text: Produced by Projekt Runeberg and Ronnie Sahlberg
  
  
  
  
  Transcribers note:
  
  This e-text was produced from Project Runeberg's
  digital facsimile edition of
    Samlade Verk #10: Det Nya Riket
  printed in 1914 and available at http://runeberg.org/strindbg/nyariket/
  
  Text that was s p a c e d - o u t in the original text has been
  changed to use _italics_.
  
  Project Runeberg publishes free digital editions of Nordic literature.
  Learn more at =http://runeberg.org/=
  
  
  
  
  SAMLADE SKRIFTER
  
  AV
  
  AUGUST STRINDBERG
  
  TIONDE DELEN
  
  DET NYA RIKET
  
  STOCKHOLM
  ALBERT BONNIERS FÖRLAG
  
  
  
  
  DET NYA RIKET
  
  SKILDRINGAR FRÅN ATTENTATENS
  OCH JUBELFESTERNAS TIDEVARV
  
  AV
  
  AUGUST STRINDBERG
  
      »Mr Pickwick gick några steg bort från
      de kringstående, och sedan han vinkat sin
      vän till sig, gav han honom en forskande
      blick och yttrade i en dämpad, men tydlig
      och eftertrycklig ton följande
      anmärkningsvärda ord:
  
      »Ni är en humbug, sir!»
  
      »Vad för slag?» sade mr Winkle och
      ryckte häftigt till!
  
      En humbug, sir. Jag skall tala tydligare
      om ni önskar det. En bedragare, sir.»
  
      Med dessa ord vände sig mr Pickwick
      långsamt om på klacken och gick tillbaka
      till sina vänner.»
                             (CHARLES DICKENS.)
  
  STOCKHOLM
  ALBERT BONNIERS FÖRLAG
  
  
  
  
  _Copyright. Albert Bonnier 1913._
  
  STOCKHOLM 1913
  A.-B. FAHLCRANTZ' BOKTRYCKERI
  
  
  
  
  _»För första gången hälsar jag i dag den unga Svea. Jag gör det med
  vemod, ty jag älskade hennes moder, som i går jordades, och under vars
  medeltidsdräkt ett svenskt, ett ungdomsfriskt hjärta alltid klappade. Jag
  gör det med oro, kanhända därför att jag icke känner henne så väl som jag
  kände den gamla. I alla händelser är hon ung; kanske skola hennes första
  steg bliva stapplande; det är då vår plikt att stödja henne, och vi skola
  göra det kärleksfullt; kanske behöver hon ännu en uppfostran; det är då
  vår plikt att giva henne den, och vi skola göra det ömt, men allvarligt,
  så att hon en gång för våra efterkommande må bliva vad den hädangångna
  varit för oss, att hon må bliva, icke blott älskad som den gamla, utan
  även såsom hon lycklig, stark och fri.»_
  
                                          _(HENNING HAMILTON 1865.)_
  
  _»Ja, mina herrar, penningen är verkligen en makt, och jag kan gärna
  tillägga, en av de kraftigaste hävstängerna i ett samhälle.»_
  
                                        _(F. A. CEDERSCHIÖLD 1865.)_
  
  _»Jag anser mig pliktig endast förklara, att jag, efter noggrann prövning
  av förslaget, befann detsamma omkullstörta det bestående, utan att förmå
  skapa något hållbart nytt, och att det sålunda skall för ett älskat
  fädernesland medföra ofred och olycka.»_
  
                                               _(ARVID POSSE 1865.)_
  
  
  
  
  Illusionernas dagar.
  
  
  Var det verkligen varmare på första maj för tjugo år sen eller
  förefaller det oss blott så, därför att vi voro yngre! Den ljusa,
  breda Storgatan, med dess fond av Skogsinstitutets vackra parkträn, har
  klätt sig i festskrud, fönstren äro uppslagna, damer i teatertoaletter
  äta apelsiner och titta i elfenbenskikare på en ensam förbivandrande
  officer, vilken alls icke känner sig brydd av uppmärksamheten utan gör
  halt och front samt tager den livliga gruppen i betraktande genom sin
  lornjett eller, om han följt med tiden, sin pincenez. Det kan hända att
  han för handen till mössan, men det kan också hända att han ger en
  förstulen nick och fortsätter sin väg; det finns så många olika sätt
  att hälsa, på Storgatan. Trottoarerna fyllas med en vandrande folkström,
  som sakta vältar fram åt Djurgårdsbron. Det är på eftermiddagen och man
  väntar de kungliga när som helst. Spridda hyrvagnar med familjer rulla
  framåt gatan; en och annan civil kavalkad kommer som förbud för
  förtrupperna -- vita rockar på svarta hingstar, det är Upplands
  dragoner; man ser inga ansikten under de stora kaskarna, men det kan
  också vara detsamma; därpå komma tjänstemännen i det finaste
  ämbetsverk nationen består sin konung, de hava blåa kläder, damasker på
  huvudet och flaggor i händerna, det är livvakten (livvaktsexamen är
  den svåraste näst bergsexamen, ty till den fordras introduktion på
  Riddarhuset och 6,000 kronors ränta); fotvakterna, som varken hava
  hästar eller vagnar, få icke deltaga i promenaden, ty man promenerar icke
  till fots på första maj. Därpå komma rikets herrar. Vilka äro rikets
  herrar? Konungens informatorer och faddrar, konungens studentkamrater,
  tionde gradens frimurare, förre kronprinsens adjutanter, kammarherrar och
  första tenorer. I första vagnen åker rikets förnämsta herre, ädlingen
  utan fruktan och tadel. Han är den finaste statsman Sverige haft på
  hundra år. Hans yttre är mycket enkelt, och hans ansikte uttrycker intet
  ovanligt överskott av förstånd, pannan är smal och låg, de från Oscar I:s
  tid härstammande husarlockarna krypa fram bakifrån öronen och äro
  något för långa -- som hartassar. Han känner alla statskonstens
  hemligheter, diplomatiens djup har ingen lodat som han, sina första
  studier gjorde han vid Karlberg, vilket läroverk han genomgick med heder;
  han fullkomnade sig sedan som statsman i kronprinsens (Oscar I:s)
  sällskap under dennes studier i Paris och Vichy, där han hade äran att
  dagligen se Napoleon III, vilket skall hava haft ett avgörande inflytande
  på hans senare statsmannaliv. Hemkommen genomgick han Marieberg och
  kallades året därpå till ecklesiastikminister. Vid Oscar I:s död
  kallades han samtidigt till utrikesminister i Petersburg, biskop i
  Linköping och överståthållare i Stockholm, varförutom han icke kunde
  avsäga sig några hedrande uppdrag i egenskap av ordförande i
  Kreditbanken, revisor i Kropps stenkolsbolag samt landshövding i
  Skåne. Var och en av dessa sysslor skulle ha tagit en vanlig människas
  hela arbetskraft i anspråk, men vår statsman ägde ovanliga arbetskrafter.
  Han är för tillfället icke särdeles populär hos folket, emedan han
  röstar mot det vilande representationsförslaget, men hos konungen, som
  också är emot förslaget (det kungliga!), är han i fortfarande
  förtroende. Vi låta honom nu emellertid passera i sin statsvagn bland
  andra storheter som nu gått till skuggorna. Så komma rikets fruntimmer. Om
  dem kunna vi icke yttra oss, ehuru de stå i statskalendern och som
  sådana skulle kunna hava något inflytande på det offentliga livet.
  
  Folket hurrar hela gatan efter, det rör sig som i en myrstack, fönsterna
  fyllas, halsar och kikare sträckas fram; en trupp livgardister utklädda
  till Carl XII:s bussar rida fram och se något brydda ut över den roll de
  fått sig ålagd; folket hurrar men ser icke ut att vara överväldigat. Så
  kommer kungen, han ser icke heller överväldigad ut, ty han skrattar högt,
  öppet, hjärtligt, med den upplyste skeptikerns skratt, som vet huru litet
  kan roa barn, och han låter så gärna andra roa sig, ty han vill ha roligt
  själv. Skall han hälsa uppåt fönsterna? Ja visst! Han hälsar alla
  fruntimmer, unga och gamla, höga och låga, och vad den ensamma officeren
  icke vågade, det vågar han, han nickar bekant upp till det där fönstret
  och för samtidigt handen till mössan; han är större statsman än den där
  med vita håret som åkte i vagnen, ty häri vet hur folket vill ha det, och
  den nya tidens statskonst har han genast antagit: uppriktighet, brutal
  uppriktighet. »Folket tror inte på humbugen längre, nåväl, vi kungar visa
  folket, att vi inte heller äro så dumma att tro på den; vi måste nu en
  gång finnas, efter ni vill så ha det; se här ha ni oss sådana vi äro. Vad
  mer? Här har ni Carl XII:s drabanter! Inte tror jag på dem och inte ni
  heller, men de äro roliga att se på! Se på dem då! Här ha'n I mina goda
  vänner, rikets herrar! De förstå sig på en god middag och säga inte nej
  för ett glas! Här har ni piprensarn i röd mössa! Jag har upptagit honom i
  min omgivning och satt honom bland rikets herrar! Tycker ni inte han ser
  livad ut?» Ändlösa hurrarop för piprensarn!
  
  Men vid konungens vänstra sida rider en ung man. En blekhet som antyder
  stora passioner vilar över de verkligt fina dragen, ett par utsökta
  mustascher beslöja lagom en mun med ett skeptiskt, men icke cyniskt
  leende, ögonen fladdra som gaslågor, ty de hava ännu icke bestämt sig för
  något visst uttryck, men man ser att de söka vila för att i lugn få
  genomtränga denna orediga massa av hjärnor som kräla fram på trottoarerna
  och på vilkas tankar om saken man icke kan vara säker.
  
  Det är gunstlingen. Han har en lysande bana för sig, är adjutant hos
  konungen, kapten vid gardet, och väntar när som helst ett regn av
  utnämningar. Han känner kungens tankar, men delar dem icke fullständigt.
  Han är också skeptiker, men han känner en gryende pliktkänsla, som bjuder
  honom vara något annat. Han vet att kungen tänker så här, nu då han rider
  fram på Djurgårdsbron:
  
  »Ni hurrar åt mig, därför att ni tror jag skall skänka er en ny fri
  författning, men jag kan inte skänka er någon frihet, och sannerligen jag
  ville det heller, åt ett sådant sällskap som hurrar åt min piprensare,
  och äro så okunniga i rikets grundlagar att de tro jag har makt att
  skänka något; ni hurrar åt kungen, därför att ni ser han inte är dum,
  utan kan skratta med åt kungligheten, då han låter spela Menelaus på
  nationalteatern. Bröd och skådespel! Bröd har jag inte, men skådespel ger
  jag, som ni få betala själva! Ni vill ha humbug! Här har ni den!»
  
  Gunstlingen har sedan en tid oroats av aningar om att det icke är fullt
  moraliskt att understödja den nya stormakten humbug, ty för det första är
  det icke så avgjort att alla vilja hylla den, och för det andra finns det
  svaga huvuden som icke förstå ironi.
  
  Men nu dånar musiken från Blåporten, folkmassans blickar söka den
  omtyckte monarken och gunstlingen känner sig för en stund värmd av de
  korseldar som gå förbi honom till hans höge granne.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Dagen därpå kunna vi söka upp gunstlingen, greven och adjutanten i en
  studiekammare långt uppe på Regeringsgatan. Han har insett att hans
  bildning icke räcker för de strider som förestå, han känner huru
  genomfuskade hans skolår varit och han har beslutit göra om alltsammans.
  Han har sökt upp sin gamle lärare och sitter nu på dennes skinnsoffa
  insvept i ett moln från dennes tobakspipa. Här är det bara min kära Johan
  och rektorn och resolvera Cornelius, ty greven har insett att utan
  klassiska studier, dem han försummat, kan man varken förstå eller göra
  sig förstådd på Riddarhuset, där han har säte och stämma. Han är
  visserligen nog upplyst att inse romarspråkets brist på egentligt värde
  för sig, men han känner också nödvändigheten av att icke kunna mindre än
  de andra.
  
  Han inser humbugen, men han känner dess bindande makt; glosor och
  deklinationer tuggar han som den sjuke i ett slags hjältemodigt trots
  tuggar sina piller, emedan han tror på deras inneboende kraft. Vilka
  själsmarter för en ung självverkande själ, som i sin mannaålders kraft
  kände alstringsförmågan hämmas genom denna instuvning av främmande gods,
  som icke alls kunde få några beröringspunkter med hans egna avsikter. Men
  när han fick en bra fras, lade han den åsido för att ha till hands i det
  stora slaget, så att han till slut hade en hel liten vapensamling av »vae
  victis», »etiam si omnes, ego non», »timeo Danaos et dona ferentes»,
  »plus esse quam videri», »ille faciet», varmed de lärde officerarne på
  Riddarhuset brukade beskjuta varandra. När han gick uppför trapporna till
  lektionen kände han sig förödmjukad, rädd som en skolgosse för sin läxa,
  och han tänkte mången gång kasta av den besvärliga och som han stundom
  tyckte falska rollen och vända om, men han höll ut; hela hans ställning i
  livet var ju så falsk!
  
  Och han höll ut!
  
                    *       *       *       *       *
  
  Den stora dagen var inne. Aldrig hade man sett så mycket adelsmän samlade
  på Riddarhuset. Stora och små statsmän, högre och lägre officerare, unga
  ärelystna extraordinarier, som nu skulle skaffa sig ett par billiga
  sporrar. Så mycket smörja här pratades, så mycken förfalskad svensk
  historia, så mycken chauvinism, sabelskrammel, uppgrävningar,
  trumvirvlar. Leipzig och Lützen, till och med Pultava, Hannibal och Carl
  XII, Gustav II Adolf och Epaminondas, Tocqueville och Guizot, Boströms
  statslära, Sturar och Vasar, men först och sist: Svenska Folket. Huru
  mycken lysande okunnighet, huru många glosor och verser ur Virgilius,
  Esaias Tegnér, Horatius, Homer. När någon yttrade ett förståndigt ord
  blev han nedtystad. Känslosträngar värderades mest. Gamla ruinerade
  regementsofficerare lade upp sig som oxar på slaktbänken, erbjödo sina
  hjärtan på fosterlandets altare, förbannade sig på att fosterlandet
  skulle störta samman med dem; inbitna stockaristokrater blevo rabulister
  som talade mot konung och regering; gamla syndare blevo religiösa på nytt
  och bitar ur gamla och nya testamentet haglade. Värst voro vältalarne.
  »Vår Herre söker människan på många vägar! Kanske skall från det stora,
  lojala, i fred åt sig självt (det är: åt landshövdingarne!) lämnade
  folket genom oss, dess främsta söner (o blygsamhet!), ett ångestrop
  tränga fram till tronen; kanske läser konungen redan däruppe i
  höganloftssal domen över edert förslag i samma eldskrift som vi se låga
  på dessa murar (karlen var nu faktiskt galen!): Mene, mene thekel
  upharsin, jag haver vägt dig på ena våg och funnit dig för lätt.» Denne
  man ansågs vara bland de styvaste.
  
  Somliga svepte sig i svenska riksbaneret och föllo framstupa med 25
  dolkstyng framför lantmarskalken, andra kastade sig på knä och gjorde bön
  vid Carl XII:s stövlar, men de aldra mest patriotiska framröto sin
  passionerade kärlek till fosterlandet som älgar i brunsttiden. Den som
  hörde allt detta kunde i sanning fråga sig den obesvarade frågan: tro de
  på vad de säga? Eller äro de besatta! De voro nog besatta, ty det blir
  människan då hennes heligaste intressen sättas på spel: de egna.
  
  Vår unge greve, som tyst åhört detta oväntade vrövel, gjorde den
  anmärkningen, som man så ofta får göra, att utlänningarne voro de största
  patrioterna och mest hemma i svenska historien: han hörde sålunda sina
  gamla wirakamrater, greve Hotch-Potch av Hotch-Potch, baron de la Patrie,
  baronerna Fibelhausen, Pffefferkorn, von Snabelstiefel och Mühlenburg
  bita omkring sig som hungriga vargar, dem man berövar sitt byte. När den
  förrumlade ryttmästar Pott förklarade sig vara amicus Plato, då föll
  sista illusionen för vår unge statsman. Han hade sitt tal utarbetat och
  inlärt, men innan han fick ordet, hade hela svärmar av vältalare sagt
  allt vad han ämnade säga, begagnat nästan samma uttryck, använt alla hans
  latinska citat, alla hans svenska versar; alla regentlängderna voro
  åtgångna, så att det bara fanns några stackare kvar som voro obrukbara
  såsom Johan III, Sigismund och Carl XIII. Detta bragte honom på underliga
  tankar. Hur kunde alla dessa hjärnor just 'komma på samma idé som han.
  Kanske det inte var några idéer? Mycket möjligt. Var det ord då? Ja, det
  var det! Det var ord!
  
  Efter en sömnlös natt, under vilken han genomtänkt sin ställning och
  funnit den falsk, skrev han om sitt tal. Enkelt, anspråkslöst, på sak.
  Men när han genomläste det, befann han sig ånyo i en falsk ställning,
  gent emot den kungliga vännen, ty han hade talat för det förslag, som
  denne ogillade, och han talade för det med övertygelsens hela styrka.
  Hans hjärta kämpade ut sin strid, han räddade sin själ och gick upp att
  begära ordet. Det var ett ögonblick, som kunde ha haft stor betydelse, om
  ödet så velat. Han började med att granska skälen till motståndarnes
  farhågor för det nya förslaget. Han fann den befarade demokratien icke
  allenast ofarlig, utan önskvärd: »att folket med de inom detsamma
  levande, i civilisationens tjänst arbetande krafter skulle bliva
  härskande och styrande, däri» föreställde han sig, »skulle ridderskapet
  och adeln desto mindre finna något lyte hos förslaget, som r. o. a.,
  med aristokratien på sin fana, alltid förfäktat, att det bästa inom
  samhället skulle vara härskande, och något bättre än folkväldet i nyss
  angiven mening torde svårligen kunna uppställas; vartill kommer det på en
  gång livande och stärkande och med klokhetens fordringar överensstämmande
  i att omfatta de intressen och tendenser, som äga en framtid, och
  folkväldet är ett intresse och en tendens, som äger framtid!»
  
  Det var ett mene thekel, det, på väggen, men det såg ingen, icke en gång
  den rasande galningen! Det skulle ha slagit blixtar för ögonen på gamla
  och unga, men de voro blinda, och sådana ord på Riddarhuset hade man
  aldrig hört och därför satt man och gapade och teg. Men han gick på.
  Förslagets motståndare, som dragit fårskinn över sina rävpälsar, hade
  beklagat (med utbrända hjärnors dråpliga slutledningsförmåga) att
  valcensus till andra kammaren vore för hög och att detta missförhållande
  skulle skapa en klass uteslutna, vilka kunde bli farliga! Greven
  (lämnande fårpälsarne opiskade) ansåg att dessa uteslutna icke nu voro
  angelägna om delaktighet i representationen, men »skulle förhållandet i
  detta avseende förändras, så kvarstår ju alltid möjligheten att nedsätta
  eller ock alldeles borttaga denna census, en åtgärd, som jag för min
  ringa del och från min ståndpunkt skulle med glädje hälsa».
  
  Hava vi skrivit de orden i guld, hava vi hållit den mannens minne och ära
  i helgd? Vad ha vi gjort, vi demokrater, som aldrig kunna hålla ihop!
  Ingenting, ty vi älska icke att kanonisera -- sådana!
  
  Han slutade sitt anförande utan att ha sagt ett ord på latin, eller läst
  upp någon vers, blott med uttalande av den övertygelsen, att
  konungamakten skulle »genom en innerligare anslutning till folkviljan,
  vinna i förmåga att föra landet framåt». Hans tal mottogs med tystnad,
  åtminstone bevarar icke det tryckta protokollet något minne om bifall
  eller missnöje.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Klockorna ringa förstgången i Jakobs kyrka, en vacker söndagsmorgon i
  maj. Karl XIII:s torg vimlar av unga och gamla, kvinnor och barn. En
  trumvirvel höres från östra allén, en till, och snart stiger från torgets
  alla hörn virvel på virvel, det spinnande ljudet har ett egendomligt
  inflytande på de oordnade massorna; det ser ut som varje trumma vore en
  spinnrock, vilken samlade ändar från den orediga totten, drog ihop dem
  och lade dem upp på tenen! Uniformerna draga sig ut från de civila
  massorna och samla sig kring varje trumma, först i en svart massa, i
  vilken man ännu ser här och där en instucken vårklänning eller tyllhatt,
  vilken dock snart frånskiljes, då de svarta uniformerna ordna sig på
  rader. Det är Stockholms frivilliga skarpskyttar, 2,000 man av de 40,000,
  som nationen själv satt upp. En folklig armé på 40,000 man, som icke står
  under krigsartiklarna! Vilken stormakt mitt i staten, lika stor som hela
  indelta och värvade armén tillsammans! Det var dock en idé! Kände vi det
  så livligt då? Och varför tröttnade vi? Dansade vi för mycket, sjöngo vi,
  drucko vi för mycket punsch! Vi ledsnade, icke för grinets skull, utan
  därför att vi tröttades med onyttig paradexercis; vi kurtiserades nog och
  fingo stå vakt utanför slottet, när garden voro på manöver, men vi fingo
  aldrig skjuta annat än med lösa patroner. Kanske det fanns djupare
  orsaker. Insågo vi det tomma i sysselsättningen; funno vi humbugen,
  upptäckte vi, att det hela var lärt på några timmar, som yrkesmilitären
  begagnade år till, och ändå icke blevo fullkomliga, ty det kan man aldrig
  bli i den saken, vilken är den enda på jorden, där man begär
  fullkomlighet. Eller upptäckte vi några dolda motiv? Gud vet, men
  tröttnade gjorde vi, det göra vi nu så ofta. Äro vi gamla, månne, och
  längta till ro? Lärde vi något? Ja, en stor sak, att allmänna värnplikten
  var ett attentat mot folkfriheten, att den var en lömsk förrädare, som
  under frihetens lånade fana ville lägga ett folk i träldom; det lärde vi,
  och därför voro vi beredde, när den gjorde sina första anlopp; vi kunde
  svara dem, att vi ej trodde på det fosterländska i deras två års
  kasernering, då vi visste att deras skräp kunde så lätt inläras på lediga
  stunder.
  
  Emellertid, våra kompanier stå uppställda; släktingar och vänner nicka
  avsked och återseende till gärdet[A] Är det det nya statsskicket eller
  »representationsförslaget», som vållar denna demokratiska anordning? Här
  står lektorn bredvid gymnasisten, grosshandlaren bredvid drängen,
  fabrikören vid gesällen. Studenter, unga ämbetsmän (dock högst få!),
  artistelever, smedsgossar, kontorister, skolungdom råkades här i en
  brokig blandning. Ståndsskillnaden var då verkligen upphävd? Ja, till en
  tid! Vad vi voro demokratiska, entusiasmerade, förhoppningsfulla! Själva
  militären, den mest aristokratiska, den mest hatade och fruktade var ju
  faktiskt nedsatt, då vi visade, att vi kände alla deras hemligheter; vi
  hade ju till bataljonschefer officerare från konungens egna livgarden,
  kaptener och majorer i riktiga uniformer med guld och silver. Ja, men vi
  ha också en bataljonschef, som icke bär konungens livré. Där rider han,
  hög, nedlåtande och allvarlig, allvarligare än då vi sågo honom vid
  konungens sida den första maj för ett år sedan. Greven har tagit avsked,
  avlagt bottmoller och vapenrock med guldtränsar. Han är iklädd den enkla,
  svarta skarpskytterocken och de fula blåmelerade bojbyxorna; hans bröst
  ser friare ut sedan de blanka knapparne och de lysande ordnarne äro
  borta; han andas lättare och bär huvudet högre; det glada leendet har
  försvunnit, men blickarne äro lugnare, ty de ha funnit ett mål. Vad har
  hänt? Det vet man icke! Ty skvallret och lögnen äro syskon! Att han
  kommit i onåd, det är tillräckligt! Han har nedlagt sin militär- och
  hovsyssla, ingått i en bankdirektion och är ledamot av den nyvalda andra
  kammaren, det har man sett! Man har också sett huru kungen mottagit en
  million i nationalbelöning för den erhållna friheten.
  
  Och nu är han bataljonschef vid skarpskyttarne. Är han intim med dem,
  söker han deras gunst! Han tyckes snarare erbjuda dem sin tjänst och är
  medveten om att de stå i skuld till honom. Behöver han dem? Nej, icke han
  dem.
  
  Men hatet kallar honom demagog!
  
  Klockan ringer igen i Jakob. Trummorna röras, kompanierna sätta sig i
  rörelse åt Ladugårdslandet till, släktingarne bilda eftertrupp och tycka
  att stegen äro så lätta när trumman går. Och på gärdet! Nya bekantskaper
  vid frukosten, erfarenheter under beröring med andra samhällsklasser, som
  man aldrig träffar annars inom stadens murar; här är så högt i tak, här
  kan jag gömd bakom uniformernas skyddande likhet tala med min skomakare
  om annat än räkningen, här kan gymnasisten se att lektorn är en människa
  och icke en kvarn, bokhållarn upptäcka att patron också tycker om en sup.
  Och denna känsla av frihet från kyrkotukten. Man hör alla stadens klockor
  kalla till den officiella gudstjänsten, men vi hava dispens, vi få bryta
  sabbaten som Frälsaren, därför att det är en plikt vi fylla, en plikt,
  som är erkänd av samhälle, stat och kyrka! Och när vi hålla vår korta
  gudstjänst i den stora fyrkantiga kyrkan, vars väggar utgöras av dubbla
  led med levande människor och vars tak är en vårhimmel, då äro vi
  uppriktigt andäktiga; och när vår korpral stiger fram och läser sin
  lovsång till den Evige utan att nämna namnet på någon människa, han må ha
  varit aldrig så stor, då känna vi oss som separatister, vilka flytt från
  statskyrkan, vars högmodiga kupoler vi kunna se över hustaken; vi kunna
  göra vår gudstjänst, vi 2,000 medborgare, utan präst. Samma dröm som att
  vi en gång skulle kunna försvara oss (icke göra krig!) utan militär.
  
  Det var drömmar, det är sant, men man drömmer endast om morgonen; nu ha
  vi vänt oss mot väggen och snarka som om natten aldrig skulle bli morgon
  mer.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Tidningen Aftonbladet innehöll en afton följande ledare under rubrik: _En
  ny tid randas!_ Det nya statsskicket, som alltid hade sin varmaste
  försvarare i oss, har redan visat sina hälsosamma frukter på alla
  samhällslivets områden. Vår industri och vårt affärsliv, som på tjugu år
  icke visat några livstecken, har plötsligt vaknat och som genom ett
  trollslag hava hundratals bolag uppstått, dessa väldiga hävstänger i
  civilisationens tjänst, vilka med kapitalens förenade krafter funnit den
  Arkimedespunkt, varmed jorden kan röras. Tusentals idoga arbetare hava
  genom dem fått ett lättvunnet bröd och våra små kapitalister ett gott
  intresse på sina pengar.
  
  Själva modernäringen jordbruket tyckes liksom andas lättare och skördarne
  gunga sina gyllene ax under de nya friskare politiska vindar, som nu
  blåsa över riket, så att hans örter måga drypa; fett och hannog flödar ur
  lantmannens korn, sedan genom de nyinrättade landstingen (ett upplivande
  av våra urgamla landskapsting) självstyrelsen blivit en verklighet och
  sedan de nyöppnade järnvägskommunikationerna underlättat samfärdseln.
  
  Men icke blott de materiella intressena utan även de andliga hava varit
  föremål för våra nya lagstiftares omsorg; sålunda har folkundervisningen,
  som hittills varit ett styvbarn, blivit upptagen bland skötebarnen,
  särskilt veta vi huru som huvudstadens folkskolor blivit omorganiserade,
  så att lärarne numera hava 800 kronor, varigenom denna ganska betydliga
  kår erhållit rösträtt till riksdagens andra kammare ... o. s. v. Ett
  nyvaknat intresse för det politiska livet spörjes från alla håll
  o. s. v.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Utdrag ur protokollet hållet vid taxeringskommitténs sammanträde i femte
  taxeringsdistriktet d. 0:e i 0:e 0000.
  
  Byggmästaren Husberg ansåg för sin del, att mureriarbetarnes ställning
  genom det förändrade statsskicket och därmed förbättrade konjunkturer
  blivit sådan, att man med full säkerhet kunde uppskatta deras inkomster
  till 800 kronor.
  
  Bryggaren Maltholm var övertygad om att ölutkörarne, vilka med
  förbättrade villkor, en följd av de uppblomstrande näringarne, numera
  kunde med all säkerhet påräkna en årlig inkomst av 1,000 kronor eller
  allra minst 800 kronor.
  
  Brädhandlaren Sörgren instämde vice versa med bryggar Maltholm rörande de
  800 kronornas tilllämplighet även på kransågare med dagspenning.
  
  Rektorn för stadens folkskolor avlämnade en av honom egenhändigt
  upprättad lista över lärarne med uppgift på deras löneförmåner.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Byggmästar Husberg är chef för nittonde skarpskyttekompaniet.
  Skarpskyttarne äro numera en erkänd stormakt. De ha fått statsanslag;
  kungen rider ut och skrattar åt dem ibland, och en gång tog han dem med
  sig på en stor manöver till Drottningholm, där de fingo marschera hela
  natten och ro kanonpråmar följande dag, varpå de lades i en skog, där
  varken hördes hund eller hane; utan mat eller dryck blevo de här i
  regnväder liggande till eftermiddagen, då de fingo upplysning om, att
  striden var avgjord och slut. Ledsnade de ändå? Nej, intresset levde och
  levde upp med ett alldeles spritt nytt liv.
  
  Byggmästar Husberg sitter vid sin kaffefrukost en vårmorgon och läser i
  bladet, att skarpskyttarne skola rycka ut på gärdet nästkommande söndag.
  
  Korpralen på nittonde kompaniet, verkmästar Hagberg, som också läst
  morgonbladet, har skyndat till chefen för att få order.
  
  -- Gud bevare herr kompanichefen!
  
  -- God morgon, korpral!
  
  -- Är det några order?
  
  -- Jo, vi ska rycka ut om söndag!
  
  -- Går inte!
  
  -- Varför det då?
  
  -- De tusan djävlarna (han ansersig ha rätt att svära som militär) ha
  satt bort sina uniformer.
  
  -- Hos pantlånarn?
  
  -- Jo säkert. Det har varit en svår vinter för murarn och fjolåret var
  inte det bästa i sin helhet; de säga att de inte förtjänte mer än högst
  600 kronor.
  
  -- Å, håll mun! Jag vet vad de förtjänte, jag, för jag sitter i
  taxeringen. Tag ut paltorna emellertid! Vad kostar det?
  
  -- Ja, Jag vet inte vad de ha fått, men nog går det till pengar. Det
  värsta är att gevären också ...
  
  -- Gevären? Som de ha lånat av kronan. Hagberg går genast omkring och bär
  upp alla pantsedlarne, kallar hela surven till ställning ner på Klara
  materialgård söndag morgon klockan sju och säger till att uniformerna
  vänta dem på stället.
  
  -- På stället?
  
  -- Ja, de få klä sig på gården! Jag lämnar inte ut uniformerna annars. Se
  så! Marsch!
  
                    *       *       *       *       *
  
  Hagberg går, men kommer igen på middagen. Hän är trött och arg.
  
  -- Nåå?
  
  -- Ä, de säga att de ge fan alltihop, för det är inte trevligt längre.
  
  -- Har Hagberg tagit ut uniformerna?
  
  -- Ja, så många det fanns sedlar på. De d--a hade gått och sålt sedlarne
  också!
  
  -- Nå, men varför vill de inte komma, de andra då?
  
  -- De tycka det är odorvigt att gå ut i hettan och slita skodon utan att
  få en bit mat till frukost.
  
  Chefens ansikte klarnar.
  
  -- Hagberg! Tag en droska och åk omkring till de lymlarna och säg att jag
  bjuder dem på frukost till Ladugårdsgärdet om söndag kl. 11, men att
  samlingen sker i torget med uniform. De som sakna uniform få ta bara
  mössa.
  
  -- Ja, men de ha gått och murat i mössan.
  
