text: Produced by Ronnie Sahlberg, and Project Runeberg for
  providing the scans.
  
  
  
  
  
  Transcribers note:
  
  This e-text was produced from Project Runeberg's
  digital facsimile edition of
    Samlade Verk #21: Hemsöborna och Skärkarlsliv
  printed in 1914 and available at http://runeberg.org/strindbg/hemsobor/
  
  Text that was s p a c e d - o u t in the original text has been
  changed to use _italics_.
  
  Project Runeberg publishes free digital editions of Nordic literature.
  Learn more at http://runeberg.org/
  
  
  
  
  SAMLADE SKRIFTER
  
  AV
  
  AUGUST STRINDBERG
  
  TJUGOÅTTONDE DELEN
  
  HEMSÖBORNA
  
  OCH
  
  SKÄRKARLSLIV
  
  STOCKHOLM
  ALBERT BONNIERS FÖRLAG
  
  
  
  
  HEMSÖBORNA
  
  OCH
  
  SKÄRKARLSLIV
  
  AV
  
  AUGUST STRINDBERG
  
  STOCKHOLM
  ALBERT BONNIERS FÖRLAG
  
  
  
  
  _Copyright. Albert Bonnier 1914._
  
  STOCKHOLM
  ALB. BONNIERS BOKTRYCKERI 1914
  
  
  
  
  HEMSÖBORNA
  SKÄRGÅRDSBERÄTTELSE
  
  
  
  
  FÖRSTA KAPITLET.
  
  Carlsson går in i tjänsten och befinnes
  vara en spelfågel.
  
  
  Han kom som ett yrväder en aprilafton och hade ett höganäskrus i en
  svångrem om halsen. Clara och Lotten voro inne med sköt-ekan att hämta
  honom på Dalarö brygga; men det dröjde evigheter, innan de kommo i båt.
  De skulle till handelsman och ha en tunna tjära och på abeteket och hämta
  gråsalva åt grisen, och så skulle de på posten och få ett frimärke, och
  så skulle de ner till Fia Lövström i Kroken och låna tuppen mot ett
  halvpund småtärna till notbygget, och sist hade de hamnat på
  gästgivaregården, där Carlsson bjudit på kaffe med dopp. Och så kommo de
  äntligen i båt, men Carlsson ville styra, och det kunde han inte, för han
  hade aldrig sett en råseglare förr, och därför skrek han, att de skulle
  hissa focken, som inte fanns.
  
  Och på tullbryggan stodo lotsar och vaktmästare och grinade åt manövern,
  när ekan gick över stag och länsade ner åt Saltsäcken.
  
  -- Hörru, du har hål i båten! skrek en lotslärling genom vinden; -- stopp
  till! stopp till! och medan Carlsson tittade efter hålen, hade Clara
  knuffat undan honom och tagit roret, och med årorna lyckades Lotten få
  ekan opp i vinden igen, så att nu strök det ner åt Aspösund med god
  gång.
  
  Carlsson var en liten fyrkantig värmländing med blå ögon och näsa krokig
  som en syskonhake. Livlig, lekfull och nyfiken var han, men sjöaffärerna
  förstod han inte alls, och han var också kallad ut till Hemsö för att ta
  hand om åker och kreatur, som ingen annan ville ta befattning med, sedan
  gubben Flod gått ur livet och änkan satt ensam vid gården.
  
  Men när Carlsson nu ville börja pumpa flickorna om ställningar och
  förhållanden, så fick han riktiga skärkarlssvar:
  
  -- Ja si, det _vet_ jag inte! Ja si, det kan jag _inte_ säga! Ja si, det
  vet jag _rakt_ inte.
  
  Så dem blev han inte klok på!
  
  Ekan plaskade fram mellan holmar och skär, medan alfågeln gäckade bakom
  kobbarne och orren spelade inne i granskogen; det gick över fjärdar
  och strömmar tills mörkret föll och stjärnorna tågade opp. Då bar det av
  ut på stora vattnet, där Huvudskärsfyren blinkade. Och ibland strök man
  förbi en ruskprick, ibland ett vitt sjömärke, som såg ut som ett spöke;
  än lyste kvarliggande snödrivor som lärft på bleke, än döko skötvakare upp
  ur det svarta vattnet och skrapade mot kölen, när ekan gick över dem; en
  yrvaken trut skrämdes upp från sin kobbe och tutade liv i tärnor och
  måsar, som gjorde larm, värre än hin håle, och längst ut, där
  stjärnorna gingo ner i sjön, syntes ett rött och ett grönt öga av en
  stor ångare, som släpade fram en lång rad runda ljus, utsläppta genom
  salongsventilerna.
  
  Allt var nytt för Carlsson och han frågade om allt; och nu fick han svar,
  så många, att han kände sig tydligt vara kommen på främmande mark.
  
  »Han var oppe från land», vilket ville säga ungefär detsamma som att
  inför stadsbon vara från landet.
  
  Så smackade ekan in i ett sund och fick lä, så att man måste ta ner och
  ro. Och snart inkomna i ett nytt sund sågo de ett ljus lysa ut från en
  stuga inne mellan alar och tallar.
  
  -- Nu ä vi hemma, sa Clara och båten sköt in i en smal vik, där en ränna
  var huggen genom vassen, vilken rasslade mot båtsidorna, och väckte en
  lekgädda, som gått och spekulerat kring en stångkrok.
  
  Byrackan gav skall och en lykta syntes röra sig uppe vid stugan.
  
  Ekan blev emellertid fastgjord vid broändan och urlastningen började.
  Seglet rullades på råt, masten togs ur, och stagen virades med tågnålarne
  omkring. Tjärtunnan trullades i land, och byttor, krus, korgar, knyten
  lågo snart på bron.
  
  Carlsson tittade sig omkring i halvskymningen och såg idel nya och
  ovanliga ting. Utanför bron låg sumpkistan med sitt hivspel, och utmed
  brons långsida gick ett räcke, som var fullhängt med vakare, fästor,
  draggar, sänkor, linor, långrevar, krok, och på broplankorna stodo
  strömmingstrummor, tråg, tinor, kar, bunkar, långrevslådor; vid brohuvet
  låg en sjöbod fullhängd med vettar, till havsskytte uppstoppade ejdrar,
  skrakar, prackor, svärtor, knipor, och under takskägget lågo på hållare
  segel och master, åror, båtshakar, rortullar, öskar, isbillar,
  lakklubbor. Och på land stodo gistgårdar med strömmingsskötar, så stora
  som de största kyrkfönster, flundernät med maskor, som man kunde få armen
  i, abborrgarn, nybyggda och vita som de finaste slädnät; men rätt opp
  från bron gick det som en herrgårdsallé med två rader klykstör, och på
  dem hängde stora bordnoten. Och längst upp i gången kom nu lyktan och
  kastade sitt sken på sandgången, som gnistrade av musselskal och torkade
  fiskgälar, och i noten blänkte kvarblivna strömmingsfjäll som rimfrost i
  spindelnät. Men lyktan lyste också på ett gammalt gummansikte, som
  tycktes torkat av blåst, och på ett par små vänliga ögon, som krumpit
  ihop vid spiselden. Och framför gumman kom hundrackan, en raggig best,
  som kunde gå lika bra i sjön som på land.
  
  -- Nå, ä ni hemma nu, kära hjärtans, hälsade gumman, och har ni gossen
  med er?
  
  -- Jo, här ä vi, och här ä Carlsson, ska moster se! svarte Clara.
  
  Gumman torkade sin högra hand på förklädet och räckte den åt drängen.
  
  -- Välkommen då, Carlsson, och må han trivs hos oss. Har ni fått med
  kaffet och sockret, flickor, och seglena är inne i bo'n? Så, kom då opp,
  så ska ni väl ha er något att äta.
  
  Och sällskapet tågade upp för backen, Carlsson tyst, nyfiken, i väntan
  att få reda på huru hans liv skulle ställa sig på den nya platsen.
  
  Det brann eld i spiseln inne i stugan och det vita slagbordet hade en ren
  duk på; och på duken stod en brännvinsflaska hopsnörd mittpå som ett
  timglas, och runt kring henne Gustavsbergskoppar med rosor och
  förgätmigej; en nybakad bulle och skörtorkade skorpor, en smörtallrik,
  sockerskål och gräddkanna fullbordade uppdukningen, som Carlsson fann
  rikemansaktig och som han ej väntat sig så långt bortom all ära och
  redlighet. Men stugan själv såg inte heller dålig ut, när han mönstrade
  henne i det flammande skenet från spiseln, som korsade sig mot
  talgljusets i mässingsstaken och lyste i mahognychiffonjéns något suddiga
  polityr, speglade sig i väggklockans lackerade fodral och mässingspendel,
  gnistrade i silverinläggningarne på de långa fågelbössornas damascherade
  pipor och ritade upp de förgyllda bokstäverna på ryggarne av postillor,
  psalmböcker, almanackor och bondepraktikor.
  
  -- Stig fram, Carlsson, bjöd gumman, och Carlsson, som var en nyare tids
  barn, sprang verkligen inte ut på logen, utan steg genast fram och satte
  sig på en bänksoffa, under det flickorna ordnade med hans kista, som kom
  ut i köket, vilket låg på andra sidan farstun.
  
  Gumman häktade av kaffepannan och lade i klarskinnet; krokade på igen och
  gav henne ett litet kok samt förnyade bjudningen, denna gång med tillägg,
  att Carlsson skulle sitta ner vid bordet.
  
  Drängen satt och rullade mössan och passade på vindkasten, hur han skulle
  ställa sina segel, för det var alldeles tydligt, att han beslutat sig för
  att stå väl med vederbörande, men som han inte visste ännu, om gumman var
  av den sorten som tålde att man pratade, vågade han inte slå opp
  språklådan med detsamma, förrän han hade hört var landet låg.
  
  -- Det var en rasande rar chiffonjé, det där, tog han till och fingrade
  på mässingsrosorna.
  
  -- Hm! sa gumman, men det är inte så mycket i henne.
  
  -- Hå, det vet jag visst det, smickrade Carlsson på och trädde in
  lillfingret i nyckelhålet till klaffen; där är nog moltum, där!
  
  -- Ja, det fanns väl en skilling där förr, när hon kom hem från auktion,
  men Floden skulle i jorden, och Gusten på exesisen, och så har det ingen
  reda varit mer på gårn. Och så tog de sta och byggde nya stugan, som
  ingen nytta var till, och så gick det undan för undan. Lägg i sockret nu,
  Carlsson, och drick en kopp kaffe.
  
  -- Ska jag börja, jag? krusade drängen.
  
  -- Ja, efter ingen ann är hemma, svarade gumman. Den välsignade gossen är
  ute på sjön med bössan och så tar han Norman med sig, så det blir aldrig
  något uträttat. Bara de kan komma ut och klå efter en fågel, så låter de
  kreatur och fiske gå över styr, och ser Carlsson, det är därför han har
  kommit hit för att styra till rätta; och därför ska han hålla sig liksom
  litet för mer och ha ett öga på gossarne. Vill han inte ta en skorpa,
  Carlsson?
  
  -- Ja, se moster, är det så att jag ska vara liksom för mer, så att de
  andra lystra på mig, då ska det också vara ordning, och då ska jag ha ett
  ryggstöd, för jag känner gossarne, när man ska vara du och gemen med dem,
  tog Carlsson sitt landfäste, när han kände var han var hemma. Vad
  sjöaffärderna anbelangar, så lägger jag mig inte i dem, för dem känner
  jag inte, men på land, där är jag hos mig, och där vill jag råda.
  
  -- Ja, det där ska vi ordna om i morgon, då ha vi söndag och få språka
  vid dagsljus. Nu ska Carlsson ta en halv, så får han gå och lägga sig
  sedan.
  
  Gumman slog i en påtår, och Carlsson tog timglaset och lät det rinna till
  en dryg fjärdedel i koppen. Och sedan han druckit en slurk, kände han sig
  benägen att uppta det fallna samtalet, som berört honom ytterst angenämt.
  Men gumman hade rest sig för att pyssla i spisen, flickorna rände ut och
  in, och rackan gav skall på gården, så att uppmärksamheten drogs utåt.
  
  -- Så, nu ha vi gossarne hemma, sade gumman.
  
  Och nu hördes röster utanför och rasslet av klackjärn emot bergknallarna,
  och mellan balsaminerna i fönstret såg Carlsson ute i månskenet två
  manshamnar med bösspipor uppöver axlarne och packningar på ryggarne.
  
  Rackan skällde i farstun, och straxt öppnades dörren till stugan. In kom
  nu klivande sonen i sjöstövlar och stortröja; och med den lycklige
  jägarens säkra stolthet slängde han jaktväskan och en knippa ejder på
  bordet vid dörren.
  
  -- God afton, mor, där har du kött! hälsade han utan att ännu märka den
  nykomne.
  
  -- God afton, Gusten. Ni ha varit borta länge, hälsade gumman igen, under
  det hon kastade en ofrivilligt belåten blick på de praktfulla
  ejderhanarna i deras kolsvarta och kritvita dräkter med de rosenfärgade
  brösten och de sjögröna nackarna. -- Ni har haft gott skytte, ser jag.
  Nå, se här ha vi Carlsson nu, som vi ha väntat!
  
  Sonen kastade en forskande blick ur sina små, vassa ögon, som halvskymdes
  av ljusröda ögonhår, och ändrade genast min, som, ifrån att ha varit
  öppen, blev blyg.
  
  -- God afton, Carlsson, sade han kort och skyggt.
  
  -- God afton själv, svarte drängen och anslog en ledig ton, färdig att
  bli överlägsen så fort han fått den unge mannen klar för sig.
  
  Gusten tog högsätesplatsen med armbågen på fönsterbrädet och lät modern
  ge sig en kopp kaffe, i vilken han genast lade brännvin, och drack, under
  det han i smyg betraktade Carlsson, som tagit fåglarne och undersökt
  dem.
  
  -- Det är präktiga djur, de här, sa Carlsson och klämde dem över bröstet
  för att känna, om de voro feta. Han är en snäll skytt, kan jag se, för
  skotten sitter på rätta stället.
  
  Gusten svarade med ett listigt grin, för han hörde genast, att drängen
  inte förstod skytte, då han berömde skott, som satts in medfjärs och
  gjort fåglarne odugliga till vettar.
  
  Men Carlsson gick på oförfärat och pratade, berömde skälskinnsväskorna,
  prisade bössan och gjorde sig så liten som möjligt, så okunnig om
  sjösakerna som han verkligen var, och mer till.
  
  -- Var har du gjort av Norman? frågade nu gumman, som började bli
  sömnig.
  
  -- Han håller på att bära opp grejorna i boden, svarte Gusten, men han
  kommer väl snart.
  
  -- Och Rundqvist har redan lagt sig, nå, det är på tiden också, och
  Carlsson kan vara trött, som har varit ute och färdats. Jag ska visa
  honom till rätta var han ska ligga, om han följer med.
  
  Carlsson ville gärna stanna kvar och se timglaset rinna ur, men
  antydningarne voro för öppna, att han längre skulle våga fresta. Och
  gumman följde honom ut i köket, men kom strax in igen till sonen, som
  genast återtagit sin frimodiga min.
  
  -- Nå, vad tycker du om honom? frågade gumman; han ser mig rejäl och
  villig ut.
  
  -- N-eej! drog Gusten ut sitt svar. Tro inte den, mamma, han pratar
  smörja, den hålen!
  
  -- Å, så du säger; han kan vara ordentlig ändå, fast han är språksam.
  
  -- Tro mig du, mamma, det där är en spelfågel, som vi få dras hårt med,
  innan vi bli fri från honom. Men det gör inget, det; han ska få arbeta
  för maten, och inte ska han komma mig för när, inte. Ja si, du tror
  aldrig vad jag säger, men du får väl se, du får väl se! Och så ångrar du
  dig, när det är för sent! Hur var det inte med gamla Rundqvisten! Han var
  också så mör i mun, men i ryggen var han lenare ändå, och så fick vi
  hanka me'n, och nu lär vi ha honom till döddagar. Såna där hymlare, som ä
  kringa i mun, är bara stora i grötfatet. Tro du mig!
  
  -- Ja si, Gusten, du är som far din; aldrig tro folk om gott och begära
  orimligheter sen! Rundqvisten är inte någon sjökarl, utan oppe ifrån land
  också; men han kan så mycket, som andra inte kan; och sjökarlar få vi
  aldrig mer, för de gå till flottan och tullen och lotsverket, så hit
  kommer bara landsfolk. Ja, ser du, man får ta vad man får.
  
  -- Ja, det vet en nog, att ingen vill tjäna mer, utan alla ska gå till
  kronan, och hitut samlas allt skrap oppe ifrån land. Inte må en tro, att
  något ordentligt folk drar ut i skären, som inte har sina orsaker, och
  därför säger jag som förr: se opp med ögona!
  
  -- Ja du, Gusten, du skulle se opp med ögonen, återtog gumman, och hålla
  reda på ditt, för det blir ditt alltsammans ändå, och du skulle vara
  hemma och inte ligga på sjön jämt och samt och åtminstingen inte ta
  folket från arbete, som du gör.
  
  Gusten plockade på en av ejdrarne och svarte:
  
  -- Åja, mor, men du tycker nog om att få stek på bordet, när det vankats
  salt fläsk och torrfisk hela vintern, så det ska du inte tala på. Och för
  resten, så, jag går inte på krogen, jag, och något ska en ha att roga sig
  med. Mat ha vi ju, så det räcker, och lite pengar på banken med, och
  gården ruttnar inte; vill han brinna, så kan han få det, efter som han är
  brandförsäkrad.
  
  -- Ja, inte ruttnar gårn, det vet en nog, men allting annat faller
  sönder; gärsgårdarne ska lagas, dikena ska tas opp, logtaket multnar, så
  det dryper in på kreaturena; inte en bro är hel, båtarne är sköra som
  fnöske, nätena ska lettas och mjölkkällarn skulle täckas. Ock-ock-ock,
  det är så mycket som skulle göras och aldrig blir gjort. Men nu ska vi
  väl se till, om inte det kan bli av ändå, efter som vi ha fått en enkom
  till att ordna me't, och få se om inte Carlsson är mannen till'et.
  
  -- Nå, så lät 'en göra't då! snäste Gusten och reste med handen sitt
  kortsnaggiga hår på ända, så det stod som spik. Se där är Norman! Kom och
  ta en halv nu, Norman!
  
  Norman, en liten bred vithårig, med vita gryende mustascher och blåa
  ögon, kom nu in i stugan och slog sig ner hos jaktkamraten, sedan han
  hälsat gumman. Och när de båda hjältarne tagit fram sina lerpipor ur
  västfickorna och stoppat med svarta ankaret, började de på jägarvis, vid
  en kaffehalva, gå igenom, skott för skott, alla sina bragder ute i
  havsbandet. Och fåglarne undersöktes med fingrarna i skottsåren, och
  haglen räknades, oavgjorda träffar förhandlades, och nya planer till
  andra utflykter uppkastades.
  
  Emellertid hade Carlsson kommit ut i köket för att få sitt natthärbärge.
  
  Det var en ryggåsstuga och såg ut som en skuta med kölen i vädret,
  flytande på lasten, bestående av allt världens gods. Högst upp under den
  sotade takåsen hängde garn och fiskredskap på bjälkarne; därunder voro
  bräder och båtbord stuvade till torkning; lin- och hamphärvor, draggar,
  smidesjärn, lökknippor, talgljus, matsäcksskrin; på en tvärbalk lågo
  nystoppade vettar i en lång rad; på en annan voro fårskinn kastade; från
  en tredje dinglade sjöstövlar, sticktröjor, linnen, skjortor och
  strumpor; och mellan balkarne gingo brödspett med hålkakor, käppar med
  ålskinn, störar med långrevar och stångkrok.
  
  Vid gavelfönstret stod matbordet av omålat trä, och vid väggarne tre
  utdragssoffor, bäddade och med ganska rena, men grova lakan.
  
  I en av dessa hade gumman anvisat Carlsson en plats och, sedan hon
  avlägsnat sig med ljuset, lämnat den nykomne i skymningen, som endast
  svagt upplystes av glöden från spisen och en kort månstrimma, som lagt
  sig på golvet kluven och rutad av fönstrets post och spröjsar. Av
  blygsamhetsskäl bestods intet ljus vid sänggången, då flickorna också
  hade sina sovplatser i köket, och Carlsson började avklädseln i
  skumrasket. Han fick av rocken och stövlarna, tog uret ur västfickan för
  att dra upp det vid skenet av kolelden i spisen. Han hade satt nyckeln i
  hålet och började vrida med något ovan hand, ty klockan var endast i gång
  om söndagarne och vid högtidliga tillfällen, då han hörde en djup
  knarrande stämma stiga upp från sängkläderna:
  
  -- Nej, si fan har klocka också!
  
  Carlsson röck till, tittade ner och såg i glödskenet ett lurvigt huvud
  med ett par pliriga ögon upphängt på stödet av två håriga armar.
  
  -- Angår det dej, du? svarade han för att inte vara svarslös.
  
  -- Angången ringer de i körkan, fast jag aldrig går dit! svarte huvet.
  Men det var en schangtil karl i alla fall, som har saffian i
  stövelhalsarna.
  
  -- Jo, jag skulle tro det, och galoscher har han också, om han sätter
  till!
  
  -- Nej, Jessus, har han galoscher också; då kan han bestämt bju' på en
  sup!
  
  -- Ja, det kan han också, om det gäller, svarade Carlsson avgjort och
  gick efter höganäskruset. Var så god och håll till godo.
  
  Han tog ur korken, drack en klunk och räckte över kruset.
  
  -- Nå, Gud signe honom, jag tror rent av det är brännvin. Så, gutår och
  välkommen till bys! Nu säger jag du till dig, Carlsson, och du kallar mig
  tokiga Rundqvist, för så heter jag mest.
  
  Och så kröp han under täcket.
  
  Carlsson klädde emellertid av sig och kröp i säng, sedan han hängt sin
  klocka på saltskäppan och ställt stövlarna mitt på golvet, så att de
  röda saffianskilarna skulle synas utåt. Det var tyst i stugan och endast
  Rundqvist hördes snörfla bort vid spisen. Carlsson låg vaken och tänkte
  på framtiden; som en spik satt gummans ord i huvet, om att han skulle
  vara liksom förmer än de andra och att han skulle sätta gårdsbruket på
  fötter. Omkring den spiken värkte och bulnade det, och det var som han
  skulle ha fått en växt i huvet. Han låg och tänkte på mahognychiffonjén
  och sonens röda hår och misstänksamma ögon. Han såg sig gå med en stor
  knippa nycklar på en stålring och skramla med dem i byxlommen, och så
  kommer någon och ber om pengar, och så lyfter han på förskinnet, skakar
  på högra benet, sticker ner handen i fickan och känner nycklarne mot
  låret; och så plockar han på knippan, som när man reder drev, och när han
  fått fatt i den minsta nyckeln, som går till klaffen, sticker han in den
  i nyckelhålet, alldeles som med lillfingret i aftons, men nyckelhålet,
  som sett ut som ett öga med en ögonsten i, blir runt och stort och svart
  som en bössmynning och över andra ändan av pipan ser han sonens röda
  sarvöga sikta skarpt, lömskt, som om han ville försvara sitt guld.
  
  Det gick i köksdörren och Carlsson röcks upp ur sin halvslummer. Mitt på
  golvet, dit månrutorna flyttat sig, stodo två vitklädda kroppar, som
  snart dykte ner i en säng, vilken knarkade ett väldigt tag som en båt mot
  en rankig brygga, och så levde det i lakan och fnissades, tills det blev
  tyst.
  
  -- God natt, små flickor, hördes Rundqvists slocknande röst. Dröm om mig,
  så är ni snälla.
  
  -- Jo, det brydde vi oss allt om, svarade Lotten.
  
  -- Tyst, svara inte den otäcken, varnade Clara.
  
  -- Ni är -- så snälla -- så! Om jag bara kunde vara så snäll -- som --
  ni! suckade Rundqvist. Ja, Herre Gud, man blir gammal och så får man inte
  sin vilja fram längre, och då är det bara skräp med livet. God natt med
  er, barn, och akta er för Carlsson, för han har klocka och
  saffiansstövlar! Ja, Carlsson, han är lycklig, han! Lyckan kommer, lyckan
  går, lycklig den som flickan får. -- Va ligger ni och fnissar för där
  borta! -- Hör nu, Carlsson, kan jag inte få en sup till, det är så
  rysligt kallt här bortnast, för det drar från spisen.
  
  -- Nej, nu får du inget mer, för nu ska jag sova, snäste Carlsson, som
  blivit störd i sina drömmar om framtiden, i vilka varken förekommo vin
  eller flickor, och som redan satt sig in i sin ställning som »förmer».
  
  Det blev tyst igen, och endast dova ljud från jägarnes historier trängde
  genom de båda dörrarne och däremellan nattvindens sakta ryckande i
  spjället.
  
  Carlsson lade igen ögonen och hörde i slumren Lottens halvhöga stämma
  läsa utantill något, som han först inte kunde fatta, men som småningom
  släpade fram i en enda lång ramsa, ur vilken han urskilde: och
  inledossickeifrestelse, utanfrälsossifrånondo, tyriketärditt,
  ochmaktenochhärlighetenievighetamen. God natt, Clara! Sov gott!
  
  Och så snarkade det om en liten stund från flickornas säng, men Rundqvist
  drog timmerstockar så fönstrena skallrade, antingen det nu var på lek
  eller allvar. Men Carlsson låg halvvaken och visste inte själv, om han
  var vaken eller sov, förrän han kände täcket lyftas och en knubbig och
  svettig kropp krypa ner vid sin sida.
  
  -- Det är bara Norman! hörde han en inställsam röst bredvid sig och
  förstod, att det var drängen, han skulle ha till sängkamrat.
  
  -- Jaså, det är skytten, som är hemkommen, knarrade Rundqvists rostiga
  bas. Och jag trodde det var Calle som var ute att skjuta på
  lördagsafton.
  
  -- Du kan visst skjuta du, Rundqvist, som ingen bössa har kvar, fräste
  Norman av.
  
  -- Kan jag inte? tog gubben opp, för att inte förlora sista ordet. Jag
  kan skjuta svartstarar med rovbössa, jag, och det mellan lakan ändå.
  
  -- Har ni släckt elden? avbröt gummans välvilliga stämma genom dörren
  utifrån farstun.
  
  -- Javars! svarade korus.
  
  -- God natt med er då!
  
  -- God natt, moster!
  
  Och så drogos långa suckar, och så pustades, flåsades och snusades, tills
  snarkningarne voro igång.
  
  Men Carlsson låg ännu halvvaken en stund och räknade fönsterrutorna för
  att bli sanndrömmad.
  
  
  
  
  ANDRA KAPITLET.
  
  Söndagsvila och söndagsvärv; den gode
  herden och de elaka fåren; morkullorna
  som fick vad de behövde, och drängen
  som fick kammaren.
  
  
  När Carlsson vaknade om söndagsmorgonen vid tuppens galande, voro alla
  sängar tomma, och flickorna stodo i underkjolen vid spisen, medan solen
  lyste fullt och bländande in i köket.
  
  Carlsson sprang ledigt i byxorna och gick ut på backen för att tvätta
  sig. Där satt redan unga Norman på en strömmingstunna och blev klippt i
  håret av den allkunnige Rundqvist, som påtagit en ren nattkappa, stor som
  en daglig tidning, och bästa stövlarna voro också på. Vid en fotlös
  järngryta, som blivit anvisad som tvättfat, fick Carlsson med en klick
  grönsåpa verkställa sin söndagstvättning.
  
  I stugfönstret syntes Gustens fräkniga ansikte intvålat, och under grymma
  grimaser åt en spegelbit, känd under namnet söndagstittaren, for han fram
  och åter med rakkniven, som blixtrade i solskenet.
  
  -- Ska ni åt körka i dag? frågade Carlsson såsom morgonhälsning.
  
  -- Nej, vi komma inte så titt i Guds hus, svarte Rundqvist; för vi ha två
  romilar dit och lika många dän, och man ska inte ohelga vilodagen med
  onyttigt arbete.
  
  Lotten kom nu ut och sköljde potatis, medan Clara gick till matboden att
  hämta salt fisk ur vinterkaret eller familjegraven, i vilken all småfisk,
  som dött i nät eller sump och inte kunde bevaras, blev nedsaltad huller
  om buller utan anseende till person och avsedda till husets löpande
  behov. Där lågo bleka mörtar sida om sida med röda sarvar; pankor,
  gärsar, sjuryggar, abborrar, små stekgäddor, flundror, lindare, lakar,
  sikar; alla med någon skavank: en sönderriven gäl, ett urkrokat öga, ett
  vilsegånget ljusterhugg i ryggen, en klack mitt på buken och så vidare.
  Hon tog ett par göpnar, vaskade ur det mesta saltet och så gick
  sällskapet i grytan.
  
  Medan frukosten stod på elden, hade Carlsson klätt sig och slog några
  lovar ute på backen för att se på lägenheterna.
  
  Stugan, som egentligen var sammanbyggd av två, låg på en backknalle vid
  södra och inre ändan av en lång, tämligen grund vik av fjärden och vilken
  skar så djupt in i landet, att man ej såg stora sjön, utan kunde tro sig
  vara vid en liten insjö oppe i land. Backknallarne sänkte sig ner till en
  dal med betesmarker, ängar och hagar, vilka voro kantade med lövskog av
  björk, al och ek. Norra sidan av viken var skyddad för de kalla vindarne
  genom en höjd, bevuxen med granskog, och södra delarne av ön utgjordes av
  talldungar, björkhagar, mossar, kärr, mellan vilka en åkerlapp här och
  där var upptagen.
  
  På backen stod jämte boningshuset matboden, och ett stycke därifrån låg
  storstugan, ett rött knuttimrat, ganska stort trähus med tegeltak, vilket
  gamla Floden rest åt sig till undantag, men som nu stod obebott, emedan
  gumman ej ville bo ensam där och onödigt många eldstäder skulle dragit
  för mycket på skogen.
  
  Längre bort, åt hagen till, lågo fähus och loge; i en dunge av resliga
  ekar hade bastun och källaren sina skuggiga platser; och längst ut i
  södra ängen syntes taket av en förfallen smedja.
  
  Nere vid vikens inre ända stodo sjöbodarne intill båtbryggan och där var
  även hamnen för båtarne.
  
  Utan att beundra landskapets skönheter syntes Carlsson dock angenämt
  tilltalad av det hela. Den fiskrika viken, de släta ängarne, de lutande
  åkrarne skyddade för vindarne och med gott fall, den täta timmerskogen,
  de sköna virkesträden i hagarne, allt lovade goda avkastningar, om blott
  en kraftig hand satte makterna i rörelse och finge de nergrävda skatterna
  upp i dagsljuset.
  
  Efter att ha spankulerat hit och dit avbröts han i sina betraktelser av
  ett skallande »hoj», som gick ut från stugukvisten och ekade kring vikar
  och sund och strax därpå besvarades från logen, från hagen och från
  smedjan i samma ton.
  
  Det var Clara, som ropade till frukost, och snart sutto de fyra karlarne
  kring köksbordet, där det stod nykokt potatis och salt fisk, smör,
  rågbröd och brännvin -- efter som det var söndag. Gumman gick omkring och
  manade till god matlust samt kastade då och då ett öga på spiseln, där
  det kokades åt höns och grisar.
  
  Carlsson hade tagit plats vid bordets övre kortända, Gusten hade valt
  ena långsidan, Rundqvist den andra och Norman den nedre kortändan, så att
  man egentligen inte visste vem som hade hedersplatsen, utan trodde sig ha
  fyra talmän i nämnd. Men Carlsson förde likvisst ordet och betonade sina
  utlåtanden med gaffelstötar i bordet. Han talade om jordbruk och boskap;
  men Gusten svarade ej, eller svarade med fiske och jakt, varvid Norman
  understödde, och Rundqvist satt som den opartiske söndraren, kastade på
  en tvedräktens pinne här och där, när strid höll på att glimma upp,
  blåste på lågan, när den ville slockna, stack till höger och gaddade till
  vänster och visade sällskapet, att de voro lika dumma och okunniga
  allihop och att han ensam hade hand om förståndet.
  
  Gusten svarade aldrig Carlsson direkt, utan vände sig alltid till en
  granne, och Carlsson såg, att här var ingen vänskap att vänta.
  
  Norman, den yngsta, kände alltid efter att han hade ett litet armbågstöd
  hos husbonden, som ändå var säkrast att lita sig till.
  
  -- Ja si, att lägga på grisar, när man inte har mjölk i lagårn, si det
  var då rakt inte värt, domderade Carlsson; och mjölk kan man inte få,
  utan att man sår klöver i höstsäden. Si det ska vara cirkulatsjon i
  jordbruket; det ska liksom cirkulera, det ena med det andra.
  
  -- Ja si, det är alldeles liksom med fisket, det också, vet ju Norman,
  vände sig Gusten till sin granne; för si man kan inte sätta
  strömmingsskötarne, förrän flundrorna slutat ta, och man får inga
  flundror, förrän gäddan lekt ut. Si det ena liksom går i det andra, och
  där det ena släpper, så tar det andra ve. Är det inte så, Norman,
  kanske?
  
  Norman biföll utan motsträvighet och tog för säkerhetens skull om
  refrängen, när han märkte, att Carlsson gjorde sig färdig att hugga in
  igen:
  
  -- Jo, det är nog så att det ena tar ve, när det andra släpper.
  
  -- Vem är det som släpper sig? fann nu Rundqvist gott inskrida, när
  Carlsson med en sarvstjärt mellan tänderna gjorde stora åtbörder med
  armarne för att ro opp samtalet åt sin kant igen men nu måste instämma i
  de andras grin, mera framkallat av skadeglädje åt att jordbruket blev
  lagt åt sidan, än åt den enkla roligheten. Och uppmuntrad av framgången
  började Rundqvist göra utvikningar på det lyckligt funna ämnet, så att
  något allvarsamt ord icke mer hade att påräkna någon åhörare.
  
  När frukosten var slut, kom gumman in och bad Carlsson och Gusten följa
  med ut åt lagården och på gärdena för att få samråda om sysslornas
  fördelning och se till vad som skulle göras för att få gården på fötter;
  och sedan skulle man samlas inne i stugan för att läsa predikan.
  
  Rundqvist lade sig på soffan vid spisen och tände en pipa, men Norman tog
  sin dragharmonika och satte sig på förstukvisten, medan de andra gingo
  upp åt lagården. Här fann Carlsson med en viss belåtenhet tillståndet
  överträffande hans förhoppningar om det värsta. Tolv kor lågo på knä och
  åto mossa och halm, sedan fodret tagit slut. Varje försök att resa dem
  var omöjligt, och sedan han och Gusten sökt få dem på bena genom att
  skjuta en planka under buken, lämnades de åt sitt öde tills vidare.
  
  Carlsson skakade betydelsefullt på huvet, som en läkare när han går ifrån
  en dödsbädd, men sparade sina goda råd och förbättringsförslag tills
  vidare.
  
  Med oxparet var det ändå sämre, ty de hade nyss slutat vårplöjan, och
  fåren hade bara bark att fnalla från de längesedan avätna lövknipporna.
  
  Svinen voro magra som jakthundar; hönsen sprungo omkring i lagårn, och
  gödselhögar lågo kringkastade här och var, under det vattnet fick rinna
  ut i rännilar var det kunde.
  
  Sedan allt var översett och befunnet i lägervall, förklarade Carlsson,
  att här inte var annat göra än komma med kniven.
  
  -- Sex kor som mjölkar är mer än tolv som svälta! Och han undersökte
  speglarne och mjölkhålorna, och med stor säkerhet prickade han de sex,
  som skulle få äta opp sig och så gå till slaktarn.
  
  Gusten gjorde invändningar, men Carlsson försäkrade och bedyrade: att de
  skulle gå till döden! De skulle dö så visst som han levde!
  
  Och sedan skulle det bli andra ordningar av. Men först och främst skulle
  det köpas torrt och gott hö, innan kreaturen släpptes på skogen.
  
  När Gusten hörde tal om att köpa hö, gjorde han de livligaste
  föreställningar mot att lägga ut pengar för så'nt som man kunde ha själv,
  men gumman tystade ner honom med förklaringen, att han inte förstod
  saken.
  
  Och efter några förberedande mindre anordningar lämnades lagården och man
  vandrade utåt gärdena.
  
  Här lågo hela sträckor i träda.
  
  -- Ock-ock-ock! hördes Carlsson medlidsamt, när han såg så föråldrat bruk
  på en så god jord. -- Ock-ock-ock, så barnsligt! Ingen människa i
  världen har träda mer, utan klövervall, och när man kan ta gröda alla år,
  varför ska man bara ta vartannat?
  
  Gusten förmenade, att skördar tagna år ut och in skulle suga ur jorden,
  vilken ju behövde vila, den också liksom människan, men Carlsson avgav en
  riktig, om ock något dimmig förklaring över huru klövergrödan gödde
  jorden i stället för att suga den, utom att den höll åkern fri från
  ogräs.
  
  -- Si, det hade man då aldrig hört talas om: grödor som gödde, menade
  Gusten, vilken ej kunde förstå Carlssons lärda utläggning om hur
  gräsväxterna tog sin mesta föda »ur luften».
  
  Därpå granskades dikena och befunnos fulla med grundvatten, igenväxta och
  med dåligt avlopp. Säden stod fläckvis, som om man kastat ut kornet
  nävtals, och ogräset frodades i ro mellan tuvorna. Ängarne lågo oröjda
  och fjolårslövet täckte och kvävde gräset i en enda hopklibbad koka.
  Gärsgårdarne voro fallfärdiga, broar saknades, allt var så bofälligt som
  gumman redan föreställt Gusten under föregående kvällens samtal. Men
  Gusten hörde icke på Carlssons djupgående granskningar, slog dem ifrån
  sig som något obehagligt man grävde upp ur det förflutna, och fruktade
  det myckna arbete, som vinkade och än mer de pengar modren måste knipa
  fram med.
  
  När de sedan togo av inåt kalvhagen, blev också Gusten efter, och när de
  andra kommit till skogen, var han försvunnen. Gumman ropade först några
  hoj efter honom, men utan att få svar.
  
  -- Ja, så må han gå, mente gumman; si det är så med Gusten, att han
  alltid har varit liksom lite slög och doven, utom när han kan komma ut på
  sjön med bössan. Men Carlsson ska inte se åt'en, för det är inte något
  ont me'n. Si det var så, att fadren ville liksom ha honom till något
  bättre och ville inte han skulle gå som dräng, utan lät'en hållas med det
  som roga'n; och när han var tolv år, så fick han egen öka, och bössa
  förståss, och sen var det ingen reda med honom. Men nu går fisket
  tillbakars och därför har jag måstat tänka på jorden, som ändå till
  sistens är säkrare än sjön; och det skulle nog ha gått, om Gusten bara
  förstått till att hålla efter folket, men si han ska alltid göra sig så
  gemen med gossarne, och då går det inte någon vart med arbetet.
  
  -- Ja, si det duger rakt inte att klema med folket, häktade genast
  Carlsson på; och det ska jag säga moster också, här mellan fyra ögon, att
  ska jag vara liksom kustus, så må jag äta i stugan och sova för mig själv
  på kammarn, för annars blir det ingen respekt, och jag kommer aldrig ur
  fläcken.
  
  -- Ja si, Carlsson, att äta i stugan, farhågade gumman, under det hon
  klev över stättan, så lär det nog väl inte gå för sig. Folket är inte
  sådant numer, att de skulle lida att man åt annerstans än med dem i
  köket; det vågade inte Floden en gång på sistone, och Gusten har aldrig
  torts på det; och gör man det, så är de så golika att göra spektakel med
  maten, och så sätter de sig på tvärn. Nej, så det kan väl nog inte bli,
  det. Men att han sover på kammarn, är något annat och det ska vi se till;
  för resten tycker nog folket de är många ändå i köket, och Norman, tänker
  jag, sover hellre allena i soffan än tillsammans med någon annan.
  
  Carlsson fann för gott vara nöjd med halvvunnet spel, och stoppade
  tillsvidare den andra pipan i säcken.
  
  De kommo nu in i granskogen, där ännu en snödriva, smutsig av damm och
  nerfallna barr, låg mellan ett par rullstensblock; granarne svettades
  redan kåda i den gassande aprilsolen och vid deras fötter blommade
  vitsippor, och under hasselbuskarne stucko blåsippor opp genom de
  multnade lövens genombrutna nervnät. Ur björnmossan uppsteg en varm fukt;
  mellan trädstammarne syntes gärdesglindret dallra över gärdsgården till
  ängen och längre bort blånade fjärden för en lätt bris; ekorrarna
  fnattrade uppe mellan grenverket och gröngölingen hamrade och skrek.
  
  Gumman trippade före på den kala gångstigen över barr och rötter, och när
  Carlsson, som gick efter, såg hennes skosulor vika sig med smidiga steg
  och försvinna under klädningsfållen, erinrade han sig därvid, att han i
  går tyckte henne vara äldre.
  
  -- Moster är rektigt flink att spassera, fann sig Carlsson uppmanad att
  lufta sina vårkänslor.
  
  -- Å, så han säger; en kunde tro att han ville raljera med en gammal
  käring.
  
  -- Nej, si jag menar alltid vad jag säger, försäkrade Carlsson
  trovärdigt, och ska jag hålla steg med moster, så blir jag svett.
  
  -- Vi ska inte gå längre i alla fall, svarte gumman och stannade för att
  pusta. Här ser Carlsson skogen likvisst, och här ha vi kreaturen mest om
  sommarn, när de inte är ute på kobbarne.
  
  Carlsson kastade ett sakkunnigt öga på skogen och fann, att där stod
  många famnar bryggved i mått och att där fanns goda timmer på roten.
  
  -- Men så fasligt illa ansad, ock-ock-ock, och här ligger skatar och ris
  kvar i en enda bråte, så varken ryss eller rackare kan komma fram!
  
  -- Ja, Carlsson ser själv hur det står till, och nu får en råda och
  ställa som en vill; och han skall nog ordna det bra, är jag säker om;
  inte sant, Carlsson.
  
  -- Jo, nog ska jag göra mitt, om de andra gör sitt, och det får moster
  hjälpa under med, ältade Carlsson, som kände i andanom att det icke
  skulle bli det lättaste att tillskansa sig en ställning som korporal, där
  gemenskapen var äldre i gården.
  
  Under ideligt samspråk om huru Carlsson skulle kunna intaga och bevara
  sin överhöghet, vilken han hos gumman inplantade som huvudvillkoret för
  gårdens blivande blomstring, kommo de hem. Nu skulle predikan läsas, men
  ingen av karlarne var synlig. De två skyttarne hade gått på skogen med
  bössorna, och Rundqvist gömde sig väl som vanligt i någon solig backe,
  för så var det alltid när man skulle höra Guds ord. Carlsson försäkrade,
  att de kunde reda sig utan åhörare, och om flickorna öppnade dörrn till
  köket, fingo de också ett ord med till livs, under det grytorna kokade.
  Och när gumman yttrade oro över att hon ej skulle kunna läsa, var
  Carlsson genast redo att åtaga sig värvet.
  
  -- Ock-ock-ock! han hade läst så många predikningar i sin dar hos
  advokatfiskaln, så det skulle inte felas.
  
  Gumman tog almanackan och slog upp dagens text, som i dag på andra söndan
  efter påsk befanns handla om den gode herden. Carlsson fick ner Luthers
  postilla från hyllan och tog plats på en stol mitt på golvet, så att han
  kunde inbilla sig att församlingen skulle se honom riktigt. Därpå slog
  han upp i psalmboken och började med hög röst, löpande på tonskalan, som
  han hört kolportörerna göra, och själv gjort, predika opp texten:
  
  -- »I den tiden sade Jesus till judarna: Jag är den gode herden: den
  _gode_ herden låter sitt liv för fåren; men den som lejder är, och _icke_
  är herden, vilken fåren _icke_ tillhöra, ser ulven komma och övergiver
  fåren och flyr.»
  
  En underlig känsla av personligt ansvar bemäktigade sig uppläsaren, när
  han uttalade orden: _jag_ är den gode herden, och han tittade ut genom
  fönstret, betydelsefullt, såsom om han sökte de båda lejda flyktingarne
  Rundqvist och Norman.
  
  Gumman nickade sorgset bifallande och tog katten upp i knä, som om hon
  öppnat sin famn för det förlorade fåret.
  
  Men Carlsson läste på med av rörelse dallrande röst, såsom om han skrivit
  det själv:
  
  -- »Men den lejde flyr» -- ja han flyr, broderade han -- »ty han är
  _lejd_» -- skrek han -- »och vårdar intet om fåren.
  
  _Jag_ är den gode herden, och känner mina får, och mina känna mig» -- tog
  han utantill efter, som det var ett språk ur katekesen. -- Därpå sänkte
  han rösten, slog ner ögonen, såsom om han haft en djup sorg över
  mänskornas ondska och framsuckade, starkt betonat och med sidoblickar,
  icke utan ett visst illmarigt underförstånd, såsom om han med smärta
  angav några okända skälmar, utan att precis vilja stå för anklagelsen:
  
  -- »Jag haver ock _andra_ får, som icke äro av _detta_ fårahuset; dem
  måste jag ock draga härtill; och de _skola_ höra min röst!» Och med ett
  förklarat leende, profetiskt, förhoppningsfullt, förtröstansrikt, viskade
  han:
  
  -- »Och det skall vara _ett_ fårahus, och _en_ herde.»
  
  -- Och _en_ herde! ekade gumman, som hade sina tankar på helt andra håll
  än Carlsson.
  
  Därpå grep han an postillan; gjorde ett överslag över sidornas antal,
  grinade surt, när han såg, att det var »en lång rackare», men tog mod
  till sig och satte i gång. Behandlingen av ämnet gick något på sidan om
  hans syften och höll sig mera till den kristligt symboliska meningen,
  varför intresset ej var så livligt som vid texten. I en rasande fart
  durkade han genom spalterna och ökade hastigheten, när han kom till
  vändningarne, så att han kunde väta på tummen och vända två blad på en
  gång, utan att gumman märkte något.
  
  Men när han såg, att slutet kom nära, och han misstänkte amen skulle ta
  törn, sackade han av; men det var för sent, ty i sista vändningen hade
  han spottat för tjockt på tummen och tagit tre blad, så att han stötte på
  amen högst upp på sidan, alldeles som om han slagit huvet i en vägg.
  Gumman vaknade opp av stöten och tittade yrvaken på klockan, varför
  Carlsson tog om amen en gång till med litet garneringar »i fadrens,
  sonens och den helige andes och för Jesu vår frälsares skull».
  
  För att avrunda slutet och försona vad han brutit, läste han ett
  fadervår, så långsamt och tärande, att gumman, som kommit mitt i
  solskottet, nickade ihop en gång till och hann morna sig, under det
  Carlsson, för att hindra alla obehagliga förklaringar, stack ner huvet i
  vänstra handen för att göra en tyst bön, som ej kunde avbrytas.
  
  Gumman, som också kände sig brottslig, ville ådagalägga sin uppmärksamhet
  med att i självvalda ordalag visa vad hon inhämtat, men avklipptes av
  Carlssons ovillkorliga fordringar, enligt grundtexten och frälsarens egna
  ord, att det inte gick an med mindre, än att det skulle vara _ett_
  fårahus och _en_ herde! _En_ uteslutande, _en_ för alla, _en, en, en!_
  
  Clara hojade med detsamma till middag, och nu hördes ur skogens djup två
  glada igenkänningshoj, beledsagade av böss-smällar, och ur smedjans
  skorsten steg som ur en hungrig mage Rundqvists mera originella po! som
  ingen kunde misstaga sig på.
  
  Och straxt därpå syntes de förvillade fåren med lätta steg skynda till
  matgrytan, där de mottogos av lindriga förebråelser av gumman för
  uteblivandet; men svarslös var ingen av de oskyldiga, som bedyrade, att
  de icke hört någon kalla på dem, annars skulle de _genast_ ha kommit.
  
  Carlsson förhöll sig värdig som en söndag vid middagsbordet, men
  Rundqvist talade i dunkla tungomål om jordbrukets högst »markvadiga»
  framsteg, så att Carlsson förstod, att han redan var invigd och upptagen
  i oppositionspartiet.
  
  Efter middagen, vid vilken ett par ejdrar, kokta med mjölk och
  pepparkorn, bestått anrättningen, gick allt manfolk på avskilda rum att
  sova, men Carlsson tog sin psalmbok ur kistan och satte sig ute på
  backen, där det fanns en torr sten, vände ryggen mot stugfönstren, medan
  han slumrade lite, vilket gumman ansåg vara mycket lovande på en eljes
  till spillo given söndagseftermiddag.
  
  När Carlsson tyckte, att tillräckligt lång tid åtgått för att göra
  andakten trolig, reste han på sig, gick in i stugan utan att knacka och
  röck fram med sin begäran att få se kammaren. Gumman ville uppskjuta och
  förebar rengöring och annat mer, men Carlsson stod på sig och blev förd
  opp i vinden, där verkligen längst in under takstolarne en liten
  fyrkantig låda var intimrad och öppnade sig med ett fönster på gaveln,
  som nu var dolt av en blårandig rullgardin. Kammaren upptogs av en säng
  och ett litet bord framför fönstret med en vattenkaraffin. På väggarne
  hängde något, som genom de vita, skylande lakanen såg ut som kläder och
  vid närmare påseende även befanns vara det, ty här stack en rockkrage upp
  med sin hängare, här slank ett byxben fram. Nedanför stod ett helt stall
  med skodon, mans och kvinnors om varandra, och bort vid dörren en väldig
  järnbeslagen kista med en driven låsskylt av koppar.
  
  Carlsson drog upp rullgardinen och öppnade fönstret för att släppa ut den
  av fukt, kamfer, peppar och malört blandade luften, samt lade mössan
  ifrån sig på bordet, förklarande, att här skulle han sova gott, och mot
  gummans farhågor om kylans störande inflytande, bekände han sig vara van
  att ligga kallt, vilken fördel han omöjligt kunde bekomma i det varma
  köket.
  
  Gumman tyckte det gick väl raskt och ville först ta ut kläderna för att
  de inte skulle bli tobaksrökta, men Carlsson lovade att inte röka tobak
  och bad och besvor att kläderna skulle få vara kvar: han ville inte alls
  se åt dem, och moster skulle inte göra sig omak och rusta om för hans
  räkning. Han skulle krypa i säng om kvällen och slå ut själv och bädda
  opp om morgon, och ingen skulle behöva titta in där, för han förstod nog,
  att moster var rädd om sina tillhörigheter, och här tycktes vara
  fasligheter med moltum.
  
  När gumman var kullpratad, gick Carlsson ner, knogade opp sin kista och
  sitt brännvinskrus, hängde sin tröja på en spik vid fönstret och ställde
  sina sjöstövlar bredvid de andra skoparen.
  
  Därpå bad han om ett samtal, vid vilket Gusten skulle närvara, för nu
  skulle arbetet utdelas och var man få sin post.
  
  Gusten anträffades med någon svårighet och förmåddes sitta en stund i
  stugan; men han deltog ej i förhandlingen, och svarade på tillfrågningar
  endast med invändningar, uppkastande svårigheter, med ett ord, satte sig
  på tvärn.
  
  Carlsson sökte vinna honom med smicker, krossa honom med sakkännedom,
  inge honom aktning med den äldres överlägsenhet, men det var bara vatten
  på elden. Slutligen tröttnade alla parterna och Gusten var försvunnen,
  innan man visste ordet av.
  
  Det hade emellertid blivit afton och solen sjönk i töcken, som snart
  drogo upp och täckte himlen med små fjädermoln; luften förblev ljum.
  Carlsson spatserade på måfå neråt ängen och kom in i oxhagen; vandrade
  vidare under de blommande, ännu halvt genomskinliga hasselbuskarna, som
  bildade liksom en tunnel över det drog där strök fram och ledde till
  sjöstranden, där bryggveden brukade hämtas av uppköparens jakt.
  
  Plötsligen stannade han och fick genom enbuskarne sikte på Gusten och
  Norman, som voro uppställda på en berghäll i gläntan där öppnade sig och
  med bössorna på helspänn och lägg an tittade sig omkring åt alla håll och
  kanter.
  
  -- Tyst, nu kommer han! viskade Gusten, så högt dock att Carlsson hörde
  det och, troende sig vara åsyftad, stack sig undan i buskarne.
  
  Men över de unga granarne kom en fågel flygande, långsamt och knägigt som
  en uggla, med slokiga vingar, och strax därpå kom en till.
  
  -- Knorr-orr-orr-vip! hördes det i luften, och så pang! pang! ur båda
  bössorna, ur vilka haglen och röken stodo som kvastar.
  
  Det knastrade i en björks kvistar och en morkulla dinglade ner ett
  stenkast från Carlsson.
  
  Skyttarne sprungo till och fångade upp bytet, som gav anledning till en
  liten meningsväxling.
  
  -- Den har fått vad den behövde, sade Norman och burrade opp
  bröstfjädrarne på den ännu varma fågeln.
  
  -- Jag vet en till, som skulle ha vad han behövde! menade Gusten, som
  reds av andra bitankar oaktat jaktfebern. Tänk en sån håle, som ska ligga
  på kammarn nu också!
  
  -- Nej, ska han? vädrade Norman.
  
  -- Jo, och så ska det bli ordning på gårn! Liksom inte vi visste det
  bättre än han, vad som är ordning. Men, så är det: nya kvastar sopa bäst,
  så länge de är nya, förståss; men vänta han mig, ska han få se på besen!
  Inte är jag den, som väjer för en sån där friskalare! Kom han bara, så
  ska han få känna på att sitta hårt! -- Tst! nu kommer den andra igen!
  
  Skyttarne hade laddat om och sprungo upp på passet igen, men Carlsson
  smög sig varligt hem, besluten att sätta sig i anfallsställning, så snart
  han gjort vederbörliga rustningar.
  
  Om aftonen, när han kom upp på kammaren, fått ner rullgardinen och tänt
  på ljuset, kände han sig först något beklämd, emedan han var ensam; och
  en viss fruktan för dem han avsöndrat sig ifrån kröp över honom. Förr var
  han alltid van att alla tider på dygnet känna sig i flock, alltid redo
  att höra sig tilltalas, alltid ägande tillgång till en åhörare, när han
  ville språka. Nu var det tyst omkring honom, så tyst att han, av vanan,
  väntade sig bli tilltalad och tyckte att röster hördes, där inga voro;
  och hans huvud, som hittills avbördat sig alla tankar i talat ord,
  började fyllas med ett överskott av oförbrukat tankefrö, som grodde och
  sprängde och ville ut i vad form som helst och gjorde olust i kroppen, så
  att sömnens vila ej kunde infinna sig.
  
  Han tog sig då före att vandra i strumplästen fram och åter, mellan
  fönstret och dörren i den trånga kammaren och samlade hela sin
  uppmärksamhet på morgondagens blivande arbete; ordnade göromålen i huvet,
  utdelade dem; bemötte invändningar i förskott, övervann hinder, och efter
  en timmes arbete hade han ro och vila i huvet, som nu kändes ordentligt
  och upplinjerat som en kontrabok, i vilken alla poster blivit införda på
  sin plats och hopsummerade, så att man i ett ögonblick kunde överskåda
  ställningen.
  
  Därpå gick han i säng, och när han kände sig ensam mellan de rena friska
  lakanen, utan fruktan att någon skulle under nattens lopp komma och störa
  honom, fann han sig liksom mera självägande över sin person, som en
  avläggare, den där nu satt egna rötter och var färdig att avskäras från
  moderbusken och leva sitt liv igenom för sig, i egen kamp, med större
  möda, men också med större lust.
  
  Och så somnade han för att möta livets måndagsmorgon och arbetsvecka.
  
  
  
  
  TREDJE KAPITLET.
  
  Drängen lägger trumf på bordet, blir herre
  på täppan och kröker till ungtupparna.
  
  
  Braxen lekte, enen rykte, häggen gick i blom och Carlsson sådde vårråg i
  den bortfrusna höstsäden, slaktade ner sex kor, köpte torrt stallhö åt de
  andra, så de kommo på benen och kunde släppas i skogen; han rustade och
  han ordnade, han arbetade själv som ett par, och han hade en förmåga att
  sätta folk i gång, som trotsade allt motstånd.
  
  Född på ett bruk i Värmland, av tämligen obestämda föräldrar, visade han
  redan tidigt en avgjord olust för kroppsarbete, men däremot en otrolig
  uppfinningsförmåga i att undkomma denna ledsamma följd av »syndafallet».
  
  Driven därjämte av ett begär att få se och känna alla sidor av mänsklig
  verksamhet, förblev han icke onödigt länge sittande på ett ställe, utan
  så snart han inhämtat vad han ville, sökte han ett nytt verksamhetsfält,
  och på sådant sätt hade han ifrån smedsyrket gått över till jordbruket,
  prövat stalltjänst, stått i handel, varit trädgårdsdräng,
  järnvägsarbetare, tegelslagare och slutligen kolportör. Under alla dessa
  förvandlingar hade han förvärvat en böjlighet i lynnet och en förmåga
  att finna sig med alla förhållanden och alla slags mänskor: att förstå
  deras avsikter, läsa deras tankar, gissa deras hemliga önskningar. Han
  var med ett ord en förmåga över sin omgivnings ståndpunkt; och hans
  mångahanda kunskaper gjorde honom mera skicklig att styra och ordna ett
  helt än att lyda en underlägsen och inpassas som ett hjul under vagnen,
  som skulle draga honom.
  
  Inkastad genom en slump på sin nya plats, insåg han genast, att han kunde
  bli till nytta, att han ägde förmåga bringa inkomster ur det nu
  värdelösa, att han snart skulle bli uppskattad därför och slutligen
  oumbärlig. Han hade sålunda fått ett fast mål för sina strävanden, och
  att belöningen väntade honom i en förbättrad ställning hade han bakom sig
  som ett säkert hopp och som en drivande kraft. Han arbetade för de andra,
  synbart och onekligt, men på samma gång smidde han sin egen lycka, och om
  han ställde det så, att det bara såg ut som om han gav tid och krafter åt
  de andras fördel, så visade han därmed, att han var klokare än mången,
  som skulle ha velat göra sammalunda, men ej kunnat.
  
  Det största hindret, som ställde sig i hans väg, var sonen. Med fiskarens
  och jägarens avgjorda smak för det ovissa, för överraskningar, hade denne
  en bestämd motvilja för allt ordnat, allt säkert. Odlade man, menade han,
  så fick man på sin högsta höjd vad man beräknat; aldrig mer, men oftast
  mycket mindre. Drog man not eller satte man nät, så fick man ena gången
  intet, men en annan sjufalt mot vad man väntat sig. For man ut på
  alskytte, så hände det stundom att man knep sig en skäl; låg man i skären
  en halv dag för att lura på skrakar, så kunde det råka att åd lade sig
  för bösspipan; alltid var det något, och ofta något annat än man väntat.
  För övrigt ansågs ännu jakten, sedan den som förmånsrätt kommit ner från
  de övre klasserna, såsom något förnämare och katigare än att gå efter
  plogen eller dyngkärran, och detta satt så djupt i folket, att man icke
  kunde få vilken dräng som helst att köra ett par oxar, antingen nu också
  därför att oxen var »ändrad» eller därför att hästen sedan gammalt var
  hållen i vidskeplig aktning.
  
  En annan sten i vägen var Rundqvist. Egentligen en gammal filur, som på
  sitt sätt sökt återerövra det jordiska paradiset, befriat från tungt
  arbete och väl försett med långa middagslurar och långa supar, hade han
  dels genom föregiven kunskap om förborgade ting, dels genom ett antaget
  sätt att »raljera» bort allt allvarsamt, i synnerhet det grövre arbetet,
  dels även i nödfall genom låtsad andlig svaghet och kroppsliga krämpor
  förstått ådraga sig sina likars medlidande, i synnerhet om detsamma
  yttrade sig i en kopp kaffe med brännvin eller ett halvt skålpund snus.
  Sålunda förstod han att snöppa får och gälla grisar, ansåg sig kunna leta
  brunnar med slagruta och få abborn att gå på nät; botade varjehanda
  lättare krämpor på andra, men behöll sina för sig själv; spådde vackert
  väder vid nytändning, när det regnat en halv månad, och offrade andras
  slantar under en stor sten vid sjöstranden, när strömmingen skulle komma.
  Men han kunde även en mängd dåligheter, påstod han, såsom att få
  skärvgräs i grannens åker, sätta kor på sin, göra trollskott och dylikt,
  vilket kringspann hans person med en viss fruktan, så att man gärna ville
  ha honom till vän.
  
  Hans förtjänster, dem han ägde och för vilka han blivit oumbärlig,
  bestodo i att kunna smida och snickra, men hans otroliga förmåga att göra
  allt, som syntes mest, reste honom upp mot Carlsson som en farlig
  medtävlare, ty vad Carlsson gjorde under fähustaket eller ute i åkern
  syntes icke så mycket.
  
  Så återstod Norman, en duktig arbetare, som måste erövras från Gustens
  mäktiga inflytande och återvinnas åt det regelbundna arbetet på land.
  
  Carlsson hade sålunda ett styvt stycke arbete och dessutom icke ringa
  statskonstlig fintlighet att utveckla för att tränga igenom, men han var
  den klokare och därför segrade han.
  
  Gusten tog han icke upp strid med; den lät han gå, sedan han med förmåner
  lockat ifrån honom bundsförvanten Norman. Och det var icke mycket svårt,
  ty Gusten var, rent ut sagt, litet snål, och Norman blev på jaktäventyren
  mest behandlad som roddare och måste aldrig skjuta första skottet. Fick
  han verkligen en sup, så tog Gusten tre i lönn, så att de fördelar
  Carlsson i ökad lön, ett par strumpor, en skjorta och annat smått
  lyckades utverka åt honom, jämte dennes utvidgade makt, som lovade mer än
  Gustens sjunkande, hastigt nog bragte honom till avfall. Därmed var
  sonens jaktlusta något släckt, ty att fara ensam på sjön var icke så
  roligt; och i brist på sällskap slöt han sig till de andra på arbetet.
  
  Rundqvist fjällade han med större svårighet, för den fisken var både ful
  och gammal, men han fick också honom snart i sump.
  
  I stället för att offra slantar, lät Carlsson laga skötarne och sätta nya
  linor i alla varpen, och se, strömmingen fastnade bättre än förr; i
  stället för att gå med en flogrönn, som vuxit i annat trä, och leta nya
  brunnar, tog Carlsson och lät fodra den gamla, rensa henne, bygga kar
  omkring henne och sticka ner en pumpstock, och därmed var flogrönnen
  kastad på sopbacken; i stället för att läsa och slå eld över korna, lät
  han rykta dem och strö torrt under dem. Kunde Rundqvist smida söm, så
  drog Carlsson spik; kunde Rundqvist tälja en härv, så snickrade Carlsson
  både årder och vält.
  
  När Rundqvist såg sig undansatt och uppjagad ur sina mullvadshål, tog han
  till mera i ögonen fallande handgrepp. Han började putsa omkring stugan;
  skaffade undan det, som folket av lättja eller mörker låtit »falla» på
  backen under vintern; kurtiserade höns och katt och satte en ny klinka på
  dörren.
  
  -- Nej si, så rar Rundqvist är, som rakt av gjort en ny klinka på gamla
  dörrskrället, hörde Carlsson pigorna säga i köket; ja si, han är ändå
  snäll, han.
  
  Men Carlsson var som en pil efter honom, och en morgon var spisen
  vitstruken; en annan morgon voro vattämbarne grönmålade med svarta band
  och vita hjärtan; en annan åter låg veden under ett tak, som han slagit
  upp på vedbacken bakom matboden. Carlsson hade lärt av fienden att erövra
  kökets stormakt, och med den nya pumpstocken var han bliven
  oemotståndlig.
  
  Rundqvist var dock seg och illfundig, och en lördagsnatt tog han och
  strök avträdet pinande rött. Men Carlsson, som lurat ut honom, tog Norman
  på ett kvarter brännvin, och trefaldighetsnatten hörde gumman hur det
  tassade och fnaskade omkring stugväggarne, men som hon var för sömnig
  att stiga upp, fick hon först på morgonen se, att hela stugan var illande
  röd med vita fönsterposter och regnbleck! Och därmed var Rundqvists kraft
  att fortsätta en för hans ålder alldeles för arbetsam strid ute. Man
  skrattade nu åt hans kostliga smak, att börja sina försköningar med
  avträdet, och Norman, som en sannskyldig avfälling, gjorde en länge
  gångbar rolighet om Rundqvist och som lydde ungefär så: Man ska börja i
  rätta ändan, sa Rundqvist, strök avträdet först. Han lade sig, men på
  lur, för att ännu en gång försöka nya funder eller sluta en förmånlig
  fred.
  
  Gusten lät dem hållas, såg på och tyckte det var bra som skedde. -- Plöj
  ni, tänkte han, jag skall nog komma efter och bärga!
  
  Hittills hade likväl Carlssons verksamhet ej haft tid att inbringa någon
  påtaglig skörd, ty de pengar, som influtit för de sålda korna, hade
  visserligen ett par dagar legat i chiffonjén och vid uppräkningen gjort
  ett mycket gott intryck, men de hade snart rullat ut igen och lämnat
  saknadens tomhet efter sig.
  
  Emellertid led det mot midsommar. Carlsson hade haft mycket att beställa
  och liten tid att promenera. Nu gick han en söndagseftermiddag ute på
  backen och tittade sig omkring, och kom så att lägga märke till
  storstugan, som stod där öde med nerfällda rullgardiner. Nyfiken som han
  var, gick han sta och kände på dörrn och den var öppen. Klev in i farstun
  och fann ett kök; steg på vidare och kom in i ett stort rum, som såg
  riktigt herremanslikt ut; hade vita gardiner, en imperialsäng med
  mässingsornament; en spegel med förgylld snidad ram och ett slipat glas
  med fasetter -- det förstod han att det var fint -- soffa, chiffonjé,
  kakelugn, allt precis som på en herrgård. Och på andra sidan farstun ett
  lika stort rum med spis, matbord, soffor, väggklocka -- -- -- Han intogs
  av förvåning och högaktning, vilka känslor övergingo till medlidande och
  förakt för ägarnes företagsamhetsgåvor, när han sett, att huset därjämte
  rymde två kammare med flera bäddade sängar.
  
  -- Ock-ock-ock, tänkte han högt för sig själv, så många sängar och inga
  badgäster.
  
  Berusad av tanken på den blivande inkomsten, gick han ner till gumman och
  förehöll henne det slösaktiga i att inte hyra ut stugan åt sommargäster.
  
  -- Kära hjärtans, inte få vi några som vill bo här! gruvade sig gumman.
  
  -- Hur vet moster det? Har ni försökt få hyra ut? Har ni någonsin
  annonserat?
  
  -- Det är bara att kasta pengarne i sjön! menade madam Flod.
  
  -- Man kastar näten i sjön också, svarte Carlsson, men det får man lov
  att göra, om man vill vinna något.
  
  -- En kan ju försöka, men inte få vi några badgäster, inte, avslutade den
  gamla, som upphört tro på önskningar.
  
  Åtta dagar senare kom en fin herre gående nere i ängen och tittade sig
  omkring. Han kom närmare och mottogs vid sitt uppträdande på gården av
  rackan ensam, medan folket enligt vana, blyghet eller finhet, gömt sig
  inne i köket och stugan efter att förut ha stått utanför i en klunga och
  gapat på den främmande. Först när han kom i dörren, steg Carlsson ut,
  såsom varande den modigaste.
  
  Den anlände hade läst en annons... Joho -- det var nog här! och därpå
  fördes han opp till storstugan. Han var ganska belåten, och Carlsson
  lovade alla förbättringar, allt, blott herrn ville bestämma sig genast,
  för det var så många spekulanter och årstiden var framskriden. Den
  främmande, som tycktes vara fängslad av ställets sköna läge, skyndade sig
  att göra opp, och efter ömsesidiga närgångna frågor om ekonomi och
  familjeförhållanden avlägsnade han sig.
  
  Carlsson följde honom till grinden och störtade därpå in i stugan, där
  han inför matmor och son lade opp sju riksbankstior och en
  privatbanksfemma.
  
  -- Å, men det är fasligt, att ta så mycket pengar av folk, knotade
  gumman.
  
  Men Gusten tyckte det var bra gjort; och han skänkte för första gången
  Carlsson sitt offentliga erkännande, när denne talade om, hur han pressat
  herren med ryktet om många spekulanter.
  
  Pengar på bordet, det var trumf för Carlsson, och han talade i en ton
  högre efter den betan, vid vilken hans erfarenhet av handelsväsendet
  varit honom till pass. Men det var icke blott de kontanta pengarne i
  hyran, som fallit ner över dem, det skulle även regna indirekta förmåner,
  vilka Carlsson målade opp i raska drag för de lyssnande åhörarne.
  
  Här skulle säljas fisk, mjölk, ägg, smör; och vedbrand finge inte gå av
  för inte, för att inte tala om Dalaröbuden efter en krona stycket. Och så
  kunde man kanske få sätta av en kalv, ett får, en utvärpt höna, potatis
  och grönsaker. Ock-ock-ock -- det var så mycket att göra av, och en
  riktigt schangtil herre var det.
  
  Om midsommarafton anlände de väntade guldfiskarne. Det var herrn, frun,
  en sextonårig dotter och en sexårs son, samt två pigor. Herrn var
  violinist i hovkapellet och i goda omständigheter samt en fridens man,
  vid ingången av fyrtiotalet. Han var tysk född och hade litet svårt att
  förstå öborna, varför han inskränkte sig till att nicka bifall och säga
  »skön» till allt vad som sades, varför han hastigt vann rykte såsom
  varande en mycket snäll herre. Frun var ett ordentligt fruntimmer, som
  vårdade sitt hus och sina barn och genom ett värdigt uppförande visste
  sätta sig i lydnad hos pigorna, utan att behöva riva ner oväder eller
  gripa till mutsystemet.
  
  Carlsson, såsom varande den minst blyge och den mest talföre, tog genast
  hand om främlingarna, helst han tyckte sig likasom ha en förmånsrätt,
  efter som han skaffat dit dem, och ingen av de andra hade den
  tilltagsenheten eller sällskapsgåvan att göra honom platsen stridig. Men
  stadsbornas ankomst till ön underlät icke att utöva sitt inflytande på
  urinnevånarnes sinnen och seder i gemen. Att dagligen se helgdagsklädda
  människor, som höllo söndag var dag, spatserade, rodde utan mål, fiskade
  utan att ta vara på fisken, badade, musicerade, fördrevo tiden, som om
  inga bekymmer, intet arbete funnes till i världen, detta väckte till en
  början ingen avund, endast förundran över att livet kunde dana sig så,
  beundran över mänskor, som förmådde ställa sin tillvaro så angenämt, så
  lugnt, så rent och fint framför allt, utan att man kunde säga att de
  gjort andra orätt eller plundrat fattiga. Oförmärkt och sakta började
  Hemsöborna gå i stilla drömmar, kasta långa förstulna blickar uppåt
  storstugan; sågo de en ljus sommarklädning skymta i ängen, stannade de
  och stodo njutande av anblicken såsom framför något vackert; varsnade de
  ett vitt flor på en italiensk halmhatt, ett rött sidenband om ett smärt
  liv i en båt på viken mellan skogens granar, blevo de tysta och
  andaktsfulla av längtan efter något de ej visste, som de ej vågade
  hoppas, men som de drogos till.
  
