text: Produced by Gun-Britt Carlsson, Eva Eriksson, Jens Sadowski,
  and the Online Distributed Proofreading Team at
  http://www.pgdp.net
  
  
  
  
  
  
  
  
  
                                  DANSEN
                               PÅ FRÖTJÄRN
  
  
                                    AV
                             HJALMAR BERGMAN
  
                        (KOMEDIER I BERGSLAGEN II)
  
                    STOCKHOLM / ALBERT BONNIERS FÖRLAG
  
                  BERLIN. ULLSTEIN & CO:S TRYCKERI 1920
  
  
  
  
                               FRU GUNHILD
                             PÅ HVISKINGEHOLM
                                1847--1863
  
  
  
  
                                    I.
  
  
  När fru Gunhild gick med sitt fjärde barn, var hon redan trettioåtta år
  gammal. Herr Abraham var sextiosex, och han hade icke väntat att Gud
  skulle beskära honom ännu en arvinge. Herr Abraham hade då som alltid
  svårt att draga sig fram med hustru, talrik barnskara, dyrbara egendomar
  och många och glupska tjänare. Han motsåg icke det väntade barnet med
  särdeles glädje. Men varken att han högt klagade eller eljest visade sin
  kära hustru några tecken till missnöje. Endast att han då och då i
  förbigående sökte utforska fru Gunhilds tankar, rädd som han var, att
  hon i all tysthet kunde lägga planer för en ovanligt festlig döpelseakt
  eller annan kostsam tillställning.
  
  Två eller tre gånger varje dag steg han uppför trapporna till
  tornrummet, där fru Gunhild tillbragte de sista veckorna före
  förlossningen. Tornrummet var kalt, högt och svalt. Luckorna för söder-
  och österfönstren voro tillskruvade, och endast västerfönstret stod
  öppet. Fru Gunhild satt i en klumpigt snidad, svartmålad emmastol, vars
  skinnklädnad, delvis lossad, hängde i skrynklor och veck. Fru Gunhild
  satt helt nära det öppna fönstret och lyssnade till göken, som gol i
  väster.
  
  Herr Abraham stiger på tå in i rummet, handskas försiktigt med
  dörrklinkan och dröjer vid tröskeln. Fru Gunhild nickar jakande, att han
  kan stiga fram, och han går alltjämt på tå bort och sätter sig på
  stenbänken i fönstersmygen. Under de buskiga, gråvita ögonbrynen kastar
  han en förlägen blick på hustrun. Han stryker sig över låren och harklar
  sakta. Då fru Gunhild likväl icke öppnar ögonen, lutar han sig fram över
  det runda bordet, vars skiva är av alrot. Han rör vid de vita
  linnesakerna och slutligen tar han boken i svartfärgat, slitet
  kalvskinn, slår upp pärmen och läser med närsynta ögon:
  
  Christi efterföljelse och All werldzens fåfängligheetz Föracht.
  
  Herr Abraham suckar omedvetet och börjar bläddra i boken som är späckad
  med märken. Ett efter ett tar han ut sju små kopparstick, samlar dem i
  handen, stryker och glättar dem, men fäster sig föga vid, vad de
  föreställa. Under tiden slår fru Gunhild upp ögonen.
  
  -- Hur går det med slåttern? frågar hon.
  
  -- Gud ske lov jo -- jo vars. Han lägger ifrån sig kopparsticken, böjer
  sig fram och stryker lätt över hustruns axel och arm.
  
  -- Vad tänker kära Gunhild på? Här -- här i ensamheten.
  
  Hon gör en butter min och låter huvudet sjunka. Herr Abraham fortsätter
  hastigt:
  
  -- Jag menar, att det är icke nyttigt för Gunhild. Min salig mor brukade
  säga, att kvinnor i välsignat tillstånd ej ha gott av att tänka. Likaså
  står det i Skriften, att var dag har nog av sin plåga. Gud råder för
  allt, stort som smått. Men jag menar, att Gunhild skulle gå ner och se
  om huset. Där nere går allting vind --
  
  Han tystnar. Det fräsande ljudet av jämt mejande liar har upphört. I
  dess ställe hör han drängarna skratta och prata sinsemellan.
  
  Fru Gunhild säger:
  
  -- Jag orkar icke. Jag är så besynnerligt trött. Kanske att det är
  doften av det nyslagna höet, som söver mig. Jag har svårt att andas, och
  ibland flammar det för mina ögon.
  
  Herr Abraham sticker huvudet ut genom fönstret, sakta, försiktigt som en
  räv. Osedd ser han drängarna nojsa med varandra ute på gärdet, rättaren
  har gått in till sin hustru.
  
  Han drar sig tillbaka ur fönstret, han står stilla en stund och stirrar
  bekymrad framför sig.
  
  -- Där hör Gunhild, säger han, drängarna leka och nojsa. Rättarn har
  gått till sin hustru. Jag skall föda dem, kläda dem, giva dem lön, men
  arbeta vilja de icke. Och här sitter Gunhild och tänker på nya utgifter.
  Nya utgifter i dag, nya utgifter i morgon, ständigt. Vad är nu detta?
  
  Han rör vid linnet och spetsarna.
  
  -- Finns det inte små kläder och blöjor efter de andra barnen? Och
  varför så fint? Gunhild vet, att små barn smutsa ned och förstöra. Vad
  sitter Gunhild och tänker på? Tror kanske, att det skall bli ett stort
  döpelsekalas med många inbjudna. Men då måste jag säga nej till min egen
  sorg. Vi skola bjuda de faddrar, av vilka barnet kan vänta sig något
  gagn. Inga andra. Vad tänker Gunhild på?
  
  -- Ingenting. Vad skulle jag tänka på?
  
  -- Bliv då här och vila, säger herr Abraham och stryker henne över
  huvudet. Han går mot dörren, men vänder sig om.
  
  -- Kanske Gunhild tänker på någon gåva vid kyrktagningen? Gunhild har
  ingenting att klaga över. När Abraham föddes, fick Gunhild det underbart
  vackra och dyrbara korset av guld och rubiner, som tillhört min salig
  mor. Min salig mor hade tre verkligt dyrbara smycken, korset, den ryska
  emaljringen med fem diamanter och fem turkoser, och slutligen
  pärlkedjan. Mor fick tre barn och tre smycken. Gunhild väntar nu sitt
  fjärde barn. Men jag kan icke trolla fram något smycke.
  
  -- Jag önskar ingenting, säger fru Gunhild och sluter ögonen. Jag önskar
  ingenting för min egen del --
  
  Genast säger herr Abraham:
  
  -- Det lilla barnet behöver ingenting, varken silver eller spetsar. Ett
  litet barn behöver moderns omvårdnad och sin fars kärlek. Det är allt.
  -- Bliv nu här och vila, eftersom kära Gunhild är trött.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Herr Abraham går, dörrklinkan faller i lås. Efter en stund tystnar
  drängarnas prat och liarna fräsa åter i gräset.
  
  Fru Gunhild sträcker på armarna, sträcker på benen. Hon är stel och öm.
  Huvudet är tungt och på samma gång tomt. Hon tar stöd mot bordet och
  reser sig. Genom fönstret ser hon sju krökta drängryggar och sju krökta
  pigryggar. Drängarna äro barhuvade, pigorna ha schaletter. Bakom dem
  står herr Abraham Lilja, gråklädd med en solkig mössa på huvudet. Han
  snor det gråvita skägget mellan handflatorna, och på skäggets rörelse
  kan hon se, att han står och mumlar för sig själv.
  
  Hon blir led på att se herr Abraham Lilja. Långsamt drar hon sig inåt
  rummet och sätter sig i fönstersmygen vid det östra fönstret vars lucka
  är tillskruvad. Hon sitter framåtlutad med vitt skilda knän.
  
  Hödoften sticker henne i näsan, och hon känner, att hon skall nysa. Hon
  tänker på, att hon i hast måste önska sig något, ty en nysning och än
  mer tre efter varandra följande ha förmågan att bestyrka och bekräfta en
  önskan. Först tänker hon på mannen och gården. Under aderton år har hon
  icke hört talas om en riktigt god skörd, och hon skyndar att önska en
  god skörd. Hon tänker på förlossningen och önskar en hastig, lindrig
  förlossning. Slutligen tänker hon med en viss rädsla på barnet. Hon
  önskar ett gossebarn. Hon önskar, att han skall bliva vacker, god och
  klok. Hon önskar, att han skall brås på hennes släkt och icke på
  Liljorna, som hava grå, långa hästansikten, gråvitt hår och gråvita
  ögon.
  
  Under det att hon tänker på allt detta, förgår lusten att nysa. Och hon
  småler åt sina dårskaper.
  
  Emellertid ha hennes tankar nu fastnat vid barnet och komma icke loss.
  Tre gånger har hon varit havande, men aldrig förr har hon varit fylld av
  en sådan myckenhet besynnerliga och oroliga tankar. Med Thomas a Kempis
  i hand har hon sökt driva bort dessa tankar. Hon tror, att de äro
  syndiga.
  
  Egentligen är det icke tankar. Hon ser, vare sig att hon håller ögonen
  öppna eller sluter dem. Hon ser sonen. Han är vid pass tjugu år. Han är
  hög och rak. Han har hennes ögon, Bourmaistrarnas ögon, skiftande mellan
  olivgrönt och olivblått. Han har Bourmaistrarnas brunsvarta hår och
  stora vita tänder. Han talar ivrigt och fort, han ler skälmskt men med
  någonting ängsligt och skyggt kring ögonen. Vad han säger, hör hon icke.
  Hon hör endast att han talar.
  
  Hon lutar sig bakåt, låter armarna hänga slappt och glider sakta ned på
  marken. Det är icke någon svindel, och hon kunde mycket väl ha hållit
  sig upprätt på bänken. Men glidandet ger henne en lycklig förnimmelse.
  Även detta att ligga på det kvistiga golvet med huvudet mot stenmuren
  ger henne en lycklig förnimmelse.
  
  Likväl gör hon försök att komma ifrån dessa föreställningar, över vilka
  hon halvt omedvetet blyges. Hon fäster tankarna vid mannen, vid hans
  bekymmer. Hon tänker på dopet med alla dess utgifter, hon undrar, vilka
  faddrar som skola bjudas. Vidare tänker hon på barnen. Hon ser dem stå
  runt kring vaggan, där den lille ligger. Hon ser deras ögon. Abrahams
  gråvita, under ständigt blinkande, rödkantade ögonlock. Mariannes ögon
  äro också gråvita men med kilar av grönblått. Britas ögon --
  
  Fru Gunhild kvider till, hon stryker sig med båda kinderna hårt och
  oroligt över pannan. Det är svårt att veta, var hon skall kunna fästa
  sina tankar. Nyss var hon nära att tänka på det, som icke får tänkas. På
  Britas ögon, ångesten. Brita är blind.
  
  Solskenet faller snett in genom det öppna fönstret, som mera är en
  fyrkantig glugg än ett fönster. Ljusstrålen är bräddfylld av lysande
  dammkorn, som sakta stiga och sjunka eller röra sig i cirklar.
  Ljusstrålen flyter oavbrutet in genom gluggen och fyller snart rummet
  med ett sakta surr, med liars fräsande och med den starka doften av
  nyslagen klöver och halvtorkat hö.
  
  Fru Gunhild tänker på skörden, hon tycker sig gå allén utför, hon
  passerar fält efter fält och tar noga reda på grödans utseende. Hon gör
  till och med beräkningar och letar i minnet efter spannmålspriser. Men
  hon känner hela tiden, att hon har sonen bredvid sig. Hans huvud är tätt
  intill hennes. Hon tänker: Om jag vänder lite, lite på huvudet, kan jag
  se hans ögon, kan jag se om han är blind. Men hon vågar icke. I strupen
  skälver en oemotståndlig gråt.
  
  Hon slår upp ögonen för att slippa ifrån detta, som är det svåraste och
  det, hon allra minst får tänka på.
  
  Som hon öppnar ögonen slår det henne, att rummet är förändrat. Hon
  sätter sig upp och ser sig omkring. Det dröjer en stund innan hon
  förstår, att det är den starka, lysande strålen, som försvunnit. Och
  även sedan hon märkt detta, förstår hon icke genast, att mörkret kan
  vara ett svar på hennes fråga. Det första hon tänker på är slåttern.
  
  Hon griper tag i stenbänken och reser sig. Det är ett drygt arbete,
  hjärtat dunkar och blodet rusar åt huvudet. Det svartnar för hennes
  ögon. Men icke heller nu förstår hon, att detta dubbla mörker kan vara
  ett tecken och ett svar på hennes fråga.
  
  Hon går bort till fönstret. Ett ulligt, nästan helsvart moln har dragit
  över solen. En rad större och mindre ulltappar följa. Just som fru
  Gunhild sticker ut huvudet, går solen ut ur det första molnet, och
  ljuset skär illa i hennes ögon.
  
  Hon drar sig hastigt ur fönstret och trycker handen mot ögonen. En stund
  blir hon stående i fönstersmygen, lutad mot muren. Åter sticker hödoften
  starkt i näsan, och hon känner att hon skall nysa.
  
  Önska dig något, tänker hon och småler åt sina dårskaper. Men välj nu
  icke så länge --
  
  Då hör hon honom säga:
  
  -- Önska, att jag måtte se --
  
  Hon hör det så tydligt, att hon måste vända på huvudet. Men hon förstår,
  att det är han som talar, han som står bredvid henne med sin kind tätt
  bredvid hennes. Han ber för sig.
  
  I ett nu slå flammorna upp. Det är icke en rädsla med mellanstunder och
  mellanrum. Det är ångest överallt och i varje ögonblick. Hon kan springa
  bäst hon vill, hon kan springa som råttan i fällan. Hon ställer sig och
  stirrar upp- och nedför muren. Men det finns inte en punkt på muren, som
  icke klibbar av ångest. I varje ögonblick finns ångesten. Hon kan icke
  blunda ifrån den, hon kan icke hålla för öronen. Om hon kastar huvudet
  häftigt av och an, kan hon likväl icke kasta bort den.
  
  Och hon vet, att ju mer och ju starkare hon tänker på detta, desto
  säkrare skall det komma.
  
  Nu ser hon också Brita. Hon ser de klargrå ögonen. Hon ser sig själv,
  hur hon står med barnet på armen. Hon håller ett brinnande ljus framför
  barnets ögon och för det sakta av och an.
  
  Bakom henne står herr Abraham och viskar:
  
  -- Nu tyckte jag, hon vände på ögonen. Nu tyckte jag --
  
  Allt detta ser hon och hör. Och hon vet, att ju mera och starkare hon
  tänker därpå, desto säkrare skall det komma. Från den stund, då hon
  visste sig havande, har hon hållit sig undan för den blinda. På tå har
  hon smugit sig förbi, blundande för att icke se händerna som känsligt
  famlande söka i luften. Tre månader har hon vistats här i tornrummet,
  stängd från barnen.
  
  Och hon har lyckats hålla ångesten borta ända till den dag, då hon såg
  sonen framför sig -- en hög, vacker gosse, med vita tänder, svartbrunt
  hår och stora blåskiftande ögon.
  
  Molnen glida över solen, ett efter ett, fönstergluggen blänker och
  slocknar, blänker och slocknar. Slutligen blir den lysande starka
  strålen helt och hållet borta. Det är, som om gluggen täckts av en
  mörkgrå hinna.
  
  Denna enformiga och stilla dager ger något lugn. Fru Gunhild sätter sig
  i den svarta emmastolen. Hödoften ligger tungt över hennes bröst. Hon
  tar boken från bordet och bläddrar. Bokstäverna flyta samman, raderna
  slingra som mörka maskar. Men hon släpper dem icke i första taget.
  Slutligen rädes hon dock, att det skall skada hennes ögon, och hon
  lägger boken ifrån sig.
  
  Hon återvänder till skörden. Nu blir det regn i slåttern. Abraham Lilja
  skall gnälla. Han skall spara på allt upptänkligt vid dopfesten. Prästen
  skall få på tok för litet i sin svarta hatt. Och när och fjärran skall
  man skratta åt Abraham Lilja, som räknar upp sockerbitarna åt sina
  gäster. Fru Gunhild rodnar, ögonen tåras.
  