  -- Nå så köp ett par dussin mössor! Men gå först till fru Lorentz och
  beställ frukost. Förstår Hagberg sig på det?
  
  -- Åja, så där!
  
  -- Löskokta ägg, kräftor, pannkakor, öl och brännvin. Är det klart? Höger
  om marsch!
  
  Underligt var det, men nog var nittonde kompaniet fulltaligt i torget om
  söndagsmorgonen.
  
  Efter frukosten beredde chefen sitt kompani en överraskning. En
  hyrkalesch inneslutande chefens maka, barn och pigor anlände till
  lägerplatsen i Fågelbacken. En korg med portvin och ett hundra femtio
  glas lyftes ur vagnen. Chefen känner sig uppmanad att hålla ett tal till
  kompaniet. Talet måste vara politiskt. »Det nya statsskicket hade gjort
  en oblodig revolution; det fanns inga samhällsklasser numera;
  arbetsgivare och arbetstagare voro fria medborgare, jämbördingar, ty de
  ägde båda samma politiska rättigheter, de heligaste rättigheter en nation
  kunde äga; talaren hälsade därför sina kamrater, ty de voro kamrater både
  i militäriskt och politiskt avseende och hoppades att de skulle som
  politiska personer visa samma nit och intresse som militära; talaren såg
  detta senare nit ådagalagt genom den fulltalighet som kompaniet i dag
  gjort gällande på ett sätt som intet kompani och han hoppades att se dem
  lika fulltaliga och nitiska då de snart skulle samlas till valurnorna.»
  
  -- Vad är det för rättigheter? frågade murar Pettersson sin granne.
  
  -- Det s--r jag i, sade denne och öppnade kurtis med sin »kamrats»
  huspiga, varöver frun och dottern blevo galna och läto köra hem till
  stan.
  
  Vid nästa prövningskommitté inlämnades 500 klagomål från Stockholms
  mureriarbetare över för hög uppskattning. Med siffror »sökte de göra
  troligt» att ingen enda förtjänat mer än 600 kronor. Besvären ogillades,
  emedan de dels kommit in för sent, dels voro behäftade med formfel.
  
  Om hösten valdes byggmästar Husberg till ledamot av riksdagens andra
  kammare. Hans politiska verksamhet utmärker sig för en strängt
  konservativ riktning och han tål inga onödiga nyheter, allra minst i
  grundlagen, vilken han finner vara fullkomlig. Han har talat en gång i
  kammaren; det var mot allmänna rösträtten. Han hade med egna ögon sett
  huru politiskt omyndiga de arbetande klasserna voro och han kunde se huru
  de, begåvade med rösträtt, skulle fösas som djur till valurnorna,
  liggande i händerna på politiska vinglare. Byggmästar Husberg blev på
  grund därav invald i konstitutionsutskottet och erhöll Vasaorden vid
  sista jubelfesten.
  
  Men mureriarbetarne erhöllo vid nästa taxering nedsättning på sina
  kontributioner, så att de numera endast behöva skatta för 500 kronor,
  varöver de blevo mycket glada. Nittonde kompaniet upplöstes, »sedan den
  allmänna värnplikten gjort skarpskytterörelsen onödig», efter vad
  byggmästar Husberg förklarade vid upplösningssexan.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Men vår unge greve? Han fick aldrig se det nya statsskickets frukter, de
  goda tiderna, industriens blomstring, bolagens välsignelse,
  växelrörelsens omfång, folkskolans vård, religionsfrihetens utsträckning
  och den unga Sveas uppfostran av de gamla ädlingarne utan fruktan och
  tadel; han fick aldrig se det nya riket, ty han dog i sin ungdom, med
  sina vackra förhoppningar och fasta tro. Han fick aldrig se huru våra
  unga förhoppningar jordades, han fick aldrig se »ångerns dagar», då
  folkhjältarne, hans gamla vänner, som stigit på arbetarnes axlar till en
  politisk ställning och 1,200 kronors inkomst, lämnade dessa arbetare i
  sticket och sökte generalkonsulat, han slapp se huru framåtskridandets
  nyliberala parti blevo ångerköpta och tröstade sig med kommendörsband
  över försummade tillfällen, och det var kanske lyckligt för honom.
  
  Men bar det nya statsskicket dåliga frukter?
  
  Troligen icke! Att rikets fyra miljoner jordbrukare fått övervikt över
  dess halva miljon stadsbor, det är ingen dålig frukt. Att städernas från
  det stora moderlandet lösbrutna kommuner, med lösbrutna, främmande och
  underordnade intressen kommit i strid med landets sannskyldiga besittare
  och brukare, det är icke annat än en naturlig följd av en ojämn
  utbildning hos innevånarne i stad och på landet, och den striden kan
  endast lösas genom att städerna underordna sig eller lösgöra sig.
  
  Det var nog icke statsskicket, som gjorde det nya riket; det var kanske
  något annat. En epidemi, en rubbning i den politisk-ekonomiska jämvikten,
  en äventyrarlusta, kommen från okända håll, möjligheterna att strafflöst
  göra orätt vinst på laglig väg, snopenhet efter uppfyllda önskningar,
  trötthet i rättskänslan, dåliga föredömen, understöd uppifrån. Gud vet
  allt vad det var, men det var någonting, det är säkert.
  
  -----
    [A]  Här måste jag begagna tillfället upplysa alla
         språkforskande bönder, att en stockholmare aldrig säger
         »gelet» för gärdet, vilket däremot alltid säges av
         resande västgötar och smålänningar, som befolka våra
         hamnbryggor och vilka visst icke vilja räkna sig som
         stockholmare, Gud bevars.
  
  
  
  
  Svenska Folket.
  
  
  Det anspråkslösa, försynta och hyggliga Svenska Folket är troligen det
  mest representerade av alla folk; det uppträder numera, sedan regeringen
  förklarat den folkvalda representationen sitt höga missnöje, och
  uppfunnit de ambulatoriska riksdagarne i stationshus vid dukade bord,
  mest i landshövdings- och banvaktsuniformer, men kan även synas i bara
  frackar och benor i nacken på galaspektaklen, i djup sorgdräkt vid
  likbårar, isynnerhet alla kungliga, i studentmössor vid jubelfester, och
  för övrigt vid alla stora middagar där det finns tre sorters vin och en
  Vasaorden.
  
  Hans majestät skall inviga en ny bibana uppe i Kolbottens bergslag; det
  är visserligen bara en enskild smalspårig banbit, men den har statsanslag
  och grundlagarne ålägga som bekant konungen att övervaka all hushållning
  med statsanslag. Ryktet sprider sig som en elektrisk gnista och Svenska
  Folket skyndar att infinna sig efter spann i landshövdingemössa, i
  kalesch och landssekreteraruniform, på kärra i länsmansornat, till fot i
  prästkappa och på dressin i banvaktsmundering; chefen för Kolbottens
  militärdistrikt med stab kommer ridande, de indelta soldaterna omringa
  stationshuset och banvakterna bilda en oöverskådlig och entusiasmerad
  folkmassa bakom dessa.
  
  Kungen kommer. Smörgåsbordet angripes. Soppan serveras. Korkarne smälla.
  Fågeln är uppäten. Champagne! Tal! -- En ny pulsåder är öppnad (= en ny
  åderlåtning)! Nytt blod (= pengar) skall strömma genom den svenska
  statskroppen, vars hjärta ligger på Slottsbacken; nationen (d. v. s.
  järnbruksbolaget Kolbotten) skall andas lättare, då nya syremängder
  tillföras. Talaren känner sig lycklig och rörd av den hyllning som hans
  trogna folk (de otrogna synas icke!) visat honom! Höjer sitt horn (=
  champagneglas) för Kolbotten, en urgammal härd för svenskmannatrohet.
  (Obs.: alla nya järnvägsstationer äro sådana härdar.)
  
  Fanfarer; folket (banvakterna) sjunger Ur svenska hjärtan.
  
  Landshövdingen har ordet. Svenska Folket har alltid älskat sina konungar
  (såsom Erik av Pommern, Albrecht av Mecklenburg, Christian II), och
  stridit och blött för dem (mycket sant!); Svenska Folket, vars
  representanter talaren ser samlade här (talaren tror sig se riksdagsmän
  genom champagneglaset), har alltid varit troget sina konungar (såsom Erik
  av Pommern, Erik XIV, Gustav III, Gustav IV) och skall alltid förbli så.
  Järnvägarne äro en bild av denna trohet, ty de förena konung och folk med
  järnband, svenska järnband (gjorda i England). Detta band skall alltid
  (genom lättade trupptransporter) sammanhålla konungafamiljen och folket,
  lättare kunna så att säga umgås med varandra och de skola lära känna
  varandra i botten (på glaset). Vi ha sett ett yrvaket barbariskt folk
  nyligen bära hand på en ädel furste och tillåtit sig ett nesligt mord
  (avrättning); Svenska Folket har aldrig burit hand på någon konung (utom
  de sju som vräktes i en brunn vid Mula ting och utom Carl XII, Gustav III
  och Gustav IV) och därför är också Svenska Folket det lyckligaste i
  Europa (vilken lycka är så stor att den icke kan bäras här hemma, utan
  måste njutas i ett annat land, Amerika).
  
  Fanfarer! Omigen Ur svenska hjärtan!
  
  Landshövdingen blir kommendör. Byggnadschefen får vasen och banvakterna
  brännvin!
  
  Militärdistriktets chef anser i ett bildrikt tal att järnvägarne skola
  bidraga till folkupplysningen, (den _sanna_ folkupplysningen nämligen)
  genom vilken allenast vårt folk kan lyckliggöras med den allmänna
  livbeväringen, vilken å sin sida skall sätta nytt liv i nationen, hämma
  utvandringen (betala officerarnas skulder) och borttaga den sista rest av
  råhet (= självkänsla) som ännu kan finnas från förgångna tider (genom det
  bildande umgänget med befälet).
  
  Kyrkoherden tror att järnvägarne (till Kolbotten) skola stadfästa den
  sanna religionen (det finns bara en sådan!), att den rena läran
  (Augsburgska bekännelsen) skall återvinna de förlorade och att tronen
  skall få ett säkrare stöd.
  
  Vagnarne rassla fram. En folkskolelärare uppläser på perrongen ett
  versstycke från »de djupa lederna» till konungahuset. Han blir på stället
  utnämnd till seminarierektor, oaktat hans protester (tysta) att han icke
  vill övergiva detta folk, som han älskar så högt, och den ringa plats han
  valt för sin del.
  
  Tåget avgår. Indelta armén hurrar icke, ty man har glömt ge dem
  brännvin. Den oöverskådliga folkmassan (banvakterna) hurrar.
  
  Skott. Regementsmusik. Flaggor.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Men ute på åkern går bonden bakom sina oxar och kör i trädan. Vad den
  jorden är hård; kokorna rulla som stenar ner från fårornas ryggar, oxarna
  spjärna i leran så att man hör hur det knakar i deras halsar;
  eftermiddagssolen bränner hett som ovett på bondens rygg; hans bruna hand
  håller plogskaftet som ett roder; svettdropparna pärla från hans panna
  och falla så tyst i den öppnade jorden.
  
  Han stannar, ty han hör ett buller som han icke känner; oxarna sätta
  mularne i vädret som om de ville lyssna med näsborrarne; nu dånar det
  uppe i skogen, dån och rassel, rassel och dån. Oxarne sätta svansen i
  vädret, plogen ryckes ur sin bana, bonden släpper taget och nu bär det av
  över trädan, in i höstrågen, där en lång gata, rät som en järnbana,
  drages ut.
  
  En kammarherre, som haft den lyckan att först få syn på det roliga
  uppträdet, måste fästa sina grannars uppmärksamhet på detsamma. Synen är
  för befängd och väcker allmänt bifall.
  
  Gapskrattet dör i en vacker granitskärning, men bondens förbannelser, de
  dö icke!
  
  Men tåget brusar fram igen och lämnar efter sig en svartblå rökstrimma av
  stenkol och havannatobak.
  
  -- Det är ett vackert land, vi ha, herr landshövding!
  
  Landshövdingen saknar större vattendrag, ty han är född vid kusten.
  
  -- Vad säger överintendenten över Svenska Folkets oljefärgstavlor och
  akvareller?
  
  Överintendenten anser att åkrarne störa tavlan (såsom tavla).
  
  De störa verkligen, ty de stå så torra, så torra. Vår Herre har icke
  givit regn på sex veckor och landshövdingen kommer icke med sin
  femårsberättelse förrän om tre år, så att det kan nu icke hjälpas.
  
  Men druckna ögon hava icke märkt, att ett moln stigit upp i vindsidan.
  Det är icke större än en hand, men det är en stor svart hand som lägger
  sig tung över solen, och snart ser himlen ut som en stenkolsrök. En blixt
  öppnar en sluss, och nu häller regnet ner i de öppna festvagnarne. Inga
  paraplyn! Hovmarskalken är i förtvivlan! Signalera lokomotivföraren! Han
  hör inte! Regnet piskar ner sotet på gula band och blå och gröna.
  Plymagerna lägga sig som våta höns på hattarne, uniformsguldet blir
  grönt, ty det är bara 8 karat, sablarne rosta, havannacigarrerna släckas,
  trafikchefen springer över barriären för att stoppa, men fastnar i
  koltendern. Tåget rusar fram, fram och överröstar kammarherrarnes
  förbannelser. Men ute på åkern står bonden med mössan i hand och
  välsignar himmelen som gav honom ett välsignat regn.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Ett bland de mest obehagliga och oftast förekommande åligganden Svenska
  Folket har, är att sörja vid likbårar. Svenska Folket står sörjande vid
  hans likbår, och detta oaktat bärarne redan för 50 år sen utbyttes mot
  likvagnar. Att det nu skall stå vid alla kungliga likbårar, det är dess
  fördömda skyldighet, ehuru vid sådana tillfällen dess tjänstgöring åtages
  av en annan mycket anlitad person, en viss Svea, om vilken man för övrigt
  ingenting känner. Men dör en aktörsstrunt som råkat propsa sig till
  sextusen kronor och huvudrollerna, då måste Svenska Folket fram; dör
  någon som har gjort många versstycken, målat oljefärgstavlor eller
  modellerat, så måste folket fram och stå och sörja.
  
  Det var en gång en ung student som hade sina anledningar att lämna
  Uppsala. På nedresan till Stockholm erinrade han sig att han hade
  sångröst, varför han beslöt att välja operan i stället för
  handelskontoret. Efter en grundlig sångkurs på två månader debuterade han
  vid operan och vann damerna fullständigt genom sina starkt utvecklade
  ben. Hans lycka var gjord och när barytonen reste utrikes intog han
  dennes plats. I tjugo års tid tjurhöll han alla barytonpartier och man
  hörde ofta den anmärkningen göras, att i Sverige det var en sådan
  märkvärdig brist på barytoner att operan bara hade en enda sådan, utan
  att någon kom att tänka på orsaken. Vår sångare »satt» nämligen på
  rollerna och tillät aldrig någon att få dem. Efter tio års uppträdande i
  huvudpartier hade publiken vant sig vid hans medelmåttiga röst, efter
  femton år var han publikens gunstling och efter tjugo förklarades han
  oersättlig. Då var det färdigt! Att han under tiden avgått fem gånger,
  gjort utrikes studieresor med avsked och återkommit vart tredje år och
  firade sitt tjugoårsjubileum med en kolossal recett, det var nu givet.
  
  En härlig ung baryton, som lyckades komma så långt som till debut,
  misslyckades, emedan »publikens gunstling» hade alla sina vänner på
  debuten och dessa ansågo det minst sagt oförskämt, att han vågade
  uppträda i Vilhelm Tell, en roll som publikens gunstling hade »skapat»,
  det vill säga gjort av intet, ty kompositören kan naturligtvis inte skapa
  något.
  
  Vår numera store vän blomstrade härligt, gav köttet sitt, åldrades sakta,
  uppdrev sin lön, åt middagar och dog under ganska triviala
  omständigheter. Nu slogs larm; svenska konsten hade naturligtvis gjort en
  oersättlig förlust, nationalteatern en ännu större och Svenska Folket
  stod sörjande vid hans bår. I liktalet förklarades att han skött sin
  tempeltjänst i helgedomen vid Gustav Adolfs torg, Gustav III:s skapelse
  hotades med undergång; det var en jämmer, som slutades med en gemensam
  sexa. Av Svenska Folket, som nu fått sorg, fanns fyra miljoner som aldrig
  sett honom; hört honom hade blott få, ty hans svaga röst hördes inte på
  raderna, men betalt hans lön hade alla. Ja, men hans gärningar, hans
  livsgärning för all del, den skulle verka förädlande på släkten efter
  släkten, och här var skedd en oersättlig förlust. Varför oersättlig?
  Därför att ingen fått ersätta honom.
  
  Åtta dagar efter debuterade en ny baryton och lyckades. Men då revs den
  oersättlige ur mullen och hans skugga, nej hans store ande krossade den
  nye, som först om tjugo år kan bli oersättlig och då måste Svenska Folket
  fram igen till en likbår.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Att våga hysa den meningen att Svenska Folkets historia är en annan än
  konungarnes straffas med förlusten av medborgerligt förtroende på
  obestämd, men mycket lång tid, vilket straff dock kan få förvandlas i
  landsflykt.
  
  Som författaren redan emottagit sitt straff, har han därmed
  tillkännagivit att han erkänt domens befogenhet. Ett bland de skönaste
  uppdrag Svenska Folket fått, är att figurera i historien såsom borgensmän
  för sina älskade konungahus. Hur ståtlig är icke Svenska Folkets historia
  under en sådan regent som Erik av Pommern. Engelbrekt och Erik XIII! En
  jämförelse värdig att bli prisämne i Svenska akademien.
  
  Ett av författarens tidigaste intryck av svenska historien är följande.
  En dalkulla, som skötte trädgården, kom en gång och frågade frun vad
  detta skulle vara som hon lärt sig i skolan hemma i Leksand; hon
  upprepade därpå följande ramsa, sedan hon antytt som sin mening att det
  kunde vara en almanacka eller en bön från katolska tiden: Oden, Thor, (!)
  Yngve Frej, Fjolner, Svegder, Vanland, Visbur, Domalder, Domar, Dyggve,
  Dag, Agne, Alrik, och Erik o. s. v.
  
  Frun, som icke var något lärt fruntimmer, kunde dock genast svara: »Kära
  barn, det är ju svenska historien!»
  
  Vilket lysande bevis för att den berömda satsen nedträngt i
  folkmedvetandet (genom kungliga lärobokskommissioner); hon, den enkla
  fäbohyddans okonstlade dotter, kunde framstamma namnen på älskade
  konungar innan hon visste något om deras lysande bedrifter, såsom att
  drunkna i mjödkar, slåss med betsel, gå in i stenar och dylikt.
  
  Vilket dräpande argument för våra dagars mest snillrika och djärva
  historiska sats: det personliga är det högsta i historien! (Det
  personliga kan även ha en mycket ful betydelse, såsom då man kallar en
  kritik, ett angrepp, en satir personlig.) I regeringens nu gällande
  lärobok i svenska historien hava vi nyss sett den djärva satsens
  hälsosamma frukter i tillämpningen. Sålunda börjar Carl XV:s, det vill
  säga: Svenska Folkets historia 1859--1872 på följande uttrycksfulla sätt:
  »Konung Carl XV, som vid 33 års ålder besteg Sveriges tron, var till det
  yttre en högrest, kraftfull gestalt med sköna manliga anletsdrag.» Detta
  är det personliga i historien; detta är det högsta! Ja, i sanning, högre
  kan man icke komma. Vi hava haft tillfälle att se manuskriptet till en ny
  lärobok i svenska historien, där den banbrytande idéen om det personliga
  blivit genomförd med hänsynslös konsekvens och totalt brutit med den
  gamla åsikten att Svenska Folkets historia är dess konungars.
  Författaren, som är död (han dog av förskräckelse då han läste genom sitt
  manuskript) och icke lämnar några barn efter sig, som kunna få umgälla
  hans brott, hyste den meningen att Sveriges storhet daterar sig från Carl
  XII:s död. Han drog icke i betänkande att uttala vissa bekanta
  sakförhållanden såsom att Carl XII flydde från Pultava (i en förfärlig
  motsats till poemböckerna som påstå att han icke kunde vika); vidare
  påstår han bestämt att samme konung var feg, då han aldrig vågade stå för
  sina dåliga handlingar, såsom då han anklagar Lewenhaupt inför domstol
  såsom orsaken till sitt nederlag vid Pultava; han var feg, säger samma
  avlidne författare, då han behandlar Sverige som ett erövrat fiendeland,
  men skjuter fram Görtz som ansvaring; han var kommunard då han upphävde
  äganderätten, men har var icke kommunard då han slog falskt mynt eller
  tillgrep enskildes tillhörigheter. När vi läsa sådant, gamla kända saker,
  förstås, men som icke fått sin rätta belysning, så förvånas vi icke över
  att författaren tog den utvägen att gå hädan; vi veta alla att det är
  sant vad han säger, men man får icke säga sådant! Hans idé är emellertid
  fruktbringande och vi skola se att sanningen en gång skall krypa fram när
  vi börja på att på skarpen leta fram det personliga i historien, utan
  fruktan för att råka in på personligheter, och då skall intet tvivel mera
  råda om Svenska Folkets historia är dess konungars och alla gamla ovänner
  skola falla i varandras armar, och det skall bli frid på jorden.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Hans majestät hade genom en för övrigt särdeles lyckad järnvägsinvigning
  ådragit sig en envis magkatarr, varför han måste begagna en brunnskur,
  vilken hade den lyckliga verkan att sjukdomen hävdes. En ljusfabrikör
  bland stadsfullmäktige tog sina fem svågrar med sig och beslöt att
  Svenska Folket skulle illuminera rikets huvudstad. Förste hovmarskalken
  skickade en order till nationalteatern att den skulle med en italiensk
  opera giva ett uttryck åt Svenska Folkets inneboende glädje över det höga
  tillfrisknandet. Som ett par tyska sångare för tillfället uppehöllo sig i
  huvudstaden, mötte hans befallning inga svårigheter. Ett galaspektakel
  består egentligen i att man ger en gammal opera, tänder armstakarna på
  raderna och läser upp ett versstycke. Som det icke fanns någon opera på
  repertoaren, som kunde ha någon tillämpning på en magkatarr, bestämmer
  man sig för Don Juan. Versstycket beställes av hovmarskalken samtidigt
  med förfriskningarne av vederbörande hovleverantör och effektueras med
  ackuratess.
  
  Svenska Folket står naturligtvis i kö utanför biljettluckan, och när den
  öppnas äro alla biljetterna utsålda.
  
  På aftonen är ändå Svenska Folket samlat i teatersalongen. På första
  parkettbänken står blomman av nationen; låga pannor, höga skjortkragar,
  fina frackar. De hava ett eget sätt att sitta på orkesterns skrank så att
  det ser ut som de skulle stå. Underliga blommor!
  
  Längre upp på parkett stater och kårer och på amfiteatern sitter den
  Svenska Kvinnan urringad och med solfjädrar döljande vad som är ämnat att
  ses i fågelperspektiv från raderna.
  
  På första raden: corps diplomatique, en brokig samling från det bildade
  Europas stater, vilka skola vaka över att icke det krigiska Svenska
  Folket begår några oförsiktigheter. På andra raden sitta stater och
  kårer, på tredje raden stater och kårer, på fjärde raden hovbetjäningen
  och på femte -- ja det vet ingen.
  
  Det är en lysande församling och man kan vara stolt över ett sådant folk.
  Så skulle nationen alltid vara representerad!
  
  Emellertid sjunges Ur svenska hjärtan (corps diplomatique deltar ej i
  sången) och därpå framträder publikens gunstling från dramatiska
  nationalteatern, eller också den kungliga nationalintendenten för
  teaterpjäserna. Han (författaren nämligen) börjar naturligtvis med den
  sedvanliga förklaringen, att han icke lärt att smickra, men att han ändå
  skall göra så gott han kan.
  
  Därpå framför han en vördsam hälsning från Svenska Folket, som han
  träffade vid en middag på Hasselbacken, och berättar att han fann det
  mycket lyckligt och belåtet samt att det bad hälsa att det alltid skulle
  vara troget och beskedligt. Sedan ger han sig ut på de egna djupen, där
  de stora fiskarne gå; återvänder småningom till konungahuset, undviker
  med skicklighet att nämna sjukdomens opoetiska namn och bugar sig
  slutligen på Svenska Folkets vägnar.
  
  Ridån går upp till Don Juan. De tyska sångarne sjunga så mycket tygena
  hålla för att giva ett sant uttryck åt Svenska Folkets glädje över
  tillfrisknandet.
  
  Vad som står i Posttidningen kvällen därpå? Ack, inte behöva vi upprepa
  vad som är så upprepat; men att Svenska Folket har skrivit det, det är
  säkert!
  
  
  
  
  De nyadlige.
  
  
  Den gamle hade rätt besynnerliga åsikter i statsläran. -- Min son,
  brukade han säga, samhället består av släktingar, vänner och bekanta;
  samhället är ett kotteri, eller rättare en samling kotterier, vilka alla
  regeras av det kungliga kotteriet. Du tror att kastväsendet tillhör
  Indien. Det tillhör Gamla Världen. Människorna hava fått för sig den
  villfarelsen att utveckling består i att lära det onyttiga, att bildning
  består i att kunna vad andra icke kunna, sak samma vad det är. En bildad
  person, d. v. s. en som vet när Carl XIII dog, kan icke låta sina barn
  umgås med sådana barn, vilkas föräldrar icke veta när Carl XIII dog. En
  ämbetsmans barn kunna icke bli hantverkare, de skulle tvina bort och dö
  av sorg över hämmad utveckling, urartning eller återgång, vad det nu
  kallas. Därför, min son, vill jag att du skall bli hantverkare och dö som
  hederlig karl utan att veta när Carl XIII dog.
  
  Men sonen svarade:
  
  -- Varför får jag icke, som de andra, veta när Carl XIII dog?
  
  -- Därför att då vill du också veta när Carl XIV dog och sen finns det
  inga gränser. Roten till kunskapens träd heter högfärd. När jag låg i
  Uppsala, föll det en student in att studera mandschuriska språket.
  Därigenom råkade han kunna något som de andra icke kunde. Följden blev
  den att alla skulle studera mandschuriska, ty man kunde icke lida att en
  ensam ägde mandschuriskan. På detta sätt hava en hop vetenskaper
  uppstått.
  
  Men sonen svarade:
  
  -- Jag vill bli detsamma som pappa!
  
  -- En obefordrad ämbetsman! Son! Du föredrager att vara ett tjänstehjon,
  att taga ett liv som en träl i stället för att vara en fri arbetare. Är
  du arbetare, så byter du husbonde när du blir missnöjd med honom, är du
  ämbetsman, har du honom för livet. Statens tjänster äro fideikommisser;
  de tillhöra kotterier, släktingar, vänner och bekanta. Statenstjänster
  äro pensioner, som hålla ämbetsadelns släkter uppe. Min far var hökare
  och jag skulle förädla rasen. Sedan jag vid gymnasium förstört det lilla
  far ägde, förstörde jag i Uppsala vad mor och systrar ägde. Sedan
  förstörde jag som extra ordinarie i Stockholm vad fastrar och kusiner
  ägde och ännu håller jag på att förstöra vad jag aldrig ägt. Ty jag är
  femtiofem år och har aldrig förtjänat mitt bröd. Vad säger du om det?
  
  -- Men 1809 års regeringsform stadgar ju att skicklighet och förtjänst
  äro de enda befordringsgrunderna,
  
  -- Regeringsformer äro som alla former livlösa och kunna som alla lagar
  bli föremål för tolkningar. Vet du vad tolkning är? När den ena inte vill
  förstå vad den andra säger, så skaffar han en tolk, vilken gör en
  tolkning. Hör på! I det verk jag som extraordinarie tillhör eller
  departementet för Sveriges boskap, vilket har att hålla räkning och föra
  böcker över all Sveriges boskap, hände nyligen att chefen dog. Hur gick
  det då? Verket höll på att gå sönder, ty det fanns ingen som kände
  skillnaden på en springgumse och en bock, ingen som visste huru många
  kalvar lades på i Västergötland, ingen som visste när grisarne skulle
  mantalsskrivas.
  
  Jo, det fanns en! Det finns i varje verk ett faktotum, ett slags högre
  vaktmästare, som vet allt vad de andra icke veta och som gör allas
  tjänst. Det är vanligen en mindre ansedd person, med klen ekonomi och
  utan utsikt att bli befordrad; det är just honom 1809 års regeringsform
  utsett till chef, emedan han är den dugligaste, men kunglig majestät och
  regeringsformen äro icke goda vänner och i de flesta verk äro duglighet
  och förtjänst ganska farliga egenskaper för innehavaren, såvida han icke
  genast intager sin roll som faktotum.
  
  För tillfället var jag nu den dugligaste. Den som var chefen närmast blev
  tillförordnad chef, men därför var han icke den blivande chefen, och han
  blev det icke heller, ty han var icke något chefsämne. Med chefsämne
  menas något mycket obestämt; ibland menas en person, som för det första
  har ett fördelaktigt utseende och stark skäggväxt, är fullmålig, det vill
  säga håller minst sex fot, har råd att bära verkets uniform, äger en
  eller ett par utländska ordnar, så att han kan visas i deputation på
  slottet, har ett namn, som icke slutar på son eller berg eller lund, med
  ett ord är en presentabel karl. Det är märkvärdigt att se huru ett
  chefsämne alltid känner med sig att han är född till chef; han uppför sig
  redan på lägre tjänstegraden som chef, behandlar kamrater med
  överlägsenhet och vaktmästare med förakt; han sköter sin tjänst illa,
  sätter för andra arbete, klandrar allas göranden och gör ingenting själv,
  ty, säger tjänstemannainstruktionen, en chef får icke deltaga i de
  löpande göromålen utan överskåda det hela. Och han överskådar det hela.
  Han överskådar posten när den kommer och ser efter vad tjänstemännen
  mottaga för brev, han läser alla brevkort, håller reda på alla
  befordringar och utnämningar i alla verk. En dag mottog jag ett brev med
  folkbankens stämpel utanpå. Chefsämnet hade sett det och han rapporterar
  till chefen att jag hade dåliga affärer. Det har jag också, men det
  brevet innehöll en kallelse till bolagsstämma, ty min syster har en aktie
  i bolaget. En dag emottog en kamrat (utan dåliga affärer) en
  middagsbjudning från en kanslist i Överståthållarämbetet, vilken varit
  nog oförsiktig att begagna ämbetets kuvert. Chefsämnet inberättar att
  kamraten fått ett utslag på halsen. Ett sådant livligt intresse för
  verket kunde icke i längden bli obelönat, men denna gång dröjde det litet
  längre än eljest.
  
  Det var en morgon två månader efter chefens död. Man hade varit ovanligt
  hövlig mot mig under denna tid, ty jag skulle utreda och städa efter den
  avlidne. Chefsämnet, som icke fått förordnande, var vid dåligt lynne, och
  sökte sin vanliga åskledare: diariet. Han slog upp några längder på
  oringade svin och anbefallde fem åtals anställande. Därpå utfärdade han
  några hotelsebrev för olaga slaktning. Men hans sinne blev icke lättare.
  Dova rykten gingo omkring i rummen och slutligen kom en notarie fram med
  den upplysningen, att varken chefsämnet eller den tillförordnade skulle
  bli utnämnda, utan en helt annan, en främling.
  
  Det var ett slag! Främlingen hade börjat som akademiker, fortsatt som
  litteratör, bolagsman och boktryckare, tjänstgjort vid riksdagens kansli
  och slutligen blivit en politisk person med dåliga affärer, det vill säga
  skrivit i tidningarne åt regeringen och skulle nu belönas. Men chefsämnet
  och den tillförordnade skulle tröstas. Regeringen kastar in en
  proposition till riksdagen om två nya platsers tillsättande i
  boskapsdepartementet, vilkas blivande innehavare skulle få titel av
  underchefer och erhålla Nordstjärnan, varförutom chefsämnet blev nämnd
  till kammarjunkare, som gav honom rang före chefen och vita plymager i
  hatten. Riksdagen kunde naturligtvis icke annat än med tacksamhet erkänna
  regeringens omtanke om boskapen och platserna blevo till och blevo
  besatta.
  