  Samtalen och stojet nere i köket och i gamla stugan antogo en
  stillsammare art; Carlsson förekom beständigt i ren vit skjorta och
  uppträdde i vardagslag med blå klädesmössa, samt antog så småningom en
  inspektors skepnad; hade en blyertspenna i bröstfickan eller bakom örat
  och rökte ofta på en lätt cigarr.
  
  Gusten drog sig däremot tillbaka, höll sig så långt undan som möjligt för
  att slippa bli föremål för jämförelser; talade bittert om stadsbor i
  allmänhet, behövde oftare än förr erinra sig och andra om pengarne på
  banken, samt tog långa lovar för att komma förbi storstugan och de ljusa
  klädningarne.
  
  Rundqvist gick svart i ansiktet och höll sig mest uppåt smedjan,
  förklarande att han frågade fan efter hela världen, om det också vore
  änkedronningen själv, medan Norman återupptog sin beväringsmössa, drog
  svångrem utanpå tröjan och gjorde krokar kring brunnen, dit herrskapets
  flickor brukade komma om morgon och afton.
  
  Värst var det för Clara och Lotten, som snart sågo allt mankön fegt
  avfalla för herrskapets flickor, vilka kallades på brev för mamseller och
  reste till Dalarö i hatt. Barfota måste de gå, ty i ladugården var det
  för solkigt att de ville utsätta sina kängor för hastig ödeläggelse, och
  på ängen och i köket var det alldeles för hett gå skodd. De gingo i sina
  dunkla klädningar och kunde aldrig för svett och sot och boss bära en vit
  remsa en gång, och Clara, som gjort ett försök med manschetter, råkade
  illa ut, blev genast avslöjad och utsatt för ett ihållande grin över att
  hon vågade en tävlan. Men om söndagarne togo de igen skadan och ådagalade
  en kyrksamhet, som man inte sett på år och dag, bara för att få bästa
  kläderna på.
  
  Carlsson hade alltid ärender in till professorn och stannade för övrigt
  jämt och ständigt utanför farstukvisten, när någon satt där, och frågade
  om befinnande, spådde vackert väder, föreslog utflykter, gav råd och
  upplysningar om sjöfisket, samt bekom då och då ett glas öl eller en
  konjak, så att han snart blev föremål för de andras halvhöga
  beskyllningar att han gick och snuggade.
  
  Om lördagen, när herrskapets köksa skulle in till Dalarö och handla,
  uppstod meningsbyte om vem som skulle föra henne. Carlsson avgjorde helt
  enkelt saken till sin förmån, ty den lilla svarta vithyllta flickan hade
  slagit djupt an på honom; och då gumman gjorde föreställningar mot att
  Carlsson, som var den viktigaste och förste man på gården, så skulle gå i
  småärender, svarade Carlsson med att professorn enkom anmodat honom,
  emedan viktiga brev skulle på posten. Gusten, som syntes mot sin vilja
  rätt angelägen göra budet, föreställde att han mycket väl kunde taga
  breven om händer, men Carlsson förklarade bestämt, att det kom aldrig i
  fråga, att han tillät husbonden göra drängsysslorna, så att folket skulle
  få något att tala på sedan. Och därvid blev det.
  
  Att göra Dalaröbud var icke utan sina fördelar, dem den fyndige drängen
  spårat i förväg. Först fick man sitta på sjön med en flicka och ostört
  prata tok och fjollas; sedan följde traktering och drickspengar; och på
  Dalarö hade han tillfälle att göra sig alla handelsmän förbundna genom
  att anbefalla en kund, vilket alltid inbragte små handtryckningar, en sup
  här, en cigarr där, varförutom det föll ett visst sken av anseende på
  den, som framförde uppdrag från professorn och i vardagslag uppträdde
  fint klädd och i sällskap med en mamsell från Stockholm.
  
  Dalaröresorna förekommo dock endast en gång i veckan och hade icke något
  störande inflytande på arbetets gilla gång för övrigt, ty Carlsson var
  nog fiffig att de dagar han var borta ge gossarne arbete på beting, så
  att de skulle dika så många famnar, plöja så många tegar, fälla så många
  träd, och sedan vara lediga, vilket de med nöje åtogo sig, ty därigenom
  kunde de vara fria redan aftonvardsdags. Vid sådana tillfällen, då
  arbetet skulle mätas ut och sedan det gjorda granskas, var det som
  blyertspennan och den numera införda anteckningsboken kommo till heders,
  och Carlsson vande sig vid att uppträda som inspektor och småningom få
  arbetet att glida över på andra skuldror. Samtidigt inrättar han sig på
  kammaren såsom i sitt eget ungkarlsrum. Tobaksrökning var redan länge
  sedan införd och på bordet vid fönstret hade han dukat fram ett grönt
  fickbläckhorn, ett pennskaft, en blyertspenna, några ark postpapper, samt
  ordnat med ljusstaken och strykstickstället så att det såg ut som ett
  skrivbord. Fönstret vette ut åt storstugan, och här satt han på
  raststunderna och iakttog herrskapets rörelser, samt höll även
  förevisning av sin skrivkunnighet. Om aftnarne slog han upp fönstret,
  lade armbågen på brädan och satt däruppe bolmande ur pipan eller en ur
  västfickan framletad cigarrstump, under det han också kunde läsa i en
  veckotidning, vilket gav honom nerifrån sedd ett utseende som om han vore
  patron själv på gården.
  
  Men när det blev skumt och han tänt ljus, lade han sig på sängen och
  rökte. Det var då som drömmarne kommo, planer snarare, byggda på ännu
  icke inträffade omständigheter, men vilka möjligen med en liten tumning
  kunde komma att inställa sig.
  
  När han så en afton låg på rygg och bolmade svarta ankaret, för att döva
  myggen, och under det hans ögon stannat på det vita lakanet, som täckte
  kläderna, släppte detta och ramlade plötsligt ner på golvet. Som skuggan
  av ett led soldater såg han hela den avlidnes garderob göra flankmarsch
  på väggen: framåt fönstret och tillbaka mot dörren, alltefter som
  ljuslågan fläktade av draget, och han tyckte sig se den döde i alla de
  skepnader, som plaggen uppritade mot den rutade tapeten. Där kom han i
  kavaj av blå boj och gråa korderojsbyxor med knän på, sådan han satt till
  rors i sumpen, när han seglade till stan med fisk, och sådan han satt på
  Mässingsstången i Stadsgårn och drack toddy med fiskköparn; här kom han i
  svart klädesbonjour och långa, flaxande svarta byxor, så som han gick i
  kyrkan, när det var skriftermål, såsom han var klädd på bröllop,
  begravningar och barndop; här hängde svarta fårskinnströjan, som han hade
  på, när han stod i strand och drog not om höst och vår; här bröstade sig
  den stora skälskinnspälsen, som ännu bar märken efter julkalasen, där den
  sista supen i pälsen togs i glögg; och resskärpet stickat i grönt, gult
  och rött ullgarn ringlade sig som den stora sjöormen ända ner på golvet
  och stack huvet i ett stövelskaft.
  
  Carlsson blev varm under skjortan, när han tänkte sig i den sköna,
  silkeslena pälsen, tänkte sig skjuten på en kälke över isarne, med en
  luva därtill av ringskäl, bort till grannarne, som togo emot julgästerna
  med eldar på stranden och bösskott, och så, kommen in i den varma stugan,
  kasta av sig ytterplagget och stå fram i svart klädesrock och hälsas med
  du av pastorn och få sitta opp, högst uppe vid kortändan av bordet, under
  det drängarne stodo vid dörren eller kartat opp på fönsterbräden.
  
  Föreställningarne om de önskade saligheterna blevo så livliga, att de
  fingo Carlsson på benen, och innan han själv visste det, hade han krupit
  i pälsen och stod på golvet strykande muddarne med handen; och det ylade
  i kroppen, när han kände kragen kittla mot kinden. Därpå tog han på
  svarta bonjouren och knäppte den; ställde sin rakspegel på stolen och
  tittade efter, hur rocken satt i ryggen; stack handen innanför slaget och
  gick fram och åter på golvet. En känsla av rikedom spred sig från det
  silkeslena klädet; något rymligt, rundligt tilltaget, när han prövande
  klöv skörten och satte sig på sängkanten, låtsandes vara borta hos
  främmande.
  
  Under det han så satt försjunken i rusgivande drömmar, hörde han utifrån
  röster som glammade, och när han lystrade, märkte han Idas -- det var
  den vackra köksan -- och Normans röster flätas, falla i varann, gå sida
  vid sida och liksom munnas. Del stack till i honom, och i ett tag hade
  han bonjouren och pälsen på klädhängarn under lakanet, och beväpnad med
  en nytänd cigarr gick han ner för trappan.
  
  Strängt sysselsatt och upptagen med allvarliga framtidsplaner hade
  Carlsson hittills undvikit all handel med flickorna, emedan han kände
  huru tidsödande sådant göromål var, och väl vetande att i samma ögonblick
  han öppnade eld åt det hållet, ingen säkerhet mera fanns att han ej
  skulle få en ömtålig punkt, som vore svår att försvara, och att det, om
  han en gång blev slagen på den marken, vore slut med anseende och
  myndighet.
  
  Men nu, när den erkända skönheten utsatt sig till tävlan och segraren
  hade alltför mycket att vinna, kände han sig uppfordrad att begagna
  sporrarne och resa kam, och med fast beslut att bli tuppen, gick han ner
  på vedbacken, där spelet redan var i full gång. Förargligt var det,
  syntes honom, att han skulle behöva mäta sig med Norman just; hade det
  varit Gusten åtminstone; men den där lilla strunten Norman! Nå, han
  skulle få!
  
  -- God afton, Ida! började han, utan att låtsas se rivalen, vilken
  ofrivilligt lämnade sin plats vid staketet, som Carlsson genast intog.
  
  Och så började han spelet, begagnande sin överlägsna talförhet, under det
  Ida plockade ved och stickor i vedbärarn, så att Norman inte fick syl i
  vädret. Men Ida var nyckfull såsom vid månskifte, och hon kastade sidoord
  åt Norman, dem Carlsson dock grep i flykten och återsände tillkrusade
  och skönt bemålade. Men den sköna, som fann behag i kampen, anmodade
  Norman spänta litet stickor. Innan den lycklige hann gå omkring till
  grindhålet, hade Carlsson redan klivit över det vassa staketet, dragit
  sin fällkniv och utsett ett torrt granträ, som han späntade; lade inom
  ett par minuter stickorna i vedbärarn, tog alltsammans på lillfingret och
  bar rätt in i köket, dit Ida följde, och där blev han stående vid
  dörrposten, där han spände rygg, så att ingen kunde komma varken ut eller
  in. Och Norman, som icke lyckades hitta på något ärende, slog först några
  lovar omkring vedbacken, mjältsjukt begrundande den oförskämdes lätta
  framfärd i livet, tills han fann för gott avtåga och på brunnskaret ge
  luft åt sin klagan i en schottisch, som han bälgade fram ur
  dragharmonikan.
  
  De veka tonerna från klaverets blecktungor trängde dock genom den tjocka
  aftonluften, förbi dörrposteringen och nådde barmhärtighetens tron vid
  köksspisen, ty Ida erinrade sig nu, att hon måste gå till brunnen efter
  dricksvatten åt professorn. Och Carlsson följde med, denna gång dock
  något osäker i kampen på ett fält, där han var alldeles främmande. För
  att förinta verkan av det trolska »locket» tog han Idas kopparflaska och
  viskade ömma ljud, i så smäktande och välljudande skala han kunde, liksom
  om han ville sätta ord till den förföriska musiken och neddraga solot
  till ett underordnat ackompanjemang, men just som de kommo till brunnen,
  hördes mosters rop oppe från stugan. Hon kallade på Carlsson, och i tonen
  hördes, att det var något angeläget. Först blev denne ond och tänkte inte
  svara, men då for den lede in i Norman och med skallande stämma gav han
  ljud:
  
  -- Här, moster! Han kommer straxt.
  
  Med tusentals tysta lyckönskningar till helvetet åt den falske spelmannen
  måste segraren slita sig ur kärlekens armar och lämna det halvvunna bytet
  åt den svagare, som endast hade ett öde att tacka för sin älskogslycka.
  
  Moster ropade än en gång, och med vresig stämma svarade Carlsson, att han
  kom allt vad han orkade.
  
  -- Vill Carlsson stiga in och ta en halv, tog gumman emot honom på
  farstukvisten, skyggande med handen över ögonen för att genomtränga den
  lätta sommarskymningen och se efter, om han kom ensam.
  
  Carlsson ville gärna eljes ta en halv, men i detta ögonblick önskade han
  allt kaffe och brännvin så långt han visste, men han kunde inte neka; och
  vid ackompanjemang av Normans Norrköpingska skarpskyttemarsch, som
  segerglad och hånande rullade upp nerifrån källängen, måste han in i
  stugan. Gumman var blidare än vanligt, och Carlsson fann henne äldre och
  fulare än vanligt; och ju artigare hon visade sig, desto tvärare blev
  han, vilket slutligen gjorde gumman nästan öm.
  
  -- Si, Carlsson, tog hon slutligen opp, medan hon hällde i kaffet, det är
  så att vi ska buda till slåttan i nästa vecka, och därför ville jag tala
  vid honom först, förståss.
  
  Här tystnade dragharmonikan mitt i trions smältande ackorder och Carlsson
  stelnade till och blev ouppmärksam, samt tuggade torrt fram några ord
  utan klang och utan strängt sammanhang:
  
  -- Jaha, jaså, ja, slåttan i nästa vecka!
  
  -- Och då ville jag, fortfor gumman, att Carlsson skulle om lördag ta
  Clara med sig och fara sta och bjuda; för jag ville också, att Carlsson
  skulle komma ut lite grann och se folk, och visa sig en smula, för det är
  alltid gott.
  
  -- Ja, si om lördag kan jag inte, svarade Carlsson tvärt, för då ska jag
  ju åt Dalarö för professorns.
  
  -- Nå, för en gång kunde ju Norman göra skjutsen, invände gumman och
  vände ryggen åt drängen för att slippa se hans min.
  
  I detsamma hördes dragklaveret frampressa några mjuka, av pauser avbrutna
  satser, som tycktes avlägsna sig och förtona ute i sommarnatten, där
  nattskärran redan spann på sin surrande rock.
  
  Carlsson svettades dödsvetten, slog i sig kaffebrännvinet, kände stenar
  på bröstet, töcken om huvet och en allmän svaghet i nerverna.
  
  -- Det kan inte Norman, utstötte han; Norman kan inte uträtta alla
  professorns affärder, och -- och -- han är inte betrodd.
  
  -- Ja, men jag har frågat professorn, klippte gumman av, och han sa, att
  han inte hade något om lördag.
  
  Det var förgjort för Carlsson; gumman hade spänt honom som en mus, och nu
  fanns inte ett hål att gå i mera.
  
  Och han hade sina sinnen ute på flera håll, så att han knappt kunde samla
  sig till ett motvärn. Detta såg gumman också, och hon tog sig därför
  till att knåda medan degen jäste.
  
  -- Hör nu, Carlsson, sa hon; han ska inte ta sig för när, om jag säger
  någonting åt en, för jag menar väl me'n.
  
  -- Moster kan gärna säga vad håken som helst, för nu är det mej egalt
  detsamma, bröt Carlsson ut, under det han hörde klaverets allt ömmare
  låtar försvagas längst bort i hagen.
  
  -- Jo, si, jag ville bara säga det, att Carlsson skulle liksom hålla sig
  för god att spela för flickorna, för det blir bara mackelmang till
  sistone; ja, jag vet, jag, och känner det; och det är välmening av mig,
  sir Carlsson. Sådana där stadsflickor ska alltid ha en tross med karlar
  efter sig, om det ska vara något, och så ska det fjäsas hit och så ska
  det fjollas dit; och går de i skogen med en, så går de i hagen med en
  ann, och så när det blir något på sne si, så tar de den som de tycker är
  golikast att kunna vräka't på. Så är det, si, likaväl.
  
  -- Ja, det ger jag hålen vad pojkarne ta sej te.
  
  -- Jaja, ta inte så illa opp, tröstade gumman, men si en karl som
  Carlsson skulle tänka på te att gifta sig, och då ska man inte gå och ha
  något drag med däjor och slikt, och här i skärgårn finns många rika
  flickor, ska jag säga honom, och är han klok sköter sina grejor väl, så
  kan han komma till sitt eget, förr än han tror, och därför ska Carlsson
  inte vara enveten, utan höra vad jag säger åt honom, när jag ber honom
  fara sta och buda till slåttan. Kom han ihåg, att jag inte skulle ha
  anmodat vem som helst att färdas för gårdens räkning, och jag lär nog få
  gossen över mig, men si det bryr jag mig inte om, för den jag håller mig
  till, den stöttar jag också, lita på det.
  
  Det började nu lugna i Carlssons sinne, och han anade något förmånligt i
  att så där få agera för gården; men han var ännu för retad att vilja byta
  sin låga mot något ovisst och han kände ett behov att få något handsöl
  först, innan han inlät sig på affären.
  
  -- Inte kan jag gå sta så här som jag är och inte har några snygga
  kläder, slängde han ut sin rev.
  
  -- Så farligt med kläderna är det väl inte, menade gumman, men skulle det
  så vara att det bara var det som felade, så kunde man väl finna någon
  råd.
  
  Längre ville inte Carlsson gå i den riktningen, men i dess ställe beslöt
  han växla ut det halvkvädna löftet mot ett annat och lyckades efter
  åtskilliga genkast få det därhän, att Norman, såsom oumbärlig vid liarnes
  slipning och höskakets reparation, skulle stanna hemma, medan Lotten
  gjorde Dalaröbudet.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Klockan är tre på morgonen en julidag i början av månaden. Det röker
  redan ur skorstenen, och kaffepannan är påsatt; hela huset är vaket och i
  rörelse och ute på backen står ett långt kaffebord dukat. Slåtterfolket,
  som kommit aftonen förut, har sovit på skullar och logloft, och tolv
  resliga skärkarlar i vita skjortärmar och halmhattar stå i grupper
  utanför stugan väpnade med liar och brynen. Där är Åvassan och
  Svinnockarn, gamla redan med av rodd kutiga ryggar; där är Aspön med
  sitt kämpaskägg, huvudet högre än de andra och med djupa, sorgsna blickar
  från ensamheten ute i havsbandet, från sorger utan namn och utan klagan;
  där är Fjällångarn, kantig och kringvriden ett halvslag som en martall
  ute på sista kobben; Fiversätraön, mager, utblåst, livlig och torr som
  ett kaffeskinn; Kvarnöarne, båtbyggare med rykte; Långviksskärarne, de
  första skälskyttarne, Arnöbonden med sina pojkar. Och omkring dem, mellan
  dem tassade flickorna i lintygsärmarne, med bröstdukar över barmen,
  klädda i ljusa bomullsklädningar och med schaletter på huvet; härvarne,
  nymålade i regnbågsfärger, hade de medfört själva, och de sågo mera ut
  som om de gingo till fest än till arbete. Gubbarne klappade dem med
  fingerknogarne i livet och sade förtroligheter, men pojkarne höllo sig så
  tidigt på morgonen på avstånd, avvaktande kvällen med dess skymning, dans
  och musik för att leka älskogslekar. Solen hade varit uppe en kvarts
  timme, men ännu ej hunnit över tallbackens toppar för att slicka daggen
  ur gräset; viken låg spegelblänk infattad i den nu blekgrönskande vassen,
  där de nykläckta andungarne hördes pipa mellan de gamla ändernas snatter;
  trutarne fiskade löjor därnere, seglande, stora, vingbreda, snövita som
  kyrkans gipsänglar; i källareken hade skatorna vaknat och skvallrade och
  schattrade om de många skjortärmarne de sett nere på stugbacken; göken
  guckade i hagen, brånande, rasande som om begärens tid vore på slutet,
  när han skulle få se första hösåten; kornknarren arpade och snarpade nere
  i rågåkern; men på backen sprang rackan och fägnade gamla bekanta, och
  skjortärmar och lintygsremsor blänkte i solskenet, sträckte sig över
  kaffebordet, där koppar och fat, glas och kannor skramlade under det
  trakteringen pågick.
  
  Gusten, eljes blyg, hade tagit värdskapet, och kännande sig trygg bland
  dessa sin fars gamla vänner, satte han Carlsson åt sidan, skötande
  brännvinsflaskan själv. Men denne hade redan anvärvat bekantskaper på sin
  bjudningsresa, gjorde sig hemmastadd som en äldre anhörig eller gäst och
  lät krusa sig. Med tio års försprång för Gusten och med ett utvuxet,
  manligt yttre hade han lätt att trycka ner denne, som ändå aldrig kunde
  bli annat än pojken inför de män, som varit dus med hans far.
  
  Emellertid var kaffet drucket, solen steg, och veteranerna satte sig i
  rörelse neråt storängen med liarne på axeln, följda av de unge och
  flickskaran.
  
  Gräset stod högt till låret och var tjockt som en fäll, så att Carlsson
  måste redogöra för den nya ängskötseln; hur han låtit röja ur löv och
  fjorårsgräs, jämna ut mullvadshögarne, så i frostfläckarne och vattna
  över med gödselsaften. Därpå anordnade han som en kapten sin trupp, gav
  hedersplatserna åt de gamla och förmögna och gick själv aldra sist, så
  att han ändå icke kom bort i hopen. Och så gick slaget fram: två dussin
  vita skjortärmar i en kil som höstflyttande svanor, med liarne häl i häl,
  och efter i spridd ordning, som en flock fisktärnor, nyckfullt kastande,
  slängande, men ändock hållande tillsammans, kommo flickorna med sina
  härvar, var och en följande sin slåtterkarl.
  
  Det susade om liarne och det daggiga gräset föll i knippor; och sida vid
  sida lågo alla sommarens blommor, som vågat sig ur skogen och hagen:
  prästkragar och gökmat, tjärblomster och horletta, Marie sänghalm,
  hundloka, ängsnejlikor, pukvete, musärter, pestilensrot, väpling och alla
  ängarnes gräs och halvgräs; och det doftade sött som honung och kryddor,
  och bien och humlor flydde i svärmar för den mördande skaran, mullvadarne
  kröpö ner i jordens innanmäten, när de hörde hur det brakade i deras
  bräckliga tak; snoken kilade skrämd ner i diket och slank in i ett hål
  som en skotända; men högt upp över slagfältet svängde sig ett par
  piplärkor, vars bo blivit trampat av ett klackjärn; och i eftertruppen
  trippade stararne plockande och pickande allehanda kräk, som kommit i det
  brännande solskenet.
  
  Första slaget var uttaget ända ut i åkerrenen och nu stannade kämparne,
  stödda på sina lieskaft, betraktande förödelsens verk, som de lämnat
  bakom sig, torkande svetten ur mössremmarne, och inläggande en ny
  snusvalk ur mässingsdosorna, medan flickorna skyndade sig komma upp i
  frontlinjen.
  
  Och så gick det löst igen, ut i det gröna blomsterhavet, som nu går i
  vattrade böljor av den växande morgonbrisen och än visar brokiga lysande
  färger, när blommornas styvare stjälkar och huven sticka upp genom det
  mjuka tåtelgräsets vågor, som böja sig undan för kåren, än breder sig
  jämn grön som en sjö i stiltje.
  
  Det är fest i luften och tävlan i arbetet, så att man heldre skulle stupa
  i solskottet än ställa lien ifrån sig. Carlsson har fått professorns Ida
  till sin räfserska, och som han går sist i slaget, kan han utan att
  blottställa vådorna, och på skryt, vända sig om för att kasta ett ord åt
  henne; men Norman har han under sträng bevakning snett framför sig, och
  så snart denne försöker slänga en betagen blick på sydosten, har han
  Carlssons lie i hälarne och ett mera ovänligt än välmenande varningsrop:
  -- Akta hasorna, du! efter sig.
  
  När klockan är åtta, ligger källängen som en nydrillad åker, slät som en
  hand och med gräset i långa strängar; nu beskådas verket och granskas
  slagen, och Rundqvist är den som faller för nämdens dom, efter som man
  kan se var han gått fram, för där syns det som älvdansar den ena utanför
  den andra, men Rundqvist försvarar sig med att han måste se på flickan
  som de givit honom, för det var inte i går han hade en flicka som sprang
  efter sig.
  
  Och nu hojtar Clara till frukost oppe på backen; brännvinsflaskan
  gnistrar i solen och svagdricksankarn är uppstucken; potatisgrytan ryker
  på hällen, strömmingen immar på faten, smöret är upplagt, brödet är
  skuret; suparne slås i och frukosten är i gång.
  
  Carlsson har fått beröm och är segersäll; Ida är honom också bevågen, och
  han uppvaktar henne med påfallande uppmärksamhet, men så är hon också
  dagens skönaste. Gumman, som springer ut och in med fat och tallrikar,
  stryker ofta förbi de båda, alltför ofta att ej bli bemärkt av Ida, men
  ej av Carlsson, förrän hon sticker honom sakta i ryggen med armbågen och
  viskar:
  
  -- Carlsson ska vara värd och hjälpa Gusten; han ska vara som hemma här!
  
  Carlsson har bara ögon och öron för Ida och svarar gumman med något
  skämtsamt. Men nu kommer Lina, professorns barnpiga, och påminner Ida att
  hon skall hem och städa. Och då blir det sorg och uppståndelse bland
  karlarne, men flickorna se lagom bedrövade ut.
  
  -- Vem ska nu ta opp åt mig, när jag ingen flicka har mera? utbrister
  Carlsson med låtsad förtvivlan, som skall dölja den verkliga harmen.
  
  -- Det får väl moster göra då? svarar Rundqvist, som påstods ha ögon i
  ryggen.
  
  -- Moster ska räfsa! ropa karlarne i korus. Moster ska ut och räfsa.
  
  Gumman slår ifrån sig med förklät:
  
  -- Herre Je', ska gamla gumman ut med flickorna! Nej, aldrig i livet,
  aldrig på tiden! Å, ni är tokiga!
  
  Men motståndet retar.
  
  -- Ta kärngen, han, viskar Rundqvist, under det Norman muntrar på, och
  Gusten blir mörk som en natt.
  
  Det fanns inte något val, och under stoj och skratt springer Carlsson in
  i stugan för att leta fram gummans egen härv, som ligger oppe på vinden
  någonstans; och gumman efter skrikande:
  
  -- Nej, för Guds skull, han får inte gå och riva i mina saker däroppe!
  Och så försvinna de båda två, under högljudda och bitande anmärkningar av
  de kvarvarande.
  
  -- Jag tycker, faller slutligen Rundqvist in i tystnaden som uppstått.
  Jag tycker de dröjer bra länge! Gå och se efter, Norman, vad som hänt!
  
  Stormande bifall uppmuntrar den ärelystne att dra på vidare:
  
  -- Vad kan de göra däroppe, månn tro? Nej, det här går aldrig an; jag
  blir rakt orolig, vet någon människa!
  
  Gusten blev dunkelblå om läpparne, som han tvang till ett skratt för att
  vara med de andra.
  
  -- Gud förlåte mina synder, tog Rundqvist om på samma ton, men nu står
  jag inte ut längre, utan jag får lov att gå och se efter vad de ha för
  sig.
  
  I detsamma kommer Carlsson med gumman ut i förstudörren och medför den
  sökta härven. Det är en grann en, målad med två hjärtan och _anno 1852_
  och var en gång den gamlas fästmöhärv, som Floden i världen själv hade
  gjort och som hade ärter inne i skaftknappen, som skallrade, när man
  rörde på henne. Minnet av det förflutnas fröjder synes ha satt gummans
  friska sinne i en munter stämning, och utan ett spår av sjuklig
  känslosamhet visade hon på årtalet och sade:
  
  -- Det var inte i går, det, som Floden gjorde härven...
  
  -- Och du klev i brudsäng, moster, inföll Svinnockarn.
  
  -- Kan väl kliva en gång till, mente Åvassan.
  
  -- Sex veckors grisar och två års änkor kan man aldrig tro, brydde
  Fjällångarn.
  
  -- Ju torrare sköre, ju eldfängdare, brassade Fiversätraön på.
  
  Och var och en kastade sin pinne på elden, men gumman bara myste och slog
  ifrån sig, höll god min och skämtade med, för att det inte var värt att
  bli ond.
  
  Så bar det av ner i myrängen, där starr och fräken stod som furuskog och
  vattnet gick opp på stövelskaften på karlarne. Men flickorna togo av
  strumpor och skor och hängde på gärdsgården.
  
  Och gumman räfsade och gick på, så hon var efter Carlsson före de andra;
  månget skämtord föll på de unga tu, som de kallades.
  
  Så blev det middag och så blev det afton. Spelmannen hade kommit med sin
  fiol, logen var röjd och sopad och de värsta kvistarne voro kittade med
  beck. Och när soln gick ner, började dansen.
  
  Carlsson öppnade den med Ida, som hade svart klädning urringad i fyrkant,
  med vitt krås och Maria-Stuartskrage, så att hon stod fram som en avundad
  dam bland bondflickorna, väckte de gamles fruktan och köld, men pojkarnes
  åtrå.
  
  Carlsson kunde ensam nya valsen, och därför tog Ida honom gärna, gång på
  gång, sedan ett försök till trestegsvals med Norman misslyckats, varpå
  denne, slagen ur brädet, tog sig för det orådet att tillgripa
  dragharmonikan, både att utgjuta sina hjärtekval och försöka en sista
  limsticka att fånga den granna och ostadiga fågeln, som han trott sig ha
  i handen för några veckor sen, men som straxt igen satt på taket och
  munnades med en annan. Carlsson fann emellertid ackompanjemanget
  obehövligt, när han enkom tingat en riktig spelman, och den tungbröstade
  harmonikan drog verkligen inte jämt med den lättfotade fiolen, utan
  störde takten och bragte oordning i dansen. Lockad av ett gott tillfälle
  att få knorva till rivalen, helst allmänna meningen om dragklaverets
  otjänlighet tycktes vara väl beredd, tog Carlsson munnen full och skrek
  mitt över logen till den i ett hörn inkrupne olycklige älskaren:
  
  -- Höllu! sätt lås för lädersäcken, du, och gå ut på backen och pina
  vädret ur dig, om du är klöverstinn.
  
  Allmänna meningen föll tung på syndaren i ett gillande grin, men Norman
  hade fått några supar i huvet, och Idas krås hade trollat fram oanade
  krafter, så att han fann sig ohågad ge tappt vid utmaningen.
  
  -- Höllu! härmade han Carlsson, som oförvarandes släppt lös sitt
  modersmål, vilket alltid hade en löjlig verkan på uppsvenskarne. Kum ut
  på backen, du, så ska jag ta lopporna ur svinpälsen på dig!
  
  Carlsson fann ännu icke ställningen så hotande, att man behövde gå till
  nävarne, och höll sig ännu på munhuggningens oskyldigare område.
  
  -- Va ä det för ena markvadiga svin, som ha loppor i pälsen?
  
  -- Det är väl varmlandssvin, kan jag tro! svarade Norman.
  
  Det stack nationaläran, och letande ännu i sista stund efter ett
  oåtkomligt dråpord, gick han rakt på fienden, tog honom i västen och röck
  honom ut på backen.
  
  Flickorna ställde opp sig i dörröppningen att åskåda drabbningen, och det
  föll ingen in att söka gå emellan.
  
  Norman var liten och satt, men Carlsson var grövre och utvuxen. I ett
  kastade han av sig rocken, som han var rädd om, och kämparne brasade i
  hop; Norman med huvudet förut, som han lärt av lotspojkarne; men Carlsson
  tog i honom, måttade en ful spark åt skrevet, och som en upprullad
  igelkott föll Norman på dynghögen.
  
  -- Rallbuse! skrek han, urståndsatt att försvara sig med nävarne längre.
  
  Carlsson skummade, och letande förgäves efter tillmälen, satte han knät
  på bröstet och kindpustade den slagne, som spottade och bet omkring sig,
  men slutligen fick en näve strö för munnen.
  
  -- Nu ska jag skura truten ren på dig! och med halmtappen tagen ur
  dyngstacken gnuggade han den slagne, så att näsan gick i blod. Men detta
  öppnade munnen på den av ilska fräsande Norman, och nu slungade han hela
  sitt förråd av glåpord i ansiktet på segraren, som ändå inte kunde binda
  den besegrades tunga.
  
  Musiken hade tystnat, dansen upphört och åskådarne gjort sina
  anmärkningar över ord- och nävstridens kastningar, vilken de åhört och
  beskådat med samma likgiltiga intresse som en slakt eller en danslek,
  ehuru likväl de gamla funnit Carlssons angrepp mindre regelrätt enligt
  gammal slagsmålssed. Men plötsligt hördes ett skrik, som sprängde hopen
  och röck alla ur feststämningen:
  
  -- Han drar kniv! skrek någon, man kunde inte urskilja vem.
  
  -- Kniv! svarades i hopen. Inga knivar! Bort med kniven!
  
  Och kämparne omringades; Norman, som lyckats få upp sin fällkniv,
  avväpnades och ställdes på fötter, sedan Carlsson ryckts lös ifrån
  honom.
  
  -- Ni ska slåss, gossar, men inte knivas, avslutade gamle Svinnockarn
  drabbningen.
  
  Carlsson tog på sig rocken och knäppte den om sin sönderrivna väst, men
  Norman gick med ena skjortärmen hängande som en trasa ner åt benet.
  Tilltygad i ansiktet, smutsig, blodig, fann han för gott avlägsna sig
  bakom knuten för att icke behöva visa sitt nederlag för flickorna.
  
  Med segrarens och den starkares glada tillförsikt uppträdde Carlsson
  igen på dansbanan, och efter att ha fått en sup, återknöt han leken med
  Ida, som mottog honom med värme och nästan beundran.
  
  Dansen gick an som ett tröskverk och skymningen hade fallit; brännvinet
  gick lag på lag och uppmärksamheten blev mindre livlig på nästans görande
  och låtande. Därför kunde Carlsson komma ut med Ida ur logen och uppnå
  hagledet utan att ådraga sig någons näsvisa frågor, men just när flickan
  kommit över stättan och Carlsson stod på gärdesgården, hörde han gummans
  röst genom halvmörkret utan att kunna se någon:
  
  -- Carlsson! Är Carlsson där! Kom han och dansa en dans med räfserskan.
  
  Men Carlsson svarade inte, utan slank ner och in i hagen tyst som en
  räv.
  
  Gumman hade dock sett honom och till på köpet Idas vita näsduk, som hon
  knutit om livet för att skydda klädningen för svettiga händer. När hon
  ropat en gång till utan svar, gick hon efter, kom över stättan och in i
  hagen. Droget låg under hasselbuskarna i fullt mörker och hon såg endast
  något vitt, som drunknade i det svarta och slutligen sjönk till botten av
  den långa tunneln. Hon ville springa efter, men i detsamma hördes nya
  röster vid stättan, en grövre och en mera klingande, men båda dämpade
  och, när de kommo närmare, viskande. Gusten och Clara klevo över
  gärdsgården, som knakade under gossens något osäkra steg, och lyftad på
  två starka armar hoppade Clara ner. Gumman gömde sig i buskarne, medan de
  arm om liv tågade förbi, dansande fram halvsjungande, kyssande, så som
  hon också en gång dansat, sjungit och kyssts. Än en gång knakade det i
  stättan och flöjande som en stut kom Kvarnöpojken med Fjällångsflickan,
  och just när hon stod högst uppe på gärdsgården, röd i hyn av dansen och
  med ett övergivet löje, som visade alla de vita tänderna, satte hon de
  höjda armarne i kors bakom nacken, som om hon ville falla, och med ett
  lössläppt flåsande skratt och spärrade näsborrar kastade hon sig handlöst
  ner i armarne på gossen, som tog emot henne med en lång kyss och bar
  henne in i mörkret.
  
  Den gamla stod bakom hasselbusken och såg par om par komma, gå, komma
  igen, som i hennes ungdom, och gammal eld slog upp, gömd under två års
  aska.
  
  Under tiden hade fiolen så småningom tystnat, det var över midnatt och
  morgonrodnaden stod redan svag borta över skogen i norr; sorlet från
  logen blev mera däst och några enstaka hurrarop ute från ängen angåvo,
  att danssällskapet skingrat sig, att hemfärden förestod för
  slåtterfolket. Hon måste fram och säga adjö. När hon kom ut i droget, där
  mörkret börjat förtunnas, så att lövets grönska kunde skönjas, fick hon
  se Carlsson och Ida komma längst opp i brinken, hand i hand, som om de
  skulle kasta sig in i en polska. Skamsen att bli träffad här i »gröna
  gången» vände hon och skyndade över stättan för att hinna hem, innan
  folket hade givit sig av. Men på andra sidan stättan stod Rundqvist och
  slog ihop händerna, när han fick se gumman, som gömde ansiktet i förklät
  för att icke visa att hon skämdes:
  
  -- Nej, Herre Jemine, har moster också varit i hagen? Å, jag säger det;
  ja si de gamla är då inte att lita på mer än...
  
  Hon hörde inte mer, utan halvsprang uppåt stugan där man letat henne och
  där hon nu mottogs med ihållande hurrarop, handskakningar, tack för god
  fägnad och adjö.
  
  Och när allt blivit tyst igen och rymmarne blivit framhojtade ur hagar
  och ängar, dock utan att anträffas alla, gick den gamla till sängs, men
  låg länge vaken och lyssnade, om hon skulle få höra Carlsson gå opp för
  kammartrappan.
  
  
  
  
  FJÄRDE KAPITLET.
  
  Det bullrar till bröllop och käringen blir
  tagen för guldet.
  
  
  Höet var under tak, råg och vete bärgade; sommaren var till ända och den
  hade varit god.
  
  -- Han har lycka, den hålen! sade Gusten om Carlsson, vilken man icke
  utan en del orsaker tillskrev det ökade välståndet.
  
  Strömmingen hade kommit och alla karlarne utom Carlsson voro ute vid
  skäret, när professorns familj skulle resa in till operans öppnande.
  
  Carlsson hade också åtagit sig packningen och gick med blyertspennan
  bakom örat hela dagen; drack öl på köksbordet, på salsskänken, på
  farstukvistbänken. Här fick han en kasserad halmhatt, där ett par
  utgångna segelskor, en pipa, ett munstycke, orökta cigarrer, tomlådor och
  tombuteljer, metspön och Liebigsburkar, korkar, segelgarn, spik, allt som
  ej kunde medföras eller ansågs obehövligt; det föll så många smulor från
  den rikes bord och man kände allmänt, att man komme att sakna de
  avresande, från Carlsson, som skulle gå miste om sin käresta, ner till
  hönsen och grisarne, som icke längre fingo söndagsmat från herrskapets
  kök. Minst bitter var sorgen för de övergivna Clara och Lotten, som
  oaktat de vid uppbärningen av mjölken fått så mången god kaffetår,
  likväl kände, att deras vår skulle komma igen, bara hösten avlägsnade de
  svåra medtävlerskorna på kärleksmarknaden.
  
  Om eftermiddagen, när ångbåten kom och lade till för att hämta
  herrskapet, var det stor uppståndelse på ön, ty aldrig hade en ångbåt
  lagt till där förr. Carlsson anförde landstigningen och kommenderade och
  orerade, under det ångaren sökte komma in till bryggan. Men här hade han
  givit sig ut på en is, som ej kunde bära honom, alldenstund sjöväsendet
  var honom främmande; och just i det stolta ögonblicket, då linan kastades
  och han i Idas och herrskapets åsyn skulle visa sin kunnighet, fick han
  ett helt fång kabel oppifrån nerfallande på hjässan, så att mössan slogs
  av och föll i sjön; i samma ögonblick skulle han hålla an trossen och
  gripa mössan i flykten, men fick foten i en bukt, gjorde några danssteg
  och föll under en skur av ovett från kaptenen och en salva hånskratt från
  backgastarne. Ida vände sig bort, ond över sin hjältes drumliga
  uppträdande och gråtfärdig av skam på hans vägnar. Med ett kort adjö
  lämnade hon honom slutligen vid landgången, och när han ville behålla
  hennes hand och språka om nästa sommar, om brevskrivning och adress,
  röcks landgången undan hans fötter, så att han vickade framåt och fick
  den våta mössan bak i nacken, samtidigt med att styrmannen röt åt honom
  uppifrån kommandobryggan:
  
  -- Får du loss ändan någongång, du?
  
  En ny skur av sårande tillmälen haglade över den olycklige älskaren,
  innan han fick loss trossen. Ångbåten backade neråt sundet, och som en
  hund, vars herre reser bort, sprang Carlsson i stranden, hoppande på
  stenar, snavande på rötter, för att hinna ut på udden, där han hade sin
  bössa gömd bakom en albuske, för att kunna ge salut. Men han måtte ha
  klivit med rasande ben ur sängen, ty just när ångbåten gick förbi och han
  med bössan lyftad i luften skulle fyra av, klickade skottet. Kastande
  bössan i gräset tog han upp sin näsduk och viftade, sprang i stranden och
  svängde sin blåa bomullsnäsduk, hurrade och flåsade, men ingen svarade
  från båten; icke en hand lyftes, inte en näsduk rördes. Ida var
  försvunnen! Men oförbrännelig, rasande, sprang han över kullerstenar,
  hoppade i vattnet, rusade genom albuskar, kom till en gärdsgård och
  flöjde halvt igenom den, så han rev sig på störarne; och slutligen, just
  som båten skulle försvinna bakom udden, stötte han på en vassvik; utan
  betänkande sprang han i vattnet, svängde än en gång sin näsduk,
  utstötande ett sista förtvivlat hurra. Ångbåtens akter kröp bakom
  tallarne och han såg professorns hatt viftande till avsked löpa undan in
  i skogsudden släpande efter sig den blågula flaggen med posthornet, som
  än en gång glimtade mellan alarne; och så var allt försvunnet utom den
  långa svarta röken, som låg efter vattnet som ett sorgflor och gjorde
  luften mörk.
  
  Carlsson plumsade i land och gick steg för steg tillbaka till sin bössa.
  Han tittade på henne med onda blickar, som han skulle sett på en annan,
  som svikit honom; skakade på pannan, satte på ny knallhatt och fyrade
  av.
  
  Därpå kom han tillbaka till bryggan. Han såg hela upptåget igen; hur han
  dansat som en pajas på broplankorna lik en annan marknadskasper, hörde
  skrattet och ovettet, erinrade Idas kalla, förlägna blickar och handtag;
  kände ännu oset av stenkolsröken och maskintalgen, stekflottet från
  kökskabinen och oljefärgen från bordläggningen. Ångbåten hade kommit hit
  ut i hans blivande rike och medfört stadsmänskor, som föraktade honom,
  som i ett ögonblick störtade honom från hans stege, på vars pinnar han
  redan klättrat ett gott stycke, och -- här klack det i halsgropen -- fört
  bort hans sommarlycka och sommarglädje. Han tittade en stund ner i
  vattnet, som hjulskovlarne rört upp till en enda sörp, på vars yta
  utsläppt sot låg i flockar och oljan i speglar, flammande i
  regnbågsfärger som en gammal fönsterruta; all möjlig smuts hade odjuret
  hunnit lämna ur sig på en liten stund och solka det klara gröna vattnet;
  ölkorkar, äggskal, citronskinn, cigarrstumpar, brända strykstickor,
  papperslappar, som löjor och agn lekte med; det var som hela stadens
  rännsten kommit ut och hävt ur sig ovett och avskräden på en gång.
  
  Det vart honom kusligt ett ögonblick, och han tänkte på, att om han
  allvarsamt ville vinna sin käresta, så måste han in dit, måste in i
  gränderna och rännstenarne, där den höga dagspenningen och den fina
  rocken, gaslyktorna och bodfönstren, flickan med krås, manschetter och
  knäppkängor, allt som lockade, fanns. Men han hatade staden också, där
  han var den siste, där hans tungomål inbragte grin, hans grova hand icke
  kunde göra finarbete och där hans mångahanda insikter icke kunde kasta
  av. Och ändå måste han tänka på det, för Ida hade sagt, att hon aldrig
  ville gifta sig med en bonddräng, och bonde kunde han icke bli! Kunde han
  inte?
  
  Det kårade på sundet och en sval vind, som ökade alltmer, rörde opp
  vattnet, som började plaska mot bropålarne, sopade undan sotet och
  klarade upp den blanka aftonhimlen. Alarnes sus, vågornas pjattrande,
  båtarnes huggande ryckte opp honom, och med bössan över axeln vandrade
  han hemåt.
  
  Vägen gick under hasslarne uppöver en bergknalle och över den hängde ännu
  en högre gråstensvägg bevuxen med tallar och som han aldrig besökt.
  
  Lockad av nyfikenhet klättrade han upp mellan ormbunkar och hallonsnår
  och stod snart uppe på en gråstenshäll, på vilken ett sjömärke var
  upprest. I solnedgång låg ön nedanför utbredd i en enda rundblick, med
  skogar, åkrar, ängar, stugor; och utanför holmar, kobbar, skär, ända ut
  till havs. Det var ett stort stycke av den sköna jorden, och vattnet,
  träden, stenarne, allt kunde bli hans, om han ville räcka ut handen, den
  ena bara, och dra tillbaks den andra, som sträckte sig efter fåfänga och
  fattigdom. Det behövde ingen frestare stå bredvid och tigga om knäfall
  inför denna tavla, rosenfärgad av en sjunkande sols trolska strålar; där
  blåa vatten, gröna skogar, gula åkrar, röda stugor blandade till en
  regnbåge, som skulle dårat mindre skarpa förstånd än en bonddrängs.
  
  Retad av den trolösas avsiktliga försumlighet, då hon på fem minuter
  kunnat glömma det sista lilla löftet att vifta avsked åt honom, sårad,
  som om han fått smaka käppen, av de övermodiga stadslurkarnes glåpord,
  betagen vid åsynen av den feta jorden, de fiskrika vattnen, de varma
  stugorna, fattade han sitt beslut -- att gå hem, göra ett sista försök
  eller två med att pröva det falska hjärtat, som kanske glömt honom redan
  -- och sedan ta för sig vad tagas kunde utan att stjäla.
  
                    *       *       *       *       *
  
  När han kom hem på backen och såg storstugan öde, gardinerna nere, halm
  och tomlådor skräpa utanför, så slog det klunk i halsen, som om han
  sväljt äppelbitar på tvärn, och efter att ha hopsamlat sina minnen av de
  flyttande sommargästerna i en säck, smet han så ljudlöst som möjligt upp
  på sin kammare. Sedan han gömt sina skatter under sängen, satte han sig
  vid skrivbordet, tog fram papper och penna och gjorde sig i ordning att
  skriva brev. Första sidan skvalade ut i en enda bred ordström dels ur
  egen fatabur, dels ur Afzelii sagohävder och Svenska folkvisor, som han
  läst hos en inspektor i Värmland och som hade gjort starkt intryck på
  honom:
  
  »Kära älskade Vän!» -- började han -- »Ensam sitter jag nu på min lella
  kammare och less alldeles vådligt efter Ida; nog minns jag som igår när
  Ida kum ut hit, det var när som vi sådde vårrågen och göken lullade i
  stuthagen, och nu är det höst, så gossarne är ute efter strömmingen till
  skäret; jag skulle inte så mycket fråga efter det, om inte Ida hade rest
  sin väg och inte ville hälsa efter sig från ångbåten, som professorn var
  så innerligt snäll och gjorde från atterdäcket, när som han kom i uddan;
  det är tomt som ett hål efter Ida i kväller och det våller mest av allt
  att sorgen är tong. Då om sistens på slåtterdansen minns Ida vad Ida
  lovade, jag minns det nog som om jag skrivit opp det, men jag är också i
  stånd _att hålla_ vad jag lovar, som inte _alla_ är i stånd till, men det
  är detsamma det och jag frågar inte så noga efter hur mänskorna är mot
  mig, men den jag håller åv, den glömmer jag inte, det ska jag säga.»
  
  Saknadens sorg hade nu lagt sig, och bitterheten stack fram; så kom
  fruktan för okända rivaler, för stadens frestelser och Berns salong, och
  i känslan av sin egen oförmåga att förebygga befarade syndafall, grep han
  ett grepp i de ädlare känslorna, och strax sprutade gamla minnen från
  kolportörstiden fram. Han blev högstämd, sträng, sedlig och en straffande
  hämnare, genom vars mun en Annan (med stor bokstav!) talade:
  
  »När jag tänker hur Ida nu går ensam i den villande stan och icke mer har
  en stödjande hand, som kan vända faran och frestelsen från Ida, när jag
  tänker på alla de syndfulla tillfällen till fall och fördärv, som göra
  vägen bred och foten lätt, så känner jag ett stygn i mitt hjärta, jag
  känner det som om jag gjort orätt inför Gud och människor att jag lämnat
  Ida i syndens garn, jag ville varit som en far för Ida och Ida skulle ha
  tryggat sig till gamle Carlsson som till en rektig far» -- -- --
  
  Vid orden »far» och »gamle Carlsson» blev han mycket vek och erinrade sig
  sista begravningen han övervarit.
  
  »-- en far som alltid har överseende och förlåtelse i hjärtat och på
  läpparne, vem vet hur länge gamle Carlsson (han älskade redan ordet!) får
  vandra här, vem har sett om ej hans dagars tal äro räknade såsom
  vattendropparne i sjön eller stjärnorna i luften, kanske innan man vet
  ordet av ligger han som torrt hö, och då skall kanske _någon_ vilja gräva
  honom upp ur mullen som nu inte tror det, men vi ska hoppas och bedja att
  han får leva ännu den dag, då blomstren gått ut på marken och turturduvan
  låter höra sig i vårt land; då är det en ljuvlig tid för _mången_ som nu
  klagar och suckar och med psalmisten ville sjonga -- -- --»
  
  Här hade han glömt bort vad psalmisten sjöng och måste upp och leta efter
  testamentet i sin kista. Men det var över hundra psalmer att välja på,
  och Clara ropade redan till kvällsmat, så att han måste ta i högen, och
  så tog han:
  
  »De boningar i öknen äro ock feta, så att de drypa; och högarne äro allt
  omkring lustiga; hjordmarken är full med får, och dalarne stå tjockt med
  säd, så att man glades därvid och sjunger.»
  
  När han läst igenom det, fann han en lycklig anspelning på lantlivets
  företräden för stadslivet, och som det var den ömma punkten, beslöt han
  icke vidröra den mer, utan låta halvkväden visa tala för sig själv.
  
  Därpå funderade han över vad han skulle skriva mer; kände sig hungrig och
  trött och kunde icke dölja för sig, att när allt kom omkring, det var
  detsamma vad han skrev, för Ida var nog borta ändå, hon, innan våren
  kom.
  
  Därför undertecknade han sig »Innerligt trofastne och tillgivnaste» och
  gick ner i köket att äta kväll. Det hade blivit mörkt och tagit till att
  blåsa. Orolig kom gumman och satte sig vid bordet, där Carlsson ensam
  hade slagit sig ner och tänt ett talgljus. Flickorna gingo tysta och
  avvaktande från spisen till bordet.
  
  -- Carlsson ska ha en sup brännvin i kväll, sade gumman; jag ser, att han
  behöver det.
  
  -- Åja, det var jämt sjå att få ombord sakerna, svarade Carlsson.
  
  -- En får väl vila nu, menade gumman och gick efter timglaset. Men det
  var en faslig att blåsa i denna kväll, och på osten går han också; få se,
  hur gossarna ska reda sig med skötarne i natt.
  
  -- Ja, si det kan jag inte hjälpa; vädret rår jag inte på, bet Carlsson
  av. Men i nästa vecka ska det få bli vackert, för då tänker jag segla med
  sumpen in till stan för att själv tala med fiskköparn.
  
  -- Såå, ämnar Carlsson det?
  
  -- Ja, jag tycker, att pojkarne inte får pris på fisken, och något fel är
  det väl någonstans, var det nu sitter.
  
  Gumman plockade på bordet och tänkte nog det var annat ärende till stan
  än fisken.
  
  -- Hm! sa hon, Carlsson är väl så artig och hälsar på professorn då?
  
  -- Jo, det gör jag nog, om jag får tid, för han har ändå glömt en
  buteljkorg här...
  
  -- Fasligt hyggliga människor var det i alla fall... Vill inte Carlsson
  ta en halv?
  
  -- Tack så mycket, moster! -- Ja, det var rart folk, och jag tror nog de
  kommer igen -- efter vad jag kunde höra på Ida åtminstone.
  
  Det var med ett stort nöje han uttalade namnet, och han inlade i detsamma
  hela sin överlägsenhet. Gumman kände också sin underlägsenhet, sitt
  ohjälpliga undertag, och det steg en glöd upp på kinderna och en brand i
  ögonen.
  
  -- Jag trodde det var slut mellan honom och Ida, halvviskade den gamla.
  
  -- Nee vars, det är långt kvar ännu, svarade Carlsson, som mycket väl
  kände, hur han halade in sin rev och att något satt på kroken.
  
  -- Ska ni gifta er då?
  
  -- Måtte väl det, när tider blir; men jag ska väl höra mig åt om någon
  kondischion först.
  
  Det röck i den gamlas fårade ansikte och den magra handen plockade och
  plockade som en febersjuks på ett lakan.
  
  -- Han tänker gå ifrån oss då? vågade hon fram med darrande, torkad
  stämma.
  
  -- Någon gång ska jag väl därhän, svarte Carlsson, förr eller senare ska
  man ha sitt eget, och släpa ut sig åt andra gör man inte gärna för inte.
  
  Clara hade kommit fram med mjölgröten, och Carlsson fick ett hastigt
  begär att skalkas med henne.
  
  -- Nå, Clara, är ni inte mörkrädda att ligga ensamma i natt, när gossarne
  är borta? Kanske ni vill att jag skall komma ner och hålla er sällskap?
  
  -- Å, det behövs inte alls! svarte Clara.
  
  Det blev ett ögonblicks tystnad i köket. Man hörde utifrån, hur stormen
  rusade genom skogen, röck lövet av björkarne, skakade gärdsgårdarne,
  riste flöjlar och takskägg. Ibland kom en vindstöt tryckande genom
  skorsten och blåste eld och rök ut ifrån spiskappan, så att Lotten fick
  hålla hand för ögon och mun. Och när vinden ett ögonblick höll undan,
  hörde man fjärden dunka mot östra udden. Plötsligen gav rackan hals ute
  på backen och skallet avlägsnade sig, som om hunden sprungit någon till
  mötes hälsande eller hotande.
  
  -- Gå och se efter, vem det kan vara, så är han snäll, sade gumman till
  Carlsson, som genast steg upp.
  
  Kommen ut i dörren, såg han endast ett mörker så tjockt, att det kunde
  skäras med kniv, och vinden tog emot honom med en pust, så att håret stod
  som ärtris kring huvet. Han lockade på hunden, men skallet gick redan
  långt borta i källängen och lät numera muntert igenkännande.
  
  -- Det kommer främmande så här dags, sade han till gumman, som ställde
  sig i dörren, vem kan det vara? Jag ska väl gå och se efter. Hör, Clara,
  tänd lyktan och ge mig min mössa!
  
  Han fick lyktan och stretade emot blåsten ut i ängen, följde skallet och
  kom in i talldungen, som skilde ängen från stranden. Skallet hade
  tystnat, men mellan de susande och knakande furorna hörde han steg av
  klackjärn mot bergshällen, brakande grenar, som knäcktes av någon, som
  letade sig väg, plums i vattpussar, svordomar svarande på hundens
  vinslande.
  
  -- Hej! vem är där? ropade han.
  
  -- Pastorn! svarade en rostig stämma, och i detsamma såg Carlsson en
  kvast av eldgnistor, som slogs av ett klackjärn mot en kullersten, och ur
  ett snår ramlade från bergknallen en liten inpälsad, bredlagd man med ett
  grovt, väderbitet ansikte inramat i ett par vilda grå kindskägg och livat
  av små vassa ögon under bryn som av väggmossa.
  
  -- Det var ena helvetes vägar ni har här på ön! grälade han till
  hälsning.
  
  -- Nå Herre Jessus, är det pastorn, som är ute i detta hundväder!
  besvarade Carlsson aktningsfullt sin själasörjares välkomstförbannelser.
  Men var är ökan då!
  
  -- Det är sumpen, vet ja, och den har Robert fått i hamn. Låt oss komma
  under tak bara, för det blåser mitt igenom kroppen i denna afton. Så,
  marsch på bara!
  
  Carlsson gick före med lyktan och pastorn efter, följd av rackan, som
  gjorde små kast in i buskarne för att lukta efter en orre, som nyss
  lyftat och räddat sig inåt mossen.
  
  Gumman hade gått lyktskenet till mötes ut på backen, och när hon kände
  igen pastorn, blev hon glad och bad honom vara välkommen.
  
  Han var på resa med fisk till stan och hade fått stormen över sig, så att
  han måste ta i land över natten; svor och bannade att han inte kunde
  komma in i tid och bli av med sin fisk, nu då »alla djävlar var ute och
  klådde efter vart levande liv som gick i vatten».
  
  Gumman ville föra honom in i stugan, men han gick rakt in i köket och
  föredrog spiselden, där han kunde bli torr. Värmen och ljuset tycktes
  emellertid bekomma pastorn mindre väl, ty han grinade illa med ögonen,
  som om han ville morgna sig, under det han drog av sig de våta
  smorläderstövlarna. Carlsson hjälpte honom under tiden av med en gammal
  gröngrå bojkavaj, fordrad med fårskinn, och snart satt prästen i en
  stortröja av ull och i strumplästen framför bordshörnet, som gumman röjt
  av och dukat med kaffegrejor.
  
  Den, som icke känt pastor Nordström, skulle aldrig ha gissat, att denne
  skärkarl beklädde ett andligt ämbete; så hade trettio års själavård ute i
  skären förvandlat den fordom ganska fina kapellpredikanten, när han kom
  ordinerad från Uppsala. Ytterst knapp lön hade nödgat honom ta sin
  bärgning ur sjön och jorden, och där ej dessa räckte, måste han vädja
  till sina församlingsboars goda vilja, vilken han genom ett sällskapligt
  sätt, lämpat efter omgivningen, måste hålla vid liv. Men den goda viljan
  visade sig mest i kaffehalvor och trakteringar, som måste förtäras på
  stället och sålunda icke kunde öka prästgårdens välstånd, men snarare
  inverka ofördelaktigt på förmånstagarens fysiska och moraliska tillstånd.
  Som dessutom skärkarlarne, vare sig av dyra erfarenheter om huru i sjönöd
  Gud endast hjälpte den, som hjälpte sig själv, eller av en inneboende
  oförmåga att sätta en stark påkommen ostlig vind i sammanhang med
  Augsburgiska bekännelsen, icke kunde få något ut av det lilla
  träkapellet, som de låtit bygga, så blev kyrkogången, vilken ofta även
  motarbetades av de långa rodderna eller rent av hindrades av ogunstiga
  vindar, mera ett slags folkmarknad, där man träffade bekanta, gjorde opp
  affärer och hörde kungörelser, och pastorn den enda lokala myndighet, med
  vilken man kom i beröring, helst länsmannen bodde långt opp i land och
  aldrig åkallades i rättssaker, vilka man och man emellan gjordes upp med
  några danska skallar eller ett halvstop brännvin.
  
  Pastorn hade nu, som sagt, givit sig ut på stadsresa med sumpen, för att
  sälja fisk, den han själv tagit ur sjön, och efter att ha råkat ut för
  storm blivit vinddriven. Med bössan väl stuvad i ett nötlädersfodral och
  matsäck och handbok i en skälskinnsväska, våt och ruskig, hade han
  kommit i ljus och värme och, sedan han gnuggat ögonen, fått plats vid
  kaffebordet. Inte ett spår av latin och grekiska kunde mera ses i denna
  från spiselden och två talgljus upplysta skepnad, en korsning av bonde
  och sjöman. Den förr vita handen, som vänt bokblad i hela sin ungdom, var
  brun och barkig med gula leverfläckar av saltvatten och solbränna, hård
  och valkig av åror, skot och rorkult; naglarne voro halvätna,
  svartkantade av beröring med jord och redskap; öronens musslor igenväxta
  med hår och borrade med blyringar för fluss och flytningar; från
  ulltröjans påsydda skinnficka hängde en hårslinga som bar en urnyckel av
  någon gul metall med en karniol i; de våta ullstrumporna hade hål för
  stortån, som fötternas slingrande rörelser under bordet tycktes oavbrutet
  vilja skyla; tröjan var gulbrun under armarne av svett och byxhjulpen
  stod på glänt av brist på tillräckligt med knappar.
  
  Han tog upp en rotpipa ur byxfickan, och under allmän aktningsfull
  tystnad knackade han den mot bordskanten, så att en liten mullvadshög med
  aska och sur tobak lade sig på golvet. Men handen var osäker och
  stoppningen gick icke regelrätt, alltför omständligt för att icke väcka
  oro.
  
  -- Hur är det med pastorn i kväll; han är inte riktigt rask, tror jag?
  kom gumman emellan.
  
  Pastorn lyfte det nerfallna huvet, såg sig omkring uppåt takbjälkarne,
  som om han letat efter den talande.
  
  -- Jag? sade han, och stoppade en nypa tobak på utsidan av pipskallen.
  Därpå ruskade han på huvet, som om han ville vara i fred, och försjönk i
  svårmodiga tankar utan bestämd form.
  
  Carlsson, som såg hur det stod till, viskade åt gumman:
  
  -- Han är inte nykt! Och anseende sig böra inskrida, tog han kaffepannan
  och slog upp i pastorns kopp, ställde brännvinsflaskan bredvid och med en
  bugning bjöd honom att hålla till godo.
  
  Med en förkrossande blick lyfte den gamle sitt gråa huvud, som om han
  ville skrämma slag på Carlsson, och skjutande koppen ifrån sig med
  vämjelse, spottade han ut:
  
  -- Är du hemma här, du, dräng? Och därpå vände han sig till gumman:
  
  -- Ge mig en kopp kaffe, madam Flod!
  
  Och så försjönk han en stund i djup tystnad, möjligen erinrande sig
  fordna dagars storhet och den överhandtagande oförskämdheten hos folket.
  
  -- Djävla dräng! fräste han än en gång. Ut och hjälp Robert till rätta!
  
  Carlsson försökte med smicker, men avklipptes genast med: -- Vet du, vem
  du är? och försvann ut genom dörren.
  
  -- Har ni skötarne ute? rök han på gumman som försökte krångla till en
  ursäkt för drängen, sedan han ryckt opp sig med en klunk ur koppen.
  
  -- Ja, kära hjärtans, öppnade gumman slussarna; och alla varpena med. Det
  kunde ingen drömma vid sextiden det skulle gå till storm för natten, och
  jag känner Gusten. Han skulle förr gå till botten än han lät gamen ligga
  på grynnan i natt.
  
  -- Å strunt, han reder sig nog! tröstade pastorn.
  
  -- Säg inte det, pastorn! Stor sak i garnen, det är nog många pengar
  också, men bara gossen kommer väl ifrån saken, så...
  
  -- Han är väl inte så dum att han går och tar opp i det här vädret, då
  hela sjön ligger på?
  
  -- Jo, det är just vad en kan vänta av honom; se, han har alltid haft det
  efter fadren att vara liksom för mycket mån om det en äger, och han vore
  i stånd att sätta bort livet för att inte låta skötarna gå förlor'.
  
  -- Ja, ser madam, är han så inrättad, så kan inte själva fan hjälpa
  honom! För resten fiskar det gott; vi var ute till Alkobbarne förleden
  med sex varp och vi fick aderton valar.
  
  -- Nå, var han fet något så när?
  
  -- Tror jag det! fet som smör. Men säg nu, madam Flod, vad är det för
  prat, som löper här om henne, att hon tänker på till att gifta om sig? Är
  det sant, det?
  
  -- Å, kors i alla mina dar, brast gumman ut, säger man det? Ja, si det är
  då vådligt, vad folk kan sätta till och prata, när det bär sta!
  
  -- Ja ja, mig går det inte för när, återtog pastorn, men är det så som
  man säger, att det gällde drängen, så vore det synd för gossens skull.
  
  -- Å, det är ingen fara åt gossen, och sämre styvfar har mången fått.
  
  -- Jaså, det är så däran i alla fall, kan jag höra. Brinner det så
  fasligt i den gamla kroppen, att hon inte kan hålla sig längre? Nå nå,
  köttet vill ha sitt, hähähähä!
  
  -- Vill inte pastorn vara så god och ta en halv? avbröt gumman, som blev
  ängslig över den kärleksfulla ton samtalet började antaga.
  
  -- Tack, madam, som är så god! Tack! En klar kanske! Men jag skulle i
  säng också och tänker väl, att ni inte har bäddat åt mig än?
  
  Lotten skickades att bädda på kammaren, sedan det beslutits, att Carlsson
  och Robert skulle ligga i köket.
  
  Pastorn gäspade så stort och kliade den ena foten mot den andra, for med
  handen över pannan oppåt den nakna skulten, som om han ville stryka bort
  namnlösa bekymmer, allt under det huvet sjönk i korta, knyckiga avsatser
  ner mot bordsskivan, där slutligen hakan fick stöd.
  
  Gumman, som såg vart det lutade, gick fram och lade handen varligt på
  hans axel, klappade honom sakta och bad med bevekande röst:
  
  -- Pastorn lilla! Få vi inte ett lite ord i aftons, innan vi gå i säng?
  Tänk på gumman, och hennes gosse, som är ute på sjön.
  
  -- Ett lite ord, var det ja! Ja! Ge mig boken då -- madam vet var hon
  ligger i matväskan!
  
  Gumman tog skinnpåsen och fick fram en svart bok med ett guldkors på,
  vilken brukade tas fram som ett reseschatull, ur vilket gamla kvinnor och
  sjuka brukade bjudas på stärkande droppar; och andaktsfull, som om hon
  fått ett stycke av kyrkan in i sin låga stuga, bar hon den
  hemlighetsfulla boken varligt som ett varmt bröd på sina båda händer,
  sköt sakta bort koppen framför pastorn, torkade en plats med förklädet
  och lade det heliga framför det tunga huvudet.
  
  -- Pastorn lilla, viskade gumman, under det att blåsten dundrade i
  skorsten, boken är där nu,
  
  -- Bra, bra, svarade pastorn liksom i sömnen, räckte ut armen utan att
  lyfta på huvet, trevade efter kaffekoppen och fick fingret mot grepen, så
  att koppen stöttes omkull och brännvinet rann i två bäckar framåt det
  flottiga bordet.
  
  -- Oj, oj, oj, klagade gumman och räddade undan boken, det här går aldrig
  väl; pastorn är sömnig och ska gå och lägga sig.
  
  Men pastorn snarkade redan med armen vilande på bordsskivan och
  långfingret sträckt till en fånig gest, som om det pekade mot ett
  osynligt mål, oupphinneligt för ögonblicket.
  
  -- Vad i Herrans namn ska vi ta oss till för att få honom i säng? jämrade
  gumman till flickorna, rådlös hur hon skulle få den sovande vaken, ty hon
  visste, vilket förfärligt sinne han hade, när han druckit och blivit
  väckt, och få honom kvar i köket gick inte an för flickornas skull, och
  in i stugan inte heller, för då skulle det bli ett pratande. De tre
  kvinnorna gingo som råttor kring katten för att binda bjällran på honom,
  men ingen vågade.
  
  Emellertid hade spiselden slocknat av, vinden pressade genom fönsterrutor
  och otäta väggar och gubben, som satt i strumplästen, måtte ha blivit
  kall, ty ett, tu, tre lyftes huvudet, munnen öppnades på vid gavel och
  tre anskrin, som när räven ger opp andan, kommo kvinnorna att haja till.
  
  -- Jag tror jag nös, sa pastorn, reste sig och gick med slutna ögon till
  en fönstersoffa, där han nedsjönk, sträckte ut sig på ryggen, och med
  händerna knäppta över bröstet somnade han in i en lång suck.
  
  Allt hopp var ute att få honom dän, och Carlsson och Robert, som kommit
  tillbaka, vågade icke röra vid honom.
  
  -- Han slåss! akta er, upplyste Robert. Ge honom en kudde bara och kasta
  ett täcke över honom så sover han till i morgon.
  
  Gumman tog flickorna in till sig i stugan, Robert fick ligga på rännet
  över matbon och Carlsson gick på sin kammare. Ljusen släcktes och det
  blev tyst i köket.
  
  Snart låg hela huset i sömn, mer eller mindre rolig.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Följande morgon, när hanen gol och madam Flod steg upp för att väcka,
  voro pastorn och Robert borta. Stormen hade lagt sig något, kalla vita
  höstmoln tågade från osten in åt land och himlen var friskt blå. Vid
  åttatiden började gumman sina vandringar ner åt östra udden för att se,
  om ingen båt skulle synas ute i fjärden. Ute i rännan mellan kobbarna dök
  ett och annat revat råsegel fram, försvann och stack fram igen. Sjön
  vräkte ännu, låg blå som stål, och de yttersta skären hägrade, hängde på
  luftfärgade skynken, som om de flutit upp ur vattnet och voro på väg att
  lyfta sin väg som nattdimmor. Ungskrakarne lågo i vikar och uddar och
  sprungo på sjöarne, när de sågo havsörnen styra sin tunga flykt över dem,
  döko och kommo upp igen, sprungo på nytt, så att vattnet forsade framför
  dem. Såg gumman måsarne flyga upp ute på ett skär och hörde hon dem
  skrika, så tänkte hon, att där kom ett segel, och det kom segel, men alla
  höllo de undan för ön och föllo av åt norr eller åt söder.
  
  Det blåste kallt; vinden och de vita molnen pinade i ögonen och den gamla
  gick in i skogen igen, trött på att vänta; och hon tog sig till att
  plocka lingon i förklät, för hon kunde inte vara sysslolös, utan måste
  hava något att fördriva oron med. Sonen var ändå det käraste, och hon
  hade icke varit hälften så bekymrad den där aftonen, när hon stod vid
  hagstättan och såg ett annat dunkelt hopp försvinna in i mörkret. Men i
  dag var gossen ändå mera längtad, för hon kände på sig, att han skulle
  kanske snart gå ifrån henne. Pastorns ord i går kväll och pratet hade
  tänt på kruttrån och snart skulle det säga puff! Vem som kom att sveda
  ögonbrynen, var inte avgjort, men att det skulle hända någon, det var
  antagligt.
  
  Hon gick så och knallade sakta hemåt och kom upp på ekbacken. Det sorlade
  nere vid bryggan och hon såg mellan eklövet, hur mänskor rörde sig kring
  sjöboden, talade i munnen på varann, förhandlade, utredde, tvistade. Det
  hade tilldragit sig något, medan hon var borta, men vad?
  