  Det är nu aderton år sedan Gunhild Bourmaister gick i brudsäng med herr
  Abraham Lilja till Hviskingeholm. Alltifrån de första ungmösåren hade
  hon hållit av sin kusin, fänriken Albrecht Bourmaister -- men nu var hon
  tjugu år och nu svor hon inför Guds och prosten Books anlete att älska
  herr Abraham Lilja, känd vitt och brett för sin rikedom, sin fulhet, sin
  snålhet, sin snuskighet, sin eviga jämmer över dåliga skördar och
  otroget gårdsfolk. Utan tvivel var det en mened, Gunhild Bourmaister
  begick, en grov synd. Och synd avlar synd.
  
  Emellertid blev hon i många avseenden en god maka för herr Abraham. Hon
  vårdade hans egendom efter bästa förmåga. Bordet på Hviskingeholm
  dukades tarvligt, och själv åt hon endast det nödvändiga. Som alla
  Bourmaistrar, män som kvinnor, var hon glad åt smycken och vackra
  kläder. Men i stället för att betunga herr Abraham med dessa utgifter,
  vände hon sig till sina ridderliga kusiner, de fattiga Bourmaistrarna,
  och fick, utan att själv behöva giva något, åtskilliga smycken av värde
  och vackra klädnader. Det gladde herr Abraham.
  
  Efter fyra års äktenskap skänkte hon herr Abraham en son, som var
  utomordentligt lik sin far. Två år senare födde hon en dotter och efter
  ytterligare fem år ännu en dotter, Brita, som var blind.
  
  Denna olycka var hemsk och oförklarlig. Herr Abraham fruktade, att han i
  någon vresig stund kunnat förebrå sin hustru hennes havandeskap och
  därigenom vållat olyckan. Han visste, att denna ökning i barnskaran
  varit honom okär, men han kunde icke erinra sig om och på vad sätt han
  givit sitt missnöje uttryck. Han gömde sin ånger och sina tvivelsmål,
  som han gömde allting annat, förtegen och rädd. Men det var icke lätt
  att hålla det stilla. Det smög från tanke till tanke, kördes ned under
  gammalt skrot men slog rot i alla jordmåner, spirade, värkte, oroade.
  Och så till vida bragte det herr Abrahams kloka sparsamhet på skam, att
  han aldrig väjde för en kostnad, när den gällde Britas välfärd.
  
  Fru Gunhild åter hyste inga tvivel. Hon känner ganska visst, att hon
  ensam bär skulden. Hon och den unge man, som följer henne alla tider och
  allestädes. Honom älskar hon och för denna synds skull har Gud låtit
  henne föda ett barn med blinda ögon.
  
  Hon vet ingenting om honom mer än detta, att han följer henne alla tider
  och allestädes. Något liknar han ju fänrik Albrecht Bourmaister, men han
  har icke åldrats som fänriken. Det är nog icke han, som sårades vid
  Grossbeeren och som så småningom avancerade till general. Fru Gunhilds
  vän är alltjämt högväxt och smidig. Hans hår är brunsvart, hans ögon
  skifta mellan olivgrönt och olivblått. När han talar ivrigt, lysa
  tänderna, stora och vita. Han ler skälmskt men med någonting ängsligt
  och skyggt kring ögonen.
  
  När Gunhild lämnade det lilla gula huset i staden, föräldrahemmet, satt
  han bredvid henne i kaleschen. Herr Abraham fanns icke. Det var han, som
  följde henne uppför Hviskingeholms breda trappa. I brudkammaren, i det
  sommarheta mörkret var det han.
  
  Till en början trodde fru Gunhild, att denne okände skulle rädda hennes
  liv. Ungdom är dårskap. Hon vandrade under lindarna med sin vän. Hon
  hörde honom tala, hon stödde sig mot hans skuldra. Ibland ville han
  locka henne bort från Hviskingeholm. Han var en vandrare, och all
  världens långa, krokiga och hemlighetsfulla vägar lockade honom. Men fru
  Gunhild skrattade småklokt och nöp honom i örat. Hon kunde också säga:
  Gå din väg --
  
  För att göra honom illa. Men hon visste, att han icke skulle lämna
  henne.
  
  Fyra runda år levde de lyckliga, vandrade under lindarna, där allt
  folket såg dem och icke såg dem. Herr Abraham var gårdsfogden, som bar
  arbetets tunga, på det att dessa båda skulle leva ostörda och lyckliga.
  Hemligen lyckliga.
  
  Hon förblev länge ung. Den okände räddade henne, förde henne utanför
  det, som åldras. Men den afton, då hon med ljuset i hand prövade
  Lill-Britas ögon, den aftonen kom hösten. Och hastigt. Hon förstod, att
  hon syndat med sina hemliga tankar. Det är rättvist, att Gud straffar
  den, som listar sig ut ur livet och njuter en lönnlig glädje.
  
  Fru Gunhild vandrade icke längre under lindarna. Hon drev bort honom,
  som ville vara när henne alla tider och allestädes. Hon satt till bords
  med den solkige herr Abraham. Och de gråvita, klumpiga små tingestar,
  som nästan osedda vuxit upp vid hennes sida, de voro hennes barn komna
  ur hennes kved, närda av hennes mjölk. Värmda av hennes kärlek.
  
  Hon var likväl ännu ganska ung. Hon trodde, att straffet i sig innebär
  förlåtelse och gottgörelse. Och hur gruvligt straffet än hade blivit,
  tyckte hon likväl, att hon gott skulle kunna bära det. Hon visste icke,
  att ett liv i lönndom är urbota brott.
  
  Då var det, som Gud ville visa henne, att han ännu ägde några obrukade
  redskap i sin pinokammare.
  
  När hon för fjärde gången blev havande gav han henne den vissa tron, att
  hon skulle föda ett gossebarn. Genast började fru Gunhild undra över
  honom. Det var besynnerligt att bära i sitt sköte ett gossebarn, som en
  gång skulle bliva en ung man. Guds straff hade givit henne skygghet för
  alla tankar, som icke rörde sig kring den dagliga gärningen. Men hon
  kunde icke förstå, att det skulle finnas något ont eller farligt i att
  tänka på sonen. Dessa tankar voro starkare än det dagliga arbetets och
  likväl oskyldiga och rena.
  
  Då var det, som Gud ville visa henne, att han ägde ett obrukat redskap.
  
  Om aftonen, när barnen gått till vila, brukade fru Gunhild stiga ut i
  parken för att hämta svalka. Ibland var herr Abraham henne följaktig.
  Men icke denna afton. Hon gick ensam, och det var ovanligt mörkt i
  parken. Kanske var himlen mulen.
  
  När hon nu går där långsamt, trevande framför sig, rädd att stöta mot
  stammarna, känner hon plötsligt, att någon är vid hennes sida. Hon
  tänker genast att det är sonen. Hon är redan van att se honom framför
  sig. Han är så där en femton år, och hon själv är gammal. Hon kan behöva
  ett stöd. Hon stöder sig tungt mot hans arm och de gå några slag av och
  an, sakta, lugna, tysta. Femton år -- kan också hända att han är tjugu
  och att han redan fått någonting allvarligt att grubbla över. Därför är
  han tyst. Hon undrar, hur det är med hans ögon. Han kan icke vara blind
  som Brita, ty Gud vill icke straffa mer än en gång. Men det är ju likväl
  oroligt.
  
  Han lägger sin kind intill hennes. Så bruka väl sönerna göra. Hon känner
  sig ganska lugn och lycklig därvid. Hon tänker dock alltjämt på hans
  ögon, fast hon vet, att det icke är nyttigt.
  
  Då börjar han tala. Fru Gunhild känner med kinden, att han rör käken,
  rör läpparna. Och med ens förstår hon, att det är vännen. Det är icke
  sonen, det är vännen. Hon blir till förstone icke rädd, undrar endast
  vad hon skall ta sig till. Hon går hastigare, hon vänder tvärt, hon
  stryker sig hårt över kinden. Så börjar hon springa. Mörkret förvirrar
  och hon springer runt, runt bland trästammarna. Hon är rädd att falla.
  Hon tänker på, att hon vedervågar det liv, hon bär under sitt hjärta.
  Hon blir våt över hela kroppen och känner smärtor. Då stannar hon, slår
  armarna kring en trädstam.
  
  Genast lägger han sin kind mot hennes.
  
  Hon tar tag, griper mitt i ångesten och talar förnuft med sig själv. För
  första gången säger hon sig, att detta endast är en inbillning. Det är
  en tankelek, en känslolek, som hon övade i sin ungdom. Den tog henne
  fången, men nu är hon gammal. Tankar och känslor äro icke eviga, de
  vissna som blommor.
  
  Men ångesten blir starkare. Hon drar fram alldagliga ting. Hon tänker på
  sådden, hon ser framför sig en pinnharv och räknar pinnarna. Hon går i
  ladugården och frågar förman efter kon, som kalvat --
  
  Nej, säger hon, man kan drömma år efter år. Men man kan icke trolla bort
  verkligheten. Dröm är dröm och verkligt är verkligt.
  
  Verkligt är verkligt, säger hon till honom.
  
  Och i detsamma förstår hon, att hon icke längre vet, vad som är
  verkligt. Hon kan icke skilja. Hon tänker att det är hemskt. Hon
  skrattar till eller säger kanske någonting. Hon tror icke längre, att
  hon skall kunna skicka bort vännen. Kanske går han av sig själv om en
  stund. Men hon kan ingenting göra.
  
  Hon tar hans arm, och de vandra som förr, lyckliga, under lindarna. --
  
                     *       *       *       *       *
  
  Detta tilldrog sig alltså i parken i början av månaden maj. Men vad som
  förut berättats om herr Abrahams besök i tornrummet och om fru Gunhilds
  ångest, det tilldrog sig i mitten av juni.
  
  Åter smyger vännen sig tätt intill henne, och åter tror hon att det är
  sonen, barnet, som hon bär. Det är ju ångesten för barnets ögon som gör
  henne så ohjälpligt trött och maktlös. Hon lutar sig mot ryggstödet och
  glider sakta i stolen. Hon känner, att sonen står bredvid henne. Hon kan
  till och med se honom utan att vända på huvudet. Han är hög och rak. Han
  liknar någon, som fru Gunhild känt, innan hon blev husfru på
  Hviskingeholm.
  
  Men det är icke det, hon tänker på. Hon tänker endast på hans ögon,
  endast på hans ögon.
  
  Han står bakom stolen, nu böjer han sig fram över henne med huvudet
  lutat. Han ser ivrigt på hennes läppar, och hon ser ivrigt på hans
  läppar. Hon ser dem skälva. Han rör vid hennes läppar. Hon skjuter honom
  sakta ifrån sig. Han rör vid hennes bröst. Då glider hon. Hödoften
  trycker ned henne och vilar över henne som ett tungt, mjukt varmt
  vatten.
  
  Hon kämpar för att kunna draga andan. Hon letar efter något att minnas.
  Det svartnar, men hon ser ännu hans ögon. Nu stannar hjärtat, nu slår
  hjärtat ett slag. Nu stannar hjärtat. Nu slår det två hastiga slag, som
  kännas i hela kroppen, smärtsamt.
  
  Fru Gunhild vaknar liggande med huvudet under stolsitsen. Hon finner det
  icke underligt, ingenting finner hon underligt. Hon har några ord i
  huvudet, som hon måste säga. Och med någon svårighet säger hon:
  
  -- Min dotter -- skall kallas Judith.
  
  Hon småler förnöjd därför att hon har kunnat säga detta i trots av
  andnöden. Hon kravlar upp och sätter sig i stolen. Det tar tid. Men när
  hon väl har kommit till rätta i stolen, börjar hon grubbla över namnet
  Judith. Hon kan icke erinra sig någon med det namnet. Möjligen har hon
  läst det i boken eller minns det från bibeln. Hon är glad, att det står
  i bibeln, ty herr Abraham tycker om bibliska namn.
  
  Han, som nyss stod bredvid henne, har hon glömt. Hon minns dunkelt, att
  det har funnits en ung man vid pass tjugu år, men han är långt borta.
  Och hon är alldeles viss, att barnet, hon bär, är ett flickebarn.
  Naturligtvis kan hon varken se eller höra detta lilla ofödda flickebarn.
  Och hon småler svagt åt halvt glömda dårskaper.
  
  På barnets ögon tänker hon icke vidare.
  
  När hon ser sig omkring blir hon varse, att de sju små kopparsticken av
  draget kastats på golvet. Med möda plockar hon upp dem och stryker
  varligt av dammet.
  
  Det är de sju dygderna.
  
  Längst dröjer hon vid Caritas. Hennes ansikte uttrycker en mild
  sorgsenhet. Kanske är det en smula långdraget, kantigt, mer likt
  Liljorna än Bourmaistrarna. I höger hand håller hon ett brinnande hjärta
  medan hon med vänstra armen trycker intill sig ett litet, vitt, mjukt
  barn. Fru Gunhild kysser barnet.
  
  Hon hör herr Abrahams steg i trappan och sluter av vana sina ögon. Han
  stiger in på tå, lägger klinkan försiktigt i lås och går bort och sätter
  sig i fönstersmygen.
  
  -- Vad tänker du på? frågar han.
  
  Hon skakar sakta på huvudet. Men plötsligt hejdar hon sig, slår upp
  ögonen och säger:
  
  -- Lilja, jag har en bön.
  
  Herr Abraham drar de buskiga brynen högt upp i pannan och stirrar på
  henne.
  
  -- Jag ber dig, fortsätter fru Gunhild, att barnet måtte få kallas
  Judith.
  
  -- Judith? Efter vem? undrar herr Abraham och tillägger: För resten tör
  det väl hända, att det blir en gosse.
  
  Fru Gunhild ler. Hon bläddrar med kopparsticken, sätter dem samman två
  och två. Ur en vacker driven silverkanna häller Måttligheten sin
  kristallvita dryck. Strålen är tunn och glänsande som en silvertråd.
  Justitia blickar manligt lugnt, men man kan se, att hon är en kvinna, ty
  när hon tar till svärdet, griper icke lillfingern som de andra fingrarna
  utan står lätt krökt, utåtböjd. Fortitudo är en jungfru i pansar. Mjuk
  och rund och mild lyfter Hoppet sina blickar. Tron vaktar sin lampa.
  
  Detta är således de sju ädla och starka kvinnor, som bättre än någonting
  annat förmå bevara och skydda människans liv. Skydda mot de fientliga
  makter, som sträva efter att göra människans liv splittrat, trasigt,
  löst till sin hopsättning, utan sammanhang, otydligt, meningslöst. Fru
  Gunhild tänker, att hon skulle vilja bjuda de sju Damerna till
  fadderskap.
  
  Herr Abraham stönar.
  
  -- Hur går det med slåttern? frågar fru Gunhild.
  
  Herr Abraham jämrar. Regnet har kommit över dem. Det finns ingen
  möjlighet att göra vålmar med hattar, eller att få upp hässjorna. Höet
  är redan förstört, han ser hela skörden förstörd, han måste sälja sina
  kreatur --
  
  -- Huset går vind för våg. Och här sitter du och tänker på nya utgifter,
  ständigt nya utgifter.
  
  Fru Gunhild betraktar Visheten. Hon njuter av den lugna, klara,
  genomskådande blicken. Hon ser i Vishetens spegel och tycker sig skönja
  ett litet flickhuvud.
  
  Då säger fru Gunhild:
  
  -- Nu tror jag, att allt skall bliva gott. Min Judith skall vara allt
  det, jag längtat efter --
  
  -- Vad har kära Gunhild längtat efter? frågar herr Abraham.
  
  Men hon kan icke svara. Hon kan icke säga honom, att hon letts vid hans
  fulhet och småaktighet. Hon kan icke säga, att hon längtat sig mjältsjuk
  efter någonting annat, någonting friskt och glatt, obekymrat, stolt och
  vackert. Hon kan icke förklara, hur hon överflyttat denna längtan på
  barnen. Hon kan icke säga, att hon hyst agg till honom, därför att
  hennes barn voro honom lika i fulhet och småaktighet.
  
  I stället lägger hon ut kopparsticken på bordet, pekar och säger:
  
  -- Käre Lilja, vi skola önska henne de sju dygderna och ett lätt,
  förnöjsamt sinne. Är icke det en stor faddergåva. Och till billigt pris
  --
  
  Hon skrattar åt hans förnöjda min. Herr Abraham skall säga någonting
  vackert, han lägger huvudet på sned och gnäller:
  
  -- Och jag -- jag önskar henne mors vackra ögon --
  
  I detsamma fräser blixten och fladdrar som en blåvit vinge förbi
  fönstret. Abraham Lilja kastar hastigt igen fönstret och ser med
  uppspärrade ögon, hur åskregnet smattrar i hö och säd.
  
