text: Produced by Juliet Sutherland, Rénald Lévesque and the
  Online Distributed Proofreading Team at http://www.pgdp.net
  
  
  
  
  
  
  
                                BARNAVÄNNEN
  
                  ILLUSTRERAD VECKOTIDNING FÖR DE SMÅ
  
                                UTGIFVEN AF
  
                               J. B. GAUFFIN
  
                  UNDER MEDVERKAN AF FLERE BARNAVÄNNER
  
                           TJUGUANDRA ÅRGÅNGEN
  
                                   1905
  
  
  
                                 UPPSALA
                      Tidningen Barnavännens Förlag
  
  
  
  
                                INNEHÅLL.
  
                            Ledande uppsatser.
  
                                                     Sid.
  
  Guds rike är nära. _Fr. E._                          2
  En sabbatsdag i Jesu lif. _J. B. G._                 9
  Jesus botar en lam. _Fr. E._                        17
  Publikaners och syndares vän. _J. B. G._            25
  Guds rike. _Fr. E._                                 33
  Jesus stillar stormen. _J. B. G._                   41
  Jairi dotter. _Fr. E._                              49
  Johannes döparens död. _J. B. G._                   57
  Kristi ödmjukhet. _Fr. E._                          65
  Kristi förklaring. _J. B. G._                       73
  Jesus förutsäger sitt lidande. _Fr. E._             81
  Hvar är frukten? _J. B. G._                         89
  Jesus hyllas i Betanien. _J. B. G._                 97
  Petrus förnekar Jesus. _J. B. G._                  105
  Jesus eller Barrabas. _Fr. E._                     113
  För oss. _J. B. G._                                121
  Herren uppenbarar sig för de sina. _Fr. E._        129
  Jesus välsignar barnen. _J. B. G._                 137
  Den rike ynglingen. _Fr. E._                       145
  Ljusets barn. _J. B. G._                           153
  En underbar tro. _Fr. E._                          161
  Kristi himmelsfärd. _J. B. G._                     169
  Kyrkans grundläggning.  _Fr. E._                   178
  Filippus och etiopiern. _J. B. G._                 193
  Förbönen och Guds hjälp. _Fr. E._                  201
  Förmaningsord till lydnad för Gud. _J. B. G._      209
  Ödmjukhet och vaksamhet. _Fr. E._                  217
  Tåresådd och glädjeskörd. _J. B. G._               225
  Syndabekännelse och förlåtelse. _Fr. E._           233
  Herre, du känner mig. _J. B. G._                   241
  Varning för lättja. _Fr. E._                       249
  Ett nytt hjärta och en ny ande. _J. B. G._         257
  Varningsord till den ljumme. _J. B. G._            265
  Nya himlar och en ny jord. _J. B. G._              273
  Moses födelse och barndom. _Fr. E._                281
  Moses kallelse. _J. B. G._                         289
  Påskalammet. _Fr. E._                              297
  Vandringen genom Röda hafvet. _J. B. G._           305
  Guds bud till oss. _Fr. E._                        313
  Israels affall. _J. B. G._                         321
  Vandringen i öknen. _J. B. G._                     329
  Den israelitiska gudstjänsten. _J. B. G._          337
  Vår öfverstepräst. _J. B. G._                      345
  Spejarne. _J. B. G._                               353
  Josua vid Jordan. _Fr. E._                         361
  Josua och Israel vid Jeriko. _J. B. G._            369
  Josuas afskedstal. _Fr. E._                        377
  Johannes födelse bebådas. _J. B. G._               385
  Jesu födelse bebådas. _Fr. E._                     393
  Marias lofsång. _J. B. G._                         401
  Soluppgången från höjden. _J. B. G._               410
  Jesus, vår konung. _Fr. E._                        417
  
                            Smärre berättelser.
  
  Djupt inne i skogen. _J. B. G._                     11
  En saga. _Einar Gauffin._                           18
  Lek och arbete. _J. B. G._                          21
  Din käpp och staf de trösta mig.                    23
  Vägvisare. _J. B. G._                               27
  Guds fåglar.                                        30
  Johannes.                                           30
  Bilder ur onkel Erics tittskåp.                     39
  Det är friskt i skogen. _J. B. G._                  44
  För våra allra minsta. Goda vänner. _J. B. G._      46
  På svag is. _J. B. G._                              62
  För våra allra minsta. 1. Små, som gå i vägen.
  _J. B. G._                                          62
  För våra allra minsta. 2. En liten musiker.
  _J. B. G._                                          63
  En barnavän. _I._ och _H._                          66
  Farmors berättelse.                                 79
  En ovanlig slädfärd. _J. B. G._                     84
  Duktiga pojkar. Efter norskan.                      90
  Handlade han klokt?                                 98
  Samvetets bud.                                      98
  Läser du din bibel?                                106
  Erik och Anton. _J. B. G._                         118
  Den lilla fridstifterskan.                         122
  Återuppstånden. _J. B. G._                         126
  Frukost åt gässen. _J. B. G._                      134
  Sökande efter den okände Guden.                    138
  En god rekommendation.                             142
  Gossen, som icke kan.                              146
  Farfars stjärna.                                   154
  Den bäska drycken.                                 162
  Flickan med tändstickorna. _C. Andersen._          163
  Hon vann seger. Berättelse af _Anna H----m
  Preinitz_.                                         180
  Blomsterförsäljerskan.                             186
  Lärkans hemlighet. _J. B. Cherman._                189
  Krig.                                              191
  Hvad vänlighet förmådde.                           194
  I solvarm sommar. (_Farbror._)                     205
  Eva.                                               210
  En kindergarten. _J. B. G._                        211
  Lilla Lisas missionsgåfva. Berättelse från Kongo,
  upptecknad af _A. G._                              226
  Ett Herrens sändebud. _J. B. G._                   237
  Guds vägar. _C. Trog._                             242
  För våra allra minsta. Hvem är hon?                252
  Verners tvåkrona. _K. K----n._                     274
  "Det var jag." _Leo Tolstoy._ (Amer.
  Söndagsskolvännen.)                                290
  Den räddande brisen.                               306
  Olydnad.                                           314
  Kråkorna med.                                      322
  Kärleksgärningar.                                  346
  Två vänner. _J. B. G._                             372
  För våra allra minsta. Till Amerika och hem igen.
  _J. B. G._                                         380
  En dröm.                                           382
  En hemlighet.                                      400
  God vinst.                                         400
  Vedergällning. _K. K----n._                        402
  Flitiga gossar. _J. B. G._                         406
  Lillans julrim. Af _Anna H----m Preinitz._         414
  Gud hör bön.                                       418
  Solrosen. _J. B. G._                               422
  
                             Längre berättelser.
  
                                                     Sid.
  
  Hvad julgranarna berättade                           6
  Feladt och heladt. Berättelse af "_Mormor_".        47
  De små missionärerna                                86
  Broderskärlek                                      127
  Skyddsängeln. Af _Ad. Grändler_. Från tyskan
  af _A. G._                                         174
  Strandfyndet                                       238
  Från slafbojor till frihet. Af _Ad. Hoffman_.      254
  Stormfloden                                        287
  Ett solens barn. Af _Alcock_.                      304
  Annas offer. Af _Alli Trygg-Helenius_.             407
  
                    Naturhistoriska och geografiska uppsatser.
  
                               Af _J. B. Gauffin._
  
  En besynnerlig fisk. Näbbgäddan                     54
  Mården i hönshuset.                                115
  Ett farligt djur. Den amerikanske bison.           198
  Svenska bilder: Kalix                              258
  D:o   Haparanda                                    268
  D:o   Torneå                                       276
  D:o   Piteå                                        283
  D:o   Luleå                                   292, 301
  D:o   Kiruna                                       309
  D:o   Från Kiruna till Riksgränsen            317, 324
  D:o   Riksgränsen-Narvik                           333
  D:o   Gellivara                                    340
  D:o   Malmberget                                   350
  D:o   I Jockmock                              356, 364
  D:o   Utför Lule älf                          370, 378
  D:o   Harads och Svartlå                           386
  D:o   Boden                                        394
  
                             Lefnadsteckningar.
  
  Hans Christian Andersen                            119
  Doktor Barnardo och hans barnhem                   328
  
                                   Sånger.
  
  Välkommen till oss, du nya år! _Ella_                1
  En lektion. _Anna H--m_                             22
  Pullor, mina små! _Anna H--m_                       27
  Stackars frusna små! _Ella_                         38
  En liten husmor. _Ella_                             68
  Små djurvänner. _Ella_                              78
  Två små dockmammor. _Anna H--m Preinitz_            86
  Solblomster. _Anna H--m Preinitz_                   95
  Namnsdagssång för far. _Anna H--m Preinitz_        100
  När lillebror kom. _Anna H--m Preinitz_            110
  Vid Jesu kors. _Ella_                              126
  Vid systers bår. _J. B. G._                        147
  Sångargossen. _Anna H--m Preinitz_                 147
  Indianer och hvita. _Ella_                         155
  Dröm. _Anna H--m Preinitz_                         155
  Våren. J. B. G.                                    177
  Min lyra. Ett barndomsminne. _Eric_                179
  Gult och blått--Svenskt och godt. _Ella_
  _Beskow_                                           184
  En presentation. _Anna H--m Preinitz_              189
  Tre generationer. _Anna H--m Preinitz_             198
  Röfvare. _Ella_                                    204
  Jesus. Mästare! _Anna H--m Preinitz_               213
  Den lille konstnären. _Ella_                       221
  Stilla kisse! _Anna H--m Preinitz_                 231
  Vårblom. _Ella_                                    236
  Bror kommer hem. _Ella_                            244
  Mellan blommor och blad. _J. B. G._                246
  Omaka lekkamrater. _Anna H--m Preinitz_            251
  Aftonstämning. _Anna H--m Preinitz_                258
  Att dikta sagor. _Anna H--m Preinitz_              266
  Liljor. _Anna H--m Preinitz_                       291
  Vallflickans sång. _Anna H--m Preinitz_            301
  Den lille äppeltjufven. _Ella_                     308
  Frisk vind. _Ella_                                 315
  Nyfikna vänner. _Anna H--m Preinitz_               331
  Framtidsdrömmar. _Ella_                            356
  Mormors födelsedag. _Ella_                         364
  Gåsungarnas frukost. _Ella_                        374
  Kissekatten och jag. _Ella_                        382
  En styrkedryck. _Ella_                             390
  Låt oss sjunga. _Ella_                             398
  En julglimt. _A. A._                               404
  Jul. _K--n_                                        409
  Nu stundar den heliga julens tid. _Ella_           411
  En juldröm                                         421
  Sveas nyårsbön                                     424
  
                               Illustrationer.
  