  Oron jagade upp nyfikenheten, och hon spjärnade ner för backen för att
  bli slug på vad som timat. Kommen ner till gärdsgården, såg hon
  akterstycket av skötekan. De voro alltså hemma och hade rott kring ön.
  
  Normans röst var tydlig när han utlade förloppet:
  
  -- Han gick till botten som en sten och så kom han upp igen; men då fick
  han döden rätt igenom vänstra ögat, och det var rakt som att släcka ett
  ljus.
  
  -- Å, Herre Je', är han död? skrek gumman och rusade över gärdsgården,
  men ingen hörde henne för Rundqvist, som fortsatte liktalandet i båten.
  
  -- Och så fick vi draggen i honom och när flyet tog i ryggen, så...
  
  Gumman hade kommit bakom nätgistorna och kunde icke gå igenom, men hon
  såg som genom ett flor för en spegel bakom de upphängda näten, huru alla
  gårdens innevånare lågo, hängde, kröpo omkring en gråskymlig kropp, som
  var stuvad i ekan. Och hon satte till att skrika och skulle under näten,
  men nävrarne fastnade i hårflätan och sänkena slogo som ett gissel.
  
  -- Va i Jesta namn ha vi fått i flundernäten? skrek Rundqvist, som såg
  att det levde i garnen. Nej, jag tror det är moster!
  
  -- Är han slut? skrek madam Flod allt vad hon förmådde. Är han slut?
  
  -- Slut som en död hund!
  
  Gumman kom loss och ner till bryggan. Där såg hon Gusten liggande
  barhuvad och framstupa nere i ekan, men han rörde sig, och under honom
  syntes en stor luden kropp.
  
  -- Är det du, mamma? hälsade Gusten utan att vända sig om. Sicken en vi
  ha fått fatt i!
  
  Gumman gjorde stora ögon, när hon fick se en fet gråskäl, som Gusten höll
  på att dra skinnet av. Skälar gåvos visserligen icke varje dag, och
  köttet kunde ätas, sådant det nu var, tranen räckte till många par
  stövlar och skinnet var nog värt sina tjugo kronor; men vinterströmmingen
  var ändå angelägnare, och hon såg inte en fena i båten, blev därför något
  förstämd och glömmande både den återfunne sonen och den oväntade skälen,
  utbrast hon i förebråelser:
  
  -- Nå, men strömmingen då?
  
  -- Ja, den var inte god att komma åt, svarade Gusten, och den kan man
  köpa för resten, men gråskälar får man inte alla dar.
  
  -- Ja, så säger du alltid, du Gusten, men det är stor skam att vara borta
  i tre dar och inte komma hem med någon fisk. Vad ska vi ha till äta i
  vinter, tänker du?
  
  Men hon fick intet medhåll, för strömming hade man fått nog av, och kött
  var ändå kött, utom nu att jägarne hade genom sina märkvärdiga
  berättelser om jaktäventyret dragit all uppmärksamhet åt sig.
  
  -- Ja, passade Carlsson på och högg sig ett stycke av åtelen, hade vi
  inte jorden, så fick vi allt vara utan mat!
  
  Den dagen blev intet notdrag av, för stora bykgrytan skulle sättas på
  till trankokning; och det stektes och kokades i köket och dracks
  kaffehalvor; och på södra logväggen spändes skinnet opp som ett
  segertecken, och det liktalades och förevisades, och alla kommande och
  gående klentrogne skulle sticka fingerna i skotthålen och höra, hur loden
  hade kommit dit, var skälen hade gått opp på stenen, vad Gusten sa åt
  Norman i sista ögonblicket, när skotten skulle gå och huru slutligen den
  döde uppfört sig i sista stunden, när han »klipptes som en tråd».
  
  Carlsson var ingen hjälte i de dagarne, men han brynte i hemlighet sitt
  stål, och när notdräkten slutligen var till ända, satte han sig till rors
  i sumpen och for in till stan med Norman och Lotten.
  
                    *       *       *       *       *
  
  När madam Flod kom ner till bryggan för att ta emot de hemkomna
  stadsresarna, var Carlsson mycket kärvänlig och undfallande, så att
  gumman strax märkte, att något kommit emellan.
  
  Efter aftonsmaten fick han stiga in i stugan och räkna ifrån sig
  pengarne; och så skulle han sitta ner och berätta. Men det gick trögt och
  drängen syntes inte alls hågad lämna något ifrån sig, men gumman släppte
  honom inte för mindre än att han klämde fram med en reseberättelse.
  
  -- Nå, säg nu, Carlsson, mjölkade hon -- han var väl oppe hos
  professorns, kan jag tro?
  
  -- Ja, jag var oppe ett ryck, förstås, svarade Carlsson, synligen
  obehagligt berörd av minnet.
  
  -- Nåå, hur mådde de?
  
  -- Jo, de hälsa så mycket till alla på gårn, och de var mycket artiga och
  bjöd på frukost. Det var fasligt schangtilt i våningen och vi kom bra om
  ens.
  
  -- Nå, så, vad fick han för gott då?
  
  -- Å, vi åt hummer och svampignoner och drack porter för resten.
  
  -- Nåå säg, Carlsson, han såg väl flickorna också?
  
  -- Ja vars, svarte Carlsson frimodigt.
  
  -- Och de var sig lika, kan jag tro?
  
  Det voro de nog inte, men det skulle ha roat gumman för mycket, och
  därför svarte Carlsson inte på det.
  
  -- Ja, de var nog så snälla, och vi var i Berns salong till aftonen och
  hörde på musiken, och så bjöd jag på scherry-kobden och smörgåsar. Det
  var, som sagt, mycket roligt.
  
  Men nu var det i själva verket inte alls roligt och saken hade avlupit på
  ett helt annat sätt. Så nämligen, att Carlsson blivit mottagen i köket av
  Lina och fått en halv öl på bordshörnet, för Ida var borta. Därpå hade
  professorskan kommit ut och hälsat och sagt åt Lina, att det skulle tas
  hem en hummer till kvällen, för det kom en främmande; och så hade hon
  gått sina färde. Blivna ensamma, var Lina först något stel, men hur
  Carlsson satt och menade, så fick han ur henne, att Ida hade mottagit
  hans brev och läst det högt en kväll, när hennes fästman var där och de
  satt i kökskammarn och drack porter och Lina rensade champinjoner. Och de
  hade gapskrattat så de kunde dö; och fästmannen hade läst om brevet två
  gånger högt som en präst. Och aldra roligast hade de haft åt »gamla
  Carlsson» och hans »sista stunder», och när de kom till det där om
  »frestelser och villovägar», hade fästmannen -- han var ölutkörare --
  föreslagit, att de skulle ut och fresta på Berns salong, och då hade de
  gått dit och blivit bjudna på sherry-kobbel och smörgåsar.
  
  Antingen nu Linas berättelse rört opp Carlssons sinne och skakat om
  minnena, så de kommit i oordning, eller han så livligt önskat sig i
  ölutkörarns kläder, att han satt sig in i dennes angenäma ställning som
  värd, förväxlat sig med den hummerätande okände, druckit fästmannens
  porter och ätit Linas champinjoner, nog av, han framställde
  sakförhållandet för gumman som han gjorde och med åsyftad verkan, vilket
  var huvudsaken. Och när det var gjort, kände han sig lugn att skrida till
  anfall. Pojkarne voro på sjön, Rundqvist hade lagt sig, och flickorna
  hade slutat för dagen.
  
  -- Vad är det för prat, som går i socknen här och som jag får igen
  överallt? började han.
  
  -- Vad pratar man nu igen? frågade gumman.
  
  -- Å, det är det gamla, om att vi ska tänka på att gifta oss.
  
  -- Asch, det ha vi hört nu så länge.
  
  -- Ja, men det är ju alldeles orimligt att folk kan säga sådant, som inte
  är; jag kan rakt av inte förstå sådant, illparade Carlsson.
  
  -- Ja, vad skulle han som är unga, raska karlen göra med en gammal käring
  som jag?
  
  -- Å, vad det beträffar med åldern, så har det ingen fara. Får jag säga
  för min del, att skulle jag en gång _tänka_ på att gifta mig, så skulle
  det inte bli med en slinka, som ingenting kan och ingenting vet, för se,
  moster, lustan är en sak och gifta sig en annan; lustan, den världsliga
  lustan, förgår som en rök, och tro och loven är som en tugg snus, när det
  kommer en annan, som kan bjuda på cigarr. Men si sådan är jag, moster,
  att den jag gifter mig med, den håller jag loven med, och så har jag
  alltjämt varit, och den, som kommer och säger annat, den säger ljug.
  
  Madamen spetsade öronen och började misstänka ugglor i mossen.
  
  -- Nå, men Ida då, ska det inte bli allvar av med henne och Carlsson?
  undersökte hon.
  
  -- Ida, ja, hon är nog bra för sig, och ville jag bara räcka ut
  pekfingret, så hade jag henne på mig, men se, moster, hon har inte det
  rätta sinnelaget; hon är världslig och fåfäng, och jag tror hon helst
  går på orätta vägar. För resten, jag börjar bli gammal, ska jag säga, och
  har inte lust att fjollas längre; ja, jag säger rakt ut, att _skulle_ jag
  tänka på till att gifta mig, så skulle jag ta en äldre, förståndig
  mänska, någon som hade det rätta sinnelaget; se, jag vet inte hur jag ska
  säga riktigt, men moster kanske förstår mig ändå, för moster har det
  rätta förståndet, ja, det har hon.
  
  Gumman hade slagit sig ner vid bordet för att bättre kunna förstå
  Carlssons krumbukter och passa på att säga amen, när han väl fått fram
  sitt ja.
  
  -- Nå, men säg, tog hon opp en ny ända på härvan, har då inte Carlsson
  tänkt på änkan i Åvassa, som sitter där så ensam och inte begär bättre än
  få gifta om sig?
  
  -- Asch, hon, neej, si jag känner henne nog för resten, men hon har inte
  det _rätta sinnelaget_, för si, det som ska ta mig, det ska vara ett
  sinnelag. För pengar och utvärtes åthävor och granna klädtrasor, si det
  var inte värt med mig, för sådan är inte jag; och den, som känner mig
  rätt, ska inte kunna säga något annat.
  
  Ämnet tycktes vara utgnaget kring alla kanter och någon måste säga sista
  ordet, medan det var möjligt.
  
  -- Nå, vem har Carlsson tänkt sig då? vågade madamen ett djärvt steg
  framåt.
  
  -- Tänkt och tänkt! Man tänker hit och tänker dit, jag har inte tänkt
  något alls ännu, men den, som tänkt något, han tale; jag tiger, jag, så
  att man inte sen ska komma och säga att jag har lockat någon, för sådant
  är inte mitt sinnelag.
  
  Gumman visste nu inte riktigt, var hon var hemma, men hon måste känna sig
  för en gång till.
  
  -- Ja, men käre Carlsson, om han har Ida i tankarne, så kan han ju inte
  gå och tänka på någon annan med fulla allvare.
  
  -- Ida, hm, den rackarns rävhonan, nej, den vill jag inte ha, om de
  kasta'na efter mig; nej, bättre opp ska det vara, och kläderna på kroppen
  ska hon rå om åtminstingen, och har hon lite till, så är det inte ont i
  det, fast jag inte ser på't, för sådan är jag, och det är mitt sinnelag.
  
  Nu hade man kört och vänt så många gånger, att det var fara bli sittande,
  om gumman inte knuffade på.
  
  -- Nå, Carlsson, vad skulle han säga, om vi skulle ha vårt tillsammans?
  
  Carlsson slog ifrån sig med händerna, som om han genast från första
  ögonblicket ville jaga bort alla misstankar om en sådan låghet.
  
  -- Nej, si det kommer då aldrig i frågan! bedyrade han. Det ska vi aldrig
  tala om, än mindre tänka ditåt. Nog vet jag vad folket skulle säga
  alltid, att jag hade tagit henne för guldet, men sådan är inte jag och
  det är inte mitt. Nej, aldrig på tiderna ska vi tala om den saken mer.
  Lova mig, moster, och ta mig i hand -- (här räckte han ut sin hand) --
  att vi aldrig talar om den saken mer! Ta mig i hand på det!
  
  Men gumman ville inte ta i hand på det, utan hon ville just tala
  grundligt om saken.
  
  -- Varför ska en inte tala om det, som ändå skulle kunna bära till? Jag
  är gammal, vet ju Carlsson, och Gusten är inte karl än att ta vid gården;
  jag behöver någon, som står vid min sida och hjälper på, men jag förstår
  väl, att han inte vill slita för andra och släpa ut sig för inte, och för
  det ser jag ingen annan råd än att vi gifter oss. Låt folket prata, de
  babblar likafullt, och har Carlsson ingenting särskilt emot mig, så ser
  jag inte något, som skulle kunna hindra det. Vad har han emot mig, säg?
  
  -- Inte har jag något emot moster, för all del, men se det där hålens
  pratet om det och det, och för resten lär Gusten inte bli god på oss.
  
  -- Asch, är inte han karl att hålla honom från sig, så ska jag väl mäkta
  det. Till åren är jag nog, men så gammal är jag inte, och det kan jag
  säga Carlsson mellan fyra ögon att... jag kan nog vara så golik som en
  annan slinka, när det skall bära te.
  
  Isen var bruten, och nu kom en uppsjö med planer och råd, hur man skulle
  delgiva Gusten det och hur man skulle ordna med bröllopet och allt det
  där. Och förhandlingarne räckte länge, så länge att gumman måste sätta på
  kaffepannan och ta fram brännvinsflaskan, och de räckte ända långt fram
  på natten och litet till.
  
  
  
  
  FEMTE KAPITLET.
  
  Man slåss på tredje lysningsdagen, går till
  skrift och håller bröllop, men kommer ändå
  inte i brudsäng.
  
  
  Att ingen är bättre än när han dör och ingen sämre än då han gifter sig,
  fick Carlsson snart erfara. Gusten hade rutit som en hungrig gråskäl,
  gormat och stormat i tre dagar, under det Carlsson företog en liten resa
  i något föregivet ärende. Gamle Flod revs upp ur mullen och vändes ut och
  in på, befanns vara den bästa människa hittills skapad, varemot Carlsson
  vändes som gamla kläder och befanns vara fläckig på insidan. Han
  upptäcktes ha varit rallebuse och bibelsjåare, bortkörd från tre platser,
  rymd en gång med bestämdhet, till tings för slagsmål enligt obestyrkt
  uppgift. Allt detta fick madam Flod i näsan, men lågan var tänd en gång,
  och med utsikten till änkeståndets upphörande tycktes gumman kvickna
  till, leva opp och få skinn på näsan, så hon tålde både vått och torrt.
  
  Fientligheten mot Carlsson hade mest sin rot i att han var en utbörding,
  vilken nu genom giftorätt skulle komma åt denna jord och detta vatten,
  som de insocknes vant sig betrakta som i viss mån gemensam. Som madamen
  satt i orubbat bo och sannolikt skulle leva ännu i många år, minskades
  sonens utsikter att komma till sitt eget; och hans ställning på gården
  komme efter detta att bli väl mycket lik en drängs, och detta under den
  förre nyss inflyttade drängens förmyndarskap och goda vilja. Underligt
  var det alltså icke, att den nerflyttade blev himlarasande och gav modren
  skarpa ord, hotade gå in till kronan, taga ut stämning och låta mota bort
  den blivande styvfadren. Aldra värst blev han, när Carlsson kom hem efter
  sin lilla tripp, iförd salig Flodens svarta söndagsrock och
  skälskinnsmössa, som han vid första ömma tillfället hade fått i
  morgongåva. Han sade ingenting, men han mutade Rundqvist att göra ett
  spratt, och en morgon, när de skulle sätta sig till frukostbordet, låg på
  Carlssons plats en handduk som skylde en hop osynliga ting. Carlsson, som
  ingenting ont anade, lyfte på handduken och fick se sin bordsända dukad
  med allt skräp han samlat i sin säck och som han glömt under sängen oppe
  på kammarn. Där stod tomma hummerburkar, sardinlådor, champinjonflaskor,
  en porterbutelj, en oändlighet med korkar, en spräckt blomkruka med
  mycket mera.
  
  Han blev grön i ögonen, men visste inte vem han skulle bryta ut emot.
  Rundqvist hjälpte honom till en avledare med förklaringen, att det var
  ett vanligt »ralleri» här på orten, när någon skulle sta och gifta sig.
  Olyckligtvis kom Gusten strax in och uttryckte genast sin förvåning över
  att lumpsamlaren kommit så här tidigt på hösten, för han bruka' inte visa
  sig förrän på nyåret; och samtidigt passade Norman på att upplysa det
  ingen lumpsamlare varit här, utan att det var Carlssons minnen efter
  Ida, som Rundqvist velat spela Carlsson ett lite puts med, efter som det
  var slut nu mellan dem.
  
  Därpå föllo vassa ord, med den påföljd att Gusten reste opp till
  prästgården och lyckades få sex månars jäv på Carlssons bröllop, efter
  som denne icke hade klara betyg. Detta var ett streck i räkningen, som
  Carlsson dock sökte skrapa ut så gott han kunde genom att tillskansa sig
  små vederlag. Först hade han tagit sin nya ställning högtidligt, men när
  detta slog illa ut, beslöt han sig för att inför gårdsfolket åtminstone
  ta den mera skämtsamt, vilket också lyckades bra utom med Gusten, som
  underhöll en ettrig undervattensstrid utan att vilja visa tecken till
  försoning.
  
  Så gick vintern sin tysta gång med skogshygge, notbygge och isfiske med
  mellanstick av kortspel och kaffehalvor, ett och annat julkalas och
  alfågelskytte. Och så blev det vår igen; ejdersträckten lockade ut till
  sjös, men Carlsson satte till alla krafter vid vårbruket för att kunna
  påräkna en stark skörd, väl behövlig till att fylla bristen, som
  bröllopet skulle medföra, helst det var meningen att man skulle hålla ett
  dundrande sådant, så att det skulle minnas i åratal.
  
  Med flyttfåglarne kommo också sommargästerna, och professorn nickade god
  mening som i fjor och tyckte att allt var »skön» som förut, isynnerhet
  att det skulle hållas bröllop. Lyckligtvis var Ida inte med. Hon hade
  gått ur tjänsten i april och skulle visst gifta sig snart. Hennes
  efterträderska var icke vidare intagande, och Carlsson hade alldeles för
  många järn i elden för att vilja inlåta sig, i synnerhet som han hade
  spel på hand och icke var hågad förlora.
  
  Lysningen togs ut midsommardagen och bröllopet skulle stå mellan höanden
  och skörden, då det alltid var en liten stiltje i göromålen, både på land
  och på sjön.
  
  Efter lysningens uttagande märktes en obehaglig sinnesförändring hos
  Carlsson, som madam Flod var den första att erfara. De hade visserligen
  efter landsens sed levat som gift folk alltsedan trolovningen, och
  fästmannen, som hade jävet svävande över sig, visste alltid rätta sitt
  uppförande efter de tvingande förhållandena, men när faran var över,
  stack han näsan i vädret och visade klorna. Detta gjorde dock icke någon
  annan verkan på madam Flod, som också kände sig säker i tygena, än att
  hon visade tänderna så många hon hade kvar, och på tredje lysningsdagen
  bar det ihop.
  
  Hela öns befolkning utom Lotten hade rest till kyrkan för att gå till
  skrift. Som vanligt hade man tagit minsta möjliga båt för att, ifall man
  måste ro, mödan skulle bli så liten som möjligt, och det var trångt i
  båten, helst man medfört matsäck och ett halvpund badfisk åt pastorn,
  några skålpund ljus åt klockarn samt alla möjliga plagg att byta med,
  utom segel och åror, öskar och ämbar, pallar och fotspark.
  
  Enligt sedvana hade man ätit en bättre frukost och bjudit varandra ur
  ömsesidiga krus och halvbuteljer på morgonen. Hett var det också på sjön
  och ingen ville ro, varför ett litet gräl uppstått mellan karlarne, av
  vilka ingen hade lust komma svett fram till kyrkan. Kvinnorna hade trätt
  emellan, och när man kom upp i kyrkviken och hörde klockorna, som man
  inte hört på år och dag, bilades tvisten. Men det var bara förstgången,
  som ringde, och man hade god tid på sig. Madam Flod gick därför upp till
  prästgården med badfisken. Pastorn satt och rakade sig ännu och var vid
  vresigt lynne.
  
  -- Rart främmande i kyrkan i dag, när man får se Hemsöborna, hälsade han
  och lade rakskrapet på pekfingret.
  
  Carlsson, som burit fisken, fick emellertid gå ut i köket och ha sig en
  sup.
  
  Därpå gick man till klockarn med ljusen, och där ficks också en sup.
  
  Slutligen träffades alla på kyrkbacken, tittade på storböndernas hästar,
  läste på gravvårdarna och hälsade bekanta. Madam Flod avlade ett kort
  besök vid Flodens grav, medan Carlsson gick avsides. Och så pinglade det
  och ramlade på i klockstapeln och församlingen kröp in. Men Hemsöborna
  hade ingen bänk, sedan gamla kyrkan brann, och därför måste de stå på
  gången. Hett var det vådligt, och främmande kände de sig i det stora
  rummet, så att de svettades av bara förlägenhet och sågo ut som en rad
  korrektionister, som skulle stå på palln. Klockan blev elva, innan man
  kom till predikstolpsalmen, och Hemsöarne hade redan saxat om benen och
  bytt fot ett par tjog gånger. Solen sken in brännande hett, så det
  pärlade om pannorna, men de stodo som i en tång och kunde inte röra sig
  åt en skuggig fläck. Då kommer kyrkvaktarn och sätter opp psalmen nr 158.
  Orgeln piper ett preludium och klockarn tar opp första versen. Den
  avsjöngs med liv och lust, efter som man väntade få predikan strax på.
  Men se så kommer vers två och vers tre.
  
  -- Det kan väl aldrig vara allvare, att en ska ta igenom alla arton?
  viskade Rundqvist till Norman.
  
  Men det var rena allvaret. Och i sakristidörrn syntes pastor Nordströms
  vredgade ansikte, som blickade ut trotsigt och utmanande på församlingen,
  som han beslutat ge en duvning, efter som han en gång hade dem i
  händerna.
  
  Och alla arton verserna sjöngos, så klockan blev halv tolv, innan prästen
  kom opp i predikstoln. Men då voro de också mjuka, så mjuka, att de föllo
  ner på sina ansikten och sovo in. Långvarig blev dock inte sömnen, för
  ett tu tre skrek pastorn till, så att de slumrande ryckte till, kastade
  upp huvena och stirrade fånigt på grannen, som om de frågat om elden var
  lös.
  
  Carlsson och gumman hade trängt sig så långt fram, att all reträtt till
  dörrn utan skandal var omöjlig. Gumman bara grät av trötthet och för
  trånga kängor, som klämde till alltefter som värmen steg. Ibland vände
  hon sig och kastade en bedjande blick på fästmannen, som om hon bönfallit
  honom om att bli buren ner i sjön, men han var så inne i gudstjänsten,
  där han stod i Flodens vida rosslädersstövlar, att han endast straffade
  den otåliga med hätska blickar. Men de andra hade däremot sackat
  akteröver och kommit under orgelläktarn, där det var svalt och man hade
  lite skugga. Där upptäckte Gusten också brandsprutan, på vilken han slog
  sig ner och tog Clara i knä.
  
  Rundqvist höll sig i en pelare och Norman sto bredvid, när predikan
  började. Det var ord och inga visor, och den räckte i sex kvart. Texten
  handlade om de visa och ovisa jungfrur, och alldenstund ingen av
  manfolket tog åt sig, så sov man över lag, sov sittande, hängande,
  stående.
  
  När en halv timme gått, knuffade Norman på Rundqvist, som stod framlutad
  med handen för pannan, som om han mått illa, och med tummen pekade han åt
  Clara och Gusten på brandsprutan. Rundqvist vände sig varligt åt sidan,
  spärrade upp ögonen, som om han fått se den onde själv, skakade på huvet
  och log, som om han förstått. Clara satt nämligen med tungan ute och
  ögonen igenfällda, som om hon sov i smärtsamma drömmar, men Gusten
  stirrade oavvänt på pastor Nordström, som om han ätit opp vartenda ord
  och ansträngde sig att höra timglaset rinna.
  
  -- Ja, men de är vådliga, viskade Rundqvist, skred baklänges ut sakta och
  varligt, trevande försiktigt med hälen för att inte komma för häftigt mot
  tegelstenarna. Men Norman hade redan läst sig till Rundqvists tanke och
  kvick som en ål hade han slinkt ut på kyrkogården, dit Rundqvist snart
  följde, varpå de båda rymmarne styrde vägen ner till båten.
  
  Därute drog en sval sjövind, och de i hast intagna förfriskningarna satte
  snart krafterna i stånd igen. Tyst och stilla som de kommit vände de åter
  in i kyrkan och sågo Clara avsomnad i den sovande Gustens armar, vilka
  höllo henne om livet, men så högt upp, att Rundqvist fann för gott flytta
  ner dem litet, varvid Gusten vaknade och grep nya tag i sitt rov, som om
  någon velat ta flickan ifrån honom.
  
  En halv timme till varade predikan, och så dröjde det en halv timme med
  psalmsång, innan kommunionen började. Nådemedlen mottogos under stark
  sinnesrörelse, och Rundqvist grät, men madam Flod, som efter slutad
  ceremoni vid altaret ville tränga sig in i en bänk, höll på att komma i
  gräl, och blev utvisad, varefter hon tillbragte den sista halvtimmen
  utanför kyrkvärdens bänk stående på klackarne, som om tegelstenarne bränt
  henne under sulorna; och när prästen läste opp lysningen, blev hon
  alldeles vild för att folket såg på henne.
  
  Äntligen var alltsammans slut och man rusade ner i båtarna. Madam Flod
  gav sig inte till tåls, utan drog av kängorna, sedan hon mottagit
  lyckönskningarne på kyrkogården och bar dem ner till båten, varefter hon
  stack fötterna i sjön och grälade på Carlsson. Därpå kastade man sig över
  matsäcken, men när det upptäcktes, att pannkakorna voro slut, slogs det
  larm. Rundqvist ansåg sannolikt, att de voro glömda, och Norman föreslog,
  att någon ätit upp dem på ditvägen, härvid kastande en ful misstanke på
  Carlsson.
  
  Så kom man i båt, men då erinrade Carlsson att han hade en tjärtunna oppe
  i kyrkboden att hämta. Men då blev det storm. Kvinnfolken skreko, att de
  inte ville ha någon tjära i båten, inte för aldrig det, efter som de hade
  nya klädningarne på, men Carlsson hämtade tjärtunnan och stuvade den. Då
  blev det ett liv om vem som skulle sitta nära det farliga kärlet.
  
  -- Va ska en sitta på då? gnällde madam Flod.
  
  -- Dra opp kjolarne och sitt på ändan, svarade Carlsson, som kände sig
  betydligt mera hemmastadd, sedan det var utlyst.
  
  -- Vad säger han för slag? väste gumman.
  
  -- Ja, det sa jag! sitt i båt och låt oss komma av!
  
  -- Vem är det som kommenderar på sjön, om jag må fråga? inföll nu Gusten,
  som tyckte att man gick hans ära för när.
  
  Och så satte han sig till rors, lät hissa på och tog skotet till sig.
  Båten var djupt lastad, vinden var ytterst svag, solen brände hett och
  sinnena voro i jäsning. Ekan gick fram »som en lus på en tjärad näver»,
  och det hjälpte inte att manfolket tog segelsupen. Tålamodet förgick
  därför snart och tystnaden, som rått en stund, avbröts av Carlsson, som
  ville man skulle ta ner och ro. Det ville däremot icke Gusten; -- vänta,
  bara man kommer utom kobbarne, så blir det segla av, menade han.
  
  Och man väntade. Redan syntes ute i gattet mellan öarne en mörkblå
  strimma, och man hörde sjöarnes gång mot de yttre skären. Det var en
  stark ostlig i antågande, och det började leva i seglen. Just när man
  gått över en udde, kom det luft så att ekan lade till, reste sig och sköt
  fart, så det porlade efter henne. Nu måste man ta en sup på det över lag,
  och sinnena lättade opp, under det man gjorde god gång. Men så friskade
  vinden i, ekan lade läsud under vatten, men gick för en strykande halv
  sida med. Carlsson blev rädd, höll sig i betten och bad, att man skulle
  lägga opp och reva.
  
  Gusten svarade icke, utan halade an skotet, så att vattnet kom in.
  
  Då reste sig Carlsson, blev vild och ville sätta ut en år. Men gumman
  tog honom i rocken och satte honom ner.
  
  -- Sitt i båt, för Jessu namn, människa! skrek hon.
  
  Carlsson satte sig igen, men var vit i ansiktet. Men han satt inte länge,
  förrän han rusade opp med lyftat rockskört, utom sig.
  
  -- Nå, Gud sig förbarme, läcker inte den rackarn, hojtade han och slog
  med rockskörtet.
  
  -- Vem läcker? frågades i flock.
  
  -- Tunnan, vet ja'!
  
  -- Å, Herre Jesus! hördes det nu och alla makade åt sig för tjärfloden
  som kilade omkring efter alla båtens rörelser.
  
  -- Sitt i båt! stormade Gusten, annars seglar jag er i sjön!
  
  Carlsson hade rest sig igen, just när en bris kom. Rundqvist, som såg
  faran, lyfte varligt på ändan, gav Carlsson en orre, så han stöp ner.
  Slagsmålet syntes givet, då madam Flod blev utom sig och fann gott
  inskrida.
  
  Hon grep sin käresta i rockkragen och ruskade honom.
  
  -- Vad är han för en karlstackare, som inte har seglat på sjön förr! Kan
  han inte vara människa och sitta i båten!
  
  Carlsson blev ond, röck sig lös, men förlorade ett stycke av rockkragen.
  
  -- Ska du riva sönder mina kläder, käring! gastade han och satte
  stövlarna opp på suden för att skydda dem för tjäran.
  
  -- Vad säger han för slag? gnistrade gumman. Hans rock! Vem har han fått
  rocken av kanske? Käring för en sån där leksill, som inte har något att
  komma med...
  
  -- Tig! röt Carlsson, träffad i den allra ömtåligaste punkten, eljes
  svarar jag som sanningen är!
  
  Gusten, som tyckte, att det började gå för långt, tog nu till att jodla
  en schottisch, i vilken Norman och Rundqvist instämde, varefter det
  ettriga samtalet mojnade av, kastande sig in på den gemensamma fienden,
  pastor Nordström, som låtit dem stå i fem timmar och sjunga arton verser.
  Flaskan gick runt, vinden blev jämnare, lynnena lugnare och under allmän
  förnöjelse susade ekan in i viken och tog törn vid bryggan.
  
  Emellertid började rustningarna till bröllopet, som skulle räcka i tre
  dagar. Man slaktade en gris och en ko; köpte hundra kannor brännvin, lade
  in strömming i salt och lagerbärsblad; bakade, skurade, bryggde, kokade,
  stekte och malde kaffe. Gusten gick under allt detta och såg
  hemlighetsfull ut. Lät de andra råda och yttrade ingen mening. Carlsson
  däremot satt mest framför chiffonjéklaffen, skrev och räknade; gjorde
  Dalaröbud och ordnade med allt som skulle vara.
  
  Dagen före bröllopet var inne, då Gusten tidigt om morgonen packade sin
  väska, tog bössan och gick ut. Modren vaknade och frågade, vart han
  skulle hän. Gusten svarte, att han ärnade sig ut och se efter om
  badfisken gått upp, och så bar det av.
  
  Nere i stranden hade han rustat ut sin båt med matsäck för flera dagar
  och medfört sängtäcke, kaffepanna och andra grejor, behövliga för en
  vistelse på skären. Han satte strax till segel, och i stället för att ta
  in i vikarne och se om tiden gått opp i de varma sandiga lågstränderna
  att bada som det kallades, höll han rätt ut mellan kobbarne.
  
  Morgonen var nu i slutet av juli bländande klar, himlen var blåvit som
  skummad mjölk och öar, holmar, skär, kobbar, stenar lågo så mjukt
  smältande i vattnet, så att man icke kunde säga, om de hörde till jorden
  eller himlen. På de närmaste inåt land stodo granar och alar, och i
  uddarne lågo skräckor, svärtor, prackor och måsar; längre ut syntes bara
  martallar; och grisslor, tordmular, svarta, papegojslika, svärmade fräckt
  omkring båten för att vilseleda jägaren från de i bergsskrevorna gömda
  boen; slutligen blevo skären lägre, naknare, och här ute syntes endast en
  enstaka tall lämnad kvar för att bära holken, i vilken ejdrar och skrak
  skattades på ägg, eller en rönn, över vars krona ett moln av mygg stod
  vajande för vinden. Därutanför låg blanka havet, där labben höll sin
  rövarjakt i fejd med tärnor, måsar och trutar och dit havsörnen syntes
  styra sin tunga, dova flykt för att möjligen gripa en liggande ådfågel.
  Dit ut till sista skäret styrde nu Gusten, halvliggande vid rorkulten och
  med pipan i munnen, låtande en ljum sydlig bris släpa sig; och vid
  niotiden tog han i land på Norsten. Det var en klippig liten ö om några
  tunnland med en dalgång mitt i. Endast ett par rönnar stodo skalliga
  mellan stenarne; eljes växte den praktfulla benveden med sina eldröda bär
  i skrevorna, och dalgången var betäckt med en tjock matta av ljung,
  kråkris och hjortron, som nu tagit till att gulna; spridda enbuskar lågo
  som platt-trampade utmed hällarne och tycktes hålla sig fast med naglarna
  för att inte blåsa bort. Här var Gusten som hemma hos sig; kände var
  sten, visste var han skulle lyfta på enruskan för att finna den häckande
  ejderhonan, som lät stryka sig på ryggen och nappade honom i byxbenet;
  här stack han ner sin klykstör i en bergrämna och tog fram tordmularne,
  som han vred halsen av för att ha till frukost. Det var Hemsöbornas
  strömmingsfiske utanför och här hade de tillsammans med ett annat
  fiskarlag byggt en bod, i vilken de brukade ta natthärbärge. Dit ställde
  också Gusten sina steg, tog nyckeln från vanlig plats under takskägget
  och bar in sina grejor. Boden bestod endast av en stuga utan fönster, med
  sänglavar, hyllformigt uppslagna över varann, en spis, en trefot att
  sitta på och ett bord.
  
  Sedan han stuvat in sina ordningar, klättrade han upp på taket, öppnade
  skorstensluckan och klev ner igen. Därpå tog han strykstickorna på deras
  plats under en bjälke, tände i spisen, där den siste besökaren icke
  förgätit gammalt bruk att lägga opp ett fång bränsle åt sina
  efterkommande. Så satte han på potatispannan, lade ett varv salt fisk
  över potatisen och rökte en pipa, medan han väntade.
  
  När han ätit och supit, tog han bössan och gick ner till båten, där han
  hade vettarne. Rodde ut dem och ankrade dem utanför en udde, och så kröp
  han in i skåren eller skjutkojan, som var byggd av stenar och ris.
  Vettarne lågo och gungade på de långa havssjöarne, som bröto in, men inga
  ejdrar syntes fälla. Väntan blev lång och han tröttnade; drev omkring i
  strandstenarne och tittade efter en utter, men fick bara opp svarta
  huggormar och getingbon mellan lysande fackelblomster och torkad
  sandhavre.
  
  Men han tycktes inte heller angelägen om att få något, utan drev mera för
  drivas skull, för att slippa vara hemma eller för att det roade honom att
  driva härute, där ingen såg honom, ingen hörde honom.
  
  Efter middagen lade han sig inne i boden att sova, och aftonvardsdags
  rodde han ut med torsklinan för att fresta sin lycka i den vägen. Sjön
  låg nu blickstill och han såg landen sträcka sig i den sjunkande solens
  guldgata som tunn rök. Det var tyst omkring honom som i en vindstilla
  natt och han hörde dunket av årtullar på halva milen. Skälarne badade på
  vederbörligt avstånd, stucko opp sina trindskallar, bölade, blåste och
  döko ner igen.
  
  Torsken var verkligen i tagen, och han lyckades dra opp några vitbukar,
  som med sina stora men ofarliga gap gäspade efter vatten och grinade illa
  mot solen, när de halades upp ur sitt mörker nere i djupen och dinglade
  in över relingen.
  
  Han hade hållit sig på norra sidan av skäret, men när det blev afton
  hastigt och han skulle vända till land, märkte han först, att det rökte
  ur bodens skorsten. Undrande vad som kunde stå på, styrde han med raska
  steg opp åt stugan.
  
  -- Är det du? hörde han inifrån och igenkände pastorns röst.
  
  -- Nej, det är pastorn! förvånades Gusten, när han såg prästen sitta vid
  spisglöden och steka sill. -- Och han är ensam härute?
  
  -- Ja, jag är ute och letar efter torsk och har suttit på södra sidan, så
  att jag inte sett dig. Men varför är du inte hemma och rustar till
  bröllopet i morgon.
  
  -- Ja, si jag blir inte med på det bröllopet, jag, menade Gusten.
  
  -- Ah, du pratar, varför skulle du inte vara med?
  
  Gusten förklarade sina skäl, så gott han kunde, varav framgick, att han
  både ville vara borta från ett tillfälle, som var honom vidrigt, och att
  han därigenom ville »märka» den, som gjort honom emot.
  
  -- Ja, men mor din då? invände pastorn, är det inte synd om henne att bli
  utskämd?
  
  -- Jag kan inte tycka det, svarte Gusten. Mera synd om mig, som ska få en
  sådan där knöl till styvfar och inte kunna komma till gårn, så länge han
  sitter där.
  
  -- Ja, ser du, min gosse, det kan man inte ändra, och det kan nog hjälpas
  sedan, men nu ska du ta båten i morgon bitti och resa hem. På bröllopet
  ska du vara!
  
  -- Ja si, det blir nog ingenting åv det, när jag har satt mig det i
  sinnet, försäkrade Gusten.
  
  Pastorn släppte ämnet och började äta sin sill på spishällen. -- Du har
  väl inte en sup, du? tog han upp. Ser du, min gumma har det laget att
  låsa in allt starkt, och jag kommer inte så tida åt något.
  
  Jo, Gusten hade nog brännvin och pastorn fick sig en redig, så att han
  blev talför och pratade hit och dit om socknens angelägenheter, både
  yttre och inre. Och sittande på stenarne utanför boden sågo de solen gå
  ner och skymningen lägga sig som ett melonfärgat töcken över kobbar och
  vatten. Måsarne gingo till vila på tångbanken och kråkorna drogo in åt
  inre skärgården att söka nattkvarter i skogarne.
  
  Det blev tid att gå i säng och myggen skulle schasas ut ur boden, till
  vilken ända dörren stängdes och stugan röktes full med Svarta Ankaret,
  varpå dörren åter öppnades och jakten anställdes med rönnkvistar. Och så
  kastade de båda fiskarena av sig rockarne och klättrade upp i var sin
  lave.
  
  -- Nu ska du ge mig en loppsup, tiggde pastorn, som redan fått sina
  ordentliga förut, och på sängkanten gav Gusten honom sista smörjelsen,
  varpå det skulle sovas.
  
  Det var mörkt inne i boden, endast en och annan dagsljusstrimma bröt sig
  in genom de otäta väggarne, och i den knappa belysningen hittade myggen
  sin väg till de sömniga, som vredo sig och kastade sig i sina lådor för
  att undkomma plågoandarne.
  
  -- Å, det är för djävligt! stönade slutligen pastorn. Sover du, Gusten?
  
  -- Jo vackert! Här blir visst något sova av i natt. Men vad ska man ta
  sig för?
  
  -- Vi få stiga opp och göra eld igen, jag ser ingen annan råd. Om vi hade
  en kortlek bara, så kunde vi ta en tolva; du har väl ingen, du?
  
  -- Nej, inte jag, men jag tror jag vet var Kvarnöarne ha sin, svarte
  Gusten och klev ner ur sängen, kröp på jordgolvet under sista laven och
  kom fram med en något begagnad kortlek.
  
  Pastorn hade slagit eld, lagt enris på spisen och tänt en ljusbit. Gusten
  satte på kaffepannan och drog fram en strömmingstrumma, som lades mellan
  knäen och blev spelbord. Och så tändes pipsnuggorna; korten dansade snart
  och timmarne gingo.
  
  -- Tre friska, pass, trumf, hördes det, omväxlande med en och annan
  svordom, när en mygga oförvarandes satte sitt koppglas på spelarnes
  nackar och knogar.
  
  -- Hör du, Gusten, avbröt pastorn slutligen, som tycktes ha haft sina
  tankar på annat håll än på kort och mygg -- skulle du inte kunna ge honom
  en näsbränna i alla fall, utan att bli borta från bröllopet? Det ser ju
  fegt ut att gå undan för en sån där knölföda, och vill du förarga honom,
  så vet jag bättre råd.
  
  -- Nå, hur skulle det bära åt? frågade Gusten, som nog tyckte det var
  skada att gå miste om trakteringen, vilken ändå togs av hans farsarv.
  
  -- Kom hem på eftermiddan strax efter vigseln och säg, att du blivit
  uppehållen på sjön. Det kan vara chikan nog, och sen tar vi och super
  honom full tillsammans, så han inte kommer i brudsäng, så ska vi ställa
  om att pojkarne raljerar med honom. Kan det inte vara nog, det?
  
  Gusten tycktes icke vara ohågad, och tanken på att gå tre dar ensam på
  skäret och ätas av mygg om nätterna gjorde honom mjuk, i synnerhet som
  han verkligen längtade efter att få vara med och smaka all härligheten,
  som han sett rustas till. Planen uppkastades därför av pastorn till
  äventyrets utförande och antogs av Gusten, som skulle medverka vid dess
  sättande i gång. Och nöjda med sig själva och varandra gingo de slutligen
  till kojs, när dagsljuset bröt in genom dörrspringorna och myggen
  tröttnat på sin nattliga dans.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Carlsson hade samma afton av hemkomna strömmingsfiskare fått höra, att
  både Gusten och pastorn hade setts styra ut till Norsten, och han drog
  därav den nog så riktiga slutsatsen, att något djävelstyg var i
  görningen. Pastorn hade han fattat ett skarpt agg till, både därför att
  han skaffat honom sex månars jäv och därför att han visade honom en
  aldrig tröttnande missaktning. Carlsson hade krupit för honom, strukit
  sig mot honom, smort honom, men utan framgång. Voro de i samma rum, hade
  pastorn alltid sin breda rygg mot Carlssons plats, hörde aldrig vad han
  sade och talade alltid om historier, som mycket väl kunde ha sin
  tillämpning på föreliggande fall. När nu därför Carlsson fick veta, att
  pastorn haft sammanträffande med Gusten ute på skäret, antog han, att det
  var ett möte med bestämt syfte, och i stället för att avvakta
  mötesbeslutets verkställande, vilket han misstänkte skulle gå ut över
  hans person, kastade han upp en plan till att mota sina Ollar i grinn.
  Kustens båtsman befann sig händelsevis på permission och var för
  tillfället anställd som munskänk och hantlangare på Hemsö, där hans
  skicklighet som arrangör vid danser och dylikt var väl känd och värderad.
  Carlsson räknade rätt, när han trodde sig kunna lita på dennes medverkan
  vid att spela pastorn ett spratt, ty båtsman Rapp hade av pastorn inte
  blivit framsläppt vid konfirmationen för att han varit svår efter
  flickorna, och ett års dröjsmål hade vållat honom trassel vid flottan. De
  båda prästhatarne snodde därför vid en kaffehalva ihop sin plan att spela
  pastorn ett riktigt puts, och ett sådant kunde icke gå av för mindre och
  annat än att prästen skulle fyllas med därvid beledsagande
  biomständigheter, vilka nog tid och omständigheter skulle ge själva.
  
  Minorna voro sålunda lagda från motsatta håll och slumpen skulle avgöra,
  vilken som skulle bli den verksammaste.
  
  Så bröt bröllopsdagen in. Alla människor vaknade trötta och ondsinta
  efter så mycket bråk, och när de första gästerna kommo för tidigt,
  efter som vattenförbindelserna aldrig kunde vara punktliga, tog ingen
  emot dem, utan de ströko snopna omkring backarne, som om de kommit att
  snylta. Bruden var inte klädd än, och brudgummen sprang omkring i
  skjortärmarna för att torka glas, dra opp buteljer, sätta ljus i
  stakarna. Stugan var lövad och skurad och alla möbler utburna bakom en
  knut, så att det såg ut, som om det skulle bli auktion. På gården var
  rest en flaggstång, på vilken man hissat tullflaggan, lånad för
  högtidligheten av uppsyningsmannen. Över stugdörren hängde krans och
  krona i lingonris och prästkragar och på ömse sidor stodo björkruskor. I
  fönstren voro buteljer med de starkaste färgtrycksetiketter uppradade, så
  att de lyste långt ut på backen som i ett brännvinsmagasin, för Carlsson
  hade sinne för starka effekter. Den guldgula punschen sken som solstrålar
  genom det såpgröna glaset, och konjakens purpur lyste som koleld; de
  silverliknande tennkapslarne, som täckte korkarne, gnistrade som blanka
  tjugofyraskillingar, så att några av de djärvare ungbönderna lockades
  fram att gapa, som om de stått utanför ett bodfönster, kännande en försmak
  av behagliga rivningar i svalget.
  
  På var sida om dörren låg ett sextiokannsfat, som grova mörsare bevakande
  ingången, och det ena höll brännvin, det andra svagdricka; och bakom dem
  lågo i högar, som kulpyramider, två hundra ölbuteljer, Anblicken var
  praktfull och krigisk och båtsman Rapp gick omkring som en konstapel, med
  korkskruv hängande i svångremmen, ordnande krigsmaterielen, som stod
  under hans kommando. Han hade sirat faten med granris, stuckit upp dem
  och insatt metallkranar, samt svängde sin sprundhammare som en kanonviska
  och knackade då och då på kärlen, för att låta höra, att det fanns något
  i dem. Uppsträckt i paraduniformen med blå tröja och nerslagen krage,
  vita byxor och blanklädershatt, men dock utan sidogevär för säkerhetens
  skull, ingav han bondpojkarne stor respekt, och han hade utom
  munskänkssysslan uppdrag att hålla ordning, avstyra ofog, kasta ut vid
  behov och inskrida vid befarade slagsmål. De rika pojkarne låtsade
  förakta honom, men det var bara avundsjuka, för de ville så gärna gå i
  uniform och tjäna kronan, om de inte hyst en så stark fruktan för daggen
  och kitsliga kanoniärer.
  
  I köket stodo två grytor med kaffe på spishällen och hoplånta kvarnar
  skrällde och gnisslade; sockertoppar slogos sönder med yxa, och kaffebröd
  var travat i fönstren. Pigorna sprungo fram och åter mellan matbon, som
  var fullhängd med kokt och stekt av alla slag och säckar med nybakat
  bröd. Ibland syntes bruden sticka ut huvet genom kammarfönstret med
  lösflätorna slängande och i bara särkärmarne, skrikande än åt Lotten än
  åt Clara.
  
  Segel på segel syntes nu styra in i viken, göra en lov schangtilt förbi
  brygghuvet, stryka och under bösskott lägga till. Men det dröjde länge,
  innan man vågade sig opp till stugan, och man strök ännu i flockar
  omkring backarne.
  
  En lycklig tillfällighet hade vållat, att professorns fru och barn måst
  resa inåt land på en födelsedag, och endast professorn var hemma. Han
  hade därför välvilligt mottagit bjudningen och även upplåtit sin stora
  sal till ceremoniens hållande och sin gräsplan under ekarna till
  kaffedrickning och kvällsvards intagande. Där voro nu långa längor med
  bräden lagda på bockar och tunnor, avpassade till bänkar utmed borden,
  som redan voro täckta med dukar, på vilka kaffekopparna voro uppställda.
  
  På backen framför stugan började nu små grupper bilda sig; Rundqvist med
  skältran i håret, nyrakad, iförd en svart jacka, hade åtagit sig själv
  att muntra gästerna med spefulla anmärkningar, och Norman, som fått till
  förtroendeuppdrag att med Rapp sköta saluten, huvudsakligen med
  dynamitpatroner, höll sig bakom knuten och repeterade i mindre skala med
  en terzerol. Han hade i vederlag måst lämna i förvar sitt dragspel,
  vilket i dag var bannlyst, alldenstund ortens styvaste fiolspelare,
  skräddaren i Fifång, blivit inkallad, och denne herre var mycket känslig
  för ingrepp i sin konst.
  
  Så kom pastorn, iförd ett skämtsamt bröllopslynne och färdig till gyckel
  med brudparet, såsom sedvänja fordrade. Han mottogs av Carlsson på
  tröskeln och bads välkommen.
  
  -- Nå, få vi kyrkta med detsamma? hälsade pastor Nordström.
  
  -- Å fanken, så brått är det inte! svarte brudgummen utan förlägenhet.
  
  -- Är du säker på det? jävade pastorn, under det bönderna grinade. Jag
  har vigt, döpt och kyrktagit på ett bröllop, men det var också raskt
  folk, som kunde göra skäl för sig. Allvarsamt, hur är det med bruden?
  
  -- Hm, någon fara är det inte den här gången, men man kan inte veta när
  det bär av, svarte Carlsson, i det han ledde pastorn in att sitta mellan
  kyrkvärdsmor och Åvassa-änkan, dem han underhöll med fiske och
  väderleksförhållanden.
  
  Professorn kom nu ner, klädd i frack och vit halsduk samt svart hög hatt.
  Pastorn grep honom genast som en jämbördig ståndsperson och slog upp
  samtal, som gummorna belyssnade med spända ögon och öron, för de trodde
  alldeles säkert, att professorn var en spränglärd man.
  
  Men Carlsson kom in och förkunnade, att allt var redo och att man bara
  sökte efter Gusten för att få börja.
  
  -- Var är Gusten? ropades nu ute på backen och upprepades ända uppåt
  logen.
  
  Ingen svarade. Ingen hade sett honom.
  
  -- Å, jag vet nog, var han är, jag! upplyste Carlsson.
  
  -- Var kan han då vara? illmarade pastor Nordström, så att Carlsson
  märkte det.
  
  -- Han har varit synlig ute på Norsten, sjöng en fågel; och han hade
  någon svinpäls med sig, som fick honom att supa, kan en tro!
  
  -- Nå, då var det inte värt att vänta honom, menade pastorn, om han råkat
  i dåligt sällskap. Det är illa av honom i alla fall att inte hålla sig
  hemma, där han har goda föredömen och gott folk att värna sig till. Men
  vad säger bruden? Ska vi dra sta, eller ska vi bida?
  
  Bruden hördes, och fastän hon var mycket ledsen, ville hon ändå, att man
  skulle börja, för att kaffet stod och blev kallt eljes. Alltså börjades
  uppbrottet under dynamitsalut ute på berghällarne; spelman hartsade och
  skruvade, pastorn fick på sig kappan, brudsvennerna bildade förtravet,
  och pastorn ledde bruden, som var klädd i svart siden, med vit slöja och
  myrtenkrans och var hårt snörd, så att det, som skulle döljas, blev än
  mera synligt. Och så tågade man opp till professorns, under fiolens
  gnissel och bergskottens knallar.
  
  Gumman kastade ännu i sista stunden oroliga blickar omkring sig för att
  spana efter den förlorade sonen, och när de skulle genom dörrhålet, måste
  pastorn släpa henne med näsan på ryggen. Men så kommo de in; gästerna
  ställde upp sig kring väggarne, som om de skulle göra spetsgård kring en
  avrättning, och brudparet tog plats framför två kullstjälpta stolar
  täckta med en brysselmatta. Pastorn hade tagit fram boken och fingrade på
  kragarne, skulle till att härska sig, då bruden lade handen på hans arm
  och bad honom hålla. De skulle bara vänta ännu ett par ögonblick, så kom
  nog Gusten.
  
  Det blev nästan moltyst i stugan och man hörde endast stövelknarr och
  stärkkjolsfras, som efter några ögonblick upphörde. Man såg på varann,
  blev förlägen, torrhostade, och det blev tyst igen. Slutligen sade
  pastorn, som hade allas blickar på sig:
  
  -- Nu börja vi, för den här väntan blir oss alldeles för lång! Och har
  han inte kommit nu, så kommer han ej.
  
  Och därmed började han läsa: Dyre kristne, äktenskapet är av Gud själv
  stiftat...
  
  Det hade gått på en bra stund och de äldre kvinnorna luktade på sin
  lavendel och gräto, när plötsligen det hördes ett pang! utanför på gården
  och rasslet av glasskärvor. Man lystrade ett ögonblick, men lät sig icke
  vidare störas, utom att Carlsson syntes röra oroligt på sig och snegla ut
  genom fönstret. Därpå kom ett nytt pang! pang! pang! som när man drar upp
  champanjebuteljer, och pojkarne, som stodo vid dörren, började fnissa.
  Oron lade sig något och pastorn frågade just brudgummen: Inför Gud den
  allvetande och i denna församlings närvaro frågar jag dig, Johannes
  Edvard Carlsson, om du vill hava denna Anna Eva Flod till äkta hustru och
  älska henne i lust och nöd? då i stället för svaret en ny ordentlig salva
  buteljkorkar smattrade, glasskärvor klingade och rackan tog till att
  skälla alldeles ursinnigt.
  
  -- Vem är det som slår opp buteljer därute och stör den heliga akten? röt
  pastor Nordström ursinnigt.
  
  -- Ja, det tänkte jag just fråga! klämde Carlsson ur sig, som icke längre
  kunde hålla igen sin nyfikenhet och oro. Är det Rapp, som gör spektakel?
  
  -- Ä hörru, vad har jag gjort för slag? stormade Rapp, som stod i dörren
  och kände sig sårad av utpekningen.
  
  Pang! pang! pang! smällde det oupphörligt.
  
  -- Gå då ut i Jösu namn och se efter att det inte sker någon olycka,
  skrek pastorn, så få vi fortsätta sen.
  
  En del bröllopsgäster störtade ut, andra stockade sig vid fönstren.
  
  -- Det är ölet! skrek någon.
  
  -- Elet, elet springer! upprepade professorn.
  
  -- Nå, men hur kan man lägga ölet i solskenet också!
  
  Som kulsprutor lågo ölflaskorna i sina högar och smällde och fräste, så
  att skummet rann utåt marken.
  
  Bruden var upprörd över det oväntade avbrottet i ceremonien, som inte
  skulle betyda något gott; brudgummen fick glåpord för sina dåliga
  anordningar och höll på att komma i slagsmål med båtsman, på vilken han
  ville skjuta skulden; pastorn var vred över att den heliga akten stördes
  av buteljerna, men ute på backen stodo pojkarne och drucko skvättar ur
  buteljbottnarne och råkade i misstag under räddningsarbetet bärga några
  halvläkta flaskor, ur vilka endast korkarna sprungit. När slutligen
  stormen lagt sig, samlades man ånyo i stugan, ehuru numera mindre
  andaktsfullt än förut, och sedan pastorn tagit om frågan till brudgummen,
  gick ceremonien utan andra störande avbrott än några illa kvävda flin
  från pojkarne i farstun.
  
  Lyckönskningarne regnade över de nygifta, och så fort man kunde, lämnade
  man stugan, stinkande av svett, tårar, fuktiga strumpor, lavendel och
  vissna blombuketter. Och så tågades i livligare fart till kaffebordet.
  
  Carlsson tog plats mellan professorn och pastorn, men bruden hade ingen
  ro att sitta, utan skulle springa av och an för att se till
  rustningarne.
  
  Solen sken glänsande på juliaftonen och under ekarne glammades och
  sorlades. Brännvinet flöt i kaffekopparne, när påtårarne kommo efter
  doppningens slut, men uppe vid bordsändan hos brudgummen bjöds punsch,
  vilket icke sågs illa av varken bönder eller pojkar. Det var en dryck,
  som icke bestods alla dagar, och pastorn lät sig väl bekomma ur sin
  kaffekopp.
  
  I dag var han ovanligt blid mot Carlsson och drack honom oupphörligt
  till, berömde honom och visade honom den största uppmärksamhet, dock icke
  förglömmande professorn, vars bekantskap skänkte honom mera nöje, emedan
  han så sällan träffade en bildad man. Men han hade svårt att finna honom
  i samtalet, då musik icke var hans styrka, och professorn av artighet
  sökte leda samtalet in på pastorns område, varifrån dock denne helst
  ville slippa ut. Svårigheten att förstå varandra bidrog också att göra
  ett närmande omöjligt, varförutom professorn, såsom van att ge sig luft i
  musik, ogärna talade långa stycken.
  
  Nu kom spelman, som haft mycket svårt att sitta i det obemärkta, upp till
  högsätet; och, betydligt stärkt i sitt mod av kaffehalvor, ville han tala
  musik med professorn.
  
  -- Ber om förlåtelse, herr kammarmusikus, hälsade han och knäppte på sin
  fiol, si vi har liksom litet gemensamt, för jag spelar också, på mitt vis
  förståss.
  
  -- Res åt helvete, skräddare, och var inte oförskämd! avsnäste Carlsson.
  
  -- Jaja, jag ber om förlåtelse, men inte för att det rör Carlsson, men
  känn på den här fioln, herr kammarmusikus, känn på den och säg mig, om
  den inte är god; den har jag köft hos Hischen och den har kostat mig tio
  riksdaler banko.
  
  Professorn knäppte på kvinten, log och utlät sig vänligt:
  
  -- Micket sken!
  
  -- Ja, si så är det, när någon förstår sig på; då kan man få höra ett
  sant ord; men att tala om konst med de här, han skulle viska, men
  röstmedlen vägrade sig till nyanseringar och han råkade skrika i stället,
  de här djävla bondbassarne...
  
  -- Ge skräddarn en spark i ändan! hördes korus.
  
  -- Hör du, du får inte bli full, skräddare, för då blir det ingen dans
  av!
  
  -- Rapp du, du ska se efter spelman, att han inte super mer!
  
  -- Har jag inte blivit bjuden på supa kanske, och är du snål, din
  skinnare?
  
  -- Sätt dig, Fredrik, och var lugn, menade pastorn, för annars får du
  stryk.
  
  Men spelman ville ovillkorligen resonera i sin konst, och för att belysa
  sitt påstående om fiolens förträfflighet, började han kvintilera.
  
  -- Hör, herr kammarmusikus, hör såna basar; de klingar ackurat som en
  liten orgel...
  
  -- Håll käften på skräddarn!...
  
  Det blev rörelse kring borden och ruset tilltog. Då skriker någon: Gusten
  är här!
  
  -- Var? Var?
  
  Clara upplyser, att hon sett honom nere på vedbacken.
  
  -- Säg mig till, när han gått in, ber pastorn, men inte förrän han är
  inne, hör du det!
  
  Toddyglasen ha blivit framsatta och Rapp slår opp konjaksbuteljerna.
  
  -- Det går litet häftigt, det här, menade pastorn avböjande, med Carlsson
  tyckte, att det gick ordentligt.
  
  Rapp gick i smyg och uppmanade alla att skåla med pastorn, som också
  snart hade tömt sin första toddy och måste laga den andra.
  
  Pastorn börjar rulla med ögonen och tuggar. Han betraktar så noga han kan
  Carlssons anletsdrag och söker utröna, om han fått sin hyra än. Men han
  har svårt att se och inskränker sig till att skåla med honom.
  
  Då kommer Clara och ropar:
  
  -- Nu är han inne, pastorn! Nu är han inne!
  
  -- Nej, vad fan säger du; är han inne redan!
  
  Pastorn hade glömt, vem frågan gällde.
  
  -- Vilken han är inne, Clara? genljöd korus.
  
  -- Gusten, vet jag!
  
  Pastorn reste sig, gick ner i stugan och hämtade Gusten, som han ledde
  upp till bordet, blyg och bortkommen. Lät hälsa honom i en kopp punsch
  och hurrarop. Därpå skålade Gusten med Carlsson och sade ett kort: Lycka
  till då!
  
  Carlsson blev känslofull och drack i botten, förklarande, att det gjorde
  honom ett stort nöje att se honom, fastän han kom sent, och att han
  visste två, vars gamla hjärtan det gjorde gott att se honom, fastän han
  kom sent.
  
  -- Och tro mig, slöt han, att den som förstår att ta gamla Carlsson på
  rätta stället, den vet också var han har honom.
  
  Gusten blev icke hänförd, men han uppmanade Carlsson dricka ett särskilt
  glas med sig.
  
  Skymningen kom, myggorna dansade och folket surrade; glasen klingade,
  skratten skrällde och små nödskrik hördes redan här och där i buskarne,
  avbrutna av fnitter och hurrarop, hojande och skott under den ljumma
  sommaraftonens himmel. Och ute i ängarne gnisslade syrsan och snarpade
  kornknarren.
  
  Borden röjdes, ty nu skulle dukas till kvällsmat; Rapp gick och hängde
  kulörta lyktor, som han fått låna av professorn, i ekens grenar. Norman
  sprang med tallrikshögar och Rundqvist låg på knä och tappade svagdricka
  och brännvin; flickorna buro fram smör i såtar, strömming i vålmar på
  skärbräden, pannkakor i staplar, köttbullar i travar. Och när det var
  färdigt, klappade brudgummen i händerna:
  
  -- Var så goda och ta en smorrgås! inbjöd han.
  
  -- Men var är pastorn? krusade gummorna. Utan pastorn ville ingen börja!
  
  -- Och professorn? Var ha de tagit vägen? Ja, si då går det rakt inte an
  att börja!
  
  Det ropades och letades, men intet svar. Man stod i hopar kring borden
  som hungriga hundar med glimrande ögon, färdiga att störta in, men ingen
  hand rörde sig och tystnaden tryckte.
  
  -- Ja unnrar, månne inte pastorn ä på husä? hördes Rundqvists oskyldiga
  stämma.
  
  Utan att avvakta vidare upplysning gick Carlsson ner att söka det hemliga
  rummet, och mycket riktigt, för öppen dörr sutto pastorn och professorn
  med var sin tidning i handen, inbegripna i ett livligt meningsbyte.
  Lyktan stod på golvet och kastade ett rampsken upp på de båda
  tronbestigarne.
  
  -- Ursäkta, mina harrar, men smorrgåsen kallnar!
  
  -- Är det du, Carlsson! Jaså! Börja ni, så kommer vi genast!
  
  -- Ja, men de står och väntar ju, alla människor, och med respekt till
  sägandes, kunde ju herrarne liksom raska undan lite!
  
  -- Kommer strax, kommer strax! Gå du, gå du!
  
  Carlsson, som med belåtenhet tyckt sig märka, att pastorn var »rörd»,
  avlägsnade sig och skyndade lugna sällskapet med den lämnade
  förklaringen, att pastorn höll på att rusta sig och skulle strax vara
  till reds.
  
  Ögonblicket därefter syntes en lykta irra fram över backen och åtföljd av
  två vinglande skuggor nalkas de dukade borden.
  
  Pastorns bleka ansikte blev snart synligt vid övre bordsändan och bruden
  kom fram med brödkorgen för att bjuda och göra ett slut på den pinsamma
  väntan. Men Carlsson hade annorlunda i sinnet, och med en kniv knackande
  i köttbullsfatet, skrek han med ljudlig stämma:
  
  -- Tyst, gott folk; pastorn vill säga några ord!
  
  Prästen stirrade på Carlsson, syntes icke förstå var han var hemma, såg
  att han hade något lysande föremål i handen, och erinrande sig att han
  sista julen hållit ett tal med en silverkanna i handen, lyfte han lyktan
  som en pokal i höjden och talade:
  
  -- Mina vänner, vi ha i dag en glad fest att fira.
  
  Här stirrade han på Carlsson för att få några upplysningar om festens
  karaktär och ändamål, för han var redan fullständigt frånvarande, så att
  årstid, rum, orsak, mening hade förflyktigats. Men Carlssons grinande
  ansikte gav ingen lösning på gåtan. Han stirrade ut i rymden för att
  upptäcka någon ledtråd, såg de kulörta lyktorna i eken, och fick en
  vaggande föreställning om en jättestor julgran, och så var han på
  spåren.
  
  -- Denna ljusets glada fest, kastade han upp, då solen viker för kölden,
  och snön -- han såg den vita bordduken som ett stort snöfält breda sig
  ut oändligt långt bort... -- mina vänner, då första snön lägger sig som
  ett täckelse över höstens smuts... nej, jag tror ni skojar med mig...!
  Hlutt!
  
  Han vände sig bort och krökte ryggen.
  
  -- Pastorn har blitt kall! sa Carlsson, och han vill gå och lägga sig!
  Var så goda och börja, mitt herrskap!
  
  Man lät ej bjuda sig två gånger, utan störtade lös över faten, lämnande
  pastorn åt sitt öde.
  
  Han hade till nattkvarter fått sig anvisad professorns vindskammare, och
  för att visa, att han var nykter, avböjde han hotande med stryk alla
  anbud om hjälp. Och med lyktan vid knäna, hopfallen som om han letade
  nålar i det daggiga gräset, höll han kurs ner på ett fönster, där det
  lyste. Men i grindhålet fastnade han och gjorde så häftigt an
  grindstolpen, att lyktan krossades och slocknade. Mörkret slöt sig
  omkring honom som en säck och han sjönk ner på sina knän, men fönstret
  med ljuset lyste honom som en ledfyr och han trodde sig gå framåt med en
  obehaglig känsla av att knäna på hans svarta byxor blevo våta vid varje
  steg och hans egna knäskålar värkte, som om de slogo mot stenar.
  
  Slutligen får han fatt i något mycket stort, runt och fuktigt; han trevar
  och sticker sig på något knappnålsbrev eller dylikt, får handen fatt i en
  årtull eller liknande, och i detsamma hör han bruset av vatten och känner
  att han blir våt. Uppryckt av fruktan att han gått i sjön, reser han sig
  mot masten och finner i en ljusning, att han står vid en dörrpost, kommer
  i en överhalning in i en farstu, känner ett trappsteg mot knäna, hör en
  piga som skriker: Jössus, svagdrickat! och driven av ett dunkelt ont
  samvete kryper han upp för trappan, stöter fingerknogarne mot en nyckel,
  får upp en dörr, som ger vika inåt, ramlar in i en kammare och ser en
  stor bäddad säng med plats för två; har nog styrka att dra upp täcket,
  kryper ner med stövlar och allt för att gömma sig, emedan man förföljde
  honom med skrik nerifrån, och så tyckte han att han dog eller slocknade
  eller drunknade och att människor ropade på svagdrickat! Men stundtals
  vaknade han till livet igen, tändes på, drogs upp ur sjön, levde och stod
  vid julbordet, och så blåstes han ut igen som ett ljus, slocknade, dog,
  sjönk och blev våt.
  
  Emellertid gick kvällsvarden på under ekarne och fuktades med öl och
  brännvin så starkt, att ingen mindes pastorn, och när man rivit i sig all
  mat, så att botten syntes i tallrikar och fat, gick man ner i stugan att
  dansa.
  
  Bruden ville skicka upp något gott till pastorn på kammaren, men Carlsson
  övertygade henne, att han helst ville vara i ro och att det var synd att
  genera honom. Och därvid blev det.
  
  Gusten hade smugit sig ifrån sin bundsförvant, när han märkte, att denne
  var överlistad, och befattade sig bara med sina egna nöjen, lämnande
  groll och agg åt glömska och rus.
  
  Dansen gick som en kvarn och spelman satt i spisen och gned; i öppna
  fönstren hängde svettiga ryggar att svalka sig i nattfriskan, ute på
  backen sutto de gamla och fröjdade sig åt smällen, rökte, drucko och
  skämtade i halvskymningen och det svaga skenet av elden från köksspisen,
  som bröt ut genom rutorna, och ljusen inne i dansstugan.
  
  Men ute i ängar och backar vandrade par om par i det daggiga gräset under
  stjärnhimmelns svaga skimmer, för att vid hödoft och syresång släcka
  eldar, som tänts av stugans värme, kornvinets starka ande och musikens
  vaggande tramp.
  
  Midnattens timmar dansade förbi och himlen började ljusna i öster;
  stjärnorna drogo sig in i skyn, och Karlavagnen stod med fimmelstången
  rätt upp i vädret, som om den stjälpt bakut; änderna hördes snattra i
  vassarna och den blanka viken speglade redan morgonrodnadens
  citronfärger, mellan de mörka alarnes hamnar, som syntes stå på huvet i
  vattnet och räcka ner till sjöbotten. Men det varade blott en stund; så
  drogo moln upp ifrån kusten och det blev natt igen.
  
  Då steg ett anskri från köket: glöggen! glöggen! Och i tågordning kommo
  karlarne med en kastrull, som flammade av brinnande brännvin och kastade
  blåa sken omkring sig, under det spelmannen spelade en marsch.
  
  -- Opp till pastorn med första glaset! skrek Carlsson ännu med ett hopp
  om att kunna få kronan på verket, och förslaget antogs med hurrarop.
  Tåget satte sig i gång upp emot professorns, och med mer och mindre säkra
  steg äntrade man trappan. Nyckeln satt i kammardörren och man klampade
  in, icke utan en viss fruktan att bli mottagen med hugg och slag. Därinne
  var tyst och vid det blåa darrande skenet från kastrullen såg man, att
  sängen stod orörd och var tom. En svart aning om något förfärligt bakslag
  grep Carlsson, men han gömde sin misstanke och upplöste ovissheten och
  gissningarne med den tillverkade förklaringen, att han nu mindes, hur
  pastorn sagt, att han ville ligga på höskullen för att slippa myggen.
  Och alldenstund man icke fick gå med eld till höet, förföll förslaget och
  tåget satte sig i gång tillbaka ner på backen, där offret anställdes.
  
  Carlsson utnämnde i hast Gusten till vice värd, tog Rapp avsides och
  meddelade honom sina rysliga aningar. Oförmärkt smögo de båda
  medbrottslingarne upp för trappan till brudkammaren medförande
  strykstickor och en ljusstump.
  
  Rapp fick eld och i brudsängen såg Carlsson alla sina hemskaste aningar
  överträffade.
  
  På den vita hålsömsydda huvudkudden låg ett lurvigt huvud som en våt
  hunds, med munnen vidöppen.
  
  -- Nå, si en sån tusan! gnisslade Carlsson. Kunde jag tro, att den hålen
  skulle bära sig åt som ett sådant svin. Ja, Gud sig förbarme! Och
  stövlarne har han på sig, den kältringen.
  
  Här voro goda råd dyra. Hur skulle man få dän den sjuke utan att behöva
  ta i honom, utan att folket fick veta om'et och utan att bruden framför
  allt märkte något?
  
  -- Vi får ta ut'en genom fönstret! förklarade Rapp. Vi får ta'n med en
  talja och så släpa'n ner till sjön! Släck ljuset bara och så opp till
  logen efter grejor.
  
  Dörren stängdes utifrån och nyckeln togs ur, varpå de båda hämnarne
  styrde en omväg upp till logen. Carlsson svärande och bannande, att fick
  de bara ut honom, så skulle de ginera honom efteråt.
  
