Inkast 3_: Lagliga straff äro nyttiga mot skadliga             18.
         villfarelser, men i längden maktlösa mot sanningen
  
       _Vederläggning_: Äfven om detta påstående vore sant, skulle det 19.
         vara en beklagansvärd villfarelse att förfölja de _personer_,
         som förkunna nya sanningar. Men det är dessutom ej sant, att
         sanningen alltid triumferar öfver lögnen. Exempel på
         motsatsen
  
       _Inkast 4_: Numera dömas ej kättare till döden                  20.
  
       _Vederläggning_: Äfven nu finnas lagliga straff mot uttalandet  21.
         af vissa åsikter. Exempel härpå. Den sociala ofördragsamheten
         förmår människor att dölja sina åsikter; därför kommer aldrig
         någon grundlig diskussion af kätterska åsikter till stånd.
         Betydelsen af vissa perioder i historien, då auktoritetens ok
         var brutet
  
    3. _Äfven om vi kunde vara vissa om, att den åsikt vi söka         27.
         undertrycka är falsk, så skulle likväl dess undertryckande
         vara ett ondt_
  
       _A._ Ty man får aldrig någon _klar uppfattning_ af en sanning,  27.
         ingen insikt i dess grunder, om den ej bringas i strid mot
         villfarelsen
  
       _Inkast 1_: Man kan _lära_ personer grunderna för deras åsikter 28.
  
       _Vederläggning_: På detta sätt komma aldrig motskälen till full 29.
         rätt.
  
       _Inkast 2_: Det är nog att _några_ finnas, som äga en           31.
         fullständig insikt om grunderna för en sanning
  
       _Vederläggning_: Ej ens _några_ få en sådan insikt, om det ej   31.
         står öppet för en hvar att framställa sina motskäl.
  
       _B._ Sanningen öfvergår till en död dogm, om den icke bringas i 32.
         strid mot villfarelsen. Exempel från religionshistorien:
         Kristendomen förr och nu. Moraliska satser, ordspråk o. s. v.
  
       _Inkast_: Är då meningsstrid alltid nödvändig?                  37.
  
       _Vederläggning_: Den är alltid nyttig och där den ej längre     37.
         finnes, borde någon ersättning därför åstadkommas.
  
       Exempel: Den sokratiska metoden. Medeltidens skolor. Värdet af  38.
         negativ kritik.
  
    4. _Stridiga åsikter äro emellertid vanligen endast delvis sanna   39.
         eller falska_
  
       Exempel: Rousseaus läror. Liberala och konservativa partier i   41.
         samhällsfrågor
  
       _Inkast_: _Några_ allmänt antagna läror innehålla _hela_        43.
         sanningen, t. ex. på det moraliska området den kristna
         sedeläran.
  
       _Granskning_ af detta påstående                                 43.
  
       _Afslutning_                                                    47.
  
       _Sammanfattning_                                                47.
  
    5. _Slutord till dem, som visserligen medgifva yttrandefrihet, men 48.
         blott om den användes på ett hofsamt och ärligt sätt._
  
  
  
  
                               1. Inledning.
  
  
  Den tiden är, såsom man kan hoppas, numera förbi, då det var nödvändigt
  att försvara tryckfriheten såsom ett skyddsmedel mot en usel och
  tyrannisk regering. Intet bevis torde längre behöfva uppställas mot det
  oriktiga uti, att en lagstiftande eller värkställande myndighet, hvars
  inträssen icke sammanfalla med folkets, skulle vara berättigad att
  föreskrifva detta åsikter eller att afgöra, till hvilka läror och bevis
  det bör tillåtas att lyssna. Denna sida af saken har dessutom så ofta
  och med så mycken framgång blifvit behandlad af tidigare skriftställare,
  att vi ej här behöfva uppehålla oss därvid. Ehuru Englands lag med
  afseende på tryckfriheten ännu i denna dag är lika litet frisinnad som
  under Tudorernas[1] tid, är det föga fara för, att den värkligen skall
  _tillämpas_ emot politiska meningsyttringar, utom kanske under någon
  tillfällig panik, då fruktan för uppror bringar ministrar och domare ur
  fattningen[2]; och i allmänhet taget är det i konstitutionella länder
  icke att befara, att regeringen, vare sig den är fullständigt ansvarig
  inför folket eller icke, ofta skall försöka att utöfva kontroll öfver
  meningsyttringar, — utom i sådana fall, då den kan göra sig till värktyg
  för allmänhetens ofördragsamhet. Låt oss därför antaga, att styrelsen är
  fullkomligt ense med folket och aldrig tänker på att utöfva något tvång,
  annat än i öfverensstämmelse med hvad den anser vara folkets önskan. Men
  äfven under denna förutsättning förnekar jag folkets rättighet att
  utöfva ett sådant tvång vare sig direkt eller genom styrelsen. Själfva
  denna makt är orättmätig. Den bästa styrelse har lika liten rätt därtill
  som den sämsta. Den är lika farlig, ja, till och med farligare, om den
  utöfvas i öfverensstämmelse med den allmänna meningen, än om den utöfvas
  i strid mot densamma. _Om alla människor utom en hade samma åsikt, och
  denna enda hade den motsatta, så skulle de icke hafva större rättighet
  att nedtysta denna enda person, än han att nedtysta alla andra, om han
  hade makt därtill. Vore det så, att en åsikt vore den enskildes
  tillhörighet, utan betydelse för någon annan än ägaren, — vore
  undertryckandet af en åsikt en oförrätt blott mot en enskild person, —
  då skulle det göra någon skillnad, om en sådan orättvisa tillfogades ett
  fåtal personer eller många. Men det särskilda onda, som ligger i
  undertryckandet af en åsikt, består däruti, att det är en stöld från
  hela mänskligheten, från eftervärlden såväl som från samtiden; från dem,
  som hysa en annan åsikt, i ännu högre grad_ _än från dem, som biträda
  den undertryckta. Ty om den undertryckta åsikten är sann, så äro de
  förra beröfvade ett tillfälle att utbyta villfarelse mot sanning; om den
  är falsk, gå de miste om en nästan lika stor fördel, nämligen den
  klarare insikt uti och lifligare uppfattning af sanningen, som är en
  följd af dess kamp mot villfarelsen._
  
  Vi skola i det följande undersöka och bevisa hvar för sig följande
  tvänne satser: _Vi kunna aldrig vara vissa om, att den åsikt, som vi
  söka undertrycka, är falsk; och äfven om vi vore vissa därom, skulle
  dess undertryckande likväl vara ett ondt._
  
  -----
  
  Fotnot 1:
  
    En regentsläkt i England, som regerade 1485-1603.
  
                                                                 _Öfvers._
  
  Fotnot 2:
  
    Dessa ord hade knappt blifvit nedskrifna, förrän liksom för att på det
    kraftigaste jäfva dem, tryckfrihetsförföljelserna af år 1858
    inträffade. Detta okloka angrepp på den offentliga yttrandefriheten
    har likväl icke föranledt mig att ändra ett enda ord i texten, och ej
    häller rubbat min öfvertygelse, att, med undantag af en och annan
    sådan panik, den tid, då böter och straff inskränkte den _politiska_
    yttrandefriheten, är förbi uti vårt land. Ty för det första
    fullföljdes icke åtalen; och för det andra var förföljelsen noga taget
    icke af _politisk_ natur. Den åtalade förbrytelsen bestod icke uti
    någon kritik öfver samhällsinrättningar eller öfver de styrandes
    personer eller handlingar, utan i spridandet af något, som dömdes
    såsom en _omoralisk_ lära, nämligen den, att mord på tyranner är en
    berättigad handling.
  
    Om bevisen uti denna skrift hafva någon styrka, så bör det råda den
    fullständigaste frihet att såsom ett uttryck för en etisk öfvertygelse
    framställa och diskutera hvilken åsikt som hälst; den må synas aldrig
    så omoralisk. Det kunde således vara öfverflödigt och olämpligt att på
    detta ställe undersöka, huruvida nyssnämnda lära förtjänar denna
    benämning. Jag skall nöja mig med att påpeka, att detta ämne i alla
    tider har inom moralläran varit en öppen fråga; att en enskild
    medborgares handling, då han nedgör en brottsling, som genom att
    ställa sig öfver lagen har dragit sig undan lagens straff och
    kontroll, har af hela folk och af många de visaste och ädlaste
    människor blifvit betraktad icke såsom ett brott, utan såsom en
    handling af upphöjd dygd, och att den (berättigad eller icke) ej har
    karaktären af mord, utan af borgerligt krig. När så är förhållandet,
    anser jag, att en uppmaning därtill såsom sådan visserligen i ett
    bestämt fall med rätta kan bli föremål för bestraffning, _men endast
    om en uppenbar handling har följt, och ett sannolikt sammanhang kan
    påvisas mellan handlingen och uppmaningen_. Och till och med _då_ är
    det icke en främmande styrelse, utan den, som blifvit angripen, som, i
    det den utöfvar själfförsvar, med rätta kan bestraffa anfall riktade
    mot dess egen tillvaro.
  
  
  
  
   2. Den åsikt, som man söker genom maktmedel undertrycka, kan möjligen
                                 vara sann.
  
  
  De, som söka undertrycka en åsikt, förneka naturligtvis dess sanning.
  Men de äro icke ofelbara; de hafva ingen rätt att afgöra frågan å hela
  människosläktets vägnar och att utestänga hvarje annan person från
  möjligheten att själf bedöma den. Den, som förvägrar en annan att lyssna
  till en mening, emedan han är viss på, att den är falsk, tager för
  gifvet, att _hans egen_ visshet är detsamma som _absolut_ visshet. _Att
  förhindra meningsutbyte är att tillmäta sig själf ofelbarhet._ Det
  förkastliga i ett sådant tilltag må anses ådagalagt genom detta ofta
  anförda skäl, som icke är det sämsta därför, att det är gammalt och
  vanligt.
  
  Till skada för människornas sunda omdöme har det faktum, att de icke äro
  ofelbara, i praktiken långt ifrån erhållit det inflytande på deras
  domslut, som man alltid i teorien tillmäter detsamma. Ty ehuru hvar och
  en vet, att han kan misstaga sig, är det endast få, som tänka på
  nödvändigheten af att vidtaga några försiktighetsmått mot sin
  bristfällighet eller som medgifva möjligheten af, att den åsikt, om
  hvars sanning de känna sig visse, måhända just är ett af de misstag, för
  hvilka de enligt sitt eget medgifvande äro utsatta. Enväldiga regenter
  och andra, som äro vana vid oinskränkt lydnad, hafva i de flästa fall
  ett fullständigt förtroende till sin egen mening i nästan alla frågor.
  Personer, som äro i den lyckligare ställningen att understundom få höra
  sina åsikter motsagda och som icke äro fullkomligt ovana vid att blifva
  rättade när de hafva orätt, hysa denna obegränsade tillförsikt endast
  för dem af sina åsikter, som delas af deras omgifning eller af de
  personer, till hvilka de vanligen vädja: ty i samma mån de hysa ringa
  förtroende för sitt eget personliga omdöme, stödja de sig vanligen med
  blind förtröstan på "hela världens" eller "alla människors" ofelbarhet.
  Men "alla människor", det vill för hvarje individ säga: de människor,
  med hvilka han kommer i beröring; hans parti, hans sekt, hans kyrka,
  hans samhällsklass. En person, för hvilken detta uttryck omfattar
  någonting så vidsträckt som hans fosterland eller hans samtid, kan i
  jämförelse härmed nästan anses såsom en frisinnad och storslagen person.
  Ej häller rubbas hans tillit till denna kollektiva auktoritet genom den
  tanken, att _andra_ tider, länder, sekter, kyrkor, klasser och partier
  hafva tänkt och ännu i dag tänka raka motsatsen till hvad han tänker. Åt
  sin "värld" öfverlåter han att svara för, att den har rätt gent emot
  andra personers oliktänkande "världar"; och det bekymrar honom aldrig,
  att endast en tillfällighet har bestämt, hvilken af dessa talrika
  världar, som kommit att blifva föremålet för hans tillit, och att samma
  orsaker, som i London gjort honom till en af högkyrkans bekännare,
  skulle hafva gjort honom till buddaist eller konfutsian i Peking. Och
  dock är det af sig själft lika uppenbart som någon bevisning kan göra
  det, att tidsåldrar icke äro mera ofelbara än individer. Hvarje
  tidsålder har hyst åsikter, hvilka en följande tid har ansett ej blott
  falska utan rent af orimliga. Och lika visst som det är, att mångfaldiga
  meningar, som en gång i tiden varit allmänt antagna, förkastas af vår
  tid, lika visst är det, att många åsikter, som nu allmänt hyllas, skola
  förkastas af en kommande tid.
  
                    *       *       *       *       *
  
  De inkast, som man sannolikt skall göra mot dessa bevis, skola troligen
  framträda i ungefär följande form. "Att man förbjuder spridandet af
  villfarelser innebär icke större anspråk på ofelbarhet än hvilken som
  hälst annan handling, som en offentlig myndighet utför efter eget omdöme
  och på eget ansvar. Omdöme har gifvits människorna för att af dem
  begagnas. Bör man väl förbjuda människor att begagna sitt omdöme därför,
  att det kan missbrukas? När de söka hindra det, som de anse fördärfligt,
  så göra de icke därmed anspråk på ofelbarhet, utan uppfylla blott den
  plikt, som ålägger dem att handla efter sitt samvetes öfvertygelse, låt
  vara att denna möjligen är felaktig. Om vi, därför att vår mening
  möjligen kan vara falsk, aldrig någonsin skulle lägga den till grund för
  vårt handlingssätt, skulle vi aldrig tillgodose våra inträssen och
  aldrig uppfylla våra plikter. Men en invändning, som kan göras mot allt
  handlande, kan icke vara någon tillräcklig invändning mot en särskild
  handling till skillnad från andra. Det är de styrandes så väl som den
  enskildes plikt att bilda sig så sanna åsikter som möjligt; att bilda
  sig dem med omsorg och att aldrig tvinga dem på andra, förr än de äro
  fullkomligt säkra på, att de hafva rätt. Men har en regering eller
  enskild person vunnit en sådan visshet, då är det icke samvetsgrannhet
  utan feghet att rygga tillbaka för att handla efter sin åsikt och att
  tillåta meningar, om hvilkas farlighet för människosläktets välfärd i
  detta eller ett kommande lif de äro uppriktigt öfvertygade, att
  obehindrat utspridas, och detta på den grund, att andra personer i
  mindre upplysta tider hafva förföljt åsikter, som nu anses såsom sanna.
  Vi böra visserligen, det är sant, taga oss till vara för samma misstag,
  men styrelser och nationer hafva misstagit sig i andra saker, uti hvilka
  de onekligen med rätta utöfvat sin myndighet. De hafva t. ex. pålagt
  orättvisa skatter och fört orättfärdiga krig, men skola vi därför icke
  pålägga några skatter alls eller icke föra krig under några
  omständigheter? Enskilda personer såväl som myndigheter böra handla
  efter bästa förmåga. Därvid är icke fråga om absolut visshet, utan om
  tillräcklig säkerhet för det praktiska lifvets behof. Vi böra och måste
  antaga, att våra åsikter äro sanna, för att kunna rätta vårt
  handlingssätt efter dem, och till något större godtycke än så göra vi
  oss icke skyldiga, när vi förhindra dåliga personer att fördärfva
  samhället genom utspridandet af meningar, som vi anse falska och
  fördärfliga."
  