  Tulla och Notti.                                     3
  Välkommen till oss, du nya år!                       4
  Julängeln sjöng med.                                 5
  Lek och allvar.                                     11
  Jesus utanför Petri husdörr.                        12
  Djupt inne i skogen.                                13
  En lektion.                                         20
  Lek och arbete.                                 21, 22
  Pullor, mina små!                                   28
  Vägvisare.                                          29
  Stackars frusna små!                                36
  En flickskola i Indien.                             37
  Jesus stillar stormen.                              44
  Det är friskt i skogen.                             45
  Goda vänner.                                        46
  Jairi dotter.                                       52
  En som gratulerar.                                  53
  En besynnerlig fisk.                                55
  På svag is.                                         60
  Små som gå i vägen.                                 61
  En liten musiker.                                   63
  En liten husmor.                                    68
  Slöjdkonstnärer.                                    69
  Kristi förklaring.                                  74
  En intressant bok.                                  76
  Små djurvänner.                                     77
  Genom morfars glasögon.                             83
  En ovanlig slädfärd.                                84
  Två små dockmammor.                                 85
  Solblomster.                                        92
  En farlig strid.                                    93
  Namnsdagssång för far.                             100
  Stackars Beppo!                                    101
  De små missionärerna.                              102
  När lillebror kom.                                 108
  Farmors födelsedagssång.                           109
  Mården i hönshuset.                                110
  Erik och Anton.                                    117
  Hans Christian Andersen.                           119
  H. C. Andersens barndomshem i Odense.              119
  Vid Jesu kors.                                     124
  Återuppstånden.                                    125
  Jesus på väg till Emmaus.                          132
  Frukost åt gässen.                                 133
  Jesus välsignar barnen.                            140
  Hvem skall ge vika?                                141
  Broderskärlek.                                143, 159
  Vid systers bår.                                   148
  Sångargossen.                                      149
  Indianer och hvita.                                156
  Dröm.                                              157
  Den lilla flickan med tändstickorna.               164
  För våra allra minsta.                        165, 166
  Lilla Berta.                                       172
  Barnsligt.                                    173, 174
  Min lyra.                                          179
  Hon vann seger.                          180, 181, 182
  Gult och blått--Svenskt och godt.                  185
  Blomsterförsäljerskan.                             186
  En presentation.                                   188
  Lärkans hemlighet.                                 190
  Tre generationer.                                  196
  Ett farligt djur. Den amerikanske bison.           197
  Röfvare.                                           204
  I solvarm sommar.                                  205
  En kindergarten.                                   212
  Jesus, Mästare!                                    213
  Karl och Greta.                                    214
  Solskeppet.                                        220
  Den lille konstnären.                              221
  Lisa och Lars.                                     222
  En föreläsning.                                    228
  Stilla kisse.                                      229
  Vårblom.                                           236
  Ett Herrens sändebud.                              237
  Bror kommer hem.                                   244
  När körsbären mogna.                               245
  Mellan blommor och blad.                           246
  Omaka lekkamrater.                                 252
  Hvem är hon?                                       253
  En svår uppgift.                                   254
  Aftonstämning.                                     259
  Svenska bilder: Kalix.                        260, 261
  Att dikta sagor.                                   267
  Svenska bilder: Haparanda.               268, 269, 276
        D:o       Torneå.                  276, 277, 278
        D:o       Midnattssolen från Haparanda
                  kyrka.                             277
        D:o       Piteå.                        284, 285
        D:o       Luleå. Betelkapellet.              292
  Liljor.                                            293
  Svenska bilder: Luleå                              294
  Vallflickans sång.                                 300
  Svenska bilder: Luleå.                        302, 303
  Den lille äppeltjufven.                            308
  Svenska bilder: Larossavaara malmberg och Kiruna
                  stad.                              309
        D:o       Kirunavaara malmberg.              310
        D:o       Jukkasjärvi kyrka.                 310
  Frisk vind.                                        316
  Svenska bilder: Vid Abisko.                        317
        D:o       Björkliden.                        318
        D:o       Tornehamn.                         318
        D:o       Lappländsk vinterbild.             325
        D:o       Stationen Riksgränsen.             325
        D:o       Lappbruden vid Vassijokki.         326
  Nyfikna vänner.                                    332
  Svenska bilder: Rombaksdalen.                      333
        D:o       Narvik.                            334
  Doktor Barnardo.                                   339
  Svenska bilder: Gellivara.                    340, 341
        D:o       Malmberget.                   341, 349
  I D:r Barnardos väntsal.                           348
  Från D:r Barnardos barnhem.                        355
  Framtidsdrömmar.                                   357
  Svenska bilder: Stationen vid Murjek.              358
  I barnhemmets kyrka i Ilford.                      363
  Från barnhemmet i Ilford.                          363
  Mormors födelsedag.                                365
  Svenska bilder: Bron och forsen vid Porsi.         366
        D:o       Vattenfallet vid Edefors.          371
  Två vänner.                                        372
  Gåsungarnas frukost.                               373
  Svenska bilder: Edefors gård.                      379
  Till Amerika och hem igen.                         380
  Kissekatten och jag.                               381
  Svenska bilder: Från Boden.              387, 394, 396
        D:o       Svartlå.                           388
  En styrkedryck.                                    389
  Låt oss sjunga.                                    397
  En julglimt.                                       404
  Flitiga gossar.                                    405
  Soluppgången från höjden.                          410
  Nu stundar den heliga julens tid.                  412
  Lillans julrim.                                    413
  Fåglarnas jul.                                     420
  En juldröm.                                        421
  Solrosen.                                          424
  Sveas Nyårsbön.                                    425
  
  
  
  
  
  
                                BARNAVÄNNEN
  
  N:o 1  Illustrerad Veckotidning för Söndagsskolan och Hemmet.  22 årg.
  5 Jan. Redaktör: J. B. GAUFFIN, Uppsala.                       1905
  
  
                      Välkommen till oss, du nya år!
  
               Med teckning af _Jenny Nyström-Stoopendaal_.
  
  Välkommen till oss, du nya år,
  med snö och vinter, med sol och vår,
  med sommarjubel i alla snår,
  med mogna skördar på fält och gärden
  och skymningsstunder kring trefna härden!
  
  Välkommen till oss! Gif lycka, frid!
  Må vapnen sänkas i världen vid!
  Gud skydde Sverige för ofredstid!--
  Ja, Han vill hjälpa, Han vill beskydda
  båd' små och stora i slott och hydda.
  
  Välkommen till oss! Hvad än du ger,
  jag tror därpå, att Guds vilja sker,
  att Han sin nåd hvarje dag beter.
  När jag ta'r allt från Gud Faders händer,
  det säkert mig till det bästa länder.
  
                                             _Ella_.
  
  
  
  
                           Guds rike är nära.
  
                              Mark. 1: 14.
  
  _Tiden är fullbordad och Guds rike är nära!_ Så talade Herren Jesus i
  början af sin verksamhet. Världen var för honom ett stort såningsfält,
  det gällde att rycka upp sekelgamla fördomar och låta hjärtats åkerteg
  djupplöjas af ordets plogbill. Nu var tiden kommen för ett dylikt
  såningsarbete, det var en vårtid efter en långvarig vinter af kall
  likgiltighet. Johannes hade slutat sitt värf, Kristus fann fältet
  förberedt för sådd genom hans trogna arbete. Men i denna myckna skörd
  behöfde han arbetare. Han behöfde vittnen, som kunde nå folket med sitt
  lätt förstådda hvardagsspråk, men som dock på samma gång voro Jesu
  vittnen, som kunde vittna om Jesu kärlek och nåd, och sålunda draga
  massorna till honom. Kristus fann i fiskarena Simon och Andreas, Jakob
  och Johannes de män, som han behöfde för detta värf. Till dem ljöd nu
  kallelsen: Följen mig, och jag skall göra eder till människofiskare.
  
  Vi gå nu till vår egen tid. Den kallas "missionens tidehvarf". Hvarför
  då detta? Emedan Guds rike såsom aldrig förr har kommit hednavärlden
  mycket nära. Dessa tusen millioner hedningar ha uppsökts af en skara män
  och kvinnor, som kunna liknas vid en stor här, utgången för att eröfra
  världen för sin frälsare. För etthundra år sedan var Afrika icke blott
  den mörka, utan ock den obekanta och otillgängliga världsdelen. Huru är
  det väl nu? Nu äro vägar banade i den mörka världsdelen, icke blott från
  norr och söder, utan äfven från öster och väster. Till och med järnvägen
  har redan letat sig fram utmed Kongos strand till den punkt, hvarest
  floden börjar blifva segelbar. I detta land har Svenska
  Missionsförbundet sedan flera år utöfvat en framgångsrik verksamhet, och
  äfven Sveriges söndagsskolbarn underhålla missionärer därute, som
  undervisa de små svarta barnen om Jesus, barnens vän.
  
  Det stora Kina var för hundra år sedan ett nästan tillslutet land. De
  krig, som Europas stormakter fört mot Kina, hafva ej varit ägnade att
  öppna kinesernas hjärtan för evangelium. Främlingshat var krigets
  närmaste följd. Så mycket mer glädjande är det då, att trots detta hat
  missionen dock vunnit framgång i alla Kinas provinser och biländer.
  Äfven här underhålla våra söndagsskolbarn flera missionärer.
  
  Herren Jesus ser hednavärldens nöd. Han ser, huru hedningen söker frid
  men finner ingen, han söker lycka men finner den ej, ja, han ser, huru
  tusentals människor dö utan att hafva lärt känna honom, syndares
  frälsare. Därför har han kallat våra missionärer till arbetet bland
  hedningarne därute. Han har också uppväckt många svenska barn till att
  bedja för missionen och samla medel till dess underhåll. Men ofta
  fruktar jag, att våra barn skola tröttna. O, att vi aldrig tröttnade, ty
  vi kunna göra stora ting, om vi förena våra krafter och hålla ut. Eder
  egen tidning skall under årets lopp meddela eder skildringar från
  missionsfälten. Älskade små, glömmen ej att i edra böner innesluta edra
  missionärer och de barn, bland hvilka de arbeta! I vår tid är världen
  öppen för Guds evangelium, och mången hedning längtar och suckar:
  "Kommer dag ej snart?"                                        _Fr. E._
  
  
  
  
                              Tulla och Notti.
  
  Tulla och Notti äro två små lappbarn och syskon. De ha också två
  kusiner, som bo på andra sidan skogsåsen bredvid älfstranden. Notti, som
  går i skolan, hade af sin lärare fått en jultidning och en äfven åt sin
  lilla syster. Kusinerna voro ännu för små för att kunna besöka skolan
  och därför hade de fått ingenting. Detta visste Tulla så väl, och hon
  visste äfven, att de små kusinerna ingenting skulle få till julklapp.
  
  "Hör du, Notti", sade hon till sin bror på julaftonsmorgonen, "kunde
  inte du och jag nöja oss med en tidning tillsammans? Vi kunna ju se
  tillsammans på alla de vackra 'gubbarna' och taflorna, och om du läser
  högt, så ska jag höra på. Då kan kusin Åsa och kusin Tova få den andra
  tidningen".
  
  Notti tyckte, att Tullas förslag var riktigt förståndigt, och så togo de
  på sina skidor och stoppade den vackra jultidningen innanför kolten och
  gåfvo sig på väg.
  
  "Kom bara snart hem", ropade deras mor efter dem, "innan det blir
  riktigt mörkt." Ty skymning är det nästan jämt om dagarna vid jultiden i
  Lappland.
  
  Det blef inte liten glädje för de små kusinerna att få en så vacker
  jultidning att se på. I dag hade inte Notti tid att läsa för dem. Men
  under julen skulle han komma åter i sällskap med far och mor. Då skulle
  de stanna hela dagen, och då skulle han läsa för både små och stora.
  
  [Illustration]
  
  Och så vände Tulla och Notti åter till sitt hem i vinterskymningen.
  Tulla var nästan trött af skidfärden i backarna. Men på skidorna hade
  hon lärt sig att stå säkert ända från hon var bara tre år. Och nu gick
  det af sig själft mot fars och mors lilla stuga.
  
                                                            _J. B. G._
  
  
  
                          Från barnens missionärer
  
  i Kina och Kongo är jag i tillfälle att kunna hälsa Barnavännens läsare.
  Missionär och fru Börrisson i Kongo ha sändt en uppmuntrande
  kvartalsredogörelse från stationen Kinkenge. Från fröken Hilma Börjeson
  har kommit ett långt bref från Kina till Barnavännens farbror med många
  jul och nyårshälsningar till Sveriges söndagsskolbarn samt med löfte om
  ett särskildt bref till barnen på nyåret. Hon är barnens missionär i
  Kina jämte herr och fru Freden. De voro alla friska men önskade, att ni
  skulle komma ihåg dem, när ni knäppa edra händer och gå till Gud i bön.
  Glömmen inte heller hednabarnen i våra skolor därute i Kongo och Kina!
  Det behöfves mycket ljus ännu öfver hednavärlden och i dess mörker, det
  behöfves ock mycket ljus i vårt eget mörker, i vår egen nöd här hemma i
  Sverige, på det synd och villa må vika ifrån oss och rättfärdighet och
  frid fylla allas hjärtan.
  
                                                _Barnavännens Farbror._
  
  [Illustration: VÄLKOMMEN TILL OSS, DU NYA ÅR!]
  
  [Illustration: JULÄNGELN SJÖNG MED.]
  
  
  
  
                        Hvad julgranarna berättade.
  
                                Med teckning.
  
  Högt uppe på skogssluttningen blåste vinden frisk och kall och
  decembersolen lyste vänligt på de unga granarna samt fröjdade sig åt
  deras friska grönska. De voro solens älsklingsbarn, dessa granar, där de
  höjde sina smärta spiror mot höjden, liksom om de velat tacka henne för
  den lifskraft hon skänkt dem. Men icke alla de små granarna, som vind
  och solsken hälsat i går, funnos i dag kvar på sluttningen. Solen lät
  därför blicken sökande spana omkring, och slutligen fann hon de saknade,
  ett helt sällskap, som stodo där resfärdiga. De sågo likväl icke alls
  ledsna och bedröfvade ut, nej, de voro lika gröna och friska som sina
  syskon, hvilka ännu hade sina rötter i den frusna marken. Ja, det fanns
  hos dem en egendomlig, aningsfull väntan, som de andra träden saknade.
  