  Men nu blev ett nytt bekymmer. Två platser blevo lediga efter de
  uppflyttade och nu blev ett sökande. Till en av de lägsta skulle jag vara
  självskriven, helst jag skött verket i så många år, men nu förklaras att
  självskrivenhet icke fanns och att endast skicklighet och förtjänst voro
  befordringsgrunder.
  
  Den nye chefen, som ägde en brorson i departementet för grödan och en
  systerson i departementet för fisket, befordrade dessa »på grund av
  skicklighet och förtjänst». Jag stod på förslaget men kunde icke
  befordras emedan jag var »för gammal» och emedan jag hade »dåliga
  affärer».
  
  Sonen sade:
  
  -- Men chefen hade ju också »dåliga affärer»?
  
  -- Det var ju just därför han också blev befordrad.
  
  -- Men huru kom det sig från början att du aldrig kom fram?
  
  -- Det kom sig av flera orsaker. Jag skrev in mig i sex verk. I det
  första var chefen östgöte och han befordrade av princip endast östgötar;
  det är en lämning av den gamla förbundsförfattningen; i det andra var
  chefen läsare och jag ville icke stå och hänga utanför hans bänk i
  Beskowska kyrkan; i det tredje, som var ett dömande verk, hade jag något
  utsikt, men en oförklarlig lusta för det rätta vållade min olycka. De
  gamle domarne dömde en dag i bakrus en stattorpare till sex månaders
  straffarbete för att han lagat en plog på söndagen. Jag erinrade de gamle
  om en nyss tillkommen kunglig förordning, som upphävde straffbestämmelsen
  om fängelse för sabbatsbrott. Först förnekade de förordningens tillvaro,
  och då jag lämnade fram det tryckta exemplaret, ja, så blev jag
  obefordrad. I det fjärde verket, som var ett granskande verk över
  ämbetsmännens räkenskaper, bestod min lön i provision på de fel jag
  upptäckte. En dag upptäckte jag att man under loppet av många år upptagit
  skoning åt arméns vakanta hästar. Med triumferande min bar jag fram min
  upptäckt till chefen, som tackade mig med ett bittert leende och lade
  undan handlingarne. Jag återsåg aldrig de handlingarne mer och aldrig
  några andra heller, och så var jag från den banan.
  
  Sonen:
  
  -- Men det var ju din syssla att upptäcka fel?
  
  -- Fel, ja, men icke brister!
  
  -- Vilka upptäcka brister då?
  
  -- De upptäckas icke! Därför har man chefernas årsberättelser att allting
  är som det skall vara! Därför har man tidningar som säga att svenska
  ämbetsmannakåren är den bästa i Europa, därför har man festtalen som säga
  att den svenske ämbetsmannen är ett mönster av samvetsgrannhet, och
  därför har man Nordstjärnan som nian får när man varit befordrad i tio år
  och icke blivit beslagen.
  
  Min son! Din farfar var hökare, jag fick aldrig Nordstjärnan; låt oss
  återgå till vår bestämmelse; vi äro icke födda till jarlar, låt oss
  fortfara att vara trälar och vara lyckliga; snart kommer nog trälarnes
  tid och då är kanske gott att icke vara jarl.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Om människorna av somliga indelas i civila och militära, så indelas
  återigen militärerna i löjtnanter och icke-löjtnanter. Det finns intet
  streck på hela den sociala skalan som är så oöverstigligt som det mellan
  underofficeren och löjtnanten. En skomakares son kan bli professor, en
  bonde minister, en löjtnant biskop, men en underofficer blir löjtnant
  först då han vid gravens rand lämnat tjänsten och givit skriftlig
  förbindelse på att häri aldrig skall begagna uniformen. En soldat kan
  befordras -- till korpral, sergeant och fanjunkare, men en underofficer
  kan aldrig befordras förrän som sagt i sin dödsstund, och då är det så
  dags. En löjtnant kan vara förtrolig med en soldat, men aldrig med en
  underofficer. Soldaten har något av grodd i sig, det finns hopp om
  utveckling, men en underofficer bär något ödesdigert, oundvikligt,
  hämmande i sig och är därför sällan lycklig.
  
  Styckjunkar Lundqvist på Stockholms kanonregemente kände sig aldrig
  lycklig. Så länge han var sergeant ägde han ännu hoppet att bli
  styckjunkare och var tämligen nöjd med sin lott; men när han utbytte
  sergeantens gullackerade cartoucherem mot styckjunkarens stickade
  yllerem, vilken på avstånd liknade guld, blev halvheten i hans lycka
  honom besvärlig. Han kunde i mörkret få en skyldring av en vaktpost, men
  vid dagsljus fick han aldrig annat än i armen gevär. Han ville icke umgås
  med sergeanter och fick icke umgås med löjtnanter. Han hade ärvt något
  pengar och såg med en viss tillfredsställelse de magra löjtnanternas
  bekymmerfulla ansikten under det hans egen hydda antog storartade mått.
  Men han hade en son, en enda, och han hade redan vid dennes födelse
  bestämt honom till att fullfölja sin hämmade utveckling; han skulle
  spränga slagbommen, sätta över graven och inträda i de utvaldes skara,
  förädla rasen och giva ära åt namnet. Denna tanke, som även delades av
  modern och systern, gav hans liv en något ljusare färg; ty själviskheten
  är icke uteslutande riktad på individens väl utan på släktets och har
  därför något berättigat i sig.
  
  Men fadern hade även iakttagit att mänskorna indelas i studenter och
  icke-studenter. Han hade sett huru det fanns något som själva
  löjtnanterna undveko att komma för nära, det var studentmössan. Han
  beslöt alltså att sonen först skulle bli student och sedan löjtnant.
  
  Sonen var en allvarsam och tänkande yngling, som snart genomskådade hela
  det sociala bedrägeriet med kasterna och intogs tidigt av ett djupt
  förakt för det militära yrket. Han såg mycket hyggligt folk bland dem
  och när de voro civila kunde han lida dem väl, men så snart de fingo
  uniformen på sig voro de ej sig lika. När han tagit studentexamen och
  vistats en termin i Uppsala gav han, ehuru efter långt motstånd, vika för
  föräldrarnes samfällta böner att gå in vid Karlberg.
  
  Vid gymnasium hade en viss jämlikhet och frihet varit rådande, ja, i
  sådan grad att verkliga vänskapsförbindelser mellan rike mannens och
  Lazari son kunnat uppstå. I Uppsala hade han smakat friheten i högre
  grad, känt sig som medborgare och gjort några erfarenheter som påskyndade
  manbarhetens inträdande. På Karlberg frågades först: Vad heter han? och
  sedan: Vad är hans far? Svaren på dessa frågor voro nycklarne till
  livet.
  
  Efter att vara väl inskriven, klipptes hans långa vackra hår, och han
  ifördes fångdräkten. Det smärtade honom djupt att lägga av studentmössan,
  vilken varit honom ett fribrev från skolfängelset och satt honom utom de
  omyndiges krets. Kränkt i sitt innersta av detta våld på sin person och
  skamsen över sitt snöpliga utseende inträdde han i klassen, ledsagad av
  en officer som släppte honom med ett grin vid dörren, oaktat Lundqvist
  bett honom presentera sig för kamraterna. En besynnerlig samling av
  pojkar, alla lika klädda, med glåmiga ögon och finniga hakor, mottogo
  honom här med fräcka ögonkast.
  
  Den längste och fräckaste gick fram till honom, ställde sig bredbent och
  frågade:
  
  -- Vad heter du?
  
  -- Jag heter Lundqvist.
  
  -- Fy fan! svarade den längste och svaret hälsades med bifallsskratt.
  Uppmuntrad härav fortfor han:
  
  -- Vad är din far?
  
  Lundqvist, som nu först erinrade sig det oförskämda i att en student
  kallades du, utom själva frågornas närgångenhet och frånvaron av
  presentation, flammade nu upp och svarade:
  
  -- Med vem har jag den äran att tala?
  
  En örfil blev svaret och frågan upprepades:
  
  -- Vad är din far?
  
  -- Det rör dig inte, din lymmel, svarade Lundqvist och föll ur rollen.
  
  Den långe spottade honom i ansiktet, vilket måtte ha varit någon
  militärisk signal till anfall, ty i ett var Lundqvist omringad.
  
  -- Vet ni inte att jag är student, man slår inte en fri student! Jag är
  akademisk medborgare! ropade han, men låg snart genompryglad på ett bord
  av femtio icke-studenter.
  
  Han kände sig såsom tillbakavräkt från en höjd, som han med möda
  bestigit, och hans lidanden under den treåriga fängelsetiden har han
  aldrig haft mod att upprepa, knappast för sig själv.
  
  Han kände sig som en opersonlig liten del i en maskin. Hans borgerliga
  namn upphävdes och han blev ett nummer i en samling. Allting var så
  omänskligt. Befallningar och meddelanden skedde mest med trumslag,
  ihåliga, döda, oartikulerade ljud. De evigt återkommande kommandoorden
  tycktes komma från en maskin och gjorde genom vanan hans hjärnverksamhet
  överflödig. Att äta, stiga upp, gå och lägga sig, exercera, göra bön,
  allt gjordes till sist som av sig själv av hans muskler. Bland det
  värsta var för honom att stiga fram och läsa böner i gudars namn, vilka
  häri upphört att dyrka. Sina lediga stunder tillbragte han på Solna
  kyrkogård, där han studerade sina nya filosofer, vilka öppnade för honom
  förgårdar till ett nytt andligt liv i frihet.
  
  Han avlade en vacker utgångsexamen. Då han skulle välja regemente
  uppstod, i anledning av svaren på de två livsfrågorna: Vad heter herrn?
  och: Vad är herrns far, nya svårigheter. Guvernören anbefallde Jämtlands
  fältjägare eller Västmanlands regemente såsom havande den bästa »turen»
  (det vill säga voro längst avlägsna från huvudstaden och från Karlberg),
  men Lundqvist hade underkastat sig de tre fängelseåren endast och
  allenast för att komma in på Svea artilleri, och han stod fast. Detta
  regementes officerskår tillfrågades, om den ville mottaga den nye
  officeren. Sedan de två livsfrågorna ånyo blivit framställda blev han med
  en rösts övervikt mottagen. Denna röst skall ha tillhört en
  regementsofficer, som känt gossen och hans far från barndomen och lärt
  värdera båda.
  
  Faderns glädje var gränslös, när han kom in i vaktrummet om morgnarne och
  fick stanna vid dörren samt tilltala sin son med namnet löjtnanten, och
  sonen inför truppen ropade upp styckjunkar Lundqvist. Men sonens glädje
  var icke oblandad. Kamraterna måste upptaga honom ibland sig därför att
  regementsofficerarne mottagit honom, men de umgingos aldrig med honom,
  knappast de dagar då han fick skriva på borgen eller låna ut kontant, ty
  det fick han ordentligt. Att kunna förlåta honom en sådan taktlöshet, som
  att ha gått in på det regemente, där fadern var underofficer, det kunde
  de aldrig.
  
  Snart insåg han det falska i sin ställning till livet och sin person. Han
  ägnade sin verksamhet åt något som icke var en verksamhet. Han och hans
  trupp hade lärt sig på två dagar att stoppa in en patron, rikta och fyra
  av en kanon. Vad mer? Varför skulle de fortsätta att i åratal lära
  varandra vad de redan kunde? Det var ju ett gyckelspel; hans livsuppgift
  var ju bara att ladda, rikta och fyra av en kanon! Var det någon
  uppgift.
  
  Men så kom ett nytt uppslag. För att kunna bli befordrad måste han i tre
  år på Marieberg lära att på ett vetenskapligt sätt ladda, rikta och fyra
  av en kanon, som han redan kunde på ett ovetenskapligt, det vill säga,
  mycket enklare sätt. Vad ville detta betyda? Han började till
  inträdesexamen att rita av en kanon med alla dess delar, framlänges och
  baklänges. Som en kanon består av ett rör, som är öppet i ena och slutet
  i andra ändan, så blevo ritningarne bra enformiga och detta sätt att göra
  vetenskap äcklade honom.
  
  Emellertid dog fadern och uppmanade i sin dödsstund sonen att bliva
  regementsofficer, så skulle de med glädje mötas i himlen.
  
  Men nu, när sonen fick hand om den lilla förmögenheten, och faderns
  dagliga närvaro icke lade de sonliga plikterna så öppet för honom,
  fattades han av starka tvivel om han verkligen uppfyllde sin bestämmelse
  att förädla rasen Lundqvist, och fullfölja en hämmad utveckling. Han
  kände ju själv att hans personlighet gick tillbaka, och det var bestämt
  icke någon utveckling att få flera stjärnor på kragen, bli befordrad, få
  löneförhöjning och pension. Hans själ slets sönder under dessa tvivel och
  han sökte upp gamla kamrater, som icke voro militärer: unga litteratörer
  utan svarta hattar, unga artister, som icke åto middag, och unga
  ämbetsmän, som förädlade rasen; och han trivdes med dem och kände sig som
  människa. Men snart skulle han erfara att han icke var en enskild person,
  utan att han med liv och själ var såld till en korporation, en klubb,
  vars livré han bar och som han icke fick fläcka.
  
  Resultatet blev en kallelse till majoren, där ett förberedande förhör
  anställdes.
  
  -- Löjtnanten umgås med sluskar?
  
  -- Nej!
  
  -- Man påstår så?
  
  -- Det ljuger man!
  
  -- Löjtnanten har två dygns arrest. Vad är det för folk han umgås med?
  
  -- Det är unga artister och litteratörer.
  
  -- Vad heta de? Känner jag deras namn?
  
  -- Nej, det tror jag inte!
  
  -- Nå, se där; en artist, som icke har något namn, är en slusk!
  
  -- Jag trodde jag fick välja mitt umgänge själv.
  
  -- Fem dygns arrest! Nej, det får inte löjtnanten! Man har skyldigheter
  mot den uniform man bär! Varför umgås icke löjtnanten med sina kamrater?
  
  Det kunde han icke svara nu på och icke heller efter att ha hållit sig
  inne i fem dygn.
  
  Han fortsatte det gamla umgänget; föraktade att avrita seldon och
  hästskor, förstörde sina pengar, sin mors pengar och sin systers pengar.
  Stämdes för en borgen, blev uppmanad att söka avsked. Men då roade det
  honom att tredskas. Man vågade icke ge honom avsked, ty man ville icke
  skämma ut officerskåren.
  
  När han ledsnat på detta upptåg reste han till Paris. Man skrev till
  honom och bönföll att han skulle vara så nådig och begära avsked; man
  kunde ställa honom för krigsrätt, emedan han övergivit sin fana, men man
  ville icke skämma ut officerskåren. Nej, detta var hans hämnd mot denna
  kår, som icke ville upptaga honom, oaktat han var den skickligaste och
  mest förtjänte.
  
  Resande landsmän berätta att de på den avlägsna Rue Monceau i quartier
  Latin funnit ett levande skelett i en säng. Saknande gångkläder hade han
  tillbragt ett halvt år i denna säng, studerande Darwins lära om arternas
  härledning och utvecklingsteorien, och hade efter anställd jämförelse
  mellan sig och sin starka fader kommit till det resultat, att han hade
  urartat genom uppfostran, och genom densamma blivit urståndsatt att
  fortsätta kampen för tillvaron.
  
  Landsmännens mera populära förklaring, att han var ett offer för
  högfärden, sin släkts och sina kamraters, vann mera anslutning.
  
  
  
  
  Våra entreprenörer.
  
  
  I små samhällen och hos utlevade nationer, vilka förlorat
  företagsamhetens gåva, uppstår lätt ett missförhållande, som är noga
  bekant under namnet entreprenadsystemet; det behöves blott att en herre
  med något litet relationer stiger fram, »viker av» en stol och säger: det
  är min, hans vänner instämma genast och säga: det är hans, och det är
  hans på livstid. Ve den som vågar titta åt den stolen.
  
  I Sverige, som nu faktiskt är ett litet samhälle, har detta
  missförhållande varit beständigt, och just genom detsamma har den odygd,
  vilken eljest är gemensam för hela mänskligheten, avunden, råkat att
  synas mer hos svensken än hos andra (efter vad man påstått).
  
  Emellertid!
  
  Efter Argus-Johansson, vilken som bekant övertog Sverige strax efter
  1809, hade riket legat för fäfot i några och tjugu år, då Gregorius
  Ballhorn hade hunnit födas och växa upp till yngling.
  
  Äldre stockholmare minnas nog en besynnerlig tingest, som tecknade sig
  över Skinnarviksbergens bryn och som var synlig från alla Norrmalms
  gränder som öppna en utsikt åt Mälaren; det var en kvarn med sex vingar,
  vilken bar namnet av gagnet och kallades benmjölskvarn. Vid foten av
  denna tingest, på höjden av Södermalm föddes Gregorius Ballhorn. Detta
  kunde nu vara ganska likgiltigt, då det rör en sådan utmärkt person som
  Ballhorn, men vi veta av den nyare filosofien, huru stort inflytande
  barndomens intryck kunna utöva på en blivande stor man. I det lilla
  samhället på Skinnarviksbergen bestämdes Gregorius tidigt att av fem
  bröder läggas på till familjeärans uppehållande och rasens förädling. De
  fem bröderna blevo mjölnardrängar, men Gregorius fick gå i skola. Tre
  omständigheter, till utseendet obetydliga, gåvo nu sin riktning åt det
  unga sinnet. Genom att umgås med mjölnardrängar, som icke visste att
  mensa betyder bord, lärde sig Gregorius snart att behandla alla människor
  som mjölnardrängar, helst dessa hans anförvanter med aldrig svikande
  vördnad och beundran sågo upp till honom, som skulle förbättra deras
  stackars ras.
  
  Genom att dagligen hava för ögonen skådespelet av huru sådana bortkastade
  ting som gamla urkokta ben kunde leda till nytta och föda en familj med
  sex pojkar, fördes den unges tankar tidigt in på en stråt, som genom sin
  ensidighet skulle bringa mannen in i stupiditetens avgrunder. Han fann
  nämligen snart att allt som var bortkastat ägde värde och därifrån var
  han snart inne på att det bortkastade var det bästa. Man borde således
  samla allt bortkastat och därmed var samlaren född. Gregorius travade
  omkring i alla tobaksland i Mariatrakten och samlade porslinsbitar; som
  de mest voro olika varandra, uppstod verkligen snart en samling. Hade en
  skärva legat över två år i jorden så att glasyren angripits, då var det
  ett mycket gammalt porslin. Varför skulle det vara mycket gammalt? Jo,
  för att få större värde för ägaren. Härmed var han inne på
  antikvitetsvurmeriet. Bröderna, som icke ville anse dessa porslinsbitar
  med vederbörlig aktning, blevo behandlade med vanvördnad. En yngre bror,
  vars samlingslusta härav väcktes, tog sig för att samla sardinlådor,
  vilka som bekant förekomma i alla tobaksland, men denna samling vann icke
  broderns bifall, lika litet som då han senare samlade ostronskal och
  tyglappar.
  
  En tredje biomständighet, som skulle bli olycksbringande för Gregorius,
  var den höga synpunkt varifrån han vandes att se ner på samhället; när
  han nämligen stod på kvarnbacken såg han alltid Stockholm under sina
  fötter och Stockholm det var naturligtvis hela Sverige för honom. Det var
  under sådana höga vyers inflytande den tanken föddes hos honom att han
  skulle bli Argus-Johanssons efterträdare och överta gamla Sverige. Han
  såg det ju dagligen ligga vid sina fötter och liksom blicka bedjande upp
  till honom: tag upp mig.
  
  Vi göra nu ett språng över utvecklingens mindre betydelsefulla skeden och
  kasta oss genast in i Uppsala. Med Gregorius' invanda höga vyer från
  kvarnbacken, måste han genast betrakta Uppsala som en småstadshåla och
  studenterna som mjölnardrängar. Därigenom vann han snart en aktad
  ställning i studentkåren och erhöll i Estetiska föreningen uppmaning att
  hålla föredrag. Gregorius är idealist, behöva vi anmärka det, och som
  sådan är han naturligtvis beundrare av alla Sveriges idealistiska kungar,
  och således mest Carl XII. Han beslutar sålunda att hålla ett föredrag om
  Carl XII, men för att avvinna honom ett nytt intresse och erinrande sig
  benmjölskvarnen, tar han ett sådant ben som icke förr varit malt på. Carl
  XII som filosof, matematiker, nationalekonom, artilleriofficer, det var
  gammalt, nej, Carl XII som estetiker, det var nytt. Saken var den, att
  Carl en gång under vistelsen i Lund blev angripen av en magåkomma och av
  misstag råkade springa in på en föreläsningssal. Olyckan ville att
  professorn läste estetik. Carl, som icke ville somna offentligt, tog upp
  sin kniv och karvade i bordet precis som andra akademiska medborgare.
  Föreläsningen rörde borghesiska fäktarn. Carl som icke kände borghesiska
  fäktarn, hörde icke på, utan skar ut ett par ridstövlar i bordet. Efter
  föreläsningens slut kom professorn fram till kungen och ville tala
  estetik, men denne sparkade honom i ändan på sitt vanliga rättframma
  sätt, vilket tillvann honom alla studenternas hjärtan. Kungen blev också
  genast vald till hedersledamot av Estetiska föreningen och bordet
  införlivades med konstmuseum i Lund.
  
  Nu gällde det att få något ut av allt detta, och det fick Ballhorn genom
  att göra utdrag ur Estetiska föreningens matrikel där kungens namn stod,
  och med det namnet kunde man köra långt. Sedan fanns ett brev ibland Carl
  XII:s utgivna brev, där Carl anhåller att ögonblickligen få ritningar
  till en kasern. Aha! Han förstod arkitektur! Avhandlingen, som
  beledsagades av ett faksimile av stövlarne, ådagalade fullständigt att
  Carl XII icke, »såsom man hittills inbillat sig», var uteslutande
  officer, utan att han var en mycket framstående estetiker, och särskilt
  intresserade sig för arkitekturen, brukade (!) bevista föreläsningarne i
  Lund och var en tecknare av första rangen som med något mera utbildning
  kunnat få en hög plats i vår »tyvärr oskrivna» konsthistoria. Efter denna
  framgång var det som Ballhorn utvecklade sin benmjölnarverksamhet i stor
  skala. Han släpade fram ur klädstånd och vindar gamla papperslappar, som
  det var skrivet på. Här kommo nu intrycken från tobakslanden fram och
  skapade en sats som icke kunde utsägas utan att röja sin dumhet, men väl
  tillämpas. Allt som var skrivet på vers i förra århundradet var poesi;
  icke medelmåttig poesi, utan den allra härligaste poesi och just därför
  var glömd, men som nu skulle ges ut och de glömdes namn inskrivas i
  litteraturhistorien. Ballhorn fick statsanslag att utgiva Sveriges
  klassiska författare.
  
  De eländigaste rimmare, som aldrig drömt om äran att bli tryckta, grävdes
  nu upp och i den nya upplagan av skolornas litteraturhistoria infördes en
  hop glada eller melankoliska bruksbokhållare och prästgårdsmamseller som
  haft den lyckan att skriva vers för hundra år sen och -- glömmen icke det
  -- haft den äran att upptäckas av Gregorius Ballhorn. Denna senare
  omständighet synes hava varit den viktigaste, ty i litteraturhistorien
  stod nu »utgiven av Gregorius Ballhorn» på varenda sida. Men att denna
  sista omständighet, nämligen att Ballhorn upptäckt dem, var av den
  största vikt för de »fossila» författarne, framgick alldeles tydligt, då
  en hel kista med vers från förra århundradet hittats på en herrgårdsvind
  och underställdes Ballhorns granskning, varvid denne fann dem allesammans
  värdelösa. (Nu måste vi för de mindre bokkunnige upplysa om meningen med
  de två stora orden. Upptäcka är lika med: låna ur ett bibliotek, och
  utgiva lika med: läsa korrektur på.)
  
  Ballhorn hade övertagit svenska litteraturen på entreprenad. Hädanefter
  voro alla upptäckter som för all framtid kommo att göras av andra än
  Ballhorn förklarade värdelösa!
  
  När nu dessa oskyldiga poeter gått till odödligheten genom Gregorius
  Ballhorn, och inga fler fingo upptäckas, tyckte Gregorius att
  litteraturen var en honom tillerkänd och numera omistlig erövring. Nya
  oupptäckta länder vinkade i fjärran och benmjölsintrycken verkade
  mäktigt. Ballhorn hade snart gjort en ny upptäckt som genom sin skenbara
  orimlighet skulle slå världen med häpnad: »Det var icke i böckerna vi
  skulle läsa människans historia, ty språket var som bekant tillkommet för
  att dölja människans tankar, nej, det var utanpå dessa böcker, där den på
  naturens omedvetna ståndpunkt sig befinnande konstarbetaren oreflekterat
  tryckt tidevarvets stämpel i för den andligt skumögde, visserligen
  oläsliga, men för den seende, så vältaliga hieroglyfer. Bokbinderiets
  historia är mänsklighetens -- in nuce (i en nöt)». Denna djärva hypotes
  som skulle hava behandlats med löje om den kommit från någon annan än
  Ballhorn, mottogs med jubel, och snart lästes inga häftade böcker i den
  lärda världen; man bara samlade bundna och dem läste man icke längre,
  utan man betraktade deras pärmar genom loupe. Man såg i pergamentbanden
  (icke det skinntorra, utan) det högre djurlivets varmblodiga omhölje, på
  vilket människohanden (mässingsstämpeln) tryckt sina fotspår (!) under
  vandringen genom odlingens nio världar, under det pappbanden med det
  lägre växtlivets vävnader icke kunde giva samma levande uttryck.
  
  Man förvånades över sådana härliga upptäckter såsom att band från
  renässansens tidevarv voro prydda med renässansornament och band från
  rokokon i rokokoornament. Nu behövde man icke längre råka i tvivel om en
  boks ålder, ty nu hade den nya vetenskapen skingrat allt mörker. Förut
  hade man nämligen måst slå upp boken och läsa på tryckåret, nu behövde
  man bara se på pärmarna. Gregorius Ballhorn hade nu faktiskt övertagit
  Svenska Bokbinderiets historia -- på entreprenad, och han fann snart
  formeln för denna sin verksamhet: »Svenska Folkets historia är dess
  bokbindares».
  
  Men från ljusare rymder kom snart på susande vingar en och annan liten
  fågel och viskade i Ballhorns öra om andra jaktmarker, dem ingen svensk
  ännu vågat avdriva. Att Ballhorn var idealist hava vi ovan förklarat
  onödigt att anmärka; med sin idealistiska riktning förenade han en stor
  kärlek för det liderliga, ty sådana motsägelser kunna vi råka på i det
  outrannsakliga människohjärtat. Men han hade en viss urskillning
  härvidlag. Allt som rörde könsförhållanden och var skrivet före år 1850,
  det var humor; men med smuts (som idealist älskade han ordet smuts)
  menade han alla angrepp (efter 1850) på konungar, drottningar,
  serafimerriddare, generaldirektörer, kommendörer, litteraturhistorici och
  samlare. Nu beslöt Ballhorn att visa svenskarne vilka dolda skatter av
  humor de ägde, och han anställde en djupgrävning i gamla visor tryckta i
  år, hämtade ur minnet alla oanständiga historier han hört på krogar och i
  idealistkotteriet, plockade ut otryckta bitar ur klassiska författare,
  utgav dessa under den humoristiska titeln: »Geranier plockade vid
  Parnassens fot». Som det mesta var vers, mottogs det av idealisterna med
  uppräckta händer, men justitiekansleren som var en arg realist, det vill
  säga lät saken gälla för vad den var, konfiskerade upplagan, som sedan
  blev en stående raritet på de bättre bokauktionerna. Som justitiekanslern
  var kommendör, vågade icke idealisterna göra larm, utan saken nedtystades
  genom några andra kommendörers bemedling. Ballhorn hade emellertid
  övertagit Sveriges humoristiska litteratur, och senare försök, ehuru i en
  bättre riktning, hava av honom blivit hänsynslöst förföljda.
  
  Nu hade tjugufem år förflutit. Hela nationen hade väntat på Ballhorns
  Svenska konsthistoria, som »ännu tyvärr var oskriven». Ingen hade vågat
  offentliggöra sina anteckningar eller samlingar; professorerna i
  konsthistorien hade icke vågat tänka på något sådant så länge Ballhorns
  Svenska konsthistoria bebådades en gång om året. En gång anmäldes till
  och med och recenserades den outgivna konsthistorien i ett litterärt
  Påskblad, där Ballhorn var avritad under rubriken »Det unga Sverige»,
  vilket av många togs som ett grovt skämt, fastän det var det oskyldigaste
  allvar. Emellertid skulle berget till att föda; det födde en liten bok om
  hundra sidor, vilken oläst anmäldes dagen före utkomsten i alla
  idealisttidningar; en lucka i svenska litteraturen var fylld, Ballhorns
  konsthistoria var utkommen. Man köpte och skar upp. Läste titeln: »Allmän
  konsthistoria, utgiven av Gregorius Ballhorn». Allmän, det vill säga hela
  världens alla konster! Och detta på hundra sidor! Kolossalt! Men så stod
  ett tillägg, »bearbetad efter professor Schinderhannes tyska
  Kunstgeschichte»! Då hördes ett och annat »ä»! Men de som läste förordet,
  i vilket tillkännagavs att Ballhorns bearbetning var en bearbetning av
  en mamsell Piffendorfs bearbetning av Schinderhannes Kunstgeschichte, de
  kunde icke återhålla ett utrop, som skulle artikulerat kunna återgivas så
  här: humbug! Men saken tystades ner, ty idealisterna hava en oerhörd
  förmåga i att tysta ner -- somliga saker. -- Svenska konsthistoriens
  skrivande hade blivit uppskjutet i tjugufem år! Se där verkningarne av
  entreprenadsystemet! Och följden! Jo, två månader därefter utkom första
  häftet av en annan författares sedan många år hoparbetade Svenska
  konsthistoria. Ballhorn slog ner som en blixt, skrev »varningar» (ny form
  av anmälning) i alla idealisttidningar, hans vänner tjöto över att
  arbetet, på vilket man väntat så länge, råkat i sådana orena händer, då
  »mannen» var given; några kallade det inbrottsstöld, förräderi
  o. s. v.; arbetet avstannade med första häftet, förläggaren förlorade
  20,000 kronor och författarens framtid var förstörd.
  
  Nu vågar icke någon svensk konsthistoria växa upp förrän mullen grönskar
  på Ballhorns grav.
  
  Frid över ditt stoft, gamle benmjölare!
  
                    *       *       *       *       *
  
  Nära besläktade med renhållningsentreprenörerna äro de som tagit den
  svenska osedligheten på entreprenad. De hava ett ganska lärorikt men
  obehagligt göra. De skola läsa alla osedliga böcker som utkomma och, vad
  värre är, recensera (eller varna) för desamma, de skola besöka alla
  oanständiga varietéföreställningar, varigenom de aldrig få tid att se en
  god pjäs på nationalteatern; de skola se på alla oanständiga
  fotografier, som säljas på gator och i bodar; när det icke spelas på
  varietéteatern skola de tillbringa aftonen på krogen, för att höra på
  ungkarlshistorier och se efter huru mycket punsch ungdomen dricker; vilja
  de sedan vara nitiska, måste de gå ut på illa kända gator och antasta
  prostituerade kvinnor, för att få reda på detaljerna i deras hemliga
  yrke.
  