  Händelsevis stod ännu saxen kvar, sedan man slaktat kon, och sedan de
  tagit ner spirorna och fått fatt i block och rep, knogade de på omvägar
  bakom stugan och kommo till gaveln under pastorns fönster. Rapp hämtade
  en stege, saxade spirorna och gjorde dem fast med en läkt vid takåsen.
  Därpå splitsade han en stropp, fäste blocket och skar in taljan. Därpå
  kröp han in i kammaren, medan Carlson stod nedanför med en båtshake för
  att bära av.
  
  Sedan Rapp arbetat en stund inne i kammaren, pustande och fnysande, såg
  Carlsson hans huvud sticka ut och sakta kommendera: hala!
  
  Carlsson halade och snart syntes en svart kropp ute på fönsterbrädet.
  
  -- Hala styvt! kommenderade Rapp, och Carlsson höll an. Ut på saxen
  dinglade nu pastorns slappa kropp, som förlängde sig otroligt som en
  hängds.
  
  -- Fira! kommenderade Rapp igen. Håll an bara!
  
  Men Carlsson hade redan släppt och pastorn låg som en hög i nässlorna,
  dock utan att ge ett ljud ifrån sig.
  
  I en blink var båtsman ute genom fönstret, fick undan stegen och saxen
  och nu släpades pastorn ner till klappbryggan.
  
  Komna ner till sjökanten bröt Carlsson ut:
  
  -- Nu, din håle, skall du få bada!
  
  Det var grunt i stranden, men mycket gyttjigt av all i åratal utkastad
  fiskråk. Rapp tog i hällan, som han fästat omkring den sovandes liv, och
  vräkte honom i sjön.
  
  Då vaknade pastorn och gav till ett skrik som en gris under slakt.
  
  -- Hala! kommenderade Rapp, som märkte, att folket lystrade oppe på
  backen och redan skyndade till.
  
  Men Carlsson lade sig på knä och vältrade pastorn i gyttjan, gnodde in
  hans svarta kläder med händerna, så att varje spår av olyckan, som skett
  i brudsängen, var bortblandat.
  
  -- Vad är det därnere? Vad är det? ropades uppifrån av de nerrusande
  karlarne.
  
  -- Pastorn har fallit i sjön! Ohoj! svarade Rapp och halade in den
  skrikande prästen.
  
  Och nu blev det folksamling. Carlsson spelade den ädelmodige räddaren ur
  livsfara och gjorde den medlidsamme samaritanen, himlande sig och
  beskärmande sig på brutet landsmål, som han alltid tog till, när han
  skulle vara vek och trovärdig.
  
  -- Kan ni tänka er, att jag kommer ner här som rakt av en händelse, och
  så hör jag något, som plaskar och kvillar, så jag trodde det var en skäl;
  och så får jag se, att det var våran egen lelle pastor. Å, Herre Je, sa
  jag ått båssman, jag tror det är sjölve pastor Nordström, som ligger där
  och klypper med lellvingen. Och så sa jag åt Rapp: Rapp du, spring etter
  en tross! Och så sprang Rapp etter en tross. Men när vi feck stroppen om
  det tjocka på'n, så sätter han till att skrika, som om man ville gälla
  honom. Och se så han ser ut?
  
  Pastorn såg verkligen obeskrivligt svår ut; och karlarne betraktade sin
  herde med leda blandad med outrotlig vördnad och ville skaffa undan honom
  så fort som möjligt. Till den ändan gjordes en bår av två par åror och på
  den lades pastorn, lyftes upp på åtta starka axlar att bäras upp till
  logen, där han skulle klädas om.
  
  Spelman, som var alldeles full och trodde, att det var frågan om något
  spektakel, stötte till och drog sta med »Ur vägen, ur vägen för gamla
  Smittens bår!» Pojkar kommo fram ur buskar och sällade sig till, och
  professorn, som återfunnit sin förlorade ungdom, satte sig i spetsen och
  sjöng, och Norman, som inte kunnat hålla tätt med sin musikaliska svada,
  hade letat fram klaveret.
  
  Men när de kommo upp på gården, rusade kvinnorna till, och när de fingo
  se pastorn i den sorgliga belägenheten, intogos de av medlidande och
  förbarmade sig över den medvetslöse. Madam Flod sprang efter ett
  sängtäcke och kastade över eländet, i trots av Carlssons varningar, och
  så sattes på varmt vatten och låntes linne och gångkläder av professorn.
  Och då de kommo upp på logen, lades den sjuke, som han kallades -- för
  ingen ville vara nog vanvördig att vidgå, att han var full -- på torr
  halm. Rundqvist kom med snäppan och ville slå åder, men jagades bort, och
  när han inte fick sin vilja fram, bad han att åtminstone få läsa något
  över den sjuke, för han kunde en läsning över vattusiktiga får, men han
  fick inte alls befatta sig med prästen och ingen annan heller av
  karltroppen.
  
  Men Carlsson smög upp på sin kammare, ensam denna gång, för att undanröja
  spåren av sin förödmjukelse. När han kom in och såg förödelsens styggelse
  i den smutsade brudsängen, erfor han ett ögonblicks svaghet, uttröttad av
  de sista dagarnes och nattens mödor, och han tänkte på hur annorlunda det
  skulle ha varit med Ida, om deras förhållande kommit till stånd. Han gick
  fram till fönstret och tittade ut över viken med en lång svårmodig blick.
  Molnen därute hade skingrat sig och dimmorna samlade sig i vita flor
  över vattnet; solen gick upp och bröt in i brudkammaren, lyste på det
  bleka ansiktet och de urvattnade ögonen, som knepos ihop, som om de
  stretat emot en frambrytande gråt. Håret låg i fuktiga tovor ner i
  pannan, den vita halsduken var svartfläckig, rocken hängde slapp.
  Solvärmen tycktes ge honom en fross-skakning, och farande med handen över
  pannan vände han sig om inåt rummet.
  
  -- Ja, men det är vådligt i alla fall! sade han till sig själv, röck upp
  sig ur sin slapphet och började riva kläderna ur sängen.
  
  
  
  
  SJÄTTE KAPITLET.
  
  Ändrade förhållanden och ändrade
  meningar; jordbruket går ner och
  gruvdriften blomstrar.
  
  
  Carlsson var icke mannen, som lät obehagliga förnimmelser inverka på sig
  mer än han ville, utan han hade kropp att ta skurarne, skaka sig och låta
  det rinna av. Sin ställning som gårdsägare hade han vunnit genom
  duglighet och vetande, och att madam Flod tog honom till man, var lika
  mycken vinst för henne som för honom, trodde han. Emellertid, sedan
  bröllopsoset dunstat av, började Carlsson bli mindre ivrig, säker som han
  gjorde sig om giftorätt och arv, alldenstund man kunde vänta barnet om
  ett par månader. Tanken på att göra sig till herre hade han övergivit, då
  han såg att det inte gick; utan i dess ställe lagade han sig till att
  göra storbonde. Drog en präktig ulltröja, satte på sig ett massivt
  förskinn och anlade sjöstövlar. Tillbragte mycken tid vid
  chiffonjéklaffen, där hans älsklingsplats var; läste bladen, skrev och
  räknade mindre än förr, övervakade arbetet med pipa i munnen samt visade
  ett tynande deltagande för jordbruket.
  
  -- Jordbruket går ner, sade han, det har jag läst i bladen; och det är
  billigare att köpa sin säd!
  
  -- Han sa annat förr, menade Gusten, som höll noga reda på allt vad
  Carlsson sade och gjorde, men inskränkte sig till ett slött
  underkastande, utan att dock inträda som son åt inkräktaren.
  
  -- Tiderna förändras och vi med dem! Jag tackar Gud för var dag jag blir
  klokare! svarade Carlsson.
  
  Samtidigt började han besöka kyrkan om söndagarne, deltog i allmänna
  frågor och blev vald till kommunalnämnden. Därigenom kom han i närmare
  beröring med pastorn och fick uppleva den stora dagen att få säga du till
  honom. Det var en av hans äregirighets största drömmar och han tröttnade
  inte på ett helt år att tala om på gården vad han sade och vad Nordström
  svarade.
  
  -- Hör du, Nordström lella, sa jag, den här gången ska du låta mig råda!
  Och då sa Nordström: Carlsson, sa han, du ska inte vara halsstarrig,
  fastän du är en klok karl, och en förståndig karl, sa han.
  
  Därpå följde en mängd kommunala bestyr, bland vilka brandsyn var den mest
  omtyckta. Det var att resa omkring på socknens bekostnad och dricka
  kaffehalvor hos bekanta. Även riksdagsmannavalet, som dock ägde rum långt
  upp i land, hade sina förförelser och sina små efterslängar, som kändes
  ända ut i skären. Vid valtiden och även eljes ett par gånger om året kom
  baronen ut med jaktherrar och ångbåt, och då betaltes femtio kronor för
  jakträtten på ett par dagar; punsch och konjak rann i nätter och dagar,
  och man skildes från jägarne med den rotade meningen, att det var
  schangtilt folk.
  
  Carlsson kom sålunda upp och blev ett ljus på gården: en myndighet med
  högre förstånd om saker, som de andra ej begrepo. Men det fanns en svag
  punkt kvar, och som han kände stundtals: han var uppe från land och var
  ingen sjökarl.
  
  För att utplåna denna sista rangskillnad syntes han börja lägga sig mer
  ombord med sjösakerna och visade stor lust för sjön. Skurade upp en bössa
  och for på jakt; deltog i notdragning och skötsättning, samt vågade på
  längre segelfärder.
  
  -- Jordbruket går ner och _vi_ måste forcera fisket, svarade han hustrun,
  när hon med oro såg kreatur och åker falla i vanhävd.
  
  -- Framför allt fisket! Fisket för fiskaren och jorden för jordbrukaren!
  förkunnade han, numera oemotståndligt, sedan han av skolläraren på
  kyrkstämman lärt sig lägga sina ord »pallementarist».
  
  Visade sig någon brist i behållningen, så fick man hugga ved.
  
  -- Skogen skall gallras, om den ska bli mogen! Så säger åtminstone den
  rationelle lanthushållaren; jag vet _inte_, jag.
  
  Och när Carlsson inte visste det, hur skulle då de kunna veta det!
  
  Rundqvist fick jordbruket sig överlåtet, Clara kreaturen. Och Rundqvist
  lade åkern i gräsvall och sov middag till frukost på dikesrenarne, sov
  middag till aftonvards i buskarne och kastade stål över korna, när de
  inte mjölkade.
  
  Gusten hölls på sjön ändå mer än förr och återknöt det gamla
  jägarförbundet med Norman. Intresset, som ett ögonblick satt alla armar i
  rörelse, hade fallit bort; att arbeta för en annan muntrade icke vidare,
  och därför gick det hela lojt, men lugnt, sin stilla gång.
  
  Frampå hösten, ett par månader efter bröllopet, inträffade emellertid en
  händelse, som verkade likt en kastvind på Carlssons farkost, nyss utlupen
  med fulla segel. Hustrun kom nämligen ner med ett dödfött, alldeles för
  tidigt fött foster. Omständigheterna voro dessutom oroande och läkaren
  förklarade bestämt, att nu var det slut: inga barn mer!
  
  Det var ödesdigert för Carlsson, ty nu hade han endast till utsikt för
  framtiden att komma på undantag. Som gumman därtill var krasslig efter
  förlossningen, hotade denna förändring i hans ställning att inträda förr
  än drömt var. Gällde sålunda att väl begagna tiden, göra sig vän av den
  orätta mammon, samla i ladorna och tänka på morgondagen.
  
  Nu blev det nytt liv i Carlsson. Åkerbruket skulle i hast upphjälpas;
  varför, det angick ingen. Timmer fälldes, för det skulle byggas en ny
  stuga; varför, det behövde han inte skriva någon på näsan; jägarvurmen
  måste i hast stävjas hos Norman, som än en gång lockades från sin vän;
  och Rundqvist fångades in och blåstes upp med ökade förmåner. Det
  plöjdes, såddes, fiskades och timrades, varunder de kommunala bestyren
  fingo ligga nere.
  
  Samtidigt slog sig Carlsson på husligt liv; satt inne hos sin gumma och
  läste ibland ett ord för henne ur den Heliga Skrift eller ur psalmboken;
  talade till hennes hjärta och vädjade till hennes ädlare känslor, utan
  att rätt kunna förklara sig, vart han ville hän. Gumman tyckte om att ha
  sällskap och höra någon prata, så att hon satte värde på dessa små
  uppmärksamheter utan att vidare fästa något avseende på vad dessa
  dödsberedelser kunde innebära.
  
  En vinterafton, när viken låg, fjärdarne voro ofarbara och man varit
  instängd fjorton dagar, utan att kunna hälsa på en granne, utan att få
  ett brev eller en tidning; då ensamheten och snön låg tyngande över
  sinnena och den korta dagen endast tillät obetydligt med arbete, hade
  folket samlats i köket och Gusten med dem. Elden brann i spisen och
  pojkarne sutto och byggde på not; flickorna spunno och Rundqvist satt och
  slöjdade spadskaft. Snön hade fallit hela dagen och gick redan över
  fönsterrutorna, så att det såg ut som ett likrum inne i köket, och varje
  kvart måste en karl ut och skotta från dörren, så att man inte skulle
  snöa in och inte kunna komma till ladugården att mjölka och nattfodra.
  
  Nu var det Gustens tur att gå och skotta; med oljerocken och sydvästen
  över sin tröja och uttermössa lagade han sig att komma ut; bände upp
  farstudörren, mot vilken drivorna lagt sig och stod ute på backen i yran.
  Luften var svart, snöflingorna voro gråa som malar, stora som hönsfjädrar
  och singlade ner oupphörligt, oupphörligt, lade sig tyst på varandra,
  lätt först, tyngre sedan, packade sig och växte. Det gick redan upp på
  stuguväggen ett gott stycke och endast i fönsternas övre kant skimrade
  ljusen inifrån igenom. Gusten såg, att det lyste ifrån stugan, där han
  visste att modern och Carlsson voro inne. En hastigt påkommen nyfikenhet
  förledde honom att pilla ner den övre snön, så att han fick ett kikhål,
  och stigande upp på drivan kunde han titta in i rummet. Carlsson satt som
  vanligt framför chiffonjéklaffen och hade ett stort papper framför sig,
  ovantill tryckt med en stor blå stämpel, som såg ut som ritningen på en
  riksbankssedel; med pennan lyftad i högsta hugg syntes han tala för
  gumman, som stod bredvid, färdig att lämna henne pennan till någon
  skrivning. Gusten satte örat till rutan, men han hörde bara ett mummel
  för dubbelfönsternas skull. Bra gärna ville han dock ha reda på vad som
  försiggick, ty han anade, att det rörde honom på det närmaste, och han
  hade lärt sig, att det var viktiga saker, som kunde avgöras, när man
  skrev på tryckt papper.
  
  Sakta öppnade han farstudörren, sköt av sig halmskorna och kröp upp för
  trappan, tills han kom upp på övre farstugolvet. Där lade han sig på
  magen och med huvudet hängande ner mot dörren kunde han höra vad som
  talades inne i stugan hos modern.
  
  -- Anna Eva, förkunnade Carlsson med en ton mellan kolportörens och
  kommunalmannens, livet är kort och döden _kan_ komma över oss, innan vi
  veta det. Vi _måste_ därför vara betänkta på att gå hädan, antingen det
  nu sker i dag eller i morgon, det är _alldeles_ detsamma! Skriv därför nu
  så gott först som sist.
  
  Gumman tyckte inte om att höra så mycket om döden, men Carlsson hade nu i
  månader inte talat om annat, så att hon endast hade ett lamt motstånd att
  sätta mot det talet.
  
  -- Ja, men sir Carlsson, alldeles detsamma är det inte mig, om jag dör i
  dag eller om tio år, och jag kan leva länge än.
  
  -- Asch, jag har inte sagt att du _ska_ dö, jag har bara sagt, att vi
  _kan_ dö, och om det sker i dag eller i morgon eller om tio år, det är
  alldeles detsamma, då det ändå ska ske! Skriv bara!
  
  -- Ja, men det förstår jag inte, strävade gumman emot, som om döden ville
  komma och ta henne, det kan väl inte...
  
  -- Jo, men det är alldeles detsamma, när det ändå ska ske! Kanske det
  inte är så! Jag vet inte, jag! Skriv i alla fall!
  
  Det var som att lägga ett rep om halsen och dra till, när Carlsson kom
  med sitt: Jag vet inte, jag, och gumman kunde inte reda sig längre, utan
  gav efter.
  
  -- Nå, vart vill han komma nu? frågade hon uttröttad och uttråkad av det
  långa talet.
  
  -- Anna Eva, du ska tänka på dina efterkommande, ty sådan är människans
  första plikt; och därför ska du skriva.
  
  I detsamma öppnade Clara på köksdörren och frågade utåt efter Gusten, som
  icke ville röja sig och därför förblev tyst utan att dock kunna höra vad
  som följde inne i stugan.
  
  Clara gick tillbaka in och Gusten klättrade ner, stannade utanför
  stugdörren och hörde de sista avgörande orden från Carlsson, vilka läto
  honom sluta till, att skrivningen var verkställd och ett testamente
  uppsatt.
  
  När han kom in i köket igen, såg folket, att det var något med honom. Han
  talade i förtäckta ordalag om att han skulle knäppa en räv, som han hört
  skrika, om att det vore bättre att gå till sjös än sitta hemma och låta
  lusen äta sig, att lite vitt ibland fodret kunde ge kampar kurage, men
  också sätta döden på dem, om det blev för mycket.
  
  Carlsson var däremot vid kvällsbordet ytterst människovänlig,
  underrättade sig om Gustens arbetsplaner och jaktavsikter, tog fram
  timglaset och lät den vita sanden rinna, ty, sade han, »minuterna äro
  dyra; låtom oss ock äta och dricka, ty i morgon skola vi dö! Tjo!»
  
  Gusten låg länge vaken om natten, och många mörka tankar och svarta
  planer korsade sig i hans huvud; men han var ingen stark själ, som kunde
  ändra omständigheterna efter sitt sinne, sätta om tankar i handling, utan
  när han tänkt igenom en sak, lämnade han den såsom fullbordad.
  
  Efter att ha sovit några timmar och drömt om andra saker, var han lika
  glad igen och lät udda vara jämnt, litande på att med dag skulle komma
  råd, att rättvisan väl skulle ha sin gång och mera sådant.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Våren kom igen, svalorna reparerade sina bon och professorn kom
  tillbaka.
  
  Omkring hans stuga hade Carlsson under årens lopp röjt en trädgård,
  planterat syrener, till vilka han hämtat skott och ympar från
  prästgården, fruktträn och bärbuskar, sandat gångar och anlagt bersåer.
  Det började därför se herrskapslikt ut på gården. Och ingen kunde neka,
  att utbördingen dragit in trevnad och välstånd med sig, att han fått
  kreatur och åker i hävd, hus och stängsel i stånd; till och med priset på
  fisken hade han drivit upp i staden och inrättat sig med ångbåten, så att
  de långa tidsödande stadsresorna icke mer behövde göras.
  
  Nu, när han slappade av och var trött samt hölls med bygget på sin stuga,
  så klagade man.
  
  -- Gå på ni själva, nu, får ni se hur gott det är! svarade Carlsson. Var
  och en för sig och Gud med oss alla!
  
  Och han hade nu sin stuga under tak, började anlägga trädgård och
  plantera omkring den, väga och röja. Och han hade byggt sin stuga med en
  viss smak, så att den skämde ut de andra. Den hade bara två rum och kök
  nere, men den såg ändå ståtligare ut än de gamla stugorna på gården, man
  kunde inte säga, vad det låg i. Om han rest takstolarne i höjden och
  låtit takskägget springa långt ut över väggen; eller om det låg i att han
  sågat »krucifixer» i täckbrädena, eller om det var verandan, som han satt
  upp framför dörren med några trappsteg. Där var inga dyrbarheter, men det
  såg ändå litet villaaktigt ut. Röd var hon som en ko, men knuttimret var
  svart i ändarne och panelat; fönsterbrädena voro vitstrukna och verandan,
  ett lätt tak på fyra stolpar, var blåmålad. Och så hade han haft förstånd
  att välja plats, alldeles under bergroten och så att två gamla ekar
  råkade stå mitt framför, ungefär som början till en påtänkt allé eller
  park. Och när man satt på verandan, hade man deri vackraste utsikten:
  viken med vassarne, den långa gröna källängen och en sänka genom
  kalvhagen, så att man såg båtarne längst bort i sundet.
  
  Gusten gick och blängde på allt detta, önskade det ogjort och såg det an
  som på en geting, vilken hålls med att slå fast sitt näste under
  takstolarne och som han gärna ville krafsa bort, innan den lagt ägg och
  kanske blir kvar med sin avkomma. Men han hade inte kraft att ta dän
  honom, och därför blev han sittande.
  
  Gumman var krasslig och tyckte, att allt var bra som det gick, och i
  förkänslan av det rammel, som skulle uppstå, när hon gått all världens
  väg, såg hon icke ogärna, att hennes man, för det var han i alla fall,
  skulle ha ett tak över huvet och inte gå som en stackare. Hon förstod
  inte rättssakerna, men hon hade en aning om, att allt icke var rätt
  tillgånget med bouppteckning, arvskiften och testamenten, men det fick
  bli sedan, bara hon slapp ifrån det, och någon gång skulle det bryta
  löst, om inte förr, så den dagen, när Gusten måste tänka på att gifta
  sig, och några sådana tankar torde någon ha satt i huvet på'n, för han
  var inte sig lik mer, utan gick och såg vurmig ut.
  
  En eftermiddag i slutet av maj stod Carlsson i sitt nya kök och murade på
  spisen, då Clara kom och ropade honom:
  
  -- Carlsson, Carlsson, professorn har kommit ut med en tisk herre, som
  söker honom!
  
  Carlsson fick av förskinnet, torkade händerna och gjorde sig i ordning ta
  emot, nyfiken vad det ovanliga besöket kunde gälla.
  
  Kommen ut på verandan stötte han på professorn, som medförde en herre i
  långt svart skägg och som såg skarp ut.
  
  -- Direktör Diethoff vill tala till Carlsson, sade professorn och visade
  med en gest på sitt sällskap.
  
  Carlsson borstade av en sittplats på verandans bänk och bjöd sitta.
  
  Direktören hade inte tid att sitta, utan frågade på stående fot, om
  Rågholmen kunde få köpas.
  
  Carlsson undrade till vad ändamål, ty holmen var kanske tre tunnland stor
  med bergknallar, lite granskog och endast obetydligt fårbete.
  
  -- Till industriellt ändamål, uppgav direktören och frågade, vad den
  kostade.
  
  Carlsson var villrådig och bad om betänketid, tills han kunde utlura, vad
  det var som gav holmen dess oväntade värde. Men det var icke direktörns
  mening, att han genast skulle få veta det, utan han upprepade än en gång
  sin fråga om vad holmen kostade och tog åt bröstfickan, där en tjock
  ansvällning, synlig genom klädet, antydde, att här fanns moltum!
  
  -- Å, den kan väl inte vara så dyr, menade Carlsson, men jag måste tala
  vid gumman och sonen först.
  
  Och så sprang han ner till stugan; blev borta en bra stund och kom igen.
  
  Nu såg han brydd ut och tycktes ha svårt att komma fram med sin
  anhållan.
  
  -- Säg själv, direktören, vad han vill ge, klämde han slutligen fram.
  
  Nej, det ville inte direktören.
  
  -- Nå, om jag säger fem, så tycker herrn väl inte det är för mycket, fick
  Carlsson fram med andan i halsen och svetten i pannan.
  
  Direktör Diethoff öppnade rocken, tog fram plånboken och lade fram tio
  stycken hundrakronor.
  
  -- Här är ett så länge i hand och de fira kommer på höst. Är det rätt?
  
  Carlsson höll på att dabba sig; men gjorde våld på sina översvallande
  känslor och svarade tämligen lugnt, att det var rätt, oaktat han bara
  menat fem hundra kronor, men fått i tusen. Därpå gick man ner till gumman
  och sonen för att underteckna köpekontraktet och kvittera summan.
  Carlsson blinkade och grinade åt de båda kompanjonerna, att de skulle
  hålla med, men de förstodo ingenting.
  
  Slutligen tog gumman på sig glasögonen och läste, efter att ha skrivit
  under.
  
  -- Fem tusen! skrek hon. Vad i allan dar, men Carlsson sa ju hundra.
  
  -- Sa jag! tyckte Carlsson. Nej, du hörde orätt, Anna Eva. Kanske jag
  inte sa tusen, Gusten? Här blinkade han alldeles rysligt, så att
  direktören såg det.
  
  -- Ja, nog _tyckte_ jag han sa tusen! höll Gusten med så gott han kunde.
  
  Skrivningen var över och direktören förklarade nu, att han ämnade för
  sitt bolags räkning ta upp en fältspatgruva på Rågholmen.
  
  Ingen visste, vad fältspat var, och ingen hade nånsin tänkt på den
  skatten, utom Carlsson, som nog hade haft sina tankar ditåt, men saknat
  kapital, drog han till med.
  
  Direktören omtalade då, att fältspat var en röd stensort, som nyttjades
  på porslinsfabriker. Om åtta dar skulle förvaltarens hus, som redan var
  beställt på snickerifabriken, vara uppsatt, om fjorton skulle
  arbetarkasernen av trä stå på sin plats och med trettio man skulle
  arbetet vara i gång.
  
  Och därmed reste han.
  
  Det hade kommit så hastigt över dem, detta guldregn, att de inte hade
  haft tid att uträkna alla följderna. Tusen kronor på bordet, fyra tusen i
  höst, för en värdelös kobbe; det var för mycket på en gång. Och därför
  sutto de hela aftonen i endräkt och spekulerade över vad som kunde falla
  på dem oberäknat. Naturligtvis finge man sälja fisk och andra produkter
  åt så många arbetare och förvaltarn, ved också, det var ingen fråga om
  det; och så kom direktören ut, kanske med familj, och ville bo där på
  sommarnöje; och då kunde man naturligtvis sätta upp hyran åt professorn,
  och Carlsson kunde kanske få hyra ut sin stuga åt någon och det skulle
  bli så bra alltsammans.
  
  Carlsson lade själv in pengarne i chiffonjén och satt vid klaffen halva
  natten för att räkna.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Under den vecka, som följde, gjorde Carlsson täta Dalaröbud, återkom med
  snickare och målare och höll små mottagningar på sin veranda, där han
  ställt ut ett bord, vid vilket han satt och drack konjak och rökte pipa,
  övervakande arbetet, som nu framskred med stark fart.
  
  Sålunda märktes snart tapeter i alla rum ända ut i köket, där också en
  Bolinderspis murades in; fönsterna förseddes med gröna utanluckor, som
  lyste på långa håll, verandan ströks om och blev vit och rosenröd samt
  fick en blå och vitrandig bolstervarsgardin åt solsidan; och runt om gård
  och trädgård sträckte sig ett staket av spjälor, gråmålade och med vita
  knoppar. Folket stod långa stunder och gapade på härligheten, men Gusten
  stod helst på avstånd bakom en knut eller en tät buske och mottog sällan
  eller aldrig inbjudningen till Carlssons veranda.
  
  Det var en av Carlssons drömmar, drömda i riktigt klara nätter, att sitta
  som professorn på en veranda, självsvåldigt lutad bakåt, läppja på ett
  konjaksglas med fot, se på utsikten och röka en pipa -- cigarr hellre,
  men det var för starkt för honom ännu.
  
  Och han satt där en morgonkvist åtta dagar senare och hörde en ångbåt
  blåsa i sundet utanför Rågholmen.
  
  -- Nu kommer de, tänkte han, och som patron på stället ville han vara
  schangtil och ta emot dem.
  
  Därför gick han ner i stugan och klädde sig, skickade efter Rundqvist och
  Norman, att de skulle komma och följa honom till Rågholmen och ta emot de
  främmande herrarne.
  
  Om en halv timme lade ekan ut ur hamnen och Carlsson satt till rors.
  Pojkarne fingo då och då en påminnelse om att ro i takt, så att man kom
  fram som folk.
  
  När de krökt om sista udden och sundet öppnade sig, på ena sidan
  begränsat av Storön och på den andra av Rågholmen, tedde sig en praktfull
  anblick för dem. Till ankars i sundet låg en ångbåt, prydd med flaggor
  och signaler, och mellan båten och land gingo små jollar med matroser i
  blåa och vita tröjor. Uppe på strandklippan, som lyste rosenröd av den
  blottade fältspaten, stod en klunga herrar och ett stycke ifrån dem en
  musikkår, vars mässingsinstrument gåvo en praktfull tavla mot de svarta
  granarna.
  
  Våra roddare från Hemsö undrade, vad man kunde skaffa däruppe, och rodde
  i skjul för klippan för att kunna komma så nära som möjligt och se och
  höra. Ett, tu, tre, just som de lågo inunder samlingsplatsen, hördes ett
  susande i luften som om tolvhundra ejdrar flugit upp, därpå ett dån, som
  om det kommit inifrån berget, och så ett krasande, som om hela holmen
  spruckit.
  
  -- Vad hålen! var allt vad Carlsson hann säga, ty i nästa ögonblick kom
  ett stenregn plumsande omkring båten, efterföljt av ett grusregn och så
  ett hagel av småsten.
  
  Och så talade en röst uppe på berget; talade om storslöjd och näringar,
  ackumulerat arbete och så något utländskt, som inte Hemsöarne förstodo.
  
  Rundqvist trodde, att det var en predikant, och tog mössan i hand, men
  Carlsson förstod, att det var direktionen, som talade.
  
  -- Ja, mina herrar, slutade direktören, vi ha mycket sten här framför
  oss, och jag slutar mitt tal med att önska, det de alla må varda bröd!
  
  -- Bravo!
  
  Och så blåste musiken upp en marsch. Herrarne kommo nertågande till
  stranden, alla bärande små stenbitar i handen, som de fingrade på under
  skratt och stoj.
  
  -- Vad gör ni där med båten! skrek en herre i flottans uniform åt
  Hemsöarne, som vilade på årorna.
  
  De visste inte, vad de skulle svara, men hade inte trott, att det var
  farligt att titta på ståten.
  
  -- Hm! Det är patron Carlsson själv ju! upplyste direktör Diethoff, som
  kommit fram. Det är ju vår värd på stället, presenterade han. Kom och ät
  frukost med oss nu!
  
  Carlsson trodde inte sina öron, men övertygades snart om att bjudningen
  var allvar, och snart satt han på ångbåtens akterdäck vid ett dukat bord,
  som han aldrig sett maken till. Han hade krusat först, men herrarne voro
  så ofantligt gemena och tilläto icke, att han tog av sig förskinnet en
  gång. Men Rundqvist och Norman fick äta i förn med manskapet.
  
  Aldrig hade Carlsson tänkt sig paradiset härligare. Mat som han inte
  visste namn på och som smälte i mun likt honing, mat som rev opp i halsen
  alldeles som en sup, mat i alla färger; och sex glas stodo framför hans
  och alla de andra herrarnes platser; och det dracks viner som var som att
  lukta på ett blomster eller kyssa en flicka, viner som stack i näsan, som
  kittlade i benen och som narrade en att skratta. Och under allt detta
  blåste musiken så ljuvligt, så att det kvillade i näsroten, som om en
  ville gråta, ibland så det frös om tinningarne, och emellanåt gjorde det
  så gott i hela kroppen så en ville dö.
  
  Och när allt var till ända, talade direktören för värden på stället,
  berömde honom för att han hedrade sitt stånd och icke övergav
  modernäringen för en osäker vinning på andra områden, där nöden gick arm
  i arm med lyxen. Och så skålade de med honom. Carlsson visste inte, när
  han skulle skratta eller vara allvarsam, men han såg herrarne skratta,
  när han tyckte att det sades något mycket allvarsamt, och då skrattade
  han med.
  
  Efter frukosten skulle bjudas kaffe och cigarrer och man reste sig från
  bordet. Carlsson, ädel som en lycklig, gick fram i förn för att se efter
  om pojkarne fått något, då direktören kallade på honom och bad honom
  stiga in i hytten ett ögonblick.
  
  Då de kommit in, förelade herr Diethoff honom ett förslag, att han, för
  att konsolidera sin ställning och kunna uppträda vid förefallande behov
  med mera auktoritet bland arbetarne på holmen, skulle teckna sig för
  några aktier.
  
  -- Ja, si det förstår jag mig inte på, menade Carlsson, som hade litet
  lukt på affärskutymer och visste, att man aldrig skulle avsluta några
  köp efter att ha druckit.
  
  Men direktören släppte honom icke och efter en halv timme hade Carlsson
  fyrtio aktier à hundra kronor i Fältspats-Aktiebolaget Eagle samt
  uttryckligt löfte på att bli revisorssuppleant. -- Carlsson bad honom
  skriva upp ordet! -- Inbetalningarne talades inte om; de skulle gå »pö om
  pö» och à konto.
  
  Därpå dracks kaffe och konjak och punsch och bilinervatten, så att
  klockan blev sex, när Carlsson skulle i båt.
  
  Vid debarkeringen fick han fallrep, vilket han ej förstod, utan tryckte
  han alla matrosernas händer, som stodo vid trappan och bad dem hälsa på,
  när de kommo i land.
  
  Och med sina fyrtio aktiebrev med vidhängande kuponger lät han ro sig
  hem, sittande vid roret med en regalia i mun och en korg punsch mellan
  knäna.
  
  När han kom hem, svällde han av salighet, bjöd på punsch ända ut i köket,
  visade aktiebreven, som sågo ut likt jättestora riksbankssedlar; ville
  bjuda ner professorn och bemötte de andras invändningar däremot med att
  han var revisorssuppleant och kunde vara lika så god som en tisk
  musikant, som inte var någon lärd och inte heller därför någon riktig
  professor. Han hade bålstora planer; ville grunda ett enda stort
  strömmingssalteribolag för skärgården, inkalla tunnbindare från England,
  befrakta fartyg med salt direkt från Spanien! I samma andedrag talade han
  om modernäringen, dess representanter och framtid, uttryckte sina
  farhågor och förhoppningar. Man drack hans punsch och insvepte sig i
  tobaksmoln och glada hägringar om Hemsös lysande framtid.
  
  Carlsson var uppe på tinnarna och han fick svindelanfall. Modernäringen
  blev satt i bakgrunden, och besöken på Rågholmen blevo dagliga. Han
  gjorde bekantskap med förvaltaren och satt på hans veranda och drack
  konjak med bilinervatten, under det arbetarne åsågos knacka stenar för
  att få ut kvartsådrorna, som utgjorde det svåraste hindret för hela
  bergets utskeppande på en eller ett par gånger. Förvaltaren var en för
  detta gruvbas, som hade nog förstånd att stå väl med aktieägaren och
  revisorssuppleanten och som ägde tillräcklig insikt att fatta, huru länge
  affären skulle kunna gå.
  
  Men gruvdriftens iståndkommande hade även sitt lilla inflytande på
  Hemsöbornas fysiska och moraliska välbefinnande, och närvaron av trettio
  ogifta arbetare började visa sina verkningar.
  
  Lugnet var stört. Det sköt och dundrade hela dagen från berget; ångbåtar
  visslade i sundet; jakter kommo, lade till och spydde massor med sjöfolk
  i land. Om aftnarne anlände arbetare upp till gården; slogo lovar kring
  brunnen och ladugården; falkade efter flickorna; ställde till dansar;
  söpo med pojkarne och slogos emellanåt. Folket svirade om nätterna och om
  dagarne var det ingen ordning med dem; sovo på ängarne, stodo och nickade
  framför spisen. Och litet emellan kom förvaltaren på besök. Då skulle
  kaffepannan på, och som man inte kunde bjuda den herrn på brännvin, så
  måste det alltid finnas konjak i huset. Men man fick sälja fisk och smör,
  och pengar strömmade in, så att det levdes flott, och kött kom oftare på
  bordet än förr.
  
  Carlsson började bli fet och gick i ett litet halvrus dagen om, dock utan
  att bli överlastad, och sommaren förflöt som en enda lång fest för honom,
  som delade tiden mellan kommunala värv, gruvdrift och naturförsköningar
  hemma kring knutarne.
  
  Han hade nu på hösten varit ute på brandsyn i åtta dagar och kom hem en
  tidig morgonstund, då han mottogs av gumman med den oroande
  underrättelsen, att det måste ha hänt något ute på Rågholmen. Där hade
  nämligen varit tyst i fyra dygn; inte ett skott var lossat och inga
  ångbåtsvisslor hade hörts. Folket hemma på ön hade varit sysselsatt med
  tröskning, så att ingen haft tid att besöka gruvan. Förvaltaren hade icke
  heller varit synlig, och arbetarne hade upphört att dra kring ön om
  kvällarne. Det måste sålunda ha hänt något. För att utröna detta, lät
  Carlsson spänna för, som han kallade det, när han skulle låta ro sig till
  gruvan. Ekan hade han låtit stryka vit med blå rand, och för att få ett
  mera patronaktigt utseende, när han satt till rors, hade han skaffat sig
  en talja av en gammal gardinkordong, så att han kunde sitta rak och
  styra, varförutom han inövat Rundqvist och Norman i båtsmansrodd, så att
  det såg ståtligt ut, när han kom farande.
  
  Färden gjorde de raskt, sporrade av nyfikenhet och ängslan, och när de
  kommo i höjd av Rågholmen, förvånades de över den ödslighet, som där
  rådde.
  
  Där var tyst som i graven och ingen människa syntes till. De stego i land
  och klättrade bland stenflisen upp till gruvan. Förvaltarens stuga var
  borta; alla verktyg och redskap sin kos; endast kasernen, som skjulet
  kallades, stod på sin plats, men utrymd och spolierad, så att allt som
  löst varit var borttaget: dörrar, fönster, bänkar, lavar.
  
  -- Jag tror rent av, att de ha packat in! menade Rundqvist.
  
  -- Det ser så ut! genmälde Carlsson och lät spänna för igen, men denna
  gång till Dalarö, där han måste ha brev liggande på posten.
  
  Och mycket riktigt, där låg ett stort brev från direktören, som
  förkunnade, att bolaget upphört med sin verksamhet i anseende till
  råvarans otjänlighet. Och alldenstund Carlssons fordran å fyra tusen
  kronor utjämnades mot de fyrtio aktier han tecknat och underlåtit
  inbetala, förefanns inga ouppgjorda affärer mera mellan bolaget och
  merbemälte Carlsson och konsorter.
  
  -- Alltså kuggad på fyra tusen, tänkte Carlsson. Nå, man får vara nöjd.
  
  Och med sin sjöfågelsnatur, fastän han var från land, ruskade han på sig
  och var lika torr igen, och än torrare kände han sig, då han läste i ett
  postskriptum, att all kvarlåtenskap tillfölle Hemsö, om de hade lust att
  bortföra den.
  
  Litet hopsjunken hemkom Carlsson efter den färden, berövad en massa
  pengar och sin ärofulla titel. Gusten ville lägga lök på laxen och riva
  upp i saken, men Carlsson strök över alltsammans med en gest:
  
  -- Asch, det var visst värt att tala om. Det var då rakt inte något att
  tala om.
  
  Men dagen efter var han i full verksamhet med sina tre man och stora
  »landjan» att hämta bräder och tegel från Rågholmen. Och innan man visste
  ordet av, hade han rest sig en sommarhydda på ett rum och kök nere vid
  sundet på en plats, som ingen tänkt på, men varifrån man hade utsikt både
  över byn och fjärden.
  
  Sommaren var förbi och dess luftiga dröm. Vintern stundade, och luften
  blev tyngre, drömmarne mörkare och verkligheten antog ett nytt utseende,
  ljusare för somliga, mera hotande för andra.
  
  
  
  
  SJUNDE KAPITLET.
  
  Carlssons sanndrömmar; chiffonjén bevakas,
  men utredningsmannen kommer
  och stryker streck över alltsammans.
  
  
  Carlssons äktenskap, ehuru kort, hade icke varit fullt vad man plägar
  kalla lyckligt. Gumman var till åren, om icke lastgammal, och Carlsson
  stod i begrepp att inträda i sin farliga ålder. Intill sina nu ingångna
  fyrtio år hade han mest släpat för brödet och framkomsten, och den
  flickan han ville ha hade han fått undvara. Nu, när han var framme och
  såg utsikt till en lugn ålderdom, började köttet pocka, kanske starkare
  än annars, emedan han icke haft så strängt arbete sista året, och kanske
  även därför att han fodrat köttet hårdare än det tålde. Hans tankar
  började därför att spela, när han satt i köksvärmen, och hans ögon vande
  sig att följa Claras unga kropp, där hon gick ut och in i stugan. Blicken
  stannade småningom, slog sig ner och vilade, gjorde små utflykter hit och
  dit, flög bort, kom igen. Slutligen satt flickan där, inne i ögat, och
  vart han gick såg han henne. Men det var en annan, som också såg, men ej
  på Clara, utan på ögonen, som följde henne, och ju mer hon såg, dess mer
  trodde hon sig se, och det slog sig som en vagel på hennes öga, som
  värkte och rann.
  
  Det var några dagar före julafton. Mörkret hade fallit, men månen hade
  kommit upp och lyste klar över snöhöljda granar, över den blanka viken
  och den vita marken. En snål nordanvind drog fram och sopade torrsnö för
  sig. Men inne i köket stod Clara och eldade bakugnen, medan Lotten
  arbetade i degtråget.
  
  Carlsson satt i skåphörnet, rökte pipa och spann som en katt i värmen;
  hans ögon voro ute på spel och de gassade sig och gonade sig, när de
  stannade på Claras vita armar, som stucko fram ur linnet.
  
  -- Ska du mjölka först, innan vi sopar opp? frågade Lotten.
  
  -- Ja, det ska jag, svarte Clara och tog på sig en fårskinnskofta, sedan
  hon lagt undan raka och viska.
  
  Så tände hon lagårdslyktan och gick ut. Och när hon gått ut, steg
  Carlsson upp och gick efter.
  
  Om en stund kom gumman ifrån stugan och frågade efter Carlsson.
  
  -- Han gick ut efter Clara till lagårn, svarte Lotten.
  
  Utan att vänta på närmare besked, tog gumman en lykta och gick också ut.
  
  Det blåste vasst ute, men hon ville inte vända om och ta på sig något,
  efter som det bara var ett stenkast att gå. Halt var det på backknallarne
  och snön småyrde som mjöldamm, men hon kom raskt nog upp till lagården,
  gick strax in i fjöset, där det var varmt. Där ställde hon sig att lyssna
  och hörde, att någon viskade inne i fårfållan. I det svaga månskenet,
  som föll in genom spindelvävar och höboss på rutorna, såg hon korna vända
  sina huvuden bakåt och titta på henne med stora, i mörkret grönt lysande
  ögon. Pallen stod där och stävan också. Men det var inte det hon ville
  se, det var något annat, något hon för all världen aldrig ville ha sett;
  något som lockade henne som en halshuggning och som skrämde livet ur
  henne.
  
  Så gick hon då över ströhögarne fram genom fähuset och kom in till fåren.
  Där var mörkt och tyst; lyktan stod släckt, men talgljuset rökte ännu.
  Fåren bände och rasslade med torra lövruskor. Nej, det var inte det hon
  ville se. Så gick hon vidare och kom in till hönsen, som krupit upp på
  pinnarne och småskrockade, som om de nyss blivit väckta.
  
  Dörren stod öppen utåt och hon kom ut i månskenet igen. Två par skodon,
  ett mindre och ett större, hade lämnat spår efter sig i snön, och de voro
  blåa i skuggorna, och de ledde bort till hagledet, som var avlyftat. Hon
  följde efter, som om hon dragits på släp av någon, och spåren lågo efter
  marken som en stolpketting, vid vilken hon var angjord och som nu hivades
  från ett osynligt ställe inne i hagen.
  
  Och det drog och drog, drog henne in i samma hage, förbi samma stätta,
  under samma hasselbuskar, där hon en annan gång, en ryslig gång, hade
  upplevat en aftonstund, som hon aldrig velat minnas. Nu stodo hasslarne
  nakna och buro bara de nysprungna blomknopparne som små kålmaskar, och
  ekarne stodo med sitt bruna, hårda löv skramlande för vinden, men så
  tunna, att man kunde se stjärnorna och den grönsvarta himlen genom dem.
  
  Och mera ketting, mera ketting stacks ut; slingrade in under granarne,
  som lossade sin snö över hennes gråa, tunnade hår, när hon kom emot dem,
  rasade ner över hennes randiga ylleliv, dammade ner på hals och rygg och
  kylde och vätte.
  
  Allt längre och längre bar det av inåt skogen, där tjädern flög upp från
  sin nattkvist och skrämde henne, ut över kärr, där tuvorna gungade --
  över gärdesgårdar, som knakade, när hon skulle sätta över.
  
  Två och två gingo spåren, de ena små, de andra stora, sida vid sida,
  ibland trampande i varandra, om varandra, som om de dansat; över
  stubbåker, där snön blåst av, över stenrös och diken, gärdselhögar och
  vindfällen.
  
  Hon visste inte, hur länge hon gick, men hon frös om huvudet och var
  valhänt, stack de magra, röda händerna under kjolen och blåste i dem
  emellanåt. Hon ville vända om, men det var för sent och hon kunde ha lika
  långt tillbaka som att gå rakt fram. Framåt gick det därför genom en
  aspdunge, vars kvarsittande löv dallrade och skälvde som de frusit i
  nordanvinden; och så kom hon till en stätta. Månskenet föll klart och
  skarpt, så att hon tydligt kunde se, att de suttit där. Hon märkte
  intrycket av Claras kjol, av koftan med fårskinnsbrämet. Det var här
  således! Här! Hon darrade i knävecken, frös som om blodet blivit is,
  brann som om det varit kokt vatten i ådrorna. Och hon satte sig utmattad
  ner på stättan, grät, skrek, lugnade plötsligt av, steg upp och gick
  över. På andra sidan låg viken blank, svart, och rätt över såg hon
  ljusen i stugan och ett ljus uppe vid lagården. Vinden blåste skarpt och
  kändes gå mitt igenom ryggen, slet i hårtestarne och isade näsborrarne;
  halvspringande kom hon ner på isen, åkte ut på den gungande skivan, hörde
  den torkade vassen susa om öronen, knäckas under fötterna, och hon slog
  ikull på en infrusen vakare; reste sig och sprang igen, som om döden
  varit efter henne och bränt henne i ryggen, nådde andra stranden, men
  gick mitt igenom isen, som av det utfallande vattnet lagt sig som
  fönsterrutor på dybotten och som klingande och krasande brusto under
  hennes tyngd. Hon kände kylan stiga uppåt benen, men hon vågade inte
  skrika för att inte någon skulle komma och fråga henne var hon varit.
  Hostande som bröstet ville spräckas, släpade hon sig upp ur vaken, smög
  sig uppför backen, gick rätt in i stugan till sängen, lade sig ner och
  bad Lotten göra eld i spisen och sätta på en panna fläderte; och där blev
  hon liggande.
  
  Hon lät ta kläderna av sig, kasta täcken och fårfällar över sig, elda upp
  med långved, men frös ideligen. Därpå lät hon kalla på Gusten, som satt
  ute i köket.
  
  -- Är du sjuk, mor? frågade han med sitt vanliga lugn.
  
  -- Nu är jag där, svarte gumman pustande, och jag går aldrig igenom.
  Stäng dörrn och gå i chiffongjén. Nyckeln ligger bakom kruthornet på
  hyllan, du vet!
  
  Gusten blev nedslagen och lydde.
  
  -- Öppna klaffen; dra ut tredje lådan på vänster hand och ta det stora
  pappersbrevet... Så där... Lägg det på elden.
  
  Gusten lydde, och snart flammade det på härden, knorrade sig och kolade
  sig.
  
  -- Stäng dörrn, min gosse, och lås till byrån! Stoppa nyckeln på dig!
  Sitt nu här och hör på mig, för i morgon kan jag inte tala mer.
  
  Gusten satte sig, grät en smula, för nu hörde han det var allvaret.
  
  -- När jag lagt igen ögonen, så tar du din fars peschaft, det har du
  själv, och så sätter du sigill för alla nyckelhålen, tills rättens herrar
  kommer.
  
  -- Och Carlsson? frågade sonen tvekande.
  
  -- Den blir på undantaget; det lär väl ingen kunna ta ifrån 'en; men
  inget mer; och kan du lösa ut honom, så gör det! Gud vare med dig,
  Gusten; du kunde ha varit med på bröllopet riktigt; men du hade väl dina
  skäl. Och nu, sir du, när jag reser, så ska du vara förståndig. Ingen
  stoftkista med silverplåt; du kan ta bara en sån där gul som de har
  betsade på Slussplan; och inga myckna mänskor; men klockor vill ja ha,
  och vill pastorn säga några ord, så må han det, och du kan ge honom far
  dins sjögskumshuve me silvret och en fårhalva åt frun; och sen, Gusten,
  ska du se dig om att få gifta dig; ta en flicka du tycker om och håll dig
  till henne, men ta en av din sort, och har hon pengar, så gör det också
  ingenting ont; men ta inte opp någon nerifrån; de bara äter dig som lus;
  och lika barn leka bäst. Vill du nu läsa litet för mig, så ska jag se åt
  få somna.
  
  Dörren öppnades, och Carlsson slant in, mjuk, men förtröstansfull.
  
  -- Är du sjuk, Anna Eva? frågade han kort, så ska vi skicka efter
  doktorn.
  
  -- Det behövs inte, svarte gumman och vände sig åt väggen.
  
  Carlsson anade sammanhanget och ville bli vän igen.
  
  -- Är du ond på mig, Anna Eva? Asch, inte var det värt att bli ond för
  ingenting! Vill du, att jag ska läsa ur boken för dig?
  
  -- Det behövs inte! var allt vad gumman svarade. Carlsson, som märkte,
  att här inte var något mer att göra, och som inte tyckte om bortkastat
  arbete, tog saken, som den var, och satte sig på pinnsoffan att vänta.
  Som affärerna voro klara och gumman inte hade lust eller kraft att
  meddela sig, så var ingenting att tillägga; och vad som rörde Gusten och
  honom, det skulle nog bli bra med sen. Att hämta en läkare tänkte ingen
  på, ty folket var vant här att självdö och för övrigt var all förbindelse
  med land avbruten.
  
  I två dygn bevakade de kammaren och varandra, och när den ena somnade in
  på en stol eller soffan, tog den andra en lur med ena ögat. Men så snart
  någon rörde på sig, spratt den andra upp.
  
  På julaftonsmorgon var madam Carlsson död.
  
  Det var för Gusten som om navelsträngen först då blivit avklippt; som om
  han blivit lössliten från moderslivet och blivit en självständig man.
  Sedan han lagt igen den gamlas ögon och fått psalmboken under hakan på
  henne, så att munnen inte skulle falla ner, tände han i Carlssons närvaro
  på ett ljus, tog fram petschaftet och lack och förseglade chiffonjén.
  
  De kuvade lidelserna vaknade; Carlsson gick fram och ställde sig för
  chiffonjén med ryggen.
  
  -- Höllu, vad gör du för slag, pojke? menade han.
  
  -- Jag är inte pojke numer, svarte Gusten, utan jag är bonn på Hemsö, och
  du är undantagsman.
  
  -- Jo, de ska vi bli två om! tyckte Carlsson.
  
  Gusten tog ner en bössa från väggen; slog opp hanen, så knallhatten
  syntes, trummade på kolven och röt för första gången i sitt liv:
  
  -- Ut! Annars knäpper jag dig!
  
  -- Hotar du?
  
  -- Ja, när inga vittnen finns! svarte Gusten, som tycktes ha haft samkväm
  med rättskarlar på sistone.
  
  Det var besked och det förstod Carlsson.
  
  -- Vänta du bara, tills skifte kommer, sade han och gick ut i köket.
  
  Julafton var dyster detta år. Lik i huset och inte någon möjlighet att få
  bud efter kista eller svepning; ty snön föll oupphörligt, så att strömmar
  och fjärdar varken buro eller brusto; att få båt i sjön var omöjligt, ty
  vattnet var en enda issörja, i vilken man varken kunde ro eller åka eller
  gå.
  
  Carlsson och Floden, som Gusten nu lät kalla sig, gingo om varandra,
  sutto till bords tillsammans utan att byta ett ord. Huset var i oordning;
  ingen satte arbetet i gång och alla litade på varandra så att det mesta
  blev ogjort.
  
  Juldagen föll in, grå, töcknig med snö igen. Att komma till kyrkan var
  lika omöjligt som att komma någon annan stans; och Carlsson läste därför
  en predikan i köket. Man kände, att man hade lik i huset, och någon
  julglädje kom ej till stånd. Maten var slarvigt lagad, ingenting färdigt
  i tid och alla voro missnöjda. Det låg något dovt i luften ute och inne,
  och som den gamla stod lik i stugan, vistades alla i köket. Där var
  alltså som en inkvartering, och när man inte åt eller drack, så sov man,
  en på en soffa, en på en säng; att ta fram kortleken eller dragklaveret
  föll ingen in.
  
  Annandagen kom och gick lika tung, lika tråkig; men nu förlorar Floden
  tålamodet. Inseende att dröjsmål kunde vålla svårare obehag, efter som
  liket börjat förvandlas, tog han Rundqvist med sig i slöjdbon och
  snickrade en kista, som sedan ströks gul; och med vad som kunde finnas i
  huset sveptes den döda. Och därmed var femtedagen inne. Som nu vädret
  icke visade tecken till bättring och det var utsikt att få vänta i
  fjorton dagar, måste man till vad pris som helst söka skaffa liket upp
  till kyrkan för att få det i jorden. Till den ändan sköts stora skötekan
  i sjön och allt manfolk rustade sig till en isbåtsfärd med kälkar,
  isbillar, yxor och rep. Och tidigt om sjättedagen gåvo de sig i väg på
  den livsfarliga färden. Ibland gick en strömfåra öppen, och då rodde man;
  så kom man till en fjärd som låg; då gällde det få båten opp på kälkarne,
  och när det var väl gjort, fick man ta i och dra; värst var det i
  issörjan, där årorna endast plaskade opp och ner, utan att båten kom fram
  mer än några tum i sänder; ibland föredrog man att gå framför och hugga
  ränna med isbillar och yxor, men ve då den, som förhögg sig och kom
  utanför rännan, där ett strömdrag kunde ha ätit sig igenom den tunna
  skorpan.
  
  Det hade blivit eftermiddag, innan de givit sig tid att äta eller dricka
  och sista fjärden återstod att tillryggalägga. Så långt de kunde se,
  öppnade sig ett enda stort snöfält, här och där med små runda höjningar,
  som voro nedsnöade kobbar; himlen var blåsvart i ostkanten och bådade
  snö; kråkorna kommo flaxande utifrån och drogo åt land för att söka
  nattkvist; det dånade ibland i isen, som skulle det lika sig till
  töväder, och skälarne hördes böla ute till sjös. Fjärden låg öppen för
  havet i östra sidan, men det syntes ingen havsvak. Misstänkt föreföll
  ändå, att de tyckte sig höra alfågel »alla» utåt havsbanden, men som de
  icke hört något från land på fjorton dagar, visste de ej, om fyrarna voro
  släckta, men det togo de för alldeles givet mellan jul och nyår.
  
  -- Det här går aldrig längre! yttrade Carlsson, som mest varit tyst.
  
  -- Det ska gå, sa Flod och satte axeln mot kälken, men vi ska ta i land
  på Måskläppan och ha en bit mat i oss.
  
  Och därmed styrde man kosan på den kobbe, som låg mitt i fjärden.
  
  Den låg emellertid längre bort än man trott och den förändrade utseende,
  ju närmare man kom, men slutligen hade man den på en kabellängd.
  
  -- Vak förut! skrek Norman, som hade utkik, håll av åt vänster!
  
  Kälkarne svängde av åt vänster, mera åt vänster ändå, och slutligen hade
  man gått runt kobben. Den hade av sista solvärmen eller av varma
  bottenströmmar kringskurit sig själv och syntes oåtkomlig från alla
  sidor, åtminstone på kälkarne. Skymningen föll, goda råd voro dyra och
  Floden, som tagit allt befäl över manövern, uppkastade genast en
  angreppsplan, så att ekan skulle stryka, sedan skjutsas ut i vaken och i
  samma ögonblick alla man kasta sig i och sätta ut årorna. Och så blev
  beslutat, så gjordes.
  
  -- Ett tu, tre! kommenderade Flod; ekan sköt fart, släppte kälken
  föröver, vickade till och kistan kom i sjön.
  
  I förskräckelsen glömmer Floden och Carlsson, som voro akterom, att hoppa
  i båt, medan Norman och Rundqvist räddade sig, och de blevo stående på
  iskanten. Kistan var illa spikad, fylldes med vatten och sjönk, innan
  någon fick besinning att tänka på annat än sig själv.
  
  -- Nu få vi gå till prästgården genast! befallde Floden, som i dag var
  mera handlingskraftig än tankeduglig.
  
  Carlsson gjorde invändningar, men på Gustens fråga, om han tyckte det var
  bättre att stå kvar på isen hela natten, hade han intet att invända,
  helst han såg, att allt hopp om att nå kobben var ute.
  
  Rundqvist och Norman kravlade sig emellertid i land, skreko och hojtade
  åt kamraterna att komma efter, men Floden svarade endast med att vifta
  med handen till adjö och pekade söderut i fjärden, där prästgården låg.
  
  Carlsson och Flod vandrade en lång stund tysta; Gusten med isbillen först
  för att pröva om det bar; Carlsson efter med rockkragen uppslagen, kuslig
  i lynnet efter det hastiga och ömkliga slut hans hustru fått och vilket
  man nog skulle kasta på honom.
  
  När de gått en halvtimma, stannade Gusten och pustade; därpå tittade han
  sig omkring på kobbar och stränder för att se, var han befann sig.
  
  -- Nå djäveln, ha vi inte gått galet! brummade han; det var inte
  Måskläppan, för den ligger där; och han pekade åt ost. Och där ha vi
  Gillöga tall.
  
  På en långsträckt ö inåt land pekade han ut en tall, som var lämnad ensam
  uppe på en uthuggen skogshöjd och som, liknande en optisk telegraf med
  sina två kvarsittande grenar, var ett bekant sjömärke eller landkänning.
  
  -- Och där ha vi Trälskär.
  
  Han talade för sig själv och skakade på huvudet.
  
  Carlsson blev rädd, för han var icke hemma i skären och hade haft
  obegränsat förtroende till Gustens vetande. Floden tycktes emellertid ha
  tagit sitt bestick, ändrade kurs och satte sig i rörelse mera söderut.
  
  Emellertid hade skymning fallit, men snön lyste ännu något litet, så att
  de kunde hålla landkänningen; de talade inte ett ord, men Carlsson höll
  sig tätt i spåren efter sin vägvisare.
  
  Plötsligen stannade denne och lyssnade. Carlssons ovana öra hörde
  ingenting, men Gustens tycktes vilja knipa ett svagt dån ifrån ostsidan,
  där en molnvägg, tjockare och svartare än den töckenslöja, som insvepte
  synranden, hade stigit upp.
  
  De stodo stilla en stund, tills Carlsson kunde uppfatta ett sakta brus
  och ett dunkande, som nalkades.
  
  -- Vad är det? frågade han och kröp intill Gusten.
  
  -- Det är sjön! svarte denne. Om en halv timme ha vi ostvinden här med
  snötjocka, och vill det sig riktigt illa, så bryter isen upp. Då vete
  hålen hur det går med oss. Raska på nu bara!
  
  Han satte till att småspringa och Carlsson efter; snön susade om fötterna
  och dånet tycktes följa.
  
  -- Nu är det slut med oss! skrek Gusten och stannade, pekande på ett
  ljus, som blixtrade fram bakom en kobbe i sydost. Fyrn är tänd, och sjön
  går öppen!
  
  Carlsson förstod ej faran, men han insåg, att det var på tok, när Gusten
  var rädd.
  
  Nu hade ostvinden fått fatt dem, så att de på ett stenkasts håll kunde se
  snöväggen komma framryckande som en mörk skärm, och strax efter voro de
  omvärvda av snön, som föll tätt, tätt och var svart som sot. Det blev
  alldeles mörkt kring dem och fyrens ljus, som ännu ett ögonblick blekt
  och suddigt som en vädersol antytt vägen för dem, slocknade slutligen.
  
  Gusten fortsatte i starkt trav, och Carlsson följde så gott han kunde;
  men han var fetlagd och kunde icke hålla jämna steg, blev andfådd, bad
  Gusten sakta av, men denne hade ingen lust att offra sig, utan sprang,
  sprang för livet. Carlsson tog honom i rockskörtet, tiggde och bad, att
  han ej skulle löpa ifrån honom, lovade guld och gröna skogar, besvor
  honom vid salighet och pina, men ingenting halp.
  
  -- Var och en för sig och Gud med oss! svarade Gusten och bad Carlsson
  hålla sig ett par steg efter, annars skulle isen brista.
  
  Det tycktes den också göra, ty bakom dem brakade det allt mer och mer,
  vad värre var, bruset nalkades nu så tydligt, att man hörde sjöarnes gång
  mot kobbarne och iskanten, och de väckta måsarne och trutarne skriade
  efter oväntat byte.
  
  Carlsson flämtade och flåsade, avståndet mellan honom och Gusten ökades
  och slutligen befann han sig ensam springande i mörkret. Han stannade då
  tvärt, letade spår, såg inga; ropade, men fick intet svar. Det var
  ensamheten, mörkret, kölden, vattnet, som kom med döden.
  
  Uppjagad av fruktan satte han ännu en gång fart under fötterna, sprang så
  att han såg, huru snöflingorna gingo baklänges, fastän de hade samma
  riktning som han, och så ropade han igen.
  
  -- Följ med vind, så kommer han väst på land! hördes en flyende röst
  inifrån mörkret, och så blev det tyst igen.
  
  Men nu hade Carlsson inga krafter kvar att springa, utan modlös lät han
  farten sakta och gick, steg för steg, utan att kunna förmå sig göra
  motstånd, under det han hörde sjön komma bakom sig, dånande; frustande,
  suckande, som om den enkom varit ute på nattligt rovtåg.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Pastor Nordström hade gått och lagt sig klockan åtta om aftonen och legat
  och läst Stiftstidningen, varefter han somnat in mycket tungt. Men vid
  elvatiden kände han sin gummas armbåge i sidan och hörde henne kalla.
  
  -- Erik! Erik! hörde han i sömnen.
  
  -- Vad nu då, kan du inte vara lugn! morrade han halvvaken.
  
  -- Lugn! Tror du inte jag är lugn!
  
  Fruktande några långrandiga förklaringar, skyndade pastorn sig att
  bedyra, det han var övertygad om lugnet, repade eld på en tändsticka och
  frågade vad som stod på.
  
  -- Det är någon som ropar i trädgårn! Hör du inte!
  
  Pastorn lyssnade och satte på glasögonen för att höra bättre.
  
  -- Ja, min själ gör det så! Vem... kan det vara?
  
  -- Gå och se efter, vet jag! svarade frun och gav gubben en ny
  påstötning.
  
  Pastorn fick kalsongerna och pälsen på sig, sköt fötterna i sina
  bottforer, tog ner bössan från väggen och satte på en knallhatt; skakade
  ner fängkrutet och gick ut.
  
  -- Hej, vem där! ropade han.
  
  -- Flod! svarade en dov stämma bakom syrenhäcken.
  
  -- Vad fan står nu på, att du kommer så här dags! Ligger gumman i
  själtåget?
  
  -- Det är allt värre än så! lät Gustens medtagna stämma. Vi ha förlorat
  henne!
  
  -- Har ni förlorat henne?
  
  -- Ja, på sjön ha vi förlorat henne.
  
  -- Men kom in då för all världen och stå inte här i kylan!
  
  Gusten såg ut vid ljusskenet som ett urblåst ägg, enär han varken ätit
  eller druckit på hela dagen och dessutom haft det hundgörat att springa
  kapp med ostvinden. Sedan pastorn i ett andetag fått redogörelsen för
  förloppet, gick han in till sin gumma, och efter en liten storm på några
  minuter fick han nyckeln till ett visst skåp ute i köket, dit han förde
  sin skeppsbrutne gäst. Och snart satt Gusten vid det stora köksbordet,
  medan pastorn tog fram brännvin, istersmör, pressylta och bröd och satte
  för den uthungrade.
  
  Därpå rådslogs om vad som kunde göras för de strandsatta. Att gå ut i
  natten och båda upp folk i mörkret var bortkastad möda; att tända eldar i
  strand var farligt, emedan det kunde vilseleda fartyg, om skenet
  verkligen förmådde genomtränga tjockan.
  
  Pojkarne på kobben ansågs ingen nöd vara med, men värre såg det ut för
  Carlsson. Gusten trodde sig nämligen veta, att fjärden brutit upp och att
  Carlsson vore slut vid det här laget, och »det såg ut», menade han, »som
  om han fått för sina gärningar».
  
  -- Hör du, Gusten, invände pastor Nordström, jag tycker ni ha varit
  orättfärdiga mot Carlsson, och jag vet inte, vad du menar med hans
  gärningar. Hur såg gårn ut, när han tog vid? Har han inte arbetat upp
  hemmanet åt dig? Har han inte skaffat dig sommargäster och byggt dig en
  ny stuga? Och att han gifte sig med änkan, nå, hon ville ju ha'n; att han
  bad henne göra testamente, det var ju inte ont i att försöka, men att hon
  gjorde det kunde vara mindre välbetänkt av henne. Carlsson var en rapp
  karl, och han gjorde allt vad du skulle ha velat göra, men inte kunde!
  Va? -- Vill du kanske inte att jag skall fria åt dig hos änkan i Åvassa
  med sina åtta tusen riksdaler? Nej, hör du, Gusten, du ska inte vara
  sträng, och ser du: det finns flera synpunkter på mänskorna än din!
  
  -- Jaja, men han tog i alla fall livet av mor, och det glömmer jag inte
  på länge.
  
  -- Å strunt, det har du glömt, när du krupit i säng med din hustru; och
  om Carlsson verkligen tagit livet av henne, det är ganska ovisst. Hade
  gumman till exempel tagit på sig, innan hon sprang ut om kvällen, så hade
  hon inte förkylt sig. Och inte tog hon väl det så när, att han, unga
  karln, fjollades med flickan. Nu tycks emellertid saken vara utspelt och
  vi få se till i morgon bitti, vad som kan göras. Vi ha söndag och folket
  kommer nog till kyrkan, så vi slipper båda upp dem! Gå nu och lägg dig
  och var lugn, och tänk på, att den enes död är den andres bröd.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Följande morgon, när kyrkfolket stod på backen, kom pastor Nordström
  upptågande i sällskap med Flod. I stället för att gå in stannade han i
  hopen, som redan tycktes underrättad om vad som hänt. Och sedan han
  förkunnat mässfall, uppmanade han allt manfolk att samlas med båtarne
  nere vid prästgårdsbryggan så fort de kunde för att fara ut och bärga de
  nödställda. Det förnams visserligen något knot i bakgrunden, där
  utbördingen hade några ovänner från kommunalstämman, vilka föreburo, att
  de icke ville undvara gudsordet.
  
  -- Å strunt, invände pastorn, ni är inte så fasligt angelägna att höra
  min spiksoppa, om jag känner er rätt. Va? Va säger du, Åvassan, du som är
  så skriftlärd, så du hör, när jag kommer i botten på såpfjärdingen?
  
  Det gick ett stilla löje genom hopen och betänkligheterna voro hävda till
  hälften.
  
  -- Vi ha för resten söndag om åtta dar och kom då, så ska jag dra er, ska
  ni få se, och tag käringarne med er, så lovar jag ge dem en uppborstning
  för ett halvt kvartal. Är vi ense nu att ta åsnan ur brunnen?
  
  -- Jaa! sorlade hopen, som om de fått avlösning från sabbatsbrottet.
  
  Och så skingrades man för att gå hem och klä om sig och gå till sjös.
  
  Snöyran hade upphört, vinden hade gått på norden och det var kallt, klart
  väder. Fjärden gick uppe, blåsvart svallande omkring de bländvita
  kobbarna, när ett tiotal skötekor lade ut från prästgårdsbryggan.
  Karlarne hade kommit i pälsrockar, skälskinnsluvor, medförande yxor och
  draggar. Att segla var ingen tanke på, utan man hade bemannat årorna.
  Pastorn satt med Gusten i första båten, rodd av fyra de styvaste
  skärkarlarne och medförande båtsman Rapp som utkik och plikthuggare.
  
  Man var allvarsamt stämd, men icke överdrivet ledsen; ett människoliv mer
  eller mindre brukade sjön inte räkna så noga på.
  
  Det gick tämligen hög sjö och det inslagna vattnet frös genast, måste
  huggas upp och vräkas ut. Ibland kom en isflaga simmande, skrapade mot
  båtborden, dök under och kom upp igen; ibland med infrusna vass-strån,
  löv, pinnar, lösryckta från stränderna.
  
  Pastorn satt med sin kikare och spanade åt Trälskär, där Hemsöpojkarne
  sutto fångna, stundom kastande en hopplös blick utåt fjärden, där
  Carlsson sannolikt låg drunknad, stundom forskande efter ett spår på de
  drivande iskakorna, ett spår av en fot, ett klädesplagg eller liket
  självt. Men förgäves.
  
  Efter ett par timmars rodd nalkades man skäret. Rundqvist och Norman hade
  på långt håll upptäckt undsättningsflottiljen och tänt glädjeeldar på
  stranden. Och när båtarne lade till, visade de mera nyfikenhet än
  rörelse, ty livsfara hade de aldrig varit i.
  
  -- Inte så länge man har land under sig! menade Rundqvist.
  
  Som dagen var kort, började upptagningen av ekan genast, och strax därpå
  draggningen efter kistan.
  
  Rundqvist kunde precist peka på fläcken, där hon låg, för han hade sett
  mareld lysa på vattnet. Man drog varp på varp, men utan att få upp annat
  än långa tångrevor med musslor och andra kräk på; man draggade hela
  förmiddagen ända till middagen, men utan framgång. Folket började se
  trötta ut och ledsna. Några hade gått i land för att ta sig en sup och en
  smörgås eller koka kaffe, då Gusten slutligen förklarade, att han icke
  vidare ansåg något kunna göras, enär strömmen sannolikt fört kistan ut på
  djupet.
  
  Som ingen var vidare angelägen om att se liket flyta upp och saken
  strängt taget icke angick någon personligen, erfor man en viss lättnad
  över att bli befriad från obehaget att visa sig känslolös för andras
  bekymmer.
  
  För att emellertid få ett någorlunda avrundat slut på en snöplig
  ändalykt, gick pastor Nordström fram till Flod och frågade, om han ville,
  att de skulle göra något för gumman. Boken hade pastorn med sig, och en
  psalm kunde man väl alltid utantill. Gusten mottog med tacksamhet
  förslaget, som meddelades åt församlingen.
  