  Och den gyllene solstrålen frågade:
  
  "Ni äro väl mycket bedröfvade för att ni måste bort från skogen, bort
  från bröder och systrar, bort från den blåa himmeln, från luft och sol?"
  
  "Bedröfvade?--Nej, vi äro däremot mycket glada; ty vi skola få skåda
  människornas julfröjd."
  
  Och genom ungskogen, som stod kvar på sluttningen, flög en sakta
  susning. Den upprepade aningsfullt: "Julfröjd".
  
  Men huru visste granarna i skogen någonting om julfröjd? Hade väl julens
  ängel, han, som sväfvar fram öfver städer och byar, hade han hälsat på i
  skogen och hviskat om julens budskap äfven till den?
  
  Snart kommo stora kälkar, dragna af hästar, hitupp. På dem skulle
  granarna resa ut i världen. De viftade ännu en sista afskedshälsning
  till de kvarvarande syskonen, hvilka med beundran sågo efter dem.
  
  Visst var det skönt att grönska här uppe i Guds klara solsken, men de
  hade nu fått en aning om någonting ännu härligare, som de aldrig
  skådat.----
  
  Huru länge de unga granarna färdades, därom visste de ingenting. Men en
  dag stodo de alla i en lång rad på en plats, som var omgifven af höga
  hus. Var det här de skulle få se människornas julfröjd?
  
  Julgranarna hade likväl ingen tid till utbyte af tankar, ty den ena
  försvann utåt en gata, en annan åt en annan gata, och ingendera visste,
  hvart den andra tog vägen. "Farväl, farväl!" ropade de till hvarandra,
  "vi skola försöka träffas igen och berätta hvad vi genomlefvat!"
  
                                    * *
                                     *
  
  Det var dagen före trettondagen. I en stor skolsal bars in den ena
  julgranen efter den andra. Där kommo stadsbud med stora, präktiga
  granar, där muntra skolgossar med små, blygsamma granar, hvilka tills i
  går burit sötsaker och ljus och stjärnor på sina grenar. Snart
  förvandlades skolsalen till en grönskade skog. I morgon skulle här
  blifva fäst för söndagsskolbarnen, och många vänner till de unga hade
  sändt hit de julgranar, som deras egna småttingar hade plundrat.
  
  Lärarinnan, en vänlig medelålders kvinna, gick liksom en god julfé
  omkring i salen för att ordna allt, som i morgon skulle pryda de vackra
  granarna. I sin ifver märkte hon icke, att det prasslade och susade så
  underligt i granarna rundt omkring henne. De utbytte på sitt sätt mången
  glad hälsning och månget ord, som tydde på igenkännande. Ty många af de
  träd, som stått där borta på skogssluttningen bland den vackra
  ungskogen, möttes åter härinne, sedan den egentliga julhögtiden var
  förbi. Och lärarinnan stängde dörren, på hvilken det oupphörligt ringt
  under dagen, och gick in i sitt rum, där hon snart slumrade in i sin
  stora länstol. Hon var trött efter dagens mödor.
  
  Men därute sken månen så klart öfver skolhuset och in genom fönsterna.
  Han lyssnade på julgranarnas berättelser.
  
  Ja, hvad hade de icke att berätta, både stora och små, de senare kanske
  mest. Det var ett susande och ett prasslande, så att man måste komma
  öfverens om att berätta en i sänder.
  
  "Jag stod i en präktig sal och bar många ljus och många härligheter",
  började den första. "Fru kommerserådinnan höll på hela dagen med att
  smycka mig och gjorde sig därmed mycken möda. När ändtligen kvällen kom
  och alla mina ljus brunno, så ringde hon. Då flögo dubbeldörrarna upp,
  och kommerserådet med sina söner, döttrar och gäster kommo in. Äfven
  tjänstfolket var med, men den fattige gossen, som bar mig från torget,
  var icke med. Han var glömd, men det gjorde mig ondt om honom."
  
  "Det var skada", sade en liten vänlig gran bredvid honom, "men hvad
  sjöngo de om?"
  
  "De sjöngo inte alls. De gingo omkring mig och sågo på grannlåten och
  sade gång på gång: 'O, så vackert!'--'Utmärkt!'--Ja, just dessa ord
  använde de, jag minns dem mycket väl."
  
  Och granen tystnade. Han var själf förvånad öfver att han icke hade mer
  att berätta om julaftonens glädje och prakt.
  
  "Men hvad sade julens ängel, som lofvade besöka oss?"
  
  "Han var inte där. Han var väl på något annat ställe."
  
  "Ja, hos oss var han länge. Ack, så härligt det var hos oss!" utropade
  den lilla grannen. "När jag bars in i huset, var det så mörkt, att jag
  ingenting kunde se. Men morgonen därpå stod jag i ett litet trefligt
  rum, och en rar gammal fru stod framför mig och smekte mina barr med sin
  skrynkliga hand. Då knackade det på dörren.
  
  "Hvem är där?" frågade den gamla.
  
  "Det är Karl och Rudolf och Maja. Och Ida kommer strax efter", ropades i
  kör därute. "Släpp oss in, mormor!"
  
  "Nej, nej, Jesusbarnet är hos mig."
  
  Högtidlig tystnad därute.
  
  "Mormor, får mamma komma in då?" frågade en ljuf barnröst.
  
  "Ja visst, mamma får komma."
  
  Snart kom hon också; hon var en liflig, munter kvinna. Äfven fadern kom,
  och jag beskådades och beundrades.
  
  "Får jag klä' julgranen åt er i år också?" frågade mormor. Hon hade ett
  så ödmjukt sinne.
  
  "Om du får, lilla mor?--Hör på, Marie, när du har brådt med julstöket
  och jag är sysselsatt i affären, är det inte då en ljuflig tanke, att
  mormor och Jesusbarnet tillsammans reda till julfröjden åt oss här
  uppe?"
  
  "Jo, visst, hur skulle jag annars bära mig åt?" sade den unga kvinnan
  och gaf mormor en hjärtlig kyss.
  
  Och sedan höllo mormor och jag hvarandra sällskap hela dagen i den
  tysta, trefliga vindskammaren. Hon prydde mig så vackert med sina goda,
  gamla händer, som redan darrade en smula, och vi fröjdade oss öfver
  hvarje rödt äpple och öfver hvarje förgylld nöt samt öfver alla de
  vackra ljusen och konfekten. Hon fann alltid den bästa platsen för
  hvarje sak. Äfven en vacker transparang ställde hon i ordning--den
  föreställde Josef och Maria samt de tillbedjande herdarne. Slutligen
  fäste hon en stor, gyllene stjärna i min topp och många små stjärnor med
  bibelspråk på i mina grenar. Därvid upprepade hon tyst för sig själf
  hvarje språk: "Se, jag bådar eder stor glädje."--"Så älskade Gud
  världen."--"I dag är eder född frälsaren." Hon tycktes hafva dessa ord
  mycket kära. Stjärnorna sågo så nya och glänsande ut, som vore de nyss
  nedfallna från himmelen, och mormor hviskade med ett gladt leende: "Så
  förvånade barnen skola blifva!"
  
  Och sedan, den underbara heliga aftonen, när jag bars ned och ställdes
  på det med en hvit duk öfvertäckta bordet och alla mina ljus brunno!--
  
                                                               (Forts.)
  
  
  
  
                               Bibelläsning
                eller hvad står det i nästa söndags text?
  
  Veckan 8-15 Januari 1905.
  
  M.  9. Mark. 1: 21-34. En sabbatsdag i Jesu lif.
  T. 10.    v.    21-28. _I Kapernaums synagoga._
  O. 11.    v.    21-22. _Han lärer med väldighet._
  T. 12.    v.    23-28. _Han hjälper en besatt._
  F. 13.    v.    29-31. _Jesus i Simons hus._
  L. 14.    v.    32-34. _På aftonen utanför Simons hus._
  S. 15.    v.    35-38. _Betsaidas invånare älska Jesus och vilja behålla
                          honom._
  
                   Söndagsskoltext för den 8 Januari.
  
                              Mark. 1: 14-20.
  
  _Minnesvers_: Joh. 15: 16a. I hafven icke utkorat mig, utan jag har
  utkorat eder, och jag har bestämt eder, att I skolen gå åstad och bära
  frukt, och att eder frukt skall förblifva.
  
                     Barnavännens anmälan for 1905.
  
          Tjugondeandra årgången, 432 sidor, 150 fina teckningar,
  
  Redigeras af J. B. Gauffin, Uppsala, under medverkan af flere inom vårt
             land kände söndagsskolmän och barnavänner;
  
  Innehåller en _kort betraktelse öfver något Guds ord_, af Fr. Engelke
             och J. B. Gauffin, _längre och kortare berättelser,
             skildringar ur naturen och lifvet_; öfver _svenska orter och
             världens hufvudstäder_, från missionsfälten i _Kongo_ och
             _Kina_. Öfversikt af följande söndags text till hjälp för
             lärare och barn.
  
  Illustreras icke med gamla utnötta klichéer utan hela året om med nya,
              fina original-klichéer.
  
  Utkommer hvarje torsdag i stort åttasidigt nummer, tryckt å fint papper.
  
  Sprides i lagom stor upplaga för att kunna bära kostnaderna och för att
          trycket kan bli vårdadt, samt expedieras i rätt tid;
  
  Kostar å postanstalterna 1 kr. 05 öre jämte tillägg af
         postbefordringsafgiften; hos _Red. af Tidn. Barnavännen, Uppsala_
         från 6-20 ex. 1 kr,; från 21-49 ex. 95 öre; 50-99 ex. 90 öre; 100
         ex. och däröfver 85 öre pr ex. då.
  
  Gratis följer söndagsskolans textbok och ett sextonsidigt, fint
         illustreradt Sommarnunmmer.
  
  Textboken säljes extra till prenumeranter å Barnavännen för 5 öre ex.
         För lärare och lärarinnor finnes textboken interfolierad och
         klassbok i ett starkt band för 25 öre.
  
  Beställes hos Redaktionen af Tidn. Barnavännen, Uppsala.
  
  UPPSALA 1904, K. W. APPELBERGS BOKTRYCKERI.
  
  
  
  
                              BARNAVÄNEN
  
  N:o 2    Illustrerad Veckotidning för Söndagsskolan och Hemmet. 22 årg.
  12 Jan.  Redaktör: J. B. GAUFFIN, Uppsala.                      1905.
  
  
                         En sabbatsdag i Jesu lif.
                              Mark. 1: 21-34.
                               Med teckning.
  
  Om du i din bibel eller i din textbok läser igenom de här angifna
  verserna ur Markus första kapitel, så får du en rätt liflig
  föreställning om, huru Jesu lif tedde sig under hans verksamhets tid på
  jorden. För att riktigt förstå frälsaren själf och för att riktigt lära
  känna honom, är det så nödvändigt för oss att gifva akt på hans lif. Vi
  skola då ej kunna undgå att lära oss älska honom och vi skola då lättare
  kunna förstå hans ord.
  
  Vi följa honom då först in i Kapernaums synagoga, där han talar till
  folket så att hans ord går rakt in i deras hjärtan. Genom hans tal
  faller ljus, himmelskt ljus öfver deras lif. Aldrig förr hade dessa
  människor sett, huru små och syndiga de själfva voro. Men aldrig förr
  hade de heller sett Gud så oändligt stor och barmhärtig. Ja, Jesus
  talade, så att de började afsky och hata det syndiga och orätta i deras
  lif och började längta efter att kunna gå på Guds vägar och att kunna
  göra Guds vilja. Äfven de små barnen, som voro i synagogan, tyckte om
  Jesus och lyssnade uppmärksamt till hans underbara ord.
  