  Fru Gunhild, som ännu småler åt mannens artighet, blir rädd och döljer
  ögonen bakom handen.
  
  De små, grönskiftande glasrutorna skallra under knallen.
  
  -- -- --
  
  Sedan fru Gunhild förlösts med ett flickebarn, vidhöll hon sin önskan,
  att barnet måtte döpas till Judith. Och ehuru namnet tillförene icke
  burits inom släkten, blev det så, som fru Gunhild önskade.
  
  Barnmorskan fick i uppdrag att pröva barnets syn. Hon förde ljuset fram
  och åter. De stora, mörkskiftande ögonen följde oavvänt lågan. Även i
  övrigt var det ett välskapat barn, behagligt att se.
  
  
  
  
                                   II.
  
  
  Herr Abraham hade all glädje av sina barn. Sonen, Lill-Abraham, arbetade
  oförtrutet i slöjdbod och smedja. Han blev tidigt krökt och såg ut som
  en liten gubbe. Han visste icke föra sig bland främmande och till och
  med inför kära mor var han så blyg, att han måtte stirra i marken och
  dölja de breda, smutsiga händerna under förskinnet. Men han gjorde snart
  skäl både för föda och kläder och var ofantligt mån om, att intet skulle
  förkommas. Därför att han stod så mycket ensam i slöjdboden blev han
  ovan vid att tala och stammade svårt. Syster Marianne var egentligen den
  enda, med vilken han kunde samspråka. Och det skedde nästan endast om
  hösten, när vinterkläderna skulle sys eller lagas.
  
  Syster Marianne satt vid rocken eller i vävstolen. Syster Marianne hade
  icke något utseende, och det var därför likså gott att hon höll sig
  borta från dansen. Spinnrocken trampades bäst av utvilade fötter, och de
  långa, smala benen i grå, grova ullstrumpor rörde sig flinkt under
  krinolinens höga välvning. Marianne bar alltid krinolin, dels emedan det
  var en anständig kjortel, dels emedan hon icke hade någon annan.
  
  Lill-Abraham och Marianne, det var fars riktiga barn. Av Brita kunde han
  ju icke begära så mycket. Hon satt dag ut och dag in i gröna kammaren
  och stickade strumpor. Det blev flera strumpor än huset behövde och
  garnet var dyrt. Till slut fann herr Abraham på att sälja strumporna i
  staden. Förtjänsten blev icke stor, men det var alltid så mycket, att
  hon icke satt där alldeles utan gagn.
  
  Herr Abraham hade således endast den yngsta, Judith, att voja sig över.
  Och det är också alldeles sant, att Judith ända in i sitt sjunde
  levnadsår icke gjorde den allra ringaste nytta. Fru Gunhild lovade gång
  på gång, att det snart skulle bli annat av. Men inte såg herr Abraham
  någon förbättring. Antingen skalade hon ikring på gångar och vägar och
  slet sulorna mot det grova gräset, eller dansade hon och sjöng i långa
  gången, eller satt hon stilla framför Brita. Judith artade sig illa.
  
  -- Kära mor skämmer bort henne. Fåfäng gå lärer mycket ont.
  
  Det visste fru Gunhild. Hon tänkte: låt nu sommarn gå, i vinter skall
  jag sätta henne till arbete. Eller också tänkte hon: låt henne bara få
  dansa julen ut, eller låt henne få påska i fred -- i sommar, när dagen
  blir lång, skall hon få begynna så varligt.
  
  Själv gick fru Gunhild i arbetet utan rast. Liten hjälp hade hon i
  hushållet. Huset var stort. Många munnar skulle mättas, och herr Abraham
  var icke rundhänt, när det gällde kött, smör eller mjöl, ännu mindre när
  det gällde pengar. Det var också så lett att pressa honom, han jämrade
  sig så illa som en sjuk. Vred blev han sällan, men hästansiktet blev
  längre och slappare och fulare än vanligt. Fru Gunhild vågade icke se på
  honom.
  
  Så småningom gick det därhän, att fru Gunhild aldrig vågade se på någon
  av sina närmaste, varken på sin herre och husbonde, eller på den lille
  klumpige och dolske Abraham, eller på Mariannes magra, gammaltorra
  ansikte och uttryckslösa ögon, eller på Britas famlande händer. Hon
  vande sig vid att hålla huvud och blick rakt framåtriktade.
  
  Hon tog sig också en annan besynnerlig vana. Från morgon till kväll höll
  hon sin nyckelknippa i vänster hand, och var hon gick fram eller om hon
  satt stilla på sin stol, ringde hon oavbrutet med nycklarna. Brita kunde
  höra rasslet ända från köket i andra ändan av huset. Hon förstod ganska
  väl, varför mor ringde med nycklarna. Mor ville icke höra, hur far
  tassade omkring i sockorna, smög i trappor och gångar, lurade och
  listade. Brita kunde gärna ha velat binda en bjällra kring halsen på
  far. Som råttorna i sagan gjorde med katten.
  
  Kanske fanns det också en annan orsak, som Brita icke kände. Det var så
  ohjälpligt tyst på Hviskingeholm. Och fru Gunhild var rädd för
  tystnaden.
  
  Hon var rädd, att någon kunde komma tätt bakom henne och börja tala,
  viskande i örat.
  
  Likväl tycktes faran avlägsnare för varje år, som gick och ju mer
  arbetet tätnade kring fru Gunhild. Törhända har Hviskingeholm aldrig
  haft en raskare husmor. Och det var icke blott innesysslorna hon måste
  övervaka från det största till det minsta. Snart blev herr Abrahams
  girighet så övermåttan stor, att det icke var redsel med honom. När det
  icke längre fanns något att draga in på husfolkets underhåll, började
  han svältföda kreaturen. Fodermarsken gick från alltsammans. Han gitte
  inte höra, hur djuren råmade av hunger, och trotsa herr Abrahams förbud
  vågade han icke. Då måtte fru Gunhild själv stiga upp på skullen och
  häva ned fodret i rännan.
  
  Eller också hände det, att herr Abraham i sin förtvivlan stal hennes
  nycklar och höll visthus och skåp stängda under dagar. Det var på
  hösten. Fru Gunhild lät sig intet bekomma. Hon tog stallfogdens son till
  hjälp och låg flera dagar i vassen och sköt änder. Bytet sålde hon i
  staden och fick pengar till det nödvändigaste. Men den jakten behagade
  herr Abraham så väl, att han flera gånger upprepade knepet. Och alltid
  fann fru Gunhild på råd. Men i vassen fick hon ältan eller frossan och
  led sedan mycket därav.
  
  Man kunde tro, att alla dessa stridigheter skulle föra till trätor och
  osämja mellan makarna. Så var det likväl icke. När de någon gång talades
  vid, var det alltid med vänliga ord, och till och med att herr Abraham
  då och då svarvade till och krystade fram någon besynnerlig artighet.
  Fru Gunhild förmådde honom även till att icke spara på såpan, åtminstone
  när det gällde händer och ansikte.
  
  Endast när talet föll på Judith kunde herr Abraham bli skarp i rösten.
  Han förstod icke varför just det barnet skulle ha större frihet än de
  andra? Sprang hon inte ideligen av och an i gången, smattrade med
  fötterna, dansade och sjöng så att det ekade från gavel till gavel.
  Snart finge väl både far och mor gå barfota för Judiths skull. Aldrig
  göra någon nytta, äta, dricka, förstöra kläder men aldrig göra nytta.
  Att far stack sitt kala huvud upp ur spiraltrappans mörker, det störde
  henne alls icke. Men när mor kom på gången, ställde hon sig med ryggen
  mot väggen och kvävde flämtningarna. Mor gick med tysta steg, det styva
  förklädet rasslade och nyckelknippan klirrade. Ibland talade hon
  halvhögt för sig själv eller gnolade sakta. När hon kom till Judiths
  plats, stannade hon. Hon lade handen på Judiths hjässa, böjde hennes
  huvud bakåt och såg henne in i ögonen. Mors hand var så het, att värmen
  kändes genom håret.
  
  -- Ja, ja visst, sade hon och gick vidare.
  
  Fru Gunhild spionerade på sig själv dygnet om och året om. Skulle hon nu
  också spionera på lilla Judith? Det gitte hon icke.
  
  I stället höll mor domedag var helgdagskväll, biktade barnen. Allt vad
  Judith gjort eller tänkt under veckans lopp måste fram. Det föll henne
  icke in att förtiga med flit. Men ibland kunde det vara svårt att veta,
  vad som vore straffbart eller ej. Så till exempel den gången då hon
  gjorde narr av Brita. Brita hade lagt ifrån sig stickningen och höll
  händerna med innersidorna uppåt utsträckta i solen. Och rätt vad det var
  förde hon händerna hastigt framåt och grep i luften, som man gör när man
  vill fånga en fjäril. Då hade Judith sagt:
  
  -- Kors vad Brita är dum. Tror Brita att man kan fånga solstrålen? Det
  är ingenting att ta i --
  
  Brita rodnade av skam, därför att hon visste så mycket mindre om denna
  världen. Och för att icke helt och hållet giva tappt inför lilla syster,
  sade hon:
  
  -- Kanske om man övade sig --
  
  Och det fann Judith så löjligt, att hon måste berätta det för flickorna
  i köket och för envar som ville höra på. Men när domedagen kom visade
  det sig vara ett brott så stort, att handplagg icke räckte till. Utan
  måtte hon draga upp den lilla kjolen.
  
  Lill-Abraham och Marianne kunde också få stut och handplagg. Fast icke
  så ofta som Judith. En gång hade Brita fått skarpa bannor, men när hon
  självmant räckte fram händerna, skrek mor till och sprang ut på gången
  och grät. Och genast tog ekot mors gråt och rullade den från vägg till
  vägg.
  
  Det var domedagen. Under själva helgen läste mor i böckerna, där de
  fromma kvinnorna lågo som märken. Mor satt i karmstolen på stora salen
  och mitt emot henne satt far, tyst med slutna ögon. Bakom fars stol stod
  rättaren och alla drängar, bakom mors stol stodo hustrur och pigor. Mitt
  på golvet stodo barnen, uppställda så att de icke vände ryggen åt varken
  far eller mor. De höllo varann i händerna.
  
  När mor slutat att läsa, nämnde hon den, vars tur det var att läsa
  Herrens bön. Därpå föll hon på knä. Far spratt till, reste sig hastigt
  och föll suckande på knä. Och hela församlingen sjönk i knä, så när som
  på det barn, vars tur det var att läsa.
  
  När Brita skulle bedja, hände det någon gång, att hon fick skälva i
  benen och icke kunde hålla sig upprätt. Då blev det ett suckande i
  salen, och mor måtte stödja Brita under armarna. Eljest var det ingen
  som läste så skönt och så väl som den blinda. Men Judith var den, som
  läste högljuddast, dröjde vid orden, sjöng på stavelserna och gärna
  hörde sin röst. -- --
  
  När Judith var nio år, blev mor sjuk och stannade i sängen en hel
  vinter. Om det nu var varjedagsfrossa eller någon annan elakartad feber.
  Fru Gunhild trodde själv att det var döden. Och det gjorde, att hon alls
  icke fruktade att ligga där ensam, utan verksamhet i tystnaden. Det föll
  henne in, att nu skulle hon få se den där människan i styft förkläde och
  med klirrande nyckelknippa, nu skulle hon få se henne ligga under ett
  vitt lakan med knäna sammanpressade, med händerna knäppta över bröstet,
  med ögonen slutna. Det var en människa, som gjort henne mycken oro, och
  som hon i sin tur spionerat på, jäktat och förföljt. Nu skulle hon få se
  henne ligga där som någonting likgiltigt och ofarligt.
  
  För fru Gunhild var detta den bästa eller åtminstone den lugnaste
  vinter, hon haft på Hviskingeholm.
  
  Men för herr Abraham blev det en svår tid. Allt gick vind för våg,
  tjänarna bestulo honom, kreaturen dogo. Tillpåköpet låg mor i sängen och
  funderade ut, hur hon fortast skulle kunna förskingra hans fattiga
  ägodelar. Hon förskrev från staden ett svart kläde till fyra riksdaler
  alnen. Byskräddaren fick skära till kläder åt far och Lill-Abraham, och
  Marianne sömmade åt sig själv, Brita och Judith. När dräkterna voro
  färdiga ville mor se, om de passade; barnen satte på sig stassen och
  visade sig för mor. Men far ville inte. Han hade icke råd att slita på
  ett kläde till fyra riksdaler alnen.
  
  Då tröstade mor och sade:
  
  -- Jag lovar dig, Lilja, att du inte ska behöva slita på klädet, förrän
  jag är borta. Men du kan veta, att jag vill se er anständigt klädda,
  ifall det skulle bliva sorg i huset. Sådant tänker du inte på.
  
  Far blev röd och stor i ansiktet. Aldrig kunde det vara Guds vilja, att
  kära Gunhild skulle dö före honom? Så bleve han ensam och eländig och
  kunde gärna gå som tiggare från gården.
  
  -- Men nu lovar jag Gunhild, sade han, att jag ska bära dräkten varje
  helgdag, försåvitt inte vädret är sådant, att den kan taga skada.
  
  Därvid blev det. Var helgdag buro far och barnen sina nya dräkter. Och
  det såg präktigt ut, när de samlades till bön på stora salen. Men mor
  dog icke det året. Bebådelsedagen kunde hon själv sitta i karmstolen och
  hålla bön, fast hon måtte gå på kryckor både dit och dän. Far gav sig i
  kast med att tala och bad husfolket, att de skulle tacka Gud för fru
  Gunhilds återvunna hälsa. Härtill svarade fru Gunhild:
  
  -- Vi tackar Gud var dag för hans outtömliga godhet. Men inte behövs det
  något särskilt för detta.
  
  Det var fru Gunhilds allvar och ingenting löjligt. Men en av pigorna, ny
  på gården, var så full av skälmskhet och löje att hon måste skratta i
  tid och otid. Och så fnissade hon till. Därför blev hon bestraffad med
  handplagg och förlust av aftonvard.
  
  Hon hette Elin och var dotter till fiskaren. Fattigt var det i hemmet,
  och på gården gick hon för maten och kanske något slitet klädstycke. Men
  därför att hon var sexton år och så tämligen vacker, trodde hon, att hon
  kunde skratta åt allting. Gång på gång hörde fru Gunhild, hur den nya
  jäntan slamrade och larmade i köket. Hon hörde också herr Abraham gnälla
  och banna, men ingenting hjälpte. Flickan höll i med att skratta och
  illfänas, och snart nog fick hon en bundsförvant i Judith.
  
  Till sistone blev det så galet, att fru Gunhild måste ta till sig
  kryckorna och linka fram den långa gången ända till spiraltrappan. Hon
  ropade på Elin och flickan kom. Fru Gunhild bannade, och flickan hörde
  på med nedslagna ögon. Men fru Gunhild såg ganska väl, att hon hade all
  möda att hålla tillbaka skrattet. Då rann sinnet på henne, och hon lyfte
  kryckan. Men flickan blev alls icke rädd utan sade:
  
  -- Ska hennes nåd stuta mig, så går jag väl efter riset. Eljest kanske
  hennes nåd faller ikull.
  
  -- Gå du ned till ditt, sade fru Gunhild, och låt bli att slamra.
  
  Fru Gunhild återvände till sin kammare. Ofrivilligt förde hon kryckorna
  mera sakta och varligt, rädd för det ihåliga, dova bullret, som
  mångdubblades av ekot.
  
  Längre fram ville herr Abraham köra flickan ur tjänsten. Sedan fru
  Gunhild tillfrisknat behövdes ej så mycket tjänstefolk. Och dessutom var
  en sådan där hoppetossa inte mycket att lita på. Men fru Gunhild behöll
  henne. Slamret i kök och pigkammare kunde man väl tåla. Och hon var
  snäll mot barnen. Om sommarkvällarna gick hon ut på ängen och plockade
  blommor åt Judith och Brita. Visst var det ju en onyttig sak, men fru
  Gunhild ville icke hindra henne. Ibland stod hon i fönstersmygen eller
  på trappan, och såg hur flickan dansade nedför allén. Hon följde henne
  med blicken ända till dess att hon försvunnit under lindarna.
  