  På allt detta svarar jag, att det senare är godtycke i mycket högre
  grad. _Det är en ofantlig skillnad emellan att förutsätta å ena sidan,
  att en åsikt är sann på den grund, att den icke blifvit vederlagd, ehuru
  hvarje tillfälle därtill lämnats öppet, och å andra sidan, att taga dess
  sanning för gifven i afsikt att icke tillåta dess vederläggande._
  Fullkomlig frihet för andra att motsäga och vederlägga våra åsikter är
  just det villkor, som berättigar oss att lägga dem såsom sanna till
  grund för våra handlingar, och på intet annat sätt kan en varelse med
  mänskliga själsförmögenheter få någon förnuftig visshet om att han har
  rätt.
  
  Betraktar man det allmänna tänkesättets historia, eller människornas
  uppförande i allmänhet, kan man fråga sig: hvarpå beror det, att det
  förra så väl som det senare icke är sämre än det är? Visserligen icke på
  det mänskliga förnuftets inneboende kraft; ty nittionio personer af
  hundrade äro fullkomligt oförmögna att bedöma en sak, som icke är
  själfklar, och den hundrades förmåga är endast relativ. De fläste
  utmärkte män under hvarje förgången tid hafva hyst många åsikter, som
  man nu vet vara falska, samt gjort och gillat mycket, som nu mera ingen
  skulle vilja försvara. Hur kommer det sig då, att på det hela taget
  förnuftiga åsikter och förnuftigt handlingssätt äro öfvervägande bland
  människorna? Om denna öfvervikt värkligen förefinnes — och det måste den
  göra, för så vidt icke människosläktets angelägenheter äro och alltid
  hafva varit i ett nästan förtviflat tillstånd — så beror detta på en
  egenskap hos människan, hvilken är källan till allting, som är
  aktningsvärdt hos henne såsom förnuftig eller moralisk varelse, nämligen
  den, _att hennes fel kunna rättas_. Hon har förmåga att rätta sina
  misstag genom meningsutbyte och erfarenhet. Icke genom erfarenhet
  ensamt. Meningsutbyte måste tillkomma för att visa, hur erfarenheten
  skall tolkas. Oriktiga åsikter och vanor gifva så småningom vika för
  fakta och bevis; men för att fakta och bevis skola kunna göra någon
  värkan på förnuftet, måste de framläggas för detsamma. Det är mycket få
  fakta, som själfva kunna förtälja sin historia utan förklaringar, som
  göra deras mening tydlig. Då således hela styrkan och värdet af det
  mänskliga omdömet beror på denna enda egenskap, nämligen att det kan
  rättas, om det är felaktigt, så kan man endast _då_ fullt lita därpå,
  när medel till dess rättande ständigt finnas till hands. I det fall, att
  en persons omdöme värkligen förtjänar förtroende, hur har det kommit
  därhän? Jo, emedan han tillåtit andra människor granska hans mening och
  handlingssätt. Emedan han haft för vana att lyssna till allt, som kunnat
  sägas emot honom, och att draga nytta af det, som var befogat däri, samt
  att klargöra för sig själf och kanske äfven för andra falskheten af det
  som var falskt. Emedan han insett, att det enda sätt, hvarpå en människa
  kan närma sig en fullständig kunskap om någonting, är att höra det, som
  kan sägas därom af personer med de mäst skilda åsikter, och att sätta
  sig in i alla de sätt, på hvilka det kan uppfattas af de mäst olika
  åskådningar. Ingen vis man har någonsin förvärfvat sin visdom på något
  annat sätt; och det ligger i det mänskliga förståndets natur att icke på
  något annat sätt kunna uppnå visdom. Den ständiga vanan att rätta och
  fullständiga sin åsikt genom att jämföra den med andras är så långt
  ifrån att orsaka tvifvel och ovisshet vid åsiktens tillämpning i
  praktiken, att den fastmer är den enda säkra grunden för ett rättmätigt
  förtroende till densamma. Ty då någon äger kännedom om allt, som
  mänskligt att döma kan sägas emot honom, och har försvarat sin ställning
  mot alla motståndare, — då han vet med sig, att han _sökt_ efter
  motsägelser och svårigheter i stället för att _undvika_ dem, och att han
  ej utestängt något, som kunnat tjäna till frågans belysning, — då först
  har han rättighet att anse sitt omdöme bättre än hvarje annan persons,
  hvars åsikter ej genomgått ett dylikt prof.
  
  Det är icke för mycket begärt, att det som människosläktets visaste
  medlemmar, de som äro mäst berättigade att lita på sitt eget omdöme,
  anse sig nödvändigt behöfva för att ernå en sådan tillit, det borde
  också den blandning af ett fåtal visa och många dåraktiga individer,
  som kallas allmänheten, underkasta sig. Den ofördragsammaste af alla
  kyrkor, den romersk-katolska, tillåter t. o. m. hvarje gång ett helgon
  skall kanoniseras en s. k. "djäfvulens advokat" att uppträda, och
  lyssnar tålmodigt på honom. Man kan icke medgifva, synes det, den
  heligaste man ärebetygelser efter döden, förrän allt, som djäfvulen
  kan anmärka emot honom, blifvit upptaget till granskning. Till och med
  Newtons lagar[3] skulle icke åtnjuta ett så oinskränkt förtroende som
  de nu göra, om det icke vore tillåtet att diskutera dem. De åsikter,
  som vi lita på allra mäst, grunda sin visshet helt och hållet på den
  ständiga uppfordran till hela världen att bevisa dem vara ogrundade. I
  fall denna uppfordran icke antages, eller om den antages men försöken
  misslyckas, så äro vi ännu långt ifrån visshet; men vi hafva gjort det
  bästa, som människoförståndets närvarande ståndpunkt tillåter. Vi
  hafva icke försummat någonting för att gifva sanningen en möjlighet
  att uppnå oss; och om meningsutbyte fortfarande står öppet, kunna vi
  hoppas att, så framt en sannare åsikt gifves, den skall varda funnen,
  så snart människoförståndet förmår fatta den. Och under tiden kunna vi
  trösta oss med att hafva närmat oss så nära intill sanningen, som det
  är möjligt efter våra förhållanden. Detta är den grad af visshet, som
  är möjlig att uppnå för ofullkomliga varelser, och det enda sättet att
  uppnå den.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Eget nog medgifva nu somliga det berättigade i krafvet på fritt
  meningsutbyte, men motsätta sig att detta kraf "_drifves till
  ytterlighet_". De inse ej, att för så vida skälen för dessa fordringar
  icke vore giltiga i _alla_ fall, skulle de ej vara det i _något_. Det är
  besynnerligt, att de ej märka, att de göra anspråk på ofelbarhet, då de
  väl medgifva, att fritt meningsutbyte borde tillåtas i alla sådana
  frågor, som kunna vara _tvifvelaktiga_, men angående någon särskild
  grundsats eller lära anse, att _den_ ej bör få diskuteras, emedan den är
  så _viss_, det vill säga, emedan _de äro vissa_ om, att den är viss. Att
  kalla en sats viss, så länge det finns någon, som skulle vilja bestrida
  dess riktighet, om han finge tillåtelse därtill, är att antaga, att vi
  själfva och de med oss liktänkande äro ofelbara domare, hvilka kunna
  döma utan att höra båda parterna.
  
  I vår tid — hvilken man skildrat såsom "utblottad på tro men bäfvande
  för tviflet" — då människor känna med sig icke så mycket att deras
  åsikter äro sanna, som att de ej veta, huru de skulle reda sig dem
  förutan, grundar man den fordran, att dessa åsikter böra skyddas från
  att offentligt angripas, icke så mycket på deras _sanning_ som på _deras
  vikt för samhället_. Det finnes, påstår man, somliga trossatser, som äro
  _så nyttiga_, för att icke säga _så oundgängliga_ för samhällets
  välfärd, att det lika mycket är styrelsens plikt att upprätthålla dem
  som att skydda hvilket som hälst samhällets öfriga inträssen. Man säger,
  att i fall, som äro så trängande och som så uppenbart ligga inom området
  för styrelsens pliktutöfning, behöfver den ej vara ofelbar för att anse
  sig berättigad, ja, förpliktad att handla på grund af sin egen mening,
  understödd af den rådande opinionen. Det påstås också ofta och tänkes
  ännu oftare, att endast dåliga människor kunna önska att rubba dessa
  nyttiga och hälsosamma trossatser; och att det ej kan vara något ondt
  uti att hindra dåliga människor i deras åtgöranden och att förbjuda
  sådant, som endast dylika skulle vilja göra. Personer med denna
  uppfattning göra berättigandet af inskränkningar i yttrandefriheten till
  en fråga icke om lärornas _sanning_ utan om deras _nytta_, och smickra
  sig med att på detta sätt undgå beskyllningen att göra sig själfva till
  ofelbara domare öfver olika meningar. Men de som äro tillfreds härmed,
  märka ej, att anspråket på ofelbarhet härigenom endast flyttas från ett
  område till ett annat. _Äfven en åsikts nytta kan bli föremål för olika
  åsikter._ Den kan vara lika omtvistad, lika mycket bli föremål för
  diskussion, och kräfva diskussion lika mycket som åsikten själf. För att
  bestämt afgöra, att en åsikt är skadlig, måste man vara ofelbar i lika
  hög grad som för att afgöra, om den är falsk, så framt icke den åsikt
  man fördömer har haft fullt tillfälle att försvara sig. Det är omöjligt
  att tillåta en kättare att förfäkta nyttan eller oskadligheten af sin
  åsikt på samma gång som man förbjuder honom att försvara dess sanning.
  En åsikts sanning är en del af dess nytta. Om vi vilja veta, huruvida
  det är önskvärdt eller icke att en mening skall blifva trodd, är det väl
  möjligt att därvid ej göra afseende på, huruvida den är sann eller icke?
  Enligt den mening, som hyllas icke af de sämsta, utan af de bästa
  människor, kan ingen åsikt, som är motsatt sanningen, vara värkligt
  nyttig. Och kan man väl hindra personer från att framställa denna
  invändning, då man vill belägga dem med ansvar därför att de förneka en
  lära, som man försäkrar dem vara nyttig, men som de tro vara falsk? De
  som hylla de allmänt antagna åsikterna, underlåta aldrig att draga all
  möjlig fördel af denna invändning. Man skall aldrig finna, att _de_
  behandla frågan om nyttan såsom helt och hållet oberoende af frågan om
  sanningen. Tvärtom, det är framför allt just emedan deras lära är
  "sanningen", som de anse kunskapen därom eller tron därpå så
  oundgänglig. Man kan aldrig åstadkomma någon klar utredning af frågan om
  en åsikts nytta, så länge ett så afgörande skäl (som att åsikten i fråga
  är "sanningen") endast får användas på den ena sidan men icke på den
  andra. Och då lagen eller allmänna opinionen icke tillåter, att
  sanningen af en åsikt underkastas meningsutbyte, så äro de i själfva
  värket fullkomligt lika ofördragsamma gent emot ett förnekande af
  åsiktens nytta. Det enda medgifvande de göra är, att åsikten möjligen
  icke är absolut nödvändig eller att det icke är en positiv förbrytelse
  att förkasta den.
  
  För att fullständigare belysa, huru skadligt det är, att man förbjuder
  uttalandet af vissa åsikter därför, att man själf förkastat dem, torde
  det vara önskvärdt, att vi tillämpa vårt resonnemang på några konkreta
  fall; och jag väljer då framför andra dem, som ära minst gynnsamma för
  mig — det vill säga sådana, i hvilka skälen mot yttrandefrihet både med
  afseende på sanningen och nyttan anses starkast. Antag, att den åsikt,
  man anfallit, är tron på Gud och ett lif efter detta, eller någon af de
  allmänt antagna moraliska grundsatserna. Att strida på ett sådant område
  innebär en stor fördel för en obillig motståndare; ty han skall säkert
  säga (och mången, som icke önskar vara obillig, skall säga det inom
  sig): "är det dessa läror, som ni icke anser tillräckligt vissa för att
  ställas under lagens skydd? Är tron på Gud en sådan mening, att ni
  påstår att man gör anspråk på ofelbarhet, om man känner sig viss därpå?"
  Men må det tillåtas mig att anmärka, att det icke är det, _att man
  känner sig viss på en mening_ (den må nu vara hvilken som hälst), som
  jag kallar ett anspråk på ofelbarhet, utan att man företar sig _att
  afgöra frågan för andra_, utan att tillåta dem att höra, hvad som kan
  sägas från motsatta sidan. Ett sådant tilltag ogillar och bestrider jag
  lika bestämt, om det också gjordes till föremål för mina hemligaste
  öfvertygelser. Huru säkert än någon må vara öfvertygad icke blott om
  falskheten utan om de farliga konsekvenserna af en åsikt — icke blott om
  de farliga konsekvenserna utan (för att nyttja uttryck, hvilka jag äljes
  ogillar) om åsiktens osedlighet och gudlöshet, så tillskrifver han sig
  likväl ofelbarhet, i fall han vid förfäktandet af denna sin enskilda
  åsikt, vore den än understödd af hans fäderneslands och hans samtidas
  allmänna omdöme, hindrar motståndaren att försvara sin mening. Och det
  är så långt ifrån, att detta anspråk på ofelbarhet är mindre förkastligt
  eller mindre farligt därför, att åsikten kallas omoralisk eller gudlös,
  att det fastmera i detta fall varder allra mäst ödesdigert. Ty det är
  just i sådana fall, som människorna i förflutna tider hafva begått dessa
  förfärliga misstag, hvilka uppväcka eftervärldens förvåning och afsky.
  Det är i sådana fall, där vi uti historien finna minnesvärda exempel på,
  att lagens arm har användts för att utrota de bäste män och de ädlaste
  åsikter; med en beklagansvärd framgång hvad _personerna_ beträffar,
  ehuru några af _åsikterna_ liksom på hån hafva upplefvat att bli
  åberopade till försvar för ett liknande förfarande mot sådana personer,
  som afvika från _dem_ eller från den antagna tolkningen af dem.
  