  Där i synagogan fanns äfven en stackars man, som behärskades af en ond
  ande. Denne man ville Jesus frälsa från den onde andens inflytande och
  därför bjöd han denne ande att gå ut från mannen. Och han måste lyda. I
  stället fick nu mannen frid och ro till sin själ samt kunde lyssna till
  Guds ord och få sitt hjärta uppfylldt af rena och heliga tankar. Det är
  än i dag samma kraft kvar i Jesu ord. Den som under längtan och bön
  läser detta ord eller lyssnar därtill, han får sin själ fylld af rena
  och heliga tankar. Däraf kan du förstå, af hvilken betydelse det är, att
  du går i söndagsskolan och gör det på det rätta sättet i det rätta
  sinnet.
  
  Så följa vi med Jesus och lärjungarne till Simons hus. Men äfven här
  råder nöd. Simons svärmoder ligger i feber. Jesus förbarmar sig äfven
  öfver henne. Han tar hennes hand och reser henne upp och se--med ens är
  hon fullt frisk, så att icke ens mattighet eller svaghet finnes kvar
  efter sjukdomen. Vi kunna lätt förstå, huru glad och lycklig Simons
  svärmoder skulle känna sig. Och hvad hon skulle älska och beundra
  frälsaren! Sin tacksamhet visar hon genast genom att duka middagsbordet
  för frälsaren och lärjungarna. Lätt och vig skyndar hon att betjäna de
  kära gästerna. Så böra nu äfven vi med lust och glädje tjäna vår
  frälsare. Gör det lilla du kan såsom ett litet barn, och när du blir
  äldre, får du större uppgifter att fylla.
  
  Ryktet om frälsarens barmhärtighet och makt vid botandet af Simons
  svärmoder går som en löpeld omkring från hus till hus i den lilla staden
  Betsaida. "Har du hört, har du hört, hvad Jesus af Nasaret utfört för
  ett storverk med Simons svärmoder?" Så låter det öfver allt och från
  allas läppar och snart har hela staden hört det. De små barnen ila
  genast åstad för att se den gode och barmhärtige frälsaren. De nalkas
  försiktigt. Ja, där sitter han under skuggan af vinrankorna utanför
  Petri husdörr. Jesus ser så blid och god ut, så att de små inte kunna
  låta bli att gå ända fram till honom och snart äro de uppe i hans sköte,
  så att han får lägga sina händer på deras hufvuden och skänka dem Guds
  välsignelse.
  
  Men när solen gått ned, komma jämväl de äldre. Sjuka och friska komma.
  Hela staden kommer till Jesus utanför Petri husdörr. Och alla sjuka och
  elända hjälper frälsaren och till alla talar han goda och frälsande ord.
  Aldrig kunde de glömma denna härliga kväll i Betsaida, och barnen
  tröttnade aldrig att tala om, huru kärleksfullt och vänligt han tog emot
  dem. Så böra nu alla barnen söka att lära känna och älska Jesus. Ty han
  är ännu densamme, och barnen behöfva alla hans kärlek och frälsande nåd.
  
                                                              _J. B. G._
  
  
  
  
                              Lek och allvar.
  
                               Med teckning.
  
  Gossar och flickor äro inte så litet nyfikna, när det gäller att lyssna
  till berättelserna om kriget mellan ryssar och japaner. Modet och
  hjältemodet väcker städse beundran, inte minst hos de små i denna
  världen.
  
  Och så vill man själf vara eller blifva en hjälte åtminstone i
  snöbollskriget eller då man "leker krig". Till och med flickorna känna
  sig manade att taga plats i ledet till strid för en rättvis sak.
  
  Nu var det Rudolfs födelsedag. Syskon och kusiner och små grannar hade
  blifvit bjudna på hallonsaft och fint dopp. När gossarna bugat sig
  vackert och flickorna nigit ännu vackrare för Rudolfs mamma och tackat
  henne för den goda välfägnaden, så skulle man naturligtvis leka och så
  lekte man krig.
  
  Därom hade man för resten kommit öfverens på förhand. Ty både gossar och
  flickor hade sablar och kaskar med sig. Lille Einar hade till och med
  lånat en pickelhufva af sin far, som var polisman. Gunnar var adjutant,
  ty han kom ju till häst och Rudolf var general. Det var ju ett ståtligt
  regemente, såsom nu hvar och en kan se på teckningen.
  
  Men när leken var slutad, då berättade Rudolfs far för alla barnen om
  huru det går till, när det är krig på allvar--huru människor då dödas i
  tusental och huru andra tusenden ligga sönderslitna af granatstycken,
  utan en arm, utan ett ben och på alla möjliga sätt söndertrasade,
  vältrande sig i pölar af blod under oerhörda smärtor.
  
  [Illustration]
  
  Då må ni tro, att det kom tårar i flickornas ögon och gossarne sutto med
  vidöppen mun och hörde på. Men så frågade Rudolf, när far slutat sin
  berättelse: "Men, far, vi ska' väl öfva oss att försvara vårt land?"
  
  "Ja, min gosse, ännu så länge, men när de kristna folken blifva kristna
  på allvar och icke bara till namnet, då få vi smida om våra kanoner till
  plogbillar och våra svärd till trädgårdssaxar. Då skall intet krig,
  intet örlig mer finnas på jorden."
  
  "Få se, om den tiden kommer, tills vi bli stora", sade lilla Anna, hon
  med det stora träsvärdet.
  
                                                             _J. B. G._
  
  
  
  
                            Djupt inne i skogen.
  
                               Med teckning.
  
  Djupt inne i skogen, där timmerhuggarens yxa aldrig höres och dit
  människan sällan har sin väg, där växa träden under hundratals år, tills
  nordanvinden en dag bryter och fäller dem. Här inne i skogen grönskar
  mossan i ro öfver stenarna, blommorna knoppas, dofta och dö utan att
  någon njuter af deras fägring, fåglarna sjunga så vackert och ingen stör
  dem. Haren tassar lätt och vig mellan tufvorna och solen speglar sig i
  de små daggdropparna. Det är nästan som om här dröjt kvar en fläkt af
  Edens frid. Eller är det profetians ande, som susar här djupt inne i
  skogen och sjunger och väntar, tills det en gång varder frid på jorden?
  
  [Illustration: JESUS UTANFÖR PETRI HUSDÖRR.]
  
  [Illustration: DJUPT INNE I SKOGEN.]
  
  Här inne i skogen se vilddjuren inte ens vilda ut. Björnungarna leka ju
  som glada barn pläga leka. De klättra och hoppa på den brutna
  trädstammen och förstå inte ens, att en fara kan hota dem. Här finnes ej
  häller någon fara, äfven om deras mor är litet bekymrad öfver deras
  oförvägenhet. Hon har glömt den gamla, huru i naturens skola muskelkraft
  och vighet hålla jämna steg med ungdomsmodet och farorna.
  
  Och vore gamla björnen borta, så skulle en hel svärm af små människobarn
  kunna leka med björnungarna, och ingen skulle ha något att frukta af
  dem. De ha ännu aldrig spisat annat än hvad skogen bjudit dem. Blåbär
  och odon till frukost, rötter, stjälkar, gräs och hjorton till middag
  samt lingon och kråkbär till kväll. De äro därför godmodiga, glada och
  gemytliga. Det är bara deras mor, som visar tänderna och ser stygg och
  misstänkt ut. Hon har sett det, som är styggt, och själf blifvit stygg.
  Så går det ofta, att de stora blifva stygga och farliga. Och dem kan man
  träffa på äfven djupt inne i skogen, där blommorna dofta och fåglarna
  sjunga i ro, och där mossan växer mjuk öfver stenarna.
  
                                                             _J. B. G._
  
  
  
  
                        Hvad julgranarna berättade.
  
                         (Forts. fr. föreg. n:r).
  
  Då fattade föräldrarne och barnen hvarandras händer och gingo rundt
  omkring mig och sjöngo:
  
       "Hell dig julafton, härliga, klara!
       Du tänder ljus uti hjärta och tjäll!
       Lofsången ljuder från änglarnas skara,
       Genom århundraden hörd i kväll:
       _'Ära vare Gud i höjden, frid på jordene,
       Människorna en god vilje. Ära vare Gud!_]
       Hell dig julafton, härliga, klara!
       Du tänder ljus uti hjärta och tjäll!"
  
  Sången klingade obeskrifligt skönt, ty julängeln sjöng med. Han satt där
  mina grenar voro tätast och fröjdade sig innerligt.--Ja, jag kunde ännu
  berätta mycket om denna glada familj, där den innerligaste kärlek rådde
  mellan alla familjemedlemmarna, ty vi ha ju delat julfröjden med
  hvarandra ända tills i går. Och då voro alla så bedröfvade att nödgas
  skiljas vid mig. Mormor satt vid kakelugnen och hade i sitt knä alla de
  härligheter, som nyss hängt i mina grenar, samt delade ut alltsammans åt
  den lilla skaran. Sedan sjöngo de åter en julsång tillsammans."
  
  "_Det_ var julglädje!" sade alla granarna och nickade belåtet åt
  hvarandra.
  
  Den som härnäst skulle berätta, skakade sorgset sitt hufvud. "Jag kunde
  väl ock förtälja om många ljus och vackra gåfvor", sade han, "men jag
  har icke fått lyssna till någon julsång. Icke heller var ängeln där. Jag
  såg honom en gång titta in genom fönstret, men han höjde genast vingen
  och sväfvade därifrån. Mina ljus hade icke hunnit släckas, förrän det
  var strid mellan syskonen, och de uttalade så många hårda, stygga ord,
  som visste de alls ingenting om den Guds kärlek, som i denna heliga natt
  uppenbarades för dem och för hela världen.--Nej, jag har icke fått se
  någon julglädje."
  
  Det uppstod en kort, sorgsen tystnad. Skulle de andra också hafva samma
  sorgliga saga att förtälja?
  
  "Men jag har varit vittne till julglädje, och likväl har intet ljus
  hängt i mina grenar", sade en annan gran.
  
  "Inga ljus och ändå julglädje?"
  
  "Ja, jag stod i ett vackert förmak, och far och mor gingo sakta omkring
  mig och bredde ut gåfvor för sina älsklingar. Dörren till angränsande
  rum stod öppen, och jag kunde se de små. De sutto tätt invid hvarandras
  sida; en stor, vacker gosse med bruna lockar öfver den hvita pannan och
  en liten fint byggd flicka med ett älskligt utseende. Deras stora ögon
  voro vända åt det håll där jag stod, men de sågo mig icke; de voro båda
  blinda."
  
  Därute sjönk dagen allt mer och den heliga julaftonen bredde sin
  skymning öfver jorden. Föräldrarna stodo vid fönstret, och jag såg tårar
  i deras ögon, när de betraktade de julljus, som brunno i våningen midt
  emot.
  
  Då hördes i fjärran kyrkklockornas högtidliga klang. De blinda barnen
  lyssnade ifrigt, deras öron uppfångade ljudet långt före föräldrarnas.
  
  "Hör, nu ringer det till jul, nu få vi sjunga julsånger!" utropade
  gossen, och med silfverklara röster började de sjunga:
  
       "Si, natten flyr för dagens fröjd,
       Och änglars röst från himlens höjd
       Det bud till fromma herdar bär,
       Att född den gode herden är."
  
  Far och mor gingo in till barnen och togo dem med sig in i
  högtidsrummet, där de tillsammans sjöngo den sköna julsången till slut.
  
  Dessa båda blinda barn hade en mycket glad julafton. Karl var så
  lycklig, när han höll den nya, präktiga fiolen i sin hand, och hans
  stråke lockade ur den de skönaste melodier. Och Mimmis ansikte strålade,
  när hon satt framför den stora bibeln med upphöjda bokstäfver och med
  sina späda fingrar läste berättelsen om Jesu födelse.
  
  "Ack, låt mig nu själf få läsa om den blindfödde, mamma lilla", bad hon.
  Det var hennes käraste berättelse.
  
  Och hon läste med sin ljufva barnaröst högt berättelsen om huru Jesus
  botade den blindfödde. Föräldrarna lyssnade andaktsfullt. De gräto nu ej
  mer utan tackade Gud, då de tänkte på, att det himmelska julljuset,
  Jesus Kristus, lyste i deras barns hjärtan klarare och ljufligare än i
  månget annat ungt hjärta."----
  
  "Äfven jag bars in i ett hus, där sorgen gästade", började en annan
  gran. Man bar mig mycket tyst och försiktigt, ty herrn i huset skulle ej
  få se mig. Tant Karin hade köpt mig och gömde mig ängsligt i ett mörkt
  rum bredvid hennes. De små barnen hade ingen annan än henne att hålla
  sig till. Deras vackra, glada mor hade bäddats ned i den mörka grafven,
  och fadern satt hela dagen stum och dyster i sitt arbetsrum. Den gamla
  tanten var således allt i allo för barnen, hennes varma hjärta och
  hennes anspråkslösa rum var deras bästa tillflyktsort. Men det gjorde
  henne dock ondt i hjärtat, när hon tänkte på, att hon skulle ersätta dem
  både fader och moder.
  