  Att herr Abraham gnällde, det hjälpte icke. Fru Gunhild bestämde över
  pigorna. Och det var dock ingenting ont i att flickan efter slutat
  arbete gick under lindarna för att plocka blommor.
  
  Men framemot jul blev Elin sjuk. Och nu triumferade herr Abraham. Han
  visste väl, vad det var för en sjukdom. Hon skulle genast ur tjänsten.
  Eller skulle han hysa en slinka i sitt hus? Skulle de oskyldiga
  flickebarnen gå i lek med en slinka? Bort skulle hon.
  
  Häremot kunde fru Gunhild ingenting invända. Elin fick draga i väg till
  fiskartorpet eller vart hon gitte. Och att det skarnet ingenting tog
  från gården, det vaktade herr Abraham.
  
  Om det var det, att sjukdomen åter tog fatt på fru Gunhild, eller om hon
  verkligen fästat sig vid flickan och leddes efter henne, det är svårt
  att säga. Två gånger sände hon bud efter fiskaren. Han visste alls intet
  om sin dotter. Hade hon drivits från gården för lösaktighets skull, så
  fick väl skarnet ta sig fram bäst hon kunde. Svårt hade han det ändå,
  och inte var han karl att jäva fru Gunhilds dom.
  
  Det var ju sant, domen hade varit rättvis. Flickan, som dansat utför
  allén, försvunnit under lindarna, hade varit en slinka rätt och slätt.
  Där fanns egentligen icke någon jämförelse.
  
  Ångesten kom väl därav, att fru Gunhild icke längre kunde arbeta som
  förr. Hon blev så pass helbrägda, att kryckorna kunde ersättas med
  käppar. Men utomhus vågade hon icke gå och herr Abraham regerade
  enväldigt på fält, i ladugård och stall. Värst var det, att höra
  kreaturen böla av svält. När hon själv ingenting kunde uträtta, måste
  det vända sig i vrede mot herr Abraham. Och var hon väl där, att hon
  icke längre kunde tåla herr Abraham, så skulle nog vännen passa på.
  
  Han var kanske icke så långt borta, kanske vandrade han under lindarna.
  -- -- -- --
  
  En dag i augusti fick Judith höra, att Elin återvänt och nu satt i
  köket. Genast tog hon den blinda i hand och förde henne genom gången och
  nedför spiraltrappan. Brita trevade sig fram till Elin och började smeka
  henne. Men Judith blev stående vid dörren. Hon kände icke igen sin
  lekkamrat.
  
  -- Ser du på mig, Judith? Nog är jag eländig. Men se på den här.
  
  Hon kastade åt sidan trasorna, och Judith såg en blågul liten kropp. Hon
  såg även Elins bröst och fann dem olika mot förr.
  
  -- Här ligger han och suger. Ingenting får han. Hur ska jag kunna ge
  honom något, när jag inte har ätit på två dar. Va ska jag klä honom med?
  Barmhärtiga människor, ge mig något!
  
  Köksan satte fram bröd och mjölk.
  
  -- Vad ska vi ge dig? Patron har själv kört bort dig. Hur ska det gå, om
  han får veta --
  
  Marianne och Lill-Abraham kommo till. De ställde sig längst bort i
  spiselvrån och stirrade på Elin. När pigorna bådo Marianne, att hon
  måtte hämta ett stycke lärft, vred hon sig oroligt och kom sig icke för
  att svara. Brita trevade omkring sig, och när hon funnit Judiths arm,
  sade hon:
  
  -- Kom, syster. Jag ska hämta min svarta klädnad och min speciedaler.
  
  Alla barnen gjorde nu som den blinda, de hämtade var sin speciedaler och
  var sin klädnad. Mynten staplade de upp i en liten hög på bordet,
  kläderna lade de i Elins knä. Men Elin blev rådlös och visste icke, vad
  hon skulle taga sig till med kläderna. Då förstod Brita, att barnet
  måste vara helt litet. Hon rodnade över sin dumhet.
  
  -- Jag blinda kräk, mumlade hon och trevade sig bort till dörren. I
  detsamma inträdde herr Abraham.
  
  Alla barnen så när som på Brita makade sig ut genom köksdörren och
  ställde sig under fönstret.
  
  Far gnällde så sakta. Först tog han ifrån Elin kläderna. Därnäst tog han
  den lilla högen speciedaler. Det var faddergåvor från onkel Bourmaister,
  och barnen kunde inte vara så otacksamma, att de kastade bort sina
  faddergåvor. Under det han talade om detta, makade han sakta bort
  mjölkbunken och limpan. Och plötsligt skrek han till så att det hördes
  långt ut på gården:
  
  -- Inte ska du ha mat i mitt hus, ditt lösaktiga stycke!
  
  Därpå blev det tyst, och barnen trodde, att far hade gått sin väg.
  Judith stack huvudet inom dörren och vinkade åt de andra, att de skulle
  följa. Men när de väl kommit in, sågo de, att far stod bakom dörren till
  spiraltrappan. Och i dörröppningen stod mor.
  
  Nu sker här en stor olycka, tänkte Judith. Hon fick genast klart för
  sig, att endera skulle mor eller far duka under. Endera skulle far
  gnälla och jämra, så att de allesammans måste ut ur huset och vandra på
  vägarna med tiggarpåse. Eller också skulle mor hålla domedag med bok och
  ris. Och far skulle aldrig mer drista sig till att gnälla.
  
  Men mor höll icke domedag. Hon steg fram till bordet, där Elin satt och
  grät. Hon talade med henne så lågmält, att barnen ingenting hörde. Far
  stod alltjämt bakom dörren. Kanske trodde han, att mor icke skulle
  upptäcka honom. Mor gick några slag av och an över köksgolvet. Ibland
  var hon far så nära som handen är lång. Då tryckte han sig upp emot
  väggen. Och mor tycktes verkligen icke se honom. Hon vred huvudet en
  smula åt sidan och talade sakta för sig själv. Slutligen stannade hon
  mitt framför barnen, och det var som om hon först nu hade fått sikte på
  dem. Hon strök Judith över hjässan och såg henne in i ögonen, även de
  andra barnen gav hon smekningar.
  
  Och plötsligt sade hon alldeles högt men på samma gång stilla och
  lågmält.
  
  -- Kära mina barn, varen barmhärtiga.
  
  Hon upprepade flera gånger:
  
  -- Varen barmhärtiga!
  
  Brita, som trodde, att hon önskade ett svar, sade:
  
  -- Kära mor, vi ha givit efter vår förmåga. Men kanske att far tog det
  ifrån henne --
  
  Då steg far fram ur skamvrån, han smög sig på tå bort till Elin och lade
  mynten framför henne. Han tog kläderna och vägde dem obeslutsamt i
  handen. Därpå sade han:
  
  -- Kära Gunhild, låt väga upp så mycket lärft, som kläderna väga, och
  giv åt Elin. Inte vill jag hindra barnen.
  
  Mor tillsade Marianne, att hon skulle väga upp lärftet. Vidare sade hon:
  
  -- Barn, gå nu först bort till kära far, kyss honom på hand och tacka.
  
  Alla barnen gingo i tur och ordning fram och kysste på hand. Far
  upprepade mors ord:
  
  -- Kära barn, varen barmhärtiga.
  
  Hur mor kunnat segra utan domedag och ris, det förstod icke Judith. Men
  hon trodde för visst, att nu skulle det bliva annorlunda på
  Hviskingeholm. Det skulle bli som en enda lång helg. Mor skulle lägga
  bort käpparna och gå som förr, rak och vacker. Far skulle icke gnälla.
  Och Judith skulle dansa och sjunga.
  
  
  
  
                                   III.
  
  
  Mitt i natten vaknar fru Gunhild. Hon sätter sig upp. Månen är i nedan
  men det är dock tämligen ljust. De tjocka buktiga fönsterglasen lysa
  blågrönt som stora lysmaskar.
  
  Fru Gunhild undrar över, att hon vaknat så hastigt och utan anledning.
  Kanske har herr Abraham jämrat i sömnen och väckt henne. Han sover vid
  väggen mitt emot. Han snarkar icke, men det rosslar i hans strupe. Det
  är ett ljud, som fru Gunhild vant sig vid.
  
  Hon kan icke förstå, varför hon med ens blivit så klarvaken. Ingenting
  har hon drömt, ingenting svårt hade hon i tankarna, när hon gick till
  sängs. Ingenting oroar henne. Sista tiden har varit lugn och lycklig.
  Det är icke längre så svårt med herr Abrahams girighet. Saktmodig och
  tålmodig har fru Gunhild drivit sin vilja igenom. Till sist har hon
  förmått herr Abraham att skaffa sig en förvaltare, och nu skötes gården
  så, att både folk och fä har utkomst och trevnad. Barnen gå snyggt
  klädda, och både av mat och av gamla kläder blir det ett och annat över
  för landstrykare och fattighjon. Elin är åter i tjänst. Barnet har dött,
  men hon är glad som förr. Det är en skuld som betalts.
  
  I gengäld för allt detta goda har herr Abraham nöjt sig med att lägga
  beslag på fru Gunhilds smycken. Han har lagt dem i ett litet järnskrin,
  och skrinet står under hans säng. Det är ju möjligt att någon tjuv kunde
  smyga sig in och stjäla skrinet. Därför har han fastgjort ett snöre vid
  låset och knutit dess andra ända kring sin arm.
  
  Fru Gunhild förstår nog, vem den fruktade tjuven är, och hon småler. Vad
  skulle hon också göra med smycken? Hon är nu en gammal kvinna, utan
  fåfänga. Hon har fullgjort sitt arbete, hon är nöjd.
  
  Men desto besynnerligare förefaller det henne, att hon skall vakna så
  plötsligt mitt i natten. Hon lägger sig ned och blundar. Det är
  omöjligt. Hon kan inte somna, hon kan inte ens bli liggande.
  
  Så reser hon sig mödosamt upp ur sängen, hon tar sin käpp, vars doppsko
  är klädd med en skinnputa. Det är kallt, och hon lånar herr Abrahams
  slitna nattrock. Om han nu skulle vakna, så tror han visst, att trollen
  tagit både fru och nattrock.
  
  Hviskingeholm har sina spöken och överallt där fru Gunhild går fram,
  passa de på, rassla med tyg, knacka i möblerna, knäppa och sucka. Men
  fru Gunhild har icke ont av spöken. Hon känner det bara som ett svagt
  hetsande obehag, och hon vänder ogärna ryggen åt en öppen dörr.
  
  Hon stiger in i gröna kammaren, där Judith och Brita sova. De ligga i
  syskonbädd och hålla varandra i hand. Judith har till och med lagt
  Britas arm över sitt bröst. Hon är nog rädd för spöken. Sloge hon nu upp
  ögonen och finge se en krokig käring vid bädden, så bleve det säkert
  skrik.
  
  Och när allt kommer omkring, så är hon kanske ett spöke, fru Gunhild.
  Det finns kanske icke längre rött blod och varm anda i hennes kropp. Det
  kan nog hända att Gunhild Bourmaister varit död i många herrans år. Och
  den som nu vandrar i gången är endast hennes vålnad, dömd att tjäna
  andra, därför att hon i livet endast tjänade sig själv.
  
  Fru Gunhild småler åt sina äventyrliga spekulationer. Nu kan hon säkert
  gå till vila, nu har hon sett var sak på sin plats. Barnen sova. Nu kan
  hon säkert somna.
  
  Hon somnar verkligen. Efter en liten stund spritter hon upp. Hon ser av
  månljuset, att hon endast sovit en liten stund. Och nu är hon åter
  klarvaken. Hon känner ingen oro. Ingen har ropat på henne. Hon kan icke
  tänka sig, att någon kär vän skulle kunna vara i nöd, skulle kunna sända
  henne en hälsning. Fru Gunhild har icke någon kär vän. Och dessutom
  känner hon sig varken beklämd eller rädd.
  
  Det är som om det vore nyårsnatt, nyårsvaka. Det är, som om hon blott
  väntade på tolvslaget.
  
  Men inte är det nyårsnatt, och klockan har för länge sedan slagit tolv.
  Så blir hon sittande vaken, utan att vänta. Månen går bort och de
  lysande fönsterglasen slockna.
  
  Nästa natt sker detsamma, nästa natt detsamma. Det är väl det, att jag
  börjar bli gammal, tänker hon. Jag får tacka Gud, att det varken är oro
  eller ånger eller kroppsliga plågor som hålla mig vaken.
  
  För att timmarna icke skola gå så långsamt, börjar hon sticka. Likaväl
  som stackars Brita kan hon väl sticka i mörkret. Men första natten, hon
  stickar, vaknar herr Abraham.
  
  -- Jag har nog märkt, säger herr Abraham, att kära Gunhild har svårt med
  sömnen nu för tiden. Är det kanske något som Gunhild sörjer över? Så säg
  det hellre --
  
  Nej, hon sörjer icke, och för att icke längre oroa herr Abraham, lägger
  hon ifrån sig arbetet och kryper ned under täcket. Somna kan hon i alla
  fall icke. Nu bli nätterna långa, när hon icke törs röra på sig. Herr
  Abraham vaknar av minsta buller. Kanske tror han, att hon ligger där och
  funderar på sina smycken.
  
  Men det är inte det, som håller henne vaken. Någonting är det, men icke
  smyckena. Herr Abraham frågar flera gånger: varför sover inte Gunhild?
  Vad tänker Gunhild på? Någonting måste det ju vara.
  
  Ja, någonting måste det vara.
  
  Kanske har hon likväl någonting att ångra? Och nu håller Gud henne vaken
  för att hon skall besinna sig. Om dagen är det så liten tid för tankar.
  Arbetet växer eller också ha hennes krafter förminskats. Sömnlösheten
  gör väl sitt till. Huset har blivit så stort. Hon hinner icke. På år och
  dag har hon icke satt sin fot i parken. Söndagen tar barnen, hon hinner
  icke tänka.
  
  Men nu har hon nätterna.
  
  Herr Abraham vaknar vid att någon står tätt intill hans huvudgärd.
  Genast trevar han under sängen, skrinet är på sin plats. Herr Abraham
  makar sig inåt väggen och fru Gunhild sätter sig på sängkanten. Det är
  alldeles mörkt, men han hör, att hon vrider händerna och stryker upp och
  ned över linnet.
  
  -- Gör nu inte så med händerna, säger herr Abraham. Vad är det som oroar
  Gunhild?
  
  Hon börjar viska, herr Abraham sätter sig upp för att höra bättre.
  Slutligen säger han:
  
  -- Kära Gunhild, kära Gunhild, vad är nu detta? Du har alltid varit en
  god och trogen maka. Det säger jag inför Gud, och vem kan då säga annat?
  
  Alltjämt viskar hon. Han överröstar henne och säger:
  
  -- Kan väl hända, att Gunhild varit en smula slösaktig både i stort och
  smått. Det har hennes goda hjärta vållat, och det vill jag gärna
  förlåta.
  
  Hon säger:
  
  -- Om nu barnen få veta det, om nu barnen få veta det --
  
  Herr Abraham:
  
  -- Inte skall jag berätta om Gunhilds fantasier. Det kan hon veta. Jag
  har varit en gammal skråpuk i all min dar, och Gunhild kan väl haft skäl
  att önska sig bättre. Så vacker och fin, som kära Gunhild var och med
  ett livligt sinne. Jag får väl tacka Gud, att kära Gunhild icke gjort
  mig större oförrätt --
  
  Fru Gunhild reser sig och börjar vandra i mörkret. Hon har icke längre
  behov av käppen. Hon går som förr. Plötsligt stannar hon och säger:
  
  -- Hur skall det bli? Hur skall det bli?
  
  Men herr Abraham vill alls icke oroa sig. Nu är fru Gunhild gammal och
  sinnet blir väl lugnt och kallt med åren. Stod hon frestelsen emot i sin
  ungdom, så behöver hon väl icke oroa sig på gamla dagar.
  
  -- Men han är ju här, säger Gunhild. Inte hjälper det, att Lilja säger
  nej. Han har alltid varit här. År ut och år in har jag vaktat mig. Men
  nu gitter jag inte. Se nu kan jag inte sova längre. Var natt väcker han
  mig. Men han smyger sig genast bort. Han vet nog, att jag skall vara
  riktigt trött, innan han får bukt med mig.
  