  Solen höll på att sluta sin korta bana och kobbarne lågo rosenröda i
  sista belysningen, när folket samlade sig på stranden i en klunga för att
  övervara den efter omständigheterna tillpassade jordfästningen. Pastorn
  steg ner i en eka, åtföljd av Gusten; gick ut i akterstäven, tog upp sin
  bok, satte sin näsduk mellan vänstra handens fingrar och blottade sitt
  huvud, under det alla karlarne på stranden ströko av mössorna.
  
  -- Ska vi ta 452, Jag går mot döden, kan ni den utantill? frågade
  pastorn.
  
  -- Jaa! svarades från stranden.
  
  Och så steg sången dallrande av kölden först, sedan av rörelse över det
  ovanliga i ceremonien och de gripande tonerna i den gamla psalmen, som
  ledsagat så många i den sista vilan.
  
  De sista tonerna klingade ut och ekade över vatten, mot skär, genom den
  kalla luften, och det blev ett uppehåll, varunder man endast hörde
  nordans sus i martallarnas barr, vågornas plask i stenarne, måsarnes skri
  och båtarnes huggande i botten. Pastorn vände sitt åldriga, fårade
  ansikte ut mot fjärden och solen lyste över hans kala huvud, kring vilket
  de gråa hårtestarne ristades av blåsten som hänglavar på en gammal gran.
  
  -- Av jord är du kommen, jord skall du åter varda, Jesus Kristus vår
  Frälsare skall dig uppväcka på den yttersta dagen! -- Låtom oss bedja!
  började han med sin djupa stämma, som kämpade mot vind och våg för att
  höras.
  
  Och så gick jordfästningen på, ut till Fader vår, och efter välsignelsen
  sträckte han sin hand ut över vattnet till ett sista farväl.
  
  Mössorna sattes på. Gusten tryckte pastorns hand och tackade honom, men
  tycktes ännu ha något på hjärtat.
  
  -- Hör nu, pastorn, jag tycker ändå att -- skulle inte Carlsson också
  haft ett litet ord med?
  
  -- Det var för två, min gosse! Men det var vackert av dig i alla fall att
  tänka på honom, svarade gubben, som tycktes mera rörd än han ville.
  
  Solen gick ner och man hade endast att skiljas, söka komma hem så fort
  man kunde.
  
  Men man ville ändå visa Floden en sista uppmärksamhet, och sedan avsked
  blivit taget och alla kommit i båt, följde man honom en bit på väg, lade
  så upp båtarne i linje som till skötsättning, hälsade med årorna och
  ropade adjö!
  
  Det var en hyllning åt sorgen, men också åt den unge mannen, som nu
  upptogs i männens självansvariga led.
  
  Och till rors i sin egen eka lät den nye herren till Hemsö sina drängar
  ro sig hemåt, för att styra egen farkost över det nyckfulla livets
  blåsiga fjärdar och gröna sund.
  
  
  
  
  SKÄRKARLSLIV
  BERÄTTELSER
  
  
  
  
  Inledning.
  
  
  Stockholms skärgård, från vilken trakt jag hämtat scenerier och motiv
  till denna bok, har alltid haft en särdeles tilldragning på mig. Kanske
  därför att min hemort, Stockholm och dess omgivningar, själva utgöra en
  del av skärgården. Mälaren var ju ursprungligen en havsarm, som genom
  vattendragen vid Södra Tälje och Stocksund vid Stockholm stod i
  förbindelse med havet, och Kedjeskär, nuvarande Riddarholmen, bar, genom
  sitt namn, minnet om dess äldsta natur, av ett skär, likasom man än vid
  en färd genom Mälaren med dess tusenden av öar och holmar erinras om det
  landskap, som blandat av land och vatten öster om huvudstaden sträcker
  sig omkring sju milar ut till havet.
  
  Hela denna sönderrivna kuststräcka vilar till allra största delen på
  urformationen: gneis, granit och järnmalmer, av vilka senare man endast
  funnit Utös tillräckligt rika att bearbeta. Granitvarieteten pegmatit
  uppträder stundom i så stora samlingar, att den tillvaratages för
  fältspatens skull, som går till porslinsfabrikerna.
  
  Frånvaron av de yngre formationerna med deras horisontella lagringar i
  ljusa lätta färgtoner förlänar skärgårdslandskapet detta drag av vildhet
  och dysterhet, som åtföljer urformationen. Landskapskonturen blir av de
  lösslitna, råa, oregelbundna blocken kam- eller vågformig på höjderna,
  flat, kullrig, knagglig, där havet utfört sitt slipningsarbete. Gneisens
  partiella skiffrighet utsätter även strandklipporna för isens
  sprängningar, så att grottor, håligheter och djupa rämnor öka det vilda i
  landskapskaraktären, som därigenom aldrig blir enformig såsom kalk- eller
  sandstensfaläsen vid franska nordkusten. Denna vildhet avbrytes dock
  bjärt av den rika jorden från kvartärperioden med morängrus och
  glacial-leror, snäcksand, mossmylla och tångförvandlingar, vilkas
  bördighet ofta ökas genom avfall från årtusendens storfisken, bildande
  rika gyttjor på uppgrundningar, och längst ut på kobbarna av sjöfåglarnes
  guano. På detta jordlager växa tall och gran, ehuru granens gotik
  förlänar den inre skärgårdsnaturen dess mera framträdande karaktär, om
  ock tallen är härdigare och går längst ut i havsbrynet, vridande sig på
  de sista hällarne efter den mest rådande vinden.
  
  I dalsänkorna blir ängsmarken särdeles praktfull av uppslamningar och
  saltvatten, och den naturliga ängen erbjuder en rik blomsterflora med
  alla det mellersta Sveriges vilda praktväxter, av vilka kanske orkidéerna
  och blåvivan äro de förnämsta. I stränderna lysa fackelblomstret och
  lysingen, i skogarne frodas blåbäret, på öppna hällarna lingonet, och i
  mossarna är hjortronet icke sällsynt. Låglänta öar med bättre mylla
  antaga en särdeles leende karaktär, genom rikedomen på lövträd och
  buskar. Eken livar här med sina mjuka linjer och sitt ganska ljusa
  lövverk barrträdslandskapet; och hagen, denna nordens egendomlighet, en
  korsning av skog, småskog och äng, utgör kanske det täckaste man kan se,
  då under en blandning av björk och barrträn hasselbuskarne bilda lövsal
  över körvägen, vilken här bär namnet drog. Det är stycken av en engelsk
  park man spatserar igenom, tills man stöter på strandklippan med dess
  granar och tallar på vitmossa och därnedanför havsvikens sandupplag med
  tångbältet. Skjuter en vik av fjärden längre in i land, är den alltid
  skönt kantad med alar och rika vassbänkar.
  
  Det är denna omväxling av dystert och leende, av fattigt och rikt, av
  täckt och vilt, av inland och havskust, som gör Sveriges östra skärgård
  så fängslande. Och därtill kommer att de merendels steniga stränderna
  hålla vattnet så rent, genomskinligt; och även där sanden går ut i
  vattnet är den så tung och så ren, att en badande icke behöver vämjas,
  som han får göra vid franska nordkusten, där ett havsbad är ett
  gyttjebad. Man saknar här det öppna havets flesta obehag och äger
  upplandets flesta fördelar, vilket ger ett företräde åt den östra
  skärgården framför den uthuggna ödsliga västkusten.
  
  Den vilda djurvärlden företer inga rovdjur av oroande natur. Räven, lon
  och lekattorna äro de grymmaste. Lysande jakttillfällen giver älgen,
  vilken flyktat hitut och tagit ståndkvarter i de större öarnes kärr och
  skogar. Grävlingen, haren, uttern och skälarna släppa även till sina
  skinn, och harjakten på Biskopsö är berömd. Av skogens fåglar äro orren
  och tjädern mycket talrika, men kunna ej jagas av infödingarne, vilka
  sakna hundar av det rätta slaget och uteslutande ägna sig åt
  sjöfågelskyttet, helst med bulvan (vette), varvid den strykande ejdern
  icke skonas, den liggande däremot ömt omhuldas, ehuru ett och annat ägg
  får lämna proviant vid en längre jakttur. Äggning i holk utövas mest mot
  skraken, som tåligt låter begagna sig till värphöna.
  
  Köttet av ejdern blir gott, om det feta skinnet flås av och fågeln blir
  liggande i mjölk en natt. Det smakar då som renstek och har förlorat all
  anstrykning av tran. På samma sätt behandlade bli även skrak, prack och
  svärta mycket ätbara, i synnerhet om de i likhet med anden späckas med
  persilja. Skärgårdens värsta rovfågel är fiskgjusen eller fiskörnen, som
  anställer förödelse på gäddorna i vassvikens lågvatten. Havsörnen synes
  mera sällan och jagar helst i havsbandet. Obehaglig och stundom farlig är
  den ymnigt förekommande reptilen huggormen, vilken träffas såväl i
  blåbärsriset som i stranden, nästan överallt, kan man säga, och hans
  djärvhet ute på de yttre skären är sådan, att han resande sig på stjärten
  har med hugg velat hindra fiskare att stiga ur båten. Folket skonar honom
  ej, fastän de tro att han suger gift ur jorden, och någon vördnad för den
  annorstädes tillbedda snoken visar skärkarlen icke.
  
  I denna provins av omflutna orter lever nu en befolkning, som efter
  förmögenhetsförhållandena kunde delas i tre klasser: de som öva jordbruk,
  mest boende på de stora öarne, de som odla jord och fiska, eller
  medelklassen, och slutligen de egentliga skärkarlarne, vilka mest leva på
  fiske och jakt men därtill föda en ko, ett får och några höns eller så.
  
  Jordbruket, där det kan drivas, är icke alls dåligt. Präktiga leror giva
  ett gott vete och den mindre bonden har ändock alltid något spelt till
  husbehov. Saltsjöbetet är berömt och smöret blir utmärkt av de kali- och
  natronhaltiga strandväxterna, varförutom korna ju alltid hava det
  gränslösa saltsleket att tillgå. Fårens kött blir av de snaggiga
  hårdvallsstränderna fast och läckert, såsom det franska _pré-salé_ på
  liknande marker.
  
  Kommer härtill ett jämförelsevis milt klimat, som betydligt avviker från
  inlandets på samma längdgrad, i så måtto att våren kommer senare, stundom
  fjorton dagar efter Stockholms, så att sommargästen får uppleva två
  lövsprickningar samma år, och att hösten inträder senare, emedan havet då
  är uppvärmt och tjänstgör som en kalorifer. Eljes har man anmärkt en
  olägenhet vid skärgårdens klimat för jordbruket, och det är den torra
  försommaren och den regniga eftersommaren, varav sånings- och växttiden
  blir lidande av torka men slätter- och skördetiden av regn.
  
  Särdeles milt klimat har Nynästrakten, där murgrönan övervintrar vild och
  vinet ofta mognar på spaljé.
  
  För fiskaren eller den egentliga skärkarlen äro naturligtvis havets
  frukter av större betydelse, och storfisket utgöres egentligen av
  strömmingen, vilken fångas i ofantliga nät, ankrade på djuptliggande
  grund (grynnor) om vår och höst. Eljes tages gädda och abborre i not,
  gäddan även på stångkrok och abborren på nät. Flundrorna, av mindre
  värde, fångas i nät, ålen ljustras eller narras i ryssja och mjärde.
  Laken klubbas på glansis, genom vilken den slemmiga fulingen kan märkas,
  där han ligger på botten. Iden blir föremål för en alldeles särskild
  sport, som kallas badfisket. När vattnet på eftersommaren blir värmt i
  vikarna, går nämligen iden upp att bada som det kallas. Vid denna tid
  hållas utkik i uddarna från trädtoppar, och när observatorn märker, att
  det lever i vattnet, varskor han kamraterna, som nu komma med sina flata
  ekor från båda uddarna, årlommarna väl omlindade med ullstrumpor att icke
  fisken skall skrämmas. Och så spännes nätet över vikens mun till den
  verkan det hava kan.
  
  Befolkningen i denna isolerade, väl undangömda lilla värld utan
  regelbundna kommunikationer synes i flera hänseenden vara mycket blandad.
  Ett beständigt urval har nämligen här alltid gjort sig självt, så att den
  intelligentaste delen av ungdomen gått åt till flottan, lotsverket och
  tullen. De kvarvarande stationära, lugnare andarne, hava fortsatt fadrens
  rörelse, gått till Stockholm eller sökt tjänst uppåt land, ty skärgården
  har icke varit någon säker plats, där familjer och jordegendom kunnat
  grundas, då landet legat öppet för fienden och äganderätt och liv just
  icke åtnjutit skydd av den avlägset boende rättsvårdaren. Det saknas
  därför spår av lokalpatriotism, om ock invandraren har de vanliga
  svårigheterna att bekämpa.
  
  Mig synes även, att döma av ortnamn, typer och sedvänjor, såsom om
  skärgården varit ett slags tillflyktsort för en del folk uppifrån land,
  vilka av en eller annan orsak uppsökt ensligheten. Något egentligt
  landsmål märkes ej, men en blandning av många, och många enkla seder och
  rättsbegrepp från naturstadiet, tyda på att här ute, långt bort från
  samhället, hopkommit en stock av osällskapliga, för ordnat samliv
  svårtillgängliga friluftsälskare, eller helt enkelt praktiska motståndare
  mot ordnad krigstjänst och tullväsen. Åtkomsthistorierna till vissa öar
  tyckas även röra sig om kapare, märkvärdiga sjöbedrifter, även
  privattjänster till kungliga personer, och jordeböckerna lära på sina
  ställen icke vara riktigt säkra rörande jordens natur av krono eller
  skatte.
  
  Andra tecken finnas även, som tyda på invandringar eller kanske bara
  strandhugg av finnar, estländare, ryssar och dylika österländare.
  Särskilt bär man än i dag avgjord motvilja mot estländarne, dessa
  skuggfigurer, gråa i sig själva, spökande fram i gråa farkoster såsom
  hopslagna av gamla nerfallna plank och med rigg av lappade kolsäckar. När
  en dylik flygande holländare tar i land på en kobbe, ror fiskaren gärna
  ut och ser efter att elden blir väl släckt, och han vädjar hellre till
  brännvinsflaskan än till bössan mot sådana havets löskemän, vilka anses,
  med eller utan grund, smuggla salt till Ryssland.
  
  Förmögna skärkarlar finnas, men många äro nära fattigdomen, och några
  ytterligt fattiga, levande om vintern på saltlake, sillhuven och potatis.
  Fiskarens yrke, som liknar spelarens, ger icke grund till sparsamhet. En
  kupp gör honom förmögen i dag, och tron på lyckan uppstår genast med dess
  farliga följder. Långt bort från rättvisans skipare har han i nödvärn sin
  egen lynchlag, och av ekonomiska skäl friar han hellre än han fäller,
  även i hopp att själv bli friad, när hans olycka kommer. Och överseendet
  med andras förbrytelser har jag icke hört uttryckas vackrare, än då
  grannarne talade om att en mördare begått ett »felsteg» en gång, då han
  dränkte sin hustru.
  
  Skärkarlen är en ensling; har långt till tingshuset, långt till kyrkan
  och långt till skolan; långt till grannarna och långt till staden.
  Badorten är hans närmaste civilisationscentrum, men där får han endast
  lära lyx och avund mot mänskor, som han ser hålla fest i tre månader, ty
  han ser icke den arbetande ledamoten, som är i staden.
  
  I ensligheten skulle han bli tänkare, om han hade ledning, men han blir
  fantast i stället, och huru skicklig han kan vara i sitt yrke, huru
  klarseende i vardagslaget, blir han ett lätt rov för sina subjektiva
  förnimmelser, blir »fremsynt», besynnerlig, såsom klockaren på Rånö, och
  han gör felaktiga slutledningar, oftast förväxlande orsak och verkan, så
  att om det fiskar gott efter att slanten är lagd under stenen, så är
  slanten den mäktiga orsaken. Han är vidskeplig, och hedendomen sitter så
  djupt i honom, att den kristna kyrkans symboler ännu äro för honom lika
  med signerier, läsningar och trolldom.
  
  Familjen bygger sig själv på gammal sedvänja och naturens enkla krav, där
  icke ekonomisk beräkning kan medfölja som faktor. Förhållandet mellan
  könen är otvunget och äktenskapet avslutas vanligen med barnet, om
  flickan eljest visat sig ordhållig och böjd för familjs grundande. Är så
  icke förhållandet, uppstå understundom svåra förvecklingar, vilka kunna
  sluta med barnets totala försvinnande och andra ledsamheter, vilka komma
  till hela världens kännedom utom länsmannens, vilken för övrigt ingenting
  kan göra åt saken, där vittnen icke kunna framskaffas.
  
  Börjar det brista i familjebanden långt borta från grannar och tvingas
  starka lidelser länge, inträffa stundom hemska utbrott av naturkrafterna,
  då den vid död och fördärv vande skärkarlen icke räknar så noga med
  medlen. Då uppföras därute tysta sorgespel, om vilka man endast får höra
  antydningar, och varom jag glunkat något i ett par av dessa berättelser.
  Då springa blodsband sönder, förbjudna hägn överhoppas, naturen griper
  med hård hand vad han kommer över, och för hungern och kärleken existera
  icke längre hänsyn eller lagar.
  
  Det ljusa, leende i skärkarlens liv, när det gestaltar sig ljust, har jag
  i förra delen, Hemsöborna, skildrat; i denna del har jag givit
  halvskuggorna; möjligen kan jag komma längre fram under för litteraturen
  ljusare förhållanden att ge själva slagskuggorna, som måste finnas för
  att ge bilden fullfärdig!
  
  Holte i Danmark, september 1888.
  
                                                          _Författaren._
  
  
  
  
  Den romantiske klockaren på Rånö.
  
  FÖRSTA KAPITLET.
  
  
  Augustimånen stod över Västra Storgatan i Trosa en afton på 50-talet, när
  de fördröjda bondkärrorna skramlade ut ur portgången från handelsmannens
  gård, där de haft kvarter. Inne i boden var första bokhållaren ännu i
  farten med att betjäna stadens jungfrur, som i sista stunden sökte minnas
  vad de kunde behöva till morgondagen. Men uppe på vindskammaren av det
  lilla envåningsträhuset inåt gården satt yngsta bokhållaren vid det öppna
  fönstret med handen under kinden och betraktade månen, som lyste på taken
  mitt emot och visade skorstenarnes rökhuvar i en rad fantastiska
  framställningar, skiftande hamn allt efter som den ljumma havsvinden
  krängde om dem. Än tog den stora plåthuven form av en påskkäring med
  svart karpus, än stack flöjelns ormhuvud fram ur kåpan, visade tänderna
  och den utsträckta gadden, än svängde balansen med sin runda skiva fram
  och profilerade sig som säkerhetsventilen på en ångmaskin; och så dansade
  häxorna runt med drakarne kring den fyrkantiga pipan, ur vilken röken
  bolmade fram som ur ett påskbål. Den svärmande unge bokhållaren vände
  snart sitt ödmjuka ansikte ifrån de mörka bilderna på takåsen och
  betraktade månens fulla rundel med dess ljusa världskarta tecknad på ljus
  botten, och han tyckte sig lugnare, när han såg den som ett vänligt stort
  ansikte med ett brett godmodigt leende se ner till honom, som i denna
  afton skulle lämna den tysta skärgårdsstaden och de små förhållandena i
  den obetydliga handelsboden för att resa opp till Stockholm och vid
  Musikaliska akademien och seminarium utbilda sig till organist och
  skollärare.
  
  Han lät därefter huvudet sjunka, lyfte armbågen från fönsterbrädan och
  vände sig inåt kammaren, vars enkla möblemang bestod av tre sängar, en
  byrå och en rakspegel, på vilken senare ett talgljus med en stor tjuv
  stod och rökte. I en av sängarne låg nattsäcken av mattväv, färdigpackad
  med öppet gap ännu, som en stor padda, vilken storknat på ett dussin
  ullstrumpor och en notrulle, som syntes mellan de järnbeslagna käftarne.
  
  Den unge mannen stod ett ögonblick i mjältsjuka betraktelser över sin
  tömda byrålåda, vars botten var täckt med ett par nummer av Svenska
  Tidningen, då en röst hördes genom språkröret vid dörrpanelen, frågande:
  
  -- Är Lundstedt där?
  
  -- Ja, patron! svarade ynglingen; varpå röret gentog:
  
  -- Nu är jag ledig!
  
  På sin runda skruvstol ner i bodkammaren satt patronen och bläddrade i
  reskontran, när bokhållaren steg in och undergivet väntade vad herren
  skulle ha att förkunna.
  
  -- Sitt ner, Lundstedt! började patronen.
  
  Den räddhågade ynglingen vågade icke sätta sig genast, dels därför att
  det stridde mot sed, dels därför att han fruktade en efterräkning på
  några okända förseelser i bokföringen. Men patronens lugna runda ansikte
  och välvilliga blickar erinrade i denna stund om månans nyss, så att han
  fattade mod, då husbonden åter tog till ordet:
  
  -- Lundstedt har varit en trogen tjänare och har fört sin kladd
  ordentligt. Fortsätter han på samma väg, skall det gå honom väl i livet,
  och det är därtill jag önskar honom framgång, då han nu går opp till
  Stockholm, där frestelserna äro större än här nere i landsorten. Jag vill
  nu lämna Lundstedt sin lön -- det är trettitre riksdaler och sexton
  skillingar banko -- till vilka jag från egen hand vill lägga tio
  riksdaler riksgäld såsom dusör för Lundstedts visade redlighet och nit i
  affären. Se där! Håll till godo och lycklig resa!
  
  Lundstedt mottog med rörelse de stora vackra gröna tiorna och tryckte
  patronens hand, viljande säga något som ej kunde komma fram, medan
  handelsmannen sakta sköt honom ut genom dörren.
  
  -- Det är bra, det är bra! Gå nu och säg adjö åt frun och kamraterna, jag
  tror att Svärdsbron har brått att komma hem.
  
  Lundstedt gick ut och steg uppför den lilla trätrappan, där han knackade
  på dörren till våningen, och mottogs av frun med ett talgljus i handen.
  
  -- Kära hjärtans, är det Lundstedt -- jag satt och skala syltlök -- och
  herre Gud, jag tror jag har tårarne i ögonen än. Jaså, Lundstedt ska resa
  från oss nu, och komma opp till Stockholm -- där får han se mycket
  saker, som en aldrig har drömt om -- Gud vare med honom nu då -- och må
  han se sig före, när han ska ut i livet. Gud vare med Lundstedt och må
  han trivs i sitt nya!
  
  Frun torkade sina ögon med förklädssnibben och räckte handen till avsked,
  varpå Lundstedt gick baklänges ner för trappan, alltjämt hälsande och
  rörande läpparne utan att kunna få dem att frambringa några begripliga
  ord.
  
  Nere i boden stod Svärdsbron redan med en tuggad Cuba i ena mungipan och
  knäna stödda mot disken, kastande rörliga blickar på vågskålen, medan
  bokhållarn vägde opp kaffet, och hans vickande huvud följde balansens
  rörelser opp och ner, så att han slutligen kände sig vimmelkantig och med
  vänstra handen sökte ett stöd att hålla sig i. Och med krökt pekfinger
  grep han om det nerhängande segelgarnssnöret, mot vilket han ville luta
  sig, med påföljd att rullen i taket vindade av, så att Svärdsbron sjönk
  på knä och lade sitt trötta huvud med cigarr på disken.
  
  -- Vad fan, tänker farbror gå till altars på lördagsafton! utbrast
  bokhållaren, som såg den grå figuren sjunka, men strax därpå resa sig,
  kastande lömska blickar uppåt segelgarnsvindan.
  
  -- Sätter en långrev i kryddbon nu också? brummade bonden och släppte
  garnet, som lagt sig i ringlar över hans frukostskärm.
  
  -- Visst fanken gör man det! Vet inte farbror, att de fula fiskarna gå
  utanför disken.
  
  Bonden vimlade med ögonen och tänkte en lång stund på svaret som han inte
  fann hemma; varför han tycktes besluten avfordra en förklaring:
  
  -- Ska de vara åt mej, det?
  
  -- Var så god och håll till godo, svarade den slagfärdiga bokhållaren och
  sköt kaffepåsen åt bonden, som behövde en stund för att komma ur det
  förra tankespåret in i det nya, men ej hann fram, förrän bokhållaren
  klippte till med ett nytt:
  
  -- Det är tjugofyra skilling banko, jämnt som en pinal; pengarne på
  disken! Ta hit dosan nu, ska farbror få lite grovsikt.
  
  Detta var för långt och för häftigt, så att Svärdsbron, som ännu bara var
  vid kaffepåsen, efter att den fula fisken var lämnad i sticket, tog varan
  i handen och vägde den.
  
  -- Tjugufyra skilling banko; fram med pengarna, gubbe lilla, för här är
  ingen kredit! Och så dosan! Eller vill du ha det i truten med detsamma?
  
  Nu hade bonden kommit fram till penningfrågan och fått näven i byxfickan,
  sedan högra rockskörtet omsorgsfullt blivit uppvikt.
  
  -- Tjugufyra skilling riksgälds var det?
  
  -- Nej banko, du! Kaffet har stigit!
  
  -- Ja, men när jag var barn... så kosta det inte mer än en plåt.
  
  -- Ja, ser du, det är länge sen det du, om jag får tro vad din käring
  säger!
  
  -- Käringen! Vad håken säger käringen?
  
  -- Hon säger att du ska betala kaffet genast, annars går du och super opp
  pengarna!
  
  -- Su... super jag?
  
  -- Inte alls! Jag har aldrig sett dig ta en sup! Men raska nu på, och
  visa att du är nykt när Lundstedt kommer, annars får du troligen ingen
  sup av honom. Nu skrapar Blacken på dig!
  
  -- Lundstedt! Vad har jag med Lundstedt att göra... tpo! tpo! -- står du
  stilla du din rrrackare!
  
  -- Vet du inte av, att Lundstedt ska med dig till Svärdsbro, för han tar
  till Stockholm i afton.
  
  -- Stockholm! -- Tpo! tpo! vad går det ått dej, din fuling!
  
  Blacken skrapar gatstenarne av otålighet, och borgmästarns piga kommer
  in, snävande över tömmarna, som bonden bundit i dörrhakarna.
  
  -- Se god afton, lilla Lina! Hur kan det stå till på en sån här
  månskens-torsdags-afton!
  
  -- Det står inte alls till -- ta bort hand -- annars så... hur står det
  för Kindgren?
  
  -- Det går undan för undan för mig! Men vad kunde behagas så här sent på
  dagen?
  
  -- Det behagas ett halvt lod kardemummor!
  
  -- Så, det ska vara främmande i morgon... lägg opp pengarne nu,
  Svärdsbron, och stå inte och reta opp sina ädlare känslor, när han tittar
  på flickan.
  
  Svärdsbron har båda händerna i byxfickorna, cigarren upphivad som en
  klyvarbom, och står, gungande på vikta knän, omfamnande den kattunklädda
  jungfrun med sina stora smörjiga ögon, ibland skickande blickar åt taket
  som om han räknade brödkakorna på spettet.
  
  -- Hörr nu! Hörr nu! hm! -- Tpo! Tpo! står du still du! yh! yh!
  
  I detsamma kommer Lundstedt in:
  
  -- Är inte farbror färdig att köra än? Klockan blir ju tio, innan vi få
  ge oss i väg!
  
  -- Klockan tio!
  
  -- Ja, för jag ska till båten i Södertälje klockan nio i morgon bitti!
  
  -- Södertälje; ge mej si!
  
  Lina har rodnat vackert och Lundstedt har märkt henne: -- God afton,
  Lina! Nu kom hon lagom för att jag skulle få säga adjö.
  
  -- Nej, ska han resa!
  
  Medan Lina och Lundstedt gå ut i boddörren för att se på månskenet, har
  Svärdsbron fått upp portemonnäen, och börjar där efter plocka opp
  slantarne på disken.
  
  -- Där ha vi -- ge mej si, tolv skilling.
  
  -- Och så kommer du med bankovittnar med hål i; dom kan du gömma till
  håvpengar... fjorton och sexton, tjugo... trettiotvå. Hit med fyra
  skilling till nu.
  
  -- Fyra sk-illing t-ill! Nej! Det är alldeles för durt! Po-ah! Po-ah!
  flickan lilla, po-ah!
  
  Patron kommer ut i boden och Svärdsbron rätar ut knäna och kniper fram
  med pengarne som om han sett sin husbonde.
  
  -- Nå, Svärdsbro, är du färdig att köra än? frågar handelsmannen.
  
  -- Ja, herr patron, genast!
  
  Och med en kraftansträngning samlar han ihop armar och ben och går ut
  till vagnen, tar tömmar och piska, kliver opp på hjulet för att överskåda
  lasset och se om Lundstedt är där.
  
  -- Stå inte på hjulet din inskränkta fan, ropar Kindgren från boddörren,
  du faller ju om kraken rycker till.
  
  -- F...aller jag?
  
  Blacken rycker verkligen framåt i ett anfall av hemlängtan, och
  Svärdsbron, som har händerna fastade, kommer ner gränsle över
  hjulringen:
  
  -- Po-ah! Po-ah! ropar han i djupet av sin nöd, och Lundstedt, som stått
  under gatlyktan med Lina, skyndar till och stannar Blacken, som har
  gröppåsen kvar om halsen och därför icke är så begiven på att springa,
  helst Svärdsbrobonden bromsat framhjulet med sin vänstra axel.
  
  -- Tror någon människa vi kommer ur stan i denna dag? utbrister Lundstedt
  med mild otålighet. Stig opp nu, farbror, så få vi åka!
  
  -- Nå, så bjur han på något då?
  
  Lundstedt lovar att bjuda vid första gästgivargård, men Svärdsbron vill
  inte lämna kredit, och tillnyktrad efter sin kontusion erinrar han sig
  det utlovade snuset, varpå han intränger i boden med piska och tömmar, på
  samma gång som han efter patronens avlägsnande fattas av nyväckt hopp att
  kunna pruta på kaffet, vilken omständighet leder hans tankesnurra
  baklänges upp till minnet om ett glåpord, som stod i sammanhang med
  segelgarnet, men som han ej kan minnas, varpå Blacken gör ett nytt
  framryckande mot hemmet, vilket besvaras av bonden med en inhalning av de
  medförda tömmarne, med påföljd att hästen stryker vagnen in mot
  glasdörrarne, som klinga, allt under det kusken skriker po-ah! utan annan
  verkan än att boddrängen bryter in, ger Svärdsbron en halskaka så att
  cigarren kryper baklänges in i munnen och den kiknande rökaren kommer ut
  på gatan i samma ställning som en magisterhoppare. Därmed anses
  diskussionen avslutad, och sedan vagnredet blivit krängt tillrätta,
  lyftes farbrodern på lasset, tömmarne lämnas åt Lundstedt, som trycker de
  närvarandes händer och under allas välönskningar sätter Blacken i gång
  framåt!
  
                    *       *       *       *       *
  
  Lundstedt hade avlämnat sin värd i Svärdsbro, sedan han bultat opp den
  bekymrade makan, och utan att avvakta tillfället att göra hennes närmare
  bekantskap gått till gästgiveriet med snabba steg för att beställa skjuts
  till Södertälje. Som det fanns hästar inne, satt han snart på en ny liten
  pinnkärra och ruskade i väg norrut mot hans längtans mål. Månen hade
  sänkt sig något och färden gick genom svarta granskogen, som susade tungt
  i nattvinden, under blinkande stjärnor med Karlavagnen överst. Rak låg
  vägen som en kägelbana, lång och ljus som ett lakan på bleke, när
  månskenet föll på det torra dammet; stundom steg i fjärran en vit sky,
  uppriven av ett mötande åkdon, och när hästens huvud dök upp och
  silvermolnet nalkades, skymtade strax efter några mörka inhöljda
  gestalter, som i förbifarten kastade ett god afton som en slant åt en
  grindpojke. I vägkanten följde telegrafstolparna med sitt sjungande
  tackel, en ändlös eskader av enmastare utan stänger och rår, slutande med
  eselhuvun som vinterliggare.
  
  Så kom en grind och en sovande stuga med äppelträn, vilkas frukter lyste
  i guld som apelsiner, och så smällde grinden igen, kärran rullade fram
  och det enformiga skallrandet försatte den unge resenären i sömn.
  
  Och så drömde han, att han satt på sjustjärnorna och åkte opp för
  himlavalvet, där han hörde en fiol spela, som hade strängar så långa som
  landsvägen, med ljudpinnar höga som mastträn och stallen voro av vitt
  porslin, och nordanvinden var stråken, hartsad med isbarkar; och fiolen
  gav melodier i nya tonarter med tre kvarts toner i stället för halvtoner,
  och det fanns både eiss och hiss, som han alltid undrat över vart de
  tagit vägen, när Gud lät människan skapa klaveret. Men vägen var brant
  och han kände hur det värkte i ryggen, när han föll bakåt, och det blåste
  kallt i halsgropen, och han hörde en hund skälla och en uggla skrika och
  när han vaknade, förnam han icke mer det dova orgelljudet från
  granskogen, utan det dallrade som när fiolerna spela sextiofjärdedelar i
  applikaturen, och kärran hade stannat i en björkhage, som slutade av
  »malmen», vilken nu sänkte sig och övergick till ett stort slätt
  åkerland. Och i fyrsprång bar det nedför backen, ner på slättlandet, där
  rågskylarna stodo i troppar och kolonner, grupper mot rytteri, bataljoner
  med skyttegravar emellan; ändlöst och som ett slagfält utbredde sig
  sädesregionen, som härifrån kunde överskådas genomskuren av en å, vars
  båda stränder tycktes bevakade av rågkärvarnes tiraljörer, bildande en
  kulle intagen av en detacherad avdelning; här lågo hela led kullblåsta
  och betäckte marken med döda och sårade, här kommo de på krakstörar och
  sågo ut som pikenerare från trettioåra kriget med axens långa plymager
  fladdrande för vinden. Och nya trupper defilerade alltjämt,
  förstärkningar ryckte fram, och nere i sänkorna låg dimman som kanonrök
  efter dagens batalj.
  
  Herr Lundstedt, vars drömmande och lekfulla sinnelag vi ovan antytt,
  roade sig, för att fördriva tiden, att leka det han var Napoleon, som nu
  på en släda ilade från det brinnande Moskva, föreställt av den sjunkande
  månen bakom en klockstapel i fjärran, och han hälsade då och då med en
  nickning och ett dystert ögonkast sina tappra trupper, som syntes göra
  uppmarscher i häck på ömse sidor om landsvägen utan att någonsin hinna
  fram förr än kärran redan var förbi.
  
  Under det den stora armén defilerade utan att ta slut -- och herr
  Lundstedt visste nog att han kunde åka ända upp till Norrland på denna
  årstid utan att se något slut -- hade det börjat ljusna i öster, och
  trött av att leka soldat med rågskylar, föll herr Lundstedt i en liten
  morgonslummer, varur han snart vaknade med en frossbrytning, med solen
  mitt i ögonen och en kvittrande lärka över huvudet. Och nu var slagfältet
  betäckt av hästar och vagnar, som av lantfolket utförts att hämta upp
  fallna och sårade, vilka fördes till de stora röda ambulanserna när och
  fjärran.
  
  Men nere vid en nu synlig havsfjärd, som tycktes sakna stränder och flyta
  under alar och pilar, låg ett vitt slott med röd- och vitrandiga
  bolstervarsmarkiser för fönsterna. Där bodde greven, eller kammarherrn,
  eller excellensen, lekte herr Lundstedt, och därinne fanns
  oljefärgstavlor och marmorbilder, porträtt av Lennart Torstensson och
  Carl den niondes andra gemål; och där innanför balkongfönstren stod
  säkerligen en flygel, som van Boom spelat på, och en harpa, som grevinnan
  ärvt av sin farmor, som varit hovfröken hos Gustav III; och där i flygeln
  sovo fröknarna som guds änglar, under lapptäcken av rosenrött siden och
  skulle snart dricka kaffe med saffransbröd på sängen -- och Gud var god,
  som kunde låta några människor också vara lyckliga! Och så ställde sig en
  lund björkar framför trollslottet och det syntes bara björklöv och näver
  en lång, lång stund, tills ett stort blått vatten skymtade och
  skjutspojken pekade med piskskaftet på ett kyrktorn och sade att det var
  Södertälje.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Några timmar senare stod herr Lundstedt på den rosenröda ångbåten
  Hermoders fördäck, när Kungshatt passerats och Stora Essingen, och man
  under Marieberg fick första synen på Stockholm. Morgonen hade varit
  tryckande het, solen hade skinit på västermoln, och sedan hade den ena
  molnvagnen efter den andra kört upp på himmelen, höll stilla och skockade
  sig som en artilleripark på de intagna höjderna. Och när hela batteriet
  var samlat, gavs eld, gnistan flög i sicksack över kyrktorn och takåsar,
  och dundret hördes, innan man räknat till fem, luften suckade, böljorna
  väste till och ångbåten darrade; nya molnvagnar bröstade av, ryckte fram,
  och glatta lag gåvos gång på gång. Så brusto de svarta skyarne, och när
  ångbåten lovade in åt Skinnarviksbergen låg den stora staden fläckvis i
  kvastar av solsken och fläckvis skuggad av åskmolnen, och i en krets av
  ljus, som under en lampskärm, låg Riddarholmskajen med sina ångbåtar i
  alla regnbågens färger, sjögröna med cinnoberröda vattengångar, lysande
  av blankskurad mässing och vitt järn, svarta skorstenar och kopparröda
  ångpipor; gamla Gripen och Kommendörkapten, den långa smala Aros med för
  och roder i båda ändar, Prins Gustav och Uppland, och längst bort vid
  simskolan den lilla Tessin; och över master, skorstenar och flaggstänger
  höjde sig de två hundraåriga lindarnes gröna kupoler, under vilka
  bärargillets ledamöter togo skugga; och därbakom gymnasiihusets åldriga
  fasad, och högst över alla, Riddarholmskyrkans järntorn. När Hermoder
  lossat sina nickhakar under södra bergen och lupit in till kransen att
  förtöja, kände herr Lundstedt sig beklämd, och när han lämnat biljetten
  vid landgången och gick med sin nattsäck i land, var han nära att kvävas
  såsom en nybörjare i simskolan, när han känner lukten av vattnet. Husen
  voro så stora och mänskorna så många; långkärrorna skallrade på de
  kullriga gatstenarna, så att det värkte i huvet, när man hörde dem;
  hundarne skällde, höns, nyss lossade i burar, kacklade, grisar på
  skrovkärror skreko, och uppåt backen skyndade alla fordon med
  lantmannaprodukter under polisens bevakning och pådrivande, ty holmen och
  hamnen skulle avspärras.
  
  Herr Lundstedt följde med folkströmmen, okunnig om vart det bar, och
  uppkommen på torget såg han en ofantlig läktare klädd i svart och med
  silverkronor, och portalen till Riddarholmskyrkan var bevakad av två led
  drabanter i björnskinnstschakåer. Folkmassan tätnade, och på bron blev
  det trängsel, ty en avdelning av gardet i pickelhuvor med vita
  korsbandolär tågade fram med förstämda trummor i sorgflor; hästarne
  stegrade sig och hundar trampades, månglerskor skreko, och så började
  klockorna ringa i ett torn och i två torn och slutligen ringde det över
  allt, vart man kom, ty kungen skulle i dag begravas.
  
  På Riddarhustorget fick herr Lundstedt veta vägen med roddbåtarne över
  till Klara, där han skulle söka sitt kvarter hos en kamrat från Trosa,
  och efter lång väntan befann han sig slutligen vid Röda Bodarne. Som han
  skulle till Norra Kyrkogatan och såg på kyrkans sträckning hur altaret
  låg där det var öster, tog han korn på byggningen och gick över
  kyrkogården, tills han krokat om tornet och sett den port, som måste leda
  ut åt norr, och där låg en gata sluttande ner för en backe och i fjärran
  avstängd av en massa gröna träd, som stucko upp över ett plank.
  
  Med lättare hjärta gick han på för att hinna numro fyrtiotre, som måste
  ligga på vänster hand, efter som det var udda nummer, och när han anlände
  till ort och ställe skulle han in genom en dånande portgång för att komma
  in på gården. Där sökte han en klocksträng eller något annat tillhygge
  att ge luft åt sin otålighet få komma under tak. Men han såg bara små
  bruna dörrar med trappsteg framför, och han knackade på dem, den ena
  efter den andra, utan att få svar. Han gick in i en farstu, knackade på
  tre dörrar igen, varav en var borrad som en fisksump eller ett såll, och
  måste leda till ett skafferi. Han gick en trappa upp, bultade så det gav
  eko genom trappgången, men utan att någon öppnade; gick en halv trappa
  till och stötte på vindsdörren. Tydligen voro alla innevånarne ute på
  begravningshögtidligheterna.
  
  Något nedslagen, ehuru icke alltför, gick herr Lundstedt ner på gården
  igen och sökte en sittplats. Men mitt i gårdsrummet stod en trädgård med
  ett grönt staket, skuggad av en brandmur med ankarjärn smidda i form av
  bokstäverna x och i; och ini trädgården låg ett lusthus med tak som en
  pickelhuva, och på vakt reste sig två kanelpäronträd, bland vilkas
  gallrade löv ännu syntes hängande några kvarblivna frukter i
  solnedgångens färger. På rabatterna stodo dahlier och på sängarne växte
  purjo och selleri. Tyvärr voro grindarna låsta med hänglås och herr
  Lundstedt måste stanna utanför lustgården på de knaggliga fältstenarne,
  vilka icke kunde erbjuda någon vila. För att fördriva tiden gick han då
  omkring och spejade genom fönstren på nedra botten, vilket dock hade sig
  svårt, då avundsjuka jalusier stängde utsikten. Slutligen kom han till en
  fönsterluft, vars ena fönster stod på glänt med en stormhake, så att han
  kunde obehindrat skåda in i rummet. Där rådde ett visst hemtrevligt
  slarv. På en matta med mera hål än väv syntes en urblekt gondol med en
  herre och en dam från riddartiden, och längre bort under sängen visade
  sig ett palats, som kunde vara Venedig efter som det gick kanaler
  inunder, och huset var grönt och rött, men ett par stövlar och ett
  nattkärl stängde all utsikt till en bro, som kanske eljes var Suckarnes.
  Ett runt bord av alrot skrevade med tre ben över gondoljären, som om det
  dansat trestegsvalsen till riddarens luta, och på bordet lågo ett par
  byxhängslen, en nattkappa, en guitarr, och därbredvid stod en tom
  punschbutelj och sex glas. Över gungstolen hängde ett par grå byxor, och
  på fönsterposten fanns ett bläckhorn med gåspenna, och en bok med vitt
  papper omkring pärmarna, på vilken stod skrivet ett namn. Herr Lundstedt,
  vars nyfikenhet var väckt, stack in två finger och makade boken så att
  han kunde läsa namnet, och hans glädje blev obeskrivlig, när han läste
  sin gamle skolkamrats namn. Frans Oscar Lindbom, i stora präntade,
  anglosachsiska bokstäver som Dagbladets titel var tryckt med.
  
  Utan att tveka, lyfte han av haken och praktiserade sig med nattsäcken in
  i kammaren, drog av stövlorna och sökte genast en bekväm ställning på
  utdragssoffan, där han snart föll i en djup och stärkande sömn efter en
  genomvakad och genomskakad natt.
  
  
  
  
  ANDRA KAPITLET.
  
  
  Följande morgon gick herr Lundstedt vid halv åtta-tiden nere i
  Kirsteinska trädgården och avvaktade med hjärtat i vänstra armgropen att
  klockan skulle ringa åtta och akademiens portar öppnas. Han hade ännu
  huvudvärk efter nattens samspråk med kamraten, vilken hemkommit klockan
  tio om kvällen och icke släppt den av resan sönderskakade landsmannen,
  förrän denne omtalat allt vad som i Trosa sig tilldragit under de tre
  åren de varit skilda, omtalat sin mors död, sin faders, fiskarens, små
  svårigheter, sina egna läroår i handeln och slutligen sin oövervinneliga
  böjelse för musiken, som vid Musikaliska akademien skulle bringas till
  fruktgivande examen.
  
  Genom staketets spjälor såg han nu att det började komma folk; äldre
  herrar med håret på axlarne, sannolikt professorer, unga män med solbränd
  hy, som tycktes vara från landet, unga flickor och äldre mamseller med
  lockar baktill och portföljer framtill. Rädd var han, när han såg dessa
  massor, med vilka han skulle tävla, och han lutade sig mot staketet,
  spelande med fingrar det stycke han övat för orgelnisten i Trosa om
  söndagseftermiddagarna på stadskyrkans orgel, sedan han först repeterat
  på handelsmannens klaver under veckan. Hans lärare, som själv gått igenom
  akademien och kände professorns smak, hade som en klok man bestämt
  tillrått lärjungen att lägga band på sin romantiska böjelse för vacker
  musik och svurit vid sin frälsning, att Lundstedt skulle gå igenom med
  pukor, om han vid provet kom med en fuga av Bach, och oaktat lärjungens
  sinne rest sig mot det aritmetiska problemet, hade han dock fogat sig
  och lytt sin mästares råd.
  
  När nu klockan ringde åtta i tornet, och gasverket blåst ut frukost,
  ljusfabriken släppt ut ångan och tvätterskorna drogo upp från Klara sjö
  med sina bykar, ansåg herr Lundstedt tiden vara inne, och med vingliga
  ben styrde han över planen in i den stora porten, där så många kallade
  inträtt före honom, men kanske så få utkorade skulle komma ut igen. I
  stora trappan hörde han redan två pianon och minst tre fioler, och
  uppkommen i stora salen, där orgeln stod bredvid en flygel, var provet i
  gång.
  
  Professorn, som satt på en stol bredvid instrumenten, hade ett rörligt
  ansikte som om det sköttes av en dragsko, och i samma minut det uttryckte
  belåtenhet, förmörkades det och sammandrogs av raseriets kramp utan att
  någon egentligen kunde utleta orsaken. Just när herr Lundstedt kröp bakom
  sista ledet, satt en ung man vid flygeln, där de, som ännu icke spelat på
  en orgel, fingo prova, och med smältande blickar mot takkransen
  framsmekte han Jungfruns bön. Hans långa vita fingrar ströko tangenterna
  på ryggen som om han kliat kattungar, och han skakade emellanåt sitt
  polkahår, slängande huvudet bakåt, och med foten på pedalen så att alla
  toner sjöngo kör skulle han just saxa händerna för att »spela i kors», då
  professorn icke kunde styra sig längre, utan sprang upp och smällde igen
  locket så att det skrällde i salen. Han ville på samma gång säga
  någonting, men endast läpparna rörde sig och huvudet nickade, varpå han
  satte sig igen och åhörde Jungmanns Sjöjungfru, Abts Aftonklockorna,
  sonater av Clementi och Kalkbrenner, under det hans ansikte uttryckte
  outsägliga lidanden. Klockan blev både tio och elva, innan Lundstedt kom
  fram. Men när han slog sig ner vid orgeln, ljusnade professorn och
  skickade den långe med Jungfruns bön till att trampa. Lundstedt ställde
  sitt nothäfte på ställaren, drog ut några stämmor, revade opp svarta
  byxorna för att komma åt pedalen och satte i gång.
  
  När han spelat några längor av temat och första upprepningen i underkvart
  tog vid, kände han en hand stryka vänstra kinden och en andedräkt flåsa
  vid örat; men av fruktan att komma av sig vågade han ej vända på huvudet,
  utan gick på oförskräckt, genom »motsatsen» och »återslaget»; och _dux_
  eller temat kom igen, gick ibland framlänges, ibland baklänges, än på
  händerna, än på fötterna som en konstmakare, än hjulade det, än gick det
  kräftgången, fläkte sig, flådde katt, stupade kullerbytta och blev borta,
  lämnande ett moln av tonstumpar och ackordbitar efter sig på valplatsen,
  och så stack det fram igen beledsagad av _Comes_ och så brottades de,
  satte kärngknep, backade, släppte och röcko, stodo och tjurade, löpte
  efter varandra, hoppade bock över varandra, och slutade omsider i en lång
  omfamning, föreställd av en alltförsonande orgelpunkt.
  
  -- Wundervoll! Prachtvoll! lät det från professorn, vilken log som mot
  ett barn. Vad kallas den unge man?
  
  -- Alrik Lundstedt, svarade den blyge unge mannen och rodnade över sitt
  skälmstycke, ty han kände sig falsk mot läraren, när han mot övertygelse
  lagt an på professorns kända smak för de i hans eget tycke odrägliga
  fugorna.
  
  När namnet var uppskrivet, tog professorn Lundstedts hand och bad honom
  vara välkommen, anvisande honom sekreterarens rum, där han skulle få
  lektions-schemat och inskriva sig i matrikeln.
  
  När detta var överstökat, återvände Lundstedt strålande till sin
  beskyddare, som tog honom i famn, strök håret undan pannan för att se
  huru hög denna var, lade upp hans händer på bordskivan för att mönstra om
  de räckte till oktaverna, och slutligen synade professorn hans stövlar,
  begärande »vacker fot» för att se om de räckte till pedalerna, och
  Lundstedt befanns ha »stora sköna fötter», vilka lovade gott för blivande
  fugor.
  
  Lundstedt måste nu lova att komma nästa söndag på Jakobs orgelläktare,
  där professorn residerade som orgelnist, och, när han bugade för att taga
  avsked, fattade professorn hans arm och drog honom med sig till ett
  fönster, där preses i akademien stod, till vilken han viskade med hörbar
  stämma: Ett jättesnille!
  
  När Lundstedt äntligen kom ut på gatan, tyckte han att det sken sju solar
  på himlen, och att livet inte alls var så mörkt, som elaka människor
  påstodo. Han ville sjunga på Rödbotorget, och skulle ha dansat över
  Norrbro, där vaktparaden nu passerade, men han lugnade sig och stack av
  ner till Storkyrkobrinken, där han inträdde i en mössbutik för att få sig
  den blå mössan med lyran på sammetsranden. Och när mamsellen passade den
  på hans huvud, kände han sig som om skönheten krönt den ädle konstnären.
  Och när han kom ut på gatan, kände han som om det strålade eld och ljus
  från pannan, där den gyllene lyran satt, och mänskorna värmdes vid hans
  åsyn, jättesnillets, som skulle göra dem bättre och lyckligare med
  tonkonstens underbalsam. Överfylld av saliga känslor, vilka trängdes om
  att få löpa ut, gick herr Lundstedt gata upp och gata ner, och allt vad
  han såg och hörde stämde han i ton med sin sjungande ande; rådstuvakten
  gick i gevär klockan tolv för att hylla honom med skyldring och
  trumvirvel, klockorna ringde till hans triumftåg, kanonerna på
  Skeppsholmen dundrade hans ära, och folket hälsade på honom, när de lyfte
  hattarna. Men hur han gick och gick, kom han in på en smal, mörk gata,
  där husen sågo ut som de voro från Gustav Vasas tider, med stenfigurer
  över portarna och små rutor, skiftande som pärlemor, insatta med bly; och
  i fönstren lågo sköna jungfrur, borgardöttrar och rådsfruar i röda
  sidenklädningar med bara halsar efter tidens sed; och de nickade vänligt
  åt segraren, vinkade med fickdukarna och bjödo honom in. Herr Lundstedt
  gick stolt som en riksmarsk sin gata framåt, lyfte på mössan och mottog
  damernas hyllning, vilken längre fram yttrade sig, enligt tidens enkla
  bruk, i penninganbud. -- Tjugofyra skilling, trettisex skilling -- ljöd
  det från fönstren, och här och där lockade en kaffepanna av nyskurad
  koppar. Det var en förtrollad gata, och aldrig hade Lundstedt varit så
  observerad av sköna fruar som i denna dag, och lekande, att han var i
  Venedig därhemma på mattan med riddaren och damen, stannade han i ett
  hörn för att läsa namnet på plåten, och just som han stavat Tyska
  Prästgatan, slogs ett handfat ut genom fönstret och kastade ett stänkregn
  framför hans fötter. Utan att avvakta någon förklaring på det ledsamma
  misstaget, styrde herr Lundstedt ner i brinken igen, satte över på en
  gondol till Röda Bodarna och sökte sig ner till kryddbon i Klara
  Bergsgränden, där kamraten skulle mottaga hans hjärtas fullhet. Men boden
  var fylld med folk, patronen var inne och det kunde icke bli något utlopp
  för det översvallande hjärtat, därför gick herr Lundstedt in på
  restaurationen Solen att äta middag. Han satte sig vid disken, där
  skänkjungfrun hade sin plats, och begärde stekt fläsk med bruna bönor.
  Men han måste tala om sin lycka, ge luft åt sina känslor, och i en
  kvinnas varma sköte lämna förstlingen av sin glöd. Medan han rörde om i
  senapsburken, tänkte han över vad han skulle säga.
  
  Men han stannade i valet och kvalet, om han borde börja med att tala om
  vädret, fråga om jungfrun varit på kungens begravning, ta reda på om
  jungfrun tyckte om musik, om det var dyrt att leva i Stockholm eller
  något sådant oskyldigt, tills han slutligen, just som han ämnade besluta
  sig för kungens begravning, röck tillsamman och till sin icke ringa
  häpnad och med en ton, som om han begärt låna pengar, frågade vad klockan
  var.
  
  Jungfrun, som var av den sorten kallad näspärlor, svarade med en blick
  bortåt en tacksam åhörare vid fönstret, att hennes klocka var på stampen.
  Herr Lundstedt, som icke ville röja sin okunnighet, och som trott att
  svaret passade fullständigt till frågan, tackade med en lätt Trosabugning
  för upplysningen, vilket hade till följd att åhöraren vid fönstret, som
  åt kallt revbensspjäll med lingon, fick något i halsen, en tydlig
  uppmuntran till jungfrun att fråga herr Lundstedt vad potatisen kostade.
  
  -- Åtta skilling kappen gällde han i Trosa, när jag for, svarade herr
  Lundstedt, tacksam över att det blev något samtal av, ehuru han behövde
  anstränga hela sitt harmonivetande för att kunna leta en övergång från
  potatispriset till Musikaliska akademien och jättesnillet.
  
  Jungfrun, som var fullflätad och älskade löjet, hängde sig envist vid
  ämnet, vilket lika mycket intresserade henne som åhöraren vid
  revbensspjället.
  
  -- Nå, men då är det russinpotatis väl, efter den kostar åtta skilling?
  upptog hon frågan.
  
  Herr Lundstedt sökte i det av förmiddagens berusande triumfer grumlade
  minnet efter någon ledning till bedömandet av en sådan okänd potatissort,
  och blev orolig, när han icke fann det ändamålsenligaste svaret.
  Lyckligtvis reste sig revbensätaren och bad att få betala, vilken
  förrättning han utförde lutad över disken och alla på densamma stående
  karotter, som innehöllo bitar av allt läckert från helkokta ägg till
  kräftor och köttbullar.
  
  Herr Lundstedt, lämnad åt sig själv, kände ett obehag vid att höra
  viskningar, vilkas betydelse han ej fattade, och sedan han druckit sin
  välgång i ett glas starköl, steg han också upp för att gå. Som han dock
  ville avrunda sitt farväl, sökte han ett vänligt ord, men fann intet,
  klappade i dess ställe gästens råtthund och frågade, som om han gjort
  mannen en tjänst med sin nyfikenhet:
  
  -- Vad är det för en slags hund?
  
  -- Det? svarade gästen, det är en senapshund.
  
  -- Jaså! Hm! Ja! Det finns så många raser, som jag inte känner. Adjö,
  jungfrun! Adjö, herrn!
  
  Och därmed gick han hem.
  
  Men som han måste ha något utlopp för sina känslor, satte han sig vid
  fönstret att skriva brev till sin gamle fader för att berätta honom om
  sin lycka. Och hur han skrev, värmdes han opp, både av starkölet och det
  lättrörda sinnet, och hans lekfulla natur tog sig till att spela. Han
  lekte, att han var en mäktig och rik man, som icke kunde glömma i
  medgångens solsken, att han hade en gammal fattig far, som skänkt honom
  livet och nu satt i torftighetens skugga, och han erinrade sig sonens
  första plikt mot sin upphovsman, besvor fadren att genast sälja sin stuga
  och sin ko, sina nät och båtar och komma upp att bo med sonen i
  Stockholm. Av fruktan att denna hans livliga önskan icke skulle
  förverkligas, gjorde han en kolorerad teckning av huvudstaden, av dess
  märkvärdigheter i gator, torg, byggnader, handelsbodar och
  restaurationer, avskildrade sin bostad med dess venetianska matta,
  trädgården med dess kanelpäron och lusthus, samt slutade med att besvärja
  fadren icke stå i solen för sin lycka utan genast bryta upp och fara
  direkt på ångbåten, icke sparande på styvern, utan ta salongsbiljett, äta
  en biffstek och dricka porter i försalongen, så att han kom fram frisk
  och sund.
  
  När brevet var slutat, vek herr Lundstedt det i fyra delar, fäste ihop
  det med munlack och bar det i kryddbon, glad i hågen som om han betalat
  en skuld, kvitterat en räkning, vilken han icke mera behövde tänka på.
  
  
  
  
  TREDJE KAPITLET.
  
  
  Första infallande söndagsmorgon stod herr Lundstedt i orgeltrappan till
  Jakob väntande med en svärm skolungdom på professorns ankomst, emedan
  ingen insläpptes på läktaren förrän vårdaren av helgedomens musikaliska
  aldra heligaste själv anlände. Klockorna hade ringt annangången, när
  mästarens steg hördes nere i trapporna, och ungdomen öppnade
  aktningsfullt lederna, medan professorn, nickande hälsningar till höger
  och vänster, uppnådde dörren, där han stannade, kastade en blick över
  hopen, som om han vore frälsaren och bjöde stormen lägga sig; därpå tog
  han fram en nyckelpung med pärlbroderi, öppnade den med en betydelsefull
  min, som om han vore Petrus och hade himmelriket på andra sidan dörren,
  stack nyckeln i hålet, men vände sig därpå hastigt ut mot den otåliga,
  nådehungrande skaran för att se efter om han kunde få förkasta några. Och
  mycket riktigt, där funnos några världsliga sinnen, som icke gåvo sig tid
  att avvakta nådaordningen, utan ville bryta sig in, och därför fattades i
  kragen och utvisades. Nu öppnades dörren och sakta släpptes sångarkoret
  in förbi den mönstrande dörrvårdaren, som med lyftat finger och sträng
  min stod redo att störta olydiga andar ut ur paradiset, att de skulle
  erfara sanningen, att många voro kallade men få utkorade. När Lundstedt
  passerade den stränge portvakten, ljusnade dennes ansikte, och han tog
  honom ur ledet, ställde honom på sin högra hand och visade honom ett gott
  behag.
  
  Herr Lundstedt, som icke hade sett en så stor kyrka förr, blev betagen
  av en helig rysning inför det väldiga rummet, där jättarna kunde gått
  raka och satt opp psalmnummer ovanför pelarblommorna, men han fick icke
  leka längre med sina tankar, förrän professorn tog honom i ficklocket och
  drog honom med sig att beskåda instrumentet. Uppför en liten trappa
  började vandringen och stannade först vid bälgarna, som lågo där likt
  jättens lungor färdiga att flåsa, när foten sattes på bröstet; uppför
  stego de, förbi rosettfönstret över portalen, tittade in genom en
  bräddörr och sågo väderlådan, på vilken principalstämmorna stodo på ett
  led med kontrabasunens trettiotvåfots pipa som flygelman; stego högre och
  högre, tills de kunde skåda in i hela skrovet, rymligt som bröstkorgen på
  en valfisk, där man såg revben, senor, muskler, luftrör, knotor, blodkärl
  och nerver företrädda av alla dessa pipor, koppel, abstrakter,
  regeringar, vinkelhakar, vippor, vällarmar, pumpeltrådar och andrag; en
  gigantisk organism, som behövt tusen år att växa till, med några alnar
  vart hundrade år, sättande en blomma vart sekel som aloen, lämnande ett
  frö i mansåldern, skjutande en gren, ett blad, varje decennium; ett
  mänskoverk utan uppfinnare liksom katedralen, utan byggmästare som
  pyramiden, ett ofantligt samarbete av hela kristenheten, som ärvt
  grundtanken av hedendomen. Nu steg den brant upp som ett fjäll av
  stalaktiter, och lärjungen hisnade, när mästaren ledde honom upp på
  spetsen, där de hade valvbågarne en handbredd över huvudet, och
  plötsligen sågo sig stå i skymningen omgivna av nakna mänskokroppar med
  vingar på ryggen, övermänskligt stora barn, som blåste i basuner, och
  kvinnor, som slogo harpor och cymbaler; och när de trängt sig fram och
  skådade ner i kyrkan, där små mänskor krälade in i båsen med böcker i
  händerna, greps lärjungen av svindel, så att han måste fatta en kerub i
  armen; men mästaren log som frestaren på berget, när han visade sin sköna
  värld för människones son. De stodo ett ögonblick däruppe i halvmörkret
  och när lärjungen hämtat sig, pekade frestaren ut under de svärtade
  spetsvalven, där dunklet kämpade med ljuset underifrån, så att man tyckte
  sig se hur de blandade sig såsom den kalla och varma luften över åkern,
  där vårsolen bränner, och när ögat vant sig en stund, trängde en stor
  ljus sky igenom; skyn delade sig som ett ångmoln och färger kondenserade
  sig, togo kropp och blevo Kristus och de två lärjungarne i förklaringens
  ögonblick, svävande genom dunklet på allt det ljus som insläpptes genom
  det höga korets väldiga fönster. I detsamma hördes ett dån över deras
  huven, en lätt skakning kändes under fötterna och nu gingo alla tornets
  klockor till sammanringning, så att orgelverkets trätak sviktade och den
  smala trätrappan knarrade, när de båda vandrarne stego ner. Och lärjungen
  hade känslor av att ha varit uppe i himlen bland änglarna och sett
  Kristus förklarad och ljuset segra över mörkret.
  
  Nu, när han nerifrån såg det stora musikverket, som icke liknade någon
  annan sak i naturen eller konsten och därför oroade honom, tryckte honom,
  och gjorde att han kände sig under detta människohandens verk, som dock
  först blev levande under en människohand, ville han utreda vad han såg,
  återföra dess former på andra kända och därmed närma sig den, få ner den
  till sig och bli lugn. Kyrkan hade han redan klar för sig, att den var
  urskogen, i vilken hedningarna offrade människor, pelarne voro träd och
  valven grenarne, men orgeln var orgeln. Det var ingen växt, intet djur --
  om icke en korall -- icke en byggnad -- om icke en mängd hängtorn från
  riddarborgarne -- dessa tureller med fasadpiporna, av vilka en del voro
  blivna stumma, men kvarsittande såsom rudiment från äldre stadier, numera
  utan bruk. Varje sats småpipor kunde likna Pans syrinx, som väl var
  grundformen, men de stora i de framspringande hörntornen påminde om en
  vapensamling utan att likna den, och ornamentiken i förgyllt trä från
  förra århundradet, med snedkavlade snäckor och spiralformiga blommor som
  kineserna bruka, klippte genast av tanketråden, som ville binda ihop de
  olika lederna i detta virrvarr av former, i vilket ett mera bildat sinne
  än den unge handelsbetjäntens kunnat läsa hela instrumentets historia
  från den latinska hedningens vasspipa, genom den keltiske barbarens
  säckpipa, byzantinske kejsarens vattenorgel, med upphämtande på vägen av
  minnen -- dunkla visserligen -- från medeltidskyrkans emporer, triforer,
  klocktorn, altarskåp, tabernakel; från sachsiska rokokoporslinet och
  första kejsardömets romerska vapensmak.
  
  Professorn hade satt sig vid manualen i dess tre etager, dragit ut
  principalstämman och givit lärjungen en vink att sitta bredvid; bälgarne
  pustade och knarrade och nu sjöngo fasadpiporna preludiet enstämmigt;
  snart intonerade flöjten, och harmonierna svällde; gamban tog i näston
  upp ett solo för bariton, trompeten smattrade och bordunan brummade;
  därpå tystnade de en efter en, och när det blivit lugnt, hördes kantorns
  stämma sjunga opp första strofen i Upp, psaltare och harpa; och när han
  dallrat ut på sista tonen, brusade orgeln ut med fullt verk, under det
  församlingen föll in i sången. Och med kopplad pedal och alla fyrtiotvå
  stämmorna andragna höll orgeln sin symfoni med alla orkesterns
  instrument, lydiga under en mans händer och fötter. När prästen sedan vid
  altaret tog upp att läsa Helig, Helig, föreföll hans röst som om någon
  obehörig ställt sig att prata under en konsert, och när man äntligen hann
  till predikan, satte sig professorn med ryggen mot orgelverket och
  blundade, visande med en min, att han tyckte sig bli störd. Men när så
  gudstjänsten var slut, alla psalmer sjungna och ordet var fritt, som
  professorn kallade det, när han fick spela utgången, då måste herr
  Lundstedt sitta bredvid och sköta andraget, när stora fugan rullade på.
  Och då spelade han för sin enda åhörare utom tramparen, ty när äntligen
  allt var över, stod kyrkan tom. Detta såg professorn i sin reflektor, men
  han var van vid det, njöt av det och skulle ha blivit ond, om hela
  publiken skulle ha stannat och vågat låtsas begripa det han ensam förstod
  uppskatta.
  
  Herr Lundstedt lämnade kyrkan med ett intryck av att han sett något
  oerhört stort, hört något övermänskligt skönt, fullt övertygad numera,
  att om han också inte riktigt till fullo kunde njuta av fugalmusik, så
  var det därför att han var obildad, men han var stolt över hoppet, att
  han en gång skulle kunna tillhöra de få utvalda som kunde det.
  
  
  
  
  FJÄRDE KAPITLET.
  
  
  Herr Lundstedt hade tillbragt ett halvt år i Stockholm. Tiden hade lupit
  undan, ty göromålen voro många, och det minsta blev orgelspelning.
  Seminarium tog nämligen drygaste tiden, och på Musikaliska akademien blev
  det huvudsakligen harmonilära och sång, emedan professorns timmar voro
  mycket eftersökta och eleverna voro många. Kom därtill att kassan snart
  var till ända och herr Lundstedt måste som så många andra gå och sjunga i
  kören på Stora Operan, sjunga på begravningar och knipa in en
  tolvskilling på sånglektioner med handelsbokhållare, som ville göra
  kvartetter, vilka då voro högt på modet.
  
  Men som en verklig sabbat mitt i arbetet stod söndagen, då han fick sitta
  på Jakobs orgelläktare bredvid professorn och hjälpa med andraget. Då
  tyckte han sig vara näst den viktigaste personen i kyrkan, och orgelns
  majestät lyfte honom, förstorade honom, liksom satte en skarv på hans
  själ. Och han älskade det stora verket som något som var starkare än han;
  satt och lekte att luften kom ur hans lungor, tonerna ur hans strupe, och
  professorn blev blott en del av mekaniken, som överflyttade hans
  musikaliska önskningar på pedal och manualer, och han vande sig tänka att
  de tusen människorna därnere i kyrkan måste sjunga det han ville, prästen
  vara tvungen tiga när han spelade.
  
  Den långa predikan åhörde han med otålighet eller också inte alls; fick
  en söndag på södra läktaren se en flicka, som var skär i hyn, hade fina
  kläder och såg ut som en fröken. Han såg henne varje söndag på samma
  plats och blev slutligen van att betrakta henne som sin åhörare, som kom
  för att sjunga till hans ackompanjemang (som professorn spelade), och
  tyckte sig märka att hon såg åt orgelläktarn hela tiden. Ehuru det icke
  var svårt att få veta vad hon hette, genom att se på anslaget i bänken,
  tyckte han att det var roligare icke veta det, utan få ge henne ett
  vackert namn själv, och han kallade henne Angelika efter Malmströms poem.
  Men så skulle han ha ett tillnamn åt henne; och efter långt letande
  hittade han på De la Gardie till minne av att kyrkan blivit byggd av en
  greve med det namnet. Om juldagen såg han hennes far och mor, och fadren,
  som hade vita tandborstmustascher som franska marskalkarne, beslöt han
  utnämna till generallöjtnant, det högsta han visste. Och Angelika hade
  två små systrar, som han kallade Gurli och Fanny. När han så tyckte att
  de varit vänner och bekanta tillräckligt länge, företog han sig en
  högmässopredikan att fria, vilket gick så till att han slog upp en psalm
  i psalmboken, för att se om nummern kom udda eller jämn, och som den kom
  jämn hade hon sagt ja. Återstod bara fadrens bifall och för att utröna
  det, skulle han räkna piporna i principalstämman. Men det blev ett tvärt
  nej, just som prästen sa Fader vår och man skulle luta pannan i handen.
  Herr Lundstedt försökte mellan fingrarne räkna om dem baklänges, men det
  blev nej ändå. Nu hade han fått en sorg, och den kändes skön som det
  stilla lidandet, det oförskyllda, som förädlar människan och renar sinnet
  från själviskhet. Men när en söndag gått, beslöt herr Lundstedt ta ut
  lysning utan föräldrarnes samtycke, och när prästen läste upp
  lysningarne, men icke nämnde Angelikas och Alriks namn, utan två helt
  andra, valde herr Lundstedt sig två andra, som han kallade deras
  pseudonymer, och ansåg att han numera var förlovad pseudonymt. Och
  måndagsmorgonen, när han gick från seminarium till akademien, gick han
  till en juvelerare på Drottninggatan och utvalde två ringar, men eftersom
  förlovningen var pseudonym, gick det inte an att ha släta ringar, helst
  inga sådana lågo i fönstret, utan valde han två med rosenstenar.
  
  Angelika var nu hans, och han var lycklig. Han sjöng om henne på
  akademien, sjöng till henne i kyrkan, på seminarium, på serenaderna, men
  bröllopet ville han uppskjuta, tills han blivit något stort och mäktigt.
  Och som han samlat nära ett hundra riksdaler fattade han det beslutet att
  ta direktörsexamen och bli professor och riddare. Men innan han hunnit ta
  första steget på den lysande banan, hade oväntade händelser inträffat,
  som gjorde en stor del drömmar om intet.
  
  Det var nämligen en söndagsafton i april, då herr Lindbom bjudit på
  »sångfock» hemma i bostaden vid Norra gatan. Bland de inbjudna märktes
  andra tenoren, sadelmakaren, och första basen, finbagaren, vilken icke
  var någon annan än mannen med senapshunden från näringsstället Solen, och
  vilken senare aldrig tröttnade att berätta historien om russinpotatisen
  och senapshunden, varvid herr Lundstedt ödmjukt böjde sitt huvud under
  löjet och bedyrade, att han aldrig plägade ljuga, och därför trodde att
  alla mänskor talade sant, för så hade han lärt av sina föräldrar.
  
  Emellertid hade man nu sjungit långt in på kvällen och druckit ganska
  mycket, varför man bröt upp, att gå till Solen och äta kväll. Man hade
  dukat av och tagit in punsch samt stod just i färd med att sjunga igen,
  då dörren till salen öppnades och in trädde en gammal man, med böjd rygg,
  en påse i gehäng på axeln och en tung käpp i handen.
  
  -- Ut! här ges ingenting, mottog honom jungfrun, innan den gamle hunnit
  hälsa och framföra sin fråga om Alrik Lundstedt träffades här.
  