  Hon hade talat med professorn om tillredelserna för julen. "Gif barnen
  hvad du vill, kära tant", sade han, "men ingen julgran och intet julstök
  vill jag veta af. Och bed mig inte att komma med--jag kan inte uthärda
  det. Det är hjärtlöst att begära det." Och han fördjupade sig åter i
  sina böcker.
  
  Men tant Karin gick ut ifrån honom med en djup suck. Hon undrade i sitt
  stilla sinne, huru han kunde bättre fördraga sina böcker än sina barn.
  Hon stannade ett ögonblick framför den slutna dörren, innanför hvilken
  den kära döda hade bott, och hon frågade sig själf, hvad _hon_ skulle
  sagt om detta. Men från den andra världen kom hvarken röst eller svar.
  
  Andra morgonen, när barnen sutto vid frukostbordet och halfhögt talade
  om julen, kom tant Karins älskling, en liten flicka med djupblå ögon,
  och klättrade upp i hennes knä samt slog sina armar omkring hennes hals.
  
  "Tant Karin", sade hon, "jag har drömt någonting så vackert."
  
  "Hvad har du då drömt, liten Elsa?"
  
  "Jo, jag tyckte, att mamma stod bredvid min säng, och hon var så ljus
  och skinande, som själfva julängeln måste vara. Och hon talade om för
  mig, att i himmelen fanns en julgran, som var så stor, så stor, och på
  den slocknade aldrig ljusen, och vi skulle allesammans få vara hos henne
  under julgranen."
  
  "Det var en skön dröm, hjärtebarnet mitt."
  
  "Ja, det var så skada, att jag vaknade. Lille Johannes väckte mig, för
  han skrek så högt. Just när jag höll på att vakna, tyckte jag, att jag
  så tydligt hörde mamma säga: 'I morgon skall jag skicka er en julgran åt
  den kära pappa'.--Tänk, tant--åt pappa."
  
  Tant Karin lyssnade till den lillas ord. Hon satt en lång stund
  eftersinnande med barnet alltjämt tryckt mot sitt bröst.
  
  Därpå fick hon så många bestyr. Jag hämtades fram ur det mörka rummet,
  och barnen fingo i dag icke komma in till tant, förr än det blef mörkt.
  Då kallade hon dem allesammans in till sig och talade länge med dem. Hon
  påminde dem om deras mor, som gått till himmelen i tron på sin frälsare,
  samt visade dem på Guds kärlek, som sände ende sonen hit ned till
  jorden.
  
  Då började julklockorna ringa så högtidligt, och nu tände tant Karin
  alla mina ljus. Därpå lyfte man upp mig, och tyst, tyst på tå gick den
  lilla skaran med mig ned till faderns dörr. När alla barnen intagit sina
  platser, började de sjunga:
  
       "Af himlens höjd oss kommet är
       Ett bud, som frid till jorden bär.
       Stor fröjd I skolen höra få,
       Det eder grant bör akta på."
  
                                                         (Forts.)
  
  
  
  
                               _Bibelläsning_
                 eller hvad står det i nästa söndags text?
  
                          Veckan 16-22 Jan. 1905.
  
  M. 16. Mark. 2: 1-12. Jesus botar en lam.
  T. 17. v. 1-2.  _Folket söker Jesus;_
  O. 18. v. 3-4. _en lam söker honom._
  T. 19. v. 5. _Den lame får syndernas förlåtelse._
  F. 20. v. 6-7. _Skriftlärde tänka onda tankar._
  L. 21. v. 8-9. _Jesus bestraffar dem härför;_
  S. 22. v. 10-12.  _han botar den lame._
  
                     _Söndagsskoltext för den 15 Jan._
  
                              Mark. 1: 21-34.
  
  _Minnesvers_: Mark. 7: 37. Och de häpnade öfvermåttan, sägande: Allt har
  han väl beställt: han låter både de döfva höra och de stumma tala.
  
  
  
                      Barnavännens anmälan för 1905.
          Tjugondeandra årgången, 432 sidor, 150 fina teckningar,
  
  Redigeras af J. B. Gauffin, Uppsala, under medverkan af flere inom vårt
             land kände söndagsskolmän och barnavänner;
  
  Innehåller en _kort betraktelse öfver något Guds ord_, af Fr. Engelke
             och J. B. Gauffin, _längre och kortare berättelser,
             skildringar ur naturen och lifvet_; öfver _svenska orter och
             världens hufvudstäder_, från missionsfälten i _Kongo_ och
             _Kina_. Öfversikt af följande söndags text till hjälp för
             lärare och barn.
  
  Illustreras icke med gamla utnötta klichéer utan hela året om med nya,
              fina original-klichéer.
  
  Utkommer hvarje torsdag i stort åttasidigt nummer, tryckt å fint papper.
  
  Sprides i lagom stor upplaga för att kunna bära kostnaderna och för att
          trycket kan bli vårdadt, samt expedieras i rätt tid;
  
  Kostar å postanstalterna 1 kr. 05 öre jämte tillägg af
         postbefordringsafgiften; hos _Red. af Tidn. Barnavännen, Uppsala_
         från 6-20 ex. 1 kr,; från 21-49 ex. 95 öre; 50-99 ex. 90 öre; 100
         ex. och däröfver 85 öre pr ex. då.
  
  Gratis följer söndagsskolans textbok och ett sextonsidigt, fint
         illustreradt Sommarnunmmer.
  
  Textboken säljes extra till prenumeranter å Barnavännen för 5 öre ex.
         För lärare och lärarinnor finnes textboken interfolierad och
         klassbok i ett starkt band för 25 öre.
  
  Beställes hos Redaktionen af Tidn. Barnavännen, Uppsala.
  
  UPPSALA 1904, K. W. APPELBERGS BOKTRYCKERI.
  
  
  
  
                               BARNAVÄNNEN
  
  N:o 3     Illustrerad Veckotidning för Söndagsskolan och Hemmet. 22 årg.
  19 Jan.   Redaktör: J. B. GAUFFIN, Uppsala.                      1905.
  
  
                          Jesus botar en lam.
                             Mark. 2: 1-12.
  
  Trött efter en mödosam färd hade Jesus väl behöft någon tids stillhet
  och hvila. Men knappast hade han kommit hem, förrän hela huset fylldes
  af besökande, ja äfven den trånga gatan därutanför dörren fylldes snart
  af växande folkskaror. Jesus såg här ett tillfälle att gagna, och hans
  kärleksfulla hjärta glömde sitt eget behof för folkets. Människorna
  behöfde så väl höra evangelium, och ingen fanns utom Johannes döparen,
  som vid denna tid förkunnade evangelium om Guds rike. Jesus satte sig
  sålunda och talade för dem som redan kommit in och äfven för dem, som
  utanför dörren nåddes af hans ord. "Och Herrens kraft var där till att
  göra dem helbrägda", heter det hos evangelisten Lukas. Herren såg sig
  omkring på dessa fariséer och lagkloke, som ock kommit tillstädes, men
  ingen af dem ville låta sig hjälpas, fastän det fanns så mycket ondt i
  deras hjärtan.
  
  Då höres ett buller; det är några däruppe på taket, som bryta upp
  takstenarna. Jesus ser det och vet deras afsikt. Han vet, att dessa fyra
  män icke vilja låta sig afskräckas att vid detta tillfälle komma till
  Jesus. Han vet, att de i deltagande kärlek tänka på en stackars man, som
  själf icke kan gå, han har reda på, att de ansträngt sig att komma genom
  folkhopen med sin tunga börda. Han vet, huru de med stor ansträngning
  lyckats bära den sjuke uppför trappan upp på taket, och han ser, huru de
  nu med tåg fira ned sängen, hvari den lame ligger, midt framför honom.
  Jesus visste allt detta, hvarom säkert hans åhörare voro i okunnighet,
  men han såg också något annat, han såg deras fasta tro på hans egen
  kärlek och makt, han såg i deras hjärtan den tysta bönen: "Käre Mästare,
  gör denne arme man helbrägda!"
  
  Jesus gläder sig åt detta tillfälle att få hjälpa, men han vill låta
  hjälpen gå ännu längre än den sjukes vänner hade tänkt. Därför säger han
  till den lame: "Min son, dina synder äro dig förlåtna".
  
  Förvåning visar sig på mer än ett ansikte vid dessa ord. De skriftlärde
  tänka: "Huru kan denne förlåta synder?" Jesus såg deras tankar och
  visste också bästa sättet att besvara dem. Men säkert såg Jesus också
  tacksamhet och glädje röra sig i den lame mannens hjärta, ty syndernas
  förlåtelse var just det, som han allra bäst behöfde.
  
  Sedan visar Herren det förvånade folket, att likasom han med ett ord kan
  förlåta synder, så kan han också med ett ord göra den sjuke helbrägda.
  Underlig måste befallningen förekomma dem, då den riktades till en, som
  ej kunde gå: "_Stå upp!_" säger Jesus. Men den sjuke förstod, att jämte
  befallningen kom helbrägdagörelsens gåfva. Han förstod, att Herrens
  kraft var där för att göra honom helbrägda. Så står han strax upp och
  får kraft att bära sängen och sålunda gifva ett tydligt vittnesbörd om
  Jesu makt att ögonblickligen hjälpa från en svår sjukdom. Icke
  underligt, att "alla blefvo bestörta och prisade Gud, sägande: Sådant
  sågo vi aldrig!"
  
  Månne Herren äfven hos oss kan finna en sådan tro, att han, såsom det är
  hans hjärtas lust, i denna stund kan få hjälpa, bota och förlåta äfven
  oss?
  
                                                               _Fr. E._
  
  
  
  
                                  En saga.
  
              Lämplig att läsa vid ett nyår--och hela året.
  
                            Af _Einar Gauffin_.
  
  Det var en gång en man, som drefs af kärlek till människorna. Han hade
  själf fått kärlek från kärlekens källa och därför var hans hjärta varmt,
  och därför strålade hans ögon med en underbar glans. Alla barnen i
  staden höllo af honom, hur skulle de kunna annat, han såg så vänligt på
  dem. Pojkarne, som stodo i gathörnen och rökte cigaretter och använde
  fula ord, tystnade, när han gick förbi. De kände på sig, att man icke
  kunde svära, när en sådan man hörde det. Han såg ut som om han tänkte
  godt om alla, och därför ville de inte. Och kom han till en sjuk,
  lämnade han solsken efter sig, när han gick. Det var kärleken i hjärtat
  som gjorde det. Somliga förstodo det, andra förstodo det inte, själf
  visste han bara, att han älskade människorna.
  
  En dag fick han höra, att på andra sidan den väldiga bergskedjan, vid
  hvars fot staden låg, bodde människor, som voro onda och lefde i elände.
  Han hörde det och tänkte i sitt hjärta: "Jag vill gå till det folket och
  påminna dem om att Gud är kärlek och att han bjuder och säger oss:
  älsken hvarandra. De hafva nog glömt det och äro säkert olyckliga, ty
  den är olycklig som glömmer att älska."
  
  Men när hans vänner hörde det, afrådde de honom. De där människorna voro
  allt för onda och skulle inte lyssna till några ord om kärlek. De voro
  alltför uppfyllda af hat, ja, de kunde kanske rent af taga hans lif.
  Hvem kunde veta? Och vandringen öfver bergen, den var svår, han skulle
  inte orka klättra öfver dessa svindlande afgrunder och stå emot
  viddernas oväder. Nej, nej, det gick icke an. Det var att fresta Gud att
  utsätta sig för sådana faror.
  
  Och mannen hörde tyst på vännernas råd---och dagen efter gick han. Ja,
  nog var vandringen svår. Vägen var skroflig och brant. Han fick klättra
  på smala kanter, där bergväggen stupade lodrätt under honom. Han fick
  hålla sig fast med händerna i skrefvor, så att de blödde, medan stenarne
  lossnade under hans fötter. Men fram skulle han, kärleken i hjärtat dref
  honom, och den som drifves af kärlek, frågar ej efter bråddjup och smala
  vägar.
  