  -- Ack det är ju bara griller, suckar herr Abraham. Gå nu vackert och
  lägg sig, så skall jag läsa Fader Vår --
  
  Han sätter sig upp och läser med hög röst. En gång till, ber fru
  Gunhild. Hon har svept täcket ikring sig, men sitter och skakar och
  huttrar. En gång till! Herr Abraham läser.
  
  Om dagen kommer Brita till henne. Hon brukar eljest icke lämna sin
  kammare, där solen skiner. Men nu kommer hon och sätter sig bredvid mor
  och stryker och kysser hennes händer. Den tanklösa Judith kommer
  självmant till henne för att läsa högt ur Werldsens Fåfängligheetz
  Föracht. Lill-Abraham stryker inom dörren, bugar förläget och frågar
  efter kära mors befinnande. Marianne ger henne att smaka av baket.
  
  Kanske att det alltsammans är feberyrsel, tänker fru Gunhild. Frossan
  har kanske kommit tillbaka svårare än förr, och barnen förstå, att jag
  snart skall dö. Till och med Elin i köket håller sig tyst och flickorna
  gå på tå i gången. Det är tydligt, att hon snart skall dö. Om hon nu
  bara kan hålla tand för tunga och ingenting yppa i yrseln. Så att barnen
  få höra --
  
  Hon säger till herr Abraham:
  
  -- När jag blir liggande, så ska inte Lilja släppa in barnen. Med mindre
  än att jag är fullt redig. Så länge jag är redig, ska de nog ingenting
  förmärka --
  
  -- Se det! ler herr Abraham. Se det, kära mor, att det bara var
  feberyrsel, som satte åt.
  
  Om julen trodde hon, att stunden var kommen. Vaknätterna hade gjort
  henne mager, hon tyckte sig åter se den där stela besynnerliga människan
  med styva förkläden och ringande nycklar, se henne ligga naken och
  utmärglad under ett lakan.
  
  Hon gjorde sig i ordning, stödd på Mariannes arm vandrade hon genom
  huset och ställde med stort och smått. Hon ordnade även för Brita och
  Judith.
  
  Men julen gick förbi, nyår, fastlag och påsk. I maj fingo lindarna löv.
  Fru Gunhild gick ut på trappan och såg ned mot parken. När herr Abraham
  bad henne stiga in, vände hon sig häftigt emot honom.
  
  -- Har jag inte skött ditt hus? Har jag inte arbetat för dig i trettio
  år? Vad vill du nu? Ska jag inte ens få se på lindarna?
  
  Hon låg vaken hela natten. Först i dagbräckningen steg hon upp, kastade
  över sig herr Abrahams nattrock och gick ut. Marken var fuktig och kylde
  hennes nakna fötter. Då blev hon rädd för kylan och ville vända om. Men
  han stod tätt bakom henne. Hon kunde icke vända. Till och med att han
  sköt på henne. Hon gick över gruset ned i parken. Det var så underbart
  nytt allting. Stammarna glänste fuktigt svarta, savstinna. Hon måste ta
  på dem. Hon måste pillra så smått på de rynkiga små löven, släta ut dem
  mellan fingrarna. Där stod en asp och skakade över hela kroppen. Det
  förundrade fru Gunhild. Men han, som stod bakom, berättade att det ännu
  var tidig vår och kallt. Och aspen är så frusen. Då tyckte hon synd om
  aspen och hängde över honom herr Abrahams nattrock. Därigenom blev hon
  också lättare till sinnes och ville dansa. Men han pekade på gräset, som
  hon trampade ned. Hon slog armarna kring hans hals och gick så lätt över
  gräset, att inte ett strå böjdes. Men väl kittlade de hennes fötter, de
  skälmarna.
  
  Och de vandrade länge och vida, stannade, sågo, rörde vid allt och voro
  mycket lyckliga och tanklöst glada som barn.
  
  I skogsbrynet mötte de en karl. Bakom tallen stod ännu en. Och ett litet
  stycke längre bort bakom enröset gömde sig många. Det var gårdsfolket.
  Gunhild tänkte, att det nu var tid att springa. Men det ville han icke.
  Det skulle se galet ut. Folk kunde tro, att hon var sjuk, och genast
  skulle de kasta sig över henne. Därför gick hon lugnt framåt. Han
  lämnade henne, det var bäst hon var ensam. Hon redde sig bäst ensam. Hon
  gick rakt på karlen och han vek åt sidan. De gömde sig alla bakom träd.
  De vågade icke komma under hennes ögon.
  
  Hon gick väl många mil och ingen vågade röra henne. Hon gick väl så
  långt som till månen. Ända till dess, att den räven Lilja blev henne för
  slug. Han tog henne så vackert under armen, och hon kunde alls inte tro,
  att det var Lilja. Men när hon kom i allén förstod hon, att Lilja lurat
  henne. Då började hon skrika:
  
  -- Tar du mina smycken, du girigbuk? Tar du mina ögon, du girigbuk? Tar
  du min salighet, du girigbuk?
  
  Därmed fortsatte hon hela allén uppför och kände en stor lättnad vid att
  få skrika. Men när hon kommit upp på gårdsplanen, såg hon Lill-Abraham
  och Marianne. Nu tiger jag, tänkte hon, nu måste jag tiga. Jag är väl
  inte människa att skämma ut mig inför mina egna barn. Vad ska de tänka
  om mig?
  
  Hon gjorde våld på sin mun, hon höll armen för. Det hjälpte icke. Hon
  var maktlös. Den där människan, som hon vaktat så många långa år, nu
  hade hon sluppit lös. Det var hon som skrek.
  
  Och hon skrek ännu i förstugan och trappan. Men i alla fall skulle hon
  väl tystna, när hon gick förbi Britas dörr. Där stod den blinda i
  dörröppningen. Nu skulle hon väl visa, att hon var en kristen människa.
  Hon kunde väl inte plåga livet ur sitt blinda barn.
  
  Och verkligen gick det lyckligt. Ty just som hon kom uppför trappan
  mötte hon Judith. Herr Abraham gjorde ett tecken, att Judith skulle gå
  åt sidan, och flickan tryckte sig upp mot väggen. Det var som förr, när
  hon hade dansat och mor kom på gången. Och nu fick hon äntligen makt med
  sin mun och sade:
  
  -- Du! Du har vackra ögon, du!
  
  Hon sade det alldeles lugnt och naturligt. Kanske endast lite för
  högljutt. Och strax därpå brast hon i skratt och måste åter trycka armen
  mot munnen.
  
  Herr Abraham förde henne uppför trappan in i tornkammaren. Han skruvade
  igen fönsterluckorna och Lill-Abraham satte en järnslå för dörren. Så
  måtte de väl vara belåtna.
  
  Och fru Gunhild kände det som vila efter stora, årslånga ansträngningar.
  Nu behövde hon icke längre rädas för vännen, som ville locka henne ut på
  all världens krokiga vägar. Nu behövde de alls icke tvista, de två.
  Dörren var stängd.
  
  
  
  
                                   IV.
  
  
  Till slut var det endast Brita, som hörde ljudet av mors steg, när hon
  vandrade av och an i tornkammaren. Det hördes i gröna rummet men ännu
  tydligare i gången. Det var likt det jämna dunkandet i ett stort urverk.
  Det kunde också förliknas vid ett hjärtas slag. Mitt på dagen blev det
  ojämnt och upphörde, för att åter begynna strax efter solnedgången.
  
  Ibland kom herr Abraham in till Brita för att trösta. Men han fick icke
  sagt många ord, förrän den blinda kröp bakom sängen och gömde sig. Så
  länge far höll mor innestängd, ville hon icke tala med honom. Alla hade
  de svikit mor. Marianne och Lill-Abraham hade gått över på fars sida. Om
  mor låtsades de ingenting veta. Aldrig smögo de sig uppför torntrappan,
  aldrig lyssnade de utanför dörren, aldrig gjorde de ett försök att rubba
  järnslån.
  
  Och Judith dansade och sjöng.
  
  Men slutligen lyckades Brita övertala Judith. En dag, när far och bror
  rott över Vassviken, sprang Judith ned i slöjdboden efter fil och
  hammare. Hon rusade uppför spiraltrappan och utan att få fram ett ord
  räckte hon verktygen åt Brita. Den blinda undersökte dem med händerna.
  De gingo bort till torntrappan och öppnade dörren. Men kommen mitt i
  trappan greps Brita av skälva och måtte sätta sig.
  
  Judith fortsatte ensam. Hon stod framför dörren, med vänster hand tog
  hon järnet och började fila. Gång på gång slant filen ur skåran. Hon
  stödde skaftet mot bröstet och filade uppifrån och ned. Knogarna blödde,
  bröstlappen fläckades. Hon hörde Brita skrika i trappan. Då tog hon till
  hammaren och började slå av alla krafter. Bäst hon slog, gick hammaren
  av skaftet. Brita kom uppför trappan. Och bakom henne herr Abraham.
  
  Far tog hammaren och satte den åter på skaftet. Han granskade bekymrad
  filen och stången.
  
  -- Kära barn, jag förstår, att ni vill komma in till mor. Men inte går
  det an att förstöra låset.
  
  Han tog fram den lilla hänglåsnyckeln och den stora nyckeln till dörren,
  lyfte av bommen och öppnade. Han sköt Judith framför sig, tog Brita
  kring livet och lyfte henne över tröskeln.
  
  -- Där sitter kära mor, sade han och pekade in i halvmörkret. Judith
  blev stående. Brita började treva sig framåt, men Judith grep henne
  hastigt i klänningen.
  
  -- Det är inte mor, viskade hon.
  
  -- Jo, sade herr Abraham. Det är nog kära mor. Fast hon har förändrats.
  Mor har blivit gammal.
  
  Han gick bort och öppnade fönsterluckan.
  
  Fru Gunhild förblev orörlig, hon såg varken på herr Abraham eller på
  barnen. Hon höll huvudet vridet åt höger, ögonen rörde sig och läpparna
  rörde sig.
  
  -- Ja, ja, sade herr Abraham och torkade pannan med rockärmen. Här kan
  kära Gunhild se Brita och lilla Judith. De vill veta, hur mor har det.
  
  Han fuktade läpparna med tungspetsen och fortsatte:
  
  -- Barnen ha visst fått för sig, att mor gärna skulle vilja gå ut, men
  att jag hindrar. Är det så? -- Ja, vi ska fråga, så att kära mor vill
  svara. Så här ska vi fråga: När vill kära mor gå ut?
  
  Fru Gunhild svarade:
  
  -- När han kommer.
  
  -- När han kommer, upprepade herr Abraham. Nu ska vi fråga så här: Vet
  jag, eller vet barnen vem han är? Eller när han skall komma?
  
  Fru Gunhild fällde ögonlocken till hälften och smålog:
  
  -- Det vet inte du.
  
  Nu började Brita åter treva sig fram, men för varje steg makade sig fru
  Gunhild längre in åt väggen. Brita hörde, hur klädet rasslade mot muren.
  Hon stannade.
  
  -- Jag är mors blinda flicka. Kanske att mor vill säga mig något? Eller
  kanske att mor vill klappa mig?
  
  Med en snabb rörelse vred fru Gunhild huvudet från höger till vänster,
  inåt väggen. Hon sade:
  
  -- Jag minns inga blinda.
  
  -- Kära barn, sade herr Abraham, låt oss nu lämna mor i fred.
  
  Han slog åter armen kring Britas liv och skjutande Judith framför sig
  lämnade han tornkammaren. -- --
  
  Fru Gunhild visste väl, att dörren var stängd med regel och bom. Men det
  bekymrade henne icke. En dag skulle han komma, och han hade nog medel
  att spränga en dörr. Under tiden väntade hon lugnt och blev slutligen så
  bekväm, att hon knappt gitte resa sig ur stolen. Om natten vandrade hon,
  därför att hon måste vandra.
  
  Varje morgon kom Elin med mat, öppnade fönsterluckan och städade rummet.
  Fru Gunhild talade med henne. Hon frågade aldrig efter barnen, men hon
  frågade efter skörden, efter korna, efter lin och ull, väv och garn.
  Ibland klagade Elin över herr Abraham. Nu var han värre än någonsin, det
  var knappt att tjänarna kunde härda ut. Fru Gunhild rynkade pannan och
  skakade på huvudet.
  
  -- Jag skulle kanske ha stannat lite längre, sade hon. Det var ju inte
  så brått.
  
  Elin för sin del trodde, att fru Gunhild ganska väl skulle kunna sköta
  hushållet. Sjukare var hon icke. Bara att hon sluppe se sina barn,
  tydligen var hon rädd för barnen. Det behövdes bara att Brita eller
  Judith stod bakom dörren, för att hon skulle krypa längst in i
  fönstersmygen och vända ansiktet mot väggen.
  
  Eljest var hon så förnuftig, att hon kunde läsa i bok. De små
  kopparsticken använde hon som spelkort och lade patience efter
  obegripliga regler. De sju Dygderna bytte ofta valör, men ständigt stack
  Visheten över de andra, varande den förnämsta bland dygder.
  
  Så pass klok var fru Gunhild.
  
  Och när general Bourmaister -- kusin Albrecht -- kom på besök, kände hon
  genast igen honom och räckte fram hand. Kusin Albrecht var hetsig till
  humöret och stark i rösten. Han bannade herr Abraham för hans snålhets
  skull och befallde honom att bära kistan med smyckena upp i
  tornkammaren. Han knuffade kusin Gunhild i sidan och frågade:
  
  -- Det är väl ändå trevligare för ett litet fruntimmer att ha sina
  smycken hos sig?
  
  -- Ja, du! sade fru Gunhild och skrattade. Från den stunden använde hon
  mycken tid till att pryda sig. Det beredde henne en stor fröjd. Men hon
  hade delvis glömt, hur man använder smycken. Därför kunde det hända, att
  hon satte en brosch i håret, knöt en halskedja kring midjan, fäste en
  kam i bröstlappen eller behängde klänningsfållen med örhängen. För andra
  människor kunde det ju se besynnerligt ut. Men hon kände hans smak, och
  det var för honom ensam, hon smyckade sig.
  
  Och barnen fingo icke se henne.
  
  -- -- --
  
  Var hon en dag riktigt dristig och oförsagd, ställde hon sig i fönstret
  för att se på Judith. Kastade Judith en blick uppåt tornfönstret, drog
  hon sig hastigt tillbaka. Men det hände så sällan. Judith hade fått en
  lekkamrat. Hon var väl femton år nu, eller sexton.
  
  När generalen besökte Hviskingeholm hade han fört med sig sin yngste
  son, sin Benjamin, Henrik Bourmaister, nyligen bortkörd från
  kadettskolan för sju gånger sjuttio synders skull. Herr Abraham var icke
  glad åt besöket, som skulle räcka från påsk till jul. Men generalen
  domderade och svor och tog slutligen till plånboken för att betala i
  förskott. Det bevekte. Och sålunda blev Henrik Bourmaister Judith Liljas
  lekkamrat. Men för fru Gunhild skulle detta få en oväntad betydelse.
  
  Knappt hade Henrik Bourmaister varit två månader på Hviskingeholm,
  förrän han övertalat kusin Judith att följa honom till främmande länder.
  Eller också var det Judith som övertalat kusin Henrik -- det är ovisst
  vilketdera. Det gällde att passa en dag, då herr Abraham farit till
  staden för att sälja smör och hudar. Vanligen gav han sig i väg vid
  tretiden på morgonen och återvände till aftonvarden. Under tiden skulle
  Henrik och Judith taga de snabbaste hästarna och före kvällen skulle de
  vara långt utom räckhåll.
  
  Brita blev genast invigd i planen och höll den för god. Själv var hon
  blind och kunde gärna sitta i gröna kammaren på Hviskingeholm. Men med
  Judith var det en annan sak. Var icke Judith lik mor? Hade hon icke fått
  mors livliga sinne? Dröjde hon länge i hemmet, skulle väl far göra henne
  förryckt med sitt eviga gnäll. Och när far slutade, skulle Lill-Abraham
  taga vid. Till slut skulle väl Judith spärras inne i kammaren liksom
  mor, och Brita skulle ständigt höra samma ljud av steg, gagnlösa steg.
  Så var det bättre, att hon red med kusin Henrik till främmande land.
  
  Om mor visste, så tänkte hon säkert som Brita. Och hölle det icke heller
  för orätt att taga strumpkassan och giva åt Judith.
  
  Midsommarafton som var en fredag, skulle det ske.
  