  När denne hörde sitt namn, steg han upp ur sångkretsen och skred emot den
  gamle, dock utan att öppna sina armar (vilket aldrig brukats på Rånö,
  annars än mellan ståndspersoner), utan snarare med ett slags förlägen
  långsamhet, och det slags bryderi man erfar vid åsynen av mindre
  bemedlade släktingar.
  
  -- Nu är jag här! hälsade den gamle, utan att räcka handen. Kan du nu ge
  mig något att äta, för jag har inte fått något ordentligt sedan jag kom
  ut ifrån Kalmar.
  
  -- Kalmar? Vad har far gjort i Kalmar? sporde Alrik med en nedslagen
  blick på den gamles dåliga yttre.
  
  -- Herre Jesus, det är en lång historia, må jag sitta först, svarade
  gubben.
  
  Herr Lindbom, som åhört samtalet och i sitt lättrörliga sinne gripits av
  ett så oväntat sammanträffande mellan far och son, fattade tillfället att
  ge luft åt det överskott av känslor, som icke hunnit strömma ut i sång,
  och med en artig bugning nalkades han den gamle, bjöd honom sin arm och
  talade:
  
  -- Detta är herr Lundstedt, hör jag; min ungdomsväns köttslige fader, vår
  allas förträfflige väns upphovsman, att jag så må säga; tillåt oss unge,
  som ännu icke äro torra bakom öronen, att i vårt glada lag se den gamle
  som vår gäst, vår högt värderade hedersgäst, för vilken jag beder
  sångarbröderna höja ett glas och hälsa med ett fyrfaldigt hurra!
  
  Hurraropet utbragtes och gubben fick lägga ifrån sig påsen och käppen och
  sitta upp i högsätet, som skinnsoffan kallades.
  
  -- Herr Lundstedt kommer direkt från Kalmar, -- tog jag mig friheten
  höra, uppslog herr Lindbom konversationen, då både far och son tycktes
  förstummade av det ståtliga mottagandet. Resan var angenäm? Vädret gott?
  Inga äventyr?
  
  -- Jo, det var en färd, vill jag lova!
  
  -- Si där, si där! avbröt herr Lindbom, som var en stor älskare av
  äventyr. Berätta, berätta! Och han gjorde en gest med handen, som om han
  bjöd kamraterna på något gott han själv lagat.
  
  Men den gamle var ingen berättare, utan meddelade i få ord att han tagit
  galen ångbåt i Nyköping och kommit till Kalmar i stället för till
  Stockholm, och att han måst gå till fot emedan pengarne tog slut, medan
  han väntade i åtta dagar på ångaren.
  
  -- Hör, hör! avbröt herr Lindbom, inkastande små detaljfrågor för att få
  litet kolorit på äventyret, men utan att lyckas, ty när gubben sagt hur
  det förhöll sig, så var det slut. Och vid uppmaningen att dricka punsch
  föreföll han likgiltig och kastade blickar omkring sig som om han sökte
  något, och då finbagaren erinrade sig ett förflutet, då även han begagnat
  sådana blickar att uttrycka samma behov, räckte han sin hjälpsamma hand
  åt den hungrige och viskade till Lundstedt junior, som strax reste sig,
  och inbjöd den gamle stiga fram till disken att välja av härligheterna.
  Bländad av så mycket läckerheter på en enda gång, stannade gubben i ett
  långt begrundande, som måste avbrytas av Alrik, vilken tog en stor flat
  tallrik, och lade upp en bit av var sort, så att det hela såg ut som en
  kolossal sillsalat, satte brännvinsflaskan och svagdricka framför gubben
  och lät honom mätta sig.
  
  När det var gjort, brast bacchanalen lös igen; och man sjöng för gubben
  »Mitt liv är en våg», icke glömmande att med nickningar och
  accentueringar anspela med »i svallande tåg vid vindarnes strid» på det
  yrke som Alriks upphovsman valt och övat.
  
  Därpå dracks, och herr Lindbom höll tre tal i rad; det första om
  ålderdomen, dess företräden och oomtvisteliga rang jämförd med ungdomen;
  det andra om havet, dess storartade naturscenerier och därmed förknippade
  faror -- inflickande en berättelse om sin första seglats till
  Blockhustullen, med kantring och räddning -- sakta övergående till
  fiskarens hårda liv (varvid sadelmakaren vädrade en ordlek och ropade
  bravo!) målande efter mälarförhållanden nätens läggning och upptagning,
  notdräkten och norsfisket i Norrström, samt hoppade därpå in i skålen för
  havets son, vikingalynnet, järnviljan och stormbetvingaren, vartill
  följde som illustration sången »Hur med väldigt raseri, stormens åskor
  ru-u-u-u-u-u-uula!» varvid finbagaren fick briljera med sitt
  förstabas-solo, direkt tillägnat Rånöaren. Det sista talet var en
  deklamation av Malmströms Angelika, i hemlighet riktad till herr Alrik,
  som när talet var slut, höjde sitt glas och med tårar i ögonen och en
  betydelsefull min uttalade det enda ordet: Angelika!
  
  Vilket intryck dessa upprepade hyllningar gjorde på Lundstedt den äldre,
  skulle varit svårt för en övad betraktare att avgöra, ty den gamle syntes
  sluten inom sig, och nickade endast till sångens takt med sitt gråa
  huvud, och några yttringar av djupare förståelse, sympati eller
  tacksamhet kunde icke spåras. Men herr Lindbom, som med all makt ville
  pressa några äventyr, något intresse ur denne havets son, kramade honom
  som en citron med sina vänskapsfulla tilltal, mjölkade honom, men den
  känslolöse rullade ihop sig som en igelkott och blev oåtkomlig. Slutligen
  inskränkte sig herr Lindbom att i krypande ordalag anhålla som den
  största hedersbetygelse att få begagna det ganska brukliga tilltalsordet
  farbror, vilket han bedyrade skulle adla honom, själv en folkets son, att
  han därigenom skulle känna sig mera värdig att äga till bror ett
  jättesnille som Alrik Lundstedt. Och när ceremonien var överstånden
  erbjöd den varmhjärtade unge mannen sin säng åt upphovsmannen till en
  oförgätlig afton.
  
  Därpå bröts upp och tågades hem med sång, varpå sångarkretsen skingrade
  sig och de två rumskamraterna införde sin hedersgäst med påse och käpp i
  den lilla kammaren. Herr Lindbom öppnade sitt sängtäcke och anvisade
  gästen sovplats, tog själv en nattsäck och kastade på mattan med
  gondolen, rev av rock och byxor, samt lade sig, som han anmärkte,
  bredvid riddarens fru, och bjöd godnatt.
  
  Den gamle blev länge sittande på sängkanten och funderade. Sonen däremot,
  som hela kvällen förhållit sig ytterst tillbakadragen såsom om han
  fruktat få veta något ledsamt, tog nu mod till sig och framskruvade
  frågan:
  
  -- Nå, far, har du sålt stugan och grejorna?
  
  -- Ja visst, svarade fadren, alldeles efter som du bad mig.
  
  -- Och pengarna? hördes Alriks slocknande stämma.
  
  -- De ha gått åt!
  
  Nöjd med detta klubbslag mellan hornen lade sig unga Lundstedt ner och
  låtsades sova. Men han sov icke den natten utan tänkte; tänkte över var
  han skulle placera den vilsekomna, som han lockat ut i världen, och hur
  han skulle nära honom; tänkte på sin direktörsexamen, professuren och sin
  Angelika, om det nu var den i Jakobs kyrka eller någon annan.
  
  Medan nattens timmar så förgingo, avbröts tystnaden då och då av herr
  Lindbom, vars varma hjärta haft tid att svala av sig i golvdraget, och
  vars saknad av den varma sängen gav sig luft i enstaka ord, slungade på
  måfå. Och vid femtiden, när det ljusnat, reste sig den barmhärtige
  samaritanen med ett miserabelt lynne, hoppade i byxorna, fick fatt i en
  särskild nyckel och sprang ut på gården.
  
  Inkommen igen slog han opp fönstren, satte sig i gungstolen och talade i
  mörka ordalag för sig själv om fattigvårdslagstiftningen,
  försvarslösheten och folkets bristfälliga uppfostran, icke så mycket i
  bokliga kunskaper som i folkvett. Lyckligtvis var herr Lindboms
  vältalighet alldeles för djupgående att fattas i dess innersta kärna av
  de halvsovande åhörarna och när klockan blev halv sju måste den dystre
  talaren gå, sedan han kastat en blick av rysligt förakt på den gamles
  kläder och vid utgången smällt dörren i lås så att huset skakade.
  
  När far och son vaknat därvid, uppstod en rådplägning dem emellan om vad
  som skulle göras, och med resultat att sonen avlämnade sina åttiofem
  riksdaler till fadren och uppmanade honom resa hem igen, emedan fisket i
  huvudstaden var statt på nedgående. Gubben, som drömt sig ett angenämt
  stockholmsliv men icke vidare reflekterade över vad som skedde, fann sig
  i att få en penningsumma i handen och lovade bryta opp så snart han
  besett stadens märkvärdigheter, och därmed skildes de för att råkas på
  Solen till middag.
  
  När Alrik kom till middagen, fanns ej den gamle där, men när han kom hem
  om aftonen, låg gubben i herr Lindboms säng, och när sängens ägare infann
  sig vid tiotiden, då tog det varma hjärtat eld, och röken tycktes kväva
  den känslofulla, ty han blev stum, så stum att han icke besvarade
  hälsningar. Och sedan han sparkat stövelknekten upp på kakelugnskransen,
  spottat framför sig en mängd gånger, lossnade tungans band, men för att
  icke visa sig obelevad gåvo hans känslor sig luft på det främmande språk
  han var någorlunda mäktig. Och oförstådd av sin omgivning luftade han sig
  liksom i enskilda samtal med sin genius.
  
  -- Der alte Schlingel stinkt wie ein Aas, und der kleine Bube ist ein
  blödsinniger Schmarotzer.
  
  -- Är du vid dåligt humör, Lindbom? frågade unge Lundstedt, som satt och
  skrev harmoni vid sitt bord.
  
  -- Jag! Nej! Inte alls! Tvärtom!
  
  -- Du kan ju ligga i min säng, så tar jag mattan! svarade Alrik.
  
  -- Nå, efter du önskar det, så låt gå! Men jag ska säga dig en sak: jag
  tycker inte det är artigt att bjuda en långväga resande att krypa in så
  här obekvämt, och du som har pengar i strumpa kunde ha varit så artig och
  tagit ett rum åt din gamle far.
  
  Herr Lundstedt den yngre invände, att gubben snart skulle resa och att
  det inte lönade sig bråka. Och därvid blev det.
  
  Emellertid voro Alriks äregiriga drömmar slut, och han måste i hast
  forcera en enkel organist- och skollärarexamen, ty gubben, som slagit sig
  ner på Solen, kom sig aldrig för att resa, och herr Lindbom, som ledsnade
  på samboningen, bröt opp en vacker dag, sedan han uppsagt farbrorskap och
  kamratskap och tog sig ett nytt rum.
  
  Efter åtta dagar hade gubben ätit och druckit upp alla pengarne i
  sällskap med en krets av vänner, som bildat sig omkring hans bord, och
  vilka alla, av huru olika samhällsklasser de än voro, ledo av en
  strykande aptit och en osläckelig törst.
  
  Alrik såg sig därför en vacker dag i bekymmer och ungefär i samma
  ställning som en far till ett vanartigt barn, ty gubben gjorde honom
  verkligen förtret och dök opp allestädes som fredsstörare, där man icke
  väntade honom, och krånglade sig in överallt. Stod Alrik en afton på
  stora Operan uppe på alperna i Wilhelm Tell och väntade entré, såg han på
  andra sidan scenen oppe i molnen den gamle stå med en lina i handen,
  färdig att hissa på; gick han över Norrbro en middag och en folksamling
  stod vid barriären och tittade ner i strömmen, fick han se gubben ihop
  med tullvaktmästare sitta i en båt och fiska nors; och en söndag fann han
  fadren stå och alternera med orgeltramparn i själva Jakobs kyrka.
  Överallt fanns han, och tycktes gå genom lykta dörrar, tyst utan
  talförhet slank han in och blev aldrig utkörd. Helst träffades han dock
  vid disken på Solen, där han blivit bergtagen av den levande matsedeln
  framför skänken.
  
  Emellertid hade Alrik ej tagit avsked av sina drömmar, och han satt
  numera under den långa gudstjänsten och lekte att han uppsköt giftermålet
  med Angelika på obestämd tid, tills hon kanske bleve gammal och ful, och
  ingen ville ha henne mera, och hon då kanske toge honom; och han satt och
  prövade hur hon skulle se ut som gammal; rynkade omkring munnen, satte
  kaffefläckar under hårfästet, lade umbra om ögonen, som han lärt i
  statistlogen på operan. Men när hon var vacker ändå, hittade han på att
  ruinera hennes far, såsom fru Schwartz brukade, när en man av folket
  skulle få en högadlig. När hoppet ändock icke ville nalkas honom och han
  fick se fadrens, grevens, raka, ståtliga figur i den fina överrocken med
  sidensarge i armarne, beslöt han att förföra henne som Lasse Lucidor, men
  för att kunna det måste han vara en storhet, en talang, och han hade ännu
  icke fått spela på Jakobs orgel utan bara dragit ut stämmorna. Detta blev
  nu hans närmaste mål att få spela utgången åtminstone, och nu flyttade
  sig all hans längtan och åtrå över på orgeln, och i åtråns hetsfeber
  antog instrumentet alla fullkomligheter, som den älskade brukar ta.
  Tennpiporna blevo silver, mahognyt blev palisander, det finaste träslag
  herr Lundstedt kände namn på, men som han aldrig sett; stämman vox
  humana kallade han numera vox angelica, och det var hennes röst, som han
  aldrig hört. Registerknapparna med deras i porslinsskyltar inskrivna
  namn, vilka närmast liknade en apotekshylla, antogo mystiska former,
  växlande alltefter den brinnande åskådarens sinnelag. Ibland voro de
  ringklockor till dörrar i ett stort hus, där det bodde sköna kvinnor,
  vilkas namn stodo skrivna på plåtarna, ibland knapprader i isdrottningens
  klädning; isdrottningen visste ingen mer än herr Lundstedt vem det var,
  och han hade aldrig sett henne heller, men hon borde vara mycket stor,
  och elfenbenstangenterna voro hennes tänder; hade någon frågat huru de
  kunde vara det, då de sutto i tre manualer, skulle herr Alrik svarat, att
  isdrottningen hade tre gommar, ty han kunde svara på allting, och de
  svarta tangenterna voro gamla murkna tänder, som icke blivit utdragna,
  för isdrottningen var tusen år fylld, men ändå tämligen ung; det berodde
  alldeles på hur man tog det, menade herr Alrik.
  
  En gång hade han sett i Meyers universum hos herr Lindbom, medan dennes
  hjärta ännu var varmt och öppet för havets son, och där hade han sett
  basaltgrottan på Staffa. Sedan den dagen var orgeln en stor basaltgrotta
  och orgeltramparen var Eolus, som gjorde stormen; men djupast ner på
  grottans botten bodde ett troll, som kunde komma fram om man tryckte på
  en knapp, och kom det fram, skulle grottan störta samman. Anledningen
  till denna sista tankelek var den, att professorn en gång visat lärjungen
  en registerknapp, som ledde en stämma, vilken icke fick utdragas
  samtidigt med vissa andra, med risk att eljes orgeln skulle gå sönder
  och golvet måste brytas opp för att instrumentet skulle kunna lagas. Det
  var trollknappen, som herr Alrik kallade den, och han kunde sitta och
  stirra på den långa stunder, fingra på den, när ingen såg det, och när
  han var ledsen önskade han dra ut den, höra dånet och braket, som skulle
  uppstå när orgeln med sina tunga basalt-pelare störtade över honom och
  han fick dö en härlig, berömd död i sin ungdom, inför Angelikas ögon, och
  i Guds eget hus.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Under sådana lekar och mycket arbete försvann studietiden så tämligen
  hastigt och en vacker dag stod herr Lundstedt färdig med sin examen, på
  vilken själva krönet skulle bli att han en afton finge spela på kyrkans
  orgel i professorns närvaro, för att sedan gå ut i livet och tillträda
  klockarbefattningen i Rånö kapellförsamling, där han hade
  indigenatsrätt.
  
  
  
  
  FEMTE KAPITLET.
  
  
  Klockargården ligger på en udde vid Kyrkviken med utsikt åt fjärden, som
  nu är isfri efter vårstormarna. Den röda träbyggningen är rätt stor, ty
  den innesluter sockenstuga, skolsal och boställe, och nu om
  eftermiddagen, när den är tom, ser den ändå större ut och ödsligare, och
  herr Lundstedt går omkring den och ser genom de nakna fönsterna, vilka
  utan gardiner stirra som insjunkna ögon; och när han stannar utanför
  skolstugan och för att liksom söka sällskap tittar dit in, ser han de
  långa bänkarna fullsatta med barn, och sig själv i katedern, ty han kan
  se allt vad han vill numera. Ensam på gården, dit endast en gumma kom för
  att bära mat och städa, hade herr Lundstedt haft svårt att finna sig
  första tiden, ty han ägde ingen att språka med, och pastorns på andra
  sidan viken tog endast emot honom som en tjänare och kallade honom
  Lundstedt rätt och slätt, vilket nu icke skulle gjort honom olycklig,
  efter som han kände sin ställning och fann sig gott vid den, men det
  underordnade i hans läge hindrade honom att fritt söka upp förmannen och
  något intimt eller dagligt umgänge kunde således icke komma till stånd.
  Skolläraren fann sig sålunda hänvisad på sina lärjungars sällskap, och
  med sin otroliga lekfullhet fann han snart på att uppliva sina
  stockholmsvänners minne genom att döpa om barnen efter vissa likheter de
  kunde förete med de frånvarande originalen. Den skickligaste läxläsaren
  kallade han sålunda professorn, den starkaste sångaren hette Lindbom; och
  Angelikas systrar funnos där också, men hon själv fick icke sitta i
  skolan, när hon varit så nära att bli gift.
  
  Herr Lundstedt hade sålunda alla sina bekanta dagligen och stundligen
  inför sig, och när vänkretsen blev för trång, tog han sig till att ge liv
  åt personerna i de böcker han läste, och som han nu ett år ur
  sockenbiblioteket lånat Cooper, hade han hela klassen full med
  Skalpjägaren, Spårfinnaren, Läderstrumpan, Hjortdödaren och så vidare.
  Pojkarne flinade visserligen först, men snart vande de sig vid dessa
  pseudonymer och begagnade dem sins emellan.
  
  När han nu fördrivit en stund med att befolka den tomma skolsalen och
  eftermiddagen blev honom lång, gick han ner till kyrkan för att spela
  orgel. Gudshuset är en liten träkåk, som liknar en ändrad storbåt,
  upptagen från ett större djup efter en längre sumpning, utan torn och med
  små fyrkantiga världsliga fönster. Det största på kyrkan är nyckeln, stor
  som en dragg och gjord att bäras med två händer, för att icke tappas
  bort.
  
  Det inre är däremot mera livligt och påminner om ett leksaksstånd i
  julmarknan, eller en dockteater, eller i vissa delar en gammal flickas
  toalett, Kina slott på Drottningholm, ett schweizeri, ett klädstånd.
  Taket är nämligen en ryggås med tvärbjälkar, bemålade med stora sjöormen,
  torskhuven, läderlappar, springbockar; och under bjälkarne hänga
  amiralsskepp, träduvor, som prinsens gubbar sälja till flugfällor,
  ljuskronor, skeppslyktor; altaret är en stor toalett, med ljusstakar,
  parfymflaskor, porslinsdockor, karamellsdeviser, pappersblommor; väggarne
  äro behängda med sköldar och svärd med sorgflor, tavlor med får, herdar,
  kungar och dronningar.
  
  Allt detta gör det husligt inne i den tomma byggnaden, som ser bebodd ut,
  gör att skolläraren trives där som i ett rum, där någon bott länge och
  suvenirer samlats. Men orgeln har han behövt längre tid att göra om i
  sitt sinne. Med starkt minne av Jakobs basaltgrotta, där stormar och
  böljor kunde släppas lösa, kom han hit och såg en liten vitmålad
  chiffonjé med två andrag, den ena en fyra fots principal, den andra en
  valdflöjt på två fot. Omfånget var tre och en halv oktav. Detta senare
  var det sorgligaste; det var som att simma i en sump, där man inte kunde
  ta ut tagen utan att stöta emot. Sorgliga tangenter, bruna som
  käringtänder och direkt angjorda på abstrakten, så att man kände hur man
  öppnade ventilerna, och kände hur de smällde igen, som när man blir
  utkörd och någon kastar igen dörrn bak efter en. Det låg något tvärt,
  ovänligt i anslaget; och tonen skrikande som fiskmåsar och tärnor, en
  riktig skärgårdsorgel, ibland också snattrande som en and, ibland
  tjutande som en räv; ja de lägsta basarna uppförde sig ibland
  oanständigt, när det var sjövind och mekaniken fuktade.
  
  Men herr Lundstedts allt omskapande sinne försåg orgeln med alla de
  fyrtiotvå stämmor som Jakob hade och han satte upp en spegel över
  notställaren, så att han kunde se vad som tilldrog sig i kyrkan, och var
  han där ensam och ingenting tilldrog sig, så kunde han se Jakobs kyrka i
  sin trollspegel, som han kallade den. Då såg han Westins Kristi
  förklaring i fonden, såg magister Lundberg gå opp i predikstoln och
  Angelika komma med sin far på läktaren, såg kyrkvaktaren,
  nattvardsbarnen, kantorn och skolgossarna. Och då spelte han den fugan
  han utförde sista aftonen efter examen, och samma rysningar av vördnad
  för sin egen storhet och makt intogo honom nu som då, och fötterna
  arbetade på obefintliga pedaler, händerna togo oktaven, där tonen
  fattades, och drogo ut stämmor, där inga funnos.
  
  När han så tröttnat på spelet, gick han ut i stränderna, helst de yttre,
  som vette åt havet. Där hade han så mycket att se på och leka med, och
  ingen störde honom. Hittade han på tångsträngen, vilken låg som en svart
  garnering där vågskummet stannade, en kork, så kom den från Ryssland och
  gav anledning till en halv timmes betraktelser huruvida den suttit för
  tsarens frukostvin, eller om en av hjältarnes avkomlingar i Fänrik Stål
  haft sin korkskruv i den; hittade han en avbruten årtull, målade han upp
  ett skeppsbrott under upprörande omständigheter; en tombutelj undersöktes
  alltid, om den icke skulle innesluta någon skrift av en förlist, som i
  den nedlagt sin sista önskan. När denna havets soplår icke mer försedde
  leksaker, lade han sig på strandklippan och tecknade om molnen, målade om
  vågorna, gjorde om stranden och gav kobbar, skär och vikar namn. Där hade
  han lagt Kastellholmen, där Strömsborg, här Årstaviken; och Landsorts
  fyr, som vid solsken lyste vitt, kallade han Tandpetaren till minne av
  obelisken i Slottsbacken och så vidare.
  
  Men under det herr Lundstedt lekte, försummade han i hög grad sina
  jordiska angelägenheter. Sålunda låg hans trädgård ännu vid
  midsommartiden ogrävd; hans fiskvatten obegagnat och hans båt gissnad.
  
  
  
  
  SJÄTTE KAPITLET.
  
  
  Rånö var endast bebyggt av tre hushåll fiskare med en halv mil mellan
  varje, pastorns och herrskapets. Om detta senare hade herr Lundstedt hört
  ett och annat utan att lyckas få se dem. Det var icke heller lätt, ty
  herrskapet bestod endast av omyndiga, vilka uppfostrades i Stockholm, och
  herrgården, vilken låg långt oppe i land, hade han icke haft anledning
  besöka. Men nu kom det en order från pastorn, att klockaren på
  lördagarne skulle hämta sockenposten uppifrån gården, och sålunda befann
  sig herr Lundstedt en eftermiddag på väg inåt skogen och mossarna, där
  den okända herrgården skulle ligga. Han ginade över ett kärr, där han
  höll på att trampa på morkullorna, skrämde upp en älgkalv, såg grävlingen
  gå ut på aftonpromenaden, allt under det han åts av myggen, som dansade i
  solnedgången runt om pors och odon. Tuvorna stucko ur det svarta vattnet
  som små barngravar och gungade när han hoppade på dem, för att snappa ett
  hjortron.
  
  Bären lyste allt gullgulare, och de yngre hade ännu den röda kinden vänd
  mot solen; herr Lundstedt lockades allt längre in på mon, där endast unga
  tallar, raka som metspön och med en ruska i toppen, prickade ut den våta
  vägen, som var lagd med grenar och ris som en rörlig pontonbrygga.
  Plötsligen hörde han hundskall och såg en skorstensrök, varav han slöt,
  att det underbara slottet låg i närheten. Och då han kom närmare, såg han
  snart två långa skorstenar sticka upp ur ett moln av lönnar, vilkas näsor
  dinglade för aftonvinden och skramlade som ärter i en torkad gåsstrupe
  pigorna bruka nysta tråd på. Herr Lundstedt blir blyg och stannar att
  betänka sig vad han skall säga, när han kommer fram; och när han står
  där, tycker han, att lönnarne räcka lång näsa åt honom, sätta näsorna i
  vädret, romerska näsor, norrköpingsnäsor, grekiska, judnäsor, prästnäsor,
  som sitter bak på gåsen, och han står där och leker med näsorna, tills en
  betjänt kommer och frågar vem han söker.
  
  På herr Lundstedts höviska svar ledsagar betjänten honom förbi
  hundgården upp till byggningen. Det är ett lågt, vitt stenhus med en
  stensköld i pannan, på vilken ett kamfiokort och ett hjorthuvud äro
  huggna under en furstlig krona. Herr Lundstedt införes i en förstuga, som
  är målad med riddare som sticka vildsvin med spjut, under det
  rapphönshundar hålla dem i öronen och landsknektar blåsa valdhornssolon
  med nävarne i klockstycket. Betjänten visar honom en bambustol att sitta
  på, och går in genom en dörr, som tyckes leda till köket, efter som det
  luktar lök, när han klämmer ut luften med dörren.
  
  Men en annan stor dörr står öppen på högra sidan, och från bambustolen
  ser herr Lundstedt hörnet av ett ekskåp, som står på svarta klot, och när
  han lutar sig fram, varsnar han ryggen av en stol och axlarne av en
  herre, som då och då visar de utkrokade testarne av en snusbrun peruk,
  och han hör en äldre mansröst tala:
  
  -- Detta är ingenting mindre än Rüdesheimer av sjuttonhundra och
  fyrtiofem, mina herrar och fröken Beate, som hans majestät, högstsalig
  konung Fredrik i livstiden här nedlade i källarne, under detta golv, mina
  herrar och fröken Beate, och en hel pipa från högstdensammes arvland
  Hessen med binamnet Kassel, att ha vid jakttillfällen och även andra
  oförutsedda tillfällen härute på högst densammes älskade Frösnäs. Vinet
  är delikat, högt över vår -- må jag säga ordet -- horisont, mina herrar
  och fröken Beate... vad är det frågan om? »Någon som vill tala vid
  fröken!» -- Fröken Beate! Det är någon som vill tala vid fröken!
  
  Strax efter trädde en dam ut med tre korkskruvar på var tinning och bad
  herr Lundstedt stiga in i hennes enskilda rum. Skolläraren följde och kom
  igenom en sal, som öppnade sig över en veranda utåt havet och fyren, och
  inträdde därpå i ett kabinett med vita möbler, mycket små och klädda med
  rosenfärgat kattun, ett pastellporträtt och en silhuett ovanför soffan.
  
  -- Var så god och sitt ner, herr organist! sitt ner på soffan, och var
  välkommen till oss, började fröken Beate. Löjtnanten har några till jakt
  hos sig och är upptagen för ögonblicket. Herr organisten kommer från
  Stockholm nyligen och har gått på akademien. Det har jag också och spelat
  för van Boom, men nu har jag glömt bort allt vad jag har kunnat. Nå säg,
  vad är det här nya med postväskan? Ska kyrkoherden ha den på lördagen?
  Det är synd det, för vi brukade alltid läsa bladen. Vad tycker organisten
  om vår pastor?
  
  Herr Lundstedt hade nu så många frågor att besvara på en gång att han
  blev tigande. Men fröken Beate, som såg den unge mannens blyghet,
  fattades av medlidande, och med sin hand stödd på hans knä och med sina
  ögon drunknande i hans, intalade hon honom mod och självtillit, vilket
  allt dock tycktes ha ett annat inflytande på skolläraren, som ansikte mot
  ansikte med en stark verklighet icke kunde komma sig för att leka bort
  det oroande intrycket. Han tittade sig omkring i rummet för att fånga
  någon leksak han kunde sysselsätta sig med, men fröken Beate trängde så
  inpå honom, att han icke kunde se annat än en svart fläck med sex
  korkskruvar emot fönsterrutan, och strax såg han i tankarna sex buteljer
  rhenskt vin, som man får på begravningarne, begravningarne som han så
  ofta sjungit på i Jakobs kyrka, när professorn spelade orgeln, och som
  han fick åtta skilling banko för, när det var fint lik, och han sedan
  kunde köpa en kryddlimpa med smör eller sex tvåskillingsbakelser för på
  mjölkmagasinet i Norra gatan, där han bott med den varmhjärtade Lindbom,
  som talte tyskt och mörkt, när han blev ond, för att fadren ville ligga
  kvar för länge och begagnade nattbrännvin...
  
  -- Förlåt, är det herr Lundstedt? avbröt löjtnanten i den snusbruna
  peruken, inträdande genom dörren. Jag är förvaltaren på gården och frågar
  om inte vår gode skollärare ville dricka ett glas vin med fyrmästaren och
  sjömätaren!
  
  Herr Lundstedt steg upp vördnadsfullt och tackade den gamle herren, som
  puffade honom in i stora riddarsalen, där möblerna voro lika mycket för
  stora som de varit för små inne i kabinettet. Och under möblerna lågo
  hundar med hängande öron och morrade åt den inkomne. Men löjtnanten satte
  skolläraren i en stol som en enmanssäng och skänkte i en grön remmare,
  sade skål och fortsatte att tala.
  
  -- I denna sal, mina herrar, och jag behöver inte säga det åt fröken
  Beate, bodde en gång den store Gustav den andre Adolf, när flottan låg
  vid Älvsnabben här mitt emot (som sjömätaren känner), och man tror att
  senare dronning Maria Eleonora före sin berömda flykt hållit sig dold
  här. Det var det trettioåriga krigets stora tidevarv, då människorna voro
  större och därför allting större därefter. Om vi betrakta dessa ansikten,
  som blicka ned på oss från väggarne, och se huru stort hår de hade till
  exempel, huru stora näsor och ögon, så behöva vi icke fråga oss varför
  detta skåp är som en fästning, varför detta bord som ett golv, dessa
  stolar som parvagnar! Denna spis tog emot ett mått bryggved som en pris
  snus och denna ljuskrona kunde lysa opp Rånö kyrka om julottan. Det var
  stort folk, och en stor tid! Sedan kom en liten tid med små människor!
  Håret krymper till en råttsvans, kragstöveln blir en urringad sko -- se
  porträttet där -- soffan blir en stol till ett dockskåp, stolarna pallar,
  och man knaprar karameller på ett nattduksbord -- fy fan! Remmarn blir en
  fågelkopp, bägarn ett supglas, svärdet ett stekspett, och skåpet en
  kommod! -- fy fan! Mänskorna prata lort i stället för att slåss, och det
  stora blir så litet, så litet!
  
  -- Nu måste jag segla! säger fyrmästarn och ser på sitt ur. Solen är
  straxt nere och vi måste passa på tändningen!
  
  Löjtnanten visar missnöje, men sjömätaren, som skall föra ut fyrmästaren
  på sin ångbåt, biträder dennes mening och det så vackert började talet
  måste slutas. Som herr Lundstedt visat sig som en dålig åhörare, blir han
  icke bedd stanna, utan går i sällskap med jägarne och deras hundar, och
  när de alla kommit till en korsväg på mon, blir herr Lundstedt ensam.
  Solen går ned och genom granarne synes det i flammor stående havet som
  stora stockeldar, vilka småningom slockna och försvinna.
  
  När herr Lundstedt lämnat postväskan i prästgårds grindstuga och kommit
  hem, märkte han att det var tomt i huset. Han såg den förfärliga
  ensamheten, och när han tände sitt talgljus och ställde det på matbordet,
  där ett mjölkglas stod vakt bredvid ett rågbröd, tyckte han, att det
  gjorde honom ont om ljuset, vars låga förde en kamp med mörkret för att
  hinna med sitt ljus till tapeten. Och tapeten var så eländigt ful,
  möblerna trotsade allt trolleri att bli vare sig stora eller små, och hur
  han bjöd till, men i kväll kunde han inte leka något. Han försökte tänka
  på något roligt, något han gärna önskade, men tankarne gingo icke dit han
  ville. De kröpo tillbaks ditupp, bakom mon i det lilla trollslottet, där
  han i ett ögonblick hade förstått, att en förändring skulle kunna inträda
  i hans liv, ty det hade han sett på henne, att hon ville ha honom, att
  hon kanske skulle vara i stånd att ta honom mot hans vilja, och -- vad
  skulle sedan ske? Åtminstone blev det icke mer att leka. Kanske måste han
  ut att fiska, ro omkring till bönder och skärkarlar att tigga ihop sitt
  tionde, ett skålpund smör här, en fjärding strömming där, några pund hö
  hos den, och så måste han köpa ko, hålla piga, gräva i trädgården och
  aldrig mer få spela orgel om vardagarne.
  
  Nej, hellre då gå fri och leka, böja och knåda hela skapelsen efter sin
  inbillning, tillfredsställa alla sina infall och lustar, icke känna något
  tvång, icke vara missnöjd med sin ställning, aldrig avundas någon, icke
  äga något, som man måste frukta att förlora. Hellre ha Angelika för evigt
  än husfrun på herrgården för livstiden. Och med detta beslut lade sig
  herr Lundstedt att sova och drömma, ehuru han hellre drömde vaken, då han
  fick bestämma vad han ville drömma.
  
  
  
  
  SJUNDE KAPITLET.
  
  
  Alrik Lundstedt var född på en kobbe i havsbandet utanför Mysingens fjärd
  och fadren satt där som torpare under bonden i Norrön. Kobben var icke
  större än att man kunde gå den runt på femton minuter. Ett par dussin
  tallar och några aspar utgjorde hela växtligheten, och i deras skugga
  stack ett magert gräs upp. Stugan var egentligen en större sjöbod, som
  lappades med vrakgods efter hand den föll ihop, och i en jordkula invid
  underhölls en ko och ett får. Kon föddes med grässtråna under tallarna
  och mossan på bergknallarna, fåret av asparnes sorgfälligt samlade löv.
  Knep det hårt, så fick kon äta salta strömmingshuven. All jord, som satt
  under mosskokorna, skakades av och lades ihop till ett potatisland, som
  blandades opp med snäcksand och gödslades med tång. Spillningen efter
  djuren skulle nämligen vara till kålen, rovorna och persiljan.
  
  Torparen gifte sig tidigt och fick barn. Sex stycken i rad. Men då blev
  det för trångt och det uppkom kiv och nit. Hårda ord, ont om mat och
  krig. Man stal av sig själv och av varandra; höll undan och gömde; gick
  avsides och åt det stulna som räven; tjuvfiskade och plundrade fågelbon;
  vittjade andras nät och högg skog, kniade gräs, satte snaror i olaga tid,
  och deltog i vissa oombedda räddningsarbeten vid skeppsbrott. Ensamheten,
  striderna, avunden gjorde snart samtal omöjliga, då en var fruktade att
  genom lös tunga röja sina planer och yppa hemligheter. Alrik, den yngsta
  och svagaste, fick minst, och ingen lärde honom varken tala eller skaffa
  sig livets nödtorft.
  
  När modren dog, man sade att hon blivit ihjälslagen under en stark
  vinter, när fisken blev borta, upphörde all matlagning, och systrarne
  flydde, bröderna flydde, så att slutligen Alrik blev ensam med den gamle,
  som numera aldrig talade. Det var efter den tiden han började lära sig
  leka själv, utan leksaker, som han aldrig sett, utan lekkamrater, utan
  lekplats och utan att kunna några lekar. Havets evigt enahanda, grå luft,
  grått vatten, blå luft, blått vatten, måsar och tärnor, skrak och svärt,
  var allt varmed han kunde fylla ögats behov av att se och sammansätta,
  och när det ej räckte, började ögat arbeta på egen hand för att
  tillfredsställa behovet; och örat, som endast hörde vindens sus eller
  rytande, sjöarnes dån och brus, fåglarnes skri och snatter, hungrade och
  tog sig till av brist på näring att äta sig själv, blev exalterat av
  utmattningen och hörde slutligen, där intet fanns att höra, hörde
  tystnaden, hörde blodvågen, senans spänning, muskeltrådens bristande, och
  slutligen toner, vilka samlade och ordnade sig under månadernas lopp,
  ingingo förbund och födde nya.
  
  Vad som hänt under den svåra vintern, då modren dog, tycktes fordra en
  begravning i den unges sinne, ett tjockt täcke av jord och sten, ett helt
  kummel av andra minnen för att icke kunna stå opp igen, och när det lilla
  enformiga livets små händelser ej kunde förse nog hastigt med material,
  lekte han ihop tilldragelser, massor av intryck, och hopade påhitt,
  synvillor, hörselvillor så att de bildade ett tjockt lager, som kunde
  täcka den mörka fläcken. Och så snart ett intryck blivit ett minne, hade
  det fått verklighet, och lades som en ny sten på kumlet över det
  begravna, som icke fick stå upp, och så blev det begravna lika overkligt
  eller lika verkligt som det som aldrig skett, upplöste sig, blev till
  dunster och var långa tider försvunnet. Därför hade ett slags drift hos
  Alrik uppstått att blanda bort verkligt och overkligt, ett begär att
  bedraga sig själv alstrats, ett behov fötts att icke stöta på någon
  verklighet, som genom sin handgriplighet erinrade om att en fatal
  verklighet, en viss natt uppträtt i hans liv, och vars uppträdande i
  minnet åtföljdes av en härjande och bitande känsla av skuld. Fruktan att
  denna skuld en gång skulle komma att indrivas av människor gjorde att han
  aldrig vågade ha någon ovän, aldrig visa missnöje med något eller någon,
  aldrig utöva kritik. Han hade av samma fruktan upphört att tala, men hade
  i stället en mimik, alltid full av förståelse och deltagande, som gav
  åskådaren illusionen av att Alrik var en mycket meddelsam och sympatisk
  kamrat. Sitt eget behov av uttryck för känslor och förnimmelser hade han
  funnit i musiken, i vilken han kunde berätta sin historia, utan att någon
  förstod vad han sade eller fatta några misstankar om att han bar på en
  hemlighet.
  
  I världens ögon gällde han för att vara litet fnoskig, men det gjorde han
  sig ingen möda att jäva. Med skolan, som endast besöktes av tolv barn och
  högst oregelbundet i anseende till de svåra förbindelserna, behövde han
  icke ta saken alltför allvarsamt, emedan ingen frågade efter den; och med
  orgelmusiken om söndagen kunde han ställa hur han ville, spela vad honom
  behagade.
  
  Emellertid hade uppträdet hos husfrun på ett obehagligt sätt kommit
  störande in i hans drömliv. Situationen i all sin betydelselöshet hade
  varit ett upprepande av en annan situation, som djupt ingripit i hans liv
  och nu genom sin påminnelse gav full kroppslighet åt det, som skulle ha
  varit bortdunstat som ånga. Hela stenkumlet av intryck han kastat över
  liket ramlade och skelettet låg där, huvudskålen låg där, spräckt av
  isbillen, och det hjälpte inte söka leka bort det mer, att blanda bort
  det med drömmarne, att spela bort, läsa bort det. Han hade blivit väckt
  och kunde inte somna om.
  
  
  
  
  ÅTTONDE KAPITLET.
  
  
  Det hade slagit Alrik mest att den främmandes ögon kunde ha samma
  uttryck, att hennes arm kunde ha samma gest, när hon lade handen på hans
  knä, och denna jämförelse spände sig som en tråd mellan det förgångna och
  det närvarande, och allt som låg emellan upphörde att finnas. Allting
  krympte ihop; manualen på orgeln blev icke mer än en alnsbredd som den
  var, stämmorna bara två, pipverket rosslade och hostade, spegeln återgav
  icke mer än den bondgranna kyrkan med allt dess skräp och liknade på sin
  höjd attributkammaren på stora operan. Skolan var icke mer befolkad av
  Läderstrumpan och Spårfinnaren, utan där sutto skorviga och snoriga
  fiskarungar; havsstranden var en soplår, molnen vattenångor, som stodo
  beskrivna i Berlins naturlära. Allting blev tungt, grått och trist, och
  besvärjaren, som kunnat blåsa liv i allt detta obetydliga, tråkiga,
  enformiga, var en organist och skollärare, som skulle svälta till
  vintern, om han ej fiskade och grävde i jorden, tog upp sitt tionde och
  såg om sina ägodelar. Därmed kommo tankarne över huru det kunnat vara, om
  ej han skänkt bort sina pengar åt fadren den gången, om han tagit
  direktörsexamen, om han stått på sitt eget bästa. Förgäves sökte han
  förlika sig med tanken, att det skulle kunna bli bättre, att det skulle
  kunna glömmas igen, grävas ner, dunsta bort i drömform. Drömrnarne blevo
  tankar, vassa, skärande, som klippte sönder alla slöjor han ville hänga
  opp för det förflutna, reflexioner, som syrsatte och upplöste. Hans
  jämna, lugna lynne förstördes, och ett smygande missnöje med allt sökte
  sig insteg.
  
  Förändringen märkte han själv, när han nästa lördag skulle upp till
  herrgården efter postväskan. Som sist stannade han framför lönnarna och
  tittade. Inte var där några näsor! Fröbaljorna liknade inte alls några
  näsor; det var endast barnungar, som kunnat hitta på det; och det hade
  han inbillat sig! Han kom fram till byggnaden. Inte var det något slott,
  ännu mindre något trollslott. Vad var trollslott för slag? Där troll
  bodde! Men det fanns ju inga troll, eljes skulle de stått beskrivna i
  Berlins naturlära! Han blev införd av betjänten i riddarsalen, där inga
  riddare funnos, och medan han väntade, kommo alla löjtnantens yttranden
  fram för honom, vilka han beundrat som högst visa. Inte voro människorna
  större på sextonhundratalet än på sjuttonhundra. Där hängde den lilla
  tjocka Carl den tionde och där den lilla pojkfiguren Carl den elfte. Och
  håret, det var ju tagel och löshår; mustaschen var ju bara en smal
  tandborste. Inte voro alla dessa krigare hjältar därför att de buro
  järnvästar! Det var tidens uniform, och dessa krigare skulle nu hetat
  indelta kaptener och majorer med postkontor i bakgrunden. Möblerna blevo
  kanske inte mindre, men rummen mycket större; så det kanske var en
  synvilla. Och det andra sen! Inte voro Arvid Bernhard Horn, Carl von
  Linné, Jonas Alströmer, som han läst om i Fryxell, inte voro de mindre
  andar än Axel Oxenstjerna, Königsmarck, och Olov Rudbeck, som var
  fnoskig.
  
  Fröken kom in och slog sig ner att språka. Herr Lundstedt anmärkte genast
  för sig själv, att hon liknade en av de där damerna på Tyska Prästgatan,
  som han trott vara borgarfruar, men som han nu först erinrade sig, att
  herr Lindbom förklarat vara skökor. Varför han icke förr erinrat det,
  visste han ej; kanske därför att han icke velat minnas det. Fröken
  frågade först hur pastorn mådde. Och då herr Lundstedt sagt sig tro väl,
  så började fröken tala illa om honom, förfärligt; och till sin skam
  märkte herr Lundstedt, att detta icke gjorde på honom något obehagligt
  intryck. Därpå frågade hon, om herr Lundstedt hade det bra, om han var
  nöjd, om han älskade att göra musik. Till ersättning frågade herr
  Lundstedt huruledes löjtnanten befann sig och om herrskapet skulle komma
  ut i sommar, något som han egentligen icke brydde sig om. Nu kom en
  störtsjö upplysningar om, att löjtnanten var en gammal elak fanjunkare,
  som förstörde gården och drack ur vinerna, att herrskapet voro ruinerade,
  att fröken vilken dag som helst kunde stå på bar backe, och att hon
  kunde laga utmärkt mat, förstod lanthushållning och älskade små barn.
  
  När herr Lundstedt lyckats utfå postväskan och med densamma vandrade över
  mon, var han mycket tankfull och nertryckt, men det fanns en ljusglimt.
  Visserligen sörjde han över att han icke kunde leka mer, men den
  tryckande känslan av skuld över ett brott, han deltagit i, var något
  minskad, sedan han hört att andra också hade sina fläckar. Allihop,
  löjtnanten, fröken, herrskapet, pastorn ägde sina hemliga vrår, där de
  gömde lik, myllade ner dem med ord, gömde dem under blomster, kransar,
  band, granna påskrifter som de ruttna liken under gravkullarna, vilka
  planterades, vattnades och klipptes var söndag. Det skulle sålunda
  verkligen vara sant det som sades varje gudstjänst, att vi äro alla
  syndare, i synd födda och jämväl syndat i alla våra levnadsdagar? Det
  vore sålunda icke något skönt, något gott i livet, utan allt vore sken,
  vitlimning, påstrykning! Men om så vore, varför skreko då människorna
  emot, när någon ville tro Guds egna ord, att det icke fanns en ren, att
  det icke fanns något kärnfriskt, något sunt? Trodde de icke sina egna
  ord, när de läste syndabekännelsen eller läto prästen stå där förskansad
  innanför altarringen och säga det på deras vägnar, medan de lågo tysta på
  sina ansikten och kanske logo över, att de narrat honom säga det, som de
  aldrig ville erkänna. Kanske det också var ett sätt att leka, ett sätt
  att dölja. Och vore det icke det, varför steg icke han fram, hon fram för
  Guds altare, och med öppen panna sade högt, utan att le, jag har stulit
  tre lod silver, jag har ljugit mig fri från två års straffarbete, jag har
  haft olovligt umgänge, jag har förfalskat socknens räkenskaper, i
  stället för att låta präststackarn stå och säga: jag fattig syndig
  människa? Om nu prästen i stället sade: du Anders i Norrö, du Karin på
  Aspskär, du har gjort det och det, då skulle de bli onda och säga att han
  ljög, om det också var sant vad han sade.
  
  Det fick nu vara hur det ville med de andra, han bar sin skuld, hade
  kommit till medvetande om den, och ville bli fri från den. Han ville gå
  direkt till pastorn och säga honom hur allt gått till, få hårda ord, ta
  sitt straff och bli lugn efteråt.
  
  Han gick vägen framåt och omkring viken. Aftonsolen sken in emellan
  träden och målade björkarnes näver rosenröd, tallarnes flarn eldröd, så
  att hagen stod som en brasa. När han kom till ledet, stannade han
  tvekande vid den tavla, som inramades mellan syrenhäckarne på ömse sidor
  om brunnen. Under gårdslinden, som sjöng alltigenom av bin och humlor,
  satt pastorn och rökte en porslinspipa med en målad hjort på huvudet. Den
  gamles ansikte var grått under det stora vita håret, så vitt som floxens
  blommor, där växte på rundelen. Han pustade röken betänksamt ut, och den
  steg rätt opp i den vindlösa luften. Bredvid stod prostinnan och strök
  prästkragar på en strykbräda över en stolskarm och hundkojans tak.
  
  Herr Lundstedt gick fram med väskan, lämnade den ifrån sig, och hälsade
  ett god afton.
  
  Pastorn öppnade väskan med sin egen nyckel, tog upp kungörelser och
  tillkännagivanden, Väktaren och Stiftstidningen. Bröt brev och talade
  slutligen:
  
  -- Nu är undantagsmannen i Svartnäs kaputt; är väl arsenik som vanligt.
  Och Malins unge, som var bortsatt hos Storvikarn, likaledes. Har
  Lundstedt sett en sån församling?
  
  Därpå svarade prostinnan, i det hon spottade på strykjärnet:
  
  -- Uh, vad ä de att tala pöu, hemma hos öss i Sköune dog alltin de gamla
  i märgelgröuven.
  
  -- Ja, vad ska man göra åt det! Men ni lär också ha left rövare ute på
  kobben, Lundstedt. Det gick fasliga historier om er en lång tid, va?
  
  Herr Lundstedt vart dödsblek och svettades i armhålorna.
  
  -- Förlåt, herr pastorn, men kan jag få lov att tala ett ord enskilt!
  svävade han fram på målet.
  
  Pastorn, som trodde det var någon penningangelägenhet, bad skolläraren
  komma med in på expeditionen.
  
  -- Nåå, tog han upp när Lundstedt dröjde; vad är det om?
  
  -- Herr pastor; pastorn vet allt!
  
  -- Vad för slag?
  
  -- Det som hänt -- därute.
  
  -- Nej, inte vet jag något; jag har bara hört lite skvaller, och för
  resten är det över tio år sen. Var Lundstedt med och gjorde slut på
  gumman?
  
  -- Jag var med, men jag gjorde det inte.
  
  -- Ja, ni lär ha levat -- huller om buller! Jag vill inte veta något, och
  kan inte göra något åt det. Skaffa sig frid med sitt samvete bara, och
  tacka Gud ni kom ifrån det för så gott köp.
  
  -- Ja, men se det är just friden jag inte kan få! Inte för aldrig det!
  
  -- Å, Lundstedt vet ju, att Frälsaren har lidit och dött för våra
  synder, så då kan han väl ha frid, om han nämligen inte ärnar gå stad och
  göra om det!
  
  -- Ja, men detta kan han aldrig förlåta!
  
  -- Kan _han_ inte? Han kan allt! Och när han kunde förlåta rövaren på
  korset! -- Se så, gå nu inte och grubbla, utan var en man. -- Kom och
  drick en toddy med mig nu!
  
  -- Hör nu, Lundstedt, menade pastorn när toddyn var drucken, kvälln är
  vacker och jag har ett brev till fyrmästarn; skulle han inte vilja ta min
  eka och ro ut till honom?
  
  Jo, det ville Lundstedt gärna, i synnerhet som han kände sig stå i stor
  tacksamhetsskuld hos honom, som förlossat hans själ, och han bugade sig
  för prostinnan, lyfte mössan och gick ner till båt.
  
  Solen hade gått ner och fjärden låg blank som polerat järn; fyren var
  tänd och lade ut en svag ljusmatta intill bryggan, en hel mil lång. Det
  var så tyst, att roddaren endast hörde sina årtag och kunde tänka ostört
  över det passerade.
  
  »Allt var förlåtet, endast han trodde.» Så enkelt, så vackert, vilken
  skön religion! Icke underligt att den ansågs vara den högsta av alla
  kända! Rövare och banditer skulle in i paradiset, men de oförvitlige,
  laglydige, trogne skulle åt helvetet!
  
  Bara man trodde! Men herr Lundstedt hade svårt att tro det, efter som den
  borgerliga lagen straffade rövare och banditer, och belönade de redlige
  och flitige! Han hade svårt att tro det, men han måste tro det, eljes
  fick han aldrig frid, och frid måste han ha.
  
  Tro det! Var det så omöjligt! Om han icke kunde tro det i dag, så kunde
  han tro det om en månad! Kunde han icke tro det, han som kunnat tro allt
  vad han velat förut! Att rågskylarna voro soldater, att telegraftrådar
  voro fiolsträngar, orgeln en stalaktitgrotta, en okänd flicka hans hustru
  närapå! Han som inbillat sig att han ägt juvelringar, som lågo kvar i
  guldsmens fönster, att fröken på herrgårn hade sex korkskruvar i huvet,
  att Jon i Espö hette Rävsvansen! Hade han trott det? Han hade trott, att
  han trott det, önskat det så livligt för att slippa tro något annat
  obehagligt, som skett en gång, lekt att det var så. Varför kunde han då
  inte tro att Gud förlåtit honom, när pastorn sagt det och det stod i
  bibeln, och han önskade tro det, måste tro det för att få frid!
  
  Detta kunde han inte leka ihop, för det fanns ingenting att ta på,
  ingenting att göra av. Det var bara att tänka på, grubbla över, sitta och
  upprepa för sig. Nej, det skulle komma något nytt, verkligt emellan, en
  massa påtagligt emellan och lägga sig över det andra och så skulle han få
  igen gåvan att leka, och kunde han bara leka, så skulle han snart vara
  lycklig igen.
  
  Under dessa funderingar hade skolläraren kommit mitt på fjärden. Han höll
  med årorna, medan han torkade svetten ur pannan, och när det blev tyst,
  hörde han en flickröst sjunga från fyren. Genom luftförtunningen och
  avståndet kommo tonerna icke rena fram, men stämde likafullt ungefär, så
  att, när de nådde örat, de klingade svävande, obestämt som eolsharpan.
  
  Herr Alrik lyssnade, och undrade hur han med båten måtte ta sig ut från
  fyren, där sångerskan stod, och så kom han tillbaks i sin båt och
  undrade hur hon såg ut som sjöng, vem det var som sjöng, hur gammal hon
  var, om hon hade snörliv, om hennes händer voro vita, vad hon hette.
  
  Vid denna sista tanke drog ett brett löje för första gången sedan åtta
  dagar över hans ansikte och han utsade i tankarne namnet: Angelika.
  
  Det var Angelika, ganska visst, som satt fången ute i tornet och tände
  nödeld, och han var Alrik, medregenten till Erik, som kom på härnadståg
  för att befria henne, och i bröstfickan hade han lejdbrevet, som innehöll
  benådningsdomen, eller påvens dispensbrev, som tillät medregenter att
  gifta sig med fångna prinsessor, och för att ge sin ankomst tillkänna och
  visa sig som en riddare, reste han sig och med sin bariton sjöng han som
  han hört Günther så många gånger, men med ackompanjemang på öskaret: »Du
  bör ej fruktan bära, kom följ mig till mitt slott!»
  
  Fyren blinkade illmarigt, men Alrik såg ännu icke sångerskan, vilken dock
  straxt svarade, när förförelsearian hade grånat ut mellan kobbarna. Och
  som ett brevsvar klingade igen: »Och havets unga tärna, hon gick en kväll
  så varm.»
  
  Herr Alrik åhörde den stående och med mössan i handen såsom när man hör
  folksången, och under det han hörde, började det att leka för honom; den
  vita fyren, smal opptill och vidgande sig mot grunden som en kjol, blev
  sjöjungfrun med eldögat; havets unga tärna, som sjöng honom till sig,
  blev långa Majken på Bernhardsberg, som blinkade oskickligt... nej, det
  fick inte vara hon! Nej, det skulle vara havets tärna, det var mycket
  vackrare och han ville älska henne, famna henne, men på avstånd, utan
  att se henne, utan att hon såg honom, i sång, i harmoni under
  sommarnattens rosenfärgade täcke med gula bårder, och för att åstadkomma
  omfamning tog herr Alrik opp första takterna i duetten »Hör hur stilla
  vinden susar». När han givit an ton och lyssnat, hörde han flickans röst
  sjunga sången, och nu intonerade han i andra stämman, och de lindade
  tonerna om varandra, som när man flätar favörer; de kysstes i luften, de
  famnades på vattnet, och när de sista orden: »sång och kärlek gå från
  himmel, gå till jord», klingat ut, såg han de två sluttonerna som ett par
  rosenröda duvor munnas, och i detsamma föll från zenit en stjärna,
  målande sig som ett nottecken med sin långa svans, som om den flugit ur
  sångerskans mun till hans möte och han gapade för att fatta den mellan
  sina läppar, men båten krängde med detsamma, så att han satte sig ner på
  betten. Och nu tog han i årorna, stack ut bladen som ett par vingar och
  så flög han över till fyrskäret, där han mycket riktigt träffade
  fyrmästarens dotter, med vilken han redan sjungit duett, och till henne
  överlämnade han brevet, emedan fadren var ute på sjön, och han
  överlämnade brevet i två långa timmar, som voro alldeles för korta, men
  tillräckligt långa ändå för att ute på farstukvisten dricka kaffe med
  sångerskans moder, och under samtal om stora operan och Jakobs orgel
  vinna insteg i ett välbevakat hjärta och för den fångna jungfrun visa
  vägen ut till det fria.
  
  
  
  
  NIONDE KAPITLET.
  
  
  Herr Alrik har fått frid och återfunnit lekens gåva, men nu leker han den
  käraste leken med verkliga leksaker, och varje dag som går lägger en ny
  sten på kumlet, där liket ligger, och det skall aldrig stå opp mer, sedan
  han fick det lilla Blekansiktet i huset.
  
  Han har nu gravat jorden och plantat i solskenet, satt garn och vittjat i
  regnväder, så att han är kopparbrun i ansiktet och älskar kalla sig den
  Röde Mannen. På tröskeln till sin wigwam röker han sin kalumet och tackar
  den Store Anden, som gav honom den Vita Bisamråttan; men när den Vita
  Bisamråttan har lynne, säger hon att lyckan icke är i fullmåne, då
  Medicinmannen med porslinspipan under prästgårdslinden icke vill äta ur
  samma fat; men då talar den Röde Mannen visdoms ord om ett kid, som skall
  födas och bli en Stor Medicinman, som en gång skall sitta under
  pastorslinden, när en annan Bisamråtta skall stryka hans prästkragar, och
  då skall fredspipan tändas och kanske den Gamle, som nu fiskar i de stora
  vattnen, skall hänga sina nötta mockasiner på pastorns gärdesgård och äta
  pemmikan hos den unge Mohikanen. Och för övrigt, det var i alla fall
  pastorn, som gav Den Röde Mannen frid, när han lärde honom känna vite
  Krist.
  
  Och när han talat och Blekansiktet vill svara, ber han henne sjunga i
  stället; och när han narrat henne sjunga och han mot sin vilja hör att
  det är falskt, säger han sig att det är mixolydisk tonart hon sjunger i,
  och han tror till och med att hon har funnit de felande halvtonerna
  mellan e och f och h och c, ty hon är nu den märkvärdigaste av stammens
  döttrar, utom att hon är den skönaste och godaste, ty hon har lärt honom
  trolla igen, när han förlorat gåvorna, och nu kan han när som helst
  vandla salt torsk till stekgädda, härsket flott till bordsmör; han kan ta
  fikon på sina tistlar och druvor på törnena; ur sin hatt plockar han allt
  vad han vill, utom olyckor, och han kan svälja förödmjukelser som stora
  kavalleristsablar, äta eld från själva helvetet, om det så skulle vara,
  och sedan nysta ur sig de grannaste sidenband, som han väver rödlakan och
  gyllenduk av. Den kan trolla!
  
  Och nu har den gamle Bävern gått till sällare jaktmarker och tagit
  hemligheten med sig djupt ner under den röda pipleran, som ligger öster
  om solen och väster om månen.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Så ungefär, fast inte så utblommerat, brukade den trolske klockaren på
  Rånö berätta sin historia, när en lustkutter förirrade sig ut i hans
  avlägsna vatten och han hade fått ett par supar för att visa ut
  abborrgrunden. Hur mycket som var sant visste man aldrig, ty han ljög
  vartenda ord han talade, och hur han hade det i ensamheten och
  fattigdomen fick man inte reda på, ty det visade han aldrig. Grannarne
  påstodo, att han aldrig gått på Musikaliska akademien, aldrig känt far
  och mor, och aldrig varit gift. Men det kunde vara lögn det också, ty det
  var ena rackare att ljuga där på kanten! Och de var dorska och egna
  därute i havsbandet; där såg de stora sjöormen och trodde på råt, kom
  sällan åt kyrkan och lade slantar under stenar, förgjorde bössor och
  kunde otyg. Men den värsta trollaren var ändå klockaren på Rånö.
  
  
  
  
  Min sommarpräst.
  
  
  När jag kommer ut om våren till sommarnöjet, är jag den första. Den lilla
  badorten är öde, luckor äro stängda, verandor täckta. Träden äro
  halvlövade, rabatterna ogrävda, och i hål och vrår ligger litet smutsig
  snö kvar. Men då går jag ner till gästgivargården efter middagen och
  finner min sommarpräst. Sådan jag fann honom där för tolv år sen finner
  jag honom än, sittande vid sitt punschglas i kakelugnsvrån, läsande sina
  tidningar, strykande huskatten och småspråkande vid värdinnan.
  
  Han är några och trettio år och ser ännu ut som en lång, mager student.
  Men nu på våren är han magrare, förefaller det, än i fjor, hyn gråare,
  ögonen slocknade och rösten tunnare av brist på talövning.
  
  När han blir varse mig, får han först en underlig glans i ögonen, som om
  han hade förtalat mig hela vintern och hade ont samvete, denna
  egendomliga glans, kanske uppkommen av en hornhinnans spänning, då
  pupillen skall vidgas för att kanske läsa i den andras ögon vad den
  tänker. Jag vet, att han hatar min verksamhet, men i denna stund är han
  en människa i ensamheten, och jag ser att jag, som kommer utifrån
  världen, där det lever, också kommer till honom såsom vårens bebådare,
  den första badgästen, vilken snart skall följas av andra. Och när vi
  övertygat oss om, att inga fientligheter skola utbryta, sätta vi oss till
  bords. Första halvtimmen talar han med en entonig, skrällande röst utan
  halvtoner, utan nyanser, och jag har svårt att återkonstruera i honom en
  bildad man. Hans talorgan har på åtta månader anpassat sig till lotsars
  och fiskares, hans hjärna har tryckt ner sig till att bli förstådd av
  enklare tankemekanismer, hans ordförråd har förlorat mellanfärgerna,
  övergångstermerna, och upptagit de enkla, stundom vulgära glosorna.
  
  Han är misstänksam som den ensamme, och han tittar ideligen efter om jag
  menar vad jag säger, ty jag avpassar mig av omedveten sympati, jag spelar
  på stycken, som behaga honom, utan att lämna något ifrån mig, jag drar
  upp hans utgångna urverk; och småningom hör jag honom knäppa i den gamla
  goda gången.
  
  Han vill gärna lyss till nytt från mig, men njutningen att få tala själv
  överväldigar honom, behovet att visa sig vara en jämnbörding griper
  honom, och han går på de högsta frågorna.
  
  Efter en timme är hans röst något beslöjad, men börjar redan låta finare;
  han söker icke längre så pinsamt efter ord, hans ansikte, nyss så dött,
  så färglöst som fallet löv, lyses upp, och han berusar sig av tal.
  
  Vi undersöka Kierkegaard, lidandets skald, och han svämmar över i
  frosseriet på sina lidanden, som han utan att bikta sig får ge luft.
  
  Men vi ha läst Kierkegaard på var sitt sätt, jag som psykolog och han
  som kristen. Antingen han icke förstår mig, eller icke lyss på mig, nog
  av, han har hört att det ger återljud i min resonansbotten och han blir
  vältalig; talar och talar, så att jag tycker det är synd avbryta en
  lycklig människas utsvävning; men han vill kränga över åt kristussidan
  och jag stretar emot. Han går på och jag låter honom hållas.
  
  Det drar väl en timme och han behandlar mig som adepten, kastar
  mässkjortan över mig, tar eden av mig, hör ej på mina protester,
  primsignar mig, vädjar slutligen till mitt bifall emot kristushatarne.
  
  Då ler jag för att väcka honom, men han ser ej mitt leende, och han går
  vidare, djupare, kommer in i exegetiken, och åker fast i tjockaste
  teologien; stannar och ser på mig, för att höra mitt bifall.
  
  -- Men käre bror, avslutar jag, det är väl ingen hemlighet för dig, att
  jag icke delar en enda av dessa dina meningar!
  
  Han ser på mig, synes erinra sig något, ler, och vi tala om något annat.
  
  Nu är det min tur att tala! Lamporna tändas i salen och ny punsch är
  inne. Jag talar om den tid vi leva i såsom en sovandets tid, fortsättande
  ett sovande, som började med århundradets ingång, då mänskligheten
  tröttnat på att vaka; flätar in upplysningar om Darwins upptäckter och
  Schopenhauers och Hartmanns genomskådningar, ställer in kristendomen i
  sitt sammanhang i världshistorien, ger kött åt teologiens kroppslösa
  skuggor, förklarar det som han ville ha oförklarligt, utan att väcka
  honom med den ökända rationalismens populärresonemanger, nämner varken
  Strauss eller Renan, improviserar en världsåskådning i diktens lagom
  dimmiga bilder. Jag ser hans halva ansikte som en vit fläck i lampskenet,
  fallande snett ovanfrån, och hans ögon brinna, lysa genom tobaksröken;
  jag tror att jag har honom med mig ett gott stycke, längre än han hade
  mig nyss; jag har magnetiserat honom genom att sätta hans hjärna i mina
  rörelser, jag känner en stund talarens rus, då han kan röra, leda sina
  åhörare; jag har tagit honom ur hans mysticism med min oklarhet, då jag
  visste att varje införande av frågorna på det klara skulle väcka ekon i
  hans apologetiska minnen; men jag tröttnar. Kan icke längre undvika att
  torna på en av hans dosor, i vilka apologetiken förvaras, det vill säga,
  en samling motbevis mot alla förutsedda invändningar mot kristendomen.
  Mycket rätt: jag rör oförvarandes vid fjädern, locket öppnas, min makt är
  slut. Nu ler han och säger:
  
  -- Det är väl ingen hemlighet för dig, att jag är absolut motståndare
  till alla dina meningar.
  
  Varpå vi gapskratta! Men ingen dispyt kommer till stånd, inga resonemang,
  ty i samma ögonblick vi skulle söka giva och taga skäl vore allt samtal
  omöjligt. Vi ha helt enkelt suttit och sökt magnetisera varandra, berusat
  oss själva och njutit, den ena av den andras rus han framkallat, och vi
  ha träffats för att njuta av varandras sällskap. Vi äro fiender, men vi
  äro icke ovänner, och vi träffas igen varje dag, lekande samma
  tankelekar, aldrig sårande varann, aldrig törnande. Vi välja de
  sirligaste ord, de längsta omskrivningar, de lenaste uttryck. Det är som
  ett slags själarnes coitus. Men när badgästerna anlända, lyfter jag och
  reser ut i skären.
  
  När jag efter tre veckor kommer igen in till badorten och träder in i
  hotellets stora sal, sitter min vän pastorn vid table d'hoten omgiven av
  stadsherrar och damer.
  
  Han är nyrakad, nyklippt, har en ren vit halsduk, fint borstade svarta
  kläder. Hans ansikte är öppet, det tryckta, trista är borta, ögonen
  glänsa, men han har ännu en stående gest med tungan och läpparne, som om
  han undertryckte ett beständigt leende.
  
  När han får se mig, visar han stor obeslutsamhet; men han reser sig,
  hälsar och frågar hur jag mår; alltjämt med detta illmariga löje, som
  kommer och går. Därpå viskar han mig, liksom fölle han in i den gamle
  studentens, alltså skråbroderns roll, att hans brännvinsbutelj står i
  skrubben i mellanrummet och är märkt med P., ty det serveras intet
  brännvin på hotellet.
  
  Jag sätter mig på avstånd att spisa och betrakta honom. När han nu talar
  vid dessa människor, har hans ansikte andra uttryck än då han talade vid
  mig; och det ändrar sig alltefter den talande. I allmänhet ser han
  strängt allvarlig ut, avvisande alla förtroenden, på vakt att icke glömma
  sig. Men när han vänder sig till fruntimmerna kan han icke dölja sig. Han
  myser och ser älskvärt nedlåtande ut som en äldre mot ett barn,
  underlägsen och smickrad som en ogift man mot en kvinna, och ärbar,
  oåtkomlig, kysk som en Herrans tjänare.
  
  När de slutat reser han sig och kommer fram till mig. Hans ansikte bär
  ännu reflexer från dem han talat vid och är uppvärmt av utstrålningen
  från fruntimmerna. Enslingens misstänksamhet är borta; hans själ har
  gymnastiserat sig på andras; umgängeskretsen har borttagit fruktan,
  avsatt tankefrön, riktat erfarenheten, ökat minnena, och han är djärv
  nästan nedlåtande mot sin förre kamrat i öknen. Men han vill icke sitta
  till bords med kättaren och tala om tidens frågor, ty nu finns det
  vittnen, och han har för övrigt så många andra att tala med, om också
  ingen förstår honom så väl som den otrogne.
  
  När han går, säger han, att han vill komma ut en hel dag och hälsa på
  mig.
  
  -- Här är för mycket folk om sommaren, menar han, och för litet om
  vintern. Nu skall man gå klädd och vara kavaljer, och... ja, du har det
  gott, du!
  
  En vacker eftermiddag i slutet av juni ser jag en svart figur komma
  gående nere i ängen. Det är pastorn. Uppkommen till stugan kastar han av
  sig den svarta hatten, drar ett långt andetag, och tittar sig omkring på
  landskapet, som om han såg efter om där var plats nog, eller om några
  mänskor kunna se honom. På min kammare får han sikte på en blå kavaj,
  vilken han utbyter mot sin svarta rock, tar en halmhatt, en rotpipa, en
  käpp; och efter ett glas punsch vill han gå ut i skogen.
  
  Utkommen i ängen sticker han händerna i kavajfickorna och tycker det är
  nytt och roligt; kesar som en kalv, flöjer över gärsgårdar. Det är en
  annan människa och rocken gör väl litet till munken.
  
  I dag tala vi inte om frågorna, utan gå ner till havsstranden, bada,
  simma ut i fjärden. Därpå promenera vi i sjökanten och kasta smörgås;
  rulla stenblock ner i vattnet; jaga opp skrakungar, klättra upp i holkar
  och leta rötägg. Och så ge vi oss in i djupa granskogen. Här är han som
  hemma hos sig; hojar och sjunger; dödar huggormar med sin påk, lockar
  fåglarne att svara, narrar den flyende haren att sitta; känner älgspår,
  och vill bestämt gå fram och retas med tjurn. Därpå storma vi ett berg,
  brant som en mur, och komna upp på platån, där endast några martallar
  blivit lämnade, se vi havet under oss med sina tusen kobbar och skär. Här
  lyfter han hatten och torkar svetten ur pannan:
  
  -- Ja, men det är skönt att få vara människa en stund, säger han med ett
  förfärligt smärtsamt drag i ansiktet och en suck.
  
  Det att jag icke svarar, icke beklagar, icke inbjuder till deltagande
  eller förtroende, fastän jag vet allt, hela den pinohistoria, som ligger
  bakom denna mannens nutid, utgör retelsen i umgänget. Han vet att jag
  vet, men i samma stund jag sade, att jag visste, skulle han gå. Och han
  säger ingenting själv, men njuter av att antyda, att snudda vid faran,
  som ligger i att röja sin hemlighet för en fiende; ty vi äro fiender. Det
  veta vi båda.
  