  Småningom blef vägen bättre, men det blef kallare och kallare. Vinden
  slet i hans rock och piskade snö i hans ansikte, men mannen bara svepte
  rocken tätare omkring sig och tryckte hatten säkrare på hufvudet. Och
  han frös icke, ty hjärtat var varmt--af kärlek.
  
  Snart hade han nått toppen och nu började han nedstigandet. Men nu voro
  icke svårigheterna mindre. Hundrade gånger hade blott foten behöft
  slinta och vandraren hade störtat ned i djupet. Men foten slant icke--ty
  den gick kärlekens ärenden.
  
  Efter ännu någon vandring kom han ned i landet på andra sidan. Där fanns
  många små städer och byar, människorna arbetade och släpade i fabriker
  utan sol och luft för ringa lön, och husen sågo fattiga ut. Ja, här
  skulle det där folket bo--så hade man sagt honom.
  
  Han började nu lefva bland folket här alldeles som han gjorde i sin
  hemstad, och han tyckte att människorna voro lika här som där. Det gick
  honom på samma sätt. Barnen blefvo glada, när de sågo den vänlige mannen
  på långt håll. Männens eder tystnade, och kvinnor, som kommo ut på gatan
  för att gräla med hvarandra och förtala hvarandra, tystnade också, blott
  mannens ansikte visade sig--alltid med dessa goda, kärleksfulla ögon,
  som sade att han trodde dem alla om så godt. Man kunde inte,--det var
  som en renare luft kring mannen, en luft som man inte hade mod att
  förpesta med stygga och kärlekslösa ord. En förunderlig man, sade
  somliga. En god man, sade andra. Han håller af oss, sade barnen--de
  förstodo honom bäst.
  
  Men dagarna gingo och mannen började tro att han kommit vilse. Han mötte
  aldrig någon af dessa människor, som skulle vara så onda, alla sågo så
  vänligt på honom alldeles som hemma. Kom han in i ett hus, var han
  alltid välkommen och blef väl undfägnad, och allra minst ville någon
  taga hans lif. Han predikade aldrig, han talade med dem om Guds kärlek
  och lefde med dem och blef god vän med alla och kände, att där fanns så
  många varma människohjärtan, som kommo honom till mötes, men aldrig
  några hårda och hatfulla. Ja, han hade säkert gått vilse.
  
  Men när dagarna blefvo år, började mannen fundera på att draga vidare
  för att finna de onda människorna, här funnos de icke. Men det var
  mycket som han icke visste. Han visste icke han, att det hade blifvit
  mindre slagsmål på torget sedan han kom, att männen börjat arbeta bättre
  och att det blifvit säkrare att färdas på gatorna om nätterna. Icke
  visste han heller, att kvinnorna grälade mindre och förtalade hvarandra
  mindre. Nej, det var så mycket som mannen icke visste. Det var så mycket
  som han icke kunde se, därför att det flydde för honom.
  
  Innan mannen hann sätta sin plan i verket, blef han sjuk. "Jag får hvila
  några dagar", tänkte han, "det går öfver." Men det gick icke öfver, det
  blef värre. När det nu spordes rundt omkring i husen, att den gode
  mannen var sjuk, blefvo människorna bedröfvade.
  
  "Tänk om han skulle dö", sade de sjuka, "hvem skulle sedan komma och se
  kärleksfullt på oss? Det har varit så lätt att vara sjuk sedan han kom."
  
                                                                 (Forts.)
  
  
  
  
  [Illustration: EN LEKTION.]
  
                              Lek och arbete.
  
                            Med två teckningar.
  
  Där ser du fyra små flickor, som gå i lek på ängen i grönska och
  sommarsol. Det har du själf varit med om mången gång och haft så
  hjärtans roligt, att du efteråt länge, länge kommit ihåg det. När
  höstregn och vinterstorm jagat dig och lekkamraterna inom hemmets varma
  hägn, tänkte du ännu med glädje på lekarna i sommarvärmen. Ja, _så_
  kunna goda barn leka i lifvets vårdagar, att minnet däraf följer dem som
  en strimma sol genom lifvet, ända tills de blifva gamla och grå, och att
  de då med blida känslor och ljusa tankar minnas sina lekkamrater från
  barndomen. Och när de träffas som vuxna människor, se de hvarann ännu
  som stora barn och kunna rakt inte förstå, att det var så rysligt
  längesedan de lekte och drömde såsom små.
  
  [Illustration: LEK.]
  
  Men någonting så minnesvärdt och högtidligt blir barndomslekarna endast
  för dem, som därjämte lära sig arbeta duktigt och på fullt allvar under
  sin uppväxttid. För den, som bara leker bort den tiden eller blott
  arbetar litet på lek ibland, mista barndomslekarna sin helgd och
  lekkamraterna sitt stora värde. När lifvet tages på allvar, blir leken
  högtidsstunder. Lättja och dådlöshet är alla lasters moder, har en vis
  man sagt, och fattigdom och nöd följa den late och okunnige i hälarna
  som rofdjuren sitt byte. Du svenska gosse, du svenska flicka, vill du
  blifva en god och bra människa, lär dig då tidigt ett ordnadt arbete.
  
  Flickorna på vår andra teckning kunna helt visst leka äfven de. Men de
  kunna också arbeta. Deras föräldrar ha lärt dem arbeta. Så bör det vara.
  
  Frosten har blekt och härjat löfträdens kronor. Höststormen har skakat
  ned de brokiga bladen och strött dem i gula drifvor öfver trädgårdens
  gräsmattor. Men där få de visst icke ligga öfver vintern. När vårsolen
  börjar skina och snö och is smälter, då vill gräset växa och spira.
  Därför måste löfvet bort på hösten. Det är detta arbete våra små töser
  fått på sin lott. De veta, att det är ett nyttigt arbete, de förstå, att
  deras uppgift har sin betydelse för gårdens och hemmets trefnad, för
  deras egen och föräldrarnas glädje. De se redan, huru vacker gräsmattan
  skall stå där nästa vår, så innerligen grön och med snödroppar,
  gullvifvor, sippor och violer, som dofta och pryda och glädja.
  Medvetandet om att deras arbete haft sin betydelse för att framkalla all
  denna fägring, sporrar dem till nya ansträngningar, hjälper dem att
  älska arbetet och att blifva glada, goda och nyttiga människor.
  
                                                              _J. B. G._
  
  [Illustration: ARBETE.]
  
  
  
  
                               En lektion.
  
                              Med teckning.
  
       _Nu tror jag", sa' Kalle, "I kommen i rad_
       _Och tänken visst genast få spisa._
       _Men se, jag har något att lära er jag,_
       _Som jag med exempel skall visa._
  
       _Här sen I en växt, som är saftig och grön._
       _Och spetsen nu riktigt ert öra;_
       _Ty konsten är icke så lätt, som i tron,_
       _Den heter: att se, men ej röra._
  
       _Ja, gick det ej just, som jag trodde förut!_
       _I nafsen åstad med det samma._
       _Men öfning ger färdighet, kära små barn,_
       _Ty det har jag lärt utaf mamma._
  
       _Men retas, det får man ej heller, förstås,_
       _Fast något det kostar att lära._
       _Vi spara väl litet till nästa lektion._
       _För mycket man skall el begära._
  
                                              _Anna H--m._
  
  
  
  
                      Din käpp och staf de trösta mig.
  
  I en kolgrufva arbetade en femtonårig gosse jämte sin far. Denne var en
  gudfruktig man, som höll Guds ord kärt och alltid läste det med de sina.
  Han brukade alltid bära med sig sitt nya testamente i fickan, då han
  arbetade i grufvan, och gossen gjorde på samma sätt. Han hade flitigt
  gått i söndagsskolan och höll Guds ord kärt äfven han, och så ofta far
  och son hade någon stund ledig, läste de vid lyktans sken i sin bibel.
  
  En dag arbetade de som vanligt i hvarandras närhet. Fadern hade just
  gått några steg för att hämta sina verktyg, när han plötsligt hörde ett
  förskräckligt brak bakom sig. Berget hade störtat in och för alltid
  skilt far och son från hvarandra. Förskräckt sprang han tillbaka och
  ropade sin sons namn--han kunde ej tro annat, än att gossen blifvit
  krossad af stenarna. Slutligen tyckte han sig likväl höra ett svagt ljud
  tränga fram ur stenmassorna.
  
  "Lefver du, min gosse?" ropade han.
  
  "Ja, far, men mina ben äro visst krossade."
  
  "Hur är det med lampan, brinner hon?"
  
  "Ja, hon brinner ännu svagt, och jag har just läst de orden: 'Om jag än
  vandrade i en mörk dal, fruktar jag likväl intet ondt, ty du. Herre, är
  när mig, din käpp och staf de trösta mig.'--Hälsa mor och syskonen!"
  
  Dessa voro de sista ord man hörde från den unge gossen. Snart blef det
  tyst i berget--han hade dött af brist på luft. Men hans själ hade hittat
  vägen hem genom den mörka dalen--Guds ord lyste klart, det var den käpp
  och staf som tröstade honom.
  
  
  
  
                         Hvad julgranarna berättade.
  
                                              (Forts. fr. föreg. n:r.)
  
  Det klingade så vackert, som om det varit änglaröster, och jag är säker,
  att ängeln sjöng med.--Men huru tant Karins hjärta klappade!--Innanför
  dörren var det alldeles tyst, och barnen sjöngo redan tredje versen:
  
       "All jordens tröst han blifva skall
       Och ljus och hjälp för världen all.
       Han är den rätte frälserman,
       Säll den på honom trösta kan!"
  
  Äfven lillen, som satt på tants arm stämde in med så godt han kunde.--Då
  gick dörren upp och fadern kom ut.
  
  Tant Karin såg ingenting annat än de stora, klara tårarne i hans ögon;
  de glänste som diamanter i julljusens sken. Sedan såg hon honom böja sig
  ned och sträcka ut sina armar emot de små, hvilka alla skyndade sig i
  fadersfamnen. Tårarna strömmade utför hennes fårade kinder, och med
  sammanknäppta händer upprepade hon orden, som de nyss sjungit:
  
  "All jordens tröst han blifva skall Och ljus och hjälp för världen all."
  
  "Mamma har skickat dig julgranen, lilla kära pappa", hviskade Elsa under
  tiden i faderns öra, medan Johannes, som nu satt på faderns arm,
  högljudt förkunnade: "Pappa, vet du, att mamma har en julgran i
  himmelen, och den är mycket, mycket vackrare än den här."
  
  Granen hade slutat sin berättelse. Genom de andra trädens grenar gick en
  sakta susning:
  
  "Frid på jorden!"
  
  "Ja, så är det", sade en yfvig, grönskande julgran. "Jag stod i ett
  vackert rum bredvid en vagga. Föräldrarne sutto bredvid och sågo än på
  mig, än på deras lilla julgåfva, som låg i vaggan, ett litet rödkindadt
  barn. De voro tysta, ty deras lille älskling sof, men ängeln, som satt
  gömd i mina grenar, sjöng en ljuflig julsång för deras hjärtan. Och
  snart hördes i rummet utanför dörren några barnaröster sjunga:
  
       "När juldagsmorgon glimmar
       Jag vill till stallet gå,
       Där Gud i nattens timmar
       Re'n hvilar uppå strå."
  
  Då steg modern upp för att gå ut till de fattiga barnen, hvilka hon
  inbjudit att fira julafton hos dem. Och ängeln talade om för mig, att
  förra året stod här på samma ställe en annan julgran; men i stället för
  en vagga stod här då en liten kista. Och föräldrarna gräto bittert och
  ville icke låta trösta sig, förrän ängeln sjöng för deras hjärtan sången
  om det dyra Jesusbarnet. Då blefvo de åter stilla och villiga att
  återlämna sitt barn i den himmelske faderns händer. Och emedan de gjorde
  det, voro de nu så lyckliga både öfver den stora julgåfvan i deras
  hjärtan och öfver den lille i vaggan."
  
  Sålunda fortsatte granarna att berätta hela natten.
  
  Och månen lyssnade.                                  (Slut).
  
  
  
  
                                Bibelläsning
                 eller hvad står det i nästa söndags text?
  
                          Veckan 23-29 Jan. 1905.
  