  Man kan knappast för ofta erinra om, att det en gång fanns en man vid
  namn _Sokrates_, hvilken råkade i en minnesvärd kollision med den
  lagliga myndigheten och den då rådande, allmänna opinionen. Denne man,
  som var född på en tid och i ett land, som öfverflödade af stora
  personligheter, har af dem, hvilka bäst kände både honom och hans tid,
  blifvit framstäld för oss såsom den ädlaste människa, som då lefde; och
  vi veta, att han var hufvudet och förebilden för alla följande
  sedelärare, upphofsmannen till så väl Platos höga ingifvelser som
  Aristoteles' skarpsinniga "utilitarism"[4], hvilka utgöra de båda
  källådrorna till såväl etisk som hvarje annan filosofi. Denne erkände
  mästare för alla de utmärkte tänkare, som sedan lefvat — hvars rykte
  ännu växer efter mer än två tusen år och fullt ut uppväger alla öfriga
  namn, som gjorde hans fädernestad ryktbar — denne man blef dödad af sina
  landsmän, sedan han blifvit _lagligen dömd_ för _gudlöshet_ och
  _osedlighet_. För gudlöshet, emedan han förnekade de gudar, som erkändes
  af staten; hans åklagare försäkrade till och med, att han icke trodde på
  några gudar alls. För osedlighet, därför att han genom sin lära och
  undervisning "förförde ungdomen". Dessa anklagelser fann domstolen
  grundade (och det är all anledning att tro, att den menade ärligt), och
  dömde den man, som sannolikt gjort sig mer förtjänt om mänskligheten än
  någon annan af sina samtida, att aflifvas såsom en förbrytare.
  
  Låtom oss öfvergå från detta exempel på laglig orättvisa till det enda,
  hvars omnämnande efter domen öfver Sokrates icke skulle bilda en
  antiklimax[5]; till den händelse, som ägde rum på Golgata för mer än
  aderton hundrade år sedan. Den man, som på dem, hvilka bevittnade hans
  lefnad och lära, gjorde ett sådant intryck af sedlig storhet, att
  aderton följande århundraden hafva vördat honom såsom den allsmäktige i
  egen person, blef skymfligt förd till döden — hvarför? För _hädelse_!
  Människorna icke blott misskände sin välgörare; de togo honom för raka
  motsatsen till hvad han var, och behandlade honom såsom hade han just
  varit ett sådant vidunder af gudlöshet, som de nu själfva anses för på
  grund af sitt handlingssätt mot honom. De känslor, hvarmed människorna
  nu betrakta dessa beklagansvärda domar (i synnerhet den senare), göra
  dem ytterst orättvisa i sitt omdöme om deras olycklige upphofsmän. Dessa
  voro, efter allt hvad man vet, icke dåliga människor, icke sämre än
  människor i allmänhet äro, snarare tvärtom. De vore män, som i fullt
  mått eller något därutöfver innehade sin tids och sitt folks religiösa,
  moraliska och patriotiska känslor: just det slags människor, hvilka i
  alla tider, vår egen inbegripen, hafva hvarje utsikt att genomvandra sin
  lefnad tadelfria och aktade. Öfversteprästen, som ref sönder sina
  kläder, då han hörde de ord uttalas, hvilka enligt hans folks
  uppfattning inneburo den värsta förbrytelse, var efter all sannolikhet
  fullkomligt lika uppriktig i sin fasa och afsky, som hela samlingen af
  vördade och fromme män nu äro i sina religiösa och moraliska känslor.
  Många af dem, som nu rysa öfver hans handlingssätt, skulle hafva gjort
  alldeles som han, om de lefvat på hans tid och varit födde judar. — De
  rättrogne kristne, som hysa den föreställningen, att de som stenade de
  första martyrerna till döds, måste hafva varit sämre människor än de
  själfva äro, borde komma ihåg, att en af dessa förföljare var —
  _Paulus_.
  
  Låtom oss tillägga ännu ett exempel, det mäst slående af alla, så framt
  ett felsteg är ägnat att göra större intryck, i samma mån som den
  person, som begått det, är vis och ädel. Om någonsin en regent haft
  anledning att anse sig såsom den bäste och mäst upplyste af sina
  samtida, så var det den romerske kejsaren _Marcus Aurelius Antonius_.
  Oinskränkt härskare öfver hela den civiliserade världen ådagalade han
  genom hela sitt lif icke blott den mäst obefläckade rättrådighet utan
  äfven, hvad mindre kunde väntas af hans stoiska[6] uppfostran, det
  ömmaste hjärta. De få felgrepp, som tillskrifvas honom, betraktas alla
  såsom beroende på en för långt drifven efterlåtenhet, och hans skrifter,
  den antika andens högsta etiska produkter, afvika knappast märkbart om
  ens något från det, som är mäst egendomligt för Kristi läror. Denne man,
  som var en bättre kristen i allt utom i ordets dogmatiska betydelse, än
  snart sagt hvar och en af de till namnet kristne härskare, som regerade
  efter honom, _förföljde kristendomen_. Ehuru han stod på höjden af sin
  tids utveckling och hade ett klart ofjättrat förstånd och en karaktär,
  som kom honom att af sig själf i sina skrifter upptaga det kristna
  idealet, kunde han likväl icke inse, att kristendomen var ett godt och
  icke ett ondt för den värld, mot hvilken han kände sig hafva så stora
  plikter. Han visste, att det dåvarande samhället befann sig uti ett
  beklagansvärdt tillstånd. Men han insåg också, eller trodde sig inse,
  att sådant det nu var, hölls det tillsamman och hindrades från förfall
  genom tron på och vördnaden för de antagna gudarna. Han ansåg det som
  sin plikt såsom härskare att skydda samhället från att falla sönder, och
  han kunde icke förstå, genom hvilka nya band det skulle kunna
  sammanhållas, om de gamla söndersletes. Den nya religionen syftade
  ögonskenligen att upplösa dessa band. För så vidt det således icke var
  hans plikt att antaga denna religion, ansåg han det vara sin skyldighet
  att undertrycka den, och då de kristnas gudalära icke syntes honom sann
  eller af gudomligt ursprung, då denna besynnerliga historia om en
  korsfäst gud icke föreföll honom trovärdig, och då han icke kunde
  förutse, att ett system, som uppgaf sig helt och hållet hvila på en
  grund, hvilken tycktes honom så fullkomligt otrolig, skulle varda det
  medel till återupprättelse, som det i alla händelser sedan har visat sig
  vara, så understödde denne, den mildaste och älskvärdaste af filosofer
  och härskare, förföljelserna mot de kristna i den allvarliga
  öfvertygelsen, att han därvid uppfyllde en helig plikt. Detta synes mig
  vara en af de mäst tragiska företeelser i hela historien. Det är bittert
  att tänka, huru helt olika världens kristendom skulle hafva gestaltat
  sig, om den kristna tron hade blifvit antagen till statsreligion under
  Marcus Aurelius' hägn i stället för under Konstantins. Men det skulle
  vara lika orättvist mot honom som stridande mot sanningen att förneka,
  att icke Marcus Aurelius, när han straffade kristendomens predikande,
  hade på sin sida hvartenda ett af de skäl, som kunna anföras till
  försvar för straffandet af kristendomsfiendtliga läror. Ingen kristen är
  fastare öfvertygad om, att ateismen är en falsk och samhällsupplösande
  lära, än Marcus Aurelius var öfvertygad om, att så var fallet med
  kristendomen; han, som af alla, hvilka då lefde, torde hafva varit den,
  som bäst kunde bedöma den samma. Så framt icke någon af dem, som gilla,
  att förkunnandet af åsikter belägges med straff, vill smickra sig med,
  att han är visare och bättre än Marcus Aurelius — att han djupare
  inträngt i sin tids visdom och på förståndets vägnar är mera öfverlägsen
  sina samtida, att han är allvarligare uti sitt sökande efter sanningen
  och mera uppriktigt hängifven den sanning han funnit, så må han afstå
  från att för sig och allmänheten i förening göra samma anspråk på
  ofelbarhet, som den store Antonius gjorde med så ödesdigra följder.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Då religionsfrihetens motståndare inse omöjligheten af att med några som
  hälst skäl, hvilka icke på samma gång skulle rättfärdigat Marcus
  Antonius, försvara användandet af straff för undertryckande af
  irreligiösa läror, medgifva de stundom, när de hårdt angripas,
  riktigheten af denna konsekvens, och säga med d:r Johnson, att
  kristendomens förföljare voro i sin fulla rätt; att förföljelse är ett
  eldprof, som sanningen bör genomgå och alltid lyckligt genomgår, enär
  lagliga straff i längden äro maktlösa _emot sanningen_, ehuru de
  understundom på ett välgörande sätt äro värksamma emot _skadliga
  villfarelser_. Denna metod att försvara religiös ofördragsamhet är
  tillräckligt märklig för att icke böra lämnas utan afseende.
  
  En teori, som yrkar, att sanningen med rätta må förföljas, därför att
  förföljelse icke förmår göra den någon skada, kan icke beskyllas för
  uppsåtlig fientlighet mot antagandet af nya _sanningar_; men desto mer
  förkastligt är dess sätt att behandla de _personer_, hvilka
  mänskligheten har att tacka för dessa sanningar. Att upptäcka för
  världen något, som är af stor vikt och hvarom man förut var okunnig, att
  ådagalägga, att man har tagit miste i någon lifsfråga i andligt eller
  materielt afseende, är väl den största tjänst, som en människa öfver
  hufvud kan göra sina medbröder; och i vissa fall, såsom i fråga om de
  första kristna eller reformatorerna, är den enligt dem, hvilka tänka som
  d:r Johnson, att anse såsom den kostligaste gåfva, som kunde tilldelas
  människorna. Men att _upphofsmännen_ till så storartade välgärningar
  _vedergäldes med martyrskap_, att deras lön blef att behandlas som de
  gröfsta brottslingar, det var enligt denna åsikt icke en beklagansvärd
  villfarelse och olycka, för hvilken mänskligheten borde kläda sig i säck
  och aska, utan sakernas normala och rätta ordning. Den som förkunnar en
  ny sanning, borde i enlighet med denna åsikt behandlas på samma sätt,
  som vid lokrernas[7] lagstiftning framställaren af ett nytt lagförslag,
  hvilken måste stå med en snara om halsen, för att kunna ögonblickligen
  strypas, om folkförsamlingen efter att hafva hört hans skäl, icke genast
  på stället antog hans förslag. Människor, som försvara detta sätt att
  behandla sina välgörare, kunna icke antagas sätta stort värde på själfva
  välgärningen. Och jag tror, att denna uppfattning endast förekommer
  bland det slags personer, hvilka anse, att nya sanningar må hafva varit
  önskvärda förr i världen, men att vi numera hafva nog af dem.
  
  _Men i själfva värket är det talesättet, att sanningen alltid triumferar
  öfver förföljelsen, en af dessa angenäma villfarelser, hvilka den ene
  upprepar efter den andre, tills de slutligen öfvergå till ordspråk, men
  som motsägas af all erfarenhet._ Historien öfverflödar af exempel på,
  att sanningen blifvit undertryckt genom förföljelse. Om den också icke
  kan undertryckas för evigt, så kan den likväl tillbakahållas under
  århundraden. Så t. ex. för att endast tala om religiösa åsikter,
  frambröt reformationen åtminstone tjugu gånger före Luther, men blef
  undertryckt. Arnold af Brescia blef undertryckt. Fra Dolcino blef
  undertryckt, Savonarola blef undertryckt. Albigenserna blefvo
  undertryckta. Likaså waldenserna, lollarderna och hussiterna. Och äfven
  _efter_ Luthers tid hade förföljelsen framgång, hvarhälst man fullföljde
  den. I Spanien, Italien, Flandern, Österrike blef protestantismen
  utrotad; och det är mycket sannolikt, att den skulle hafva rönt samma
  öde i England, om drottning Maria hade fått lefva eller drottning
  Elisabet dött. Förföljelsen har alltid segrat, utom där kättarnas parti
  varit för starkt för att kunna med tillräcklig kraft förföljas. Ingen
  förnuftig person lär kunna draga i tvifvel, att kristendomen skulle
  hafva kunnat utrotas i det romerska väldet. Den utbredde sig och blef
  härskande, emedan förföljelserna endast voro tillfälliga, endast varade
  under korta tider, hvilka omväxlade med långa mellanrum, under hvilka
  kristendomen nästan ostört fick utbreda sig. Det är ett slags maklig
  känslosamhet att tro, att sanningen, blott emedan den är sanning, har en
  inneboende kraft att betvinga fängelse och bål, som lögnen saknar.
  Människorna äro ofta lika nitiska i lögnens försvar som i sanningens,
  och påläggandet af tillräckligt stränga lagliga eller sociala straff
  skall i allmänhet vara nog för att häjda bådas utbredande. Den värkliga
  fördel, som sanningen äger, består däruti, att om en åsikt är sann, så
  kan den undertryckas en, två eller många gånger, men under tidernas lopp
  skall det i allmänhet finnas personer, som upptäcka den på nytt, tills
  slutligen dess återuppträdande infaller under en tiderymd, då den genom
  gynnsamma omständigheter undgår förföljelse så länge, att den hinner
  göra tillräckliga framsteg för att kunna motstå alla kommande försök att
  undertrycka den.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Man skall må hända säga, att de, som framställa nya åsikter, nu mera
  icke dömas till döden: vi äro icke som våra fäder, hvilka dräpte
  profeterna, vi till och med uppresa grafvårdar åt dem. Ja, det är
  visserligen sant, att vi icke längre döma kättare till döden, och att
  det straffmått, som nutidens tänkesätt möjligen skulle medgifva äfven
  mot de mäst fördärfliga åsikter, icke är tillräckligt för att utrota
  dem. Men låtom oss icke smickra oss med, att vi därför äro fria ens från
  den skamfläcken att förföljelser af detta slag kunna anställas med
  _lagens_ tillhjälp. Ännu kvarstå i lagen straff för vissa åsikter eller
  åtminstone för deras uttalande[8]; och ännu i vår tid är deras
  tillämpande icke så utan exempel[9], att det på minsta sätt är otroligt,
  att de en dag kunna återupplifvas till sin fulla kraft. Vid sommartinget
  år 1857 i grefskapet Cornwall i England blef en olycklig man, som var
  känd för ett oförvitligt lefnadssätt, dömd till 21 månaders fängelse för
  det han yttrat och på en port skrifvit några ord, som angrepo
  kristendomen. Inom en månad därefter blefvo vid Old Bailey två personer
  vid två särskilda tillfällen förvägrade att vara jurymän och den ene af
  dem förolämpad af domaren och en af advokaterna, emedan de ärligt
  förklarade, att de icke hade någon religiös tro; och en tredje, en
  utländing förvägrades på samma grund rättvisa gent emot en tjuf. Detta
  skedde i kraft af den lagbestämmelsen, att ingen person må tillåtas
  vittna inför domstol, som ej bekänner sig tro på en gud (en gud hvilken
  som hälst är tillfyllest) och ett lif efter detta; hvilket är detsamma
  som att förklara sådana personer stående utom lagen och uteslutna från
  domstolarnas skydd. Icke nog med att de själfva kunna plundras och
  mördas, om inga andra eller endast med dem liktänkande äro närvarande;
  utan äfven andra personer kunna utsättas för det samma, i fall
  bevisningen beror på de förras vittnesmål. Detta stadgande är grundat på
  den förutsättningen, att en ed är utan betydelse, då den aflägges af en
  person, som ej tror på ett kommande lif. Men en dylik uppfattning
  bevisar mycken obekantskap med historien — ty det är ett historiskt
  faktum, att i alla tider funnits ett stort antal fritänkare, som utmärkt
  sig genom rättskaffenhet och redlighet — och den kan icke gillas af
  någon, som har den minsta aning om, hur många bland de personer, hvilka
  åtnjuta största anseende i världen såväl för sina dygder som för sina
  talanger, äro kända åtminstone af sina närmaste såsom fritänkare.
  Stadgandet tillintetgör sig dessutom själft och upprifver sin egen
  grundval. Under föregifvande af, att ateister måste vara lögnare, gillar
  det nämligen sådana ateisters vittnesbörd, som äro villiga att ljuga,
  och förkastar deras, som hällre än att uttala en osanning trotsa det
  tadel, som åtföljer det offentliga bekännandet af en föraktad tro. Ett
  lagstadgande, hvilket sålunda motsäger sig själft, kan endast
  vidmakthållas såsom ett uttryck af hat, en kvarlefva af förföljelse; en
  förföljelse, som därtill har den egendomligheten att just _det_,
  hvarigenom man utsätter sig för den samma (nämligen att man vill vara
  sann och ärlig), tydligt bevisar, att man icke förtjänar den. Såväl
  lagbestämmelsen som den grundsats, hvarpå den hvilar, är knappt mindre
  förnärmande för de rättrogne än för fritänkarne. Ty om den som ej tror
  på ett lif efter detta, nödvändigt är en lögnare, så följer däraf, att
  de, hvilka tro därpå, endast af fruktan för helvetet afhållas från lögn
  (om de äljes afhållas därifrån). Vi vilja icke göra denna lags
  upphofsmän och försvarare den orättvisan att förmoda, att deras
  uppfattning om kristlig dygd är hämtad ur deras eget medvetande.
  