  Och jag känner på mig, att om han här i ett svagt ögonblick skulle öppna
  sitt bröst och visa det rysliga kräftsåret, skulle jag fly honom. Behaget
  att gissa honom vore slut; och han skulle sedan hata mig, då jag hade
  hans liv i min hand.
  
  Men vi säga ingenting, vi bara prata så ofta vi ha ett ögonblick, prata
  om jakt och fiske, segla och ro.
  
  Det har kvällats och vi måste hem till aftonvarden. När vi nalkas
  stugorna, sjunger han inte längre, och vid bordet är han instängd;
  gycklar svagt inför frun i huset över att han har min rock; säger nej
  för supen, men tar den.
  
  Vi gå ut på farstukvisten att sitta och prata, men han blir orolig, ty
  han är ej säker på, att andra skola vara så tysta som jag.
  
  Och när han får fatt i en pilbåge, springer han ut på backen och börjar
  skjutövningar över matbodtaket. Så ivrigt, så ihållande, barhuvad och
  springande sig andfådd, att jag ej vet om han koketterar eller är rädd
  att bli indragen i farliga konversationer. Han håller på med pilbågen en
  hel timme, och påkallar vår uppmärksamhet, när han gjort en riktigt
  vacker lyra.
  
  Han får en säng på kammaren och ligger kvar över natten.
  
  Följande morgon kommer han i sin långa svarta rock till kaffebordet,
  högtidlig, sträng, såsom om han ångrade sin gårdags handlingar.
  
  När jag anordnar om båt för honom, hör han mig titulera fiskargumman fru,
  vilket ger honom anledning att avsides säga:
  
  -- Du ska inte kalla madammerna fru; du förstör folket.
  
  Varpå jag:
  
  -- Äro icke alla mänskor lika?
  
  -- Jo, inför... (han tvekar om ordet) Gud, men icke inför människor. Det
  borde _du_ veta!
  
  Det var en tillrättavisning inlindad i en artighet, som förekom vidare
  behandling av ämnet.
  
  Vi skildes vid stranden, kallt, artigt, såsom nöjda med att skiljas.
  
  Hans båt var lastad med hundra tomma buteljer, bland vilka han skulle
  sitta.
  
  -- Lägg något över buteljerna! befallde han flickan som skulle ro.
  
  Hon tog sin kofta och skylde flärden, medan pastorn tog en min av höghet
  såsom innehavare av de eviga sanningarne och ett boställe.
  
  
  
  
  Pastorns älg.
  
  
  Pastor Norström hade mycket små intäkter, dels därför att hans hjord var
  fattig, dels därför att upplysningen uppifrån började pyra sig ner, och
  vantron nerifrån, läsarne, bjöd en svår konkurrens med brödkyrkan.
  
  Han hade ett par kor, några tunnland vete och råg, skog och fiske så
  mycket han ville, men som han inte hade mer än en piga, fick han plöja
  själv, fiska själv och fara med sumpen själv.
  
  I skogen fick han ta ved och plocka blåbär till husbehov, och jakträtt
  hade han också, men som han var utan hund, gingo de vilda djuren ganska
  trygga där. Detta hade gjort prästgårdsskogen till en omtyckt häckplats
  för traktens älgar, som brukade fortplanta sig uppe i en mosse. Och av
  nöden hade pastorn förstått göra sig, om icke en dygd, så åtminstone en
  liten sportel. Han hade i många år knipit sig en älg, flera blev det
  aldrig, och när köttet kom tillsammans med hud, horn och klövar, så blev
  det i alla fall en åttio riksdaler, allt som allt, utom bloden och
  räntan, som räckte ända till tjugondagen. Men det var en osäker inkomst
  och kunde så lätt slå fel, för ett enda skott avgjorde, om årets
  köttgryta skulle på elden eller om den bara finge koka spiggolja, som i
  sådana fall blev den extra bevillningen. Det var därför icke utan oro man
  i prästgården såg den elfte augusti nalkas.
  
  Redan i juli tog man av skällorna på korna, som gingo i skogen, och den
  första augusti fick inte pigan ropa ihop kräken. Och så anordnade pastorn
  saltsleken, högg aspruskor och satte i korsvägar. Sista söndan i juli gav
  han från predikstolen en lindrig varning mot bullrande besök i sin skog,
  och sedan gjorde han polisvakt själv efter smultrongummor och
  blåbärspojkar.
  
  Men »kampen om älgen» var icke så lätt vunnen, och om han också haft
  älgstånd på skogen hela sommarn, och sett kalvarne gå där bland sina egna
  kreatur, så han vant sig vid dem som om de redan stodo i hans lagård
  eller legat i hans gryta, så kunde det mycket väl hända, att när den
  stora dagen kom, några företagsamma skärkarlar helt enkelt motade in
  högdjuren på sin mark, eller drev dem i sjön, och sedan voro de vars mans
  goda pris på kobbarna.
  
  Sista året hade pastorn haft lyckoskott. Älgarne hade kommit, och de hade
  varit mycket orädda, för att vintern varit svår. De hade till och med
  gått in i gärdet och nafsat på vårrågen, men det hade bara glatt den
  gamles jägarhjärta:
  
  -- Äter ni mitt bröd, så äter jag ert kött, sade han åt sin gumma, som
  tyckte det var synd om gudslånet.
  
  Den elfte augusti föll in, och pastorn invigde den soliga dagen med att
  ladda muskedundern med sitt engelska krut och lägga in ett lod.
  
  Gumman tog kökskniven under förklädet och ämbaret i hand, och så gick man
  till skogs. Nu var det bliven sed, att frun och pastorn skildes vid
  stättan, och så ringade de djuren, vilkas gång var känd som harens, och
  när frun fick opp, ropade hon ho-hå, ho-hå, och opp-opp-opp-opp!
  
  Det hade varit regn i flera veckor, så att älgen stått ini moraset på
  storskogen; men nu hade vädret vackrat, och det sken som gröna eldar ini
  björkhagen. Pastorn gick in i hasseldroget, som var blött och valkigt, så
  att hjulspåren sköto ryggar vassa som järnvägsskenor och han skulle just
  till att titta om knallhatten blivit våt av droppet från buskarne, då han
  hörde hur det knakade ini snåren. Öronen lade sig bakut på pastorn, och
  ögonen stodo som tennknappar, när han på tå sökte göra sig lätt, och han
  tycktes lyfta sig med att höja axlarna, som om han ville flyga, när han
  smög in i småskogen.
  
  Och där stod han ansikte mot ansikte med älgtjuren själv, som sträckte
  sin hals upp i grenverket på en asp, och med sin långa överläpp fnallade
  åt sig de darrande löven.
  
  -- Pang! small muskedundern; lodet gick igenom ryggraden, just där det
  skulle in, och kolossen sjönk, som om man tagit ur järnen ur ett skelett,
  och så var det förbi.
  
  Det var pastorns vanliga, att knäcka av ryggen. Vågat var skottet, men
  när det tog, var det säkert som en slakt, för att sätta in kulan
  annorstans menade han bara var narri, efter som djuret kunde löpa milar
  med blyet i kroppen.
  
  Jägarn måtte ha tyckt i alla fall, att det gått litet för häftigt, och
  att skottet icke erbjöd några ämnen till årets jaktkrönika, ty han såg
  rätt snopen ut, medan offret slog sina sparkar i dödsrycket; men när allt
  var lugnt, satte han till att ropa på gumman. Men när han inte får svar
  genast; och han fruktar att köttet skall förfaras, om inte bloden går av,
  tar han opp sin fickkniv och karvar av halspulsådern, som han sedan nyper
  om, efter att ha sett hur blodet sprutade. Och så hojar han igen; och så
  måste han släppa på ådern igen, som krullar sig som en mask ini såret,
  för att se att inte blodet levrat sig.
  
  Så kommer då frun äntligen med kniven och ämbaret:
  
  -- Sicken en du! säger pastorn med låtsad likgiltighet.
  
  -- Själva pesen, tror jag! Och så snar du var sen!
  
  -- Och såg du på de andra då?
  
  Å jestandes, de kom som själva dragonerna på gärdet, men de gick till
  sjöss, så nu är all avund försvunnen.
  
  Och så tar frun till kniven; och ämbaret fylls med rödaste blod, som
  skummar som mjöd, medan pastorn med uppkavlade armar bökar inne i halsen
  på det rykande djuret, som sednare foras hem av lejfolk och föranleder en
  mängd kaffehalvor och ett kalasande på njurar och kojor, lever och
  lungor, som varar i åtta dagar.
  
  Det var sista året det gick så.
  
  Nu sitter pastorn på förstukvisten den tionde augusti och kratsar sin
  bössa, medan prästfrun plockar spritärter i täppan.
  
  Då knarrar det på sandgången och barons skogvaktare från Stora Sätra
  kommer uppmarscherande och gör halt, med mössan i ena handen och kopplet
  till tre stövare i den andra.
  
  -- God dag, Eklund, vad står nu på? hälsar pastor Norström.
  
  -- Jo, herr pastorn, baron hälsar och frågar, om hans kunglig höghet kan
  få komma på skogen som i morgon efter älgarne, för barons stånd har gett
  sig av i natt som var, och prinsen ligger med sin ångbåt vid Dalarö och
  väntar på jakten, som de bjudit honom på.
  
  Pastorn rev sig i huvet, men prästfrun, som åhört anbudet, svarade:
  
  -- Inte går det an att säga nej, du Erik, och därför är det så gott du
  säger ja med detsamma.
  
  -- Ja, det är väl så gott det! mente pastorn, och därmed var saken
  avgjord i huvudpunkten.
  
  -- Men säg nu, Eklund, kan inte jag få vara med också! Ju flera man, dess
  bättre lycka, strävade pastorn emot, i det längsta hållande tag i sin
  köttgryta.
  
  -- Jo, nog går det, men det ska jag säga pastorn, för jag känner till
  det, att kommer han med, så är det likafullt baron som ställer opp
  skyttarne, och när prinsen ska göra skottet, då blir de andra liksom
  drevet, och det kan ju inte vara till något hugn.
  
  -- Nej, det tycker jag med, och inte vill jag vara med bland bommarne,
  när det ska stå i bladet sen!
  
  -- Nå, men säg, Eklund, tog nu prästfrun i, det brukar väl inte gå av,
  sånt där, utan att det vankas något, för se det är höstköttet det gäller
  för oss, och kan han låta baron förstå något sådant, så det blir en liten
  gratifikation törhända.
  
  -- Tyst du! avböjde pastorn.
  
  -- Ja, si, frun, det vet jag säkert, att inte behöver pastorn göra något
  för inte, för det har man sett, att gentilt folk inte tar emot utan att
  ge igen, och minns jag rätt, så fick länsman ifjor en guldklocka med
  pitschafter, som såg ut att vara värd sina tusen kronor!
  
  Tusen kronor, surrade det i öronen på pastorn, när han efter
  skogvaktarens avgång gick tankfull in i sin kammare och hängde bössan på
  väggen; tusen kronor, viskade det i prästfruns öron, när hon gick in i
  köket och satte på spritärterna! Och så började den gyllene drömmen växa
  och skifta hamn, och inbillningarne axlade stora måsvingar och stego upp
  i rymderna, där det hängde guld och ära.
  
  Och vid middagsbordet, när pastorn tagit tre supar, hade guldklockan
  förvandlats till ett regalt pastorat.
  
  -- Ja, ser du, Carolina, Herrans vägar känner ingen, förkunnade pastor
  Norström, som just icke kunde sägas missbruka Herrans namn; och det som
  var nedertrampat kan rasande lätt bliva upphöjt; och vad mina gåvor
  beträffar, så vem vet, kanske det bara fattas förståelsen! Hm!
  
  -- Uppriktigt talat, så vet jag inte varför inte du, Erik, skulle kunna
  sköta hundra tunnland jord lika bra som någon annan av de där läsarne,
  som aldrig tagit en plog, utan bara gått på möten...
  
  -- Jaja, det är en annan synpunkt det, Carolina, avbröt pastorn, som
  tyckte mera om förtäckta ordalag. Det är en annan synpunkt det!
  
  Emellertid randades den stora dagen, som motsågs med stort deltagande av
  alla prästöns innevånare, och vid elvatiden signalerades den kungliga
  ångaren ute i fjärden. Pastor Norström hade gjort toalett och tagit
  paradrocken på sig samt gick ner till bryggan att mottaga gästerna. Men
  kommen ner till stranden såg han skolläraren i spetsen för läsarne, som
  hade något nys om, att hovet skulle vara fromt på visst sätt, och som
  därför gjort sig klara att uppvakta med något Carabia av stiftelsens
  allra bästa.
  
  Men ångaren tog inte i land, utan lade sig för ankar ute på grynnan, och
  strax därpå stack en båt ut med sex matroser, som höllo rakt ner på den
  svartklädde prästmannen, vilken de saluterade med årorna. Och en adjutant
  i flottans uniform hoppade i land, hälsade artigt och inbjöd pastorn att
  deltaga i frukosten ombord, vilken skulle föregå jakten, vilken ej skulle
  öppnas före klockan fyra, då älgen gick ur sitt stånd. Skollärarn, som
  trodde det var prinsen, gav ton, och på en gång stämdes upp något,
  liknande en sång. Men ögonblickligen viftade löjtnanten med handen till
  tystnad och skrek med full hals:
  
  -- Det får inte föras något väsen på land, har hans kunglig höghet
  befallt! Begriper ni inte, att det skall hållas tyst, när hans kunglig
  höghet har kommit hit för att jaga.
  
  Kören upplöste sig i ett skärande ackord, som gav eko ini viken och kunde
  varit nog att skrämma älgarne till sjös. Men den som kände sig segerglad
  över den obarmhärtiga majoriteten på strand, det var pastor Norström,
  vilken i egenskap av den jämförelsevis upplyste haft att utstå allt
  möjligt tyranneri av läsarne, vilka morskat opp sig, sedan de känt, att
  de hade stöd uppifrån.
  
  De fromme återigen gingo ut på udden och, betraktande ångaren med dess
  passagerare såsom ett slags Bethelskepp av deras fårahus, satte de sig på
  stenarne i stranden och lurade på vad som komma skulle, onda i de fromma
  sinnena, när de sågo den »fritänkarn Norström» sättas vid ett stort bord
  och i samkväm med officerarne trakteras ur fat och buteljer.
  
  -- Det är inte Guds barn, det där! sade skollärarn, vändande sig till
  kyrkvärdens Anna.
  
  -- Nej, det kan en visst se, svarte Anna, och tuggade på ett grässtrå för
  att ge sig illusion av att äta något gott.
  
  Korkarne smällde och tallrikar skramlade i två långa timmar. Guds barn
  förlorade dock icke tålamodet, utan vaktade beslutsamt på bryggan, där
  prinsen måste komma, och där de skulle inbjuda honom till en testund med
  högre vetande, och som han inte skulle kunna säga nej till.
  
  Och när de nu sågo bösspipor blänka i solskenet, hörde jaktkoppel rassla,
  och båtarne sattes i sjön, rusade de ner till bryggan och bildade häck.
  Men när årorna väl kommit i vatten, lovade eskadern upp åt udden på andra
  sidan viken och försvann bakom den höga vassen, under det Guds barn på
  bryggan uttalade sitt ogillande i uttryck, som inneburo mindre
  välönskningar än en ärlig kötted håller motsatsen.
  
  Emellertid kunde intet göras åt saken och grupperna skingrade sig.
  
  Därpå brast det lös ett larm oppe i prästskogen! Hundarne skällde,
  signalhornen smattrade och skott smällde. Det gick över som orkan, och
  allt var förbi på en timme, då slutligen båtarne stucko fram om
  vasskanten igen och den första visade sig lastad med en väldig älgtjur
  med lövruskor i hornen!
  
  Guds barn, som nu ansågo tystnadsordern vara bruten, samlade sig igen på
  sin udde och ådagalade kanske mera nyfikenhet och begär att få uppträda
  än utföra något räddningsarbete på själar. Men när de nu sågo
  punschbuteljer korkas upp och hörde hurrarop och signaler, funno de
  ögonblicket lämpligt att inskrida, och efter skolmästarns upptagning föll
  hela kören in i Söta Jesus. Många takter hade de icke hunnit, förrän de
  otrogna på ångaren svarade med Boccacciomarschen, blåsen av sex
  kanonjärer; och nu skuro sig rytmer och harmonier och kämpade i luften
  som änglar och djävlar, tills ekot från stränderna blandade vänner och
  fiender i en enda röra av ljud, som rullade ut över fjärdarne att bryta
  sig och dö som vågor mot de sista skären. Tvekampen pågick till
  skymningen, då pastorn sattes i land och ångaren lättade ankar samt efter
  några raketers uppsättande försvann i skymningen.
  
  Då pastor Norström kom hem till sin gumma, hade hon tänt ljus och satt
  orolig och väntade inne i kammaren.
  
  -- Nå, vad har du fått nu? frågade hon, utan att söka dölja sin
  nyfikenhet.
  
  -- Ja, om jag det kunde säga allt, svarade pastorn, som i minnet såg alla
  bordets läckerheter. Jo, det var njurkalvstek och sparris, och...
  
  -- Att du har smort kråset, det förstår jag nog, medan jag suttit
  hemma...
  
  -- Du! Ja, är du pastor du, och har älgskog, du? Kanske du, som inte
  jagat, skulle ha varit med på jaktmiddan, va?
  
  -- Nej, naturligtvis inte! Det är naturligt!
  
  -- Ja, det _är_ naturligt, att den som inte har pastorat och älgstånd
  inte skall vara med på älgmiddag. Förstår du det, Carolina. Men nu ska vi
  se på vad jag har i fickan här för något!
  
  Carolina lämnade sin egalitetslogik i sticket och flyttade ljuset närmare
  för att skåda vad det bruna chagrinsetuiet kunde innehålla, som pastorn
  lade upp på bordet med en liten smäll, som om han slagit på trumf.
  
  På violett sammet låg infälld en snusdosa, som sken lik kalken mot
  påskadagens mässhake.
  
  -- Guld?
  
  -- Tror du?
  
  Pastorn tog dyrbarheten i handen, knäppte opp locket och läste på
  kontrollen under sina uppskjutna glasögon:
  
  -- Silver!
  
  -- Man ska visserligen inte se given häst i mun, men det här är strängt
  taget ingen gåva...
  
  -- Och ingen häst heller, men silver är det, sa gumman och gick efter
  besmanet.
  
  Tog så katsen hon kokade ägg i och stoppade ner klenoden, häktade
  alltsammans på kroken och läste av:
  
  -- Jaa, det är en kvarts mark; gör mig åtta lod, så när som på ett inte.
  Det var en vacker affär; vet du vad du får för den?
  
  -- Nej! svarade pastorn något nedslagen.
  
  -- Du får tolv kronor; arbete och förgyllning räknas inte, när man
  säljer, bara när man köper!
  
  Pastor Norström såg mycket nedstämd ut. Tolv kronor för älgen; och inte
  nöjet att få gå orolig, inte behaget att få slakta, och framför allt
  intet kött, ingen korv, ingen palt.
  
  -- Sextioåtta kronors ren förlust! tröstade gumman, som ville åtminstone
  hindra smältningen av den fina middan hon inte varit med på. Men, si så
  är det att leka med storfolk! Sitt och ät salt strömming nu hela vintern,
  och tänk på njurkalvsteken tills det vattnas i mun. -- Och pastoratet
  sen? Va?
  
  -- Tyst, Carolina! tyst! manade pastorn och gick in och lade sig.
  
  Nästa Dalaröbud hemförde ett skålpund Rappé och grovsikt åt pastorn, som
  därmed fyllde sin dosa, för att åtminstone ha den behållningen att kunna
  få visa sin klenod. Och han snusade med länsman och kyrkvärdarne, han
  snusade med skogvaktarn och uppsyningsmannen, och slutligen med själva
  skolmästarn, som ändå tackade och sa nej, att han inte snusade.
  
  Och han snusade ända till jul och fick bannor av gumman för han tygade
  till näsdukarne, och när man kom till nyåret, måste han gå ifrån sin
  dosa.
  
  Tretton kronor och femtio fick han för henne på Västerlånggatan; -- en
  och femtio i _ren_ förtjänst! sa han till sig själv när han åt en
  frukostbit på Stjärnan.
  
  Men sen fick han också äta strömming till påsken! För så kan det vara att
  leka med storfolk.
  
  
  
  
  En brottsling.
  
  
  Det var en kall majdag och det hade snögat i syrenerna. Misstämning i
  naturen, något opp- och nervänt, så att lärkan förgäves letade sitt
  nersnöade bo i höstsäden och fiskgjusen icke kunde spana gäddan i den
  nyfrusna viken.
  
  Människorna, som kommo roende och seglande upp till skolhuset, där tinget
  skulle hållas, sågo bortkomna ut de också, ty det var ett ovanligt mål
  som skulle före, ovanligt för trakten åtminstone, där mord hörde till
  sällsyntheterna.
  
  Den anklagade var förre tullvaktmästaren Andreas Ek, som nyss tagit döden
  på sin hustru under särdeles upprörande omständigheter, och när
  fånggevaldigern kom uppkörande på skolgården med den brottslige, hördes
  sorl från folket, mera ilsket från kvinnfolkssidan naturligtvis, mera
  dovt från manfolket.
  
  Domaren, en ung vice häradshövding, som fått öronen fulla av sagor om den
  förtryckta slavinnan och som alldeles saknade kännedom om den vidskepliga
  vördnad, varmed lantfolket omger sin kvinna, bara hon blir hustru och
  mor, var alldeles färdig med sin dom, och ville begagna tillfället att
  statuera ett exempel och på samma gång ta en gunstig vindkåre i sin nya
  frack, kanske mottaga lyckönskningstelegram och få beröm i länstidningen.
  Men han hade även aning om nya tillvägagåenden i rättegångssättet, såsom
  det utvecklat sig i de stora kulturländerna, och som detta var hans
  första mord, ville han försöka nya, oprövade medel att framkalla
  fullständig bekännelse och få bevisföringen absolut bindande.
  
  Till den ändan hade han låtit i en kista medföra den mördades lik, hennes
  kläder, hennes fotografi; båten, i vilken mordet skedde, låg upphalad på
  skolgården, och kättingen, med vilken bröstkorgen blivit krossad -- det
  var dödssättet -- låg framme på dombordet. Vidare hade han vid
  förberedande förhör i länshäktet medfört en berömd läkare, som skulle
  avge vitsord om mördaren tillhörde brottslingarnes typ eller ej. Ur
  kyrkböckerna hade han låtit taga fullständiga biografiska notiser om
  brottslingen, hans förfäder och närmaste släktingar, och ur tullverket
  uppgifter av förmän, underordnade och kamrater; allt var så väl
  tillställt, att man denna gång liksom tyckte sig kunna vänta en
  samvetsgrann och upplyst dom. Skada var dock att domaren kommit till
  verket icke för att utreda brottets orsaker och därav möjligen framgående
  förmildrande omständigheter, utan tvärtom för att statuera ett exempel,
  alltså med den förutfattade meningen, att inga förmildrande
  omständigheter funnos eller borde få finnas.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Nu öppnades tingsalen, och under uppsikt av kronofogde och länsman
  släpptes folket in. Domaren hade sin plats i katedern och vid småbord
  nedanför sutto protokollsföraren och stenografen. Till vänster de tolv
  nämndemännen, och till höger provinsialläkaren, pastorn och kronofogden.
  
  Sedan nämnden gått eden, infördes den anklagade. Folket reste sig på tå,
  och bisittarne sträckte fram halsarne för att se på mördaren.
  
  Det var en liten satt man, med svarta tunna kindskägg, som kommo fram
  bakifrån käkbågarne och gjorde en halvkrans under hakan; håret var långt
  växt och kutade ut nedanför nacken, fallande på rockkragen i bukter som
  en nackfrans teaterfolk begagnar. Ansiktet var djärvt och friskt och
  passade icke till hår och skägg, så att mannen såg maskerad ut. Munnen,
  näsan, ögonen och öronen stodo visserligen något skarpt ifrån varandra,
  såsom hos lägre utvecklade individer, där harmoni mellan sinnesorganen ej
  hunnit utbildas, men intetdera framträdde oroande på det andras
  bekostnad, antydande störd jämvikt. Ögonen lågo djupt, som om de längesen
  upphört verka utåt och vänt sig inåt för att slippa se, och över
  ögonbågarne hade dessa betecknande veck lagt sig i vingform, som åtfölja
  sysselsättning med pinsamma tankar eller upprepade smärtor vid försök att
  förstå ett främmande språk, barns tal eller obegripligheter. Pannan var
  normal och i förhållande till ansiktet varken för hög eller för låg, och
  intet i mannens yttre angav någon illa avvägd människoorganism.
  
  Anklagade betraktade varken församling eller domare, utan sökte strax en
  punkt på rummets murar, där han kunde fästa sitt öga; och sedan han
  undersökt väggtavlorna, stannade han vid en färglagd plansch, som
  föreställde mänskoraserna.
  
  När det blivit tyst, började domaren med att uppläsa länsmans första
  rapport av ungefär detta innehåll:
  
  »Söndagen den sjunde maj, klockan åtta aftonen, anlände till
  länsmansbostället å Ingarö förre tullvaktmästaren Andreas Ek, hemma från
  Brandskär, och efter att ha begärt samtal med länsmannen, angav han sig
  ha mördat sin hustru under följande omständigheter. Makarne, som på
  eftermiddagen rott ut att sätta flundernät, hade råkat i tvist, varpå Ek
  knuffat hustrun i vattnet, och när hon flöt opp, hade han med kättingen
  slagit henne över bröst och rygg tills livet gick av. Därpå hade han,
  enligt egen uppgift, upptagit liket i båten och rott hem, burit eller
  släpat den döda och svårt misshandlade kroppen upp till latrinen, där han
  efter ytterligare misshandel nedstoppat den sargade kroppen. Och när
  detta var gjort, hade anklagade, enligt egen uppgift, genast tagit båt
  för att söka länsmannen och angiva sig för brottet.
  
  Vid undersökning, företagen på stället, hade länsmannen kunnat granska
  anklagades uppgifter rörande likets misshandling och gömställe, och efter
  förfrågan hos grannarne hade styrkts, att båten med de båda makarne vid
  fisket varit synlig vid uppgiven tid, så att tvivel om mördarens
  godvilliga uppsåt att sig angiva ej kunde uppstå, då tidsutdräkten mellan
  mordets begående och Eks ankomst till länsmannen ungefär kunde passa in,
  utan att man fick tänka sig att upptäckt av handlingen och skrämsel för
  andras angivelse drivit honom att för utverkande av förmildrat straff
  sig själv ange, så mycket mindre som ännu inga vittnen till mordet kunnat
  påträffas.»
  
  Efter läsningen av rapporten vände sig domaren till anklagade, och
  frågade såsom för formens skull:
  
  -- Godkänner Ek denna uppgift från kronolänsman?
  
  Vartill mördaren svarade kort och bestämt:
  
  -- Ja.
  
  -- I alla punkter? återtog domaren.
  
  -- I alla! svarade Ek.
  
  -- Nu säger lagen, återtog domaren, att: känd, det vill säga bekänd, sak
  är så god som vittnad, när den anklagade är till laga ålder kommen och ej
  vanvettig, samt frivilligt vidgår saken för rätta och ej därtill pint,
  skrämd, eller svekligen förledd är. Att Ek ej är vanvettig eller tillhör
  den kategori av individer, som den nyare vetenskapen anser predestinerad,
  eller på grund av organiska fel lättare hemfallen åt handlingar som för
  brott gälla, framgår av medicinalrådets rapport så lydande:
  
  »Förre tullvaktmästaren Andreas Ek, fyrtiosju år gammal, hemma från
  Brandskär, har vid verkställd besiktning, för utrönande om han skulle
  kunna sägas tillhöra den av vetenskapen erkända lägre mänskotyp, som
  kallas brottsling eller svagsint, icke befunnits till nämnda kategori
  höra, då
  
    icke hans kranium lider av asymmetri eller missbildningar, hans
    sinnen äro fullt normala, så att varken hans ögon äro afficierade
    av strabism (skevögdhet) eller daltonism (färgblindhet), icke
    heller hans hörselsinne röjer någon brist eller hans lukt och
    smak, och alla kroppens och själens funktioner befunnits normala,
    tills omständigheter, varöver läkaren ej kan döma, föranlett hans
    brottsliga handling, varför han är åtalad.
  
                                                 År och dag etc. etc.»
  
  -- Vi måste således anse att Ek begått mordet med fullt uppsåt, och
  alldenstund brottet förövats på maka, som anses såsom försvårande
  omständigheter, skulle domen gå på livet. Men, tillägger lagen i ovan
  anförda paragraf, ej bör någon i brott som på liv gå, fällas på egen
  bekännelse, utan de omständigheter finnas, som bekännelsen styrka. Nu
  frågar jag: kunna de omständigheter: att mördaren sin gärning angivit,
  att han brottet vidgår, att kronolänsmannen vid syn befunnit liket så
  misshandlat och undandolt som uppgivits, kunna dessa omständigheter anses
  styrka bekännelsen?
  
  Domaren hade uppkastat frågan liksom till sig själv, efter som ingen
  annan än han och nämnden hade talan, men denna senare brukade tiga. Och
  han väntade icke något svar, oaktat en av nämnden, som med ytterlig
  uppmärksamhet åhört förhandlingarne, reste huvudet och spetsade munnen,
  som om han ville säga något, men beslöt sig för att vänta.
  
  Doktorn hade hela tiden tummat och betraktat en gul fotografi med
  oljefläckar av den mördade, och då och då skickat en lång blick till den
  uppmärksamme nämndemannen.
  
  Då reser pastorn sig och går upp till sidan av domaren, för att viska
  honom något i örat, vilket domaren emot bruk höll till godo, och efter
  att ha farit med handen över ögonen återtog han sitt tal:
  
  -- Anförda omständigheter synas visserligen vittna för bekännelsens
  riktighet, men mer än dessa skulle en enda yttring av ånger från den
  brottsliges sida tjäna som talande skäl, ty aldrig har man väl sett...
  
  Här gjorde nämndemannen en min åt läkaren, såsom om det tog emot i hans
  hjärna, och domaren, som såg minen, ansträngde fram eftersatsen...
  
  -- har man väl sett att någon, även om han begått mordet med full
  överläggning, icke sedan brottet blivit förövat erfarit en mycket
  naturlig känsla av ånger över handlingen, även om denna känsla kunde
  reduceras till fruktan för följderna. Därför frågar jag Ek på heder och
  samvete, ed behövs inte: ångrar han denna sin missgärning?
  
  Mördaren svarade, utan att ta sina ögon från det etnografiska
  färgtrycket, och alldeles bestämt:
  
  -- Nej!
  
  Det blev ett svagt sorl i salen, mera av fötternas, klädernas och
  andedräktens svaga ljud än av artikulerade, halvkvävda ord.
  
  -- Men, återupptog domaren, Ek skulle vilja ha haft det ogjort?
  
  Ek tänkte inte två sekunder förrän han svarade:
  
  -- Nej! Och vore det ogjort, skulle det inte töva, förrän jag gjorde
  det!
  
  -- Ek är således vad vi kalla en förhärdad brottsling, invände domaren,
  icke utan en viss otålighet, men (här nickade pastorn) vi vilja tillse om
  också åsynen av det mördade offret icke kan väcka de slumrande känslor av
  rätt och orätt, som finnas i varje människas bröst, om hon icke
  nersjunkit till djurens låga ståndpunkt.
  
  Här gav domaren ett tecken åt länsmannen, som gick ut åtföljd av sex
  karlar.
  
  Det uppstod en stunds tystnad i salen, varunder domaren vände sig till
  pastorn och viskade.
  
  Strax därpå öppnades dörren igen, och länsmannen inträdde, röjande väg i
  folkhopen för de sex karlarne, som kommo bärande på kistan, i vilken den
  mördade låg, och som sattes ned framför katedern, där fången stod,
  bevakad av gevaldigern.
  
  Locket lyftades av, och liket blottades, under det en förfärlig stank av
  härsket matsmör och karbolsyra spred sig över rummet. Läkaren reste sig
  på tå och tycktes jämföra originalet med den fotografi han höll i handen.
  Pastorn rättade på sina kragar och steg upp för att tala, under det
  mördaren envist hade sina blickar fastade på färgplanschen, och den
  uppmärksamme nämndemannen gjorde sig i ordning att anteckna med en
  blyertspenna på en bit papper.
  
  -- Andreas Ek, började prästen; du står här vid en likbår, som du
  själv... kommit till stånd. Du ser här de jordiska lämningarna av den
  maka du en gång svurit att älska i nöd och lust. Hur har du hållit din
  ed? Hur har du uppfyllt dina löften? Betrakta denna stofthydda, som en
  gång inneslöt en själ, vilken offrade sig för dig, hängav sig åt dig,
  blev ditt barns mor, och som nu, när ålderdomen nalkas, skulle blivit
  dina sista dagars tröst. Har du tänkt på att det kommer en stund, då du
  skall möta henne inför din Herre och Gud, och han skall fråga dig huru du
  hållit din ed, huru du uppfyllt dina plikter, och har du betänkt, att du
  kanske skall möta din son redan nu, som är långt borta i främmande land,
  och som med sorgen i sin röst skall fråga dig: vad har du gjort av min
  moder, mina dagars upphov? Har du betänkt det? Det har du icke gjort, ty
  om du gjort det, skulle ej din hand ha lyfts till den mordiska gärningen.
  Se på henne, betrakta henne, och säg sedan inför denna kristna
  församling, att du ångrar din handling, säg det högt och med uppriktigt
  hjärta, att ditt brott ej må föra dig levande och obotfärdig i Herrans
  straffande händer. Se på henne!
  
  Anklagade såg icke på henne, utan borrade ögonen in i väggen, under det
  han knep ihop ögonlocken.
  
  -- Se på henne, befallde domaren, och vid en rörelse av gevaldigern, som
  kom kedjorna att rassla, vände sig Ek mot liket, kastade en inåtvänd
  blick i kistan, drog upp näsborrarne, som om lukten gjort honom obehag
  och spottade framför sig ofrivilligt, som det tycktes, eller av en vana
  han ej kunde behärska.
  
  Ett sorl av fasa och avsky gick igenom hopen, såsom om de alla känt sig i
  den avlidnas ställe och blivit utsatta för en likplundrare, och domaren
  måste lyfta handen för att stilla stormen.
  
  Därpå tog han ordet.
  
  -- Andreas Ek, innan vi skrida till domens fällande, vars utgång icke lär
  vara tvivelaktig, frågar jag dig för sista gången: Ångrar du din
  gärning?
  
  -- Nej! svarade mördaren lika bestämt som de förra gångerna.
  
  -- Vet du att domen går på livet?
  
  -- Ja!
  
  -- Och du fruktar icke att möta den Högste domaren?
  
  -- Nej! Jag hoppas få det!
  
  Domaren röck av sig pincenez'en och betraktade mördaren med en närsynts
  genomträngande blickar.
  
  -- Har du ingenting att anföra till ditt försvar?
  
  Mördaren tänkte ett ögonblick; därpå svarade han såsom med en
  uppstötning, likgiltigt, som om det var just detsamma:
  
  -- Nää!
  
  Då vände sig domaren till nämnden för att få dess bekräftelse på, att
  förhöret var avslutat och att domen kunde fällas, framställande den
  frågan, om rannsakningen skulle anses tillfyllest.
  
  -- Herr lagman! Jag begär överläggning, tog den uppmärksamme nämndemannen
  ordet.
  
  Prästen och läkaren reste sig för att gå ut, då domaren tog ordet.
  
  -- Tillåter nämnden att, med fästat avseende på det viktiga fallet, herr
  pastorn och provinsialläkaren må anses såsom adjungerade ledamöter och
  sålunda få stanna?
  
  Nämnden bejakade anhållan, och länsmannen satte sig i rörelse för att
  utrymma salen från obehöriga.
  
  När detta var gjort och tystnad inträtt, vände sig häradshövdingen till
  nämndeman Olsson:
  
  -- Vad har nämndeman att andraga?
  
  Den vithårige sextioårsmannen, nämndeman sedan tjugofemte året, ledamot
  av förre bondeståndet och lagutskottet, reste sig och svängde sin
  pincenez, det nya lantmannapartiets fälttecken, under det han tog till
  ordet:
  
  -- Herr lagman, mina herrar! Det må ursäktas mig, att jag icke i alla
  punkter kan dela domarens mening i denna rättegång, som synes mig av
  mindre vanlig beskaffenhet, då jag sett många dylika, men icke någon
  sådan som denna. För det första vill jag dock säga på förhand, att mina
  invändningar mot rannsakningen icke gå ut på att söka förmildrande
  omständigheter, då dessa endast skulle leda till straffets förvandling
  från döden till fängelset, då ju mördaren, efter allt vad som framkommit,
  själv synes finna döden lindrigare än fängelset, och icke heller är det
  min avsikt att söka göra troligt, det mördaren icke begått mordet, vilket
  dock kunde varit fallet, enär icke utrönt blivit, att icke den mördade
  ljutit döden i följd av misshandel med berått mod, vilket brott under
  synnerligen förmildrande omständigheter kan botas med endast fyra års
  straffarbete, vilket för en fyrtiosjuårs man, som kunde leva i tjugo,
  trettio år till, icke är så likgiltigt. Jag vill endast genom min
  anhållan om överläggning få in i protokollet de sannolikheter, som kunna
  freda mördarens eftermäle, vilket icke är utan sin vikt för sonen, som
  skall ärva namnet och veta ryktet om den som var hans far, och på samma
  gång få uppmärkssamheten fästad på några åtgärder i rättegångsordningen,
  som kanske kunna vara påkallade av tidens strävan till noggrannhet i
  proceduren, och jag tror, utan att vilja underskatta domarens goda vilja,
  att härvidlag mera omsorg blivit lagd på att konstatera, det brottet ägt
  rum, än att söka motiven till brottet, och det torde väl få anses ändock
  att bevekelsegrunden till våra handlingar må väga något, icke i lagens
  vågskål, utan i allmänna omdömets, som kan vara viktigt nog.
  
  -- Får jag lov! avbröt domaren, och då nämndemannen tystnade, talade
  häradshövdingen. Nämndeman ville sålunda i den mördades handlingar söka
  bevekelsegrunden till mordet, men som man ej kärar mot död man anser jag
  invändningen obefogad.
  
  -- Förlåt! Jag vill inte göra advokatyr, det hörde lagman nyss, då jag
  förbigick vissa svagheter i bevisföringen, man jag vill korteligen svara:
  att död man även kan spela roll, såsom i dödsbokonkurs och urarvagörelse,
  men jag vill lämna även det medgivandet, att vi ej få eller ämna kära mot
  den döda, som ju ej kan föra talan, och då man ej får tala annat än gott
  om den döde. Jag vill bara inskränka mig till att anhålla det följande
  frågor framställas till mördaren -- jag kallar honom mördaren på hans
  egen bekännelse, ehuru bevis saknas, att han endast är dråpare eller
  misshandlare -- följande frågor:
  
    Hur har mördaren kommit därhän att fatta beslutet mörda sin
    hustru?
  
    När började detta beslut fattas?
  
    På vad grund tror anklagade att detta besluts fattande började
    uppstå?
  
  Sedan dessa frågor blivit besvarade, skulle jag önska att vittnen hördes,
  vilka kunde jäva eller styrka anklagades utsago.
  
  Häradshövdingen gnuggade ögonen som om han ville ur huvudet ta bort något
  sand eller smolk, som kommit in i tankemekanismen och hindrade gången.
  Därpå svarade han:
  
  -- Antag att dessa frågors besvarande skulle komma att kasta skugga på
  den avlidna!
  
  -- Så kom det kanske litet ljus över mördaren, som också skall dö, och om
  vilken döde det ju vore väl att man kunde få lov att tala litet gott,
  efter som det endast får talas gott om döde. Det är därför också jag bett
  få dessa frågor framställda.
  
  Pastorn gjorde min av att få yttra ett ord, och hans stumma önskan
  beviljades.
  
  -- Det ligger i mänskliga naturen ett starkt begär att få skylla ifrån
  sig, och jag tror att genom de framställda frågorna mördaren begärligt
  skulle fatta tillfället att få kasta skuld på den döda, som icke kan
  försvara sig, och som vi därför måste anse oss förpliktade att försvara.
  
  Domaren tog återigen ordet, oaktat nämndemannen gjorde min av att vilja
  svara.
  
  -- Änskönt jag biträder herr pastorns mening, kan jag icke lagligen neka
  nämndeman Olssons anhållan att få frågorna framställda, och för att få
  ett slut i saken, som icke synes mig mörk, må vi skrida till sista
  handläggningen av målet.
  
  Länsmannen fick en vink, och mördaren fördes in, åtföljd av folkmassan.
  
  Det började nu lida åt middagen och solen kom stötvis in i salen, när de
  stora ulliga strömolnen jagade förbi, ibland lämnande rummet i
  halvskymning. Människorna började se trötta och hungriga ut, och själva
  den anklagade tycktes längta efter slutet, huru sorgligt det än kunde
  bli.
  
  -- Andreas Ek, tog domaren upp, kan du säga mig, varför du mördat din
  hustru?
  
  Ek tänkte länge; därpå svarade han:
  
  -- Nej, det kan jag inte.
  
  -- Varför inte? Vet du det inte, minns du det inte, eller vill du inte
  säga det?
  
  -- Det är så långt sen dess.
  
  -- Menar du, att det är så länge sedan du fattade beslutet?
  
  -- Ja!
  
  -- Hur länge var du gift?
  
  -- Sjutton år!
  
  -- När började ditt beslut att döda henne?
  
  -- För sex år sen.
  
  -- Hur började det?
  
  -- Jag fick hat till henne.
  
  -- Varför?
  
  -- Det... kan jag inte tvingas säga.
  
  -- Jo, det kan du; lagen tillåter icke att pina någon till bekännelse,
  men om halv bevisning finnes, kan domaren »försöka med svårare
  fängelse».
  
  -- Det är tortyr det?
  
  -- Du har endast att svara, icke fråga. Nu frågar jag: hur uppstod ditt
  beslut?
  
  -- Det är svårt att nu säga, erinrade Ek sig fram, för det kom så efter
  hand. Men det minns jag, att jag först längtade att ha henne undan; sedan
  tilltog denna längtan, så att när vi för fem år sen stod vid tröskverket
  hos grannen, längtade jag att se hennes finger först mellan hjulen, sedan
  hennes arm, hennes kropp, och jag tyckte att jag skulle skrattat, om jag
  sett henne komma fram på andra sidan som en sill. Men jag ville inte
  göra't själv, längtade bara att få se det gjort. -- Så gick åren, och så
  började jag längta att få göra det själv. Jag bad Gud bli befriad från
  tankarne, men de blevo där. Och så kom de allt starkare, tills de kommo
  som en order från tjänsten. Det måste göras. Och så klarnade det, år
  efter år, tills jag fick det för mig, att om jag ej gjorde det, hade jag
  försummat något som måste göras. Det är då det gror i mig, att jag skall
  slå sönder hennes kropp och bära den till latrinen -- där ville jag ha
  henne -- varför, det vet jag inte, jag tyckte bara att hon skulle vara
  där! Och så gjorde jag det och fick frid!
  
  -- Nå, men säg nu, ställde domaren försiktigt sin fråga, såsom om han
  fruktade svaret; säg nu, vad hände för sex år sen efter som ditt beslut
  började fattas just då?
  
  Mördaren tänkte en stund; därpå svarade han:
  
  -- Jag vet inte att det hände något särskilt det året.
  
  Pastorn, som hela tiden suttit orolig, att mördaren skulle begagna de
  utlagda bryggorna att skylla ifrån sig, andades lättare, när
  rannsakningen dog bort av brist på materiel till frågor, och domaren, som
  funnit sig uppfyllt allan rättfärdighet, när nämndemannens frågor blivit
  framställda, tog tillfället i akt att förklara sessionen slutad, och att
  domen skulle falla inom åtta dagar.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Om eftermiddagen samma dag sutto rättens ledamöter och adjungerade jämte
  nämndeman Olsson i prästgården och drucko kaffet efter middan. Doktorn
  och nämndemannen hade satt sig avsides i en fönstersmyg och pratade med
  låg röst, att icke de skulle höras av de andra.
  
  -- Det är märkvärdigt i alla fall, sade nämndemannen och tummade den gula
  fotografien av den mördade; det förefaller mig så underligt, när jag ser
  denna här bilden och erinrar vad medicinalrådet skrev om det han kallade
  brottslingstypen: oproportionerligt litet kranium, skevögdhet, brist på
  symmetri, öronen för stora och utstående. Och vet doktorn vad: jag kände
  mänskan i livet. Ja, Gud förlåte mig, nu rinner det opp för mig: hon
  vävde åt hustru min om vintrarne, och hon satte alltid opp garnet galet i
  färgen.
  
  -- Hörde hon illa också? frågade doktorn djupt intresserad.
  
  -- Ja, om det var det eller något annat, men aldrig fick man ett svar,
  som passade till frågan.
  
  -- Då slår det in då! höjde doktorn rösten, sprang upp från stolen och
  satte sig igen. Därpå fortfor han viskande: det var hon som var
  brottslingen. Men säg, vad tror ni har hänt därute på skäret; vad tror ni
  om saken?
  
  -- Ja, kära doktor, vad mänskorna föra för liv därute i ensamheten, det
  är inte gott och säga, och sjutton års äkta liv på tu man hand, det går
  aldrig bra. Ja, jag vet saker därute, jag vet saker... ja, ja! Man har ju
  sett mänskor i sjönöd äta opp varann, och man har hört om brott, som man
  inte kan tala om i folks sällskap, där tillfälle och omständigheter gjort
  det mesta. Därute på kobbarna i alla fall, där händer mycket saker, som
  man aldrig får reda på, och vad som hänt härvidlag, se, det var just vad
  jag ville veta, men inte fick. Men riktigt var det inte! Det vill jag
  svära på!
  
  -- Men varför säger då mannen ingenting? frågade doktorn. Kan ni förklara
  mig det!
  
  -- Förklara kan jag inte, men det är så sed, folktro, vidskepelse, vad ni
  vill, att mannen aldrig talar på hustrun; men ni skulle höra kärngarne,
  när de kommer ihop! Ni skulle höra dem! herr doktor.
  
  -- Det vill således säga, att denna man till en viss grad faller offer
  för sin vidskepelse.
  
  -- Det skulle kunna sägas! Men utrota den om ni kan.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Åtta dagar senare dömdes Andreas Ek för överlagt mord på sin hustru till
  livstidsfängelse. Hovrätten stadfästade domen och mördaren vägrade envist
  söka ändring.
  
  Nämndemannen erbjöd sig söka resning i målet och få vittnen hörda, men Ek
  vägrade alldeles bestämt och hotade att hämnas, ifall någon gick och
  nosade i hans affärer.
  
  
  
  
  Vidskepelse.
  
  
  Det hade varit tämligen fridfullt på ön i långa tider, oaktat öbons
  begivenhet på att vara partikularist. Inga slagsmål, knappt ett snatteri,
  inga oäkta barn utan far. Lite fylla någon gång, gräl, kiv, avund och
  andra små mänskliga svagheter, som icke kunde utebliva, avbröto blott
  dygdernas enformighet. Men så kom det ett rötägg i granngården i form av
  en ung båtsman, och friden var slut. Det var en lång räkel, med ett
  ohängt utseende, skänklar och nävar av oroväckande kaliber för pojkarne,
  som anade den förfärlige rivalen på kärlekens marknad. Det var också en
  hund att gå på sin levnadsbana, åtminstone när han var i land, men det
  fanns de som påstodo, att han inte var så styv, när han var till sjös.
  Han hade en otäck vana att ta för sig, vad som honom lystade, utan att
  fråga om lov, och sin vilja satte han till allenagällande lag vart han
  kom. Det var den aldra oförskämdaste lymmel de hade sett på orten. Han
  gick in i stugan och slog sig ner vid bordet; tog maten ur mun på bond,
  tog flickorna för pojkarna och drog sig inte för att ligga kvar, bara han
  fann det bäddat och dukat.
  
  Och eget var att se hur allt böjde sig för honom. Icke därför att han var
  starkare än de andra tillsammans, för han var endast en pojke på
  tjugotvå år, utan därför att han var så oförskämd.
  
  Det fanns bara ett äppelträd på hela ön, och det stod nere i Carlssons
  äng. En vildapel var det, som någon en gång roat sig med att ympa. I år
  hade den emot sin vana satt en massa frukter, röda kantäpplen, som
  Carlsson skulle gömma till jul och nyår och vilka utgjorde föremål för
  öbornas beundran och stilla avund.
  
  En söndagsmorgon i slutet av augusti fann Carlsson trädet berövat alla
  sina äpplen; vartenda ett var weg och man såg kvistar och fruktsporrar
  avbrutna och sållade på marken.
  
  -- Det har pojkarne gjort! uttalades den allmänna meningen. Men säkert på
  Kalles inrådan.
  
  Vad kunde man göra åt den saken?
  
  -- Ta och klå honom! rådde bond.
  
  -- Klå? Nej fan!
  
  Och Kalle han gick där och slog hela söndan för flickorna, och såg fräck
  ut. En gliring fick han då och då, men det besvärade honom inte, utan han
  slog sig ner och åt och drack som om ingenting hade hänt av natur att
  kunna störa friden.
  
  -- Varför klådde de honom inte? frågade en herre, som bodde på sommarnöje
  och i vars öllår Kalle gjorde inbrott, när han var törstig i halsen. Det
  var därför att han var en kronans karl, och kronan var någonting
  oförklarligt heligt. Kronan på tullflaggen, denna runda metallmössa,
  symboliserade makt och myndighet, kronan i Kalles blanka knappar, i
  mössan, var mandarintecknet och skyddade mot stryk, som stål mot onda
  andar. Folk gick in till kronan som in i ett riddarhus, skatten betalades
  in till kronan som till en stor herre den man ej kunde snyta utan att bli
  en fördärvad människa, och kunglig majestät och kronan var en del av det
  högsta väsendet, som ingen kunde rätt definiera, som ingen sett men alla
  visste att de funnos.
  
  Det var därför båtsman inte fick smörj, fastän han stulit äpplena.
  
  Uppmuntrad av framgången, blev Kalle allt vildare och djärvare. Han bröt
  inte lås, men han gick igenom takstolar, han stal inte pengar, för det
  var farligt, men han tog ut naturaprestationer, friheter, förmåner.
  
  Numera när man hörde hans hojt ner i sundet, då han om kvällen kom på
  besök, så darrade mänskor och djur, och när han trädde upp på gården,
  hälsades han som allas naturlige härskare om ock med avgjord ovilja, som
  han icke låtsades se. Kvällen förut hade han stulit en skinka, och
  gubbarne hade rådslagit om vad som borde göras. Anmäla honom i tjänsten
  ville ingen, för det var både skamligt och tidsödande och, vad värre var,
  farligt.
  
  -- Kom inte åt honom, för då sätter han eld på logen! sade den äldsta.
  
  -- Då skall han väl in åtminstone! tröstade en annan.
  
  -- Vad äro vi hjälpta med det om han kommer in, logen bygger sig inte opp
  igen för det.
  
  Det var riktigt anmärkt, och Kalle gick fri som vanligt.
  
  Och så blev det dans på logen! Och så söps det, och så slogs det, så att
  på morgonen låg dragklaveret i bitar kring backen ibland rivna trasor av
  kläder. Johansson, gårdsdrängen, hade till och med gått alldeles naken,
  bokstavligen utan en tråd på kroppen, ur vilddjurets händer, som hade
  till egenhet att riva fiendens kläder i remsor av den kullslagne och
  övermannade. Efter kalabaliken hade en razzia ägt rum i alla gårdens
  visthus, och slutligen hade banditen gått in i lagår'n och tagit äggen
  från arrendatorskans höns, stuckit av in i hagen och druckit ur äggen som
  en korp, så att man såg skalen ligga i en hög på berghällen.
  
  Men nu var det något särskilt med äggen; och att treva ägg från andras
  höns ansågs som ett nidingsdåd av värsta slag, kanske därför att den
  ägodelen låg oskyddad som åkern och överlämnades med förtroende åt
  allmänna hederskänslan.
  
  Därför och kanske även därför att hustrun räknade äggen som sitt förvärv
  och de gingo som reda pengar, blev hon alldeles »vill», när hon fick reda
  på strecket, och hon rev opp himmel och jord, skällde ut karlarne för att
  de voro så fega att låta sig hundsvotteras av en gröngöling. Gubbarne
  sutto verkligen på bänkarne i stugan och skämdes, fullkomligt rådlösa och
  maktlösa, under den skur, som hällde över dem från kvinnans fräsande
  läppar.
  
  -- Och törs inte ni, slutade hon, så ska jag ge honom, när han kommer.
  
  Kalle kom, fräck, osnuten, blek om nosen och grön i ögonen.
  
  -- Vad har du gjort av äggen, pojke! öppnade madamen sitt förhör och
  ställde sig bredbent framför banditen.
  
  -- Inte har jag tagit några ägg, inte! flinade nidingen.
  
  Och i det samma small en örfil, som när man slår en uppblåst kryddbopåse
  mellan händerna, ett skott rent av, för den straffande handen hade fällt
  sig in över örats kavitet, så att man ville vänta sig se hjärnkalotten
  lyftas och ögonen krypa ut.
  
  Kalle förde sin högra hand först till örat som om han känt efter om huvet
  satt kvar, därpå, och med gnistrande ögon, lyfte han den i höjd mot den
  lågväxta kvinnans ansikte, för att klämma till. Men armen stannade
  tvekande i gesten och i nästa ögonblick flögo alla männen upp från bänken
  och uslingen låg på golvet med näsan i en blodpöl.
  
  -- Slår du en kvinna, skrek bond själv, alldeles vit, mera av fruktan än
  fasa för ett helgerån.
  
  -- Ser du nu, din lort, att jag kunde klå dig! bröt madamen lös, troende
  att hon varit den starkare, och med den avskjutna trätoffeln klappade hon
  om den övermannade, medan karlarne höllo honom i svångremmen.
  
  Och när avbasningen var slut, röcks lymmeln opp, och efter ett sista
  hagel av orrar om öronen och med en stövel i ändan kom han ut genom
  dörren.
  
  Kalle syntes aldrig mer på ön, som var befriad från sin drake.
  
  Han skämdes över att ha fått stryk av en kvinna, som var honom
  underlägsen, men han ville icke tillskriva henne annan överlägsenhet i
  bataljen än den att han inte fick slå igen.
  
  -- Annars skulle hon fått se på! menade han. Och varför han inte fick,
  det visste inte fan!
  
  Sen den dagen sovo bönderna i lång tid bara med ett öga, för de väntade
  få se halmstacken brinna, och madamen gick aldrig ensam i lagården om
  aftonen, när hon skulle treva ägg.
  
  
  
  
  Höjer tar gården själv.
  
  
  Nu skulle de få se på annat, när Höjer kom sta och efter modrens död tog
  vid gården. Han hade nämligen gått som dräng åt styvfadren och haft hårda
  dagar, som han tyckte, men nu när han fått tömmarne och hade gubben på
  ett litet undantag, skulle han leva Herrans glada dagar.
  
  Så började han vårarbetet och satte drängarne till sysslor, men själv
  skulle han moja sig på ejdersträckten, som nu drog över yttre skärgårn på
  väg norrut.
  
  Och när han kom hem, så var det ingenting uträttat, jorden hade varit för
  sur, oxarne för illa vinterfodrade, redskapen i olag, och Blomqvist,
  styvfadren, hade tagit harven för sin räkning, efter som han hade den
  tillsammans med Höjer. Det var själva olyckan att de skulle ha något
  tillsammans, och än värre, när de skulle göra något tillsammans, för då
  blev det rakt ogjort.
  
  Höjer väsnades, men de rackarpojkarne kunde svara så behändigt på
  allting, så det var inte värt att söka sticka dem.
  
  -- Stanna hemma, du, så blir det något gjort, sa gubben. Själv är liksta
  dräng.
  
  Ja, men se det var just att slippa vara dräng som lockat Höjer mest, och
  nu fick han känna på att vara både dräng och herre på en gång. Tänka ut
  för alla och ta i för alla. Och när styvfadren satte sig på tvärn, så
  blev det rent illa. Skulle Höjer ha oxarne om dan, så skulle gubben också
  ha dem, och som han var först oppe om morgnarne, så tog han kräken bara,
  och då gick hela Höjers arbetsplan åt skogen. Och så gick gubben och
  satte opp folket, och tubbade dem, så att Höjer inte hade några händer
  med dem.
  
  På sommarn tog det till, när studenterna kommo och hyrde sig in. Då
  skulle pigorna sitta och hänga på verandan och dricka punsch halva
  natten, och haken vet allt vad de gjorde för styggt, men när de sen
  skulle opp och mjölka om morgon, så sov de; och när de stodo vid spiseln,
  så nicka de till, och allt som skulle göras blev illa gjort.
  
  Höjer skulle ta itu med dem, och förbjöd dem slinka med herrarna, utan de
  skulle sova om nätterna. Men då svarte pigorna som så (som de lärt av
  herrarne, som voro mycket frisinnade om somrarne): att dagen var
  husbonds, men natten var deras, och de gjorde vad dem lyste, när solen
  gått ner.
  
  -- Det må ni göra, svarte Höjer, men på ett villkor: att ni gör ert
  arbete för mat och lön om dagen. Kan ni svira om natten och arbeta lika
  bra om dan, så må ni det! Men kan ni inte det, så ni inte gör rätt för
  er, så må ni gå er väg!
  
  Det kunde de naturligtvis inte, men nu ansågo de sig ha rätt att svira om
  nätterna, helst det var ytterst svårt att kontrollera deras arbete om
  dagen.
  
  Höjer tröttnade och förehöll en dag i lindriga ordalag de lärda herrarne
  det orätta i att förstöra folkets arbetskraft.
  
  -- Ja, men de ta ju ingen tid ifrån er, svarte herrarne.
  
  -- Men de ta den kraft jag äger fordra, efter som jag föder dem, svarte
  Höjer; och jag är inte betjänad med dåligt arbete lika bra som med gott;
  och det var inte lönt för mig att komma sta och ge dem sämre kost för
  sämre arbete, för då klaga de, och ge mig dåligt rykte.
  
  Nej, det förstod inte herrarne, och man skulle vara »människa» mot sina
  tjänare också!
  
  Så kom drängarne och skulle ha danser om kvällarne, för att locka pigorna
  till sin kant. Och då tog de och bar ut tröskverket för att få logen
  utrymd. Men när sen tröskverket fick stå i regnet, så kuggarne svällde
  och axlarne rostade, då blev Höjer rasande och förbjöd den eviga dansen.
  Det var dock det sämsta han kunde hitta på, för sen blev pojkarne
  alldeles vilda. Och vad de kunde finna ut bara, för att komma ifrån
  arbeta!
  
  En dag körde de sönder välten i fyrsprång över ett dike. De visste nog
  att sme'n bodde en halv mil borta, och att det tog ett dygn att ro dit
  och komma hem igen, och när de ville ha en fridag på sjön, så styrde de
  om att någonting gick sönder. Inte kunde de hjälpa det, inte. Och det var
  inte gott att komma på dem, heller.
  
  Skulle det dras not, så var det bara att knipa fram med brännvinet,
  annars gick fisken ut ur kilen. Och se, inte rådde drängarna för att inte
  fisken gick i noten! Men bara det lukta aldrig så lite brännvin av dem,
  så kom det alltid någon fisk.
  
  Det var som förgjort för Höjer, och aldrig vågade han mer ta sig en
  fridag på skytte, utan måste ligga i jämnt och samt. Och när han såg
  gubben komma hem med fåglar lite emellan, så sved det i honom.
  
  -- Jojo, känn på du, sa styvfadren.
  
  -- Ja, förlåte mig, men jag tror ingen har det så bra som den som tjänar!
  mente Höjer.
  
  -- Jo, du sa annat förr, du, men du visste inte bättre!
  
  Så gifte Höjer sig på försommarn, och gubben strax efter. Då blev det en
  ny visa med kvinnfolkena, så ettrigt, så ettrigt. Och gubbarna retades i
  luven på varann. Men styvfadren, som var den slugaste, gick alltid ifrån
  saken med vinning.
  
  Skulle Höjers piga gå och mjölka på skogen så lät gubben henne först ropa
  ihop alla korna till fållan, och på det vann hans piga en halv timma.
  
  Inte kunde hon hjälpa det, att korna följdes åt, och det var småaktigt av
  Höjer att se på sådant.
  
  Höjer ville inte vara småaktig, och fastän han tyckte att pigorna kunde
  skifta med görat, så lät han saken gå sin gång.
  
  Men hatet började gro mot gubben, och fastän denne nog var en spjuver,
  förstås, så var han inte skuld till allt. Bra mycket i alla fall. Och av
  allt som de hade tillsammans förstod han att klå åt sig, där något var
  att vinna, att skudda av sig, när det ålåg honom något.
  
  Slutligen blev Höjer ledsen på alltihop, när han såg att han hade det
  sämre nu än förr, och till den fjortonde mars hade han i all tysthet
  tagit sig en arrendator.
  
  Nu var det Höjers tur att skratta. Arrendatorn var en rivande karl, som
  gick utanpå styvfadren flera gånger om.
  
  Och snart stod det kalabaliker utan ända mellan de två gårdsbrukarne, så
  att ön slutligen fick namnet lilla helvete. Höjer åtog sig först att göra
  dagsverken åt arrendatorn, vilket man fann litet bakvänt, men det brydde
  bond sig inte om. Nu gjorde han inte mer än han ville och lät de andra
  kivas. Och det kunde de!
  
  Först när arrendatorn märkte, att hans piga fick driva alla korna i
  fållan, så sa han ifrån att det skulle skiftas. När det inte hjälpte, så
  befallde han sin piga att driva de andras kor i sjön, ut på kobbarne,
  vart som helst.
  
  Och se det halp!
  
  Därpå tog han opp stängselfrågan, och nu blev det advokatyrer i
  oändlighet. Men arrendatorn visste bot: stänger inte ni, så öppnar jag!
  Och så öppna han, så dragoxarna gick mitt igenom gubbens skötar som
  hängde på gisten.
  
  Och så blev det stängt!
  
  Skulle de så broa dikena! Gubben ville inte lägga bro, fastän det bara
  var några syllar. Gott, då gjorde arrendatorn sig en bro, som han tog
  bort, när han begagnat den.
  
  Det fanns bara en brunn på gårn, och vid den lade sig gubbens kvinnfolk
  att tvätta!
  
  Kvinnorna skällde en hel eftermiddag, så de voro ultramarinblåa i
  ansiktet, medan arrendatorn stod i slöjdbon och snickrade en brunnslucka,
  som han täckte karet med, och satte hänglås för. Och så var den saken
  till ända.
  
  Men sen gick gubbens kvinnor och stack arrendatorns bästa ko i juvret så
  hon sinade.
  
  Varpå arrendatorns kvinnor släppte ut gubbens höns, så räven tog sex
  stycken på en natt.
  
  Det var ett krig på liv och egendom och Höjer spelade den icke vackra
  rollen av angivare och spion. I stadigt vänskapsförbund med arrendatorn,
  gick han denne tillhanda med alla upplysningar, som kunde tjäna i såväl
  anfall som försvar mot den gemensamma fienden.
  
  Och nu på hösten hade han uttänkt en huvudaktion, som skulle ge
  styvfadren knäcken. Gubben hade nämligen ytterst liten slåmark och måste
  alltid ta sjöfodret, vassen i viken, med i beräkningen för att få sina
  två kor med livet igenom vintern. Nu var icke sjöfodret undantaget i
  arrendekontraktet, utan var allmänning, så att var och en tog vad han
  ville; dock hade man en tyst överenskommelse att sjöslåttern företogs på
  en utsatt dag; men som denna klausul ej fanns i kontraktet, beslöt Höjer
  sätta lusen i örat på arrendatorn, en dag, då gubben skulle bort på en
  auktion.
  
  -- Ta för dig du, annars tar den andra alltsammans, undervisade Höjer
  arrendatorn, som inte riktigt ville på affären. Om inte du tar först, så
  tar han först!
  
  Det var ett skäl! Och samma morgon som gubben rest bort, satte
  arrendatorn alla män och kvinnor i verket. De gingo naturligtvis runt
  kring stränderna och rakade av vartenda strå som kunde åtkommas, så att
  den som ville ha något med, måste ut i vattnet och gyttjan, och fick ändå
  bara vassvippor, som inte något kreatur ville tugga.
  
  När gubben kom hem i sin båt och såg viken ligga som en slagen äng, blev
  han alldeles galen, och som han kände igen upphovsmannens finger, kastade
  han sitt hat på honom. Han blev desto ondare, som det var hans egen idé,
  att en natt göra arrendatorn samma spratt. Och hans enkla hämndeplan blev
  nu att nedlägga striden med denne, spränga förbundet och få anfallet
  gemensamt mot Höjer.
  
  Till den ändan började han peka på små skrymslor i kontraktet, som Höjer
  hade hållit öppna åt sig för att vid behov sticka sig undan. Detta skulle
  nu ej inverkat på vänskapen mellan de båda, om ej arrendatorn redan förut
  tyckt sig märka att små fördelar tillföllo Höjer dem han ej skulle ha
  haft, men nu när någon pekade på det, så stack det i ögonen. Olyckan
  ville också, att Höjer om dagen varit ute och satt flundernät på
  arrendatorns bästa grynna, och detta hade han enligt kontraktet endast
  begränsad rätt till, i så måtto att, som orden lydde, husbehovsfiske vore
  gårdsägaren ej förment i vilka vatten han ville. Nu kommer arrendatorn
  och finner grundet upptaget av inte mindre än trettio nät, så att all
  sättning blev honom omöjlig, då grynnornas antal och givbarhet voro
  begränsade.
  
  Det var eld på kruttråden, och hemkommen började det puttra och fräsa.
  
  -- Hör du, Höjer, du; du går och sätter före mig så jag inte kan fiska.
  
  -- Nå, det får jag väl, svarte Höjer.
  
  -- Nej, trettio nät är inte husbehov; jämka dej dän du bara!
  
  -- Det vet jag visst det, när det inte står i kontraktet hur många nät
  det skall vara.
  
  -- Jaså, du talar ur den ton! Vet du av, att du har släppt tre kor på
  skogen, när du bara har lov till att släppa en.
  
  -- Nå, vad skulle det göra då, när skogen är så stor.
  
  -- Haha; vi ska inte vara småaktiga då! Bra! Vi ska komma ihåg det!
  
  Följande morgon stod Höjer på vedbacken, när arrendatorn kom fram, och
  med en till utseendet oskyldig min frågade:
  
  -- Hör du, Höjer, du!
  
  -- Jo! Här är jag!
  
  -- Jag behövde några spadskaft, och dem får jag väl ta på skogen?
  
  -- Jo, det går an, bara en tar vackert, så!
  
  Arrendatorn fick båda drängarne med sig och fällde hela öns lilla
  aspbestånd, varpå han lät dem såga och grovhugga spirorna. Höjer hörde
  nog att det braka och dåna bortom hagen, men han gav sig inte tid att gå
  och se efter vad som stod på. Det fick han dock klart för sig, när folket
  kom hem med lass efter lass med aspstockar.
  
  -- Ja, men du är vådlig i alla fall, som har tagit dän alla asparne, som
  jag skulle ha till lövtäkt åt fåren, ojade sig Höjer. Och hur många
  spadskaft ska det bli av det där, måtro?
  
  -- Å, det sträcker sig väl till en tre dussin! svarade arrendatorn.
  
  -- Ja, men jag bad dig hugga vackert!
  
  -- Nå, är det inte vackert då! Och för resten sa du inte hur många det
  skulle vara.
  
  Därmed var revanchekriget å ömse sidor i gång, och styvfadren spelade nu
  djävulens roll, som gick och blåste på lågorna. Han prickade ut timmer
  och båtbord åt arrendatorn, pekade på bästa lövtäkten, lärde honom att
  pressa musten ur sina kontraktsenliga förmånsrätter och vränga lag, så
  att Höjer fick likafullt ett trassel som han aldrig drömt.
  
  Så började arrendatorn nyodlingar, sedan han förmått Höjer att gå med på
  en part av kostnaderna. En rothuggare tillkallades, som svedde och högg
  och det ena stycket efter det andra togs opp. Men nu bestämde kontraktet,
  att gårdsägaren skulle hålla fall för åkrarna, och Höjer befann sig en
  dag invecklad i större sprängningsarbeten, som kostade kontanta pengar.
  
  -- Det får du igen på odlingen, narrade honom styvfadren.
  
  Men arrendatorn hade bara femårskontrakt han, och efter allt krångel han
  haft, började han packa in för att draga dädan. Och därför satte han till
  alla krafter att suga ur jorden vad han kunde; låg efter Höjer som en
  igel, studerade kontraktet om nätterna och klämde sedan till allt vad han
  kunde.
  
  Höjer blev snart ledsen och tog plats som båtbyggare på en grannö för att
  vara ifrån alltsammans. Men då blev det sju gånger värre; och var gång
  han kom hem hade hans hustru något nytt sakeltyg att förkunna.
  
  Andra året kunde inte arrendatorn göra rätt för sig; odlingarne hade
  kostat så mycket, fisket var dåligt, och i stället för att be om anstånd,
  hotade han Höjer med process för att han narrat honom in på villkor som
  han inte kunde gå ut med. Men processa var det sista man ville göra, för
  det var bara ting två gånger om året, och om man också vann, så fick man
  ingenting, där ingenting var att ta. Och mäta ut var inte heller lönt,
  där intet var att mäta, då ju Höjer själv var ägare till alla inventarier
  och kreatur. Vräka kunde han inte, ty kontraktet var icke så stiliserat,
  och under alla förhållanden var det lugnare att ha gäldenären under sina
  ögon än låta honom löpa sin väg och kanske aldrig få se honom mer.
  
  Arrendatorn blev därför sittande, och nöd gick inte på honom, men på
  Höjer gick det hårt, ty han hade ju avhänt sig nästan all sin egendom,
  och hade tillochmed gjort dagsverken gratis.
  
  -- Det här är då alldeles rasande, menade Höjer, när nöden tvang honom
  att beklaga sig för styvfadren. Och aldrig har jag haft en glad dag sedan
  jag hörde upp att tjäna. Då hade jag maten och inga bekymmer, men sen jag
  fick mitt eget, får jag gå dräng utan lön och se på hur andra äter mitt
  bröd opp.
  
  -- Ja, ser du, du har inte rätta förståndet du, svarade gubben, och den
  gång du ville snyta din arrendator, så lade du grunden till allt som hänt
  dig sen!
  
  Detta var delvis saken, ty Höjer var född till att tjäna, men den som
  först brutit rätt och billighet, det var styvfadren, och därför tvang han
  de andra att bryta igen, såvida inte de ville gå under, och det ville de
  inte.
  