  M. 23.  Mark. 2: 13-17.  Publikaners och syndares vän.
  T. 24.  Mark. 2: 13.     Jesus lär vid hafvet.
  O. 25.  Mark. 2: 14.     Levi kallas.
  T. 26.  Mark. 2: 15.     Jesus i Levi hus.
  F. 27.  Mark. 2: 16.     Fariséernas knorr.
  
  L. 28.  Mark. 2: 17.     Jesus syndares vän och frälsare.
  
  S. 29.  Luk. 18: 9-14.   De ödmjuka vederfares nåd.
  
  Söndagsskoltext för den 29 Jan.
  
          Mark. 2: 13-17.
  
  _Minnesvers_: Matt. 5: 3. Saliga äro de i anden fattiga, ty dem hörer
  himmelriket till.
  
  
  
                        Barnavännens anmälan för 1905.
            Tjugondeandra årgången, 432 sidor, 150 fina teckningar,
  
  Redigeras af J. B. Gauffin, Uppsala, under medverkan af flere inom vårt
             land kände söndagsskolmän och barnavänner;
  
  Innehåller en _kort betraktelse öfver något Guds ord_, af Fr. Engelke
             och J. B. Gauffin, _längre och kortare berättelser,
             skildringar ur naturen och lifvet_; öfver _svenska orter och
             världens hufvudstäder_, från missionsfälten i _Kongo_ och
             _Kina_. Öfversikt af följande söndags text till hjälp för
             lärare och barn.
  
  Illustreras icke med gamla utnötta klichéer utan hela året om med nya,
              fina original-klichéer.
  
  Utkommer hvarje torsdag i stort åttasidigt nummer, tryckt å fint papper.
  
  Sprides i lagom stor upplaga för att kunna bära kostnaderna och för att
          trycket kan bli vårdadt, samt expedieras i rätt tid;
  
  Kostar å postanstalterna 1 kr. 05 öre jämte tillägg af
         postbefordringsafgiften; hos _Red. af Tidn. Barnavännen, Uppsala_
         från 6-20 ex. 1 kr,; från 21-49 ex. 95 öre; 50-99 ex. 90 öre; 100
         ex. och däröfver 85 öre pr ex. då.
  
  Gratis följer söndagsskolans textbok och ett sextonsidigt, fint
         illustreradt Sommarnunmmer.
  
  Textboken säljes extra till prenumeranter å Barnavännen för 5 öre ex.
         För lärare och lärarinnor finnes textboken interfolierad och
         klassbok i ett starkt band för 25 öre.
  
  Beställes hos Redaktionen af Tidn. Barnavännen, Uppsala.
  
  UPPSALA 1905, K. W. APPELBERGS BOKTRYCKERI.
  
  
  
  
                               BARNAVÄNNEN
  
  N:o 4    Illustrerad Veckotidning för Söndagsskolan och Hemmet.  22 årg.
  26 Jan.  Redaktör: J. B. GAUFFIN, Uppsala.                       1905.
  
  
                     Publikaners och syndares vän.
  
                             Mark. 2: 13-17.
  
  Du har sett, huru markens blommor vända sina kalkar och kronor mot
  vårsolen. Blommorna dragas till solen, ja, vi skulle med full sanning
  kunna säga, att blommorna älska solen, därför att hon skänker dem ljus
  och värme och på samma gång fägring och doft, lif och grönska.
  
  Jesus är ock en sol, rättfärdighetens sol med salighet under sina
  strålvingar. Från honom utströmmade en kärlekens värme, ett kärlekens
  ljus, som drog människorna med oemotståndlig makt till honom. Därför
  kommo alla till honom för att höra hans frälsande ord och för att blifva
  hulpna från alla sina sjukdomar och lidanden till såväl kropp som själ.
  
  Men där funnos äfven sådana i Jesu omgifning, som visserligen längtade
  att få komma honom nära och blifva hans lärjungar, men de höllos
  tillbaka genom känslan af synd och ovärdighet. De längtade efter renhet,
  ljus och kärlek, men de vågade ändå icke att komma fram till frälsaren.
  En sådan var ock tullnären Levi. Men då möter Jesus hans längtande själ
  med en uppmaning att stå upp och följa honom.
  
  Ty när Jesus en dag går förbi Kapernaums tullbom eller tullport, riktar
  han sina steg ända fram till Levi, ser kärleksfullt på honom och säger:
  "följ mig!" Aldrig hade Levi hört ett ljufligare ord, och han är genast
  redo att lämna sin syssla vid tullverket för att följa Jesus och blifva
  hans lärjunge, hans apostel.
  
  Jesus är än i dag densamme. Samma kärleksfulla sinne, samma varma
  hjärta, samma lust att frälsa äger han än i dag. Och han kommer jämväl
  nu till hvarje barn, visserligen osynlig, men icke dess mindre lika
  verkligt genom sitt ord och sin ande och säger till alla, som längta
  efter renhet, ljus och frälsning: "följ mig!" Du får genast böja dig ned
  inför honom och säga honom allt och bedja honom om allt. Han är syndares
  vän, han är din vän. Han förlåter allt, så att du varder hvitare än snö.
  Glad och frigjord får du, likt Levi, följa honom och förblifva hans. Du
  är icke sämre än Levi och Levi var ej sämre än du. Jesu kärlek jämnar ut
  allt. De som följa honom äro alla lika högt aktade i hans ögon.
  
  Levi blef så öfvermåttan lycklig öfver Jesu kärlek och öfver att få vara
  frälsarens lärjunge, att han ville bringa samma lycka till sina forna
  kamrater vid tullen. Därför anordnade han ett stort gästabud, bjöd Jesus
  och hans lärjungar samt därjämte alla sina vänner och bekanta. I denna
  krets af publikaner och syndare sitter Jesus till bords. Jag tycker mig
  kunna höra alla de nådefulla ord, som Jesus under måltiden riktar till
  dessa människor för att lära dem förstå, att de äro människor, som Gud
  vill frälsa och föra in i sitt rike.
  
  Och när fariséerna tycka illa om att han på detta nådefulla sätt umgås
  med publikaner och syndare samt visar sig vara deras vän, då uttalar
  frälsaren några dyrbara ord, som visa oss, att hans uppgift i världen
  var just den att höja, lyfta, förädla och för himmelen frälsa oss arma.
  Ingen är härefter för liten eller ringa, för bristfull eller för syndig
  att han icke får blifva en Jesu vän och efterföljare.
  
  Barn, sluten eder i förtroende och tillit till Jesus nu under detta nya
  år! Öfvergif allt för att _helt_ följa Jesus!
  
                                                            _J. B. G._
  
  
  
  
                                  En saga
  
                 Lämplig att läsa vid ett nyår--och hela året.
  
                            Af _Einar Gauffin_.
  
                                                 (Forts. fr. föreg. n:r).
  
  "Tänk, om han skulle dö", sade kvinnorna på gatan, "hvem skulle sedan
  lära oss bli bättre människor?"
  
  "Tänk, om han skulle dö", sade barnen, "hvem skulle sedan hålla af oss?"
  
  Dagligen kommo kvinnor med mat till den sjuke och vårdade honom. Han
  hade tändt kärlek i så många hjärtan, nu lyste den tillbaka på honom
  själf. Men inte visste han, att det var hans verk. Männen stodo tysta
  utanför hans dörr för att få höra hur det var, och barnen sutto på hans
  tröskel med tårar i ögonen.
  
  Men mannen låg därinne och tänkte på, huru alla människor voro goda och
  kärleksfulla. Han grät vid tanken på att det visades honom så mycken
  godhet. Men han grät också vid tanken på att det ej förunnats honom att
  komma med ett kärlekens budskap till de onda, olyckliga människorna, som
  han hört om i sin hemstad.
  
  "Gud, sänd dem någon värdigare än mig", suckade han, "jag var nog inte
  värdig".
  
  Snart blef det tydligt, att mannen skulle dö, och en morgon när solen
  gick upp tog hans själ morgonrodnadens vingar och flyttade. Det blef
  djup sorg i hela landet. Den käre, gode mannen! Han hade kommit med
  kärlek, och kärlek är en gnista som tänder. Kärleken segrar, den segrar
  öfver det onda och ser det icke. Han hade haft kärlek i hjärtat och
  kärlek i blicken, och därför såg han hvad som var godt.
  
  Bed Gud om mer kärlek i hjärtat, så skall du få se mindre ondt men mera
  godt i världen, ty kärleken öfverskyler en myckenhet af brister.
  
  
  
  
                             Pullor, mina små!
  
       _Pullor, mina små,_
       _Gäss och tupp också_
       _Kommen att gullkornet plocka!_
       _Ack, en liten sparf,_
       _Frusen liten slarf,_
       _Trodde visst honom jag locka'._
  
       _Nåja, så kom med!_
       _Aldrig var min sed_
       _Fattig man skymfligt att jaga._
       _Jag såväl som du_
       _Ur Guds händer ju_
       _Dagligen allting får taga._
  
       _Men jag är så nöjd._
       _Fader vår i höjd_
       _Ser, hvad som bäst jag behöfver._
       _Rikligt han mig ger,_
       _När jag honom ber,_
       _Och det för dig nog blir öfver._
  
                                       _Anna H----m._
  
  
  
  
                                  Vägvisare.
  
                             Med två teckningar.
  
  Maja-Lisa var bara en fattig änka, men hon var ändå glad och förnöjd och
  kunde hvarje dag tacka Gud af fullt hjärta för hans nåd och godhet.
  
  Hon tyckte själf, att hon inte hade så litet att tacka för. Först och
  främst hade hon tre gossar, som voro friska, lydiga och arbetsamma.
  Visserligen var det inte alltid så lätt att få brödet att räcka till för
  deras friska matlust, men hon och hennes gossar hade ändå aldrig behöft
  gå hungriga till sängs en enda kväll. Och det tyckte hon var någonting
  stort, isynnerhet som hon och gossarna genom eget arbete förtjänte sitt
  uppehälle och aldrig behöft begära andras hjälp. Och tänk, hvad det
  brödet smakar, som man själf förtjänt med sträfsamt arbete.
  
  [Illustration: PULLOR, MINA SMÅ!]
  
  Och så ägde mor Maja-Lisa en liten stuga, som var hennes egen, bara ett
  rum och kök visserligen, men den var rödmålad med hvita knutar och
  fönsterfoder. Den lyste så vackert och såg så hemtreflig ut, där den låg
  omgifven af gröna granar och hvitstammiga björkar samt fruktträd, som
  blommade vackert om våren och skänkte god frukt om hösten. Frukten
  räckte till jul och ändå längre och var ett välsignadt tillskott i det
  lilla hushållet. Sällan fattades äppelkaka eller lingonpäron till
  söndagsmiddagarna. För öfrigt fanns omkring stugan en liten
  trädgårdstäppa med potatisland, bärbuskar och blommor, allt så väl
  vårdadt och näpet, att det var en riktig fröjd att skåda det.
  
  [Illustration]
  
  Men allt det där kräfde arbete och omtanke, isynnerhet höst och vår och
  för öfrigt under hela sommaren. Men härvid hade Maja-Lisa en väldig
  hjälp af gossarne. Hon behöfde bara säga och visa dem. När hon själf var
  borta i hjälp hos grannarna för att förtjäna en krona genom tvätt,
  skurning eller annat arbete, då var det gossarna som rensade, gräfde och
  krattade och höllo fint därhemma. Eller ock följdes de åt utefter
  landsvägen för att plocka ris och pinnar till bränsle åt mor. Sedan
  höggo de af pinnarna och riset i bestämda längder och trafvade upp det
  prydligt och ordentligt i vedskjulet. När vandringarna efter bränsle
  gingo långt bort utefter landsvägen, då togo de med sig vagnen, som
  Petter åkte i såsom liten gosse, och lassade den bräddfull och ändå mer.
  När hösten kom, hade mor Maja-Lisas gossar vedskjulet proppfullt med
  bränsle till vintern.
  
  [Illustration]
  
  En julafton kom en välklädd gosse upp till mor Maja-Lisas stuga och
  frågade efter vägen till prästgården. De två äldsta gossarne följde
  honom till vägskälet, där vägvisaren, de tre pekande armarna, stod. Där
  syntes kyrktornet och prästgården så att Nils kunde visa den lille
  främlingen rätta vägen.
  