  Detta är nu visserligen blott obetydliga kvarlefvor af förföljelse och
  bör uppfattas icke så mycket som bevis på förföljelselust som fastmer
  såsom ett exempel på en mycket vanlig svaghet i vissa sinnen, hvilken
  kommer dem att finna ett dåraktigt nöje uti att söka bevara en dålig
  grundsats, ehuru man i själfva värket ej längre är nog dålig att önska
  dess tillämpning. Men olyckligtvis ligger i det allmänna tänkesättets
  närvarande beskaffenhet ingen säkerhet för, att den frånvaro af svårare
  former af laglig förföljelse, som under den sista mansåldern ägt rum,
  allt framgent skall få fortfara. Nu för tiden störes sakernas vanliga
  gång lika ofta genom försök att återupplifva ett gammalt ondt som genom
  bemödanden att införa ett nytt godt. Hvad man nu yfves öfver såsom ett
  tecken till religionens återupplifvande, är alltid hos småsinnade och
  obildade själar lika mycket ett återupplifvande af skenheligheten; och
  där ett kraftigt frö till ofördragsamhet ligger kvar uti allmänhetens
  känslor, såsom fallet är med medelklassen hos oss, behöfs det ej mycket
  för att bringa människor till värksam förföljelse mot sådana personer,
  hvilka de egentligen aldrig upphört att anse förtjänte däraf.[10] Ty det
  är just detta — det är de åsikter och känslor, människorna i allmänhet
  hysa gent emot dem, som icke erkänna de trosläror, hvilka de anse
  nödvändiga, som åstadkommer, att vårt land icke är ett hemvist för
  religiös frihet. Sedan lång tid tillbaka ligger den hufvudsakliga
  olägenheten af de lagliga straffen däruti, att de skärpa den sociala
  skammen. Det är den sociala skammen, som är allra mäst värksam; och så
  värksam är den, att uttalandet af åsikter, som samhället fördömer, är
  mycket mindre vanligt hos oss än i många andra länder det öppna
  förkunnandet af läror, som medföra risken af lagliga straff. Öfver alla
  andra personer än sådana, hvilkas ekonomiska omständigheter göra dem
  oberoende af andras välvilja, utöfvar den allmänna meningen i detta fall
  lika stort inflytande som lagen: ty man kan lika gärna sitta i fängelse
  som vara utesluten från möjligheten att förvärfva sitt lifsuppehälle. De
  som äro ekonomiskt oberoende och som icke begära någon gunst af de
  maktägande eller af samfund eller af staten, hafva ingenting annat att
  befara af uttalandet af hvilken åsikt som hälst än att man skall tänka
  och tala illa om dem; och för att fördraga detta borde icke fordras
  något synnerligt hjältemod. Det finnes intet skäl, att till förmån för
  sådana personer vädja till medlidandet. Men ehuru vi icke nu mera
  tillfoga olika tänkande så mycket ondt som fordom var vanligt, skada vi
  oss måhända _själfva_ lika mycket som någonsin genom vårt sätt att
  behandla dem. Sokrates blef dödad, men den sokratiska filosofien steg
  upp som solen på himlavalfvet och spred sitt ljus öfver andens hela
  värld. Kristna blefvo kastade för vilddjuren, men den kristna kyrkan
  uppväxte till ett högt och lummigt träd, som snart höjde sig öfver de
  äldre och mindre kraftiga och kväfde dem i sin skugga. Vår nuvarande
  rent sociala ofördragsamhet dödar ingen, utrotar inga åsikter, men
  kommer folk att _dölja_ dem eller åtminstone att afhålla sig från hvarje
  kraftig ansträngning för deras utbredande. Hos oss pläga kätterska
  åsikter under ett årtionde eller en mansålder hvarken vinna eller
  förlora mark i märkbar grad. De flamma aldrig upp högt och vidsträckt
  utan fortfara att kola och pyra inom de trånga kretsar af tänkare och
  forskare, bland hvilka de uppstå, utan att någonsin belysa mänskornas
  allmänna angelägenheter med vare sig ett sant eller ett falskt sken. Och
  på detta sätt vidmakthålles ett sakernas tillstånd, som för vissa sinnen
  är mycket tillfredsställande. Ty därigenom bevaras, utan att man
  behöfver tillgripa den obehagliga åtgärden att bötfälla eller fängsla
  någon människa, alla härskande meningar till det yttre orubbade, under
  det att likväl sådana kättare, som äro behäftade med den sjukdomen att
  tänka, icke äro absolut förvägrade att bruka sitt förnuft. Ett bekvämt
  sätt att hålla fred i tankens värld och att åstadkomma, att allt fortfar
  att gå i de gamla spåren! Men priset för detta andliga fredstillstånd är
  den fullständiga uppoffringen af allt moraliskt mod hos människorna. Ett
  tillstånd, under hvilket en stor del af de mäst värksamma och forskande
  andarna finna det rådligast att hålla de allmänna grundsatser, hvarpå de
  stödja sina öfvertygelser, gömda inom sig, och bemöda sig att uti de
  uttalanden, som de rikta till allmänheten, så vidt möjligt jämka sina
  slutledningar efter förutsättningar, som de inom sig förkasta — ett
  dylikt tillstånd är icke ägnat att framkalla de öppna och orädda
  karaktärer, de logiska, helgjutna andar, som en gång utgjorde den
  tänkande världens prydnad. Det slags människor, som man kan vänta att
  finna under ett dylikt tillstånd, äro antingen sådana, som fullkomligt
  ansluta sig till de gängse meningarna, eller ock hycklare, hvilkas
  bevisning i alla viktiga frågor är afsedd för deras åhörare, men icke
  den, som har öfvertygat dem själfva. De, som undvika detta alternativ,
  göra det genom att inskränka sina tankar och inträssen till sådana
  saker, om hvilka man kan tala utan att råka in på grundsatsernas område;
  med andra ord till obetydliga, praktiska angelägenheter, hvilka skulle
  ordna sig af sig själfva, om blott människoanden blefve starkare och
  finge en mera vidsträckt synkrets, och hvilka aldrig förr än då skola
  komma i riktig ordning. Och under tiden försummas det, som ensamt kan
  stärka och vidga människoanden, nämligen fri och djärf forskning i de
  högsta ämnen.
  
  De, i hvilkas ögon denna kättarnas tillbakadragenhet icke synes vara ett
  ondt, borde i första rummet besinna, att den nödvändiga följden däraf
  är, _att aldrig någon ärlig och grundlig diskussion af kätterska åsikter
  äger rum; och att sådana åsikter, som icke skulle hålla stånd vid en
  dylik diskussion, ingalunda försvinna, om de också ej spridas_. Men det
  är icke de kätterska andarna, som lida mäst genom bannlysandet af alla
  spörsmål, som icke mynna ut i " slutsatser. Den största skadan tillfogas
  dem, som icke äro kättare, och hvilkas hela andliga utveckling hämmas,
  hvilkas förnuft kufvas af fruktan för kätteri. Hvem kan beräkna, huru
  mycket världen förlorar i den mängd af lofvanden snillen, hvilka hafva
  en alltför klenmodig karaktär för att våga fullfölja en dristig, kraftig
  och själfständig tankegång, så framt den leder dem till något, som skall
  anses såsom ogudaktigt eller omoraliskt? Bland dem kan man stundom finna
  personer med stor samvetsgrannhet och med en skarp och förfinad
  tankeförmåga, hvilka förnöta sitt lif med att genom sofismer söka
  vederlägga ett förnuft, som de icke kunna bringa till tystnad, och som
  uttömma sitt snilles hjälpkällor på försök att bringa sitt samvetes och
  sitt förnufts fordringar i öfverensstämmelse med ortodoxien; hvilket
  måhända till slut ändå icke lyckas dem. _Ingen kan vara en stor tänkare,
  som icke erkänner, att en tänkares första plikt är att följa sitt
  förnuft, till hvilka slutsatser det än må leda honom. Sanningen vinner
  mera till och med genom villfarelsen hos en person, hvilken med
  tillbörligt studium och förberedelse tänker på egen hand, än genom de
  riktiga åsikterna hos sådana, som endast hysa dem, emedan de icke stå ut
  med att tänka själfva._
  
  Men det är icke uteslutande, ja icke ens i första rummet för att dana
  stora tänkare, som tankefrihet är af nöden. Den är tvärtom lika mycket
  eller t. o. m. än mera oundgänglig, för att människor i allmänhet skola
  sättas i stånd att uppnå den grad af andlig utveckling, hvaraf de äro
  mäktiga. Det har funnits och torde komma att finnas enskilde store
  tänkare äfven under tillstånd af allmänt andligt slafveri. Men det har
  under ett sådant tillstånd aldrig funnits och skall aldrig komma att
  finnas _ett andligen lifskraftigt folk_. Närhälst ett folk under någon
  period har närmat sig ett sådant tillstånd, har detta skett därigenom,
  att fruktan för kätterskt tänkande för någon tid varit undanröjd. Men
  där det råder en tyst öfverenskommelse, att grundsatser icke få bli
  föremål för meningsbyte, där diskussionen af de viktigaste frågor, som
  kunna sysselsätta mänskligheten, betraktas som afslutad, där kunna vi
  icke vänta att finna denna höga grad af allmän andlig värksamhet, som
  gjort vissa perioder af historien så märkvärdiga. Aldrig hafva, där man
  undflytt striden om de ämnen, som äro stora och viktiga nog för att
  uppväcka hänförelse, människornas sinnen blifvit satta i rörelse ända
  från botten, och sådana impulser gifvits, som stundom höjt äfven
  personer af medelmåttigt förstånd till en ståndpunkt, som är värdig
  tänkande varelser. På det senare hafva vi ett exempel i förhållandet i
  Europa under den tid, som följde omedelbart på reformationen; ett annat,
  ehuru begränsat till kontinenten och till de mera bildade klasserna, i
  de filosofiska rörelserna under senare hälften af 1700-talet; och ett
  tredje af ännu kortare varaktighet i den andliga jäsningen i Tyskland
  under den Göthe-Fichteska tiden. Dessa perioder äro mycket olika med
  afseende på de särskilda åsikter, som under hvar och en af dem
  utvecklades; men de äro lika däruti, att under alla tre _auktoritetens
  ok var brutet_. Under dem alla hade ett gammalt andligt tyranni blifvit
  afskaffat, utan att något nytt ännu trädt i dess ställe. De impulser,
  som under dessa tre perioder gåfvos, hafva gjort Europa till hvad det nu
  är. Hvarje särskild förbättring, som vunnit insteg i människornas sinnen
  eller i samhällsförhållandena, kan tydligt spåras tillbaka till någon af
  dem. Sedan någon tid ser det ut, som om alla dessa tre impulser i det
  närmaste hafva uttömt sin kraft; och vi kunna icke vänta oss någon ny,
  förrän vi åter häfda vår andliga frihet.
  
  -----
  
  Fotnot 3:
  
    Se härom n:o 16 af dessa småskrifter, _Karl Bohlin_, Jorden och
    solsystemet.
  
  Fotnot 4:
  
    _Nyttighetsfilosofi_, den lära som anser, att lyckan och nyttan bör
    läggas till grund för våra handlingar (»den största möjliga nytta för
    det största möjliga antalet»).
  
                                                                 _Öfvers._
  
  Fotnot 5:
  
    Antiklimax: när en bild, ett uttryck, ett bevis o. s. v. af svagare
    och mattare beskaffenhet följer på ett eller flera nyss förut anförda.
    Den riktiga gången är att låta satsen fortgå från de svagare till det
    starkaste (klimax), hvarigenom större skönhet och värkan ernås.
  
                                                                 _Öfvers._
  
  Fotnot 6:
  
    _Stoikerna_ voro forngrekiska filosofer, som utmärkte sig genom en
    sträng sedelära, främmande för alla vekare känslor, förakt för smärtan
    och jämnmod i alla lifvets skiften.
  
                                                                 _Öfvers._
  
  Fotnot 7:
  
    Ett folkslag i det gamla Grekland.
  
                                                                 _Öfvers._
  
  Fotnot 8:
  
    Svenska tryckfrihetslagens § 3 mom. 2 belägger med böter eller
    fängelse »förnekelse af en Gud och ett lif efter detta eller af den
    rena evangeliska läran», när det sker i tryckt skrift.
  
                                                                 _Öfvers._
  
  Fotnot 9:
  
    Det nyss anförda lagrummet tillämpades senast den 26 maj 1888, då
    ansvarige utgifvaren af tidningen Socialdemokraten, Hjalmar Branting i
    Stockholm dömdes till 150 kronors böter och i juni samma år, då Viktor
    E. Lennstrand i Örebro dömdes till 250 kronors böter, hvilket senare
    straff i Svea hofrätt (hofrättsrådet Widströms division) skärptes till
    3 månaders fängelse. Båda domarne faststäldes i högsta domstolen. Det
    förra åtalet föranstaltades af statsrådet J. H. Lovén, det senare af
    justitieministern Axel Bergström. — En redogörelse för den mängd
    hädelsemål, upplösningar af sammankomster, förbud mot föredrags
    hållande m. m., som på sista tiden förekommit i vårt land, skulle bli
    alltför vidlyftig. Här må endast i korthet anföras, att ensamt
    Lennstrand blifvit 4 gånger åtalad för hädelse i tryckt skrift (alla
    gångerna frikänd af juryn) och 5 gånger för hädelse i muntliga
    föredrag; 2 af dessa mål äro nyligen (den 21 okt. 1889) afgjorda i
    högsta domstolen: L. dömdes till 6 månaders fängelse. Tre af de
    åtalade föredragen äro utgifna i tryck, utan att åtal följt — målet
    skulle i så fall afgöras af jury.
  