  Ödet, som har sina grymma nycker ibland, hade till översteentreprenör för
  detta välgörande sällskap utsett en person som aldrig drömt om en sådan
  ära. Han hade efter en vild ungdom under årens lopp och genom
  släktförbindelser tillskansat sig en lärareplats vid en anstalt, där unga
  damer åtnjöto undervisning och vilka måste betala hans ynnest med sin
  ynnest. Då och då hördes ett hotande mummel, men vår entreprenör var
  frimurare och saken tystades alltid ner. När nu en tidig, kanske alltför
  tidig ålderdom inträdde, och den gamle mannen, den vördade läraren, var
  trött och mätt och längtade till ro, stego några dunkla aningar om en
  viss ostraffad brottslighet fram, och den annalkande döden ledde hans
  tankar in på allvarliga ämnen. Han tog avsked från sin lärarebefattning,
  vilken givit honom så många ljuva, dock nu så bittra minnen; vid
  avskedet, som åtföljdes av en middag med vers och ordensutnämning, hade
  mången som kände den allbekante kurtisörens framfarna dagar svårt att
  hålla sig allvarsam, då tidningarne påbördade honom dygder, dem han själv
  aldrig drömt sig äga. Efter avskedet kastade han sig in på religion och
  välgörenhet och greps ögonblickligen av de välgörande fruarne, vilka just
  nyss avslutat leveranskontrakt med osedlighetsentreprenörerna. Vilka
  helvetiskt uttänkta belägenheter den arme syndaren nu råkade i, vilka
  kval för den arme, då han en dag befinner sig som överste för
  osedlighetsentreprenörerna. Hans sista år voro ett helvete sådant endast
  en Dante kunnat uttänka det åt sin värsta ovän.
  
  Han vaknar om morgonen efter en orolig natt, ty han har måst läsa Zolas
  sista roman i svensk översättning.
  
  Det väntar någon i mottagningsrummet.
  
  Det är en välgörande fru, som är mycket rik, men icke skäms att tigga
  offentligt i tidningarne. (Sedan polisen förbjudit fattigt folk att
  tigga, hava de rika i stället ostraffat slagit sig på den näringen.)
  
  -- Har ni sett uselheten? utropar hon och tager upp en packe fotografier
  och andliga skrifter.
  
  Direktören har icke sett; men nu måste han se. O, vad hans gamla syndiga
  nerver skaka; han vänder bort sitt ansikte!
  
  -- Men det är förfärligt, utbrister han och hans askgråa ansikte rycker
  av sinnesrörelse.
  
  -- Man skulle kunna rodna, säger frun, om man icke hade det etiska
  momentet i sitt självmedvetande.
  
  -- Dem renom är allting rent, säger direktören och sorterar korten på ett
  sätt, som antyder en stor färdighet att handskas med kort.
  
  -- Var ni på varietéteatern i går?
  
  -- Nej, jag läste Zola. Vilken bottenlös dy, vilka skändligheter han
  pådiktar den välgörande kejsaren och den dygdiga kejsarinnan.
  
  (Här måste anmärkas att osedlighetsentreprenörerna såsom sannskyldiga
  entreprenörer icke tillåta någon annan att röra i dynghögarne; det vilja
  de göra själva! Därför lida de icke Zola.)
  
  Det ringer igen hos vår direktör. En ung flicka, som skulle kunna vara en
  Perowska vad entusiasmen och hänsynslösheten beträffar, erhåller
  företräde:
  
  -- Har direktören läst sista avhandlingen om ärftlig syfilis i The
  Lancet?
  
  -- Nej, jag har hållit på med en uppsats om Zola.
  
  -- Nå, då måste ni läsa den, ty styrelsen har genom mig uppdragit åt
  direktören att skriva om ärftlig syfilis.
  
  Direktören, den gamle grånade skörlevnadsmannen, rodnar svagt på de delar
  av kinden där han företrädesvis brukar lägga sminket, men han bleknar
  genast och blir likvit.
  
  Varför bleknade han? Låg det något lik i skåpet, som den unga Perowska
  känt lukten av? Hans blickar söka ett hål på golvet, en lönndörr på
  väggen, en hiss genom taket, för att släppa honom ut ur detta rum där han
  icke kan fortsätta sin tillvaro utan att brinna ner inför dessa blickar,
  som betrakta honom.
  
  -- Ni lovar att skriva, herr direktör?
  
  -- Jag lovar! Och han räcker handen till avsked.
  
  Han blir ensam. Några minuter står han försjunken i sina tankar, därpå
  tar han sin nyckelknippa, öppnar chiffonjéklaffen, drar ut en av
  smålådorna. Hans öga dröjer ofrivilligt på de granna banden och de
  lysande stjärnorna. Där ligger Nordstjärnans svarta band, svart som
  ämbetsmannens allvar, svart som sorgen över utebliven befordran till det
  blåa bandet; och stjärnan strålar så vänligt nescit occasum, »han kan
  icke avsättas», en erinran om att ägaren lyckats hålla sig vid sin syssla
  oaktat det smygande missnöjet; där ligger franska Hederslegionen; rött
  som en blodfläck lyser bandet påminnande om de blodiga bragder som gav
  den sitt upphov och om den fredliga (den att tillägna sin
  doktorsavhandling till kejsar Napoleon), som förskaffade ägaren densamma;
  turkiska Medjidieorden, som han fick för att han hjälpte Portens sändebud
  att äta upp en middag på Hasselbacken, italienska Kronorden, som han
  mottog i Civita Vecchia, därför att han lyckats vara uppbördsläkare på
  ett svenskt örlogsfartyg som gick i Medelhavet, ryska Stanislaiorden, som
  han fick i utbyte mot den Vasaorden hans hustru kunde skaffa den ryske
  brännvinsbrännaren och verklige statsrådet under dess vistelse i
  Stockholm.
  
  Han beskådade härligheten med dystra blickar. Hur litet den betyder för
  ägaren och hur mycket för den som icke äger den! Han drar ut lådan och
  ställer den på klaffen. Därpå träder han in handen och får ut en
  lönnlåda. Här har han trott sig begrava några minnen av ungdomens
  förvillelser, men de hava dykt upp igen och gått igen; han tömmer lådan
  på dess innehåll, en samling fransyska fotografier, och han kastar dem i
  kakelugnen där en brinnande eld förvandlar dem till aska. De rulla sig
  som ormar under den förtärande branden, alla dessa fresterskor med
  svällande former, och han tycker sig i kakelugnsöppningen skåda uppträden
  ur Dantes helvete och Ehrenstrahls yttersta dom.
  
  Äntligen äro de försvunna, de vällustiga och uppskakande bilderna. Han
  andas lättare och går till fönstret för att vila sitt öga vid dagsljuset.
  Vad var det? De döda hava stått upp! Ligga icke en hel här av dessa
  synderskor på hans skrivbord? Jo! -- Den välgörande frun hade glömt dem!
  Nå, det betyder ju ingenting, ty hon kände icke vad som låg i chiffonjén
  bakom ordnarne. Han samlar ihop korten och lägger dem i sin
  skrivbordslåda; de såldes i går utanför teatern av en fattig gosse, vars
  mor ligger på lasarettet, och i övermorgon skall gossen i polisen och då
  skola fotografierna vittna.
  
  Därpå sätter han sig vid sin toalett. Han känner sig orakad. Hm! Det är
  en underlig känsla den där att känna sig orakad. Ansiktet är otrevligt,
  man erfar intryck av att man icke är snygg, de finare linjerna i huden
  äro igengrodda, små skuggor gå fram här och där och göra att man ser
  förstörd ut. Rakborsten far över hakan och kinderna, den mjuka
  tvållöddern värmer och smeker som en fin liten hand, en svag mandeldoft
  väcker minnen som av sammet, grävsvinshåren stryka ut som hartassen på
  griffeltavlan, och när man ser sig i spegeln, kan man icke se hur gammal
  man är; det är som snön då han faller på höstsmutsen. Och så kommer
  kniven som raderar ut allt och lämnar huden så frisk och ny som på en
  yngling! Hans panna ljusnar när han betraktar sitt nyförvärvade ansikte i
  spegeln, och då han stiger upp och knyter sin halsduk, har han återvunnit
  sig själv. Han är åter inne i sin roll, hedersmannens, den vördade
  lärarens, riddarens av alla de ordnarne som ligga i lådan framför
  fotografierna ... nej, de äro uppbrända nu!
  
  Han tar det omnämnda häftet av The Lancet, betraktar det med likgiltiga
  blickar som man betraktar varje annan tidskrift av vilken man just icke
  väntar sig varken nöje eller lärdom. Han läser om ärftlig syfilis som om
  han läste om gödselvattning i lantbruksakademiens tidskrift -- det rörde
  honom inte. Och när han slutat läsa, tar han en penna och börjar skriva.
  Och han börjar så här:
  
  »Av alla de följder osedligheten medför torde ingen vara av en så
  oroväckande och farlig natur som» (här stannade pennan ett ögonblick, ty
  han fruktade att höra dess skärande röst på papperet) »ärftlig syfilis.
  Denna sjukdom kan med skäl kallas fädernas missgärningar in på barnen»
  (här stannade han igen, men snart var pennan i gång och gick sin bana
  till slutet, väsande över samvetslösa fäder, gnisslande över sedeslös
  ungdom och skriande över kvinnors lättfärdighet).
  
  Därpå gick han till frukostbordet och drack en halv butelj rött vin såsom
  en sannskyldig nestor anstår. Varför bleknade då den vördade läraren
  inför den unga kvinnan? Hade han något på samvetet som tvålen kunde
  tvätta bort och rakkniven skrapa ut? Vem vet det?
  
  Jo, han själv visste, att hans tankar i ett ögonblick satte sig i en
  läkardroska, åkte uppför Drottninggatan, togo av in på Rörstrandsgatan,
  åkte förbi cellfängelset, strövade uppför Sabbatsbergs backe och gingo in
  på sjukhuset, där en ung man låg i sina sista andedrag umgällande med sin
  död en av fädernas missgärningar. Men vad rörde det väl hedersmannen och
  riddaren av alla de ordnarne, som lågo i lådan framför fotografierna? Den
  sjuke bar ju icke hans namn? Nej! Men han skulle ha haft rätt att bära
  det.
  
  Och nestor, huru ägde han mod att referera The Lancet? Kunde tvål och
  kniv rena ett samvete? Eller var han en hycklare. Han var en
  självbedragare av allra vanligaste slag; han utförde de roller samhället
  givit honom. Men samhället, som kände honom, varför log det icke, då det
  såg hans namn i spetsen för osedlighetsentreprenörerna, då det läste
  festverserna och hörde om hans ordensutnämningar. Samhället log icke,
  därför att det erkände samhällsfördragets första grundlagsparagraf om den
  offentliga lögnen.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Entreprenadsystemet visar sig även på andra områden. Att Svenska Folkets
  historia bland annat är dess flintsakers och säkerhetsnålars har nyss
  blivit lett i bevis. Detta har blivit en lätt sak då svenska historien
  sedan urminnes tider varit ett kungligt monopol, varigenom
  historieskrivningen blivit överlämnad på entreprenad åt några pålitliga
  och handfasta personer. Våga ett försök att rita av en flintsak eller en
  säkerhetsnål och ni skall få se huru ni blir behandlad som en
  inbrottstjuv. Det vågar därför icke heller någon.
  
  Dessa entreprenörer hava utfärdat ett dekret: att alla handlingar som
  komma att upptäckas och vilka bevisa annat än att Karl XII, Gustav II
  Adolf och Carl Michael Bellman voro födda gudar, äro förfalskade. På
  denna grund förklarades Gustav II Adolf hava förfalskat sin egen
  namnteckning, då han i egenhändig skrift angivit orsaken till
  trettioåriga kriget vara politik, och man är betänkt på att vid nästa
  jubelfest få hans obefläckade avlelse införd i den augsburgska
  bekännelsen. Om Carl Mikael Bellman borde aldrig den som har hustru och
  barn yttra sig; kalla honom Sveriges förnämste vissångare och uteglöm
  bara epiteten gudaboren, oupphinlig o. s. v. och ni skall göra väl att
  sälja ert möblemang och köpa biljett till utrikes ort.
  
  En gammal man, som vågat kalla Bellman aristokrat därför att han
  lovsjungit menedaren Gustav III:s statskupp, hade sådana erfarenheter av
  saken att han på dödsbädden testamenterade detta råd till sin avhållne
  son: »Förneka Kristi gudom, gosse, det får du, mantalskriv dig som
  ateist, angrip det regerande konungahuset, men för d--n rör aldrig vid
  Carl Michael Bellman; våga aldrig hysa några andra än andras meningar om
  honom; anfäktas du av tvivel, så gå ut i ödemarken, men tig, tig; säg att
  han är nationalskald, skriv i tidningarne att det inte finns någon svensk
  bonde av de fyra miljonerna som icke älskar hans visor, som icke kan dem
  utantill; har du röst som en korp, så lär dig sjunga Bellman; får du en
  son, så döp honom till Carl Michael, får du en dotter så kristna henne
  till Ulla, köper du en brännvinsflaska, när du skall sätta bo en gång, så
  rista hans namn på ena och Gustavs på den andra sidan. Jag, min son, var
  nog olycklig att ha en annan mening än de andra; var är ve, var är sorg?
  Vad var läsarnas ofördragsamhet, franska skräckväldets hänsynslöshet mot
  den förföljelse som de frisinnade anställde mot mig, samma frisinnade som
  varje dag predikade tankefrihet och som kunde bli uppskakade av raseri,
  då de sågo våld begås mot den heliga tanke- och yttrandefriheten;
  fullblodiga demokrater blevo blinda av ilska och tyckte sig se en
  demokrat i Bellman, i Bellman. Gudar! -- Vilka anställde och ledde
  Bellmansförföljelsen tror du? Jo! Bellmansentreprenörerna! Min son,
  uppfyll min sista önskan innan jag lägger igen ögonen! Bliv entreprenör
  -- och du skall bliva stor -- och lycklig!»
  
  Oaktat överdrifterna i dessa den döende mannens ord kunna vi icke förneka
  dem en viss grad av sanning. Av erfarenhet kunna vi vara i stånd att giva
  unga författare ett lika gott råd, som de icke böra underlåta att
  begagna. Om du är ung och ännu icke skrivit något egentligen, på sin höjd
  några versstycken, som dock ännu icke utgöra en julbok, om du vill
  framåt, men icke har tillräckligt stark kropp att du kan undvara en och
  annan middag, om du sätter värde på en god cigarr och icke kan leva utan
  människors smicker, om du med ett ord vill komma fram utan något besvär
  alls, så låt poussera dig, knuffa fram dig, av entreprenörerna, av
  ryktbarheter, vilket för övrigt kan bli dig ganska behagligt då dessa
  dina beskyddare alla äro beskyddarinnor. Vår gamle vän som skriver
  litteraturanmälningar i Den obesticklige erhöll en dag ett
  inbjudningskort till en litterär séance på Grand Hotel. Lockad av
  inbjudarinnornas namn och i förhoppning om en god supé var han nog
  obetänksam att infinna sig på platsen. Där finner han samlade alla
  Stockholmstidningars litteraturrecensenter, inträngda i fönstersmygar och
  belägrade av beskyddarinnor, så att de icke hade någon annan utväg till
  flykt än att gå ut genom fönstren. Försiktigtvis hade entreprenörerna
  tagit våningen tre trappor upp, så att varje tanke på flykt var omöjlig,
  helst dörren var strängt bevakad av en tebricka. Teet serverades också
  under bevakning så att våra litteraturanmälare måste pina i sig den för
  dem motbjudande drycken och doppa skorpor till på köpet. Efter teet
  serverades en ung man med fördelaktigt utseende, vilken varit snäll att
  lova ett föredrag. Herr Lagerström, så hette han, var nog blygsam att
  bedja om ursäkt innan han började en föreläsning om Henrik Ibsen. Vilka
  njutningsrika timmar, det var två timmar, för våra gamla bokanmälare att
  få en liten repetitionskurs i Ibsens skrifter, och huru lärorikt att få
  en ny synpunkt över sakerna, helst denna synpunkt var delvis avvikande
  från deras egen! De vredo sig som trampade maskar, de kastade längtande
  blickar mot dörrarne om icke någon punschbricka skulle synas (om toddy
  hade de övergivit allt hopp), de langade tobaksrullar bakom damernas
  ryggar för att motarbeta verkningarna av den för dem ovana tedrycken. När
  predikan var slut, måste de gå fram och tacka den okände ynglingen, måste
  de svara »charmangt» när beskyddarinnorna frågade dem om det icke var
  bra. Därpå gavs tecken till uppbrott. Supén då? Fanns ingen!
  
  Men ännu återstod en angenäm överraskning som damerna på sitt vanliga
  älskvärda sätt förstå att anordna. Vid dörren satt en vaktmästare med en
  blyertspenna och en lista. Var det insamling också? Nej!
  
  -- Två kronor och femtio öre, om jag får be!
  
  -- För vad?
  
  -- För tesupé, lokal, belysning och servis.
  
  Motstånd hjälpte icke, förbannelser ännu mindre. Att behöva betala där
  man borde haft betalt! Det var oerhört. Men vad gjorde det. Ändamålet
  var ju vunnet. Den unge mannen var känd i den litterära världen.
  
  Nedkomna på hamnbryggan svuro våra bokanmälare i månens åsyn en dyr ed
  att icke med ett ord i tidningarne nämna om hela uppträdet. Och de
  erkände sig skyldiga att bli kastade i Norrström om de bröto den eden.
  Och de höllo sin ed.
  
  Detta hindrade alls icke att de följande dag fingo läsa, var och en i sin
  tidning, de mest smickrande lovord om den unge mannens föredrag. De kloka
  fruarne hade i tid iakttagit teets verkningar och vädrat tobaksrullarne
  för att låta en dyrbar tid gå förlorad.
  
  Herr Lagerström fortfor att låta sig bäras på mjuka armar. När han
  skrivit sin första enaktspjäs, sammankallade de beskyddande fruarne
  kungliga nationalteaterns artister och tidningarnes teaterrecensenter,
  men aktade sig att bjuda några bokanmälare. Den förnämste skådespelaren
  vid lilla nationalteatern måste läsa upp stycket, vilket läst av honom
  måste göra lycka. Dagen efter lyckönskades nationalteatern i tidningarne
  till det nya stycket och den inhemska dramatiken till en ny författare.
  Att stycket antogs efter den betan, det var givet.
  
  Efter ett par år utan några umbäranden eller missöden var vår Lagerström
  så stor författare, att han å sin sida börjat beskydda unga författare.
  Han tillämpar därvid en grundsats som han har ur erfarenheten: det är ens
  eget fel om en icke kan komma fram.
  
  Nå, men de, vilka icke låta beskydda sig, eller de, vilka icke äro nog
  lyckliga att falla de beskyddande damerna i smaken? De finnas icke till
  för dem. Första åren svara de att de »icke hört det namnet». Heter den
  stackarn Petterman, så börja de på femte året tala om en viss Pettersson
  och fråga om det är något med honom. På åttonde året känna de till herr
  Petterman, men de »ha icke läst något av honom». När han på femtonde året
  icke kan förnekas, börja de äntligen erkänna, att han är författare och
  visa honom den äran att gnata på honom i sina tidskrifter. När han
  slutligen blir översatt på tyska, tala de om honom under benämningen den
  unge lovande författaren och det namnet får han behålla till döddagar.
  
  Chefen för detta entreprenadbolag är ett mycket lärt fruntimmer. Hon kan
  tjugusex språk och har alltid med sig på ångbåten en koptisk grammatika,
  vilken hon icke försummar att lägga uppslagen efter sig på akterdäck. En
  grosshandlare, som rest i sex somrar på samma ångbåt och alltid går och
  tittar i den uppslagna boken, när gumman går under däck, är numera
  övertygad om att koptiskan är det svåraste språk av alla, och han
  försäkrar sina vänner att man behöver minst sex år för att lära sig
  detsamma.
  
  Men hon åtnöjer sig icke med att beskydda unga okända svenskar, hon
  beskyddar också alla stora utländska författare, till vilka hon skriver
  brev och tackar för deras sista arbete, dock alltid med en och annan
  bifogad lärorik anmärkning, den hon icke kan återhålla, emedan hon har en
  öppen natur.
  
  Bolaget har också övertagit den svenska tonkonsten (tonkonsten i sin
  helhet har redan sin beskyddare) och det har visat sig att unga sångare
  och sångerskor sällan lyckats utan att ha lämnat sitt öde i bolagets
  händer.
  
  I ett samhälle, där skyddssystemet är så utvecklat, skulle man ha rätt
  att vänta sig mera lysande resultat än man i verkligheten finner. Tyvärr
  har en upplyst samtid funnit entreprenadsystemet gammalmodigt och
  hindrande för utvecklingen, vilket haft till följd att detsamma ändå
  varmare omhuldas av sina vänner och gynnare och synes hava en bättre
  framtid att vänta än det förtjänar.
  
  
  
  
  Våra idealister.
  
  
  Varken mantalskommissarien, uppbördsmannen eller statistiska byrån har
  reda på några idealister; förgäves hava vi efterhört hos traktens
  polisvaktkontor och församlingens prästerskap, men de hava inga sådana i
  sina längder, åtminstone inte vad de veta; de äro överallt och
  ingenstädes. Icke såsom icke idealister skulle betala kontribution, gå i
  kyrkan, besöka polisvaktkontor eller så; de göra nog allt detta, men som
  sagt, i adresskalendern och statskalendern får man icke upp dem. De
  tillhöra således de tvivelaktiga existenserna, om vilkas tillvaro man
  endast då och då påminnes. Avslöja bara en humbug, och ni skall strax se
  en idealist krypa fram och försvara humbugen, kalla en som förfalskat en
  växel för växelförfalskare, och en idealist skall visa sig och säga att
  ni förlorat idealen; om ni förlorat pengarne, det vilja de icke tala om,
  ty de bry sig icke om pengar, säga de; vänd på vilken social komposthög
  som helst, och idealister skola kräla som metmaskar för att gömma sig ner
  i jorden; men vill ni se dem i ansiktet, så bjud på en stor middag, och
  ni skall se dem svärma som flugor, stora feta köttflugor; annonsera ett
  statsstipendium, en pension, en syssla, och de skola komma fram som
  gräshoppor och de skola ofelbart hava stipendiet eller sysslan.
  
  Vad som egentligen menas med idealist har ännu icke blivit klargjort och
  som alla sjuka frågor har även denna funnits lämplig att hållas
  svävande.
  
  Håkan Olsson tror att det är ett hemligt sällskap som har sina anhängare
  i riksdagen. Där utmärka de sig genom sitt livliga intresse för alla
  kulturfrågor. De uppträda alltid till biskopslönernas försvar, tala
  alltid för anslaget till statens aktör- och balettkår, som de sätta över
  alla andra bildningsfrågor, predika samvetstvång, yrka på skatternas
  läggande på de fattiga, uttala öppet förakt för de arbetande medlemmarne
  i staten och anse timmerhuggare följa med skogsköp. För övrigt påstå de
  världen nu hava nått höjden av utveckling i konungariket Sverige och
  varje rubbning av det bestående vara en återgång.
  
  Anders Rindholm, student i Uppsala, menar att idealisterna äro ett
  hemligt sällskap bland studenterna.
  
  Carl Rydberg i Morgonbladet tror att det är ett jesuitersällskap bland
  tidningsskrivarne.
  
  Jag för min ringa del vet inte vad jag skall tro. Jag har träffat dem
  överallt, men icke egentligen fått reda på dem. En gång delade jag deras
  mening som ansågo dem vara ett jesuitersällskap, men jag övergav meningen
  då jag såg en idealist full. En jesuit hade bestämt icke berusat sig. Att
  de äro ett hemligt sällskap trodde jag en hel sommar, som jag tillbragte
  i sällskap med en tidningsskrivare i Aftonbladet. Vi voro ense i alla
  sociala och politiska frågor, trodde lika litet på Napoleon III som på
  Kristi gudom, ansågo sanningen vara ofunnen men att spåren voro funna, vi
  voro med ett ord fullkomligt ense i alla huvudsaker. En dag frågades jag
  av en bekant hur jag kunde trivas med den mannen.
  
  -- Därför att vi äro ense i de flesta frågor.
  
  -- Ni? men han är ju idealist?
  
  -- Hm! Vad vill det säga?
  
  -- Har du inte läst Aftonbladet?
  
  -- Nej! Jag läser aldrig Aftonbladet.
  
  -- Läs den då, sade han med ett egendomligt uttryck mitt emellan hån och
  medlidande.
  
  Vid middagsbordet föllo mina ögon alldeles ofrivilligt på en blågrå
  makulatur, som låg under brödkorgen. Jag framtog den försiktigt, vecklade
  ut den ändå försiktigare och mellan fläckar av soja och senap upptäckte
  jag en rubrik som ådrog sig min uppmärksamhet. Artikeln var undertecknad
  med min väns tämligen okända signatur.
  
  Jag hade trott mig känna världen och människorna rätt bra, men efter den
  läsningen ansåg jag mig vara en duvunge. Signaturen visade sig nämligen i
  sin skrivna artikel icke allenast sakna alla de övertygelser han
  samtalsvis förfäktade, utan även vara i full besittning av alldeles
  motsatta. Han var nu patetisk, moralisk, ofördragsam, inskränkt och
  religiös.
  
  Jag torkade mina händer på servetten och stoppade makulaturen bakom
  islåren.
  
  Om aftonen träffade jag återigen idealisten och jag upptäckte att han vid
  klockkedjan bar en bronsmedalj med den nyss dödade prins Napoleons bild.
  På min fråga varför han bar densamma, svarade han att han fått den. Och
  då jag frågade vad som menades med idealist, frågade han mig skrattande,
  om jag ville dricka konjak.
  
  Längre kom jag icke den gången i mina forskningar, och resultatet blev:
  skratta och dricka konjak.
  
  Idealister träffas bland alla samhällsklasser; jag har känt vinhandlare
  och ångbåtskaptener som varit idealister, men vari det bestått, det fick
  jag aldrig reda på. Hos en ångbåtskapten yttrade det sig i att han läste
  ett kapitel ur bibeln var kväll. Ett kapitel skulle det vara. Men som han
  var full var kväll, har ingen fått reda på hur det gått till. Hos
  vinhandlaren tycktes det blott vara ett sjukligt tillstånd som tog sitt
  uttryck i begagnandet av bilinervatten om morgnarne.
  
  Yrkesidealisterna åter, vilka äro det hemliga sällskapets synliga ledare,
  hava givit en mera bestämd form åt det saknade innehållet. Det är
  isynnerhet två av ledarne, vilka framstå genom sin oerhörda förmåga att
  idealisera. Den ena är skalden, den andra patrioten. Skalden tillhör den
  lilla och lyckliga klass av människor som kallas de omtyckta. De må bära
  sig åt huru bakvänt, klandervärt som helst, de äro nu en gång bland de
  omtyckta, som få göra vad de vilja.
  
  Han var omtyckt av lärarne i skolan för sin vackra sammetsblus, han var
  omtyckt då han skulle konfirmeras och kunde lägga en hundrakrona i
  prästens hatt, han var omtyckt i studentexamen då han höll middag på
  Hasselbacken. Han for utrikes och besåg oljefärgstavlor, marmorstatyer
  och kyrkor samt roade sig och läste poemböcker. När han tröttnade på det,
  kom han hem och promoverades till filosofie doktor i poemböckerna, vilket
  tillgick så, att han skulle säga vad den examinerande professorn tänkte
  om de och de poemen. Som han var god vän och du med honom så kände han
  tämligen väl hans tankar; de andra, som icke voro du med professorn,
  fingo gå i många år innan de kunde utleta professorns tankar, som icke
  stodo i några böcker. Vår vän blev naturligtvis förklarad som snille
  efter han gick om kamraterna. Efter att nu ha läst så många poemböcker,
  så var det naturligtvis icke svårt att göra poem själv. Han gjorde ett
  att börja med. Att hans framgång var fullständig säger sig självt; men
  olyckligtvis räcker icke ett poem att göra en människa odödlig. Han
  beslöt alltså att göra flera. Och han gjorde vid alla tillfällen. Hans
  lärde vän hade nämligen lärt honom att det var förenat med mindre risk
  att läsa upp sina poem än att trycka dem, och att denna väg var både
  behagligare och genare. Tillfällen saknades icke under jubelfesternas
  tidevarv och vår vän valde kungsvägen. Det fanns ingen jubel- eller
  invigningsmiddag då icke vår omtyckte poet vid desserten inför en rusig
  hop herrar och damer läste upp sina poem, vilka mottogos med ändlöst
  jubel och avtrycktes med festreferaten i alla tidningar. Men när han gått
  på med detta i tio års tid, började hans lyra bli ostämd, utsatt som den
  var för temperatur- och vindväxlingar av alla slag, och han undgick icke
  det öde som drabbar alla stora förmågor, nämligen att bli utsatt för
  löjet. Skämtet döpte honom till krokanskalden, emedan han alltid fick
  gudayran när krokanen bröts, och jämförelsen mellan hans poem och en viss
  dessert som kallas snömos anställdes.
  
  Lyckligtvis blåste en ny konjunkturvind upp som skulle fylla skaldens
  slappa segel.
  
  En av vår tids lyckligaste idéer var utan tvivel bolagsidéens praktiska
  tillämpning på poesien. Vi minnas alla poesiaktiebolaget Då. Grundaren av
  en poetisk tidskrift såg sina ansträngningar att få fart i tidskriften
  stranda mot tidningarnes obenägenhet att befordra densamma. Han ändrade
  nu affären till ett bolag, i vilket alla recensenterna erhöllo aktier --
  se, nu var företagets framgång tryggad. Vår vän, som alltid tyckte om det
  solida och garanterade, åtog sig nu en leverans av poemer att avlämnas
  till varje häfte. Som han enligt bolagets stadgar garanterades beröm för
  allt vad han skrev, blev han inom året en berömd skald och när han så
  till julen samlade sina bitar, så blev det en versbok, som bands i blå
  klot, passande till julklapp. Vad han skrev om? Ja, egentligen var det
  ingenting. Hans poesi var en majstång, bestående av en naken stång
  påklädd med blommor. Han var naturskald, men naturen var för honom ett
  orangeri och en trädgård. Georginer, lövkojor, astrar, kronärtskockor,
  meloner, sparris, alla odlade växter som genom trädgårdsmästarens
  »idealisering» kunde fröjda de timliga lustarne, de voro föremål för
  poesien. Andra året, då leveranskontraktet skulle fullgöras, började de
  odlade växterna att tryta. Han kastade sig då över ogräsen, nässlor,
  maskrosor, trampgräs och bolmört. Den vilda floran hade han aldrig sett,
  ty han blev mörkrädd i skogen och på ängen hade han aldrig fått gå för
  sin mamma, som var rädd för ormar. Men efter att ha berömt i två års tid,
  började recensenterna att ledsna på detta som just icke var
  överensstämmande med deras lynne eller tillhörde deras verksamhet.
  Bolaget sprack och vår naturskald stod där övergiven. Men blida nornor
  vakade över honom. Han samlade alla sina dessertpoem i en stor julbok,
  med den följd att han invaldes i Svenska akademien och utnämndes till
  hovpoet. Och nu hade han kommit på den plats, dit natur och begåvning
  kallat honom. Hans verksamhet som sådan känna vi i botten. Eller ha vi
  icke läst hovmarskalkarnes redogörelser för jubelfesterna.
  
    Kör.    Recitativ.    Kvartett,    Solo med kör.    Av W. C. D.
  
    Potage tortue       |                      |
      à l'Indienne .... | Xeres............... | Oscar-Vals, Strauss.
    --------------------|                      |
    Rissoles d'Ecrvisas |                      | Svenska Folkvisor
      à la Russe ...... | Château Lafitte 1844 |  av Geijer(!).
    --------------------|                      |
    Glaces, Compôtes,   |                      |
      Dessert ......... | Champange Monopol    | Verser av W. C. D.
  
  »De högstämda verserna gjorde ett gripande intryck och voro skrivna med
  ovanlig talang av den skald till vars älskliga toner Svenska Folket
  suttit lyssnande sedan en längre tid tillbaka», säger hovmarskalksämbetet
  i sitt referat.
  
  Men tiden går sina tunga steg och driver mänskobarnen för sig i skaror.
  Ve den som stannar! Fridens sommarvindar lägga sig till ro, det mulnar i
  horisonten och det blir dovt i luften. Det mullrar i fjärran, verandans
  kretonggardiner börja slå, cigarröken svävar orolig av och an, fönstren
  stängas och spjällen skjutas. Det blir åska! Det höres en lång suck, ett
  avlägset sus; en regndroppe, tung som ett blyhagel, slår på det belgiska
  fönsterglaset, kanariefåglarne skrika, stormen är här! Han knäcker
  georginerna i första stöten, bryter av de bleksiktiga sparrisstjälkarne,
  ruskar på kronärtskockornas bruna peruker och gör en ärtreva av lövkojor
  och astrar; kålhuvena trycka mot jorden som skrämda harar och ämna låta
  stormen gå över; men han går icke över, utan bläddrar i deras blad som i
  en kupongbok och han river ut vartenda ett och strör dem omkring som
  agnar.
  