  Ont blev värre! För att knipa ut arrendesumman lade Höjer på sin
  arrendator nya onera, som denne sökte skudda av sig. Och snart upptäckte
  man att han gjort odlingarne på svindleri, så att han sålde veden, som
  höggs vid röjningen, och vad värre var, sög den nya jorden läns, då han
  inte kunde gödsla den. Och det hade ingen beräknat, ehuru man väl visste,
  att boskapen knappt var tillräcklig för att hålla i stånd den jord som
  fanns. Men arrendatorn gick lös på skogen med sina odlingar, som bara
  bestodo i att hugga och hacka, och så ta en havreskörd mellan stubbarne,
  som snart grönskade upp som aronsstavar. Och samtidigt föllo kreaturen i
  sin, oxarne magrade och gårdens bestånd var hotat. Allt detta måste Höjer
  åse utan att kunna röra ett finger. När det stod upp ett stormgräl,
  svarade alltid arrendatorn:
  
  -- Det står så i kontraktet.
  
  -- Ja, men det var inte meningen, svarade Höjer.
  
  -- Ja men det står så, liksom det inte stod så att du skulle sätta
  trettio nät, när meningen var att halvt dussin. Orätt går igen! Skyll dig
  själv.
  
  Efter de fem årens utgång hade Höjer måst taga hypotekslån för att muta
  bort arrendatorn och rädda sin skog, men arrendatorn köpte sig en gård i
  grannskapet på besparingarne.
  
  Och Höjer måste återigen ta gården och börja kampen mot tjänstefolket,
  som nu var värre än någonsin. Ibland tänkte Höjer sälja gård och grund,
  men det fanns inga andra köpare än fattiga krakar, som ville betala med
  inteckningar, naturligtvis löpande utan ränta. Att ta arrendator igen
  aktade han sig för, och det återstod sålunda inte annat än låta sig ätas
  levande av tjänstefolket.
  
  -- Ja, ser du, min gosse, sade pastorn, som blivit anmodad avge
  utlåtande, den som inte är skapt till herre, den blir aldrig herre.
  
  -- Ja, men herre Jesus, hur kan andra få bukt med sina tjänare, då?
  
  -- Ser du, det är deras hemlighet det! De äro väl så skapta, ser du!
  
  Och därmed fick Höjer trösta sig, om det nu var en tröst att veta sig
  dömd till en undergång, som han ser dagligen och stundligen försiggå för
  sina ögon, utan att kunna hindra den!
  
  
  
  
  Sjönödslöftet.
  
  
  Vestman på Nedergårdsön hade gått med en skonare på Norge och kommit ända
  upp åt Lofoten. Där hade han träffat valfångare och förnummit ett och
  annat om fångstmännens sätt att ta valar med harpun. När han så kom hem
  till sin ö, rann den tanken på honom, att han skulle tillämpa de
  inhämtade lärorna på hemmavarande skälfångst, vilken befann sig i stadigt
  avtagande på grund av bössknallarnes avskrämmande inflytande på de rädda
  djuren.
  
  Till den ändan gick han tillväga på följande mindre välbetänkta sätt, med
  en utgång, som varken han eller någon annan kunnat beräkna, och vilket
  gav anledning till ett äventyr, om vilket ännu sagan lever i skärgården.
  
  En afton på eftervåren tog Vestman en flatbottnad eka och en pojke med
  sig ut till yttre skären, där skälarne brukade gå upp och solbada sig.
  Till den märkvärdiga jaktens bedrivande hade han medfört en uttergadd,
  vilken eljes hade till ändamål att tjäna vid uttagning av uttrar ur
  bergsskrevor, och nämnde tillhygge hade han på valfångarmanér fastgjort i
  fören vid en löpande vinda. Huru han skulle kunna nalkas de skygga djuren
  för att få håll på dem med den tillfälliga harpunen, det visste varken
  han eller någon annan, men är olyckan framme, menade hans vänner, så kan
  man sätta nät i vattentunnan. Fälttågsplanen var emellertid uppgjord så,
  att pojken skulle gå från land med bössan och Vestman själv smyga med
  ökan mellan iskokorna och där passa de flyende djuren, som icke kunde
  göra sig för brått på den skrovliga drivisen, vilken packat sig invid
  stranden.
  
  Nu hade han fått pojken i land just före solnedgången, och själv tog han
  till att ro med ett par ullstrumpor virade om årlommarna för att inte
  bullra, och med en vit skjorta över kläderna för att inte synas. Och i
  skygd av kobbranglet och packisen råkade han ro opp sig under vallen, där
  en bräsch visade var djuren gått upp och där de sannolikt måste ge sig
  ut, då ingen vak fanns.
  
  Vestman satt där väl gömd och höll gadden i högsta hugg lyftad, så länge
  att han frös om fingerna och började grunda efter, om inte det gamla
  sättet med lodbössan var enklare. Skälarne voro där, det var inte tu tal
  om det, och han hade hört dem ge skall, men att de skulle just välja den
  här vådliga stråten för att komma i vattnet, det var den stora frågan.
  
  Knall! hördes det i land bakom tallarna, och så pep det i luften och sa
  skvatt ut i sjön, och därpå blev ett blåsande och nysande, och så ett
  traskande på isen, som när nakna mänskor springa på ett kammargolv.
  
  Innan Vestman hann få redigt för sig hur dum hela tillställningen i
  själva verket varit, stack ett lurvigt huvud ut genom breschen, reste sig
  och störtade i vattnet, men fick verkligen gadden mitt i det tjocka. Och
  i ett huj löpte linan ut; båten fick en knyck så att jägarn ramlade ner
  på akterbetten och så bar det av med god gång till sjös.
  
  Det blev åka av!
  
  Vestman tyckte först det var nytt och roligt och tänkte på vilken
  förträfflig jakthistoria det skulle bli; och bytet ansåg han sig ha i
  handen. Men så fick han se att kobbarna dansade förbi och sin egen stuga
  försvinna.
  
  -- Farväl, så länge, nickade han åt stranden, kommer strax tillbaka!
  
  Det röck och knöck i båten, men någon fara syntes inte vara för handen
  ännu, förrän de kommo ut i sista stenarna och släppte landkänningen. Där
  gick det lite sjö och solen tycktes ha gått ner, ty det såg ut som en
  svart rund skiva därute.
  
  -- Ett stycke till, så kapar jag i värsta fall, tänkte Vestman.
  
  Och så bar det av igen. Men nu tog ekan till att slingra. Sjöarna lågo
  mot och båten doppade redan nosen.
  
  -- Lite till! tänkte Vestman, som ogärna ville skänka sitt säkra byte och
  få ett snöpligt slut på en så vacker början.
  
  Sjön ökade och stjärnorna tändes på. Ännu kunde han dock se yxan, som låg
  framme i fören och som var hans hopp, när det gick för långt.
  
  -- Gå på du, min gubbe, du är väl snart trötter, om jag känner dig rätt!
  muttrade den utfrusna jägarn, som längtade komma till årorna för att bli
  varm i kroppen.
  
  I detsamma kände han vått om fötterna och hörde båten skrapa i botten.
  
  -- Lägg av då, kommenderade han sig själv, reste sig för att ta yxan och
  kapa men satte sig ögonblickligen ner igen. Ty i och med detsamma han
  lämnade sin plats drog skälen ner nosen på ekan.
  
  Efter ett par fruktlösa försök att krypa fram i fören, insåg han det
  nödvändiga i att bli sittande och att han var lämnad i djurets våld,
  beroende av detsammas nyck huruvida han skulle gå i kvav eller komma
  hem.
  
  Nu hade det upphört att vara roligt, och ett stilla allvar sänkte sig
  över den modstulne jägarens sinne. Men för att ge sig mera mod än han
  ägde tog han till sig en åra och stack ut akter över, inbillande sig att
  han styrde. Men det gjorde han inte, för det gjorde djuret, och det
  styrde alltjämt rakt ut till sjös.
  
  -- Kommer jag ifrån det här, så djäveln anamma...
  
  Skälen gjorde några slingerbultar och svordomen avbröts, ty åran måste
  tas in och öskaret fram, att få vattnet ur båten.
  
  När det var länsat, stack han ut åran igen, och det kändes genast
  lugnare, alldeles som om han verkligen suttit och styrt.
  
  Men nu hade stjärnorna slocknat av och det kom regnstänk blandat med snö,
  så att Vestman snart inte såg yxan mer, utan fann sig omsluten av ett
  grått töcken på alla håll. Och framåt gick det, framåt, men vinden
  tycktes kantra om, ty nu lågo sjöarne på halv sida mot; och den kantrade
  undan för undan.
  
  Nu blev han rädd! Och medan öskaret gick igen, tänkte han på hustru och
  barn, på gård och grund och redskap, och så på evigheten, som stundade
  med all säkerhet; tänkte på, att han inte varit i kyrkan på -- ja hur
  många år, det mindes han inte, men det var inte sedan året då koleran
  gick -- och att han inte varit till skrift -- nu skrapade läsud mot
  drivis. Herre Jesus! Jag fattig syndig människa! -- Det var bortglömt
  alltihop... Fader vår som är i himmelen... ske din vilje såsom i
  himmelen... inte den heller! -- -- --
  
  Vilka långa timmar, och så många sen; flera behövdes inte för att komma
  över till Åland, med den här vinden; men kom drivisen, då måste han följa
  ner till Gottland eller komma in i Finska viken! Men innan dess skulle
  han vara ihjälfrusen.
  
  Han kröp ner på botten av ekan för att söka skydd för den kalla blåsten,
  och när han kom på knä, så kunde han hela Fader Vår, och den läste han
  väl ett tjog gånger; och för var gång han kom till amen, skar han med
  fickkniven en skåra i suden. Och när han hörde sin röst, blev han
  lugnare, för det var som att tala vid någon, och som om någon talade till
  honom, och orden väckte minnen om en massa människor samlade i kyrkan och
  vilka han nu såg framför sig, tröstande, förebrående. Där såg han
  Gelingarne, som han varit ute med förliden och tagit upp smideskol med
  efter den sjunkna briggen, som inte var alldeles riktigt, men kunde
  försvaras; där såg han -- nu röck det i linan föröver. Herre Jesus, Guds
  son, kommer jag ur detta med livet, så lovar jag, så sant Gud lever, en
  ny krona med sju pipor av rena silvret -- det är hela barnaarvet -- till
  kyrkan -- rena silvret -- Herren välsigne oss och bevare oss, Herren
  upplyse sitt ansikte över oss och vare oss nådig...
  
  Genom dimman syntes ett ljus, rätt förut, stort, men suddigt som en
  hornlyktas!
  
  -- Det är Hangö fyr på Nyländska kusten! tänkte Vestrnan. Kunde väl tro
  att vi hållit på i tolv timmar, för det var långt som en vecka!
  
  Nu kraschade det igen under ekan och den stod tvärt still, så att Vestman
  flög framlänges över betten, och så blev det still.
  
  Hur långt kunde det nu vara till fyren på en höft? Halvannan mil! Och nu
  förmådde han varken komma fram eller tillbaks! Det var värre än någonsin,
  ty bara han rörde sig i båten så vickade den.
  
  Vestman satt där han satt, och han väntade få se soln gå opp och dagern
  skina i öster, och han frös, och han bad Gud, och han lovade och svor
  alla dyra eder om silverkronan, som skulle få kosta två hundra riksdaler
  och vara kontrollerad, och sju pipor skulle han ha med krusiduller på
  handkragarna, och en lina med kulor på, skulle han hänga i, och när
  folket såg den, skulle de säga: si det är sjönödslöftet av Erik Vestman i
  Nedergården, som Herren så huldrikt hjälpte ur sin svåra nöd anno
  attonhundra och femti nie! Gud hjälpte honom så huldrikt och nådeligen,
  upprepade han gång på gång, så att han till sist trodde på det, och i
  översvallande tacksamhet för den nåderika hjälpen, läste han första orden
  ur »Lov pris och tack ske dig, o fader käre!» Gud hade hulpit honom, det
  var alldeles säkert, efter som kronan hängde där och folket sa, skulle
  säga, de hade inte sagt än -- nu slockna fyren... Herre Jesus! som gick
  på vattnet och bjöd böljorna lägga sig! -- Nu lade de sig, de hade redan
  lagt sig för en lång stund sen, för det var kav lugnt, och underligt var
  det, ty här låg hela sjön på, och hade gått alldeles vådligt just nyss, i
  går afse, efter som det var morgon nu snart, det måste vara morgon nu
  snart, när han kunde frysa så elemenskat om fötterna, och var hungrig och
  skulle få varmt kaffe nu straxt, bara lotsbåten kom ut, som den måste
  göra efter som det skulle komma fartyg i solgången, som legat och kryssat
  ute på flacket; men varför, för f... för allt i världen hade de släckt
  fyrn just nu, kanske det var dager, fastän det inte syntes för dimman,
  mycket säkert, såvida inte ryska regeringen hade något annat reglemente
  för sina fyrar; jo, visst hade de, nu mindes han det som en dröm,
  alldeles som att rysken hade annan almanacka med gamla stilen, se där ha
  vi ägget, gamla stilen, som är tretton dar efter eller före, det kan nu
  just vara detsamma, för tidskillnad måste det vara, och det var det ju
  också, efter finska båtarna alltid kom en timme senare än det var
  telegraferat, och därför hade de också släckt fyren en timme före
  soluppgången, som alltså skulle ske om en timme. Och då förstod han,
  varför han frös så vådligt, för det gör alla som haft ältfrossan, när
  solen går upp; men skälen, djuret, höll sig så stilla och det röck inte i
  vindan mer, kanske den slitit sig och gått! måste se efter i alla fall,
  för att sitta här i onödan, det hörde f...
  
  Vestman stirrade förut och såg något mörkt, taggigt, som en hel hop
  riggar stiga ur töcknet.
  
  -- Kors i Jesu namn, om det är ryska flottan, då skjuter de mig som
  smugglare eller skickar mig till Siverien. Och så många sen! Gud Fader,
  det är en hel skog.
  
  Han reste sig och rätade ut knäna! Båten vickade bara åt sidorna, men
  doppade inte mer med nosen. Han klev försiktigt över bettarne föröver;
  såg linan stå spänd som en telegraftråd; steg ur båten; såg fotspår, slog
  klacken mot en sten... han var på land! Och där stod granskog!
  
  -- Är de du, far! pep en bekant röst ifrån en enbuske.
  
  -- Ludde! Vad fan är du här!
  
  -- Jag unnra vad de blitt av dig, far!
  
  Vestman gnuggade sig i ögonen:
  
  -- Hörru, vet du vad klockan är på dan?
  
  -- Hon lider väl åt åtta, och du har varit borta mest en hel timme! Men
  så har du kräket med dig också!
  
  På skälberget låg djuret med uttergadden i ryggen, dött, förblött, efter
  att ha gjort en tripp till sjös och vänt för sjögångens skull.
  
  Och än i dag berättas äventyret som det mest underbara i hela skärgården,
  näst sagan om sjöormen, och den som inte vill tro, den kan gå till
  Nedergårdskyrka och se den lilla ljuskronan, som hänger där under
  orgelläktaren till evärderligt minne av förre kronolotsen Vestmans
  huldrika hjälp ur en högst ovanlig sjönöd, då han med döden för ögonen
  lovade Herren att till den kristelige församlingens hugnad och fromma
  skänka denna tennkrona.
  
  
  
  
  Skräddarns skulle ha dans.
  
  
  När man en vacker sommardag kommer ut ifrån havsbandet och håller ner i
  Byttafjärden, förbi Gåsskär och Skoboraden, kan man, om man ligger för
  babordshalsar, se en höglänt ö såsom kranbalksvis i lä. Den är icke
  märkvärdigare än de andra öarne omkring, på annat sätt än att den är
  högre och tyckes bestå av en enda kal gneisklint som rämnat mitt itu. Tar
  man i land på norra sidan, skall man snart komma in i en aldunge, och
  fortsätter man in i rämnan har man snart under fötterna en snaggig
  ängsmatta, som synes utbredd till torkning mellan de fuktiga
  bergväggarne. Håller man sig på denna gröna matta, ser man den snart
  sträcka sig framåt och mot bergets sidor kantas med hasselbuskar, som
  dölja ingångar till hålor och små grottor; följer man stråten framåt i
  sydlig riktning, går man snart i skuggan av tallar, som efterträdas av
  björkar, rönnar, askar; och så tar bergväggen emot, vägen krymper till en
  gångstig, som leder upp rätt i vädret, slingrande som en torntrappa. Går
  man uppför en stund, måste man snart ner igen i en skreva, där den sköna
  benveden krupit i lä för vinden, att dölja sin glänsande grönska och sina
  lysande röda bär; och så bär det oppåt igen, alltjämt oppåt, tills man
  står på den nakna klinten, där torkade gäddben röja närvaron av en
  fiskgjuse, eller kringströdda andfjädrar och torkade skelett visa
  platsen, där hökar, falkar, havsörnar kanske också, hålla sina kalas i
  god matro, under det de ha ett öga på jaktreviret, som nu sträcker sig
  oändligt inåt inre skärgårdens blånande fjärdar, och utåt havsbandet till
  fyrarne och det eviga cirkelsegmentet. Men går man några steg framåt
  klinten i sydlig riktning och tittar ner under fötterna, glömmer man
  huvudskalleplatsen däruppe och ser en täck liten tavla, som man icke
  väntat härute. Skyddad av bergväggarne för alla kalla vindar ifrån
  nordväst till sydost, ligger en gräsmatta så grön som nyuppkommen råg;
  och därnere går en röd ko och betar under de vita björkarne. Gräsmattan
  sträcker sig ner till en grå stuga, omgiven av en trädgårdstäppa, och
  ända ner till sjön, där hamnen ligger med båtbrygga, sjöbod, sumpkista
  och nät.
  
  Detta är skräddarns!
  
  Kravlar man sig ner för bergväggen och lämnar klinten, där det blåste
  kallt, skall man snart känna solen steka den orörliga luften, och på fem
  minuters nerstigande märka hur klimatet ändrar sig och med detsamma
  vegetationen. Men man vill nästan tro på underverk, då man ser rönnen
  bära astrakaner på en gren och gråpäron på en annan; och då man ser
  duväpplen på hagtornsbuskarne, tror man sig ha kommit till en förtrollad
  ö, där man i nästa ögonblick vill vänta sig få plocka fikon på
  spåmanstisteln. Stiger man ner på gräsmattan och nalkas stugan, får man,
  om lyckan är god, se trollkarlen själv genom det öppna fönstret, där en
  hämpling visar sitt blodsprängda bröst i en liten ståltrådsbur mellan
  sallatsblad. På ett slagbord bakom hämplingen sitter han nämligen med
  benen i kors och drar långa styng på ett rutigt bomullstyg, som döljer
  hela hans nedra kroppshalva och endast lämnar den övra delen synlig, fast
  den icke är mycket att se på; ty magen fattas och den lille mannen tyckes
  ha lyftat av sig bröstkorgen och satt den direkt på bordskivan, och på
  bröstet ligger huvudet utan märkbar hals. Det är skräddarn själv, som en
  hårdhänt natur kramat ihop till en puckel, och åt vilken föräldrarne på
  den grunden valt det stillasittande yrket.
  
  För att rätta naturen, som givit honom anledning till missnöje, har
  skräddarn anlagt ett gott lynne och utvecklat sig till en muntergök, som
  alltid är full med historier och visor. Och liksom för att visa naturen
  hur den skulle ha burit sig åt, har han kastat sig med kärlek åt
  naturförsköning. Det är han därför, som gjort trädgård, och icke nöjd med
  att förädla de gamla sötäpplena och surkartarna i trädgården, har han
  gått och ympat ädelfrukt i vildmarkens träd, så att den sura rönnen bär
  vita astrakaner och den kärve hagtorn lyser av det lilla duväpplets röd-
  och vitkindade barnansikten. Och liksom om han kände, att hans dåliga art
  icke skulle längre ner i världen, planterar han träd på marken, och när
  han kommer till en bondgård för att sy, medför han i västfickan några
  frön, som han i smyg stoppar i jorden, eller, när årstiden är inne, några
  ympkvistar, som han sticker emellan bark och träd. Och hans frön gro, och
  hans ögon växa ut, och när ingen bär hans namn mer, så skall hans namn i
  långa tider uttalas, när andras barnbarn sitta under farfars äppelträd
  och höra historien om hur det granna och goda undret kom dit på den nakna
  hällen, och det långt efter sen hans rockar och byxor blivit trasmattor
  eller filtskor.
  
  Nu, i mars månad, hade han sytt hos trädgårdsmästarn på Sandemar, och han
  hade sett underverk i drivbänkarna, och hört om ett slags runda gula
  gurkor, som man fick en krona för på Dalarö Societet. Och så hade han
  fått hem kärnor, lagt dem i en långrevslåda med jord och ställt i
  fönstret. Efter fjorton dar såg han som en vit fingerknoge peka opp ur
  mullen och strax efter breda ut sig och lägga som två vingar tätt utåt
  jorden som en trollslända. Så kom aprilsolen, och då sköto de fart,
  pinade fram en grön karda, rullade ut sig och började krypa. Då nöp han
  över tredje bladet som trädgårdsmästarn lärt honom, och då sköto de
  sidoskott, som han nöp igen på samma sätt, så att när maj gick ut, var
  det i sista laget att sätta dem i bänk. Men det var inte det lättaste att
  få varmt under, och en dag gick åt för att komma till Dalarö efter en
  låda stallströ. Så bäddade han utmed bergväggen, där solen brassade på;
  ramade in bädden med brädlappar, men se det blev bara en tunn, tunn bänk
  och han fick söka råd för att öka den. Höboss, sopor, halm måste han ta
  till, och på sistone vart det en bänk sådan han var. Och i den satte han
  plantorna med jordklump. Lade så innanfönsterna på, och det blev växa av.
  Men järnnätterna kommo, och han måste täcka; täckte med mattstumpar och
  granns. I fjorton dagar knallade det och växte i bänken, men vid
  midsommar tog det av och stannade. Stallströt var utbrunnet, och han
  fick inte tid att skaffa mer. Så kom stora hettan i juli, och nu sköt det
  på igen och blev blom. Först tunna hanblommor och så knubbiga honblommor
  med en liten grön ärta i botten. Han luftade och han spritade, skuggade
  när solen brände och stängde när det mulnade. Blev det så fjorton
  regndagar utan sol, och hela maskineriet stod stilla igen. Nu vattnade
  han med varmt vatten och bäddade runt med halm och lagårdsströ, och när
  augusti bröt in med rötmånadshetta, så bergväggen var som en bakugn, då
  knallade det igen, ärterna svällde ut till gåsägg och fick räfflor med
  ludet emellan. Åtta stycken hade han nu så stora som nävar, och de
  började redan lukta svagt, så att han lade tegelflis under dem. Det var
  en hel historia med de melonerna, och bara solen höll sig framme, så
  skulle han ha dem i hand om en vecka.
  
  Därför satt han nu på sitt bord och höll utkik på drivbänken, som om han
  bevakade solstrålarne därborta vid bergväggen, och han var uppriktigt
  glad i sitt sinne, för vinden stod sydlig och det hade inte regnat på
  sjusovaredagen.
  
  -- Hör du, Anna, du, ropade han med sin kikhoströst till systern, som
  stod i köket och rensade flundror.
  
  -- Nå, Gustav! svarade Anna, utan att lämna sitt arbete.
  
  -- Jo, ser du, jag hade tänkt som så, att vi skulle ha dansen som om
  lördag, innan folket ger sig ut på strömmingen; vad säger du om det?
  
  Det blev litet tyst först, så att man hörde flugornas dans kring
  lövruskan i taket och fiskknivens raspande i flunderskinnet.
  
  -- Har du råd med det, du? kom Annas svar i frågform.
  
  -- Ja, visst har jag det, och för resten ska jag säga dig, att när man
  har har en affär som jag, måste man se sina kunder någon gång, och vad
  råd beträffar, så inte är jag så barskrapad. Minst ett par tunnor äpplen
  kan jag räkna på...
  
  -- De ska ju vara till att köpa vinterfoder...
  
  -- Nå, så har jag, här slog det kluck för skräddarn, som om det fastnat i
  halsen, så har jag mina meloner.
  
  -- Asch; låt oss se dina meloner först!
  
  -- Se! Kan du inte se dem därute! Om tre dar ä de färdiga, och då har jag
  mina åtta kronor; det är brännvinet!
  
  -- Vänta då tills melonerna bli färdiga åtminstone.
  
  -- Ja, si det kan jag inte, för då är det för sent för strömmingen, vet
  ja!
  
  Anna svarte inte mer, för hon ville inte vara med om alltsammans, både
  därför att hon tyckte det var bråkigt att riva opp stugan, och för att
  hon visste Gustav skulle supa sig full.
  
  Men nu var det skräddarns svaghet att en gång om året se folk hos sig,
  och flickor i synnerhet. Fastän han inte kunde dansa, då han till på
  köpet var låghalt, så han gick mellan två kryckor, hade han en synnerlig
  förnöjelse av att se ungdomen roa sig, och var alltid med på alla danser,
  där han hoppade omkring och klappade flickorna med knogarne av sin långa
  magra hand, och, ansedd som en gammal farbror, oaktat sina trettiotvå
  år, fick han ta sig små friheter, som ingen räknade så noga på. När han
  nu kastade fram sitt förslag för systern, som satt härute och hushållade
  för honom, var det inte något påhitt i hast, utan en länge ruvad idé, som
  ätit sig fast i hans huvud och som skulle gå igenom.
  
  Systern, som var fem år äldre, hade nog makten i huset, men när det
  gällde på riktigt, så var skräddarn envis som synden; och om det också
  skulle grälas i åtta dar, så tog han sig igenom.
  
  Utan att därför avvakta vidare rådslag sätter han sig i båt följande
  morgon och seglar omkring att bjuda, varpå han styr ner till Dalarö att
  köpa brännvin och svagdricka. Full kom han hem, men ändock innan
  solnedgången, och krypande på marken lade han fönsterna på bänken utan
  att slå sönder en ruta. Och som det hotade bli kallt travade han på
  mattorna, och nu, dubbelt rädd om sin skatt, som skulle betala kalaset,
  tog han täcket ur sängen och lade ovanpå alltsammans.
  
  Dagen därpå rustade Anna och Gustav till dansen. Först slogs slagbordet
  igen och ställdes ut på gården; därpå sopades och skurades, fejades och
  lövades. Och när det led på eftermiddagen, gjorde syskonen toalett, varpå
  flickorna på Mörtön anlände för att hjälpa med kaffekokningen.
  
  Så mot aftonen i femtaget kommo de främmande. Båt efter båt lovade och
  fällde segel i hamnmunnen, rodde opp till bryggan, där skräddarn stod
  oppsträckt och tog emot, skakade hand och sade en rolighet åt var en som
  han hjälpte i land, klappade flickorna under hakan och fick dem att
  rodna.
  
  När kaffet var drucket på gårdsplanen, förde värden sina gäster ut i
  trädgården att skåda och beundra. Flickorna fingo ett äpple, som
  skräddarn själv skulle stoppa i fickan på dem; åt gubbarne stack han en
  ympkvist eller ett fröhus, som de skulle ha hem. Och så skulle de
  »stirra» på sammetsrosor och lejongap, astrar och dahlier, som växte i
  stora bunkar utmed grönsakssängarne. Flickorna skulle naturligtvis nypa i
  lavendeln och rosmarin, så det luktade gott om dem, och skräddarn måste
  själv sticka örtkvasten i klädningslivet. Men pojkarne kunde inte hålla
  fingerna i styr, utan ville snyta äpplen, varför trädgårdsmästaren fann
  förmånligare att slå ner några surkartar åt dem, hellre än de skulle
  länsa hans unga träd, som buro första året. Och sist beskådades
  underverket, melonbänken.
  
  -- Tre dar till, och det är åtta kronor i näven! skroderade skräddarn.
  Lukta på dom, pojkar! Hä? Nu ta vi en sup på det!
  
  Och så gick man in i stugan och började dansen med ett lag stora supar
  vid dragharmonikans orgeltoner. Som en skata syntes skräddarn skutta
  mellan paren och bjuda till supning och dans. Än var han vid spisen och
  motade opp några sittande par, än var han vid bordet och fick gubbarne
  att supa.
  
  -- Inte så häftigt, ser du, natten är lång, och man vet inte vad som kan
  hända! varnade de gamle.
  
  Men skräddarn var alldeles »vill». Och hur det var, så slog gårdagsruset
  opp, käpparne började vingla och den lilla mannen såg vingskjuten ut.
  Törnade mot dörrposter, knuffade de dansande och fick armbågar i bröstet.
  Blev ledsen och satte sig i en vrå; rullade ögonen, som om han sett
  jordklotet gå runt, och sjönk slutligen ihop med käpparne saxade framför
  sig som en positivbock.
  
  Solen lyste ännu på himlen när värden i en sista ingivelse äntrade
  vindstrappan och kom opp på rännet, där höet låg. Där tycktes med ens
  gårdagens trötthet och rus överfalla krymplingen, så att han förlorade
  medvetandet och drunknade i ett hav av vällukter från det torra
  blomsterhöt, medan en hel ruska röda solstrålar låg över ansiktet.
  
  När han återfick förnimmelser nästa gång, hörde hans öra som om han låg
  inne i ett kvarnverk; stugan darrade och knakade och basarne i
  dragklaveret läto som när man står på kyrkbacken. Men det var mörkt nu
  och så upphörde örat att höra, ögonen släcktes och han trodde han
  svimmade.
  
  -- Här är jag! hörde han sig svara i sömnen, på något rop efter
  skräddarn, så högljutt att han vaknade om en obestämd tidrymd, som kunde
  varit ett år eller en halvtimme, och så blev det svart och tyst igen.
  
  Nästa gång han förnam något, gjorde det rysligt ont i huvet, och bakom en
  bjälke viskade någon, som hade klackjärn på sig.
  
  Därpå drömde han, att han var mjöl och siktades i en kvarn, där ett
  kugghjul skakade sikten så det gjorde ont, och mjölnardrängarne skreko,
  medan orgeln spelte ini kyrkan, och ibland regnade det nedanför i
  knutarne, och så rasslade det i träd och buskar, knäckte i ris och
  bråten, smattrade på jorden. Och skräddaren låg och led, led i huvet där
  det kändes som om han glömt bort något, som han borde kommit ihåg,
  någonting viktigt och angeläget, men som han inte kunde komma på. Så
  slog han bort det och då blev det bättre en stund; men så kom det igen
  och då frös han i kroppen, men var alldeles het i huvet.
  
  Det hade nu blivit tyst därunder i kvarnen, och när han tittade opp i
  taket, såg han ljusgrå snören med små stjärnor på, som gjorde ont att se
  åt; tuppen gol och måsarne ojade sig oppe i luften någonstans. Han
  vaknade.
  
  Det var morgon, han hade varit full, och -- han hade glömt att täcka
  melonerna. Som en pil var han uppe, kravlade sig ner för trappan, såg en
  förödelsens styggelse i köket och skuttade ut i trädgården; tog tre
  alnars språng mellan käpparne; kände att det var bitande kallt, såg vitt
  på marken, som frasade om fötterna, och så -- där lågo de, döda.
  Stjälkarne snodda som rep, bladen slappa som klädeslappar, gråa, livlösa,
  och fruktskaften sågo ut som om de varit brända. I ett enda smärtsamt
  ögonblick rök fyra månaders arbete förbi den rusiges öga: Dalarörodden på
  tre mil efter stallströ, bänkläggningen, utplanteringen, vattningen och
  luftningen, täckningen om nätterna, allt pyssel och knåp förlorat på en
  frostnatt.
  
  Skräddarn slog benen under sig och satte sig på bänklådan; och barhuvad
  som han var med luggen ner i de rödsprängda ögonen, lät han huvet falla
  mot bröstet och grät; grät så förfärligt, om av brännvin eller sorg eller
  båda delarne, visste inte Anna, som kom tillstädes:
  
  -- Du har fått för dansa, du! sade hon.
  
  -- Jag ska aldrig supa mer! snyftade Gustav. Aldrig -- supa -- mer!
  
  -- Så säger du var gång, du har varit full. Men håll ord en gång.
  
  Anna plockade höboss ur håret på brodern, medan tårarne fortforo att
  rinna utför dennes randiga kinder, som legat mot höbanden.
  
  -- Och så skulle du se, hur de gjort i din trädgård!
  
  Skräddarn for opp som om han hört bålgetingen, och skuttade över
  ängslappen in i täppan.
  
  -- Nå, Gud sig annåda!
  
  Det var allt vad han fick fram, då han såg sin unga rosenhäger avplockad
  och nästa års fruktsporrar avslagna.
  
  -- Kåss -- i -- Jissi -- namn! Såna ena rackare! -- Och si på fan, här
  har han kräkts i stickelbärsbusken! Nej, en sån tusan!
  
  -- Kom in i köket, ska du si hur di spytt som kattor! Jo, nog har du haft
  roligt för dina pengar!
  
  Skräddarn stod och stirrade på stickelbärsbusken, som om han sökt nyckeln
  till en gåta, och ett leende rann upp, motsträvigt till börja med, men
  snart klyvande hela det tåriga fula anletet, och med handen på knäet
  utbristande i den tillfredsställda hämndens förnöjda skratt:
  
  -- Tror nån människa de haft förstånd att skala gurkan.
  
  Skrattet slocknade, och ett nytt anfall av raseri satte den lilla
  slankiga figuren i skuttande rörelse åt sängarne på andra sidan gången.
  
  -- Gud förlåte mina synder ha de inte varit och trampat i ärtsängen! Si
  bara! -- Si bara! -- Ja, men det är vådligt!
  
  Anna tog brodrens arm och ledde honom in i stugan. Där såg fasligt ut.
  Golvet oppslitet av de dansandes skodon, nersmackat med snusloskor,
  pipaska, svavelstickor; runt ikring på fönsterposterna stodo urdruckna
  glas och i spisen lågo de två ankarena, som innehållit brännvinet och
  svagdrickat.
  
  Skräddarn kastade en blick på uselheten, skakade på huvet, och riste på
  brännvinsankaren.
  
  -- Inte en droppe kvar? Anna?
  
  -- Nej, och väl är det! Men nu, Gustav, får du sitta vid och sy i åtta
  dar, för att få in vad de andra supit opp i natt.
  
  -- Så får jag väl det då! -- Men tror du, att de hade roligt i alla fall?
  frågade skräddarn med ett sista hopp om att ha fått någon valuta för sina
  pengar.
  
  -- Nog hade de roligt, svarte Anna, men du, som inte fick något med?
  
  -- Ge mig en sup, Anna, för jag vet du har gömt undan i skåpet, så talar
  vi inte om den saken mer!
  
  När skräddarn fått en redig, gick han ner till bryggan och tvätta sig.
  Och en timme efter satt han på bordet och sydde, under det hämplingen
  visslade för honom.
  
  Och mitt under huvudvärken, när de onda tankarne kommo och gingo, måste
  han avbryta sig själv och fråga Anna:
  
  -- Tror du de hade roligt i alla fall?
  
  Och när Anna svarat ja för tredje gången, avslutade skräddarn sina
  tröstegrunder för sig själv:
  
  -- Nå, så var det roligt i alla fall!
  
  
  
  
  Uppsyningsman.
  
  
  Han for med sin jakt som den »flygande holländarn» utan att komma i ro;
  han for mellan Furusund och Landsort, mellan Landsort och Furusund, och
  så hade han farit i femton år och skulle fara, tills han inte kunde hålla
  i ett storskot mera, och sonen vuxit upp att fortsätta färden. Hans far
  hade seglat i trettio år, men det var i den goda tiden, då skyddstullar
  framkallade smugglare, och gubben hade gjort sista beslaget i Stockholms
  skärgård, som på en natt inbragte honom tio tusen kronor, varför han köpt
  sig en gård och satt sig i ro.
  
  Detta äventyr levde som en saga, och hade lockat sonen in på den eljes
  något enformiga banan att segla, segla utan mål, segla fram och åter,
  följande vindens styrka och riktning, liggande stilla, när det inte
  blåste, och masande framåt i krokar och bukter, när det blåste opp, sak
  samma varthän, bara han höll sig inom distriktet och infann sig på Dalarö
  tullkammare den sista i månaden för att kvittera sin lön.
  
  Och man såg honom överallt, och när man inte väntade honom. Voro
  fiskarena ute med nät och det var gott väder, kunde de se
  uppsyningsmannens stormklyvare sticka fram om en udde som en kolossal
  näsa den där vädrade efter beslag; gick man på land, kunde man få se den
  ölsupsfärgade masten sticka opp över talltopparne, eller den rundgattade
  aktern slinka undan i albuskarne; gingo flickorna ut på ön att mjölka och
  sågo en tretungad flagg med krönt T på gaffeln skjuta fram om en
  bergknalle, så visste de att det var uppsyningsman; och kommo gubbarne en
  morgon tidigt ner till sumpkistan, så kunde jakten ligga där och röka ur
  kabysspipan, och då visste man att det vankades något. För i samma stund
  sjöstövlarne hördes mot strandens stenar, stack uppsyningsmannens
  utblåsta ansikte upp ur kajutan och efter några hälsningsord om väder-
  och vindförhållanden, anmodades de tillstädeskommande gå ombord, och
  snart sutto de på britsarne å ömse sidor om byråklaffen och hade supar
  framför sig.
  
  De första fem åren hade uppsyningsmannen seglat sitt distrikt, full av
  hänförelse och med förhoppningar att de tämligen höga tullsatserna skulle
  locka några företagsamma själar till smuggleriaffärer, men så kom den
  välsignade frihandeln med Gripenstedt och då blev det dåliga tider.
  
  -- Varför smugglar ni inte, era djävlar! hördes uppsyningsmannen förebrå
  sina fiskare vid klaffen i kajutan.
  
  -- Det lönar sig inte!
  
  -- Lönar det inte?
  
  Och uppsyningsman tog fram tulltaxan och läste högt för andäktiga
  åhörare. Men det var verkligen ingen lockande affär, ty den högsta satsen
  var på vanilj med sextio öre skålpundet, och på den artikeln var
  förbrukningen alldeles för liten.
  
  Hänförelsen lade sig på sjätte året, men hoppet levde än; dock måste det
  då och då eldas opp med en sup, som snart blev flera supar. Och när han
  då gick till segels och kröp fram mellan de sista grynnorna, som han
  kunde utantill, då såg han i andanom franska skonare komma med guldur,
  engelska briggar, som luktade vanilj, holländska koggar med kryddöarnes
  muskotnötter och kardemummor, ryska skonare med karavante. Men när han så
  släppte landkänning för att gå ut och preja det hägrande lyckoskeppet,
  och tvingat det att hissa flagg, upplöste sig drömmen i en norsk bark,
  som kom med stenkol från England.
  
  Värre var att drömmen om tiotusen kronor i en bergskreva småningom antog
  fasta former av kontant tillgång, som skulle förr eller senare utfalla,
  så säkert, att uppsyningsmannen började ta förskott på dem. Och som
  opiiätaren måste han hålla ruset vid liv, eljes skulle den fatala
  verkligheten slå ner honom. Men ruset kostade, och det blev skuld.
  Skulden alstrade obehagliga förnimmelser, och dessa måste jagas bort med
  nytt rus, som alstrade bakrus med olust, som måste vårdas, för att icke
  ge missmod, och så blev han supare.
  
  Snart upphörde brännvinet att framkalla de vackra synerna, och med dem
  hoppet om de tiotusen kronorna.
  
  Så gick han och gifte sig och fick barn. Då blev det att skaffa mat, och
  nu kastade sig hans diktan och traktan på jakt och fiske, och alla tankar
  på det stora beslaget nöttes bort. Sätta ett nät här, knipa sig en fågel
  där, det var nu hela hans livs mål, och distriktet blev förvandlat till
  lika många jaktplatser och fiskställen, som det förut varit inbillade
  gömställen för smugglare. Och varje utgård blev en station, där han tog
  en sup och bjöd på en sup, och alltid hade han korn på slåtterölet, när
  det hölls, och när en båt skulle av stapeln, visste han långt förut. Och
  välkommen var han alltid vart han kom; dels därför, att han hade blanka
  knappar i rocken och rand på mössan, dels därför, att han hade nyheter,
  uträttade små ärender, var så bra att skicka hälsningar och dylikt med.
  Reda på sig hade han också; visste först av alla, när ejdern sträckte,
  när strömmingen gick till, och när fyrarne skulle släckas; kunnig i
  mångahanda, visste han hjälpa med affärer och kontrakt, kunde lägga sista
  hand vid en båt, skära till ett segel, borra om en bösspipa; och så kunde
  han spela fiol också, så att han alltid var välkommen, där det var
  ungdom, som ville dansa.
  
  Hans liv artade sig därför till en lång festresa, och minst roligt hade
  han de få stunder han skulle vara hemma. Där var bara gnatigt och
  bråkigt, och där ville man ha pengar, som inte fanns, fast han gav ifrån
  sig mest hela sin lön på hundra kronor i månaden. Och söp han opp femton
  kronor i månaden efter ett halvstop om dagen, så födde han sig i stället
  själv och drog ofta hem månget pund fisk eller en knippa fågel.
  
  Så kommo de mörka dagarne. Vänskapen blev skral, när skulderna icke
  betalades, och från köld var inte långt till ord. Och så blev där en
  station mindre. Som grannarne emellertid i regel voro osams och hemliga
  avundsmän, levde uppsyningsmannen en tid på att göra allianser med oväns
  ovänner; men när dessa kommo ihop och slöto fred, föll den dubbla
  fiendskapen på upphovsmannen.
  
  Och nu fick han flacka och fara sin enformiga kurs utan att ta i land.
  Satte han ett nät i en vik, kom ägaren och motade dän honom; sköt han en
  fågel kring inre kobbarne fick han heta tjuvskytt.
  
  I sin ensamhet slog han lag med sina två båtsmän, men då tog respekten
  slut och det blev klagomål, att han söp med sitt folk. Han lånade även
  pengar av dem, och när betalningen uteblev, blevo de råa mot honom,
  inkräktade på hans kommando och fingo honom slutligen under sig
  fullständigt, så att de seglade sina ärenden vart de ville och
  uppsyningsmannen följde med.
  
  Ibland, när han låg för länge stilla, kom kontrollören och drev upp
  honom.
  
  -- Segla bara!
  
  -- Vart?
  
  -- Vart fan som helst, bara det blir seglat!
  
  Så drevs han upp, måste hissa på och segla, utan mål, utan hopp att komma
  i hamn.
  
  En dag, tio år hade han då seglat, fick han ett telegram i Sandhamn, att
  hans hustru låg dödssjuk och att han måste hem. Men vinden låg emot och
  det var långt ner till Landsort, så att när han efter ett dygns kryssning
  kom hem, var han änkling.
  
  Inte hade han haft mycken glädje av äktenskapet, då han bara var hemma
  två gånger i månaden, men det var ändå ett hem, där han kunde känna fast
  mark under fötterna, där han kunde sitta vid brasan och äta ett mål lagad
  mat.
  
  Efter begravningen blev det utmätning och varenda pinne togs bort till
  auktionen.
  
  Nu hade han icke en fläck mer på fasta marken att kalla sitt hem, och han
  bodde på jakten året om. Jakten, en gammal kosterbåt, började lida av
  tidens, vindens och vattnets åverkan och fick ett mörkt och medtaget
  utseende.
  
  Storseglet hade lapp, masten var oljemålad brun, och kajutan var struken
  smutsgul som sjukhussängarne. Förr hade hustrun satt vita gardinkappor en
  gång i kvartalet för fönstergluggarne, men nu stirrade de nakna mörka
  hålen så svarta ut. Tackel och stående gods var sotat av regnet, och
  skrovet var tungt, murket och seglade illa.
  
  Det är alldeles tyst ombord, sedan uppsyningsman upphört att tala med
  sina karlar, utom vid manöver; och när en lustjakt kommer en klar
  sommardag utanför inre skärgården och ser den svarta riggen på det
  klumpiga skrovet, som tyckes knega fram av ålderdomströtthet, fråga de
  sjungande och skrattande passagerarne, som äro ute för första gången, vad
  det där är för en likkista.
  
  -- Det är »flygande holländarn»! svarar den unge grosshandlarn, som står
  till rors i en blårandig engelsk sticktröja.
  
  Och när spökskeppet glider förbi, numera alltid förbi, en liten röd stuga
  med vita fönsterfoder under några äppelträn på en bergknalle, och den
  tyste rorsmannen ser en midsommarstång och ungdom som dansar, då låter
  han hissa på topp och stormklyvare och lägger av ut till sjös, där han
  endast ser luft och vatten. Och när han fått en båtsman till roret, tar
  han sin fiol och spelar för måsar och skälar, som lockade av de ovanliga
  tonerna skrika och böla var efter sin art, och tråda dans kring det mörka
  skeppet och dess dystra spelman.
  
  Det är inte något märkvärdigt han spelar likväl, bara gamla dansar och
  marscher de spelade i hans ungdom, när han såg glada ansikten och han
  sattes i högsätet. Och han ser icke alls märkvärdig eller romantisk ut
  själv. En liten torr handelsbetjänt från landet med benen krokiga av att
  stå till rors, tunna gallrade polisonger, blekt och magert ansikte, och
  alls ingen sjömanstyp, som flickorna tänka sig en »jaktlöjtnant»!
  
  När november kommer med storm och snö, då blir den gamla jakten som en
  murken ek, när den lövas. Sjöarnes stänk kläda tågverket med kanderade
  iskristaller som en glaskrona, snön lägger sig som innanfönsters vadd på
  salning, gaffel och bom, och det svarta skrovet, ända över däcket, är
  överdraget med blånande is. Stiger då den svarta molnväggen med de
  kopparröda kanterna över zenit och luften blir mörk som en skymning av
  snötjockan, då får själva den lilla torra mannen vid roret ett drag av
  storhet och kraft, där han står i sin fårskinnspäls och sin
  skälskinnsmössa, vit av snö, och hans magra hand instucken i bälgvanten
  ser ut som om den rådde på vinden, när den halar det knastrande
  styvfrusna skotet, och den andra handen med rorkulten pressar jakten
  genom mörkgröna sjöar, ridande upp över isblock, som den trycker under
  sig och som rasslande skrapa mot kölen för att komma upp akter om roret,
  som lyfts på sina hakar och faller ner med en duns, skakande riggen så
  att isbarkar hagla på däck.
  
  Då lever uppsyningsmannen några timmar, när hans krafter tagas i anspråk
  i en kamp -- för vad? För kampen! Men när han kommer in till fyren, och
  mästarn tar emot honom med en kopp kaffe och brännvin, så tycker han det
  roligt att det är överståndet:
  
  -- Det var ett hundväder! är allt vad han kan säga om saken, ty han har
  upphört reflektera över det ändamålslösa i den långa färden, som ändå tar
  slut, när han tar slut.
  
  Och när han värmt sig i lotsstugan och sovit på en lave, går han ut och
  ser på luften:
  
  -- Jag tror vi seglar igen! säger han åt båtsmännen.
  
  Och så segla de igen!
  
  
  
  
  Flickornas kärlek.
  
  
  Detta var ett mycket kinkigt kapitel, och inte så gott att hålla någon
  reda på, just därför att det låg i alla parternas intresse att däri hölls
  så litet reda som möjligt. Bondens döttrar, eller flickorna, som bodde
  hemma hos föräldrarne, bevakades tämligen, ty med deras livsfrukt hängde
  arv och nerstamning av släkten samman, men med de andra, som icke ägde
  namn eller jord, hölls det icke så noga. Gossar och flickor av den
  tjänande klassen sovo i köket, och så snart ett tycke uppstått, ingicks
  sängelag i så blygsam form som omständigheterna tilläto. Husbonden och
  matmodren kände alltid förhållandet, men varken kunde eller ville hindra
  det, och som det betraktades som ett slags förlovning, hölls det i en
  viss helgd. Man såg det, men man talade icke om det. Gossen som ingått
  förbindelsen hade även en känsla av ansvar och var beredd att i händelse
  av följder, eller att det »blev på tok», som det kallades, ikläda sig
  ansvaret genom att ta hand om barnet eller gifta sig. Det senare var det
  vanliga, men därför fordrade han även trohet av sin flicka, att i
  händelse av risk hon skulle veta att han var den skyldige, och denna
  fordran på trohet hade så ingått i föreställningarne, att den flicka,
  som hade flera gossar på en gång, kallades, ensam hon, för hora, och
  betraktades som en hynda, vilken förlorat instinkten för sin nerstamning.
  De fria förbindelserna voro sålunda ett slags fattigmans äktenskap, ej
  blott till lust, eller lek, och åtnjöto därför allmän aktning.
  
  Ibland däremot, när flickorna togo den allvarliga saken skämtsamt eller
  lättsinnigt, uppstod krångel, och rätt fiffiga flickor skaffade sig för
  händelse av fara i månggiftet en så kallad »ansvaring». Till denna roll
  utsago de alltid någon välmående bondeson eller herreman, att kunna få
  till barnafader, om det blev tvist, och när dylika mål kommo för tinget,
  kunde vittnesmål lämna de mest oväntade upplysningar om saker som trotts
  vara eviga hemligheter.
  
  I regel kunde man dock se att klasskänslan satt djupast; och att det äkta
  allvarliga tycket mest uppstod och rotades inom dem av samma klass.
  Sålunda, om en piga hade förbindelse med bondens son, och inga utsikter
  till gifte sålunda funnos, blev hon otrogen tillsammans med drängen,
  vilken hon älskade, likasom i staden herr löjtnantens älskarinna på rum
  alltid bedrar honom med bodbetjänten och icke med kaptenen. Man skall
  därför icke tro att kärlekens fruktansvärda lekar spelades av utan drag
  av den storhet, som en lössläppt naturmakt äger, och att den allvarsamma
  akten av släktdriftens val och kamp gick sin gång så alldeles utan sorg
  och ve. Tvärtom! Kärlekssjuka och hjärtesorg fanns där också, under
  kanske enklare former, men ofta rörande i sin enkelhet, och mången lek
  slutades med döden, antingen gossens, flickans, eller barnets. Blandades
  då in de gifta folken -- då blev det historier, som stundom togo blodröd
  färg, och då brusto hjärtan och brötos band, och en enda illa överlagd
  handling kunde spinna ut sina följder över flera släkters liv, gå ner i
  avkomlingarnes som ett tragiskt öde, av vilket de oskyldige ledo en
  opersonlig förföljelse.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Mari var i tjänst hos uppsyningsmannen, som var ett strå vassare än vara
  hos bonden. Hon var nätt, hade ett blekt ansikte, blont hår och två rader
  mjölkvita tänder, som voro jämnare än man brukar finna hos de undre
  klasserna. Det fanns finare linjer i hennes kropp än hos de andra
  pigorna, och fastän uppfödd i skärgården var hon tagen från rodd och
  fiske till huspiga. Jämförd med de andra kamraterna såg hon svag och
  sjuklig ut, och, egendomligt nog, var hon på den grunden mycket eftersökt
  av bondpojkarne. Hon hade även antagit ett sätt av värdighet, som höll på
  avstånd, och ansågs som öns skönhet. Bondsonen hade fästat sig vid henne
  och oaktat han var den fulaste och hade simplare figur än drängarne, ja
  var rent stygg, höll sig Mari till honom. Om därför att han var den
  rikaste och sålunda lovade sörja bäst för hennes avkomma, så var ju
  hennes moderinstinkt åtminstone inte ute på krokvägar.
  
  Om Albin verkligen hade full avsikt att gifta sig med henne, det torde
  väl vara svårt att avgöra, då sinnesruset så ledigt förfalskar omdömet
  och då ett hastigt beslut, under ändrade omständigheter, så lätt ändras.
  Men Mari hade nog hört ett och annat halvkvädet ord i den riktningen, ty
  hon visade sig ej obenägen, men strängt höll hon på sin ära, och om även
  deras lek var alla uppenbar, så var det ingen som vågade säga att de hade
  något mellan sig.
  
  Men Albins föräldrar hade ett ont öga till Mari, för de visste nog att
  hon fikade efter gården utan att ge annat igen än några barn, och de sågo
  nog att Mari var en klok flicka av den sorten, som ville komma sig opp i
  världen, och det lider inte de som redan äro komna opp, utan de ville ha
  någon, som redan var oppe.
  
  När de därför märkte att den unga målaren, som bodde på sommarnöje,
  började slå krokar för Mari, så logo de i sina sinnen och tänkte att nu
  går hon all världenes snöda väg, och därmed vore deras Albin fri från
  frestelsen, för hur han var, men stolt kunde han sägas, och ta till
  hustru en som andra kunde peka ut, det gjorde han inte.
  
  Målaren var en ung man med skönhetssinne, och som när han suttit i en
  månads celibat, började söka något kvinnligt föremål han kunde dikta om
  åt sig. Och som han på ön saknade högre utvecklade måttstockar att mäta
  med för sommaren, började Maris jämförelsevis fina figur att göra intryck
  på honom. Dock behövde han se veckor, innan han kunde med sin fantasi
  skrapa ut de råa fläckar hennes ofullkomliga gestalt satte i hans öga.
  Han dresserade sin syn att ej se hennes något grova händer, sitt öra att
  ej förnimma de ibland simpla orden och tonfallen i hennes röst, sitt
  luktsinne att ej stötas tillbaka av hennes starka svettlukt, när hon kom
  från köket. Men det gick att förfalska omdömet under intressets eller
  behovets tvingande tryck.
  
  Studenterna, hans kamrater, brukade bjuda in flickorna om aftonen att
  dansa, prata, skämta, och det gick i allmänhet oskyldigt av, icke så
  mycket av bristande hetta i ungdomsblodet, som mer av den bildades
  utvecklade känslor av obehag att skada andra, få andra att lida, och
  kanske mest, om vi skulle vara uppriktiga -- av flickornas fruktan för
  förbindelser med stadsherrar, emedan de hade den ärvda klasstron att de
  högre bildade voro elakare och känslolösare, vilket enligt de sista
  upptäckterna tör vara falskt. Populärt talat -- de voro rädda att få barn
  och voro inga dygder, och denna hälsosamma fruktan underhölls vid högsta
  temperatur av gårdens drängar och sonen i huset, som gärna spottade i
  andras kål för att få behålla den. Möjligt är också, att bondpojkarne,
  som saknade stadsherrarnes tillfällen till i det avseendet ofarliga
  nöjen, voro mera drivna i självbehärskningens svåra konst i den punkten.
  
  Emellertid, herrarne valde snart, eller tycktes åtminstone ha valt var
  sin flicka, på vilken var och en offrade sin artighet, och flickorna
  befunno sig snart inne i en ny värld, dit de aldrig hoppats få titta
  annat än genom springan på köksdörren.
  
  Och Axel hade valt Mari eller blivit föredragen av henne. Han var en
  hetblodig man med våldsamma passioner, men hans skönhetssinne var även
  bildat för själslig skönhet, och flickans yttre kunde icke locka honom,
  förrän han ombildat hennes själ något litet. Det var således, vulgärt och
  teologiskt talat, en raffinerad förförare; djupsinnigare och således
  närmare sanningen var han en finare natur.
  
  Hoppet om att kunna få upp denna själ ända till sin, det var han för klok
  att hysa, och därför hade han heller icke några tankar på att binda henne
  vid sig till livets slut, om han eljes hade några rediga tankar efter en
  dags arbete i fantasiens eller den ombildande inbillningens arbete.
  Flickan var snäll, vänlig, och hade naturlig smak, så att hon snart
  passade sitt uppförande efter vännens; hörde på honom, förstod kanske
  icke så mycket, men lade bort fruktan för klassfienden.
  
  Målaren, som kunde av knotiga ointressanta martallar måla ut
  stämningsfulla föremål belysta av en tänkande hjärnas fosforescerande
  ljus, började också att måla om tjänstepigan och förvandlade henne snart
  till en jämlike. De talade minst om själva huvudmotivet utan om allt
  annat, dock icke giftermål.
  
  En söndagskväll efter att ha dansat och druckit gingo de att spatsera i
  skogen och höllo varann om livet. Han fick också kyssa henne, men hon var
  icke rätt hemma med det, och såg ofta ironiskt leende på honom, när han
  lovtalat hennes fina kinder och hennes vita tänder och tryckte sin eldiga
  mun mot hennes för att liva denna kyliga bild.
  
  När de så vandrade och skymningen fallit, fick Axel se en lysmask i en
  enbuske. Han tog den upp, lade den på sin hand och sade:
  
  -- Nu lyser jag för oss!
  
  Skogen var bliven dunkel och masken lyste ej, utan bländade endast ögat
  med sitt gröna sken, så att granarne syntes kolsvarta resa sina stammar
  omkring dem, men de kände stigen och kommo fram till strandklipporna.
  Där var det ljusare och fjärden låg oändlig, stilla som en spegel och
  skären hängde mellan himmel och jord, under och i en luft av violett med
  en rosarand över sig.
  
  De satte sig på strandklippan och sågo det svarta vattnet under sig
  endast krusat av några lösgjorda tångbålar, som flutit upp.
  
  Halvdagern utraderade allt rått i flickans ansikte och under det blonda
  pannhåret lyste de stora ögonen, och de bleka kindernas ovaler blevo
  ganska nära skönhetstypen sådan målaren drömt sig. Han satte sig mitt
  emot henne, betraktade henne, föll på knä, talade poesiens luftiga ord,
  beundrade och bad.
  
  -- Allt utom det sista!
  
  -- Som du ger andra!
  
  -- Vem har sagt det?
  
  -- Det gör ni alla! Och vad ser du hos de andra, som jag skulle sakna!
  Erkänner du icke mig vara att föredraga, då du ger mig ensam ditt
  sällskap! Ser du icke att jag är den som ger dig mest, mest av vänlighet,
  mest av nöje, mest av deltagande.
  
  Det förstod hon inte.
  
  -- Men jag älskar dig, ser du! Ser du inte det! Men du älskar inte mig,
  ty då skulle du ej låta mig lida så.
  
  Älska är nu ett ord, vars motsvarande betydelse saknas hos den obildade,
  och herr Axels kärlek var säkert av annan art än unge Albins.
  
  -- Jo, jag håller mycket av honom, men han får inte göra mig något ont.
  
  -- Men de andra!
  
  -- Ä, de andra; vad är det för andra?
  
  -- Albin?
  
  -- Den!
  
  Axel tiggde och bad, hotade. Lidelsen dunkade i hans huvud så att han
  kände sig illa, elden brann, men flickan förblev kall.
  
  -- Då kastar jag mig i sjön!
  
  Och utan att avvakta Maris utlåtande kastar han sig i vattnet med
  kläderna och simmar ut ett stycke. När han inte förnam något förtvivlans
  skrik från land, vänder han sig på rygg och tittar sig om.
  
  Där sitter Mari mycket lugn, för hon visste nog att herrarne kunde simma
  som fiskar, och hon bara skrattar.
  
  Axel hade haft flera motiv till sitt bad; först ett bestämt behov att få
  svalka sig och släcka den förtärande elden, men sedan också begäret att
  genom en bravad sätta flickan i brand för den modigaste och mest
  riskerande av tillbedjarne.
  
  Men det låg inte för den kloka Mari, som bara förebrådde hjälten att han
  vätt ner sig.
  
  Något annat måste försökas, och han försökte, ledd på rätta stråten av en
  gryende kunskap om att människohjärtat är ytterst olika hos olika
  individer och klasser.
  
  Albin hade åsett Maris lek med Axel och dragit sig tillbaka, antingen
  bestämd för att fly eller återkomma med andra syften. Saken var den att
  Mari också var oförsiktig i all sin klokhet, och en natt hade hon dröjt
  sig kvar inne i Axels rum utan att ändock glömma undvika den största
  faran. Detta hade kommit till öbornas kännedom, och Maris dygd ansågs
  numera förlorad, men vad som säkert var förlorat, det var giftet med
  Albin.
  
  En afton strax efter sutto de tu inne i Axels rum och pratade, det vill
  säga herr Axel talade och Mari hörde mest på. De hade ett fotografialbum
  framför sig och betraktade porträtt, och bland dem fäste sig flickan
  huvudsakligen vid sin väns syster. Och hur hon vände bladen kom hon
  alltid tillbaka till henne.
  
  -- En sådan vacker flicka, en sådan vacker flicka, upprepade hon med en
  sorg i rösten, som kom Axel att få en aning om den lägre klassens
  natursmärta att ej vara den högre placerade.
  
  -- Men inte så vacker som du, tröstade han; och sanningen var att
  systerns skönhet endast existerade för pigans uppfattning av det sköna
  hos en kvinna, bestående i att kläderna sutto väl, håret var väl kammat
  och ansiktet uttryckte något av härska.
  
  -- Inte är jag vacker inte, svarade Mari, med full överbevisning om sin
  underlägsenhet i den punkten.
  
  -- Du är skön, försäkrade Axel, vars undertryckta passion överdrev. Och
  om jag finge måla dig, skulle Stockholmarne vandra till utställningen i
  skaror att se dig.
  
  -- Så måla mig då! sade Mari, som lystrat till vid ordet Stockholmarne.
  
  -- Men avklädd, och det vill du inte!
  
  -- Jo vars! Det med! Om det ska vara nödigt.
  
  Det blev måla av, men intet vidare. Begrepp om blygsamhet i den meningen,
  fanns ej hos en flicka som sovit i samma rum som drängarne, men kyskheten
  såsom omedveten omtanke om sin ättelägg, den hade hon i högre grad än
  många som icke vilja visa foten.
  
  En natt under séancen knackade det på rutan, som var dold av gardinen.
  
  -- Är Mari där? hördes uppsyningsmannens fru med yrvaken röst. Att neka
  var ej lönt och Axel svarade:
  
  -- Ja hon är här!
  
  -- Hon ska genast komma in och lägga sig.
  
  Mari gick orolig för vad som skulle följa, och nästa afton talade hon om,
  att frun varit ond för att hon varit uppe så länge.
  
  -- Inte för annat?
  
  -- Nej! Men hon började bli gnatig och svår.
  
  -- Du ska flytta och ta plats i stan. Där har du dubbelt så stor lön och
  kan komma i ett gott hus.
  
  -- Inte kan jag få någon syssla i stan, som inte har några bekanta.
  
  -- Det ska jag skaffa dig.
  
  Mari blev drömmande, och påminde försiktigt nästa kväll om löftet, varpå
  Emil, studenten, som var närvarande och som var en _ren_ yngling från ett
  gott hem, upplyste att hans mor just sökte en bra flicka från landet. Och
  på Axels uppmaning skrev han samma kväll till modren, och hon som alls
  icke misstänkte några biavsikter i elakt syfte, då de ju ej funnos,
  svarade att hon ville se flickan.
  
  Mari reste således in och fick platsen.
  
  Så blev det höst och man skiljdes, utan tårar och utan krångel.
  
  När Mari den 24:e oktober inträdde i sin nya tjänst, hade Axel glömt bort
  att hon fanns, sedan han fått se andra flickor, som tilltalade hans
  skönhetssinne mera, och vilkas utveckling bättre passade hans tycke.
  Porträttet, som var halvfärdigt, målade han över, då han tyckte det var
  fult. Men alldenstund Emil vistades i Uppsala hela höstterminen, fick han
  intet ärende i det hemmet förrän om julen, när Emil kom hem och blev
  bjuden dit en afton.
  
  De hade satt sig ner vid tebordet, när han förmärker att någon ser på
  honom från sidan. Han vänder huvudet och känner igen Mari.
  
  -- Nej, se god afton Mari, hälsar han utan att erfara det minsta av lust
  eller olust.
  
  -- Visste inte Axel att Mari var hos oss? frågade frun i huset.
  
  -- Jo, men jag hade glömt bort det.
  
  När han gick om kvällen och Mari stängde porten, frågade han hur hon hade
  det och om hon var nöjd; och så sa han godnatt.
  
  Hon var totalt utplånad, och nu, när han sett henne i den nya omgivningen
  såg hon ut som pigorna gör mest, kanske mindre bra än flertalet.
  
  Därpå gick vintern utan att han såg henne, och så kom sommarn, när han
  for till skären igen.
  
  En dag, när han pratade vid gårdens mor, som nu var änka, kom det på tal
  om Mari.
  
  -- Nå, sa gumman, hon är väl bortkommen nu?
  
  -- Hur så, hon är ju i ett gott hus och har det väl.
  
  -- Och herrn bryr sig inte om henne längre, sen han förlorat henne.
  
  -- Vad för slag?
  
  -- Jo, si, inte var det riktigt att gå och spela för en fattig flicka.
  
  -- Spelade jag?
  
  -- Jaja, hon tog sig tankar i alla fall, och vi sa åt'na hon skulle se
  sig för.
  
  -- Ja, men jag var inte henne när!
  
  -- Nå, det må så vara, sir herrn, men hon trodde att det skulle bli parti
  det!
  
  -- Nej, vad säger ni, och aldrig talte jag om sådant.
  
  -- Ja, vad man säger, men Mari tydde liksom på att herrn till och med
  talt om lysning.
  
  Lysmasken alltså! Så där var det att tala poesi för sådana!
  
  -- Ja, men säg nu moster, tog herr Axel upp, kan man inte leka eller
  spela lite, ni kallar, med en flicka, utan att det ska vara bindande. Hon
  spelte ju med era pojkar här.
  
  -- Ja visst gjorde hon, men sir herrn, herrn såg så allvarsam och
  hederlig ut, så hon trodde det var rena allvare.
  
  -- Alltså, tror moster, att om jag gått burdus på, skulle hon ha gett
  efter? Tror moster det?
  
  -- Asch, flickorna, vet en väl.
  
  -- Och säg nu, tror moster att hon var i lag med pojkarne på gårn här!
  
  -- Ja, si det kan en inte säga, sånt.
  
  Detta var en oväntad upplysning för herr Axel, och liksom efter en fara
  han kommit undan drog han sina andetag. Flickan hade sålunda helt kallt
  lagt snaran för honom, och otroligt är ej att om hon, som icke visade
  något tecken till ömhet eller eld, hade bundit honom vid sitt kött, så
  skulle han ha stannat, därför att han icke kunde annat och därför att
  hans låga var besvarad. Men nu hade hon med köld mottagit hans manliga
  hyllning, tagit hans artigheter, hans tjänster, och så weg med honom. Nå
  det sista var det bästa, och nästa gång lovade han sig ta flickorna på
  ett annat sätt.
  
  I augusti hade bonden dansnöje på ön och Axel var med. Där voro bara fula
  flickor, som inte lockade honom, och han dansade ej. När skymningen
  fallit, satte han sig på farstukvisten att röka, vid skenet av
  lagårdslyktan, som var uthängd till eklärering.
  
  Ett, tu, tre hörde han glam på backen och ett fruntimmer syntes omgiven
  av kamraterna, som ville bjuda upp henne till dans. Han kände
  kvinnorösten som bekant, och i nästa ögonblick stod Mari framför honom.
  
  Hon var klädd i hatt och kappa, och såg utspökad ut; hade fått sätt och
  fasoner, och efter en kort och glad hälsning avvisade hon herrarnes
  inbjudning för att taga målarens arm.
  
  -- Jag vill dansa med herr Axel, sa hon.
  
  Och herr Axel dansade med henne, ställde henne vid spiseln och såg på
  henne. Hennes kinder voro fylligare, och hade en dålig, röd flammig färg,
  hennes förr så vilda hår var slätkammat med pomada och hennes fasta barm
  hade givit sig ner i korsetten.
  
  Maria Stuarts-krage hade hon och manschetter, och pojkarna svärmade som
  flugor kring henne, medan herr Axel stod där oberörd väntande få bli
  lös.
  
  Och medan han väntade, tänkte han på hur vacker hon var den gången, när
  hon gick barfota och i lintygsärmarne och bar vattämbaret från brunnen --
  som han alltid sprang ut och hjälpte henne med.
  
  -- Kom så gå vi ut, sa Mari och viftade sig med näsduken.
  
  Axel gick med ut på verandan, men visste inte vad han skulle säga; oaktat
  månen sken och det varit hett i stugan.
  
  -- Ska vi gå i skogen? frågade Mari och såg på herr Axel.
  
  -- Nej, nu vill inte jag! svarade han. Förra gången ville inte du! Så kan
  det vara!
  
  Mari gick in igen och dansade hela afton med samma lugn som om hon burit
  vatten eller rensat fisk.
  
  Året därpå var hon förlovad med en hederlig skomakargesäll, och försvann
  ur historien.
  
  Sex år senare, efter en dans, sutto en morgonkvist på ön, ungbonden
  Albin, gift, med två barn, och den berömde målaren Axel ***, också gift,
  med tre barn, vid ett glas glögg och pratade. När fruarne sågos utom
  hörhåll, girade samtalet över åt gamla minnen och flickor naturligtvis.
  
  -- Hör nu Albin, minns han Mari, frågade herr Axel, som om nattens vaka
  drivit upp gamla intryck.
  
  -- Jo, det gör jag nog!
  
  -- Det var en underlig flicka, inte sant?
  
  Albin såg plötsligen lömsk ut.
  
  -- Ja, dum va hon, för hade hon inte gått i lag med herrn, så hade hon
  varit min hustru nu!
  
  -- Ah, vad han säger! Han tror att jag var när henne då?
  
  -- Ja det tror jag vad jag vill!
  
  -- Naturligtvis skulle jag säga det, om det varit så, för nu behövs det
  inte döljas. Men det egendomliga är att det var inte så.
  
  Albin skådade djupt i sin rivals ansikte:
  
  -- Ja, men det var då besynnerligt!
  
  -- Hur så? Var han där då?
  
  -- Jag, ja! Men jag ville vara allena jag!
  
  -- Det förstår jag, men ville han gifta sig med henne efteråt?
  
  -- Efteråt?
  
  Det förstod inte Albin, men herr Axel var heller inte angelägen få någon
  förklaring utan blev sittande med den enda tanken som en spik i sin
  hjärna:
  
  -- Hon var när honom, men inte mig!
  
  Och när han funderat hit och dit över kvinnans gåtfulla natur, steg han
  upp liksom befriad vid den tanken att det inte var vidare gåtfullt utan
  bara var vad man kallar dumhet. Ansatser att kunna beräkna en handlings
  följder men brist på förstånd att riktigt genomföra en plan, vilket ju
  visade sig, då hon förlorade båda köttstyckena genom att släppa det ena
  för tidigt. Hon var dum bara! Dum!
  
                    *       *       *       *       *
  
  
  
  
  INNEHÅLL.
  
  
  _Hemsöborna._
  
  1. Carlsson går in i tjänsten ............... 7
  2. Söndagsvila och söndagsvärv ............. 22
  3. Drängen lägger trumf på bordet .......... 40
  4. Det bullrar till bröllop ................ 72
  5. Man slåss på tredje lysningsdagen ...... 100
  6. Ändrade förhållanden ................... 138
  7. Carlssons sanndrömmar .................. 159
  
  
  _Skärkarlsliv._
  
  Inledning ................................. 183
  Den romantiske klockaren på Rånö .......... 193
  Min sommarpräst ........................... 260
  Pastorns älg .............................. 269
  En brottsling ............................. 280
  Vidskepelse ............................... 297
  Höjer tar gården själv .................... 303
  Sjönödslöftet ............................. 315
  Skräddarns skulle ha dans ................. 323
  Uppsyningsman ............................. 335
  Flickornas kärlek ......................... 343
  
  
  
  
  
  
  End of Project Gutenberg's Samlade Skrifter #28, by August Strindberg