                                                                 _Öfvers._
  
  Fotnot 10:
  
    En kraftig varning kan hämtas från tilldragelserna vid tiden för
    Sepoy-upproret i Indien. I den blandning af vår nationalkaraktärs
    sämsta egenskaper, som då framträdde, intog religiös förföljelselusta
    ett framstående rum. Fanatiska och hycklande prästers utgjutelser från
    predikstolen må vara oförtjänta af uppmärksamhet; men viktigare är,
    att hufvudmännen för det evangeliska partiet förklarade såsom sin
    grundsats för hinduers och muhamedaners styrande, att man icke borde
    af allmänna medel lämna understöd åt skolor, där bibeln icke läses,
    och såsom en nödvändig följd häraf icke låta några offentliga ämbeten
    beklädas af andra än värkliga eller föregifna kristna. Man berättar,
    att en understatssekreterare uti ett tal, som han den 12 nov. 1857
    höll till sina valmän, yttrat, att »den britiska styrelsens
    fördragsamhet med deras tro (ett hundrade millioner britiske
    undersåtars tro), med den vidskepelse, som de kallade religion, hade
    haft den värkan att fördröja det britiska namnets tillväxt och att
    hindra kristendomens välgörande utbredning ... Fördragsamhet vore en
    hörnsten för detta lands religiösa frihet; men man borde icke
    missbruka detta dyrbara ord. Så som han förstode det, innebure det
    fullkomlig frihet för alla: fri religionsutöfning för _alla kristna,
    hvilkas religion hvilade på samma grund_. Den innefattade
    fördragsamhet med alla bekännelser och sekter af _kristna, hvilka
    trodde på den ende återlösaren_.» Jag önskar fästa uppmärksamheten på
    det faktum, att en person, som ansetts värdig att under en frisinnad
    regering bekläda ett högt ämbete uti detta lands styrelse, uttalar den
    åsikten, att alla, som icke tro på Kristi gudom, stå utom
    fördragsamhetens råmärken. Hvem kan efter detta vanvettiga uttalande
    öfverlämna sig åt den illusionen, att religiös förföljelse har
    försvunnit för att aldrig återkomma?
  
  
  
  
  3. Äfven om vi kunde vara vissa om, att den åsikt vi söka undertrycka är
         falsk, så skulle likväl dess undertryckande vara ett ondt.
  
  
  Låtom oss öfvergå till andra delen af beviset och i det vi lämna å sido
  den förutsättningen, att någon af de härskande meningarna kan vara
  falsk, i stället antaga, att de äro sanna, och undersöka på hvad sätt
  dessa meningar sannolikt skola uppfattas, om deras sanning icke får
  fritt och öppet granskas. Huru ovillig än en person, som har en fast
  öfvertygelse, torde vara att medgifva, att hans åsikt möjligen kan vara
  falsk, borde han likväl besinna, att huru sann åsikten än må vara, skall
  den, såvida den icke grundligt, ofta och frimodigt får diskuteras, komma
  att omfattas såsom en död dogm icke såsom en lefvande sanning.
  
  Det finnes en klass af människor (lyckligtvis numera icke så talrik som
  fordom), hvilka anse det nog, om en person obetingat går in på hvad de
  anse såsom sant, äfven om han icke har någon som hälst kännedom om
  grunderna för åsikten eller skulle kunna med framgång försvara den ens
  mot de ytligaste angrepp. Om sådana personer en gång lyckas få sin tro
  antagen på grund af auktoritet, så tänka de naturligtvis, att ingenting
  godt men väl åtskilligt ondt skulle följa däraf, att dess fria
  diskuterande tillätes. Hvarest deras inflytande har öfverhand, göra de
  det nästan till en omöjlig sak, att de härskande meningarna förkastas
  med förstånd och öfverläggning, ehuru de fortfarande kunna förkastas
  våldsamt och oförståndigt. Ty att helt och hållet utestänga
  meningsutbyte är sällan möjligt, och när det en gång får insteg, äro
  sådana trosföreställningar, som icke grunda sig på öfvertygelse, färdiga
  att gifva vika för den svagaste tillstymmelse till bevis. Men äfven om
  man också bortser från denna möjlighet — om man antager, att den sanna
  åsikten kvarblifver i medvetandet, som en fördom, en tro, oberoende af
  hvarje bevis och otillgänglig därför — så ligger det i öppen dag, att
  detta icke är det sätt, hvarpå sanningen bör omfattas af ett förnuftigt
  väsende. Det är icke att känna sanningen. Sanningen på detta sätt
  omfattad är blott en öfvertro mera, som tillfälligtvis är fästad vid
  ord, hvilka uttala en sanning.
  
  Om människornas förstånd och omdöme böra odlas — något som åtminstone
  protestanterna icke förneka — huru kunna väl dessa förmögenheter
  lämpligare öfvas hos hvar och en än genom en undersökning af de frågor,
  som röra honom så nära, att det anses nödvändigt för honom att uti dem
  hafva en öfvertygelse? Om det finnes något, som mer än allt annat
  bidrager till förståndets uppodlande, så är det i sanning förvärfvandet
  af kunskap om grunderna för de åsikter man själf äger. Hvilken åsikt än
  personer må hysa i frågor, uti hvilka det är af yttersta vikt att man
  har en riktig åsikt, böra de vara i stånd att bemöta åtminstone de
  vanligaste inkasten. "Men," torde någon säga, "man kan _lära dem_
  grunderna för deras åsikter. Det är icke nödvändigt att meningar blott
  mekaniskt eftersägas därför, att man aldrig hört dem bestridas.
  Personer, som lära geometri, inprägla icke blott lärosatserna i sitt
  minne, utan lära jämväl att förstå bevisen; och det skulle vara
  oförnuftigt att påstå, att de måste vara okunniga om grunderna för de
  geometriska sanningarna därför, att de aldrig höra någon bestrida eller
  söka vederlägga dem." Utan tvifvel! En dylik undervisning är tillräcklig
  i ett sådant ämne som matematik, där ingenting alls kan sägas till
  försvar för en falsk åsikt. Det är egendomligt för de matematiska
  sanningarna, att alla skälen äro till förmån för den ena sidan. Där
  finnas inga invändningar och inga svar på invändningar. Men i alla
  frågor, där olikhet i åsikter är möjlig, beror sanningen på ett utslag,
  som fälles mellan två grupper af stridiga skäl. Till och med inom
  naturvetenskaperna äro alltid flere förklaringar af samma företeelse
  möjliga, t. ex. en geocentrisk teori vid sidan af den heliocentriska,
  flogiston vid sidan af syre.[11] Man måste uppvisa, hvarför denna ena
  teorien ej kan vara den sanna, och förr än detta blifvit uppvisat, och
  vi inse, på hvad sätt det har skett, förstå vi icke grunderna för vår
  mening. Och om vi vända oss till frågor, som äro oändligt mycket mera
  invecklade än de nyss anförda, till moraliska, religiösa, sociala och
  praktiska frågor, bestå tre fjärdedelar af bevisen för hvarje bestridd
  mening i ett vederläggande af de skäl, som synas tala till förmån för
  någon därifrån afvikande åsikt. Forntidens näst störste talare, Cicero,
  har anförtrott oss, att han alltid studerade sin motståndares sak med
  lika stor, om icke större ifver än sin egen. Det som Cicero sålunda
  använde såsom ett medel att vinna framgång inför rätta, borde
  efterliknas af hvar och en, som forskar på något område i afsikt att
  komma till sanningen. Den som endast känner till sin egen synpunkt i en
  sak, känner den föga. Hans skäl kunna möjligen vara goda, och kanske har
  ingen förmått att gendrifva dem. Men om han å sin sida är lika mycket ur
  stånd att vederlägga skälen för den motsatta åsikten, om han icke ens
  vet, hvilka de äro, då har han ingen anledning att föredraga den ena
  åsikten framför den andra. Det förnuftigaste han kunde göra vore att
  uppskjuta att fälla något omdöme i frågan. Om han icke bekvämar sig
  därtill, ledes han antingen af auktoritetstro eller antager, såsom
  människor i allmänhet göra, den åsikten, för hvilken han känner den
  största böjelsen. Och det är icke ens nog att han får höra motståndarens
  skäl af sina egna lärare, i det skick _de_ framställa dem och åtföljda
  af hvad de erbjuda som vederläggning. Detta är icke rätta sättet att
  låta motståndarens skäl komma till sin rätt och få honom att fullt inse
  hvad de innebära. Han bör få tillfälle att höra dem framställas af
  personer, som värkligen tro på dem; som försvara dem _på allvar_ och
  därvid göra det yttersta de förmå. Han måste lära känna dem i deras mäst
  antagliga och öfvertygande form; han måste känna hela tyngden af de
  svårigheter, som en sann uppfattning af saken har att möta och
  öfvervinna. I annat fall skall han aldrig kunna sätta sig i värklig
  besittning af den del af sanningen, som bemöter och undanröjer dessa
  svårigheter. Nittionio bland hundrade af hvad man kallar personer med
  uppfostran befinna sig i denna belägenhet; och det äfven bland dem, som
  kunna flytande tala för sina meningar. Det är möjligt, att deras åsikt
  är sann, men efter allt hvad de veta därom kunde den lika gärna vara
  falsk. De hafva aldrig satt sig in i de personers uppfattning, som tänka
  olika med dem, och öfvervägt, hvad sådana personer skulle hafva att
  säga; och följaktligen _känna_ de i själfva värket icke den lära, som de
  _bekänna_. De känna icke till de delar däraf, som förklara och försvara
  de öfriga; de resonnemang, som visa, att en sak, som skenbart strider
  mot en annan, låter sig därmed förena, eller att af två till utseendet
  starka skäl det ena och icke det andra bör föredragas. För alla de delar
  af sanningen, hvilka äro de värkligen afgörande och bestämma en värkligt
  sakkunnig persons omdöme, äro de främmande; och ingen känner dessa
  delar, som icke opartiskt och fördomsfritt har hört båda parterna och
  bemödat sig att se bådas skäl i den starkaste belysning. Så viktig är
  denna grundsats för en värklig insikt i moraliska och allmänt mänskliga
  spörsmål, att om en viktig sanning icke har några vedersakare, så är
  nödvändigt att föreställa sig, att sådana finnas och att förse dem med
  de starkaste skäl, som den skickligaste "djäfvulens advokat" skulle
  kunna tänka ut.
  
  Låt oss antaga, att en fiende till tankefriheten, för att försvaga
  styrkan af detta bevis, skulle invända, att det ingalunda är nödvändigt,
  att _folk i allmänhet_ får veta och förstå allt, som af filosofer och
  teologer kan sägas för eller emot deras åsikter. Vanligt folk behöfver
  alls icke vara i stånd att afslöja en fyndig motståndares alla misstag
  och felslut. Det är fullkomligt tillräckligt om det alltid finnes
  _någon_, som är i stånd att bemöta dem, så att ingenting, som skulle
  kunna missleda okunniga personer, kvarstår ovederlagt. Personer med
  medelmåttigt förstånd, hvilka blifvit undervisade om de viktigaste
  grunderna för de sanningar, som inskärpts hos dem, böra lita på
  auktoritet för rästen och göras uppmärksamma på, att de hvarken hafva
  kunskaper eller förmåga nog för att besegra alla svårigheter, som kunna
  uppställas, utan böra nöja sig med vissheten om, att alla invändningar,
  som man gjort, blifvit vederlagda eller kunna vederläggas af dem, som
  därtill blifvit särskilt undervisade.
  
  Äfven om man åt denna uppfattning gör det yttersta medgifvande, som de
  kunna fordra, hvilka hafva de minsta anspråken på det mått af insikt uti
  en sanning, som bör åtfölja tron därpå, så äro likväl skälen för fritt
  meningsutbyte i intet afseende försvagade. Ty äfven denna åsikt erkänner
  ju, att människorna böra hafva någon förnuftig säkerhet för, att alla
  invändningar blifvit på ett tillfredsställande sätt vederlagda; men huru
  skola de kunna vederläggas, om det, som tarfvar vederläggning, icke får
  uttalas? Eller huru kan man veta, att vederläggningen är
  tillfredsställande, om vedersakarna icke få något tillfälle att försvara
  den motsatta meningen? I alla händelser måste ju åtminstone filosoferna
  och teologerna, hvilkas uppgift är att lösa svårigheterna, göra sig
  förtrogna med dessa i deras mäst besvärande form, äfven om sådant icke
  är nödvändigt för allmänheten; och detta kan icke ernås med mindre, än
  att de få fritt uttalas och framställas i den gynnsammast möjliga dager.
  Den katolska kyrkan har ett eget sätt att gå till väga vid denna
  vanskliga uppgift. Hon drager en skarp gräns emellan sådana, som
  tillåtas antaga troslärorna på grund af öfvertygelse, och sådana, som
  måste antaga dem på god tro. Hon medgifver visserligen ingendera klassen
  något val med afseende på det, som skall antagas, men hon både tillåter
  och uppmuntrar prästerna, åtminstone sådana bland dem till hvilka hon
  kan hysa fullt förtroende, att sätta sig in uti motståndarnas inkast för
  att kunna besvara dem och att för detta ändamål läsa kätterska böcker.
  För lekmän medgifves icke detta annat än efter särskilt tillstånd, som
  är svårt att erhålla. Denna lära erkänner således, att kunskap om
  kättarnas åsikter är nyttig för lärarna, men finner likväl utan
  själfmotsägelse medel att förvägra alla andra sådan kunskap; och gifver
  sålunda åt "eliten" mera andlig odling, men också icke större andlig
  frihet än åt massan. Genom detta påfund lyckas hon ernå det slags
  andliga öfverlägsenhet, som hennes afsikter kräfva. Ty, ehuru odling
  utan frihet aldrig har skapat en stor och frisinnad ande, så kan den
  likväl åstadkomma en fyndig advokat för en sak. Men i protestantiska
  länder är denna utväg afskuren, ty protestanterna påstå (åtminstone i
  teorien), att ansvaret för hvars och ens religiösa öfvertygelse måste
  bäras af honom själf och ej får kastas på lärarna. Emellertid är det i
  våra dagar omöjligt att utestänga obildade personer från sådana
  skrifter, som läsas af de bildade. Om mänsklighetens lärare skola kunna
  få kännedom om allt, som de önska veta, så måste det vara tillåtet att
  utan inskränkning skrifva och offentliggöra hvad som hälst.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Om likväl de skadliga värkningarna af bristen på fri diskussion (under
  förutsättning af, att de antagna meningarna äro sanna) vore inskränkta
  till att personer lämnas i okunnighet om grunderna för dessa meningar,
  så kunde man tycka, att detta är, om också ett _intellektuelt_, dock
  icke något _moraliskt_ ondt, och att det icke förminskar värdet af dessa
  åsikter i fråga om deras inflytande på karaktären. Men det är ett
  faktum, att vid frånvaron af meningsutbyte förgätas icke blott grunderna
  till en lära, utan äfven själfva dess ursprungliga mening. De ord, som
  förkunna den, uppväcka icke längre de idéer, eller i alla händelser
  endast somliga af de föreställningar, som de ursprungligen framkallade.
  I stället för en varm öfvertygelse och en lefvande tro kvarstå endast
  ett antal fraser, bibehållna genom vanan. Den friska kärnan är borta, om
  också skalet återstår. Man kan icke nog allvarligt studera och begrunda
  de kapitel uti människosläktets historia, som upptagas och utfyllas af
  detta faktum.
  