  Brita kunde nästan tro, att mor i alla fall anade något. Ju närmare den
  dagen kom, desto snabbare och oroligare ljödo hennes steg. Icke ens om
  dagen höll hon sig stilla. Kanske att Elin, den lösmynta snärtan,
  sladdrat bredvid mun. Elin hade också fått del av hemligheten. Det var
  hon, som ändrade kusin Henriks helgdagsdräkt, så att den skulle passa
  Judith. Judith skulle resa som en förnäm ung herre, och Henrik skulle
  vara hans ridknekt.
  
  -- Så låter du bli att pussa mig, sade Judith. Aldrig såg man väl en
  ridknekt pussa sin herre.
  
  Kvällen före midsommarafton gick Brita in i fars kammare och tog hundra
  riksdaler ur skåpet. Det hade hon väl förtjänt på alla sina strumpor.
  Och dessutom skulle hon ju ständigt sticka strumpor, som far finge sälja
  --
  
  Klockan fyra på morgonen åkte herr Abraham bort från gården. Genast steg
  Judith upp och klädde sig. Byxorna voro snäva, livrocken lång och vid
  med sammetsuppslag, västen guldstickad.
  
  Brita klippte hennes hår.
  
  När hon tog farväl, stack hon mors nycklar in under Britas huvudkudde.
  Den blinda hörde dem skramla, hon viskade:
  
  -- Kanske att Judith skulle ta farväl av mor först --
  
  Judith hörde henne icke eller tänkte icke på, vad hon sade. Hon sprang
  genom gången och nedför vindeltrappan. Hon hörde, hur hästarna skrapade
  i gräset under lindarna.
  
  I detsamma kom hon att tänka på, att Brita hade sagt henne något om mor.
  Det oroade henne. Hon tänkte: jag springer upp och frågar Brita. Det tar
  ett ögonblick.
  
  När hon kom i gången, hörde hon Brita snyfta.
  
  -- Varför gråter Brita? skrek hon. Och genast tog ekot hennes ord och
  kastade från vägg till vägg.
  
  Brita satte sig upp i sängen.
  
  -- Skall jag inte gråta, när syster vill fara sin väg utan att taga
  farväl av mor.
  
  Judith blygdes över sin glömska.
  
  Hon undrade, om hon borde gå rakt fram till mor, kyssa henne på kinderna
  och genast vända om? Eller om hon skulle säga något? Mor skulle
  ingenting förstå, och det tog alltid sin tid. Kanske mor sov, då borde
  hon icke väcka henne. Eller kanske att hon talade med sin vän, eller
  lekte med smyckena, då borde hon icke störa henne.
  
  När hon lyfte av järnet, hörde hon, att mor började springa omkring i
  kammaren. Hon vred om stora nyckeln och gläntade försiktigt på dörren.
  Det var skumt i kammaren, hon såg ingenting. Men plötsligt stack mors
  hand ut genom dörrgläntan. Judith blev mycket förskräckt och ofrivilligt
  stötte hon till dörren. Mor skrek till. Judith slog upp dörren på vid
  gavel och tog mor i famn.
  
  -- Kära hjärtanes, lilla mor, klagade hon, att jag skulle göra dig illa
  just nu!
  
  Fru Gunhild sköt henne varligt ifrån sig.
  
  -- Så så, sade hon. Jag kommer ju, jag kommer ju. Jag är strax färdig.
  
  Hon sprang bort till fönstersmygen, till skrinet. Hon krafsade ihop
  smyckena och hängde dem på sig, var hon bäst kunde. Judith gick fram
  emot henne för att ännu en gång taga henne i famn.
  
  Då hände det, att fru Gunhild för första gången på många år icke vände
  bort sitt huvud utan såg dottern rakt i ögonen.
  
  -- Ja, ja, sade hon, nu skall du icke behöva vänta längre. Nu är jag
  färdig.
  
  Hon gick mot dörren. Judith ställde sig framför henne.
  
  -- Känner icke mor igen mig? Det är väl för klädernas skull?
  
  Fru Gunhild log emot henne.
  
  -- Jo, käre, jag känner dig nog. Kom nu, kom nu. Herr Abraham reste till
  staden. Känner du Lilja, käre vän? Kom nu och gå vid min sida. Du har
  vackra ögon, kära min vän. Jag har ju väntat på dig, kan tänka. Kom nu.
  
  Judith förstod, att mor icke kände igen henne. Hindrade hon henne med
  våld från att lämna kammaren, skulle hon kanske skrika och väcka hela
  huset. Judith sprang därför in i fönstersmygen och ropade att mor glömt
  sina vackraste smycken. Fru Gunhild tvärstannade. Hon började treva över
  kläderna och håret. Slutligen vred hon huvudet åt sidan och skrattade
  till:
  
  -- Kom nu. Något skall väl Lilja ha. Kom nu.
  
  Hon lyfte sina kjolar och steg över tröskeln. Judith rusade förbi henne
  ned i gången in i gröna kammaren.
  
  -- Mor kommer! skrek hon. Mor kommer!
  
  Brita stötte henne ifrån sig.
  
  -- Vad är det nu, du säger?
  
  -- Mor kommer. Hon tror att jag är han, som hon väntar. Mor kommer i
  trappan.
  
  Då började den blinda skälva i hela kroppen.
  
  -- Hjälp mig, syster, för guds skull hjälp mig! Hjälp mig ut i gången.
  Aldrig mer får jag höra mors steg i gången.
  
  Hon tumlade ur sängen. Judith måtte stödja henne under armbågarna. De
  gingo ut i gången och ställde sig upp mot väggen. De hörde att kära mor
  gick i torntrappan. Hon stannade ett ögonblick på varje steg. Slutligen
  kom hon till synes. Hon såg sig icke omkring, hon gick gången framöver
  bort mot vindeltrappan.
  
  -- Gud hjälpe oss, nu stiger hon nedför trappan!
  
  Brita sade:
  
  -- Vill du inte unna mor att vara fri en enda dag? I år har hon suttit
  däruppe och i år skall hon sitta där. Vill du inte unna henne en enda
  dag? Gå nu vid hennes sida och gör som hon befaller.
  
  Judith snyftade till:
  
  -- Nu gör Brita mig olycklig för allan tid.
  
  Brita sade:
  
  -- Kära syster, var barmhärtig mot mor.
  
  Judith gick då efter mor och sällade sig till henne. Mor viskade i
  Judiths öra. Och de gingo arm i arm in under lindarna.
  
  När Henrik Bourmaister såg dem komma, slog han hästen på länden och
  skrek:
  
  -- Nu är djävulen lös! Skall jag rida med moster på sadelknappen?
  
  Judith tecknade, att han skulle vara tyst. Men Henrik fortsatte att
  svärja. Han drog i tyglarna, så att hästen stegrade och gnäggade. Fru
  Gunhild viskade i Judiths öra.
  
  -- Mor vill åka härifrån, sade Judith. Kära Henrik, spänn för kareten
  och låt oss åka.
  
  Henrik ledde hästarna mot stallet, han vände sig om och sade:
  
  -- Jag skall spänna för kareten. Men sen är det jag, som rider i
  sporrsträck härifrån.
  
  -- Kusin har sin vilje.
  
  Men när Henrik gått in i stallet, brast Judith i gråt. Och fru Gunhild
  frågade:
  
  -- Varför gråter kära min vän? Nu får vännen sin vilje, jag följer honom
  så långt det än bär. Kära min vän har vackra ögon. Kom nu.
  
  Henrik körde fram med kareten och fru Gunhild steg upp. Henrik frågade,
  vem som skulle köra, och Judith svarade:
  
  -- Det finns nog inte dräng på gården, som vågar köra för mor. Jag får
  väl klättra upp på bocken, jag.
  
  Henrik sköt henne åt sidan och klättrade upp på bocken. Judith bad
  honom, att han måtte gå sina egna ärenden och icke göra sig olycklig för
  deras skull. Men Henrik klatschade med piskan och bjöd henne att taga
  plats bredvid mor. När allt var färdigt, vände han sig mot Judith och
  frågade:
  
  -- Vet också kära kusin, vad hon gör? Har kusin tänkt efter en smula?
  För moster är det här ett påhitt, för oss kunde det ha varit något
  annat.
  
  Härpå visste Judith ingenting att svara. Och sedan Henrik dröjt några
  ögonblick, klatschade han ånyo med piskan. Brita hade hunnit utför
  trappan, ut på gården. Hon stod i solen och vinkade med båda händerna.
  Hjulrasslet hörde hon, men visste icke rätt, var vagnen for fram. Därför
  viftade hon än åt det ena hållet än åt det andra. -- --
  
  Liljornas gamla karet, fjäderlös, med nött lackering, glappande dörrar,
  skallrande spräckta fönster skramlar vägen framåt. I samma vagn for
  Gunhild Bourmaister, tjuguårig, till Hviskingeholm.
  
  Nu är hon lycklig och hon vill gärna, att goda människor skola se henne.
  När hon möter någon, sticker hon ut huvudet och nickar eller hälsar
  vänligt med handen. Och människorna stanna och kunna icke taga sina ögon
  ifrån henne.
  
  En och annan ropar något eller slår ihop händerna eller slår sig på
  knäna. Som man gör när ett brudfölje drar fram.
  
  De åka en mil och två mil, det går i raskaste trav. Kärvännen är blek.
  Men fru Gunhild är alls icke trött.
  
  Vid Lillhammars kyrka måste hästarna rasta. Där håller en gammal bonde
  med sin kärra. Smörbyttor och hudar har han i vagnen. Han skall åka till
  staden för att sälja. Kan tänka, att det var fint för honom att komma i
  följe med bruden.
  
  Fru Gunhild är icke riktigt nöjd med att ha bondkärran skramlande bakom
  sig. Men det är en småsak. Bara kusken ville köra fortare. De stampa och
  stampa på samma plats. Därborta glittrar Vassviken. Det är naturligtvis
  en annan sjö. Men den glittrar som Vassviken.
  
  Fru Gunhild skriker till.
  
  Kareten har stannat framför Hviskingeholms breda trappa. Där står
  Lill-Abraham, där står Marianne, där står Brita. Och herr Abraham själv
  öppnar vagnsdörren. Fru Gunhild kastar sig över sin vän och ber honom
  hjälpa. Skall hon nu spärras inne till evig tid?
  
  Då hör hon vännen viska: Mor kära -- mor kära --
  
  Med ens blir hon lugn och sansad. Hon har ju barnen ikring sig. Hon är
  väl inte människa att skämma ut sig inför sina egna barn. Och för att
  visa dem, att hon alls icke är så tokig, vänder hon sig till sin
  spenslige kavaljer och säger med ett kort skratt:
  
  -- Nog vet väl jag, att du är Judith Lilja.
  
  Hon följer herr Abraham upp i tornkammaren. Dörren stänges. Dagarna äro
  varann lika, nätterna äro varann lika. Så till vida har fru Gunhild
  Bourmaister redan inträtt i evigheten.
  
  
  
  
                            DANSEN PÅ FRÖTJÄRN
  
  
  
  
                                    I.
  
  
  Kroken heter en sjö, som ligger inom Raslinge, Hulinge och Stora Hammars
  socknar. Den sträcker sig från Frötjärns häll i norr till Falla forsar i
  söder. Mellan Frötjärn och Raslinge är sjön smal och grund med vassrika
  stränder och ett yvigt sjögräs, som endast lämnar en trång ränna öppen
  för båtarna. På västra stranden ligga Stenbyböndernas gårdar,
  Storgården, Lillgården och Mellangården, som också kallas Losätra. På
  norra stranden ligger Frötjärn och på den västra Frösevi, en utgård
  under Bourmaistrarnas Hilleborn. Kring Raslinge klint gör sjön en vid
  båge. Där lyser en vit kyrka ut över bukten, och där är vattnet djupast
  och mörkast. På klintens sydsluttning ligger Herrlestorp, släkten
  Schagers stamgods. Sjön svänger nu åt väster och når, smalnande mellan
  höga stränder, berget Vesslan. Bakom Vesslan ligger Hoby, bergmästare
  Rygells gård. Från berget studsar sjön tillbaka mot sydost. Här går en
  ström med ständigt oroliga små vågor och virvlar, ett ständigt sorlande
  glitter ända fram till Bånga. Åter flyter sjön ut i en vid bukt,
  stillsam med låga, odlade stränder; svänger varligt kring lövträdsuddar
  och riktar sin spets mot söder, mot Falla. Det är Kroken, en ganska djup
  sjö med stränder av granit mellan Raslinge och Vesslan med höga grå
  hällar, som här och var öppnas i gulröda, skimrande skrevor, med mörka
  skogar av gran och tall, med björkar vid Frötjärn, ekar, lindar och
  lönnar vid Vassbro, med de präktigaste åkrar vid Bånga, med gruvor vid
  Hoby, svarta smedjor vid Falla.
  
  På Kroken färdades mamsell Malin Hamrin, när hon om lördagskvällarna for
  till dansgille. Hon var då om dags den, som dansade mest i Raslinge, och
  aldrig behövde hon sakna tillfälle eller kavaljerer. Det dansades på
  Herrlestorp, det dansades på Falla, det dansades vid pingst och Johannes
  och skördefest på Stenby backe. Men på Bånga dansade fänrik Billman var
  dag i veckan, så snart ett kjoltyg fanns att tillgå, och dansade med
  mycken kraft och hurtighet. Mamsell Hamrin rodde helst till Bånga.
  Gården var ett ungkarlsnäste med dåligt rykte, och kära far Hamrin såg
  ogärna, att hon tog den vägen. Kära far var eljest en beskedlig karl,
  som gav dottern all tänkbar frihet. Hon brukade den så länge och
  grundligt, att det till sist blev skvaller och ledsamma ord i lönndom.
  
  Då kom Rygell från Hoby och tog henne till sig. Han ville lära henne att
  arbeta. Fin sömnad räknade han inte för arbete. Han gjorde henne till
  fru på Hoby, som då var hans enda gård och ett skräpigt och förfallet
  näste. Hon fick bara två pigor, som tillika skulle mjölka korna och
  klippa fåren, hon fick inte ett enda dagsverke av drängarna varken i
  köksträdgården eller parken. Hon skulle arbeta. Och hon arbetade. Men om
  helgdagskvällarna rodde hon över till Bånga eller till Falla eller gick
  till fots hela den långa vägen till Hilleborn, där det också dansades.
  Det kunde Rygell inte lida. Hon dansade bort sina krafter och hennes
  krafter voro hans, så sant som maten var hans, som hon åt. Han knappade
  in på maten, lilla frun fick svälta. För skams skull kunde hon inte
  glupa på bjudningarna, och hemma fick hon litet. Från dansen lät hon
  icke omvända sig utan arbetade, dansade och svalt. Till slut blev hon
  liten och lätt, så att fänriken svängde henne, som man svänger en
  fjädervippa. En midsommarnatt dansade hon tolv timmar i sträck på Bånga.
  Då bröt blodet fram ur lungorna, kavaljeren blev röd och damen vit. Hon
  dog under linden på Bånga. Där leker väl själen än, när linden blommar.
  
  Bergmästare Rygell rodde själv över och hämtade kroppen. Han rodde så
  taktfast och lugnt att alla människor förvånade sig, ty på den tiden var
  han inte så känd i Raslinge. Han begravde hustrun i Hulinge och trivdes
  sedan illa i den socknen. Då köpte han Frötjärn, som ligger avväga, en
  halvmil från stora landsvägen och ungefär lika långt från Raslinge
  kyrka. Ensamheten passade honom bäst, han var en hart när otröstlig
  änkeman, fast sorgen kom litet till synes.
  
  På Frötjärn uppförde han en manbyggnad av sten i två våningar, putsad,
  med stor stentrappa och med sandstensornament kring dörrar och fönster.
  Inredningen blev därefter, ganska frikostigt tilltagen. Han gav stället
  i morgongåva åt sin andra hustru, en prästdotter från Stora Hammar. Hon
  var tjugu år yngre än bergmästaren, och han önskade att den ensliga
  gården skulle bliva hennes änkesäte. Han ägnade mycken omsorg åt
  trädgården, gärdade den med dubbla häckar och diken, djupa som gravar.
  Han satte galler för bottenvåningens fönster, införskrev från Danmark
  tvenne jättestora doggar med svarta, hiskliga gap och satte en enögd,
  besvärligt ful karl till rättare. Rygell hade själv förlorat vänstra
  ögat och ansågs i övrigt vara ovanligt ful.
  