  Men mor Maja-Lisa och hennes gossar de skulle kunna visa många på rätta
  vägen till lycka och förnöjsamhet.
  
                                                             _J. B. G._
  
  
  
  
                               Guds fåglar.
  
  "Hvad skall du göra, Tora?" ropade lilla Karin och sprang efter den
  äldre systern, som försiktigt gick utför trädgårdsgången med en
  porslinsmugg i ena handen och en bleckform i den andra.
  
  "Jo, ser du, mamma sade i morse, att vi skulle komma ihåg, att fåglarna
  behöfde vatten lika väl som mat, och att vi skulle sätta ut sådant åt
  dem. Därför gick jag ut i köket och bad Stina, att jag skulle få låna
  den här gamla formen, och nu skall jag fylla den med vatten, få se, om
  det kommer några fåglar."
  
  Ja, det skulle bli roligt att se. Naturligtvis kommo väl några, det var
  klart. De små flickorna stodo på afstånd och väntade, och Karin klappade
  händerna af förtjusning, när de sågo fåglarna flyga rundt omkring
  platsen och slutligen försiktigt trippa omkring formen.
  
  "Åh", ropade hon, "där är en trast. De tro kanske att vi satt ut en kaka
  åt dem, eftersom här står en puddingform."
  
  "Så du pratar!" sade den äldre systern skrattande. "Var tyst nu, så att
  du inte skrämmer dem."
  
  Men det skulle vara roligt veta, hvad fåglarna själfva tänkte, när de
  sågo formen.
  
  "Se på bara, här kan man ju få sig ett bad", tycka vi oss höra trasten
  säga, medan han dristigt klifver midt upp i formen. "Jag har just
  längtat att få bada. Jag tycker om vatten utanpå kroppen såväl som
  inuti. Det här var riktigt skönt, jag skall sjunga mycket bättre sedan."
  Och han plaskar så att vattnet stänker vida omkring.
  
  "Jag bryr mig inte om att bada", säger ärlan, som tagit sig en djup
  klunk. "Jag längtade att få dricka, och jag såg ingenstädes till något
  vatten. Maskar äro sällsynta den här årstiden, och brödsmulorna, som de
  kasta ut åt oss, rifva mig i halsen, ty de äro hvarken mjuka eller
  fuktiga."
  
  "Ja, och ni se, att de nu också plockat alla bären af buskarna", pep en
  annan liten trast. "Det är bra ovänligt af dem, när de veta, att vi
  tycka så mycket om frukt och att vi behöfva den såväl i den här torkan."
  
  En sparf stod på afstånd och såg på. Nu kom han också trippande, ty
  äfven han hade ett ord att säga:
  
  Om ni höll er utanför köksdörrarna som jag brukar göra, så skulle ni
  finna, att det är somliga kokerskor, som äro nog vänliga att fukta
  brödsmulorna innan de kasta ut dem, och det gör dem mjuka och aptitliga.
  "Jag kommer just ifrån en sådan god frukost och jag behöfver intet
  vatten utan får säga adjö."
  
  Jag vet inte, om Tora och Karin förstodo hvad fåglarna sade. Men jag
  tror det nästan, ty Tora gick genast in i köket och bad Stina vara snäll
  och fukta brödsmulorna, som hon kastade ut åt fåglarna. Karin skulle
  också hjälpa till att se efter om det fanns vatten i bleckformen för
  hvarje dag, "ty" hviskade hon tankfull, "det är Guds fåglar, och han
  tycker om att vi vårda oss om dem".
  
  
  
  
                                 Johannes.
  
  Han var enda barnet till en fattig dagsverkskarl, som hette Petter
  Fredman. Men Johannes var ingen snäll gosse. Ända från hans spädaste år
  framträdde hans onda anlag, och man kunde se på hans buttra och tvära
  ansikte, att han ej var ett snällt barn.
  
  Men han hade lätt för att lära. Geografin och historien kunde han på
  sina fem fingrar, och äfven i räkning gick det bra. Under
  kristendomstimmarna kunde han lika bra som kamraterna upprepa det ena
  bibelspråket efter det andra och berätta de bibliska berättelserna från
  början till slut.
  
  "Det är rätt, min gosse", sade den vänlige läraren. "Jag är glad att se,
  att du är flitig och lär dig dina läxor väl. Det skall du ha god nytta
  af i framtiden. Men glöm inte, Johannes, att ett barns skönaste prydnad
  är villig lydnad mot föräldrar och lärare. Hedra din fader och moder och
  dig skall väl gå och du skall länge lefva på jorden." Och den gamle
  läraren lade sin hand på gossens hufvud och såg kärleksfullt på honom.
  
  Men Johannes svarade blott med ett trotsigt ögonkast, och suckande vände
  sig läraren ifrån honom.
  
  Kamraterna undveko också gossen med det vresiga, surmulna sättet. Han
  led bittert däraf, men i stället för att söka felet hos sig själf,
  förbittrades han allt mer och mer och afundades dem, som hade det bättre
  än han.
  
  Visst var det sant, att grannens Fredrik och nämdemans Vilhelm hade smör
  på sitt bröd i skolan, medan han ofta måste äta sitt bröd utan smör. De
  hade också präktiga stöflar med höga skaft, då han måste traska i ett
  par träskor. Men nog hade han kunnat vara glad och frimodig för det. Han
  led själf mest af sitt onda lynne, men han förmådde icke öfvervinna det.
  Han förstod icke han, att därtill fordras kraft ofvanifrån. Men då måste
  man knäppa sina händer och bedja: "Gode Gud, hjälp mig att bli snäll!"
  Och det ville inte Johannes göra.
  
  Emellertid gingo åren, och Johannes var nu tolf år gammal. Han hade
  vuxit upp till en stor, stark och frisk gosse, och han hade kunnat vara
  sin mors glädje och framtidshopp, om han ej alltid varit så stygg och
  ovänlig. Hans far hade dött året förut i lunginflammation, och modern
  sträfvade nu från morgon till kväll för att kunna försörja sig och sin
  gosse.
  
  En morgon, när Johannes stod i begrepp att gå i skolan, kom modern emot
  honom.
  
  "Du kan inte få gå i skolan i dag, Johannes", sade hon ifrigt, "jag har
  redan varit hos magistern och bedt om lof för dig. Jag har fått bud
  ifrån den där frun, som kom flyttande hit till byn i förrgår, att hon
  vill ha mig till hjälp med att skura. Jag måste gå dit genast, och du
  vet, att det är mycket att sköta om här hemma i dag, som jag inte hunnit
  med, när jag inte visste någonting förut, och därför måste du nu vara
  snäll och stanna hemma i dag och sköta om kon och grisen."
  
  Så fick han nu inte gå i skolan heller, och det var ändå det enda, som
  han tyckte var roligt. Knotande skötte han om de sysslor, som inte
  modern hunnit med, sedan gick han in och satte sig vid bordet med
  hufvudet lutadt mot handen. Allehanda mörka tankar rufvade inom honom.
  Det var i alla fall ett bra uselt lif han förde, tyckte han. Aldrig fick
  han annat att äta än strömming och potatis och hårdt bröd, aldrig en bit
  kött. Bara om söndagarna ett ägg och litet smör på brödet. Och ändå
  ville man, att han skulle vara glad och tacksam? Jo, det var just något
  att tacka för!
  
  Det föll honom aldrig in att i den andra vågskålen lägga den stora
  förmånen att äga en god hälsa och en trofast mor, som alltid tänkte på
  hans bästa.
  
  Han fortfor i stället att nära sina bittra tankar.--Var han då sämre än
  de andra kamraterna, som om söndagarna fingo kaffe med färskt bröd och
  andra läckerheter, som han aldrig såg en skymt af?--Åh, nej, han var
  lika god som de, och sina läxor kunde han bättre än många af dem. Men i
  dag, då han nu var ensam herre på täppan, skulle han sannerligen skaffa
  sig någonting godt att äta han också.
  
  Han smög sig bort till moderns rödmålade byrå, hvars öfversta låda han
  drog upp. Där i ena hörnet stod en liten dosa, där han visste, att
  modern förvarade några mödosamt förvärfvade slantar. Han räknade dem,
  det var en krona och trettio öre. Dessa tog han och gick till
  handelsboden, där han köpte kakor och karameller för dem.
  
  Handelsmannen hyste ingen misstanke, ty det hände ibland, att Johannes
  gick ärenden åt bondhustrurna i byn.
  
  Nu kunde då Johannes ostörd njuta af sina läckerheter. När modern om
  kvällen kom hem, hade han redan gått till sängs. Han var sjuk, sade han.
  Och han hade verkligen feber och kväljningar. Modern kunde till en
  början icke begripa orsaken till detta plötsliga illamående, men just då
  föll en klar månstråle på de tomma påsarna bredvid sängen, och nu bröt
  en mörk aning in i hennes själ.
  
  Först ville hon likväl icke tro det värsta. Hennes enda barn skulle vara
  en tjuf?
  
  Omöjligt! Men den tomma dosan vittnade alltför tydligt om hans skuld,
  och alldeles förkrossad satte hon sig vid bordet, gömde ansiktet i
  händerna och grät.
  
  Man skulle nu kunna tro, att Johannes' hårda hjärta veknat vid åsynen af
  moderns sorg. Nej. Hans öga förblef torrt och hans mun stum.
  
  Dagarna gingo långsamt framåt. De blefvo allt kortare, till och med om
  solen lyste, hvilade ett skimmer af vemod öfver dem.
  
                                                                (Forts.)
  
  
  
                              _Bibelläsning_
                eller hvad står det i nästa söndags text?
  
                       Veckan 30 Jan.-5 Febr. 1905.
  
  M. 30. Mark.  4: 26-32. Liknelser om Guds rike.
  T. 31.        v. 26-28. _Guds rikes fördolda utveckling_;
  O.  1.        v. 29.    _dess afslutning i världen_.
  T.  2.        v. 30-31. _Guds rikes ringa början_;
  F.  3.        v. 32.    _dess hägnande storhet i sin utveckling_.
  L.  4. Matt. 13: 44-46. _Vi skola offra allt för att vinna Guds rike_.
  S.  5. Matt. 13: 47-50. _En kraftig maning till uppriktighet_.
  
                 _Söndagsskoltext för den 5 Februari._
  
                            Mark.  4: 26-32.
  
  _Minnesvers_: Fil. 1: 6. Den, som i eder har begynt ett godt verk, skall
  fullborda det intill Jesu Kristi dag.
  
                        Barnavännens anmälan för 1905.
  
           Tjugondeandra årgången, 432 sidor, 150 fina teckningar.
  
  Redigeras af J. B. Gauffin, Uppsala, under medverkan af flere inom vårt
             land kände söndagsskolmän och barnavänner;
  
  Innehåller en _kort betraktelse öfver något Guds ord_, af Fr. Engelke
             och J. B. Gauffin, _längre och kortare berättelser,
             skildringar ur naturen och lifvet_; öfver _svenska orter och
             världens hufvudstäder_, från missionsfälten i _Kongo_ och
             _Kina_. Öfversikt af följande söndags text till hjälp för
             lärare och barn.
  
  Illustreras icke med gamla utnötta klichéer utan hela året om med nya,
              fina original-klichéer.
  
  Utkommer hvarje torsdag i stort åttasidigt nummer, tryckt å fint papper.
  
  Sprides i lagom stor upplaga för att kunna bära kostnaderna och för att
          trycket kan bli vårdadt, samt expedieras i rätt tid;
  
  Kostar å postanstalterna 1 kr. 05 öre jämte tillägg af
         postbefordringsafgiften; hos _Red. af Tidn. Barnavännen, Uppsala_
         från 6-20 ex. 1 kr,; från 21-49 ex. 95 öre; 50-99 ex. 90 öre; 100
         ex. och däröfver 85 öre pr ex. då.
  
  Gratis följer söndagsskolans textbok och ett sextonsidigt, fint
         illustreradt Sommarnunmmer.
  
  Textboken säljes extra till prenumeranter å Barnavännen för 5 öre ex.
         För lärare och lärarinnor finnes textboken interfolierad och
         klassbok i ett starkt band för 25 öre.
  
  Beställes hos Redaktionen af Tidn. Barnavännen, Uppsala.
  
  UPPSALA 1905, K. W. APPELBERGS BOKTRYCKERI.
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  End of the Project Gutenberg EBook of Barnavännen,  1905-01, by Various