  Det belyses, detta faktum, af erfarenheten om nästan alla etiska lärors
  och religiösa trosbekännelsers historia. Dessa läror och bekännelser äro
  fulla af innehåll och lif för dem, som gifvit dem upphof, eller för
  upphofsmännens omedelbara lärjungar. Deras mening fortfar att kännas med
  oförminskad styrka eller uppnår till och med ännu fullare medvetenhet,
  så länge man strider för att gifva läran eller bekännelsen öfvermakt
  öfver andra trosläror. Slutligen blir hon antingen härskande, blir "den
  allmänna meningen", eller också häjdas dess framsteg; hon bibehåller det
  område, hon vunnit, men upphör att spridas vidare. När ettdera af dessa
  resultat uppnåtts, blir striden mattare och dör småningom bort.
  Trosläran har nu vunnit en ställning såsom en allmänt antagen mening
  eller åtminstone en tillåten sekts eller fraktions åsikt. De som hylla
  den, hafva i allmänhet _ärft_, icke _antagit_, densamma; och öfvergång
  från en sådan troslära till en annan sker endast undantagsvis samt utgör
  i mycket ringa mån föremål för bekännarnas tankar. I stället för att
  såsom i början ständigt vara på sin vakt antingen för att försvara sig
  mot hela världen eller för att bringa hela världen på sin sida, hafva de
  slagit sig i ro, och, om de kunna undgå det, hvarken lyssna de till
  inkast emot sin tro, eller oroa olika tänkande, om sådana finnas, med
  försök att häfda dess företräden. Från denna tidpunkt kan man vanligen
  datera aftagandet af en trosläras lifaktighet. Vi höra ofta, huru
  religionslärare af alla bekännelser beklaga sig öfver svårigheten att i
  sina åhörares sinnen upprätthålla en så liflig uppfattning af den
  sanning, de till namnet bekänna, att den genomtränger deras känslor och
  invärkar bestämmande på hela deras lefverne. Så länge trosläran ännu
  kämpade för sin tillvaro, klagade man icke öfver sådana svårigheter.
  Till och med de ringare kämparna visste och kände då, hvad de stredo
  för, insågo olikheterna mellan deras och andra bekännelser. Vid detta
  skede i hvarje trosläras tillvaro fanns det icke få personer, hvilka
  hade utfört dess grundsatser i alla tankens former, öfvervägt och
  betraktat dem från alla viktiga synpunkter, erfarit hela den invärkan på
  karaktären, som tron på denna lära kunde framkalla hos ett af henne helt
  och hållet genomträngt sinne. Men när den öfvergått till en nedärfd tro,
  som mottages passivt, icke aktivt—då man icke längre i samma grad som i
  början tvingas att använda sin kraft på de spörsmål, som trosläran
  föranleder, uppstår småningom en växande böjelse att af trosläran glömma
  allt utom formlerna och att lämna den ett slappt och dödt bifall, liksom
  om dess antagande på god tro befriade från nödvändigheten att göra den
  lefvande i medvetandet eller att pröfva den genom personlig erfarenhet.
  Och slutligen upphör den nästan helt och hållet att hafva något som
  hälst inflytande på människornas inre lif. Då inträffa de fall, som i
  vår tid äro så talrika att de nästan utgöra flertalet, i hvilka
  trosläran liksom stannar utom själen, gör den hård och oemottaglig för
  alla andra inflytelser på våra högsta förmögenheter. Den visar sin makt
  genom att hindra hvarje djup och lefvande öfvertygelse att få insteg,
  och uträttar själf intet för förstånd eller hjärta, om ej att stå där
  som skiltvakt för att hålla dem båda tomma.
  
  I hvilken grad lärosatser, som i sig själfva voro ägnade att göra det
  djupaste intryck på själen, kunna begrafvas däri såsom döda trosartiklar
  utan att förvärkligas i föreställning, känsla eller förstånd, därpå har
  man ett exempel uti det sätt, på hvilket flertalet bekännare nu omfatta
  kristendomens läror. Med kristendomen förstår jag här detsamma, som alla
  kyrkor och sekter mena därmed, nämligen de läror och grundsatser, som
  innehållas i Nya Testamentet. Dessa betraktas såsom heliga och antagas
  såsom lagar af alla, hvilka bekänna sig till kristendomen. Och likväl är
  det knappt för mycket att påstå, att icke _en_ kristen af tusende
  inrättar eller bedömer sitt handlingssätt efter dessa lagar. Den
  måttstock han rättar sig efter, är hans nations, hans klass', hans sekts
  vanor. Han har således å ena sidan en samling af etiska grundsatser,
  hvilka han tror hafva blifvit honom förlänade af en ofelbar visdom,
  såsom regler för hans lefverne, och å den andra sidan en mängd
  alldagliga meningar och vanor, hvilka till en viss grad öfverensstämma
  med somliga af dessa grundsatser, i mindre grad med andra och rent af
  stå i strid med ännu andra af dem, och hvilka på det hela taget utgöra
  en sammanjämkning af den kristna trosläran med det världsliga lifvets
  inträssen och ingifvelser. Den förra ägnar han sin hyllning, de senare
  sin värkliga lydnad. Alla kristne tro, att de fattiga och låga och de,
  som lida förföljelse af världen, äro saliga; att det är lättare för en
  kamel att gå genom ett nålsöga, än för en rik man att inkomma i
  himmelriket; att de icke skola döma, på det att de icke må varda dömde;
  att de skola alls intet svärja; att de skola älska sin nästa så som sig
  själfva; att om någon tager deras mantel, skola de gifva honom kjorteln
  med; att de icke skola sörja för morgondagen; att om de vilja varda
  fullkomliga, så skola de sälja allt det de äga och gifva åt de fattiga.
  Och de _hyckla icke_ när de säga, att de tro dessa saker. De tro dem
  värkligen så, som människorna tro allt, som de städse hört berömmas och
  aldrig motsägas. Men är det fråga om den _lefvande tro_, som bestämmer
  vårt handlingssätt, så tro de på dem jämt upp så mycket, som det är
  brukligt att handla efter dem. Satserna sådana de stå där äro tjänliga
  att slå motståndare med; och det förstås, att de om möjligt framställas
  såsom skäl för hvad hälst personer göra, som de anse berömligt. Men om
  någon ville påminna dessa människor om, att samma satser fordra en
  oändlighet af saker, som de aldrig ens tänkt på att göra, så skulle han
  därpå ingenting annat vinna än att bli räknad bland dessa föga omtyckta
  personer, hvilka lägga an på att vara bättre än annat folk. Trossatserna
  hafva intet inflytande på vanliga bekännare, äro icke en makt i deras
  själar. Man har af gammal vana en viss vördnad för ljudet af dem, men
  ingen känsla, som kan göra dem lefvande i sinnet. Och när det gäller
  handling, ser man sig omkring efter A eller B för att erfara, huru långt
  man bör gå uti att lyda Kristus.
  
  Vi kunna vara förvissade om, att förhållandet bland de första kristne
  icke var sådant utan helt annorlunda. Hade det varit så, skulle
  kristendomen aldrig hafva uppväxt från en obetydlig sekt bland de
  föraktade judarna till det romerska väldets religion. När deras fiender
  sade: "se, hur de kristna älska hvarandra" (en anmärkning, som sannolikt
  ingen skulle göra numera), hade dessa säkerligen en mycket lifligare
  känsla af hvad deras tro innebar, än de någonsin sedan haft. Och detta
  är sannolikt hufvudorsaken därtill, att kristendomen nu gör så små
  framsteg i att utsträcka sitt område och ännu efter aderton århundraden
  nästan uteslutande är inskränkt till europeerna och deras afkomlingar.
  Och bland de strängt religiösa, hvilka hafva mycket allvar med sina
  läror och fästa mycket större betydelse vid dem, än folk i allmänhet
  gör, händer det vanligen, att den del af deras troslära, som sålunda är
  jämförelsevis lefvande för deras sinnen, är den, som förskrifver sig
  från Luther, Calvin eller Knox eller någon annan sådan person, som står
  deras egen karaktär mycket närmare. Hvad Kristus lärt har däremot endast
  en passiv tillvaro i deras sinnen, och åstadkommer knappast någon annan
  värkan än den, som blotta åhörandet af så kärleksfulla och milda ord
  medför. Det finnes utan tvifvel många skäl, hvarför de läror, som äro
  utmärkande för en sekt, bibehålla mera lifaktighet än de, som äro
  gemensamma för alla sekter, och hvarför religionslärarna göra sig större
  möda att hålla de förras betydelse vid lif. Men _en_ orsak är för visso
  den, att dessa utmärkande läror äro omtvistade och oftare måste
  försvaras mot uppenbara vedersakare. När ingen fiende längre är inom
  synhåll, inslumra både lärare och lärjungar på sin post.
  
  Det samma gäller i allmänhet taget om alla traditionela läror — sådana,
  som innehålla vishets- och lefnadsregler, lika väl som moral och
  religion. I hvarje språk och litteratur finnas en mängd allmänna satser
  om lifvet, både om hvad det är, och hur man däri bör uppföra sig; satser
  som hvar och en känner till, hvar och en upprepar eller åhör med bifall
  och hvilka betraktas som erkända sanningar, men hvilkas betydelse de
  fläste först då lära inse, när erfarenheten (och vanligen en smärtsam
  erfarenhet) gjort dem till en värklighet för dem. Huru ofta händer det
  icke, att smärtan af någon oförutsedd olycka eller missräkning kommer en
  person att uti sitt minne återkalla något ordspråk eller allmänt
  talesätt, som han känt sedan barndomen och hvars mening skulle hafva
  bevarat honom från denna olycka, om han någonsin förut hade förstått den
  så, som han nu gör. Härtill finnas visserligen andra orsaker än
  frånvaron af meningsutbyte: många sanningars mening _kan_ icke till
  fullo förstås, förr än personlig erfarenhet gjort den till vår egendom.
  Men äfven _dessas_ mening skulle hafva blifvit mycket bättre insedd och
  det som blifvit insett, mycket djupare inpräglats i själen, om människor
  vore vana vid att höra skäl uppställas för och emot en sak af personer,
  som förstå den. Människornas olyckliga böjelse att upphöra att tänka
  öfver det, som de icke längre tvifla på, är orsaken till hälften af
  deras misstag. En samtida författare uttrycker sig ganska träffande, då
  han talar om "en afgjord åsikts djupa sömn".
  
  Huru? torde någon fråga, är då frånvaron af enstämmighet ett
  oeftergifligt villkor för sann kunskap? Är det nödvändigt, att en del af
  människosläktet skall framhärda i villfarelse, för att andra skola
  sättas i stånd att uppnå sanningen? Måste en troslära upphöra att vara
  värklig och lefvande, så snart den blifvit allmänt antagen, och är
  aldrig en sats fullkomligt insedd och förstådd, så framt icke något
  tvifvel därpå kvarstår? Så snart människorna enhälligt antagit en
  sanning, måste då denna sanning gå under i deras inre? Man har hittills
  trott, att upplysningens högsta mål och skönaste resultat skulle vara
  att mer och mer ena människorna i kännedomen om alla viktiga sanningar;
  — skall då upplysningen räcka blott så länge, som den ännu icke
  fullbordat sitt värk? Skola stridens frukter gå förlorade, så snart
  segern blifvit fullständigt vunnen?
  
  Jag påstår icke något sådant. Under mänsklighetens framåtskridande skall
  antalet af de lärosatser, hvilka icke längre omtvistas eller betviflas,
  ständigt tillväxa; och människosläktets lycka skulle nästan kunna mätas
  efter antalet och vikten af de sanningar, som nått den punkt, att de
  lämnas oantastade. Att i den ena punkten efter den andra hvarje
  allvarlig strid upphör, är ett nödvändigt skede uti en menings
  stadgande; ett stadgande, som är lika välgörande om meningen är sann,
  som farligt och olycksbringande om den är falsk. Men ehuru denna
  gradvisa förminskning af meningsskiljaktighetens område är nödvändig i
  detta ords båda bemärkelser, i det den är på en gång oundviklig och
  oundgänglig, så äro vi därför icke tvungna att antaga, att alla dess
  följder måste vara välgörande. Förlusten af ett så viktigt hjälpmedel
  till en värklig och lefvande uppfattning af sanningen, som det, hvilket
  ligger i nödvändigheten af att ständigt vara redo att förklara den för
  och försvara den mot vedersakare, är visserligen icke tillräcklig att
  uppväga vinsten af dess allmänna erkännande; men är dock ett icke
  obetydligt afdrag från denna vinst. Där man icke längre äger denna
  fördel, vore det enligt min åsikt önskvärdt, att människosläktets lärare
  försökte att skaffa en ersättning därför, att de vidtoge någon anordning
  för att göra frågans svårigheter lika klara och lefvande för lärjungens
  medvetande, som om de framkastades emot honom af någon för hans
  omvändelse ifrande kämpe för den motsatta åsikten.
  