  Frötjärn ägde likväl sina behag. Trädgården hade full södersol och var
  särdeles rik på rosor. Rummen voro lagom stora, något mörka, möblerade
  med de vackra Battwhylska möbler, som räddades vid stora branden på
  Falla anno 42. Fru bergmästarinnan fann sitt nöje i att hålla dessa
  möbler fria från damm och mal. Hon födde dessutom sin man tre barn, en
  gosse och två flickor, vilka av någon anledning sändes till släktingar
  för att uppfostras. Huruvida hon hyste någon böjelse för dans är okänt.
  För resten dansade man inte längre så flitigt kring Kroken.
  Stenbybönderna skördade numera för Rygells räkning och funno ingen
  anledning att dansa. På Frösevi satt mamsell Hamrins bror Karl som
  arrendator under sin svåger. På Herrlestorp vankade gamla nåden Schager
  av och an, vred sina händer och räknade skulderna på fingrarna utan att
  de därför blevo färre eller lättare att gälda. På Falla var allting
  slut. Gamle greven och grevinnan bodde som inhyseshjon i bottenvåningen,
  som förut varit ekonomivåning, och unge greven tjänstgjorde som
  bruksbokhållare. Bånga var väl ännu i Billmans ägo, men skulderna växte
  oavlåtligt.
  
  Kommerserådet Bourmaister kallade bergmästaren till Hilleborn. Där steg
  ingen in utan att först ha skrapat smutsen av fötterna. Men när
  bergmästaren såg de dyrbara mattor, som täckte golvet redan i förstugan,
  nöjde han sig icke med att skrapa utan drog av stövlarna och lämnade dem
  på trappan. Det roade kommerserådet. Han höll sig emellertid allvarsam
  och gick rakt på sak.
  
  -- Min bäste Rygell, sade han och höjde sig något på tåspetsarna,
  Billman lär ska sitta trångt på Bånga. Vaba? Och nu förljudes det, att
  min bäste herre skulle vilja fiska i grumligt vatten. Lyd mitt råd och
  låt bli. Min bäste herre har grävt gropar förr, sägs det. Namnet börjar
  bli beryktat. Det är inte riktigt honnett, och väcker till sist ont
  blod.
  
  Härtill svarade Rygell:
  
  -- Seden tar man sig i ungdomen, herr kommerseråd. När jag gick i
  latinskolan, hade jag ingen matsäck. Då satte jag mig bredvid dem, som
  hade. Och vad som föll ur deras påsar, och vad de ratade, det tog jag
  och mättade mig. Sen dess har jag för vana att taga upp, vad andra
  tappa. Men vill kommerserådet satsa något på Bånga, så tör väl Billman
  hålla sig kvar ett år eller två.
  
  Kommerserådet visste inte, hur han fort nog skulle bli av med
  bergmästaren. Gubben tassade i strumplästen ur rum i rum, som om han
  inte funnit vägen ut. Och det tycktes kommerserådet, att han med sitt
  enda öga upptäckte så många dolda sprickor och hemliga skavanker i all
  härligheten, att Hilleborn inte längre kunde räknas för ett solitt och
  burget hem. Billman fick sedermera någon hjälp av kommerserådet men icke
  tillräcklig.
  
  Rygell blev allt sämre tåld vid Kroken. Hans båt, som var ett
  svarttjärat åbäke till eka, utsattes för åtskilliga missöden och sjönk
  slutligen utanför Raslinge klint tack vare två borrhål i akterbrädan.
  Rygell sam som en gammal utter och lyckades även föra sin rättare i
  land. Han hette Jon och var sin husbondes redskap både i stort och
  smått. Efter den betan gingo de ogärna i båt. Bergmästaren skaffade sig
  en stadig trilla och en seg och sedig häst, som inte ens de svarta
  smederna vid Falla förmådde skrämma. Hovarnas takt och hjulens gnissel
  voro snart väl kända kring Kroken. Den som hörde dem, släppte genast vad
  han hade för händer, gick in i sitt hus, reglade dörren och sköt till
  fönsterluckorna.
  
  Vad fru bergmästarinnan beträffar, var och förblev hon så gott som okänd
  för grannarna. Ingen såg henne, ingen visste någonting om henne.
  Tiggare, som vågat trotsa de hiskliga danska doggarna och den ännu
  hiskligare rättaren, påstodo, att hon var trind och saktmodig och
  givmild. Hennes andhämtning var plågsamt kort och tung, antingen på
  grund av fetma eller därför att hon led av astma. Hon talade föga och
  lågmält. Hon gick tyst och följde alltid utmed väggarna. Hon skydde
  färger, så att man i halvdunkel svårligen urskilde hennes gestalt.
  Ansiktet var gulgrått, ögonen höll hon alltid nedslagna, som om hon sökt
  någonting på golvet.
  
  I början av femtiotalet dog bergmästarens andra hustru. Få människor
  hade reda på, när det skedde, eller hur det skedde. Även begravningen
  försiggick i all tysthet. Ett urblekt, från hattkullen slakt hängande
  sorgflor angav, att bergmästaren åter var änkling. Under två eller tre
  månader var hans öga rött och sjukt av gråt.
  
  
  
  
                                   II.
  
  
  Bergmästarens tredje hustru tillhörde den släkten Backe, som före
  Siedlar och Bourmaistrar ägt och bebott Hilleborn, åtta mantal ypperligt
  frälse i Hulinge socken. Gården har sitt namn efter Hillarius Petri,
  hertig Karls skrivare. Hans far var prästen Petrus, kallad Petter
  Slägga, en styvsint och nitisk man, som för den rena lärans skull
  förföljdes under Johan. Tre år levde han fågelfri i Hoby skogar, hårt
  ansatt av konungens män. Till sitt försvar använde han en vanlig
  smedsslägga och fick därav namnet. Hans sonson, Jacobus Hillarii, var en
  särling och druckenbolt, därtill stor scepticus, lärjunge av Cartesius.
  Han skrev sig Jacobus Baccalaureus Artium, och härav kom det sig, att
  gemene man kallade honom Jacob Backe eller Jacob på Backen, vilket
  passade förträffligt, eftersom Hilleborn verkligen ligger i en
  backsluttning. Namnet gav han i arv åt sina efterkommande och även
  gården fastän illa skuldsatt. Hans sonsons sonson var den siste Backe på
  Hilleborn, en skötsam karl, ihärdig i arbete och omtanke, sparsam ända
  till snålhet. Han gifte sig med en rik köpmansdotter, som icke var
  särdeles väl känd. Grannarna gjorde narr av honom för den töitans skull,
  och prästen i Hulinge vägrade henne nattvarden, vilket ock dessförinnan
  hade skett i staden. Det var tungt nog för Backe, men tyngre hade han
  väl burit för att få behålla Hilleborn. Likväl gick det honom illa.
  Hustrun slog på stort och mannen måste cedera. Han fördes till häktet i
  Örebro. När han med länsman bredvid sig körde ned på Frötjärnsslätten,
  just där man förlorar Hilleborn ur sikte, skall han ha bitit sig i högra
  armen för att öppna pulsådern. Även härutinnan misslyckades han. Med
  honom försvann släkten från Hilleborn och från trakten.
  
  Den levde dock kvar i Västergötland och Småland. Vårvintern 57 reste
  bergmästare Rygell omkring i Västergötland för att uppköpa hästar. I
  medio av mars anlände han till Skara och träffade där en Petter Backe,
  pensionerad fanjunkare, som drev handel med hästar. Det blev livligt
  ordbyte och snart nog tvist och träta. Rygell ville draga sig undan, men
  Petter Backe släppte honom icke. Han påstod, att främlingen skällt honom
  hästtjuv och ville prompt ha vittnen på hans mun. Han tillkallade sina
  vänner, gesäller, löst folk, avskedade knektar och en hop lustiga
  scholares. De drevo bergmästaren kors och tvärs över torget ropande, att
  en utböling icke skulle komma med skamsord till ärliga västgötar. Gubben
  lunkade snällt undan men fastnade till sist i en fyrkant av slädar och
  såg sig ingen utväg. Då drog han av helgdagsrocken, stoppade plånboken
  innanför byxlinningen och gjorde sig redo att slåss. Men när nu gubbarna
  kommit varandra in på livet, är det troligt att fanjunkaren misstrodde
  sina krafter eller att något annat kom i vägen. Han ryggade nämligen
  baklänges, höll händerna för ögonen och ropade:
  
  -- Nej, tvi, det var den fulaste karl, jag har sett. Nej, tvi, om jag
  tar i det vidundret. Låt oss då hellre dricka öl tillsammans.
  
  Bergmästaren fann det icke rådligt att vägra. Han bjöd fanjunkaren och
  hela hans sällskap på varmt öl. När drycken gjort sin verkan, började
  gubbarna skrodera. Fanjunkaren bullrade som en tom tunna, Rygell bjöd
  över snabbt och fåordigt. Fanjunkaren skröt med sitt stall, Rygell
  svarade:
  
  -- Nog har jag fler gårdar än du hästar och bättre.
  
  Då krossade fanjunkaren sitt krus och ropade:
  
  -- Din himla hund! Vet du vem jag är? Jag är Petter Backe till
  Hilleborn. Det är jag. Fast den knävla Bourmaister sitter på gården. Jag
  är välborne herr Petter Backe till Hilleborn. Känner du gården, gubbe?
  
  Rygell svarade:
  
  -- Gör väl det, eftersom jag har pant där för femton tusen riksdaler.
  
  Nu blev fanjunkaren stillsam, sörplade ur ett nytt krus och talade med
  sig själv i ölfradgan. Att bergmästaren hade pant i Hilleborn, som för
  alla Backar var ett förlovat land, det krossade honom. Men när han nått
  botten i kruset, kände han sig åter vara karl att ta fatt på leken.
  
  -- Nog tror jag, att du är rik, sade han. Men vad har du för glädje av
  dina rikedomar, ditt åbäke? Flickorna lär väl sky dig som pesten.
  
  Svarade Rygell:
  
  -- Två gånger var jag gift. Och det var behagliga fruntimmer av god
  härkomst och fin uppfostran. Tör väl hända, jag gifter mig en gång till,
  men inte blir det med någon fanjunkaredotter.
  
  Fanjunkaren försjönk i än djupare funderingar. Slutligen sade han:
  
  -- Har du pant i Hilleborn, så är du min landsman mycket mer än det här
  knävla packet. Du skall äta vid mitt bord och sova under mitt tak.
  
  Där halp inga föreställningar. Fanjunkaren och hans vänner satte
  bergmästaren i släden och det bar av. Sålunda fördes Rygell mot sin
  vilja och nästan med våld till Barbro Backes hem.
  
  Det var en liten gård halvannan mil söder om Skara. En rödmålad stuga,
  gråspräcklig av väder och vind, fattigdom och mossa. Petter Backes barn
  mötte på förstukvisten, en hel hop, gossar och flickor, däribland
  Barbro, som var äldst och husmor. Fanjunkaren gitte inte föreställa
  gästen, han sade endast:
  
  -- Här är en kar, som har pant i Hilleborn. Duka nu upp, om du har
  något.
  
  Han gick genast in på sin kammare för att sova bort ölruset.
  Bergmästaren ställde sig vid järnugnen i salen och betraktade Barbro,
  som gick från och till bordet med duktyg, tallrikar och glas. När allt
  var färdigt, stannade hon kvar för att betjäna honom men deltog icke
  själv i måltiden. Bergmästaren åt grundligt och unnade sig god tid.
  Sedan han tagit två gånger av varje fat, suckade han djupt och sade:
  
  -- Nu tackom och lovom Herren! Mamsell lilla ska vara så god och läsa en
  bordsbön.
  
  Han reste sig, slöt ögat, knäppte händerna. Barbro betraktade honom med
  förvåning. Hans rygg var kullrig, huvudet så framskjutet och nedtyngt,
  att hakan med två väldiga, grågula skäggtofsar nästan vilade mot
  bröstet. Stora blågrå öronlappar stodo rakt ut från huvudet, ansiktet
  var oregelbundet och uppsvällt, vänstra ögonhålan tom, hoprynkad i ett
  mattgult ärr. Endast munnen var välskapad, liten med fylliga,
  bågformade, ljusröda läppar. Framtänderna jämna och friska.
  
  Barbro läste dröjande sin bön, här och var stapplande på orden. Men
  Rygell fann hennes röst obeskrivligt mild. Han torkade ögat med
  rockärmen, bugade till tack för välfägnaden och klappade Barbro under
  hakan. Barbro neg. De stodo en stund helt nära varandra och visste
  varken att säga något eller att gå var åt sitt håll. Slutligen frågade
  han efter hennes ålder, som var nitton år. Vidare frågade han, om hon
  någonsin sett en fulare gubbe. Barbro svarade, att hon aldrig sett någon
  så ful. Bergmästaren tog henne då på nytt under hakan och sade:
  
  -- Nog finns det vackra unga karlar vid Kroken, där jag bor. Men det är
  i alla fall jag, som råder över dem alla. Det är roligt det, mamsell.
  Vad henne beträffar, lilla mamsell, så tycker jag om henne. Hon är mild
  och lågmäld. Hon är så vacker, så det lyser om henne. Vacker och
  välväxt.
  
  Barbro skrattade och sade:
  
  -- Herrn ska inte ha omak med artigheter. Jag har redan den jag håller
  av och lyssnar inte till andra. Följ mig nu, så skall jag visa herrn
  till sovkammaren.
  
  Han följde henne uppför den mörka trappan, som luktade av mögel och
  fattigdom. Han tog efter henne, men hon slank behändigt undan och
  lämnade honom ensam i mörkret.
  
  Följande morgon gick han ned till stallet och mötte där fanjunkaren, som
  frågade, när han tänkte resa. Rygell svarade, att han först ville se
  hästarna. Men när han väl kom in i köpenskapen, blev han åter sig själv,
  kinkig och vaksam, stor på sitt och mäkta vresig mot fattiglappen. Det
  förtröt Petter Backe. Likväl ville han icke vara ohövlig mot gästen utan
  sökte vända alltsammans i skämt, sägande:
  
  -- Mig tycks, att bror kikar oftare åt köket än åt stallet. Skulle mina
  flickor behaga bror bättre, så kan vi lägga handeln på den bogen.
  
  Genast svarade Rygell.
  
  -- Ja, Barbro. Om jag får Barbro.
  
  Fanjunkaren blev bestört över att hans plan lyckats så hastigt och väl.
  Han gjorde invändningar. Förliden vår hade han hyst en ung Bourmaister,
  brorson till kommerserådet, en knävel att ha hand med hästar. Han hade
  lärt Barbro rida och fanjunkaren fruktade, att flickan fäst sig vid
  pojken.
  
  Rygell sade:
  
  -- Då har hon fäst sig vid en fattiglapp, och det kan aldrig vara
  meningen. Vad det lider, ska jag vräka kommerserådet själv från
  Hilleborn. Gå nu in och lova flickan Hilleborn eller vad hon behagar.
  Kära bror ska också få en dusör, som förslår.
  
  Nu tog fanjunkaren illa upp. -- Dra för knävel i våld! ropade han. Tror
  kära bror, att jag säljer mina flickor åt fula gubbar? Slå i stället
  till och köp hästarna, så kan vi alltid tala om det andra sedan.
  
  De gingo in i salen, och Barbro tillkallades. Hon skulle vara köpvittne.
  
  -- Räkna upp hästarna, befallde Rygell, och nämn priset för var och en.
  
  Fanjunkaren räknade upp hästarna och nämnde priset, varvid han efter god
  sed tilltog en rundlig prutmån. Men bergmästaren lade pengarna på bordet
  utan att pruta, och där summan var ojämn, rundade han av uppåt. Han
  vände sig till Barbro.
  
  -- Vad säger nu mamsell? Är jag kanske ett uns vackrare i dag än i går?
  
  Barbro svarade:
  
  -- Jag tycker att bergmästaren är fulare vid dagsljus.
  
  Rygell besinnade sig några ögonblick. Därpå sade han:
  
  -- Här i rucklet är det aldrig tal om annat än Hilleborn. Som om den
  gården vore så präktig. Jag har väl det, som är bättre. Men nu lovar jag
  mamsell att inom år och dag köpa Hilleborn och ge henne i morgongåva.
  
  Petter Backe slog samman händerna. En värre skrävlare hade han aldrig
  mött! Vem hade bjudit Hilleborn till salu? Och hur kunde han om än
  aldrig så rik, köpa, när ägaren icke ville sälja?
  