  Giv akt, kålhuven, när det blir storm härnäst!
  
  Vår vän såg sig en dag i spegeln och fann att de evigt upprepade
  jubelmiddagarne givit honom ett apoplektiskt utseende. Han såg ju ut som
  en grosshandlare och icke som en skald. Detta bragte honom på eftertanke.
  Han började sova oroligt om nätterna och hörde i drömmen pistolskott; han
  började i vaket tillstånd lukta krutrök. Som hovpoet hade han till
  binäring att hålla utkik. Han såg i fjärran okända segel dyka upp,
  flaggor, dem han icke återfann i regeringarnes flaggkartor, djärva
  resningar och skarpa kölar som han icke sett förr. Vad var det för ena
  friseglare? De funnos icke i milorna, alltså fiender! Han rapporterade
  förhållandet och blev genast utnämnd till litteraturfiskal. Denna syssla
  skulle vara alldeles betydelselös, om icke svaga själar funnos, som tro
  på de utnämnde. Detta blev ett nytt uppslag i skaldens verksamhet. I
  hovtidningen förklarade han nu öppet, att allt vad alla andra skrev var
  smörja, och att vad han själv skriver är det bästa, och det hans vänner
  skriva, näst det bästa. Och varför? Därför att han har idealet! Vad är då
  idealet? Det har han aldrig förklarat och därför bevaras hemligheten. Att
  döma av hans gärningar tyckes idealet vara: Konung och ärkebiskop,
  Svenska akademien, Serafimerorden, vers, konjak à 75 öre glaset, 20,000
  kronors årlig inkomst, bänknyckel, syrener, domkyrkor (med målade
  fönster), ett litet parti på Sällskapet. Men om man frågar honom, om han
  anser detta vara idealet, så svarar han »inte det», men han säger aldrig:
  »se här är'et». Vad däremot icke är idealet, det kallar han smuts. Det
  har hos honom utbildat sig en sjukdom att se smuts överallt, och denna
  sjukdom, vars upphov tillskrives oordentligt levnadssätt och blivit en
  förnäm sjukdom, som smittat hans vänner, har redan fått det grekiska
  namnet: Kopromani. Med smuts menar han: all litteratur, som icke är
  skriven på vers eller handlar om kungliga personer, syrener och
  domkyrkor; vidare fattigdomen (all fattigdom är självförvållad!) tiggare
  (tiggeri är i lag förbjudet!), trasiga barn, obotligt sjuka, (undantag:
  apoplektiska), fallna kvinnor, dåliga middagar; misslyckade (undantag:
  misslyckade hovpoeter!) poeter, smutsförfattare äro alla, som häckla
  hovpoeter, som avslöja lyckade humbugar, som söka orsakerna till det
  mänskliga eländet, och som vända på sophögar för att möjligen finna
  pärlor. Av allt detta kan man ändock icke få fram hans ideal! Tänk om det
  icke vore någon idé! Tänk om det icke vore någonting alls! Tänk om det
  bara vore en svart bonjour, som man har hängande och tar på sig när man
  går bort! Tänk om det vore en annans namn som man skrivit själv! Tänk!!!
  
  Men det finns en annan idealist som i sina verkningar skulle kunna vara
  farligare än han är, om han icke vore så dum, det är patrioten.
  
  Han är tre alnar lång, har stort skägg, begagnar enpåk och stövlar med
  skaft. Han är produkten av ett tidelag mellan studentmötena och
  folkhögskolan. Han har gjort sin lycka i världen med ett gammalt
  flintlåsgevär, som han brukar knäppa med. Han började knäppa med det i
  en folkhögskola åt livbeväringens vänner och har sedan knäppt med det i
  en stor tidning. Men flintan är sprucken och han har förgäves hembjudit
  bitarne åt historiska museum; fnösket är vått och krutet är unket. När
  ingen trodde mer på hans gevär, till vilket han skrev dåliga poem varje
  år, tog han fram en sabel som han köpt i en lumpbod. Nu skramlar han
  emellanåt med sabeln, men det lockar inte något folk!
  
  Hans ideal äro naturligtvis Karl XII, svenska folkvisorna och förre
  ecklesiastikministern. Hans religion är den antagna bänknyckelsreligionen,
  och hans svenska historia är hans konungars; han tillhör historiska
  polisen och gör beslag på alla ostämplade varor i den vägen.
  
  Ett dumhuvud själv och misslyckad författare, har han en liten binäring i
  att förfölja unga författare. Har även försökt sig på hovbanan, men hans
  enpåk stötte för hårt i parkettgolven och hans skaftstövlar revo hål på
  mattorna. Anställd numera som hovets reseombud i provinserna, där han
  håller föredrag i de svenska konungarnes historia och förstör
  folkhögskoleidén. Fuskar i litet av varje för att vinna ärans lager och
  gör falska växlar i patriotism, vilket är det billigaste. Tror att
  utvandringens orsaker äro en försvagad konungamakt och avtagande
  religiositet; menar att den kan hämmas genom skyddstullar och
  livbeväring; predikar läran om att det tusenåriga riket har kommit till
  Sverige och att utvecklingen nått sin höjd och att Sverige är det
  friaste, lyckligaste land på jorden. För övrigt biträder han med
  patriotiska tal vid invigningar av folkskolehus, öppnandet av
  kreatursutställningar, kanaler och slussar (järnvägar får han icke vara
  med om) samt avtäcker gärna monument över patrioter, utdelar patriotiska
  sällskapets medalj åt troget tjänstefolk, är ledamot av sällskapet för
  patriotslöjdens befrämjande och arrangerar flaggningar i landsorterna.
  Att han är krigisk är en följd av studentmötena och det omnämnda
  flintlåsgeväret.
  
  Hans dagars tal äro dock numera räknade, emedan han är mycket gammal, och
  man väntar stundligen höra om någon olycka som hänt honom med det gamla
  gevärsskrället, vilket han sitter och skurar på. Vi hoppas dock att han
  må få leva länge och lära att det finns andra idéer än Karl XII och
  kreatursutställningar, fastän de icke få rum i hans hjärna eller hälsas
  med flaggningar i landsorterna.
  
  
  
  
  Moses.
  
  
  Det finnes icke något av den gamla världens folkslag, som omfattat den
  svenska nationen med sådan uppriktig och ihållande välvilja, man skulle
  kunna säga kärlek, som judarne, eller Moses, som de med sin vanliga humor
  älska att kalla sig. -- »Jak ticker så risligt micket om den svensken»,
  sade en gång en hårklippare under det han fick pisk av fästmannen till
  den flicka vars flätor han klippt. -- »Den man ger mik strik, fer att Jak
  kept den flickens hår; men Jak ticker ändå så risligt micket om den
  svensken.» Ett vackrare bevis på Moses' orubbliga hängivenhet kunna vi
  icke uppleta. Vad Moses gjort för Sverige, det kan ännu icke till fullo
  uppmätas, men en tacksam eftervärld skall erkänna att det var mycket. Han
  har också å sin sida vunnit nationens odelade kärlek och högaktning, som
  han förtjänar.
  
  Det vackraste och mest tilltalande draget i Moses' karaktär är hans
  orubbliga vördnad för sin urgamla religion; detta drag, som aldrig nog
  ofta kan prisas, avsticker så mycket bjärtare mot svenskens ombytlighet,
  som oupphörligt skall söka ett nytt och ställa till bråk inom den gamla
  statskyrkan. Moses, han håller vid sin gamla beprövade statskyrka, ty den
  har fört honom genom öknen, då han kände sig för god att arbeta åt
  sådana okunnighetshjältar som de gamla Faraonerna; den hjälpte honom att
  intaga det väl skötta Palestina och den har hjälpt baronerna Rothschild
  till deras inflytelserika ställning i Europa.
  
  Utan Jehova och Schabbis hade Moses icke varit den han är. Jehova känna
  de flesta av mina läsare från bibliska historien, Schabbis däremot icke.
  Schabbis är en fläkt gädda, kokad i persilja, violrot och smör, vilken
  ätes om fredagarne. Detta synes vara en småsak för oss fritänkare, som
  sakna vördnaden för det gamla, men för Moses är det ingen småsak, ty hans
  största och vackraste drag är kärleken till det gamla. Är hans kärlek
  riktigt brinnande, så har han på dörrposten ett glasrör fyllt med
  papperslappar och på vilket han fingrar då han går ut och in under den
  bekanta bönen: »Allah ekbar barastrunt!» Judehatarne, vilka dess bättre i
  vårt Sverige icke äro många, kalla detta hedendom och anse »dyrkandet av
  termometrar» vara förbjudet i grundlagen, men lyckligtvis betyder det
  ingenting vad som står i grundlagen, ty det ändras så ofta.
  
  Vår egen statskyrka, som är mindre tolerant än Moses', har även låtit
  förstå, att Moses enligt samma grundlag icke skulle ha rättighet att bo i
  Sverige, emedan han förnekar Gud, för såvitt Kristus var sann Gud, vilket
  dock ännu icke är lett i bevis, varför saken fått falla.
  
  Denna framstående vördnad för det gamla, som noga bör skiljas från
  stillastående eller konservatism, har gjort Moses till en högst
  förträfflig och laglydig medborgare. Kärleken till det nya fosterlandet
  tager ett vackert uttryck i kärleken till konungahuset och vördnaden för
  landets gamla ätter, lagar och institutioner. Han är outtröttlig i att
  visa kungliga familjen små uppmärksamheter och vet alltid när deras
  landstigningsdagar, första nattvardsgångar, examensdagar, namns- och
  födelsedagar infalla, och då skall man alltid se Abraham, Isak och Jakob
  stå först på inbjudningarne till små uppmärksamheter. Våra gamla ätter
  aktar han högt och han anser som en stor utmärkelse att få se någon av
  desamma i sitt hus, helst dock på sitt kontor, där umgänget kan bli mera
  förtroligt och icke störas av larmande barn eller lyssnande tjänare.
  
  Moses är god patriot. Detta påstående synes strida mot hans visade
  likgiltighet mot det gamla fäderneslandet, men detta är blott en skenbar
  motsägelse, ty som sitt fädernesland anser han, och det med rätta, det
  land, där han är född och där han får slå upp bod. Utan denna anmärkta
  likgiltighet för det gamla fäderneslandet, vilken även tyckes stå i strid
  mot hans kärlek för det gamla (vilket dock blott är skenbart), skulle
  Moses aldrig ha kunnat så assimileras med svenska nationen.
  Sammansmältningen är dock så fullständig, att man skulle i händelse av en
  oförmodad skilsmässa hava mycket svårt att skilja mitt och ditt. Han
  sitter som domare och ser med fullkomligt lugn huru den anklagade
  avlägger ed på nya testamentet; han låter promovera sig i en domkyrka,
  sjunger luterska psalmer, håller hatten för ansiktet under Fader vår,
  knäpper ihop händerna under bönen, allt med den fullkomligaste
  fördomsfrihet, vilken för den kortsynte tyckes stå i strid med hans
  vördnad för sin fäderneärvda tro, men detta är blott skenbart. Ty hans
  nationalitetskänsla, hans ansvarighetsmedvetande är större, och det är
  en dygd för vilken vi icke böra klandra honom, och därför blir aldrig
  hans ställning falsk, även om den skulle kunna tyckas så.
  
  Rörande visade sig denna solidaritetskänsla vid sista jubelfesten i
  Uppsala. En ung Moses anförde en deputation till en gammal domprost som
  översatt Luthers argaste postilla. Moses, som höll festtalet, erinrade (i
  glömskan av det förflutna) om vad den gamle verkat för det gemensamma
  fosterlandet och dess upplysning. Han slutade med att nedkalla Guds
  välsignelse över domprostens ålderdom!
  
  Därpå anförde han en deputation till finnarne, och i sin förlåtliga
  patriotiska iver glömmande att han flyttat in i landet för knappa femtio
  år sen, erinrade han finnarne om, huru deras gemensamma förfäder under
  Gustav II Adolfs fanor slogos tillsammans på Leipzigs slätter emot
  gemensamma fiender (trosfiender!).
  
  Icke en röst hördes uttrycka någon förvåning över detta goda minne, så
  naturligt föreföll det.
  
  Vid samma glada tillfälle anförde han också en deputation, som
  överlämnade en hederskäpp åt en lärd, vilken var berömd för sin kritik
  över Kristi gudom. Talaren erinrade om vad den lärde verkat för det
  gemensamma fäderneslandet, för dess upplysning (om att Kristus blott var
  en jude) och uttalade den mening såsom hela deputationens, att Kristus
  snart skulle vara förvisad till myterna liksom Jehova.
  
  Ett sådant frisinnat ord hade man icke hört i Uppsala på en mansålder och
  Moses blev chef för de frisinnades parti.
  
  Någon, som i försiktiga ordalag vågade framsmyga en antydan om det
  motsägande i Moses' dubbla uppträdande hos domprosten och den lärde,
  slogs genast till marken med den mycket berättigade och krossande frågan:
  Är icke Moses svensk? -- Varpå det förödmjukande svaret måste bli ett
  nedslaget: Jo!
  
  Men Moses' patriotism yttrar sig icke blott i ord, då han anför
  deputationer, den kan yttra sig i storartad handling. Moses, som är en
  tacksam natur, fäster sig gärna vid den plats där han haft sin verksamhet
  och vill gärna »göra något» för det samhälle som upptagit honom i sitt
  hägn. Med sitt högt utvecklade skönhetssinne väljer han alltid sådana
  medel, som kunna genom yttre företeelse både giva ett synligt uttryck åt
  hans tacksamhet och på samma gång bliva en prydnad för samhället. Aldrig
  har jag i egenskap av stockholmare läst en tidningsnotis, som rört min
  kära födelsestad, med mera intresse och uppmärksamhet, än den som
  häromdagen stod införd i en morgontidning under rubrik: _Storartad gåva
  till samhället_. Direktören och riddaren Moses, vars frikostighet mot
  Stockholms stad är vida bekant, har ånyo skänkt huvudstaden en prydnad,
  som i sanning kan kallas en »folkegave», för så vitt Sveriges huvudstad
  ännu vågar anse sig som en folkets tillhörighet. Han har nämligen på den
  skräpiga och avlägsna plats, som är välbekant under namnet
  Kungsträdgården, låtit undanröja en mängd gamla ruckel och på den
  alldeles värdelösa tomten låtit uppföra ett palats, vars make man aldrig
  förr sett och som tävlar i skönhet med världens förnämsta. Palatset, som
  innehåller 25 våningar och 17 handelsbutiker, vilka icke komma att få
  uthyras, har kostat inemot en miljon och är endast avsett att vara en
  prydnad för huvudstaden. Det fosterländska företaget förtjänar den
  största utmärkelse som kan tilldelas svensk man.
  
  Beskrivning på palatset. Ritningarne äro gjorda av professor Münchhausen
  i Berlin; granitsocklarne i soubassemangen äro slipade av professorn och
  riddaren v. Steinmetz i Stuttgart; järnbalustraderna äro gjutna vid
  kejserliga gjuteriet i Danzig, förgyllda i hovförgylleriet i Weimar och
  polerade i Dresden.
  
  Taket krönes av en kolossal uppasserska lutad mot en punschbricka och med
  Göta lejon vid fötterna. (En lycklig men skämtsam sinnebild både av den
  frikostige givarens sysselsättning och patriotiska sinnelag.) Figuren,
  som är modellerad av Italiens förnämste bildhuggare, professorn och
  senatorn Rossi, bildar en värdig avslutning av torgets norra fasad på
  samma gång den blir en saknad pendant till den så folkkäre konungs
  bildstod, som förgäves sökt fylla en plats i den ruskiga sandöknen.
  
  Rummen, vilka icke komma att bebos, äro det oaktat försedda med
  majolika-kakelugnar, införskrivna från den kungliga fabriken i Chelsea.
  
  Det fosterländska företaget är överlämnat till Stockholms kommun med
  villkor att det icke får uthyras, vilket väl också svårligen skulle gå
  för sig på en så avlägsen och illa känd plats.
  
  Om man tänker sig vilken rad av försakelser, umbäranden, kroppsliga och
  andliga, som denne fosterlandsvän hade utstått innan han på en obetydlig
  värdshusrörelse kunnat sammanspara en hel miljon att handlöst skänka
  bort, skall man utan svårighet nedlägga varje tanke på att andra än de
  ädlaste bevekelsegrunder kunna framkalla stora handlingar.
  
  Bland stående osanningar är väl ingen större än den, att Moses med
  förkärlek ägnar sig åt köpenskap och penningeförvärv. I Sverige är detta
  så mycket mindre fallet, som han icke behöver handla, emedan alla svenska
  Moses äro rika. Han ägnar i dess ställe gärna sina krafter åt det älskade
  fosterlandets tjänst, antingen som ämbetsman, eller också ägnar han sig
  åt upphjälpandet av de sköna konsterna, dels i egenskap av beskyddare,
  dels i egenskap av utövare.
  
  Har han tillräckligt med pengar ägnar han sig åt det allmänna. Att
  förklara vad som i ett konstitutionellt samhälle menas med det allmänna
  har sig icke så lätt, men när Moses ägnar sig åt det, så kunna vi tro att
  det är något förståndigt.
  
  Såg ni aldrig på Stockholms gator en ensitsig droska, sådan som läkarne
  bruka den, med en stark dragare för, ila fram på de mest besökta gatorna!
  Ni kanske icke observerade droskan, men så observerade ni åtminstone det
  stora håret! Icke det? Då observerade ni icke heller den store mannen som
  åkte i den droskan och var iförd det stora håret! Det var ett stort vitt
  hår, erinrande om patriarkens i Lilla Dorrit (av Charles Dickens); det
  väckte ovillkorligen längtan efter en sax; man ville så gärna se hur det
  obetydliga ansiktet skulle ta sig ut berövat sin infattning!
  Stockholmarne, som visste hans namn, upphörde ändock aldrig att fråga:
  vem är det? Uppgifterna voro så gränslöst svävande att vi aldrig fingo
  reda på vem det var? Att det var Moses, det såg man ju! Han blev tid
  efter annan avritad i Illustrerad tidning, men oaktat förklarande text
  medföljde gratis, fick man ändå aldrig klart för sig annat än att det var
  Moses som arbetade i det allmänna, och att hans verksamhetsfält var ett
  slags kommittéer. Att han var en djävla man försäkrades då och då av
  sakkunnige, men vad han gjort, det var en gåta, som han höll på att ta
  med sig i graven. Lyckligtvis dog han under för hans biograf särdeles
  gynnsamma omständigheter, nämligen på ett besök i sin födelsestad
  Norrköping, där en landsman fick i uppdrag att per telegraf meddela hans
  biografi till en i Stockholm utkommande tidning. Av telegrammet, som ju
  måste hålla sig till huvudsaker, framgick, att Moses arbetat i det
  allmännas tjänst, ägde Nordstjärneorden, hade ett angenämt hem, vitt
  långt hår och var en djävla man.
  
  Närmare upplysningar fingo vi aldrig om den store mannen, förrän långt
  efteråt någon av en händelse omtalade, att han var bokhållare på ett
  kontor och författat ett kommittébetänkande, som vann någorlunda mycket
  bifall av de sakkunnige. Vad det var för ett betänkande, det fick man
  inte reda på, men mera djupgående forskningar upplyste att »det i
  väsentlig mån var dåvarande assessor Almqvists förtjänst» (det kände inte
  f--n någon Almqvist, men vår store Moses, den kände vi).
  
  Om den uppväxande kontorspersonalen ville ägna sig litet mera åt det
  allmännas tjänst, så skulle den kanske, vi säga kanske, kunna motse en
  tryggad och ärad ålderdom i ett aktat hem samt litet oftare bli hugnad
  med Nordstjärneorden än den under nuvarande förhållanden blir.
  
  När Moses ägnar sig åt artistiska eller litterära värv gör han det på
  fullt allvar. Det finns ingen svensk som så ägnat sig åt svenska
  litteraturen som Moses. Han har ägnat sig åt hela den klassiska
  litteraturen; han har ägnat sig åt Bellman, Lidner, Lenngren, Stagnelius,
  Nicander, Braun, Carlén, han har ägnat sig åt Fältskärns berättelser,
  Mellins historiska noveller, Jolins skrifter, Snoilskys dikter, Wirséns
  poem och Bäckströms vers. Almqvist, Crusenstolpe, Aftonbladet, Litterärt
  Album, Svea, Göta och Nore hava Moses till upphovsmän.
  
  Moses' kärlek till svenska litteraturen har också funnit sin rättvisa
  belöning, då Uppsala universitets nyligen avgångne kansler besatte de
  tvenne lediga katedrarna i svenska litteraturens historia med tvenne unga
  Moses, av vilkas frisinnade tänkesätt man väntar sig det allra bästa för
  den svenska versproduktionen, vilken står under dessa katedrars
  kontroll.
  
  Moses' andliga begåvning har aldrig blivit ifrågasatt, när han ägnar sig
  åt det artistiska. Vi ha sett nyligen ett grant exempel på huru en äldre
  Moses, som ägnat femtio år av sitt liv åt ett aktat yrke, plötsligen
  fattas av en artistisk lusta som bryter ut i oljefärgsmålning. Han
  beströk några kvadratrev duk på en otroligt kort tid, hängde upp dem i
  konstföreningen och lyckades genast vinna Aftonbladets bifall, vilken
  tidning endast kunde förklara saken som ett underverk, att en person utan
  studier i ämnet kunde på tre dagar frambringa åtta rev och två stänger
  oljefärgsmålning, som eljest man behövde ett halvt liv till. Uppmuntrad
  av bifallet fortsatte Moses med ohejdad fart, och inom tre veckor var han
  professor vid Ritarakademien. Med vanlig frikostighet visade han sin
  tacksamhet genom en storartad gåva till Nationalmuseum, bestående i sex
  av sina bästa tavlor, vilka mottogos med tacksamhet. Men nu var Moses'
  äregirighet väckt. Att få en tavla på Nationalmuseum anses av
  urinnevånarne i Sverige som den största heder, men Moses, som redan fått
  in sina sex, ansåg det var större heder att få in en i Stockholms slott.
  Detta var kinkigare, ty Hans Majestät hade i ett trontal förklarat, att
  han icke tålde oljefärgsmålning. Men Moses, som var listigare än alla
  djur på jorden, visste besked. När prinsen av Bohuslän fick sin första
  tand blev det ett jubelskri bland svenska folkets stater och kårer. Och
  man beslöt att giva luft åt sina känslor på många sätt. Moses fann snart
  sitt sätt, och tråkigt var det icke. Han hade nyss fullbordat en tavla;
  duken upptog en fjärdedels hektar (nya måttet); ämnet hette: »Paraden
  kommer». Som Moses fått väder på att en ny riktning uppträtt i Paris, där
  man tog sina modeller ur verkligheten, ansåg han sig berättigad och
  skyldig att tillgodogöra sig densamma. Nåväl, paraden anfördes av en
  prins av blodet; i spetsen gick regementstrumslagaren Hermann; på en
  trappa stodo fruarne Aronsson och Jakobsson; i fönstren syntes doktor
  Isaksson med fru, grosshandlar Abramsson med fru, operasångare Labansson
  med fru. Alla fruarne voro iförda nya klänningar från Valentin; på
  trappan låg en matta från Marcus; herrarne voro klädda i nya vårhabiter
  från Moritz Hirsch. Tavlans huvudmoment var gripande. En man har gått ur
  ledet och framlämnar från överstelöjtnanten ett återbud till grosshandlar
  Abramssons middag. Fru Abramsson svimmar i fru Isakssons armar och
  nedsjunker halvdöende på Marcus' brysselmatta. Doktor Isaksson skyndar
  till med en termometer för att undersöka fru Abramssons puls.
  
  Stockholms damer, vilka enligt Sveriges officiella statistik utgöra ett
  antal av 93,559, sammankallades i läsesalongen vid Brunkeberg, den enda
  lokal i Stockholm som kunde rymma en så stor samling, och beslöto att
  inköpa tavlan och överlämna densamma till tandgåva åt prinsen av
  Bohuslän. Som emellertid endast tjugufem damer infunnit sig, fattades det
  beslut (under fru Isakssons ordförandeskap) att de frånvarande fingo
  rätta sig efter de närvarandes beslut, varpå tavlan överlämnades med
  påskrift: Från Stockholms damer.
  
  Träffa vi åter Moses i ämbetsmannens maktpåliggande ställning, så är han
  mera nitisk än, vi måste till vår blygd erkänna det, våra egna. Vi sågo
  till exempel honom som polismästare i Göteborg; hans medfödda hat mot
  laster och brott av alla slag gav sig luft i en formlig förföljelse av
  allt °tyg; tjuvar och skökor darrade inför hans skarpa öga, och hans
  kärlek till sanningen var så stor, att han icke kunde höra ett nekande
  svar inför domstolen utan att råka i raseri, så mycket mera oväntat som
  den kända tålighet, varmed han i nittonhundra år lidit förföljelser,
  eljest är ett karaktärsdrag hos honom.
  
  Såsom människa i dagliga livet är Moses en mycket enkel, rättfram och
  vinnande person, vilken enkelhet stundom antar den glada
  burschikos-formen. Han hatar krus och ceremonier och skall genom sitt
  verksamma föredöme inverka gott och reformerande på vårt stela
  sällskapsliv. Sålunda har han redan gjort förberedande försök att
  införa de älskvärda österländska sederna att ej lyfta på hatten och icke
  besvara brev. Vi hava sett en mycket omtyckt Moses, som personligen
  gjort försök med den behövliga reformen att inträda i salong med överrock
  och brinnande cigarr; han anställde de första försöken hos änkor och
  mindre bemedlade familjer, och lyckades fullständigt. Bland lovvärda
  bordseder han infört och vilka äro både angenäma och tidsbesparande är,
  att såsom värd ta sig själv först, stödjande sig på Macbeths teori att
  gästen är värd i värdens hus och därför skall serveras sist.
  
  Moses har också en annan dygd som urinnevånarne sakna; han älskar
  sammanhållning mellan landsmän; aldrig ser man en Moses uppträda mot en
  annan Moses inför domstol, och råkar han någon gång ut för polisen, så
  skaffar alltid hans fredsälskande lynne honom en förlikning. Han hatar
  processer och låter hellre udda vara jämnt.
  
  Vad vi utom alla hans andra dygder ha att lära av honom är hans
  fullständiga förakt för titlar. Aldrig skall man se honom söka en
  konsulsbefattning för uniformens och ordnarnes skull; aldrig ser man
  Moses helt fräckt kröna sin butiksdörr med svenska riksvapnet över
  hovleverantörstiteln; aldrig begagnar han sådana små bakvägar till
  Vasaorden som att, då han är handlande, låta inskriva sig i någon
  direktion för en välgörande stiftelse, och aldrig ser man Moses sätta ut
  den dumma doktorstiteln under sitt namn på ett bokomslag; däremot skall
  man höra med vilken gladlynt naivitet som han gör gamla ämbetsmän galna;
  han titulerar Kunglig Majestäts kanslister för notarier, kungliga
  bibliotekarier för lektorer, när han någon gång begagnar titlar. Eljest
  har han blott ett enda tilltalsord, och det lika enkelt som vackert; han
  säger rätt och slätt: herrn och frun. Med greve- och friherretitlarna har
  han gått ett steg längre än vår mest demokratiska tidning, ty han har
  avlagt dem. Möjligen kan han av ömma släktkonsiderationer förmå sig
  titulera sin måg greven och sin dotter grevinnan, men aldrig gör han det
  med någon annan, det månde vara vem som helst.
  
  Enkel och flärdlös är han till sin natur; det har han med sig från sitt
  gamla öken- och bergland, där han på kamelens kutiga rygg lärde sig
  försakelser av alla slag; han är därför särdeles lämplig för
  acklimatisering i vårt steniga land, där en ringa bärgning är hans
  förnöjda sinne nog.
  
  Sådan är vår Moses!
  
  Kanske finner läsaren min hastiga skildring nog ljus. Har Moses inga fel?
  Är hans karaktär och hans vandel så alldeles utan skuggor? Jo, han har
  ett fel, men det är icke hans och det kunde snart hjälpas, om det icke
  vore för sent. Han är litet bortskämd!
  
  Moses skall vara snäll mot de beskedliga urinnevånarne, ty de ha varit
  snälla mot honom, när han kom fattig och mauschlande och fick lov att
  sätta lien på de åkrar de brutit och besått.
  
  
  
  
  Om den offentliga lögnen, kanoniseringar och festtal.
  
  
  Alldenstund samhället är byggt på brutna överenskommelser, det vill säga
  lögner, hava de ursprungligen enkla förhållandena blivit så invecklade,
  att den offentliga lögnen blivit en stående nödvändighet, en slags tyst
  samhällsöverenskommelse, som icke utan sina stora vådor kan brytas.
  Sålunda ser man vilka förfärliga rubbningar ett i rättan tid uttalat sant
  ord kan medföra, och det är icke på skämt man kallar en sådan indiskret
  person samhällsvådlig. Äro vi själva oskyldiga? Hava vi aldrig ljugit?
  Jo, vi hava det alla, ända sedan vi voro barn! Härmed mena vi icke det
  försynta förtigandet av obehagliga men likgiltiga saker, som icke kunna
  gagna uttalade men öka trevnaden outsagda.
  
  Vi började i större skala, då vi vid altaret ljögo oss till rättigheten
  att få betala skatt, exercera beväring, få syssla och bli statsråd. Vi
  ljögo sedan med berått mod och med löjet på läpparna, då vi på ett
  latinskt lexikon (när biblarna icke räckte till) avlade trohetseden inför
  Akademiska Konsistorium.
  
  Huru ofta ha vi icke sedan ljugit i tentamina! Professorn frågar: huru
  många personer i gudomen? Vi svara tre, men mena på sin höjd en.
  Professorn frågar om 1772 års revolution var nyttig eller skadlig för
  Sverige. Vi svara nyttig, men äro bergsäkra på, att den var skadlig.
  
  Professorn frågar oss om orsakerna till Sveriges deltagande i
  trettioåriga kriget. Vi svara religionsnit, men veta att det var politik
  eller ärelystnad. För tio år sedan svarade vi på frågan, vilken den enda
  förnuftiga representationen är: ståndsrepresentationen; i dag svara vi:
  tvåkammarsystemet, ehuru vi icke anse någondera förnuftig.
  
  När vi träda ut i livet, är det första vi få lära oss: att tiga; förtiga
  viktiga sanningar, som förtegna kunna skada medmänniskors och samhällets
  välfärd.
  
  Hur många gånger man tegat, då man bort tala!
  
  Vi bli ofta förtjusta i medmänniskor, då vi träffa dem i glada samkväm!
  Varför? De upphöra att ljuga! De äro sanna! Man blir betagen i sin
  bittraste ovän, därför att man upptäcker, att han icke menat vad han sagt
  på fullt allvar, och vi förstå, att omständigheterna (samhället) tvungit
  honom att förfäkta en dumhet. Han är kanske beredd att erkänna det, om
  han blir varm, och de värsta kämpar kunna le mot varandra som augurer,
  när de råkas mellan skål och vägg -- blott man icke håller tal, ty då är
  man inne på offentligheten och då måste ljugas.
  
  I närmaste sammanhang med den offentliga lögnen står kanoniseringen. Det
  är en bland de avskyvärdaste yttringar av den civiliserade människans
  förfalsknings- och härsklystnad. När hon nämligen icke själv förmår
  tillfredsställa sina onda begär, så uppfinner hon fetischer, helgon eller
  i moderna tider: storheter. Broder Bartolomeus låter flå sig ända till
  knävecken hellre än att falla på knä för dumheten, och han blir föremål
  för en eftervärlds beundran, Erik IX blir kallad helig därför att han
  skänkte efter orättfärdigt pålagda skatter. Birgitta blev helgon därför
  att hon visat ett personligt mod vid uppträdandet mot en usel
  regentfamilj, som ville förstöra landet; men munkarne som utverkade
  helighetsförklaringen, de beundrade mindre, men beräknade mer fördelarne
  av att få ha ett eget helgon. Kristendomen, som helt fräckt påstås ha
  nedslagit de gamla avgudarne, har tvärtom uppfunnit mänskodyrkan;
  hedningarne dyrkade naturkrafter, de kristna dyrkade människor, börjande
  med Kristus. De gamla katolikerna dyrkade olyckan, modet,
  självförsakelsen, motgångarnes dygder med ett ord; de nya katolikerna,
  och våra kära protestanter också, dyrka framgången, lyckan, succés'n
  (till vad pris som helst!), den erkända framgången.
  