  Men i stället för att söka utfinna nya metoder för detta ändamål, hafva
  de låtit de metoder gå förlorade, som man fordom ägde. Den sokratiska
  dialektiken, på hvilken vi hafva ett så storartadt exempel uti Platos
  dialoger, var en metod af detta slag. Den var egentligen en negativ
  diskussion om filosofiens och lifvets stora frågor, som med fulländad
  skicklighet var inrättad i det syfte att öfvertyga hvem som hälst, som
  endast tillägnat sig den härskande meningens allmänna talesätt, att han
  icke förstod saken, att han hittills icke fäst någon bestämd mening vid
  de läror, han bekände; på det att han, när han blef varse sin
  okunnighet, skulle finna den väg, hvarpå han kunde ernå en fast
  öfvertygelse, grundad på en klar uppfattning af såväl lärornas mening
  som af bevisen för dem. Disputationerna i medeltidens skolor hade ett
  något liknande ändamål. De åsyftade, att man skulle kunna försäkra sig
  om, att lärjungen förstode sin egen mening och (såsom en nödvändig
  förutsättning härför) den motsatta åsikten och sålunda kunna försvara
  den förra och vederlägga den senare. Dessa disputationer hade emellertid
  det obotliga felet, att de grundsatser, till hvilka man vädjade, voro
  hämtade från auktoriteter, icke ur förnuftet; och äfven såsom öfning för
  förståndet voro de i hvarje afseende underlägsna den mäktiga dialektik,
  som utbildade förståndet hos Sokrates' lärjungar. Men den modärna
  bildningen har båda slagen att tacka för vida mer än man vanligen är
  böjd att medgifva; och den nuvarande uppfostringsmetoden har intet, som
  i minsta mån ersätter någondera. En person, som erhåller all sin
  undervisning af lärare eller ur böcker, undgår kanske frestelsen att
  låta sig nöja med det, som han sålunda fått inpluggat, men han nödgas
  icke att höra båda parterna. I följd häraf är det företrädet att känna
  båda sidornas åsikter äfven bland tänkare långt ifrån allmän. Och den
  svagaste delen af det, som hvar och en säger till försvar för sina
  åsikter, är den, hvarmed han afser att bemöta invändningar. Det är en
  vana nu för tiden att tala föraktligt om negativ kritik — d. v. s. den,
  som uppvisar bristerna i teorier och missförhållanden i det praktiska
  lifvet, utan att framställa positiva sanningar. En sådan negativ kritik
  skulle visserligen vara torftig nog såsom slutresultat; men såsom ett
  medel att uppnå positiv kunskap eller en öfvertygelse, som är värd detta
  namn, kan den icke skattas för högt. Och till dess människorna åter
  systematiskt öfvas i en sådan negativ kritik, skall det finnas blott ett
  fåtal stora tänkare och öfverhufvud taget en låg intellektuel ståndpunkt
  inom alla forskningsgrenar utom matematik och naturvetenskap. I inga
  andra ämnen förtjänar någons meningar namnet kunskap, så vida han icke,
  antingen förmådd därtill af andra eller själfmant, genomgått samma
  andliga process, som skulle hafva varit oundviklig, i fall han hade
  utkämpat en meningsstrid med värkliga motståndare. Huru oförnuftigt är
  det då icke att, när det af sig själft erbjudes oss, lämna å sido det,
  som är så oersättligt och så svårt att åstadkomma i fall det saknas. Om
  det således finnes personer, hvilka bestrida en härskande åsikt, eller
  skulle göra det, om det tillätes dem af lagen och allmänna meningen, så
  böra vi tacka dem därför, uppmärksamt lyssna till dem, och glädja oss
  öfver, att någon vill göra för oss, hvad vi annars själfva med mycket
  större besvär borde söka åstadkomma, om vi fäste någon vikt vid
  fastheten och lifaktigheten af vår öfvertygelse.
  
  -----
  
  Fotnot 11:
  
    Den geocentriska teorien antager, att solen och planeterna röra sig
    omkring _jorden_, den heliocentriska, att jorden och de öfriga
    planeterna röra sig omkring _solen_. — Den flogistiska teorien lärde,
    att kroppar vid förbränning förlora ett gasformigt ämne (flogiston),
    som förut fanns uti dem; den nyare åsikten antager, att i stället en
    kemisk förening med syrgas därvid äger rum.
  
                                                                 _Öfvers._
  
  
  
  
     4. Stridiga åsikter äro vanligen endast delvis sanna eller delvis
                                  falska.
  
  
  Det återstår ännu att tala om en af hufvudorsakerna till att
  meningsskiljaktighet är nyttig och skall fortfara att vara det ända till
  dess människosläktet har uppnått en grad af andlig utveckling, som för
  närvarande synes vara omätligt aflägsen. Vi hafva hittills betraktat
  endast tvänne möjligheter: att den rådande meningen kan vara falsk och
  följaktligen någon annan mening sann; eller att den rådande meningen är
  sann, i hvilket fall en konflikt med den motsatta villfarelsen är af
  väsentlig vikt för en klar uppfattning och liflig känsla af dess
  sanning.
  
  Men det finnes ett tredje fall, som är vanligare än något af de förra,
  nämligen då stridiga meningar i stället för att vara den ena sann och
  den andra falsk, dela sanningen sins emellan så, att den kätterska
  åsikten är ägnad att fullständiga den sanning, hvaraf den antagna
  åsikten endast innehåller en del. Gängse åsikter om saker, som icke äro
  omedelbart tillgängliga för de yttre sinnena, äro ofta sanna, men
  innehålla sällan eller aldrig hela sanningen. De äro en del af
  sanningen, stundom en större stundom en mindre del, men öfverdrifna,
  förvrängda och skilda från de sanningar, af hvilka de borde åtföljas och
  begränsas. Kätterska meningar å andra sidan höra vanligen till de
  undertryckta och försummade sanningar, hvilka slitit de band, som hållit
  dem bundna, och antingen söka att förlikas med den sanning, som kan
  ligga uti det allmänna föreställningssättet, eller sätta sig upp däremot
  med lika stort anspråk på ofelbarhet, som om de innehölle hela
  sanningen. Det senare fallet hade hittills varit det vanliga, ty
  ensidighet har alltid varit regel bland människorna och mångsidighet
  undantag. Vid ett omslag i allmänna meningen stiger därför vanligen en
  del af sanningen tillbaka, då en annan framträder. Till och med
  framsteg, som skulle lägga en ny sanning till de gamla, sätta för det
  mästa endast en ofullständig sanning i stället för en annan sådan; och
  förbättringen består hufvudsakligen däruti, att det nya fragmentet af
  sanning är mera behöfligt, mera lämpat efter tidens kraf än det, som det
  ersätter. Och då de härskande åsikterna, äfven om de hvila på en sann
  grund, äro så ofullständiga, så borde hvarje åsikt, som innehåller något
  af den del af sanningen, som en härskande mening förbiser, betraktas
  såsom dyrbar, huru bristfällig och förvirrad den än må vara för öfrigt.
  Ingen som lugnt bedömer mänskliga angelägenheter, borde finna någon
  anledning att harmas öfver, att de, som bringa till vår kännedom
  sanningar, dem vi i annat fall skulle hafva förbisett, förbise några af
  dem, som vi inse. Snarare skall han betänka, att så länge den allmänt
  erkända sanningen är ensidig, är det mera önskvärdt än äljes, att äfven
  den icke erkända sanningen har ensidiga försvarare. Ty sådana äro
  vanligen de mäst energiska och de som hafva största utsikten att draga
  en motsträfvig uppmärksamhet till det korn af vishet, som de framställa,
  såsom vore det hela sanningen.
  
  När sålunda t. ex. under 1700-talet nästan alla bildade och alla de
  obildade, som leddes af de förra, voro försjunkna i beundran för den så
  kallade civilisationen och för den modärna vetenskapens, litteraturens
  och filosofiens under, och då de i sitt öfverskattande af olikheten
  mellan samtidens och forntidens människor invaggade sig i den tron, att
  hela skillnaden var till deras egen fördel, så var det med en särdeles
  välgörande värkan, som Rousseau's paradoxer slogo ned som bomber midt
  ibland dem och skingrade den kompakta massan af ensidiga åsikter samt
  tvungo dess spillror att återförena sig i en bättre form och med
  upptagande af nya beståndsdelar. Icke därför, att de härskande åsikterna
  på det hela taget voro fjärmare från sanningen än Rousseau's. Tvärtom,
  de voro henne närmare, de innehöllo mera positiv sanning och mycket
  mindre villfarelse. Men det fanns i Rousseau's läror en betydlig mängd
  af just de sanningar, som den härskande opinionen saknade; dessa hafva
  förts med uti åsikternas ström och utgöra den aflagring, som ligger
  kvar, sedan floden sjunkit undan. Att enkelhet i lefnadssättet är af
  högt värde, att ett konstlat sällskapslifs tvång och hyckleri har ett
  demoraliserande inflytande, äro tankar som aldrig utslocknat i odlade
  sinnen sedan Rousseau utgaf sina skrifter; och de skola i sin tid utöfva
  sin tillbörliga värkan, ehuru de för närvarande behöfva häfdas lika väl
  som någonsin, och häfdas med _handling_, ty ord hafva i denna sak nästan
  uttömt sin värkan.
  
  Med afseende på samhällsfrågor åter är det ett nästan allmänt
  föreställningssätt, att ett parti för upprätthållande af den bestående
  ordningen och ett parti för framåtskridande och reform båda äro
  nödvändiga förutsättningar för ett sundt samhällstillstånd; tills endera
  har utvidgat sin andliga synvidd därhän, att det på samma gång blir ett
  ordnings- och framstegsparti, som förstår skilja emellan det, som bör
  bevaras och det, som bör förkastas. Hvartdera af dessa partier härleder
  sin nytta från det andras bristfälligheter; men det är till stor del
  oppositionen från motpartiet, som håller dem båda inom sunda och
  förnuftiga gränser. Så framt icke de meningar, som gynna demokrati och
  aristokrati, förmögenhet och jämlikhet, samarbete och konkurrens, lyx
  och umbärande, socialism och individualism, frihet och disciplin och
  alla andra stående motsatser uti det praktiska lifvet, uttalas lika
  fritt och förfäktas och försvaras med lika skicklighet och kraft, är det
  ingen utsikt, att båda elementen skola erhålla sitt tillbörliga
  inflytande; den ena vågskålen skall alltid nödvändigt gå upp, när den
  andra sjunker. I det praktiska lifvet är sanningen i så hög grad en
  fråga om förlikning af motsatser, att endast få personer äro nog
  skarpsinniga och opartiska att genom en dylik jämkning närma sig det
  rätta, och detta måste ernås genom den våldsamma processen af ett
  fälttåg mellan stridande, som fäkta under fientliga banér. Om uti någon
  af de nyss uppräknade öppna frågorna endera åsikten har bättre anspråk
  på icke blott att fördragas utan att uppmuntras och understödjas, så är
  det den, som för tillfället råkar tillhöra _minoriteten_. Ty det är
  denna åsikt, som vid ifrågavarande tillfälle representerar de försummade
  inträssena, den del af mänsklig lycka, som är i fara att icke
  tillgodoses som sig bör. Jag vet, att i vårt land ingen ofördragsamhet
  utöfvas mot olika tänkande i de flästa af dessa frågor. Jag har anfört
  dem för att genom talrika och erkända exempel visa allmängiltigheten af
  den satsen, att endast genom meningsskiljaktighet är det under
  människosläktets nuvarande tillstånd någon utsikt för sanningens alla
  sidor att blifva tillgodosedda. Om personer finnas, som bilda ett
  undantag från världens skenbara enhällighet i någon fråga, så är det
  alltid sannolikt, att, äfven om världen har rätt, de, som afvika, hafva
  någonting att säga, som är värdt att höras af de öfriga, och att
  sanningen skulle förlora något genom deras tystnad.
  
  Man skall måhända invända: "Men _några_ allmänt antagna grundsatser, i
  synnerhet uti de högsta och viktigaste frågor, äro mera än
  halfsanningar. _Den kristna sedeläran_ till exempel är hela sanningen i
  fråga om moralen, och om någon förkunnar en moral, som afviker därifrån,
  så är han helt och hållet på villovägar."
  
  Som detta fall i praktiskt hänseende är det viktigaste af alla, så kan
  intet lämpa sig bättre för en pröfning af den allmänna grundsatsen. Men
  innan vi undersöka, hvad den kristna sedeläran är eller icke är, är det
  nödvändigt att bestämma, hvad som menas med uttrycket den kristna
  sedeläran. Om man därmed menar Nya Testaments sedelära, så förundrar det
  mig, att någon, som erhållit sin kunskap därom direkt ur denna bok, kan
  antaga, att den gaf sig ut för eller var ämnad att innefatta en
  fullständig sedelära. Evangelierna hänföra sig alltid till en förut
  befintlig sedelära och inskränka sina föreskrifter till de punkter, där
  denna borde rättas eller ersättas genom mera omfattande och högre. De
  uttrycka sig därjämte i mycket allmänna ordalag, ofta omöjliga att tolka
  efter bokstafven och som besitta snarare poesiens eller vältalighetens
  förmåga att göra intryck, än en lagstiftnings noggrannhet. Att därur
  upprätta en etisk lärobyggnad har aldrig varit möjligt, utan att man
  tagit Gamla Testamentet till hjälp, ett system, som visserligen är
  utarbetat, men i många afseenden barbariskt och afsett för barbariska
  folk. Paulus, en förklarad fiende till detta judarnas sätt att tolka och
  fullständiga mästarens lära, hänför sig likaledes till en förut
  befintlig sedelära, nämligen grekernas och romarnas; och hans råd till
  de kristna äro i betydlig mån ett försök att lämpa sig efter denna, till
  och med i den utsträckning, att han öppet gillar slafveriet.[12] Det som
  kallas kristen men hällre borde heta teologisk moral, är icke Kristus'
  och apostlarnas värk, utan har ett mycket senare ursprung. Den har
  småningom blifvit uppbyggd af den katolska kyrkan under de fem första
  århundradena, och ehuru den icke obetingat antagits af protestanterna
  har den dock blifvit mycket mindre förändrad af dem, än man kunnat
  vänta. I allmänhet hafva de nöjt sig med att skära bort de tillägg, som
  blifvit gjorda under medeltiden, och hvarje sekt har ersatt dem med nya
  tillägg, lämpade efter sin tid och sina böjelser. Att människosläktet
  står i en stor tacksamhetsskuld till denna sedelära och dess första
  förkunnare, är jag den siste att vilja förneka; men jag drar icke i
  betänkande att påstå, att den i många viktiga punkter är ofullständig
  och ensidig, och så framt ej idéer och känslor, hvilka icke erkännas af
  den, hade deltagit i utvecklingen af det europeiska lifvet och
  karaktären, skulle de mänskliga angelägenheterna nu befinna sig i ett
  vida sämre tillstånd än de göra. Den kristna moralen (nämligen hvad man
  kallar så) bär helt och hållet prägeln af en reaktion; den är till stor
  del en protest emot hedendomen. Dess ideal är snarare negativt än
  positivt; passivt snarare än aktivt; oskuld snarare än storsinthet; ett
  undflyende af det onda snarare än ett ihärdigt fullföljande af det goda.
  Man har träffande anmärkt, att i dess föreskrifter budet "du skall icke"
  otillbörligt öfverväger budet "du skall". I sin fasa för sinnligheten
  har den gjort askesen[13] och sedan, genom en så småningom skeende
  jämkning af denna, laguppfyllelsen till sin afgud. Den framhåller hoppet
  om saligheten och fruktan för helvetet såsom rätta och tjänliga
  bevekelsegrunder för ett dygdigt lif. I detta afseende står den långt
  under de bästa af forntidens sedeläror och den gör allt, hvad den kan
  för att gifva sedligheten en i grunden själfvisk karaktär, i det den
  skiljer hvarje människas pliktkänsla från hennes medmänniskors
  inträssen, utom för så vidt egennyttiga bevekelsegrunder bjuda henne att
  se dem till godo. Den är hufvudsakligen en lära om passiv lydnad; den
  inskärper undergifvenhet för alla faktiskt bestående myndigheter, hvilka
  vi visserligen icke böra lyda, när de ålägga oss något, som religionen
  förbjuder, men mot hvilka vi dock icke böra göra motstånd, än mindre
  uppror, äfven om de tillfoga oss aldrig så stora orättvisor. Och under
  det att plikter emot samhället i de bästa hedniska folks moral intaga
  ett oproportionerligt stort rum och otillbörligt inkräkta på individens
  rättmätiga frihet, så är uti den rent kristna etiken hela detta område
  af förpliktelser knappt omnämt eller erkänt. Det är i _Koranen_[14],
  icke i Nya Testamentet, som vi läsa följande sats: "En härskare, som
  sätter en person till en syssla, då det uti hans rike finnes en annan
  person, som är dugligare därtill, syndar emot Gud och emot staten." Den
  lilla hänsyn, som enligt våra nuvarande seder tages till idén om plikter
  mot det allmänna, härrör från grekiska och romerska, icke från kristna
  källor; liksom ock i det enskilda lifvets moral — hvad som kan finnas af
  själsstorhet, personlig värdighet och till och med hederskänsla härrör
  från den rent mänskliga, icke religiösa sidan af vår uppfostran och
  aldrig skulle hafva kunnat växa upp ur moraliska grundsatser, enligt
  hvilka den enda förtjänst, som öppet erkännes, är lydnad.
  