  I Uppsala domkyrka hade våra förfäder bland många andra kapell också ett
  åt jungfru Maria, Jesu Kristi moder, en den olyckligaste av kvinnor, som
  såg sin son först växa ifrån sig, så att absolut missförstånd för livet
  uppstod, sedan framhärda i villfarelser (enligt hennes förstånd) och
  slutligen avrättas under de mest upprörande omständigheter. Mater
  dolorosa måste bli alla mödrars vän, och den dyrkan som i den stilla
  kyrkan ägnades den olyckliga var icke farligare än den man i våra dagar
  ägnar en fet professors staty under ett fackeltåg.
  
  Men reformationen kom, hänsynslös, praktisk, materialistisk,
  framgångsrik; avgudabilderna (som de kallades) blevo störtade och templet
  rensat, isynnerhet på ädla metaller, ty trätavlorna och träbilderna
  fingo mångenstädes sitta kvar in på våra dagar, och sitta där än. Då blev
  mater dolorosa också störtad -- och det var nog så rätt; hennes kapell
  blev som de andra så naket som en farstu; Erik den heliges (han som
  skänkte efter olaga skatter) blev också rensat; men fyrtio år efteråt
  börjar man reparera och några år därefter ligger ett nytt helgon (mellan
  tre hustrur), just samme man som störtat både Erik IX och jungfru Maria;
  och han var den störste och obarmhärtigaste skattdrivare som Sverige
  haft. Det gick dock an, ty han hade gjort en stor bedrift som lever, om
  han också icke gjorde den ensam. Jungfru Marias kor stod länge öde. Man
  hade litet försyn för den sörjande modren. Men det kom en dag, då efter
  några lyckade nappatag med katolikerna man icke längre hade någon försyn
  alls. Det växte uti södra Pommern en skön baron, som hette von
  Schlippenbach von Feissenhausen; under ett dryckeslag råkade han piska
  upp en prins av blodet, som på skämt spottat honom på högra örlappen. Som
  den regerande fursten av södra Pommern befann sig i en tillfällig
  penningförlägenhet, dömdes den gripne baronen att mista sina gods.
  Utblottad på allt, erinrade sig baronen, att det norrut bodde ett
  beskedligt folk, som tyckte mycket om utlänningar. Folket kallades
  svenskar och kungen hette -- ja det var inte så noga.
  
  Baron Schlippenbach kom till Sverige, blev hovmarskalk och dog. Han
  begrovs i Uppsala domkyrka, i jungfru Marias kor, och där ligger han än.
  Domkyrkovaktmästaren, som har så mycket att berätta om ärkebiskop
  Mennanders och Johan III:s lysande bedrifter, stannar stum inför baron
  Schlippenbachs gravkor. Han har inte ett ord att säga!
  
  I våra dagar har helgondyrkeriet antagit storartade dimensioner; nu
  kanoniseras sångerskor, aktriser, modellörer, verspoeter,
  trävaruhandlare, riksdagsmän, sådana som måla oljefärgstavlor, idealisera
  brännvin (brännvinsförädlare), resa, sälja egendomar. Men allmänheten
  slipper som oftast från besväret, ty man gör det själv. Det enklaste
  sättet är att beställa sin byst; är man mindre bemedlad, så har man den
  fördelen, att man samtidigt får vara mecenat mot en elev, som genast
  skyndar att sätta in notis i tidningen, där hans namn får en gryende
  glans vid sidan av det stora namnet. Bysten exponeras i konstföreningen,
  recenseras i tidningen och stannar hemma i barnkammaren på ett linneskåp.
  Närmare motsvarande medeltidens kanoniseringar äro våra »uppgrävningar».
  Ett universitet har icke haft någon framstående förmåga på femtio år; då
  måste man verkställa en uppgrävning för att kunna få en fest, som alltid
  verkar uppfriskande i en småstadshåla.
  
  En teater går med dåliga hus en längre tid; man letar i en
  teateralmanacka; alltid hittar man en födelse- eller en dödsdag och man
  anstaltar om en uppgrävning med prolog. Som alla stora dramaturger och
  aktörer hava varit så förtänksamma att de kommit till världen och gått
  hädan under säsongen, så kan aldrig hända så illa att en uppgrävning
  behöver verkställas under den varma årstiden, då teatrarne äro stängda.
  
  Kungliga lik, som äro balsamerade, få icke av allmänheten uppgrävas; man
  inskränker sig därför att vördsamt frammana deras skuggor. Detta går
  till på följande sätt. Man går en mörk höstkväll med en fana och ställer
  sig utanför Riddarholmskyrkan. På ett givet tecken infalla sångarne i en
  hymn av Atterbom, då genast de höga fönstren fyllas med skuggor, som
  hålla för öronen och nicka beskyddande åt det unga Sverige, ty det är
  mest ungdomen, som av sina lärare uppmuntras att dyrka skuggor för att de
  icke skola taga en onyttig del i verklighetens bråk.
  
  Därpå blottar sånganföraren sitt huvud och säger: leve t. ex. konung
  Fredrik den förste. Efter ett niofaldigt hurra avtågar ungdomen under
  bevakning av traktens poliskonstaplar till Bahrs kafé, där man dricker
  punsch.
  
  Snickarnes sångförening ville också vara med om att mana fram kungliga
  skuggor, men Historiska sällskapet, som har alla balsamerade på
  entreprenad, avstyrkte snickarnes anhållan, emedan (påstods det) de icke
  kunde någon hymn av Atterbom.
  
  Våra stora minnen, ja det är också en historia. Vården av våra stora
  minnen har som vi veta blivit överlämnad åt en självvald kommitté,
  bestående av en hovintendent, Historiska sällskapet, vaktmästaren i
  Riddarholmskyrkan, vaktmästaren i Historiska museum, redaktionen av
  tidningen Aftonbladet och amanuensen Ballhorn.
  
  Vi kunna med lugn möta kommande stormar då vi veta, att våra stora minnen
  vårdas av sådana män. De äro vaksamma, nyktra, ordentliga och påpassliga.
  De hava alla på sina skrivbord en historisk kontorsalmanacka och veta
  precis när ett stort minne skall upplivas. De läsa alla tidningar och
  tidskrifter och spåra på långa håll attentater mot våra stora minnen.
  
  Vårt historiska museum är i sitt slag det enda i Europa. Det förvarar en
  mängd historiska saker, som alla äro på ett eller annat sätt förknippade
  med våra stora minnen. Där finns 2,000 stenyxor, som äro varandra så
  precis lika, att om man lägger dem i en säck och skakar om dem aldrig så
  väl, så skall inte fan själv kunna ta fram en som är olik den andra.
  Denna kompletta likhet, som förefaller den oinvigde obegriplig, skulle
  dock utgöra ett av de starkaste bevisen för nationens härledning ur en
  enda stam. Av dessa intressanta yxor, som upptaga nedre våningen, äro
  tyvärr blott ett fåtal avbildade i Sveriges historia, men de övriga äro
  under utgivning ämnade att utkomma i häften under loppet av 50 år. Andra
  våningen upptages uteslutande av säkerhetsnålar från mässingsåldern. De
  äro också under utgivning. Tredje våningen upptages av järnskrot, vilket
  rubb och stubb är utgivet i tio starka band. Det mesta härleder sig från
  guldåldern. Längre upp finns ett nålhus, som tillhört mamsell Hagerman;
  en säng i vilken Gustav IV Adolf är född (äktheten är dock ifrågasatt),
  en bänk, på vilken Fredrik I sovit av sig ett rus samt Bernhard von
  Beskows ordnar och bläckhorn.
  
  Stolligt kan i sanning kommitténs uppträdande kallas, då härom året en
  verklig attentatsepidemi rasade mot våra stora minnen. Hovmarskalken von
  Beskows bläckhorn, som förvaras under glas och nyckel i Historiska
  museum, hade på ett obegripligt sätt blivit fyllt med ärter. Vad skulle
  detta betyda? Ja, det var icke lätt att säga, men att det var ett
  attentat, det var avgjort. Några vågade i all tysthet gissa, att det
  skulle vara en skändlig anspelning på hans poesi (vilken i så fall
  menades verka som okokta ärter); men anspelningen var för smutsig för att
  kunna vinna tro. Men larm slogs; Aftonbladets kommitterade blåste upp i
  stora oxhornet; amanuensen Ballhorn skriade i en kort artikel och
  beklagade att bristande utrymme hindrade honom att säga allt vad han
  ville; Svenska Folket fick en grundlig duvning för att det icke hade mera
  aktning för våra stora minnen.
  
  Det var en skräckens och jämmerns dagar. En bekant författare, som vågade
  uppträda till Svenska Folkets försvar och skjuta skulden till den
  »obetydliga förseelsen» på museets vaktmästare, blev sliten i stycken.
  »En obetydlig förseelse! Ha! där ser man frukten av de läror som våra så
  kallade (alltid så kallade!) realister sprida! En obetydlig förseelse!
  Ha! Att draga våra stora minnen i smutsen (alltid i smutsen!).»
  Aftonbladet slutade med att åkalla polisen mot sådana författare. Men då
  blev fan lös. När Dagbladet nämligen fick höra, att någon annan vågade
  ropa på polis, blev det alldeles utom sig. Stockholm var uppfyllt av
  skräck. Den oförsiktige försvararen av Svenska Folket, som varit nog dum
  att sätta ut sitt namn, blev anklagad (i Aftonbladet!) för en hel mängd
  brott mot strafflagen, varöver hans hustru och barn råkade i förtvivlan.
  Familjebanden hotade att upplösas; fäder straffade sina söner därför att
  de sågo på dem, att de icke trodde på von Beskow; personer som råkades på
  gatan undersökte varandra med ögonen om de trodde på von Beskow eller
  inte; den som teg i ett sällskap, där von Beskow var samtalsämne, var
  genast röjd och kastades ut; unga ärelystna studenter, som hade lukt på
  vindkastens fördelar, skrevo artiklar i tidskrifterna och nu, när de
  vågade sätta ut sina namn, blevo de stora litteraturhistorici och en blev
  docent.
  
  Resultatet: von Beskow kanoniserades till nationalskald, amanuensen
  Ballhorn blev hedersdoktor och hedersledamot av alla lärda sällskap (till
  och med det entomologiska), fick Svenska akademiens understöd såsom'
  vitter författare, varpå han genast stiftade ett sällskap »för vården av
  våra stora minnen».
  
  Men i all tysthet fick vaktmästaren i Historiska museum en enskild
  skrapa, därför att han glömt att taga ut ärterna, när han sköljt von
  Beskows bläckhorn. Men det kom aldrig i Aftonbladet! Tycker någon det!
  
                    *       *       *       *       *
  
  Bittrare och vackrare har aldrig det sörjande Svenska Folket uttryckt sin
  tröstlöshet än då en gammal boktryckare dog härom året. Mannen, som skrev
  versstycken, hade med ovanlig klokhet och takt förstått att
  tillfredsställa både folkets och de kungligas poetiska behov. Han hade
  nämligen använt sin ungdom på det folkliga och nu ägnade han sin
  mannaålder åt det kungliga, varigenom han blev allas gunstling och
  kommendör av Nordstjärneorden. Den senare delen av hans verksamhet hade
  självskrivit honom till odödligheten i Svenska akademien. Detta hindrade
  honom likväl icke att dö som vanliga människor. Sorgen var gränslös. Och
  Svenska Folket ålades i Posttidningen att ha kungssorg. Han dog i
  januari och som Svenska akademien icke hade sammankomst förrän i december
  måste den olycklige, som på högtidsdagen skulle på Svenska Folkets vägnar
  begråta honom, hålla sorgen frisk i elva månader. Det var mer än
  mänskligt begärt. Den olycklige hade en den angenämaste sommar i en
  vacker trakt vid västkusten, han reste genom Europas intressantaste
  städer, och nya vyer över livet öppnade sig för honom. Sorgen som hängde
  över honom som ett hotande moln skingrades, och när han återvände om
  hösten frisk och rask hade han glömt bort alltihop. Men den 20 december
  nalkades hotande och nu revos såren upp. När han steg i land vid
  Skeppsbron och gick hem över Stortorget, där han såg stora börssalens
  fönster, då vaknade minnet av den avlidne och sorgen kastade sig över
  honom med fördubblad kraft. Det lysande sällskapets handlingar bevara de
  dyra orden, vilka ådagalägga en sådan sann och rörande uppriktighet i
  känslan för den avlidne, att Svenska Folket skyndade i Posttidningen giva
  sorgtalaren en tacksamhetsadress för det härliga sätt på vilket han givit
  luft åt dess gränslösa sorg, varpå författaren avgiver den blygsamma
  förklaring att: »talet är i hastighet på papperet kastat. Kanhända har
  det därigenom vunnit i helgjutenhet vad det förlorat i utförlighet och
  utarbetning». Orden äro för dyrbara att icke vi skulle vilja pryda dessa
  sidor med desamma, och sorgtalarens stil så lättläst, klar och
  oöverträffad, att vi icke frukta att trötta våra läsare.
  
  »Det är med känslan av en stor, en oersättlig förlust som vi detta
  ögonblick här samlas. Denna känsla uppfyller så alla hjärtan, att jag ej
  ens behöver nämna dess anledning. Låtom oss tala med varandra om vår
  gemensamma sorg! Denna betraktelse må vara värdig den, åt vilken den
  ägnas.»
  
  Man hör huru snyftningarne avbryta de eljest så långa akademiska
  perioderna.
  
  »Det hörer till sorgens väsende att ej vilja släppa sitt föremål. Själv
  vet hon ej av att detta föremål förvandlar sig under hennes händer. Detta
  sker blott småningom, och är tidens verk; varför han ock gäller såsom den
  bästa tröstare. Detta är sant, ehuru i annan mening än den, vari
  lättsinnigheten låter sig tröstas. Den verkliga sorgen, som lever i sitt
  föremål, skjuter ifrån sig all den tröst, som kunde hämtas av glömskan.
  Denna sorg lever av sitt eget minne. Men minnet, som är hennes smärta,
  blir tillika hennes tröst. Kännare av människohjärtat veta detta väl. De
  veta, huru motbjudande förströelsen (utrikes resor och vistelse på
  badort!) är för det sörjande hjärtat. De fördjupa sig tvärtom med
  detsamma i betraktelsen av det älskade föremålet. Sådant är det verkliga,
  det sanna (icke det hycklade!) deltagandet; och under dess milda
  inflytelse framgår ur sorgens egen natt det förklarade, det saliga
  minnet, som självt är en tröstens ängel. Vid stora allmänna förluster
  behöver detta deltagande ej framkallas. (Hör!) Det kommer självmant.
  Också är det vid sådana tillfällen som den sanna sorgen bäst visar hela
  sin förädlande förmåga.»
  
  Talaren hade nämligen under de elva månaderna glömt att karlen var
  utskriven då han dog, att hans skrifter voro genom boktryckarens försorg
  bevarade åt eftervärlden och att således den avlidnes utslitna hydda var
  tämligen obehövlig här nere.
  
  Emellertid skulle talaren enligt vanliga begrepp gått lös på ämnet efter
  en så grundlig inledning, men sorgen är djup och hans känslosträngar
  dallra:
  
  »Vore dess föremål verkligen de förgängliga, var funnes då tröst, om ej i
  glömskans och förströelsernas flod? Men det är ej så. Den sanna (!)
  sorgen är födslosmärtan av det evigas (den avlidne boktryckarens) uppgång
  i själen. Väl är den älskade vännen med tusen fibrer fästad vid det
  sörjande hjärtat, och alla dessa fibrer blöda, då sammanvarons ljuva
  lycka så plötsligt avbrytes; men egentligen avlägsnar sig blott föremålet
  för att träda framför oss, uppöver oss i egenskap av en blid, ledande
  skyddsängel; och i den himmelska luft, vari han höjer sig, framlyser
  först hans sanna ovanskliga natur. Det visar sig, att han nu först är och
  verkligen lever sitt rätta liv, höjd över jordlivets kvalm och töcken i
  evig eter, ren och ung; att allt vad han på jorden verkat (skrivit
  versstycken) nu framträder i sitt rätta ljus, nu lyser i sin sanna
  skepnad.»
  
  Den olyckliges sorg var icke uttömd med detta, ty han var ledamot av ett
  okungligt poesisällskap, som fordrade att han två månader därefter skulle
  sörja den bortgångne om igen. Han kunde icke säga nej. Uppdraget var
  grannlaga; de häftigaste känslorna hade lagt sig, festtalets rus hade
  gått om och nu blev det annat av.
  
  Om icke handlingarne voro tryckta, skulle man ha rätt att kalla mig en
  ljugare, men nu äro de tryckta och som realist håller jag mig till
  verkligheten, vilken har mera anspråk än fantasien. Vår festtalare
  skildrar i poesisällskapet sin första bekantskap med den avlidne. Hör!
  
  »Huru vi kommo till tals med varandra, minnes jag ej, men väl att vi
  snart befunno oss i den häftigaste dispyt. Det gick så då, som alltid
  sedermera. Vi ha aldrig samtalat utan att disputera, och då vi aldrig
  kommit överens (Hör!), torde därav den slutsatsen också dragas, att vi i
  själva verket aldrig förstått varandra (jämför ovan: 'samvarons ljuva
  lycka', Men älskade vännen', 'tusen fibrer'!).» Vidare!
  
  »Jag erfor snart, att man med honom icke kunde föra något ordentligt
  resonemang. Han vek av och undan och återkom ständigt; och man visste
  lika litet gången av hans tankar som solstrålens väg genom löven.»
  
  »Egentligen upprepade han detsamma, fast med andra ord. -- -- -- Vid
  varje försök till en ordentlig slutledning vände han sig åt sidan för att
  äta lingon bredvid vägen ...»
  
  Efter dessa graverande anmärkningar kastar festtalaren ett blomsterregn
  på ett par kvartsidor, rädd att ha sagt för mycket; därpå blir han
  modigare igen och skjuter vännen utan pardon i sank.
  
  »Ett fattades honom ... Föryngringsprocessen i historien var honom
  förborgad. Han hade intet öga därför, utan levde på motsatsen emellan det
  nya och det gamla, varvid, i den mån han själv åldrades, det senare
  (d. v. s. det gamla) tycktes få överhanden.» (Och därför sörjdes han så
  djupt).
  
  Talaren skyndar att kasta en tunnsäck förgätmigej på hans gravkulle och
  slutar, glad att ha fått sagt ett sant ord åtminstone.
  
  Så där ramla våra ideal vid närmare påseende och vi behöva i sanning
  icke riva dem ner med våra oskära händer. Men om festtalaren trodde sig ha
  kommit ifrån saken med förgätmigejar, så har det vakande straffet
  efter båda vännernas död lagat så, att, under intrycket av
  personlighetspredikandet, åtskilliga egenhändiga brev av festtalaren
  kommit i ljuset, vari han yttrar sin verkliga mening på ett ganska
  realistiskt sätt. Han skriver nämligen till den sörjde då levande
  skalden och tackar honom för det odödliga stycket konfirmanderna,
  sålunda:
  
  »Jag tycker mycket om dem, isynnerhet den idylliska inklädningen, som är
  verkligen charmant. Jag hade blott önskat, att du slagit ihjäl den gamle
  prästen, sedan han läst välsignelsen, och låtit barnen följa honom till
  graven, så hade man ej blott ett didaktiskt utan ock ett poetiskt helt!»
  
  Tänk så vanvördigt!
  
  Men handlingarne (de förargliga handlingarne!) bevara ett annat brev från
  vår festtalare till några andra vänner, däri han beklagar sig, att den så
  djupt sörjde vännen utspritt förklenande rykten om honom och en hans
  utgivna skrift, vilken han skickat till den begråtne bortgångne »jämte
  ett ganska vänskapligt brev, och att jag tills dato ej från honom haft
  ett enda ord, ehuru han, såsom jag vet, skrivit därom till andra och
  skämtat däröver!»
  
  Vari bestod då samvarons ljuva lycka, den älskade vännen, de tusen
  fibrerna?
  
  -- Humbug, sir? -- Oh yes!
  
  Förbannelse över festtalet och den offentliga lögnen!!
  
  
  
  
  Claris majorum exemplis eller ärftligheten utan moral.
  
  
  Det var ovanligt livligt i den numera övergivna riddarhussalen. Tvenne
  skurfruar gingo omkring och torkade damm, gammalt adeligt damm, som legat
  kvar sedan 1865, då det skuddades av fötterna på de bifallsstampande
  ädlingarne, höggrevligt damm, som gnuggades av det blå klädet, när rikets
  herrar vredo sig i ångest på bänkarne, friherrligt damm av det finaste
  uniformskläde; men där låg även ofrälse skrivardamm luggat av slitna
  svarta bonjourer, för att inte tala om det som låg på läktaren, ty dit
  hade inte fruarne kommit än.
  
  Lantmarskalkens elfenbensstol stod tom; på bordet låg klubban och några
  upplagor av vapenboken; det såg ut som det varit auktion. Bakom stolen
  stod Gustav Adolf (den 2:dre) och kastade tomma marmorblickar ut över den
  tomma salen ända uppåt Ehrenstrahls takmålning.
  
  Men solen lyste in genom fasadfönstren och skänkte en förnyande glans åt
  sköldarne på norra sidan.
  
  -- Det var ena roliga tapeter, sade den yngre frun, som ännu icke hade
  sett mycket av livet.
  
  -- Å, kära barn, det är deras skyltar, svarade den äldre frun, som hade
  varit med om det gamla statsskicket.
  
  -- Å, Jessus, är det skyltar?
  
  -- Ja, det är vapenskyltar, vapen, förstår du?
  
  -- Vapen? Som de ha slåtts med?
  
  -- Nej, nej, för all del, sådana vapensköldar, som de gömma sig bakom då
  de slåss.
  
  -- Och de ska hänga här nu?
  
  -- Ja, de ska någonstans hänga; men det är från forntiden allt det här,
  så att det har man inte reda på.
  
  En ung herre med svart sammetsmössa och ett färgschatull i handen hade
  inträtt och stannat på stora gången. Han kastade några vanvördiga blickar
  omkring väggarne, lade huvudet bakut mellan skulderbladen, tittade uppåt
  takmålningen och ryckte på korsryggen såsom endast en artistelev kan
  rycka på axlarne, då han ser något underhaltigt.
  
  Därpå gick han rakt mot fruarne och frågade var numro 806 hängde, adliga
  ätten numro 806.
  
  Detta kunde fru Lundin upplysa om, så mycket mer som hon redan på
  morgonen ställt fram stora kronstegen framför numro 806. Saken var
  nämligen den att en plåtslagare hade trampat in taket, då han skulle
  reparera dygderna till sista riksdan, vilket åter haft till följd att det
  regnat in på vinden och runnit ner genom trossbottnen samt sugit sig ner
  genom gipstaket och starkt angripit en vapensköld, vilken just råkade
  bära den nämnda nummern. Varför just den bar den nummern, det berodde väl
  av slumpen, men fruarne trodde att det nog fanns någon som rådde över
  slumpen också. Det var en ful fläck i taket; den såg ut som ett träsk,
  men från träsket kröp en rödbrun orm nerför väggen; den hade kunnat
  störta sig ner på 805, 807, på vilken som helst av femtio nummer, men den
  gick förbi dem, som om den vita ängeln hade satt sitt tecken på dem, och
  den träffade sitt mål som en välriktad pil. Det var icke något ovanligt
  med det vapnet. Hjärtskölden var delad i tre silverfält, på vilka voro
  tre hundhuvuden i guld; den var icke krönt med hjälm eller krona, utan
  hade överst tre påfågelsfjädrar, på vilka ögonen voro utförda med en
  ovanlig naturtrohet, så att de skådade omkring sig med vilda skelande
  blickar. Men nu hade ormen krupit in i fjäderbusken, dragit sitt smutsiga
  slem över ögonen, så att de sågo ut som grå starren, och den hade
  slingrat sig ner mellan lövverket och utgjutit sitt gröna etter, som den
  samlat uppe bland dygderna på koppartaket, över de tre silverfälten, men
  hundhuvudena rådde den icke på, ty de voro av guld. Emellertid hade den
  unge herrn klättrat upp på stegen med sitt schatull, och där satt han nu
  och sökte någon anledning att uppskjuta med sitt restaurationsarbete,
  vilket icke just roade honom. Han tog upp en rotpipa ur västfickan och
  skulle slå eld, då han erinrade sig att han var på ett bättre ställe,
  varför han för artighetens skull slängde en fråga åt fruntimren.
  
  -- Får man röka här?
  
  -- Å, han skulle skämmas, svarade den äldre frun.
  
  -- Får man tugga då?
  
  Frun ansåg sig icke behöva svara härpå, men förklarade bestämt, att han
  icke fick spotta på golvet.
  
  Den unge herrn avvaktade icke vidare order utan lade in en bit tobak och
  började vissla på Norrköpings skarpskyttemarsch.
  
  Detta var mer än en gammal väggskäkta kunde lida, som suttit hundra år i
  en bänk på referentläktaren. Hon hade visserligen hört mycket i världen,
  mycket förståndigt tal, mycket vrövel, och rätt mycket oväsen, men aldrig
  hade hon hört någon vissla på det här stället. Hon hade tillbragt sin
  barndom i en grindstolpe, därpå slagit sig ner i en kunglig sjuglasvagn,
  som kört fast i grindstolpen och slutligen följt med riksmarskalken (när
  han for upp med regalierna) till riddarhuset. Som hon icke kunde lägga av
  sina medfödda folkliga tycken, sökte hon sig upp på läktaren, där hon
  alltid kunde påräkna doften av våta kläder och skodon. Nu hade hon
  emellertid sovit i fem år, hon och hennes nittionioåriga unga dotter, då
  de båda väcktes av det nya okända bullret. Yrvaken stötte hon dottern i
  sidan och bad henne stiga upp och se efter vad som var på färde.
  
  Denna återkom efter en utflykt upp på barriären med den underrättelsen,
  att det var en målargesäll (tänk om han hade hört det!), som höll på att
  stryka på en av plåtarna. Detta sista ordet uttalade hon med stort
  förakt, emedan skäktorna underkänna allt som icke är av trä. »Trä ska det
  vara!» Emellertid var den gamlas nyfikenhet väckt och hon beslöt att i
  sällskap med dottern anträda färden för att själv taga reda på saken. De
  togo ett kort farväl av referentbänken, vandrade utåt läktarens golv
  mellan små högar av torkad tobaksstjälk och uppnådde slutligen väggen.
  Därpå började en vandring över plåtarna, varvid den gamla icke kunde
  återhålla den anmärkningen, att man blir kall om fötterna av att gå på
  det dumma järnet. Den unga däremot måste då och då ge luft åt sin
  förvåning över alla de granna och underbara saker hon skådade. De
  vandrade genom skogar av ek; de stötte på troll och gripar och ormar och
  drakar; de vandrade över torn och fästen och städer, mellan stumpar av
  människor och djur, mellan kronor och spiror, stjärnor och solar.
  Slutligen uppnådde de taklisten. -- »Håll i dig», sa den gamla, »för nu
  bär det av ut på djupet. Vi ska ut till stora tavlan där mitt i taket,
  där ha vi lärft och oljefärg.»
  
  Det var en vådlig färd. Än var det en spricka i gipsen, än var det en
  spindel som lagt ut sina nät, än en förrädisk brygga av damm som rasade
  under fötterna. Deras liv svävade i fara och de voro flera gånger nära
  att få svindel och störta ner i djupet. Omsider kände de lukten av
  oljefärg; de voro framme. »Följ», sade den gamla. Och nu vandrade hon
  fram mellan moln och dygder ända tills hon kom fram till Sveas mantel.
  Där hade artisten lagt på ett halvt skålpund karmin i ett briljant veck.
  I skydd av detsamma slogo de sig ner. Den gamla gnuggade sig i ögonen och
  spejade dit ner. -- »Se åt vad det är för nummer på plåten», sade hon! --
  »Åttahundrasex», sade dottern genast. Den gamla blev tankfull och stödde
  sin panna mot sjätte bakbenet. -- »Tre hundhuvuden; tre påfågelsfjädrar!
  O, Solon, Solon!»
  
  Nu var det den ungas tur att bli överfallen av nyfikenhet; och hon
  upphörde icke att bedja om en förklaring, förrän modern lovade henne att
  berätta historien om 806, vilken härmed följer såsom den i hast
  upptecknades av en råtta, som satt på referentläktaren.
  
  
  _Väggskäktans berättelse om numro 806._
  
  Hans Majestät konung Magnus Ladulås låg en natt över på Tiveden under
  norska kriget. Han kastade sig oroligt på sin bädd, ty han led av ett
  njurlidande, som han ådragit sig genom omåttligt begagnande av alicante.
  Det var ännu mörkt och han ville icke tända ljus. Han kände på sitt
  vattenur. Fyra! -- Ännu två timmar till dager. Han steg upp, gjorde några
  böner, drack ett glas öl, och lade sig att fundera. Så låg han till
  dagningen och kastade sig i oroliga tankar på sin bädd. Om morgonen då
  läkaren inträdde fann han konungens tillstånd så betänkligt, att han
  måste ordinera något uppfriskande, till exempel en avrättning eller en
  jakt. Som det icke fanns några bönder tillstädes och konungens folk icke
  kunde umbäras, beslöt man sig för en jakt. En lycklig händelse hade också
  fogat så att man fått spår på ett älgstånd ett stycke upp på Tiveden; men
  det fanns en omständighet som däremot hotade att tillintetgöra hela
  kuren: man hade inga hundar. Det var en ny olycka. Konungen, som ett
  ögonblick hämtat sig från sin nedslagenhet, blev nu utom sig och han föll
  gång på gång i vanmakt och hela lägret råkade i oro. Man utfäste stora
  belöningar åt den, som kunde skaffa en hund. En hund! En hund! ljöd det i
  skogen, men förgäves.
  
  Konungens tillstånd förvärrades.
  
  En döv stillhet vilade över lägret. Man fruktade det värsta och ingen
  vågade röra sig. Slutligen fram emot middagen, just då läkaren hade
  skakat på huvudet, hördes ett skall uppifrån tjockaste skogen. Först
  några djupa tag, som av en bandhund, vilken skäller för att det ska så
  vara, sedan ett livligt stövarskall, som klingar likt ett jakthorn och
  betyder att han fått upp, och därpå ett ihållande gnäll, som om han låg
  med nosen i hälarne på en hare. Ett dånande hurrarop vältade fram mellan
  tältgatorna, och man väntade varje ögonblick få se, huru den flämtande
  jakthunden skulle skina fram i skogsbrynet. Men vad fick man se?
  Generalfälttygmästarens borstare kom framlunkande mellan granstammarne
  vinslande och fägnande. Man skrattade först, men sedan blev man
  allvarsam. Konungen, som störtat upp från sin bädd, kom ut och blev
  vittne till scenen, men Måns borstare lät icke tiden gå förbi i onödan
  utan han öppnade genast sin mun och talade med mössan i handen:
  
  -- Ers majestät, mina herrar! Med kännedom om befintligheten av den
  sjukdom, som behagat hemsöka Ers majestäts höga njurar, och med kunskap
  om det läkemedel, som föreslagits jämte den fullständigafrånvaro av
  detsamma, har jag tagit mig friheten erbjuda min ringa tjänst.
  
  -- Vad kan du? frågade konungen förtörnad.
  
  -- Skälla, Ers Nåde!
  
  -- Det är bra! Kan du gå på älg?
  
  -- Nej, jag skäller inte på så stora djur, de slå tillbaka. Men harar,
  hjärpar och andra smådjur, som jag rår på.
  
  -- Det är bra! Jag har visserligen aldrig skjutit hare för borstare, men
  det är nytt och det kan förströ mig. -- Blås upp, hornblåsare, och sadla
  upp, stallmästare!
  
  När middan kom hade konungen skjutit tre harar och han var mycket glad.
  Måns borstare blev framkallad för att mottaga belöningen.
  
  -- Vill du ha guld eller ära? Välj, ty du kan icke få båda!
  