  Jag påstår lika litet som någon, att dessa brister med nödvändighet
  vidlåda den kristna sedeläran, på hvilket sätt hon än må uppfattas,
  eller att de många uti ett fullständigt moraliskt system oundgängliga
  satser, som hon saknar, icke skulle kunna låta förena sig med henne.
  Ännu mindre skulle jag vilja påstå detta om Kristus' egna läror och
  föreskrifter. Jag tror, att Kristus' ord äro allt, som de, för så vidt
  jag kan förstå, voro ämnade att vara; att de icke äro oförenliga med
  något, som en omfattande moral fordrar; att allt, som är förträffligt i
  moraliskt afseende, kan inläggas uti dem, utan att man gör mera våld på
  deras ordalag än som hvar och en gjort, hvilken sökt ur dem uppbygga ett
  praktiskt system af lefnadsreglor. Men det är i fullkomlig
  öfverensstämmelse härmed att antaga, att de endast innehålla, och voro
  afsedda att innehålla _en del_ af sanningen; att många viktiga delar af
  den högsta sedlighet icke tillgodoses eller ens åsyftas i de läror af
  kristendomens stiftare, som traditionen bevarat, och att de blifvit
  fullkomligt åsidosatta i det moraliska system, som den kristna kyrkan
  upprättat på grundvalen af dessa läror. Om det förhåller sig så, är det
  efter min åsikt ett stort misstag att framhärda uti försöket att i den
  kristna läran finna de fullständiga regler för vårt handlingssätt,
  hvilka dess upphofsman blott ville häfda och upplifva, men endast delvis
  själf framställa. Jag tror, att denna ensidiga uppfattning är på väg att
  blifva ett stort ondt i praktiskt hänseende, därigenom att den i hög
  grad försvagar värkan af den moraliska undervisning och uppfostran, som
  så många välmenande personer nu omsider bemöda sig om att åstadkomma.
  Jag fruktar högeligen, att om man söker utbilda sitt förstånd och sina
  känslor efter en uteslutande religiös förebild, och lämnar å sido dessa
  världsliga mönster (som de må kallas i brist på ett bättre namn), hvilka
  förut ägde bestånd vid sidan af den kristna sedeläran och kompletterade
  henne, i det de mottogo något af hennes ande och i henne ingöto något af
  sin, så skall resultatet blifva, och är redan nu, en låg, krypande och
  slafvisk karaktär, hvilken, hur den än må underkasta sig det, som den
  anser vara den högsta viljan, likväl är oförmögen att höja sig till
  eller med sympati omfatta föreställningen om den högsta godheten. Jag
  tror, att andra etiska system än de, som kunna härledas från uteslutande
  kristna källor, måste äga bestånd vid sidan af den kristna etiken, för
  att åstadkomma mänsklighetens moraliska pånyttfödelse; och att det
  kristna systemet icke utgör något undantag från den regeln, att så länge
  människoförnuftet är ofullkomligt, fordrar sanningens inträsse
  meningsskiljaktighet. Det är icke nödvändigt, att man behöfver ringakta
  de moraliska sanningar, som kristendomen innehåller, därför att man
  upphör att ringakta dem, som den icke innehåller. Där en sådan fördom
  eller ensidighet äger bestånd, är den utan gensägelse ett ondt; men ett
  ondt, som vi icke alltid kunna hoppas att undgå, utan måste betrakta
  såsom priset för ett ovärderligt godt. Mot de anspråk, som en del af
  sanningen gör på att vara hela sanningen, bör och måste man emellertid
  protestera; och om en reaktionär impuls skulle göra dem, som protestera,
  i sin tur orättvisa, så må denna ensidighet beklagas, men måste
  fördragas. Om de kristna vilja lära fritänkare att vara rättvisa emot
  kristendomen, så borde de själfva vara rättvisa mot fritänkarna. Det kan
  icke lända sanningen till någon gagn att blunda för det faktum, som är
  känt af alla, hvilka hafva den ringaste kunskap om litteraturhistorien,
  att en stor del af de ädlaste och mäst värdefulla sedliga lärdomar äro
  ett värk icke blott af män, som ej kände, utan äfven af män, som kände
  och förkastade den kristna läran.
  
  Jag vill icke påstå, att äfven den mäst oinskränkta frihet uti att
  framställa alla möjliga åsikter skulle göra slut på olägenheterna af
  religiöst eller filosofiskt sektväsende. Om personer med inskränkt
  förstånd allvarligt omfatta en sanning, så kan man vara viss på, att den
  skall komma att förfäktas och i många hänseenden efterlefvas så, som om
  ingen annan sanning funnes till i världen, eller åtminstone ingen, som
  kunde begränsa eller modifiera den förra. Jag vet ganska väl, att alla
  åsikter hafva en benägenhet att blifva ensidiga, och att denna
  benägenhet icke kan afhjälpas äfven genom det friaste meningsbyte utan
  till och med ofta ökas och tillväxer därigenom, i det att sanningar, som
  borde hafva insetts men ej blifvit insedda, förkastas med desto större
  häftighet, emedan de framställts af personer, hvilka man betraktar som
  motståndare. Men det är icke på lidelsefulla partigängare utan på
  lugnare och mera opartiska åskådare af striden, som denna brottning af
  olika meningar utöfvar sin välgörande värkan. Icke uti den våldsamma
  striden mellan delar af sanningen, utan uti det tysta undertryckandet af
  dess ena hälft ligger det onda, som man bör frukta. Det finnes alltid
  hopp, då personer nödgas höra båda partierna, men det är då de endast
  lyssna till den ena parten, som villfarelser stelna till fördomar och
  sanningen själf upphör att hafva sanningens värkan, i det den genom
  öfverdrift förvandlas till osanning. Och alldenstund få själsegenskaper
  äro mera sällsynta än den domareförmåga, som kan fälla ett rättvist
  utslag mellan två parter, af hvilka blott den ena har någon advokat till
  sitt försvar, så har sanningen utsikt att segra endast i den mån hvarje
  sida däraf, hvarje mening, som innehåller någon del af sanningen, icke
  blott finner försvarare, utan äfven försvaras så, att den kan göra sig
  hörd.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Vi hafva nu visat, att tanke- och yttrandefrihet är nödvändig för
  mänsklighetens andliga välgång (på hvilken all annan välgång beror), och
  det på fyra särskilda grunder, som vi vilja i korthet sammanfatta:
  
  För det första: Vi kunna icke veta, om icke den åsikt, som undertryckes,
  möjligen är sann; att förneka detta är att göra anspråk på ofelbarhet.
  
  För det andra: Äfven om den undertryckta åsikten skulle vara en
  villfarelse, kan den innehålla och innehåller mycket ofta en del af
  sanningen; och eftersom den allmänna eller härskande meningen i en fråga
  sällan eller aldrig omfattar hela sanningen, är det endast genom kampen
  mellan motsatta meningar, som den ofullständiga sanningen har någon
  utsikt att fullständigas.
  
  För det tredje: Till och med om den rådande meningen skulle vara icke
  blott sanning utan hela sanningen, så skall den, så fram icke dess
  kraftiga och allvarliga bekämpande tillåtes och värkligen äger rum, hos
  de flästa, som antaga den, endast blifva ett slags fördom, enär man icke
  förstår eller frågar efter dess förnuftiga grunder. Och icke blott detta
  utan, för det fjärde, åsikten själf kommer då i fara att gå förlorad
  eller blifva maktlös och beröfvad sitt lifgifvande inflytande på
  karaktär och handlingssätt; dogmen öfvergår till en rent yttre
  bekännelse, som icke förmår värka något godt, utan endast hindrar en
  värklig och innerlig öfvertygelse att växa upp ur förnuft eller
  personlig erfarenhet.
  
  -----
  
  Fotnot 12:
  
    I brefvet till Filemon.
  
                                                                 _Öfvers._
  
  Fotnot 13:
  
    Själfplågeri, späkning.
  
                                                                 _Öfvers._
  
  Fotnot 14:
  
    Muhamedanernas bibel. Se Verdandis småskr. n:o 3, _Herman Almkvist_,
    Koranen.
  
                                                                 _Öfvers._
  
  
  
  
  5. Slutord till dem, som visserligen medgifva yttrandefrihet, men blott
              om den användes på ett hofsamt och ärligt sätt.
  
  
  Innan vi lämna frågan om tankefriheten, torde det vara lämpligt att
  fästa något afseende vid dem, som visserligen medgifva, att uttalandet
  af hvilken mening som hälst bör tillåtas, men endast på det villkor, att
  det sker på ett hofsamt sätt, och att gränserna för ett ärligt
  meningsutbyte icke öfverskridas.
  
  Mycket kunde sägas om omöjligheten af att bestämma, hvar dessa gränser i
  så fall borde dragas. Ty om det afgörande härvid vore, att de, hvilkas
  mening man anfaller, anse sig förnärmade, så visar, som jag tror,
  erfarenheten, att detta äger rum, så ofta anfallet är kraftfullt och
  värksamt, och att hvarje motståndare, som anfaller dem häftigt, och
  hvilken de hafva svårt att bemöta, synes dem vara en oförsynt
  motståndare, i synnerhet om han visar värme för sin sak. Men ehuru denna
  anmärkning är mycket viktig i praktiskt afseende, går den helt och
  hållet upp uti ett annat, mycket viktigare inkast. Det sätt, hvarpå en
  åsikt förfäktas, kan utan tvifvel, äfven om åsikten är sann, vara mycket
  _klandervärdt_ och må i så fall med rätta strängt tadlas. Men de
  viktigaste öfverträdelserna i detta afseende äro af den beskaffenhet,
  att det är nästan omöjligt att leda dem i bevis annat än då någon
  tillfälligtvis själf förråder sig. De svåraste felen äro sofistisk
  bevisning, undanhållande af fakta och skäl, förvrängning af
  sakförhållanden eller misstydning af den motsatta åsikten. Men allt
  detta utföres, äfven i sin svåraste form, så ofantligt ofta i
  fullkomligt god tro af personer, hvilka icke anses såsom okunniga eller
  oskickliga, att det sällan är möjligt att på tillräckliga grunder med
  godt samvete stämpla en dylik falsk framställning såsom ens _moraliskt_
  straffvärd; och ännu mindre bör _lagen_ blanda sig uti detta slags
  polemiska förseelser.
  
  Hvad åter angår det, som vanligtvis förstås med oförsynt diskussion,
  nämligen skymford, sarkasmer, personliga förolämpningar och dylikt, så
  skulle aflysandet af dessa vapen förtjäna mera sympati, om man någonsin
  föresloge att förbjuda dem _lika mycket på båda sidor_. Men hvad man
  önskar är endast att inskränka deras användning mot den härskande
  meningen. Gent emot minoritetens mening åter kunna de icke blott
  användas utan allmänt ogillande, utan förskaffa i allmänhet den, som
  nyttjar dem, beröm för redligt nit och rättmätig förtrytelse. Och dock,
  hvilken skada deras användande än må medföra, är den störst, när de
  brukas emot den jämförelsevis försvarslöse; och hvilken den oberättigade
  fördel än må vara, som kan dragas af detta sätt att förfäkta en åsikt,
  tillfaller den nästan uteslutande de härskande meningarna. Den svåraste
  oförrätt af detta slag, som kan begås under en meningsstrid, är att
  bränmärka den, som försvarar den motsatta åsikten, såsom en dålig och
  omoralisk människa. För tillvitelser af detta slag äro särskilt de
  utsatta, som hysa en misshaglig åsikt. Ty de äro i allmänhet få till
  antalet och hafva obetydligt inflytande, och ingen annan än de själfva
  är synnerligen inträsserad af att se till, att rättvisa göres _dem_. Men
  det ligger i sakens natur, att bruket af detta vapen är förnekat dem,
  som anfalla en härskande åsikt; ty de kunna aldrig använda det utan att
  skada sig själfva och, äfven om de kunde det, skulle de därigenom endast
  försämra sin sak. I allmänhet kunna aldrig meningar, som äro motsatta de
  allmänt antagna, göra sig hörda med mindre än att de uttryckas i utsökt
  hofsamma ordalag och med det mäst sorgfälliga undvikande af onödiga
  förnärmelser; och från denna regel kunna de knappast någonsin ens i
  ringa mån afvika utan att förlora mark. Däremot afskräcker ett
  obegränsat tadel från den härskande meningens sida på ett mycket
  värksamt sätt personer från att antaga afvikande åsikter och lyssna till
  dem, som framställa sådana. I sanningens och rättvisans inträsse vore
  det därför af långt mera vikt att inskränka det senare användandet af
  nedsättande ordalag än det förra. Om man vore nödsakad att välja, så
  vore det t. ex. mycket viktigare att förhindra sårande angrepp mot otron
  än mot religionen. Men det ligger i öppen dag, att _lag_ och
  _myndigheter_ icke böra göra några som hälst inskränkningar å någondera
  sidan. Den _allmänna meningen_ däremot borde uttala sin dom efter
  omständigheterna i hvarje särskilt fall; så att den ogillar hvar och en,
  _hvilkendera sidan han än må tillhöra_, som i sitt uppträdande brister i
  ärlighet eller ådagalägger illvilja, skenhelighet eller ofördragsamhet
  och efter förtjänst hedrar en hvar, han må hysa hvilken åsikt som hälst,
  som har nog lugn att inse och nog heder att erkänna hvad hans
  motståndare och deras meningar i värkligheten äro, utan att öfverdrifva
  något till deras skada och utan att undanhålla något, som talar eller
  kan anses tala till deras fördel. Häri består den offentliga
  diskussionens sanna moral; och om den också ofta kränkes, så gläder jag
  mig likväl åt den tanken, att många finnas, som till stor utsträckning
  iakttaga den, och ännu flere, som samvetsgrant sträfva att närma sig
  densamma.
  
  
  
  
                            TRANSCRIBER'S NOTES
  
  
   1. On p. 3 corrected vilkor to villkor.
   2. On p. 28 corrected ettera to ettdera.
   3. Silently corrected simple typographical errors.
   4. Retained anachronistic and non-standard spellings as printed.
   5. Enclosed italics font in _underscores_.
  
  
  
  
  
  End of Project Gutenberg's Om Tanke- och Yttrandefrihet, by John Stuart Mill