  -- Ära, Ers majestät!
  
  -- På knä, din hund!
  
  Måns borstare föll på knä, fick tre slag på axeln av en pamp och han steg
  upp adelsman.
  
  -- Du skall föra tre hundhuvuden i din sköld till minne av dina utmärkta
  förtjänster, men i stället för hjälm skall du ha tre påfågelsfjädrar, ty
  din fåfänga var större än din snålhet. Du är fri, Måns Hund; gå ut,
  föröka dig och uppfyll jorden!
  
  Nu var Måns adelsman! Nu skulle han köpa sig en rustning med sköld och
  svärd och åka i vagn. Men han hade intet guld. Han försökte på sin
  nyförvärvade kredit anlägga en blanksmörjsfabrik, men han gick under i
  konkurrensen. Han genomgick alla förödmjukelsernas grader och återvände
  slutligen till sin förra plats såsom borstare hos generalfälttygmästaren.
  -- Men nu var han gift och hade barn, små adelsbarn, som skulle
  uppfostras efter sitt stånd, och det var icke lätt. Sonen avancerade till
  sergeant, fick mästermans avsked, gifte sig och höll namnet vid liv.
  
  Ätten utmärkte sig icke synnerligen under de följande hundra åren, men
  förhöll sig tyst och stilla. Det högsta någon kunde bliva var fanjunkare
  med löjtnants avsked. Den märkliga orsaken till adelskapets uppkomst var
  glömd, och familjen levde som fattiga adelsmän. Men det var något som
  gnagde och gnagde. Äran fanns ju, men penningen saknades alltjämt, och
  ingen av ätten vågade numer slå sig på den föraktade köpenskapen; skölden
  måste hållas blank och familjen måste söka sin utkomst i statens tjänst.
  Ätten kunde icke urarta, ty den hade aldrig varit uppe, men den kunde
  icke heller stiga -- av brist på pengar. Stamfaderns eminenta förmåga,
  som förvärvat honom adelskapet, hoppade över sex generationer tills den
  dök upp hos den bekante Daniel Hund, vilken av Johan III släpptes lös på
  Erik XIV, om vilken Daniel skrev sin krönika, och därmed blev den förste
  krönikören i fäderneslandet. Som Johan var en tacksam natur, uteblev icke
  Daniels befordran. Med befordran kom guldet äntligen, och snart syntes
  Hundska palatset resa sig invid Norrmalmstorg. Nu fördes ett lustigt liv;
  så lustigt, att när Daniel dog, arvingarne måste gå ifrån alltihop. Gamla
  käringar sade: orätt fånget är lätt förgånget, men avisorna sade att Hund
  var en profet (emedan han angripit en kung) och de föranstaltade en
  insamling för släkten.
  
  Här har jag en lucka i biografierna, men det vet jag att ätten
  framsläpade ett tynande liv ända till Carl XI. Då var det som släkten
  skulle slå ut i blom. Det fanns en son begåvad med något mindre huvud,
  men med mera fåfänga, med mindre känsla, men mera samvetslöshet än de
  andra barnen. Han sattes på kontor. Man vet icke så noga, men det
  uppgives, att han på ett mindre lovligt sätt bidragit till familjens
  (d. v. s. sitt) underhåll, varefter han måst anträda en hastig resa
  till Nya Sverige.
  
  Nya Sverige i Amerika var icke som nu en aktningsvärd mönsterstat av
  idel hederliga och i alla avseenden utmärkta medborgare, till vilka
  Europa blickade upp med avund och beundran. Nya Sverige var likasom hela
  Amerika den tiden en soplår för Europa, dit allt slödder samlades. Som
  emellertid vår vän hade förstört respengarna i en hamn, måste han
  förrätta vissa mindre sysslor ombord för att kunna få komma med, vilket
  gav honom anledning att vid framkomsten låta trycka visitkort, där han
  titulerade sig Löjtnant i K. Majestäts Flotta. Det där K. Majestät gjorde
  ett väldigt intryck på amerikanarne, och löjtnanten skulle ha stigit högt
  som ämbetsman, om han kunnat hålla mun, men det var just vad han icke
  kunde. Efter några års vistelse i det dyra landet greps han av en djup
  hemlängtan, vilken tillsammans med några polismän gjorde, att han snart
  befann sig som lättmatros på en hemgående brigg.
  
  Hemkommen till Stockholm fann han sig litet främmande. Många av hans
  jämnåriga hade genom arbete, försakelser och redbarhet förskaffat sig en
  ställning, ja de funnos som voro berömda män. Detta alstrade hos honom
  ett djupt missnöje, icke med det bestående, ty detta ägde ju alltid en
  möjlighet att kunna skaffa honom det bra, utan med vissa personer, som
  hade det bättre än han. Samtidigt med detta missnöje och flera uteblivna
  måltider, märktes hos honom ett oanat intresse för litteraturen, helst
  den sort som går in på mycket korta rader och betalas per fot. Vår vän
  befann sig snart inne med alla fyra i den under Carl XI så livligt
  blomstrande tidningslitteraturen. När han emellertid snart nog uttömt
  sina ämnen, det vill säga sina gamla vänner, blevo hans artiklar
  sällsyntare och måltiderna mera oregelbundna; den grymma fattigdomen tog
  honom i hårda famntag och snart befann han sig inom lås och bom på
  gäldstugan. Men nöden är uppfinningsrik och (vi måste nu efter han är
  utfattig upphöra att kalla honom vår vän) vår man kände sig danad att
  göra det sjuttonde århundradets största uppfinning: Resebreven. Från
  Rådstuguhäktet utgingo snart de allra härligaste reseskildringar från
  Tunis och Konstantinopel och från krigsteatern fingo känsliga
  tidningsläsare de mest uppskakande skildringar från »En svensk adelsman»,
  vars personliga mod framlyste på varje rad och där generalernas (somligas
  likväl) göranden och låtanden underkastades en sträng granskning, men
  särskilt märker man en författarens synnerliga förkärlek för allt som
  rörde sjöväsendet, och i sina granskningar av förslagen till flottans
  omorganisation röjde han en förvånande sakkännedom i detaljen; han kunde
  yttra sig om kabelklys och rundbultar, nämna varenda repstump vid namn
  och visste huru många kannor tjära åtgingo till att lappsalva en
  storstångsbardun, vilka sakupplysningar naturligtvis voro av oberäknelig
  nytta för sjöförsvaret. Tack vare sin uppfinning befann sig vår man snart
  på fri fot; med friheten återkom modet och med modet övermodet.
  
  Åtskilliga nyheter hade emellertid visat sig inom huvudstadens
  samhällsliv; man hade fått en fabrik och man hade fått ett bolag, i
  vilket de kungliga hade aktier. Tvenne sådana patriotiska företag kunde
  icke äga bestånd utan att allmänheten, som voro företagens förläggare,
  skulle erhålla regelbundna underrättelser om de båda inrättningarnes
  ställning, styrelsens önskningar och beslut, framtida avsikter och mera
  dylikt. För sådana goda ändamåls vinnande ansågs ett tidningsblad vara
  det mest passande medel. Till redaktör söktes en person, som genom sin
  opartiska ställning till alla affärsförhållanden kunde inse, att den
  franska karduansfabriken var den enda berättigade, och att det italienska
  glasbolaget var det enda behövliga för Sverige; dessutom skulle
  tidningschefen vara en man med hård panna, som kunde tillbakaslå alla
  orättfärdiga angrepp från avundsmännen (konkurrenterna), men tillika äga
  insikt i alla ämnen, som intresserade allmänheten, såsom poemböcker,
  teaterpjäser, oljefärgstavlor m. m., så att tidningen icke fick utseende
  av ett affärscirkulär. Mannen behövde icke letas med lykta. Vår vän, ty
  så våga vi åter kalla honom, sedan han upphört vara fattig och står i
  begrepp att bliva mäktig, vår vän var genast funnen, och den ännu icke
  erkända ärftlighetsteorien hade vunnit ett nytt bevis för sin riktighet:
  Agathon Hund, av den adliga ätten Hund av Hutlösa, skulle nu med en rad
  av glänsande bedrifter hävda det fäderneärvda ryktet och giva en ny glans
  åt det illa medfarna namnet. Och bättre val kunde aldrig de patriotiska
  aktieägarne ha gjort, Aldrig behövde de frukta att hos sin redaktör torna
  på några hårdnackade meningar i saker och ting, ty alla hans politiska,
  sociala, kyrkliga och ekonomiska åsikter kunde sammanfattas i den enda
  kärnpunkten, vilken gav hela hans offentliga karaktär dess egendomliga
  prägel och som han formulerade så här: »människan måste dricka vin till
  middan».
  
  Instruktionen som bolagen givit vår vän var lika så kort, men icke mindre
  uttrycksfull och innefattades i två ord: »stick'en!» och »tout beau!»
  Redaktörens intelligens skulle avgöra vem och när det ena eller andra
  gällde och icke förblanda de båda.
  
  Tidningen erhöll i dopet det egendomliga namnet Farao, vilket skulle
  innebära en erinran om dess strängt monarkiska tendenser och dess vördnad
  för det sekelgamla beprövade, men den enfaldigare delen av allmänheten
  som icke kände de egyptiska Faraonernas förträffliga tillvaro menade
  snart, med nyförvärvade insikter i saken, att namnet Farao var upptaget
  efter ett bekant dobbel, i vilket man företrädesvis spelade falskt.
  
  En grym ironi av det allsmäktiga ödet ställde så till, att
  redaktionsbyrån inhystes i för detta Hundska palatset vid Norrmalmstorg,
  vilket för länge sedan gått under klubban och nu var inrett till
  handelsbodar av alla slag. Här i bottenvåningen, där fordom den lysande
  ättens banketter tillagats, satt nu vännen Agathon som en mäktig herre
  och dömde över människors väl och ve, och när han stundom tittade upp
  till första våningen, där riddarsalen var uthyrd till möbelmagasin, kände
  han en tagg i hjärtat, men när folket såg det Hundska sandstensvapnet,
  som fått sitta kvar över portalen, då råkade de ut för samma misstag som
  skurfrun och trodde att det var Faraos skylt.
  
  Amerikafärden hade emellertid givit Agathon sådana djupa republikanska
  intryck att på de områden där han var fri, nämligen pjäsernas, poemens
  och tavlornas, han snart föll för frestelsen att lägga åsido de
  monarkiska begreppen och upptaga några av de nya, men för att icke skada
  saken tog han upp några idéer från en gammal västerländsk s. k.
  republik, nämligen det aristokratiska Venedig, i vars författning han
  råkat beundra den ovärderliga och bekanta institution som kallades
  Lejongapet. Översatt på sextonhundratalets svenska blev detta ett hemligt
  officiellt tillkännagivande, att allmänheten mot en ringa avgift av fem
  daler silvermynt kunde få trycka obevisade anklagelser mot sina ovänner.
  Företaget vann en lysande ekonomisk succés, och Agathon blev näst kungen
  den mest fruktade storman i hela huvudstaden.
  
  Ve den, som försummade att hälsa på honom! Ve den, som klagade under
  käppslängarne! Han skrev lovsånger till enväldet, till kyrkotukten i 1686
  års kyrkolag, han anställde kättarförföljelser och tryckte av
  predikningar, han lovsjöng reduktionen, som gjorde några adelsmän lika
  fattiga, som han; bönderna hatade han, emedan de hade fasta bostäder och
  kunde, det vill säga måste, betala skatt, han hade en gång det förslaget
  att bönderna skulle avskaffas och hemmanen drivas med skvaltkvarnar och
  vattenhjul, ty hemmanen voro till för skattens skull och icke för
  böndernas, och det var han som bevisade att de icke ägde sin jord, då de
  icke ägde räntan (d. v. s. skatten) och han höll strängt på de adliga
  privilegierna.
  
  En sådan väldig kämpe hade aldrig storherrarne haft förr, och fastän de
  skämdes för bekantskapen, så underläto de icke att giva honom en vänlig
  nick, när han stod med hatten i hand på rännstenskanten och bestänktes av
  deras framrullande vagnar, vilket icke hindrade att de spottade för sig
  genom andra vagnsfönstret, som man gör då en katt springer över vägen.
  
  När han om aftnarne inträdde på Bollhuskällaren, försummade ingen av de
  stackars aktörerna att genast stiga upp och erbjuda honom en plats, ty
  han hade deras välfärd i sin hand. På sextonhundratalet hade man nämligen
  en sådan respekt för vad som skrevs i en tidning, att den skådespelare,
  som omnämndes ofördelaktigt, genast blev uppsagd, och man såg då ofta
  mången familjefar på detta sätt berövad sitt och sin familjs bröd,
  gråtande anhålla av en tidningsredaktör om nåd för sina små, vilken nåd
  bestod i att få slippa ovett nästa gång.
  
  Men när han välplägad och mätt steg upp från de fattiges bord och man såg
  hans värja försvinna genom dörren, då haglade förbannelser som eldregn
  och mången daggert drogs då halvvägs ur skidan för att sedan helt
  beskedligt krypa ner igen, och hade icke duellplakatet funnits, skulle
  icke vår vän hava länge drivit sitt vackra hantverk.
  
  Men nu svällde han av välmåga och hans tunna kinder skeno av belåtenhet;
  några sade visserligen att han sålt sin själ, men andra menade att den
  var köpt.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Här gjorde skäktan en paus och försjönk i grubblerier. Artisten, som
  tillbragt sin tid med att spänna om hängslena och göra heraldiska
  studier, lagade sig nu i ordning att utföra sitt restaurationsarbete. Med
  en blick överfor han de gyllne fälten, spottade (tänk: spottade) på
  rostfläcken, tog fram sin näsduk och började gnida. Förgäves!
  
  -- Tag hit en skurtrasa, ropade han åt en av fruarne. Och såpa!
  
  Han erhöll efter några parlamentariska försök det begärda. Men alla hans
  ansträngningar voro förgäves.
  
  -- Det här måste förgyllas! mumlade han, slog igen sitt färgschatull och
  steg ner.
  
                    *       *       *       *       *
  
  -- Nå, hur gick det med vår vän, frågade den unga skäktan, som ville ha
  slut på historien.
  
  -- Fabriken störtade, bolaget sprack och vår för detta vän nedsjönk i
  elände.
  
  -- Ja, men hans sköld hänger kvar i minnenas tempel?
  
  -- Adelskapet är ärftligt som brottet!
  
  -- Men straffet då?
  
  -- Det kommer!
  
  -- Claris majorum exemplis? Genom förfädernas lysande föredömen? Va?
  
  -- Nej, inte den vägen!
  
  
  
  
  En nationell bildningsanstalt.
  
  
  Klockan slår elva i nationalteaterns kansli. Några unga skådespelare, som
  skola på repetition, måste gå, efter att hava väntat en timme på
  nationaldirektören för Konglig Majestäts hovkapell och teatrar.
  
  Strax därpå infinner sig sekreteraren, vilken icke hunnit anlända förut,
  emedan han tjänstgjort i civilstatens pensionsinrättning. Efter att ha
  förklarat för vaktmästaren, att direktionen icke träffas förrän klockan
  2, slår han sig ner vid sitt skrivbord och börjar författa en ledande
  artikel till hovtidningen. Ämnet som direktionen givit honom att skriva
  över hette:
  
  _En nationell bildningsanstalt_. Och han skrev:
  
  »Det är icke första gången helgerånande händer sträckts mot den
  nationella bildningens tempelgårdar och Gustav III:s skapelse.» Pennan
  stannade. Han hade icke dåligt huvud och det föll hans hjärna in att
  tänka på egen hand under det pennan gick. Och hjärnan tänkte: Gustav
  III:s skapelse! Vilket motiv! Det fanns svensk teater 200 år innan Gustav
  III inkallade tyska kompositörer. Gustav III:s skapelse! Är det ett
  helgerån att sträcka sina händer mot något, därför att det är Gustav
  III:s skapelse? Enväldet på mened, brännvinsfloden, garcons bleus,
  frasmakeriets införande i det offentliga, samvetslösa krigståg voro också
  Gustav III:s skapelser, och 1809 års män, som buro händer på dessa, hava
  icke ansetts som helgerånare. Detta är således en fras! Så tänkte
  hjärnan, men pennan strök icke ut frasen, utan fortsatte på egen hand.
  
  »Hundra år hava förgått sedan dessa portar öppnades och nu vill man
  stänga dem för alltid! Är det sant? Vi tro det icke! Vi hoppas och tro av
  innersta hjärta att när det kommer därhän, att templet skall slopas, så
  skola alla som en man samla sig däromkring och ropa: rör ej vid
  helgedomen! Den kungliga skaparens ande svävar ännu över vattnen och
  uttalar sitt varde ljus! Och helgerånarne skola betänka sig två gånger,
  innan de rycka en sten ur den kungliga minnesvården!»
  
  Pennan stannade igen! »Låt mig tänka», sade hjärnan!
  
  »Det är så dags», sade pennan! Men hjärnan tänkte. »Kungliga skaparen?
  Kungliga minnesvården? Det var för mycket kungligt, ty det var ju om den
  nationella bildningen vi skulle tala! Och för övrigt, bönderna erkänna
  tillsvidare blott en skapare!» Men det var nu skrivet! Pennan tog in mera
  bläck och började ånyo kasta upp.
  
  »Vi klaga över brist på en inhemsk dramatisk litteratur? Vad skola vi
  sedan klaga, då en nationalteater (han skrev först kunglig, men strök ut
  det) icke vidare tager de späda plantorna i sitt hägn såsom den hittills
  gjort och varförutom vi icke skulle ägt ett enda namn i vår fosterländska
  dramatik!»
  
  -- Nu ljög du, sade hjärnan. Messenius, Gyllenborg, Hallman, Bellman,
  Kexell, Envallson, Björn, Börjesson, Blanche och Hedberg hade aldrig
  blivit spelade på en kunglig scen förrän de redan voro stora på andra
  scener. Är det alltså Gustav III:s, Kellgrens och Leopolds operatexter,
  med och utan musik, som räknas utgöra den nationella dramatiken?
  
  Nu anlände nationens dramatiska smakråd från lotsstyrelsen, där han var
  kanslist, och medförde en pjäs, som han genast ville ha uppförd.
  Lotsfördelningschefens fru hade nämligen dramatiserat en novell ur den
  franska modejournalen Le Printemps, och smakrådet hade retucherat den och
  kallat den Hertiginnan. Det fanns en förträfflig roll för »hertigen» och
  sex klänningar för hertiginnan. Allting talade för pjäsens framgång och
  sekreteraren hade för sin del ingenting att invända. Nationalkassören,
  vilken just nu kom från arméförvaltningen och tillhörde teaterdirektionen
  såsom »kännare», hördes nu i frågan, och han bedyrade efter att ha läst
  titeln och rollförteckningen, att pjäsen skulle gå tjugufem gånger.
  Lovade sitt förord. Småningom anlände från Kammarkollegium
  nationalkamrern för kungliga teatern, vilken hade till göra att övervaka
  nationalsekreteraren, vidare från riksbankens kassakontor
  nationalintendenten över Sveriges dramatiska litteratur. Flera kommo icke
  före klockan halv tre, då Hertiginnan var antagen till spelning, rollerna
  utdelade och direktören anlände från landshövdingämbetet. Nu blev det
  färm expedition, ty direktören skulle klockan fyra vara i
  riksmarskalksämbetet.
  
  Först läste han ledaren till hovtidningen, ändrade uttrycken kunglig till
  nationell. Därpå antog han Hertiginnan till spelning.
  
  Nationalintendenten för Sveriges dramatiska litteratur anmälde nu, att
  han hade planen färdig till det livbeväringsstycke, som regeringen
  beställt, varpå direktören bad att få höra den i största korthet.
  Innehållet är följande: Löjtnant Axel älskar en flicka, som icke har
  några pengar, han beslutar att skjuta sig, men då kommer en vän och
  öppnar utsikter till befordran, om han går med i sällskapet
  livbeväringens vänner. Axel inställer skjutningen. Men en bonde, som icke
  tror på livbeväringen, motarbetar densamma, så att den uteblir. I tredje
  akten bryter kriget ut. Stora rysstjut upphävas. Svenskarne bli slagna,
  emedan de icke ha någon livbeväring, och bonden nerskälles. Emellertid ha
  Axels kamrater blivit uppbrända på en loge och Axel blir befordrad till
  kapten, varefter bonden nerskälles ett tag till och Axel blir gift. Ridån
  faller under ett ideligt skällande på bönder och med en uppmaning till
  publiken att ingå i sällskapet livbeväringens vänner vars årsavgift är
  fem kronor om året. Stycket antogs genast till spelning för sitt
  fosterländska syftes skull, men får icke ges förrän efter riksdagens
  slut.
  
  Nationalkassören avlämnar två nya stycken, som hans svägerska översatt,
  och smakrådet godkänner dem.
  
  Nationalkamreraren erinrar nu, att ett kålfat med svenska original ligga
  ohämtade. Direktören frågar smakrådet, om han läst dem och då denne med
  ja besvarat frågan, befalles vaktmästaren bära upp kålfatet på vinden.
  Varför svenska original förvaras i kålfat har ännu icke någon fått reda
  på.
  
  Därpå börjar mottagningen. Sekreteraren sätter sig vid dörren i yttre
  rummet och vet vilka han skall släppa in. De andra underrättas att
  direktören har så mycket att göra, att det vore bäst att komma igen om
  fredag. Denna underrättelse meddelas regelbundet alla dramatiska
  författare, som icke tillhöra nationalteaterns kansli, alla debutanter
  och för övrigt alla sujetter som hava under 2,000 kronors lön.
  
  Markisinnan slappes in först, ty hennes ärende är viktigast.
  
  -- Första akten lilafärgad atlasklänning med sex alnars släp.
  
  -- Åtta om jag får be; hertiginnans var sju alnar i Cocotte eller
  Kokett!
  
  -- Låt gå för åtta då. Ni äro så bråkiga, mina damer. Fem omgångar
  crepiner och sju cykloner av halv cotillon; två rader knappar i ryggen av
  stalaktit ...
  
  -- Tre rader om jag får be; prinsessan hade två rader i Monsieur Jean.
  
  -- Tre rader knappar av stalaktit. Andra akten: polonäs av grön bombast
  med gallerie à la Dauphine; sju bröstremsor av kalmuk med förnicklade
  häktor och espagnoler av koprolit. Tredje akten: laxgul robe med
  strecktecknade snedslag och volanger å la concorde; passementerie russe.
  
  -- Omöjligt! Tredje aktens sortie kan jag icke göra utan tunique
  charivari -- -- --
  
  -- Det måste gå! Kammarrätten har gjort anmärkning på damernas klänningar
  --
  
  -- Ph! Kammarrätten! Vad har konsten med kammarrätten att göra? Eller
  anser direktören, att man kan säga den slutrepliken i passementerie
  russe?
  
  -- Hur är repliken? Jag minns inte!
  
  -- »Min far! Ni överger ert barn därför, att det älskar en man, som
  blott har 6,000 francs i räntor! O, min Gud, detta överlever jag
  aldrig!»
  
  -- Nå, varför kan inte det gå an?
  
  -- Förstår inte direktören, att man skall säga detta på sina knän och då
  måste klänningen räcka till ...
  
  -- Jag förstår! Konsten framför allt! -- Fjärde och femte akten får
  mamsell skaffa sig själv!
  
  -- Själv! Omöjligt! Vet direktören vad den andra klänningen kostade, som
  jag hade i Cocotte?
  
  -- Nej! Men den var charmant!
  
  -- En hel månads lön!
  
  -- Hm! -- Vad levde mamsell på den månaden?
  
  -- Hm! -- På besparingar.
  
  -- Fortsätt då med besparingar, så behöva vi inte bli skrubbade av
  kammarrätten! -- Förlåt, men jag har inte tid längre!
  
  -- Ett enda ord!
  
  -- Jag har inte tid! -- Regissören får komma in!
  
  -- Ett enda ord: mamsell Rose har gått och sagt ...
  
  -- Tyst, jag vill inte höra ert förbannade skvaller. Ut!
  
  Regissören kommer in. -- Hertigen har rapporterat sig sjuk från Lysekil,
  Anatole vill icke spela emot herr Pettersson, grevinnan kan icke komma
  förrän första oktober.
  
  -- Jaså, hertigen vill spela sjuk och bli mottagen med blommor som
  vanligt; och grevinnan på samma sätt, fast hon vill ha transparang. Hur
  skall man nu få en repertoar --
  
  -- Vi ha ju En kopp te, De båda döve, och Han är inte svartsjuk.
  
  -- Det har herrn rätt i! Sätt opp dem. -- Adjö!
  
  Direktören ringer på kamreraren:
  
  -- Är det många väntande där ute?
  
  -- Det är alldeles överfullt.
  
  -- Bär då in min överrock och hatt.
  
  Befallningen åtlyddes.
  
  -- Nu måste jag gå!
  
  Kamreraren går före och bryter väg som en snöplog och med ett iltågs fart
  passerar direktören de yttre rummen, där väntande rusat upp och stå
  bugande på ömse sidor, och är snart ute i farstun, innan någon hunnit
  antasta honom.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Riksdagsmannen Håkan Olsson hade efter några goda år lyckats spara en
  smula pengar; han hade länge hyst ett djupt behov efter bildning, men
  tiden hade icke räckt till för anskaffandet av sådant, som egentligen
  icke tycktes göra människorna bättre, men huvudsakligen högfärdiga, efter
  vad han kunde döma av sina bildade kamrater i kammaren.
  
  Han hade under diskussionen om teateranslaget fått ögonen öppna för en
  nationell bildningsanstalt, som under namn av Kungliga teatern var alla
  stockholmares stolthet och förtjusning. Det skulle enligt några herrars
  påstående vara den bästa och billigaste anstalt för erhållandet av
  nationell bildning, och dess verkningar voro omätliga, varjämte det vore
  en skamfläck för nationen, om den icke ville betala dess årliga skulder.
  
  Herr Olsson hade visserligen besökt många andra teatrar och haft både
  nöje och uppbyggelse, men egentligen bildad hade han aldrig känt sig. I
  sällskap med en mängd unga kontorister hade han tvärtom känt sig mycket
  obildad, då de oupphörligt ansatt honom med frågor om han sett mamsell
  Rose som Cocotte eller herr Anatole som Monsieur Jean, och han till sin
  blygd måste svara nej. Med de förbättrade konjunkturerna och efter de
  upplysningar han fått av de bildade kontoristerna, greps han av ett djupt
  behov efter nationell bildning, och han beslöt att dela med sig därav
  även åt sin hustru och dotter.
  
  Han köpte sig alltså biljetter till lilla nationalteatern och avvaktade
  under spänd väntan hurusom den nationella bildningen skulle slå ner på
  honom och hans familj och göra dem till upplysta fosterlandsvänner. Man
  spelar Monseiur Jean, komedi i tre akter, från franska originalet,
  översatt av Cassacko (signatur från smakrådet). Ridån går upp över en
  ändlös brysselmatta besatt med kanapéer och en spis med pendyl.
  
  Kammarjungfrun inkommer i en sidenklänning, tittar i en rosenröd biljett
  och säger någonting som man inte kan höra. Herr Anatole inträder genom en
  annan dörr och kysser henne över axeln. Herr Anatole är klädd i kanelrör
  med guldknapp, pincenez och cigarrettmaskin samt en ofantlig urkedja.
  Hans skjorta är urringad »ända ner till nyckelpiporna» som Håkan Olsson
  uttryckte sig när han kom hem. Anatole gör en cigarrett och talar
  någonting med kammarjungfrun. Då inträder markisinnan, ger en vink åt
  kammarjungfrun, som genast förstår och därför avlägsnar sig. De bli
  ensamma.
  
  -- Min herre!
  
  -- Fru markisinna!
  
  Anatole lägger undan cigarrettmaskinen och tar kanelröret.
  
  -- Vad är det som förskaffar mig den äran av ett så tidigt besök?
  
  Anatole piskar sina byxor med röret.
  
  -- Jag vet inte, uppriktigt sagt, fru markisinna vad som berättigar er
  att göra en sådan fråga.
  
  -- Er frånvaro skulle berättiga er att fråga mig varför er närvaro icke
  gör mig berättigad att fråga er!
  
  (»Vilken dialog: charmant!» Svag applåd! --)
  
  Anatole går en diagonal över brysselmattan, sätter på sin pincenez,
  piskar en soffa med röret och säger med ryggen vänd mot markisinnan:
  
  -- Därför att jag älskar er.
  
  Markisinnan vänder honom ryggen och snurrar släpet omkring sina fötter;
  därpå vänder hon omkring huvudet under det kroppen förblir orörlig,
  lägger ansiktet på ryggen med hakan rätt över ryggraden och säger med ett
  sphinxartat leende:
  
  -- Det är vackert väder i dag.
  
  Anatole utbrister i ett konvulsiviskt skratt och tar fram
  cigarrettmaskinen igen. Markisinnan lindar upp släpet och går; hon
  stannar mitt på mattan och öppnar munnen såsom hon ämnade säga någonting,
  men hon säger ingenting utan går.
  
  En skallande applåd inkallar henne strax igen för att mottaga publikens
  hyllning. Hertigen, som stått bakom dörren för att göra sin första
  höstentré efter Lysekilssjukan, skummar av raseri. Han låter scenen stå
  ett ögonblick för att lufta den från markisinnans applåder och han låter
  Anatole också stå där förtvivlad. Nu när det blivit dödstyst och när en
  svag viskning, »nu kommer han» börjar höras, då inträder hertigen,
  långsamt, apropos, likgiltigt. Han ser verkligen ut som om han varit
  sjuk, men icke i Lysekil utan i Venedig, hans ansikte uttrycker ett
  outsägligt lidande, som om han tillbragt en vinter i en brandvak.
  
  En dånande applåd hälsar honom; men han hör den icke till en början, hans
  ögon blicka in i det outsägliga. Slutligen vaknar han upp, ser sig
  överraskad omkring: »Vad betyder detta?» Något sådant hade han aldrig
  väntat sig. Ett svagt igenkänningsleende svävar över hans bleka läppar,
  han blir rörd, går ned till sufflörluckan och bugar sig med handen på
  hjärtat.
  
  Bullret lägger sig och Anatole, som lidit helvetets kval, förgäves
  sökande att avbryta applåderna, hugger nu in med repliken:
  
  -- Jean! Är det verkligen du, min gamle hederlige vän! Vilken lycklig
  slump har fört oss tillsammans!
  
  Jean omfamnar Anatole under djup rörelse och kallar honom sin gamle
  gosse. Anatole finner att han ser olycklig ut, ber honom sätta sig och
  berätta.
  
  Jean sätter sig och nedsjunker ända till axlarne i en fåtölj; Anatole
  bjuder honom en cigarrett som han vänligt avböjer, varpå han börjar
  berätta. Håkan Olsson slumrar in och vaknar lagom för att höra slutet.
  Jean är ruinerad, så att han endast har 6,000 francs i räntor och vet
  icke mer vad han skall göra i livet, som berövat honom alla hans
  illusioner.
  
  Anatole uppmanar honom att söka en ministerpost i Neapel, men Jean är för
  stolt att arbeta.
  
  -- Och nu tänker du skjuta dig, säger Anatole.
  
  -- Jag skulle anse det som en helig plikt mot den släkt, vars namn jag
  har äran att bära, men jag kan det icke numera, ty -- -- -- jag -- -- --
  älskar. (Han stiger upp och ställer sig vid spisen.)
  
  -- Älskar du? Och vem?
  
  -- Markisinnan de Carambole.
  
  -- Markisinnan de Carambole?
  
  Anatole flyger upp och trampar mattan med sina blanklädersstövlar.
  
  Jean låter huvudet sjunka ner mellan nyckelbenen, lyfter på vänstra
  framfoten, slår ett svagt slag i mattan och viskar ett knappt hörbart:
  
  -- Tja!
  
  Därpå märker han Anatoles rörelse, han hivar långsamt upp huvudet igen på
  axlarne, rullar ögonen mellan båda avantscenerna och utbrister:
  
  -- Vad går åt dig? Du är så upprörd?
  
  -- Ingenting! Ingenting! Ett anfall av svindel, det är snart över!
  
  Jean springer fram, fattar Anatole i axlarna, ser honom mitt i ögonen och
  skriker:
  
  -- Du älskar markisinnan!
  
  Anatole slingrar sig ur hans armar, hopsamlar cigarrettmaskin, rör och
  hatt, ställer sig på språng i dörrspringan och skriker:
  
  -- Jag älskar henne!
  
  Men Jean, som märkt argan list och vill förekomma Anatoles applådsortie,
  slår sig baklänges på mattan, så att han kommer med huvudet mot en
  resår.
  
  Ridån faller. Jean ropas in och får en blombukett, men Anatole vågar icke
  gå in.
  
  I andra akten är hela nationalteaterns elevskola och dramatiska sujetter
  under 2000 kronors lön samlade kring en kolossal biljard hos markisinnan.
  Under serveringen av té och champagne utspinner sig följande spirituella
  dialog:
  
  -- Guerre!
  
  -- Carambolage!
  
  -- Pott!
  
  -- Markör!
  
  -- Kö!
  
  -- Milieu!
  
  -- Tascha'n!
  
  -- Cinque!
  
  -- Huit!
  
  -- Dix.
  
  Detta är inledningsscenen till den stora craque som nu skulle äga rum.
  Elevskolan avlägsnas och markisinnan kommer in åtföljd av Jean.
  
  -- Jag är skyldig er en bekännelse, fru markisinna.
  
  -- Ni är icke skyldig mig något.
  
  -- Jag älskar er!
  
  -- Än sedan?
  
  -- Ni älskar Anatole!
  
  -- Än sedan?
  
  -- Jag är ruinerad!
  
  -- Än sedan!
  
  -- Jag kommer att skjuta honom!
  
  -- Nej, det kommer ni icke!
  
  -- Och varför icke?
  
  -- Därför att ni älskar mig!
  
  Markisinnan har dragit sig ner mot vänstra avantscenen. Hon kastar med
  vänstra vaden sitt släp ut i kulissen, faller på knä och knäpper ihop
  händerna.
  
  -- Ni dödar honom icke, när jag ber er; icke sant?
  
  -- Jag dödar honom!
  
  Jean börjar nu backa uppåt spisen och markisinnan kryper framåt på knäna
  under följande dialog:
  
  -- Nej!
  
  -- Jo!
  
  -- Nej!
  
  -- Jo!
  
  -- Nej!
  
  -- Jo!
  
  Nu har man gått för fullt ända upp och nu måste man vända. Jean lägger
  släpet i position med sin vänstra fot och backar ner åt vänstra
  avantscenen under det markisinnan kryper efter honom; det är en högst
  spännande scen, ty man väntar varje ögonblick att få se klänningslivet
  brista och skilja sig från kjolen, men det går lyckligt och väl, tills
  Jean störtar ut genom dörren. Då upphäver markisinnan ett indiantjut och
  kryper omkring bord och stolar, tills hon utmattad kastar sig framstupa
  och med klacken känner efter om släpet ligger rätt ut.
  
  Anatole rusar in.
  
  -- Var är den eländige?
  
  Markisinnan hämtar sig från sin förargelse, att hon icke fick någon
  applåd och svarar skarpt:
  
  -- Det vet jag inte!
  
  -- Ni ljuger, cocotte! Han var nyss här! Ha, jag ser att ni döljer något
  för mig och jag svär på att ni har hans brev i er barm! Tag hit!
  
  -- Jag har intet brev!
  
  -- Tag hit!
  
  Anatole river upp hennes klänningsliv och får fatt i brevet.
  
  -- Ha, eländiga!
  
  Men markisinnan störtar sig över honom och återtager brevet. Nu börjar en
  mycket spännande scen. Anatole störtar sig över markisinnan, slår henne
  baklänges på en soffa och sätter sitt knä på hennes bröst. Markisinnan
  sparkar honom i magen, under kvävda ångestrop, och smyger brevet i
  munnen. Anatole tar en papperskniv och bryter upp munnen. Markisinnan
  biter honom i fingrarna och spottar honom i ansiktet. Anatole slår henne
  i ansiktet och kallar henne cochonne. Markisinnan förklarar, att hon
  sväljt brevet, varpå Anatole rullar en cigarrett och går. Ridå!
  
  Inropningar!
  
  Håkan Olsson är mycket förtjust, men förebär ett hastigt illamående och
  avlägsnar sig efter att ha lämnat sina fruntimmer tillstånd att fullborda
  sin nationella bildning på egen hand tills spektaklet är slut.
  
  Han går ner på källaren och råkar några andra riksdagsmän, vilka äro
  bjudna på supé av framstående artister från nationalteatern. Håkan Olsson
  är också bjuden, ty alla riksdagsmän äro avhållna av nationalaktörerna.
  Han går därför upp efter spektaklets slut och hemförlovar fruntimren,
  sedan han fått underrättelse om, att de voro överlyckliga och att
  översättaren blivit inropad två gånger.
  
  På du Nord var en liten men bedövande supé arrangerad och både Jean och
  Anatole voro värdar. Håkan Olsson, som redligt betalat sin biljett,
  förstod icke att man skulle tacka nationalaktörerna för att de varit så
  goda och tjänstgjort. Detta syntes alls icke inverka på dessas lynnen, ty
  de voro i en särdeles upplivad sinnesstämning. Jean gick genast på Olsson
  och tog honom i famnen:
  
  -- Nå, var farbror nöjd med oss i afton? Jean hade nämligen aldrig sett
  en bonde utom i kungliga nationaldivertissement och trodde därför att de
  kallades farbror allesammans.
  
  -- Jo Jag var mycket nöjd med min afton, och jag ser nu att man kan lära
  ett och annat på spektaklet, som man inte vet förut.
  
  -- Nå, se där! Farbror erkänner då att det är ett bildande nöje?
  
  -- Ja, Jag må säga, att jag aldrig känt mig så bildad som i kväll och det
  här nationalspektaklet är en välsignad sak. Det är sanning det.
  
  -- Han uttrycker sig litet dumt, viskade Anatole, men han är pålitlig.
  
  -- Vad hette han, frågade Håkan Olsson, han som hade ikull frun på
  soffan?
  
  Anatole blev häpen.
  
  -- Det var jag som spelade Anatole, sade han förnärmad.
  
  -- Hå, var det aktörn? Aktörn var en huggare att spela.
  
  -- Hade inte riksdagsman någon affisch? frågade Jean.
  
  -- Nej, si, jag begagnar aldrig någon affisch, för jag går på teatern för
  att se på pjäsen och inte på aktörerna.
  
  -- Inte på aktriserna heller? inföll Anatole spetsigt.
  
  -- Nej, inte det heller. Jag vill alltid tänka på vem de föreställa och
  inte på vem de äro.
  
  -- Kretin! viskade Jean, och Anatole biföll.
  
  Efter supén höll Jean ett glänsande tal fullt av Gustav III:s skapelser,
  helgedomar, rånare och skamfläckar.
  
  Håkan Olsson svarade:
  
  -- Han älskade icke att gå på operan, ty han förstod icke utländska språk
  (Bravo!), han ville icke rösta två öre till nationaloperan, ty någon
  sådan fanns inte, och den utländska kunde ges av samma musikanter utan
  att de voro nationalmusikanter (Bravo!), men dramatiskan, den ville han
  rösta för. Han, som förde ett stilla, tillbakadraget liv i landsorten och
  aldrig kunde få tillfälle att umgås med de förnäma, han hade så mycket
  att lära av att se en pjäs på nationalspektaklet, ty han fick därigenom
  se och erfara, huru de förnäma hade det och huru de tänkte sig livet.
  Teatern är en bildningsanstalt, mina herrar, den är ett vapen, som är
  ganska farligt och bör därför icke lämnas i händerna på obildat folk;
  därför bör staten ta hand om saken och noga övervaka, att icke vapnet
  vändes mot regeringen. Mina herrar, ni ha trakterat så grundligt i kväll,
  så att jag tror jag sagt min mening något otydligt, men i alla fall var
  den välment! Vad Gustav III:s skapelse beträffar, så tror jag icke att
  den är något hinder för att vi bära hand på operan, som slukar allt vad
  dramatiskan förtjänar (Bravo!), ty vi ha burit händer förut på en Gustav
  III:s skapelse.
  
  -- Vad då för en?
  
  -- Gustav IV Adolf! (Applåder) och för det tror jag inte vi satt några
  skamfläckar på oss! Skål, mina herrar!
  
  Hurrarop! Håkan Olsson hissas och bäres i en stol.
  
  -- Han är inte så dum som han låter, sade Jean.
  
  -- Han har räven bakom örat, sade Anatole, då de bröto upp.
  
  
  
  
  Så går det till!
  
  
  Det är snart sexton år sedan gasen tändes en afton på Operakällaren, och
  det är ändå som det skulle ha varit i går. Toddygubbarne hade brutit upp
  klockan sju, tröttnande på att vänta Posttidningen, som aldrig ville
  komma ut denna kväll. Första akten höll på att gå däruppe; det är tyst i
  källarsalen; det är för tidigt att äta och för sent att dricka toddy; en
  och annan ung man, blek om näsan, som kanske nu först lyckats anskaffa,
  vad han borde ha mitt på dagen, försöker i det längsta göra troligt att
  han äter kväll klockan sju. Första akten har gått; det gläntar och
  glappar i dörrarne, disken belägras, atmosfären doftar öl och brännvin
  och cigarrett-tobak. Ingen Posttidning! Det ringer och belägringen
  upphäves; luften lättar igen och gaslågorna susa.
  
  En ung man, som är äldre än han ser ut, träder in med en ljudlös gång,
  avtager sin rock med en resignerad min som om han avklädde den gamla
  människan, skjuter av sina lädergaloscher som om han avskuddade sig allt
  jordens eländiga stoft, frågar med en andeviskning den hälsande
  överkyparen om Posttidningen har kommit, erhåller ett ödmjukt nej, ber om
  ett glas malaga och sätter sig vid ett bord mitt på golvet i stora salen,
  där han kommer i bästa belysning, ty han vet, att alla resande och en
  mängd unga stockholmare gå in på Operakällaren för att se på porträtt.
  Han sitter en stund ensam tyst, ordnar sitt Lamartineshår, för sin malaga
  till läpparne som om han tömde den bittraste kalk och försjunker i inre
  åskådningar. Då kommer som en kurir överkyparen fram och lämnar en våt
  Posttidning. Vår idealist, ty han har redan röjt sig för vår skarpa
  blick, kan icke hejda en rörelse av otålighet, men en otålighet, som
  genast lägger sig. Han fattar den hopvikna tidningen, låter den långsamt
  utveckla sig till sitt fulla folioformat; läser på den gamla kära titeln;
  låter den skumma blicken överfara alla patentkungörelserna såsom varande
  alltför materialistiska, går med likgiltighet förbi domarne, som av
  ängsliga hjärtan väntats i så många, långa månader; han ilar förbi dessa
  upprörande tillkännagivanden om olyckliga som måst gå ifrån hus och hem
  för att betala sina skulder, stannar ett ögonblick mysande vid
  bekantgörandet av rättade misstag inom äktenskapet. Vad rör honom allt
  detta livets elände eller som han kallar smuts, honom, som lever i en
  annan, högre värld? Han har kommit över första sidan och befinner sig vid
  vändpunkten, ty det är på andra sidan det står, där uppe i nordvästra
  hörnet.
  
  Han vänder, vänder ut och in på bladet. Nu behöver man icke längre spela,
  ty man måste ju börja längst upp på första spalten, där det ödesdigra
  ordet _Utnämnde_ står.
  
  I vilken helvetisk kombination hade de små blytyperna råkat! Huru kunde
  de verka som ett galvaniskt batteri! Hans ansikte utsträcktes på längden,
  hans händer veko ihop arket och förvandlade det till en liten avlång
  oktav, han lyfte sig från stolen och ville stiga upp, men han blev
  sittande, tömde sin malaga och bad om en viskytoddy (han hade nämligen
  avgivit ett nykterhetslöfte att aldrig begagna konjak).
  
  En häftig sorg över människornas ondska hade bemäktigat sig hans känsliga
  själ; krossade förhoppningar, mörka tvivel på sin kallelse som skald,
  tanken på föräldrarnes sorg, vännernas hån, detta sista kanske mest,
  gjorde honom djupt olycklig. Han kände en viss demokratisk känsla vakna i
  sitt aristokratiska sinne och han längtade efter att få tala vid en
  tidningsskrivare.
  
  Andra akten är slut. Strömmen är starkare än förra gången, och nu stiger
  ropet på Posttidningen lika högt som på punsch.
  
  Skalden mottager uppvaktningar och skyndar att meddela nyheten själv, för
  att slippa få den i näsan. Nyheten sprids: Svenska akademien har
  kompletterat sig med ett nytt val. På vem?
  
  Ja: vem är han? Vad har han gjort? hagla man och man emellan, ty man har
  ännu icke upphört att förvånas över akademiska val.
  
  -- Vad har han gjort? (vilket ju skulle vara viktigast). Ja, det vet
  ingen. Hade han översatt något? var den första och naturligaste frågan.
  Nej! Hade han skrivit något själv? den andra frågan. Nej! Någon vill
  minnas att han hållit en föreläsning i arabiska för Stockholms damer;
  andra tro att han skrivit en tidskriftsartikel, andra vilja minnas, att
  han hållit ett tal på vers någonstans.
  
  -- Vem är han? Somliga mena, han är Lundensare, andra minnas honom som
  Uppsaliensare. Slutligen upplyser skalden, att han var
  promotionskamrat med akademiens beskyddare. Håhå! Det är en av de många
  promotionskamraterna från de löftesrika, oförgätliga dagarne! Då förstå
  vi! En tidningsskrivare bifogar den dyrbara uppgiften, att han är släkt
  med direktörens fru. Då vet man vem han är: en släkting! Men i en grupp
  av brednäbbade unge män vet man förut vem han är.
  
  -- Ett schamangt val! Våvan kuvatov! -- Våran! Där ha vi det! Våran
  kurator!
  
  Skalden anmodar en livvakt av tidningsskrivare att slå sig ned vid hans
  bord! Nu kan man äta kväll utan att kompromettera sig.
  
  Valet överklagas nästa dag i ett par Stockholmstidningar med vanlig kraft
  och verkan, men i en annan hälsas det med jubel av hela »Svenska
  Folket».
  
                    *       *       *       *       *
  
  Närmaste åtgärd efter ett inval i Svenska akademien är att föremålet
  avritas och biograferas i Illustrerad Tidning. Det är nu för sent att
  protestera, mannen tillhör ohjälpligt våra store.
  
  Aldrig hade Kungliga Bibliotekets tjänstemän haft så mycket bråk med en
  kanonisering som med denna, och därvid bidrogo flera omständigheter. Han
  hade verkligen hållit en föreläsning, men den var inte tryckt (därför att
  den varit tryckt förut i en tysk lärobok). Med mycket besvär fick man
  reda på tidskriftsartikeln, men den kunde icke vidröras, emedan den var
  ett pekorale som vunnit en viss ryktbarhet.
  
  Återstod att leta upp verserna vid det obekanta tillfället, som någon
  erinrade sig verkligen ha sett. Hela personalen sökte i två timmar, men
  utan resultat. Man hittade visserligen i dess ställe ett poem »Till Emma
  på hennes fjortonde födelsedag» och det lades av att ha i nödfall. Någon
  översättning hade han som vi veta aldrig verkställt.
  
  Det var om en tisdag och biografien skulle vara färdig på torsdagen för
  att kunna komma ut på lördagen, porträttet var redan under den förflutna
  natten ritat på trä.
  
  Man fick således övergå till biografien. I huvudsaklig egenskap av
  »släkting», fick man taga av släktingens biografi, så mycket man kunde få
  in, men föremålets blev mycket mager. Hans födelseår, studentår,
  promotionsår, pappa och mamma, det var allt.
  
  -- Om ändå den d--n vore adelsman, så kunde man slå upp honom i Anrep,
  anmärkte en genealog.
  
  Men han var tyvärr född av borgerlig släkt.
  
  Den olycklige biografen sökte göra en landskapsbeskrivning över den
  provins, där vår store var född, för att kunna påvisa de inflytanden
  natur och klimat haft på hans utveckling, men landskapet var så fult, att
  det icke kunde ha varit en rimlig om ock avlägsen orsak till hans vackra
  vers till Emma på hennes fjortonde födelsedag.
  
  Nöden var stor, men hjälpen närmare än det kunde väntas. En vaktmästare,
  som ordnade inkommande tidningar och råkade vara född i samma provins som
  vår store, hade med förlåtlig fosterlandskärlek råkat fästa sig vid
  innehållet i de blad, som utgingo från den store landsmannens hemort. Han
  hade där läst en märkvärdig recension, skriven av den nye akademikern,
  och hade fäst sig särskilt vid det livliga språket, som genomandades av
  en lokalpatriotisk hänförelse och frapperade med några nyuppfunna
  okvädinsord, som man sällan får se i tryck.
  
  Det var ett fynd! Vår store hade uppträtt på banan som tronens och
  altarets försvarare. Vad behövdes mera! Han hade visserligen uppträtt
  anonymt såsom hund utan halsband, och skulle därför kunnat saklöst gripas
  och överlämnas till rackarn, men vaktmästaren svor på, att det var den
  store, och visste varför han fick gå lös.
  
  En groda lär kunna blåsa upp sig tills hon spricker, men en biografi kan
  blåsas upp och håller. Som biografen hade starka anledningar att icke
  trycka om den ståtliga recensionen, är det min skyldighet att göra det.
  
  Saken var den: ett demokratiskt manifest var utgivet, vi minnas det
  kanske ännu. Släktingen, som troligen befann sig inkognito i den hundhop
  där käppen gick fram, fick första rappet och uppgav ett tjut. Författaren
  inskickade ett kort genmäle till provinstidningen av följande lydelse:
  
  »Herr Redaktör. En anonym bedömare i Eder aktade tidning, som på flera
  ställen kallar sig Vi, har behagat hedra mitt demokratiska manifest med
  smädelser. Som jag icke kan veta vem som döljer sig under det mångtydiga
  Vi, och fruktar att jag möjligen kunde i mitt svaromål ofrivilligt träffa
  en hög person som är fridlyst, anser jag mig för tillfället svarslös.»
  
                            Författaren till Ett Demokratiskt
                            manifest.»
  
  Detta, kan man tro det, intogs verkligen i tidningen, men naturligtvis
  med följande reservation, hållet i den vanliga värdiga tonen:
  
  »Såsom opartiska hava vi icke velat neka den usle författaren till
  skandalskriften Ett Demokratiskt manifest att intaga hans smutsiga
  genmäle. Läsaren kan av detsamma döma om hans skrivsätt! En författare,
  som begagnar ett sådant busspråk är och förblir en fähund. Den bildade
  allmänheten må döma emellan oss.»
  
  Denna reservation mottogs med jubel ner i provinsen och ansågs vara det
  »kvickaste» som var skrivet där på tjugufem år, och det vill säga
  mycket!
  
  Denna reservation var även närmaste anledningen till det oförklarliga
  valet och till att skalden drack två viskytoddar på Operakällaren.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Den stora dagen nalkades. Det hade varit skarpskyttebal om natten på
  Stora Börssalen och man hade skurat och vädrat. Den bekanta estraden var
  uppbyggd; vaktmästaren borstade de blåklädda fåtöljerna.
  
  Vilka rika minnen för den gamle tjänaren; vilka stora snillen hade icke
  dessa fyra smala stolsben burit; här var icke som på riddarhuset (där han
  också hade en liten syssla) där man föddes till sina numrerade platser,
  här gällde endast förtjänsten. Icke var han mycket beläst i Svenska
  litteraturhistorien, den gamle, och att komma ihåg alla, det stod inte
  till. Men nog visste han i vilken stol Carl Michael Bellman suttit, ja,
  han kunde visa, hur det var en vit fläck efter den pudrade peruken; nog
  hade han reda på Lidners nummer och Thorilds; och han minns som om det
  varit i går när Törnrosens bok (han kunde aldrig minnas namnet) höll sitt
  inträdestal, och gamla biskop Wieselgren och Arvid August Afzelius. Det
  var andra tider det! Och Stagnelius, Nicander, Crusenstolpe, Blanche,
  Dahlgren (komministern), Jolin, Braun, Hierta som han tagit i hand. Och
  allas älskling Elias Sehlstedt som var invald, men dog innan han fick
  hålla sitt inträdestal. Det var bra synd!
  
  Men den här nya! Den här nya! Han måste till sin skam erkänna, att han
  aldrig hört talas om honom! Visst hade han sett ett och annat
  besynnerligt fall, men det här var alldeles obegripligt. Han tog de sista
  borsttagen på hans stol och ställde den på dess plats.
  
  Därpå rev han upp fyra skålpund stearinljus (Liljeholmens femmor), satte
  ljusen i stakarne, ett per man, tände och släckte dem. Aderton glas
  vatten ifylldes, placerades; aderton sockerbitar, en per man, lades i
  vattenglasen. Kronan tändes, lampetterna tändas. Dörrarne öppnas. In
  störtar: Stockholms Gymnasii-ungdom, Lycei-ungdom, Nya Elementarskolans
  ungdom, med hemliga hopp om mention honorable strålande ur de unga
  anletena! Därpå studenten, som vunnit andra priset vid kappskrivningen på
  vers, och magistern, som tagit andra priset för översättning. Nu komma
  tvåhundra släktingar till pristagarne, och fem hundra systrar till
  aspiranterna på mention; sedan ett hundra tagare av andra priset, en
  rörande samling av gamla och unga, vilka besätta hedersplatserna nedanför
  kungliga läktarn. Stolta minnen från flydda dagar, då deras namn gingo
  ut genom ryktets basuner kring land och rike, då de trycktes i anhörigas
  armar och mottogo glädjetårar på sina svarta frackar. Och nu! --
  
  Nu komma de resande, som från avlägsna landsändar vilja bevittna det
  stora skådespelet, för att ha något att berätta vid de stundande
  julkalasen.
  
  Vi intaga själva den anspråkslösa ståplatsen vid dörren bland
  tidningsreferenterna bakom en resande familj och gymnasieungdomen, sedan
  de höga ledamöterna intagit sina anspråksfulla platser.
  
  Direktören bugar sig för kungliga logen (vilken är tom för aftonen),
  hembär nationens tacksamhet till kungliga huset för att det varit ett
  gott år, varnar svenskarne för att taga föredöme av alla de nationer, som
  under årets lopp uttryckt missnöje med sin ställning, erinrar om Gustav
  III:s förtjänster om fäderneslandet (Sverige, icke Holstein-Gottorp!) då
  han stiftade Svenska akademien, begråter sedan i svävande ordalag den
  avlidne, vars plats nu skall intagas av den nyinvalde, vilken får en
  vink, att hans tur är att berömma den avgångne.
  
  Den nyinvalde har ett kinkigt uppdrag. Den avlidne började nämligen sin
  bana såsom rättrogen, men vacklade på slutet och blev till sist rent ut
  sagt -- röd. Men ordets makt över tanken är stor och man ljuger bra i den
  retoriska stilen. Och han ljög! Gud vad han ljög!
  
  Direktören svarade och sade: att den nyinvalde var en blygsam man, att
  han icke kom bärande på en börda av lysande förtjänster, utan kom med
  ödmjukhet och därför, därför hade han sin plats bland de aderton (ödmjuka
  tjänarne!).
  
  Men han (direktören) visste att uppskatta förtjänsten där den fanns, och
  det var hans plikt att erinra om, att den nyinvalde var en mäktig herre
  över språket (busspråket), att han i sin blygsamhet (?) dolt sig under
  anonymitetens slöja och med fällt visir som de gamla riddarne brutit lans
  mot de så kallade folkvännernas (fähundarnes) inbillade försvarare, och
  att han därvid visat sig vara en stilist av första rangen.
  
  Därpå skreds till prisutdelningen. Studenten Pettersson hade (efter
  alnslånga omsvep) erhållit andra priset för en diktcykel på alkaiskt
  versslag kallad: _Ömma toner_, vilket gav direktören en osökt anledning
  att utgjuta ett kvarliggande lager av gammal fras med ett övervägande
  antal skiljetecken, som han icke kunnat avyttra i Posttidningen. »Här
  fanns ungdomlighet och ursprunglighet, här fanns en friskhet, vilken,
  sällsynt nog, redan, trots skaldens ungdom, var förenad med en hög
  konstnärlighet, det skapande snillets trenne grundförmögenheter, den
  poetiska känslan, den poetiska fantasien och den poetiska reflexionen --
  vilken sistnämnda icke är att förväxla med den _spekulerande_ (på en
  fåtölj spekulerande) reflexionen -- företedde sig i en fängslande
  harmoni, där dock känslan snarare vore livlig och eldig än allvarlig och
  djup, och där, för övrigt, denna faktor långt mindre än den bjärta
  fantasien och den kloka, klara konstnärsreflexionen ådrog sig
  uppmärksamhet, ty skaldens fantasi, hänvänd åt den yttre verkligheten,
  visade sig särdeles stark i den poetiska åskådningen av den omgivande
  världen, och med säkerhet och dristighet insög den inverkningarna
  utifrån, omsatte dem till fasta, klara bilder, igenkännliga för alla,
  och koncentrerande dem så, att det tillfälliga självvilligt underordnade
  sig under de bestämningar, vilka företrädesvis borde ådraga sig
  uppmärksamheten, ty innehåll och form täckte varandra i de flesta fall
  fullständigt ...
  
  -- Det var en hund att vara lärd, anmärkte den resande pappan och torkade
  svettpärlorna från sin arma panna, som hållit på att explodera under
  ansträngningar att fatta.
  
  För att bevisa sin sats ansåg direktören riktigt att uppläsa ett prov av
  studenten Petterssons skaldestycken Ömma toner. Stycket hade följande
  lydelse:
  
                =I Perugias domkyrka:=
  
      Allvarsskimrande fönster, ljusinvävda
      släppa skymningsdagrar i tempelkor,
      takets valv, spetsbågade, pelarhävda
      simma ut i strimmor av guldstoftsflor.
      Hjälmbuskbärande sköldar, på väggen hängda
      mana forntidssignande minnen opp.
      Och ornatkringsirade, krumbågsvängda
      biktstoln manar helig det sorgbeträngda
      hjärtat till förnyelsehelgat hopp.
  
  -- Gud så sött, anmärkte de femtio systrarne. Offret leddes fram,
  halsarne sträcktes, guldet överlämnades med en sträng förmaning, att han
  aldrig skulle övergiva idealen, det vill säga kärleken till de kungliga,
  tron på Svenska akademien, hoppet om en syssla i statens tjänst och
  vördnaden för generaldirektörer och vederlikar samt kommendörer till och
  med av Vasaorden.
  
  Magister Haberdass framkallas; -- han har givit en översättning av den
  grekiska skalden Hippopota-mos, som levde i fjärde århundradet före
  Kristus.
  
  Direktören (som levat på översättningsarbete i 25 år och blivit framropad
  på hovteatern för en charmant översättning av fru Birch-Pfeiffers
  Katzenjammer) uppmuntrar översättaren med, att det är mycket svårare att
  översätta väl än att skriva själv, fastän den obildade allmänheten icke
  kan förmås att tro det. Vi hava nyss haft ett exempel på en svensk
  översättning av Victor Hugo som överträffade det franska originalet både
  i uttryckets korrekthet och stilens skönhet, vilket författaren själv,
  som är mycket hemma i svenska språket, varit den förste att erkänna.
  Magister Haberdass kunde således med fulla skäl anse sig mottaga
  _sångarens_ lön då akademien lämnade honom sitt guld. Den svenska
  litteraturen vore för övrigt så fattig, att varje översättning från
  främmande språk vore en ny landvinning.
  
  Av de 2,538 prisskrifter som inlämnats kunde endast 500 belönas med
  mention honorable. (Skolungdomen rör på sig.) Ibland dessa voro icke så
  många över medelmåttan, men en utmärkte sig, icke så mycket för det nya i
  uppfinningen som icke mer för det storslagna i valet av ämne och för den
  pietet, varmed detsamma blivit i detalj behandlat. Vad stilen beträffar
  röjde den drag av bildningsgåva och delvis en sant romersk anda. Ämnet
  var: Äreminne över friherre Clas Fleming. Ett enda prov vore
  tillräckligt.
  
  (En gymnasist i andra ringen fattar krampaktigt sin systers hand.)
  Direktören läser:
  
  »Friherre Clas Fleming är den fjärde av sin ätt, åt vilken svenska
  regenter anförtrott lantmarskalksstaven; ingen har burit den under
  viktigare omständigheter, ingen lyckligare, varför ock konung Karl XIII,
  som redan strax efter sin kröning 1809 nämnt friherre Fleming till
  kommendör av Nordstjärneorden, nu lät på riddarhuset till honom överlämna
  Serafimerordenstecknet med ett nådigt handbrev, vari han yttrar sig ej på
  värdigare sätt kunna uttrycka sin tillgivenhet och sin erkänsla
  (direktören som icke ser något slut på punkten, dricker litet
  sockervatten och fortsätter vid dåligt humör), sin erkänsla för de
  utmärkta tjänster friherre Fleming konungen och riket bevisat, än då han,
  på en dag, som återkallar minnet av förflutna år -- det var konungens
  sextiotredje födelsedag -- och lärer högre skatta de personers hjärtan,
  vilkas tänkesätt under alla skiften aldrig varit vacklande (det börjar
  tryta luft i lungorna) nu meddelar honom den högsta ridderliga prydnad,
  en svensk konung kan utdela.»
  
  (Direktören har sneglat på sidan bredvid; han tror sig upptäcka några
  kortare satser och han ger sig återigen ut på villande hav!)
  
  »Efter riksdagen förordnades friherre Fleming till ledamot av konungens
  statsråd och deltog i rådslagen över rikets viktigaste angelägenheter, så
  väl (för tusan, det var inte punkter, det var komma!) ide följande åtta
  åren av konung Karl XIII:s regering, som i sex år, det vill säga, så
  länge hans hälsa tillät, under vår nu regerande allernådigaste konung,
  (bugning för läktarn), vilken vid sin kröning 1818 i de mest ärofulla
  uttryck meddelade friherre Fleming vad i hans ätt redan en gång funnits
  och slocknat; (Gudskelov ett semikolon! Litet sockervatten, ty lapparne
  torka och dova rosslingar höras från röstbanden) vartill dels förut hade
  kommit, dels sedermera kommo andra höga värdigheter, såsom förordnandet
  att förestå riksmarskalksämbetet, första gången 1813, upphöjelsen till en
  av rikets herrar följande året, (sockervattnet är slut, han kastar en
  drunknandes blick på grannens glas) utnämnandet till överste skattmästare
  vid kunglig majestäts orden 1816, till ordenskansler 1818, till verklig
  riksmarskalk 1824 (land! land! han ser en punkt i horisonten) och samma
  år till president i konglig majestäts (katarren är här: han viskar med
  slocknande stämma det följande) och rikets kammarrätt, utan att därvid
  nämna de många utomordentliga uppdrag (herre förbarma dig!), som varit
  hans excellens greve Fleming meddelade, eller de särskilda plikter, som
  han haft att uppfylla -- -- -- genom sin höga plats -- -- -- vid hovet
  (djup nedslagenhet och börjande blånad om läpparna) och sitt förtroende
  -- -- -- inom kungliga -- -- -- -- -- huset -- -- -- -- -- som, (han
  kommaterar själv numera) gjorde, honom, närmare delaktig i, alla, dess,
  både, glada, och, sorgliga, (han ger en mördande blick åt
  elementarläroverken och framstönar sista ordet) skiften!» (»Det är
  bestämt den längsta punkten i Sverige», viskade lantbrukaren.)
  
  Här var naturligtvis ingenting att tillägga, men inom sig förbannar han
  alla äreminnen, historisk stil, romare, greker och skolpojkar, och
  förklarar sammankomsten upplöst.
  
  
  
  
                                 INNEHÅLL
  
       Illusionernas dagar.                                      7
       Svenska Folket.                                          28
       De nyadlige.                                             40
       Våra entreprenörer.                                      54
       Våra idealister.                                         76
       Moses.                                                   87
       Om den offentliga lögnen, kanoniseringar och festtal.   100
       Claris majorum exemplis eller ärftligheten utan moral.  114
       En nationell bildningsanstalt.                          130
       Så går det till!                                        147
  
  
  
  
  
  
  End of the Project Gutenberg EBook of Det Nya Riket, by August Strindberg