  Rygell svarade:
  
  -- Det blir min sak. Men har mamsell räknat på att komma till Hilleborn
  med Bourmaisters brorson, så har hon räknat bra galet, eftersom
  kommerserådet har egna söner. Nej, räkna hon omigen, mamsell. Mitt bud
  står till klockan fem i kväll.
  
  Klockan fem höll han med släden utanför framför trappan. Han lyfte just
  piskan ur hållaren, när Barbro kom ut till honom.
  
  Hon sade:
  
  -- Jag hör, att bergmästaren lovat hjälpa far, ifall jag gör honom till
  viljes. Gå in till far då och gör upp. Det är inte lönt att avslå
  hjälpen.
  
  Och när han icke genast steg ur, blev hon otålig.
  
  -- Se så, stig ur nu. Räck mig tömmarna, jag ska köra hästarna till
  stallet.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Tre veckor senare stod bröllopet. Brudgummen drog alla kostnader,
  utrustade bruden på det präktigaste och klädde upp svärfar, svägerskor
  och svågrar.
  
  Vigseln förrättades om morgonen, och redan vid middagstid lämnade
  brudparet bröllopsgården. Under första dagsresan inträffade den olyckan,
  att vagnen stjälpte i ett dike. Därvid blev fru Barbro illa klämd och
  klagade över smärtor i bröstkorgen. Resan måste avbrytas vid närmaste
  gästgivargård. En läkare tillkallades, han kunde varken finna benbrott
  eller annan allvarlig skada. När det led mot natten, och då Barbro
  alltjämt klagade över smärtor, gick bergmästaren in till henne och satte
  sig på sängkanten. Han sade:
  
  -- Barbro behöver inte förställa sig. Jag vet nog, varför hon jämrar.
  Men jag vill, att Barbro skall vara nöjd. Sov hon sött i sin säng, jag
  finner väl annan liggplats.
  
  Han blev emellertid sittande på sängkanten med armarna hängande över
  gaveln, huvudet vilande mot armen. Han andades tungt med ett snörvlande
  ljud. Barbro trodde, att han somnat. Men ljudet blev allt starkare och
  mera jämrande. Barbro frågade:
  
  -- Vad är det nu med bergmästaren?
  
  Han svarade:
  
  -- Jag har en sådan vånda.
  
  Barbro satte sig upp i sängen. Hon ville lugna honom och lade sina
  händer på hans huvud. Plötsligt vände han sig om, grep henne kring
  handlovarna, klämde och skakade. I det svaga ljuset från nattlampan fick
  hans ansikte en askdunkel färg, det friska ögat glänste som ett svart
  kol, läpparna glänste. Han sade:
  
  -- Du har det bra, du. Du är nitton år. Du kan ödsla. Å, det gräver i
  mig, att jag ska vara så gammal. Det gräver i mig. Sjuttio högst åttio
  år varar en människas liv. Det står i Skriften du! Sen är det slut. Å,
  herregud!
  
  Och han började tala om sina gårdar, sina fält, sina gruvor, ugnar,
  hammare. Han talade som ett barn om sina leksaker, sina älsklingar, sina
  favoriter, sina nya leksaker, som ännu gömma många hemligheter, många
  nöjen. Han talade också om Barbro. Han räknade:
  
  -- Då du blir trettio, då blir jag sjuttioåtta. Herregud, sen är det
  slut. Du förstår, jag dör. Det är slut alldeles. Och då är du ung. Du är
  ung, du.
  
  Hon frågade:
  
  -- Vad vore svårast att lämna: gårdarna eller mig?
  
  Han svarade:
  
  -- Alltsammans. Det är ingen skillnad. Alltsammans.
  
  Men Barbro trodde, att hans vånda gällde henne. Hon bedyrade, att det
  verkligen sved olidligt i bröstet. Säkert hade hon tagit allvarlig skada
  därborta i diket.
  
  -- Trösta sig! bad hon. Bergmästaren blir hundra år och mer till. Och
  säkert blir han änkling för tredje gången.
  
  Han slog ifrån sig, den sorgen skulle han aldrig överleva. Men tydligen
  fann han någon tröst i Barbros ord. Han satte sig till rätta, kröp upp
  mot sänggaveln, slog armarna kring knäna. Barbro förundrade sig åter
  över hans utseende, mest över hans läppar, som voro så egendomligt
  friska och röda, så ungdomligt mjuka.
  
  -- Ja, sade han, den som lever återhållsamt och ärbart blir gammal. Far
  blev nittiofyra. De säger, att jag ska bli blind på andra ögat också.
  Men vad gör det mig, om jag bara får leva.
  
  När nu Barbro såg honom lugnare, lade hon sig ned och drog täcket upp
  under hakan. Plågorna började på nytt och hon jämrade sakta. Hon bad
  honom berätta om Frötjärn och om gårdarna däromkring. Så skulle hon
  glömma plågorna och kanske somna. Han var genast redo. Han berättade om
  sitt rike vid sjön Kroken, landet från Frötjärn till Falla. Han talade
  också om Hilleborn. Då sade Barbro:
  
  -- Och när nu Hilleborn blir mitt, då gör jag med Hilleborn, vad jag
  vill? Lova! Vill jag bo på Hilleborn, så bor jag på Hilleborn. Och vill
  jag skänka bort Hilleborn, som man skänker bort ett äpple, så kan ingen
  hindra mig.
  
  Bergmästaren hajade till. Det flög för honom, att hon kanske ville locka
  honom i en fälla, att hon någonstans dolde vittnen, som kunde edfästa
  ett löfte. Han vred sig omkring och sökte med den enögda blicken i alla
  vrår. Men när han slutligen böjde sig fram och betraktade flickansiktet,
  mjukt, sömnstilla, med det vaga leende, som varken är list eller lycka
  endast ungdom, kände han sig lugnad. Och besinnande att ett löfte, givet
  åt ett halvsovande barn i en vittneslös kammare icke har särdeles stor
  giltighet, sade han:
  
  -- Alltsammans hör Barbro till. Barbro får allt i morgongåva. Lilla
  Barbro skall vara som en drottning. Alla måste lyda min Barbro, unga som
  gamla.
  
  Halvt i sömnen upprepade hon:
  
  -- Unga som gamla, alla --
  
  
  
  
                                   III.
  
  
  Bergmästaren sparade varken på tid eller pengar, när det gällde att
  bereda Barbro en glädje. Han gjorde täta stadsresor och medförde varje
  gång någon ny leksak eller klädnad eller smycke eller vad eljest kan
  förnöja en ung kvinna. Barbro tackade med nigningar och goda ord. Och
  bergmästaren sade:
  
  -- Bevars, jag vet hur det skall vara. Jag har varit gift två gånger
  förr. Kvinnfolk tycker om sånt där.
  
  En morgon spände han två par oxar för största skrindan och körde till
  staden. Nyheten spreds genom fem socknar, folk gjorde sig ärende ut på
  vägarna för att se, vad bergmästaren skulle hämta i skrinda så här års.
  Fram mot kvällen kommo oxarna i sakta mak stretande med en taffel av så
  väldiga mått, att skrindan tycktes färdig att gå i flintor. Då sades det
  allmänt, att bergmästaren äntligen mött sitt öde, att han gick i barndom
  och att om också skrindan höll så skulle helt säkert det Rygellska
  väldet vid Kroken falla sönder.
  
  Till sist var Frötjärn alldeles uppfyllt med allehanda bjäfs,
  schweiziska speldosor, tyska klockspel, italienska lutor, fågelburar med
  flerfaldiga sorters sångfåglar, fiskkupor och annat krafs. Bergmästaren
  fann då nya medel att förnöja Barbro. Han skaffade henne en kammarpiga
  och två leksystrar eller sällskapsdamer. Kammarpigan var Tilda i
  Lillgården, en hurtig flicka, som blev Barbro till behag. Leksystrarna
  voro Lotten Schager från Herrlestorp och Brita Billman från Bånga.
  Lotten Schager fick till uppgift att lära Barbro spela på det stora
  åbäket till taffel. När änkenåden på Herrlestorp hörde, att hennes
  välborna dotter skulle förvandlas till en liten musikmamsell, blev hon
  mycket bedrövad och kände nu först till fullo, vilken olycka fattigdomen
  är. Men bergmästaren satte flickan utan vidare krus i vagnen och med
  lika litet krus lassade han av henne vid Frötjärn. Brita Billman kom
  självmant. Hennes far flackade land och rike omkring för att skaffa
  pengar, och var han nu befann sig var ovisst. Men till Bånga kommo
  utmätningsmännen och förseglade löst och fast, stort och smått. Brita
  såg sig då ingen annan råd än att söka tjänst på Frötjärn.
  
  Det blev vår, glänsande gullvivor i rabatternas mörka mylla, äppelblomst
  på svarta, fuktiga grenar, vita sippor under ljusgrönt björklöv.
  Flickorna vandrade långsamt och makligt omkring i trädgården. Barbro med
  armarna i kors under brösten och huvudet något framåtböjt. De andra,
  oroligare i sina rörelser, än böjande sig till marken efter blommor än
  lyftande armarna upp mot trädgrenarna. De dröjde vid buskar där fåglarna
  redan börjat häcka. Svartvingade flugsnappar med vita, ulligt mjuka
  bröst fladdrade oförskräckt omkring dem, ärlor, finkar, rödbröst gitte
  knappt väja. Allt detta betraktade bergmästaren med största välbehag.
  Han smög sig ut på terrassen, där en tät och ganska förvildad rosenhäck
  gav ett gott gömställe. Han granskade Barbro och fann, att han ingalunda
  betalt detta stycke ungdom för dyrt. Hon var verkligen välväxt, mjuk och
  behaglig i alla sina rörelser. Höfterna vaggade icke som tarvliga
  flickors höfter, hon bar sin kropp med styrka och lätthet. Hennes hals
  lyste vit med ett svagt skimmer av bärnsten.
  
  Ibland följde han henne ned i trädgården och gick då ett par steg bakom
  henne. Han böjde sig än åt höger än åt vänster för att bättre kunna
  betrakta hennes armbågar, som doldes av den pösande kjolens veck. Någon
  gång kom han henne så nära, att hon kände hans andedräkt. Och när hon
  hunnit ned till stranden eller när hon stannade vid grinden, som leder
  ut till vägen, hände det, att han helt plötsligt grep henne i armen
  eller tog henne om livet och förde henne tillbaka in i trädgården.
  Eljest rörde han henne icke.
  
  Och han fann ännu ett sätt att bereda henne nöje. Han förde till
  Frötjärn en viss magister Ekmarck, en karl i fyrtioårsåldern, en riktig
  slarver som för dryckenskaps och många upptågs skull körts ur
  latinskolans tjänst. Han var en mästare i allt, som är onyttigt. Han
  trollade med kort och tärning, han härmade alla djur och alla människor
  på det förträffligaste sätt, han deklamerade med mycken känsla,
  trakterade luta och flöjt och sjöng med en något hes men kraftfull
  stämma. Han var vidare den störste pratmakare, som gått i ett par
  nedkippade stövlar, han kände alla människor, sprang i alla gårdar och
  förde allt skvaller på gott och ont från socken till socken. Han sjöng
  för Barbro och gjorde sina konster. Rygell, som aldrig haft tid att
  lyssna till gyckelmakare, skrattade omåttligt och kunde icke alltid
  skilja mellan det avsiktligt löjliga och det patetiska, vilket förtröt
  magistern. Ekmarck förde då Barbro upp på Frötjärns häll, som också
  kallas Kungsstenen. Härifrån är utsikten vidsträckt, till vänster ser
  man över Stenby och Raslinge ända bort till Vesslan, åt höger ser man
  över det flacka Vassbrolandet Bånga och längst i söder Fallas vita
  murar. Barbro frågade om man även kunde se Hilleborn. Magistern spejade
  förgäves. Slutligen klättrade han upp i en tall, som står längst ute vid
  stupet. Från tallens topp kunde han skönja taket på Hilleborn. Han
  föreslog, att man skulle uppföra ett utsiktstorn något högre än tallen.
  Bergmästaren sade:
  
  -- Jag har lovat Barbro, att hon skall få se Hilleborn både utan och
  innan och så mycket det henne lyster. Därmed får hon vara nöjd.
  
  Barbro visade intet missnöje, men bergmästaren var hela den dagen sur
  och tvär och såg snett på flickornas lekar. Han kunde inte längre
  förstå, att vuxna människor ville förslösa sin tid så gagnlöst.
  Magistern lät sig icke avskräckas, han tog till lutan och sjöng i
  skymningen så att göken vaknade och begynte gala. Genast var magistern
  färdig att härma göken och det blev dem emellan en ursinnig
  sångartävlan, som ändade med att göken drog sig ur striden med ett
  sprucket och ängsligt kuku.
  
  -- Det var göken, sade Ekmarck. Han har nu dött för sin fåfängas skull
  och ligger på rygg i mossen. Låt oss ta fatt på de andra.
  
  Han härmade människorna, som bo vid Kroken. Han härmade gamle greven på
  Falla, när han en söndagsmorgon kliver ut på smedjebacken för att hälsa
  sitt folk som inte längre är hans och ängsligt vaktar sig för att vända
  dem den del av ryggen där syrtuten skiner i kapp med solen. Han härmade
  hennes nåd på Herrlestorp, när hon plirande och rädd att begå ett brott
  mot etiketten, stiger ut på trappan för att möta en gäst, om vars börd
  och ställning hon ingenting vet. Han härmade bröderna Fielding på
  Vassbro, sprättar och kvinnotjusare, han härmade patron Sundin på
  Haddinge när han äter i kapp med sin hjärtevän den store
  kreaturshandlaren herr Gellin och så småningom armbågas bort från fatet.
  Plötsligt sköt han rygg, tryckte ned huvudet, så att hakan vilade mot
  bröstet, slöt vänstra ögat. Han ryckte till sig Barbros redikyl och
  hängde den över armen, med tunga steg lunkade han fram över hällen, då
  och då böjde han sig ned och tog upp en kotte, ett strå, en sten,
  granskade den, luktade, bet i den och stoppade den med ett belåtet
  grymtande i påsen. Bergmästaren sade:
  
  -- Vem ska nu det där vara? Kanske det är rättarn, eftersom han är
  enögd.
  
  I stället för att svara smög sig Ekmarck alltjämt förvriden på samma
  sätt, bakom Barbros rygg, böjde sig ned så att hans panna snuddade vid
  hennes nacke, slöt ögat, vidgade näsborrarna och andades in hennes doft
  med synbart välbehag. När Barbro kände den kittlande heta pusten brast
  hon i skratt och ropade:
  
  -- Det är bergmästaren!
  
  Magistern återtog hastigt sin rätta gestalt, förläget leende gick han
  bort mot Rygell och bad honom icke tycka illa vara. Bergmästaren reste
  sig långsamt och begynte stiga nedför hällen. Han vände sig om och sade:
  
  -- Som man bäddar får man ligga. Föder jag en lathund får jag väl inte
  ta det illa, att han rapar mig i synen. Men nu ser jag, att Barbro inte
  leds på Frötjärn, och då får jag väl gå till det som är nyttigare.
  
  Samma afton for han till Hoby och därifrån ända upp till Älvsnäs, där
  timmer skulle flottas. Han stannade vid älven en vecka. När han
  återvände till Hoby, möttes han av rättaren på Frötjärn.
  
  -- Vad gör du här? frågade Rygell. Har de nu slutat att sjunga och
  trolla på Frötjärn?
  
  Rättaren sade:
  
  -- Sjunger gör de, så att en aldrig får sova. Och nu trolla de, så att
  jag tänker det blir knappt med sömn för bergmästaren. De ha trollat till
  sig en eka. När jag for, höll magistern på och tjärade botten därnere
  vid hällen.
  
  Rygell lät spänna för trillan och körde till Frötjärn. Han höll bakom
  ladulängan och kom osedd in i trädgården. Fönstren stodo öppna, han
  hörde magistern och flickorna sjunga. Barbro stod på terrassen och
  klippte rosenhäcken.
  
  Bergmästaren letade utmed stranden efter ekan. Han tog en stör och gick
  långt ut i vassen för att undersöka sjöbottnen. Ingenstans fann han
  någon eka. Han steg då upp till Barbro och hälsade. Hon sade:
  
  -- Det var gott att bergmästaren kom. Här börjar bli ensamt.
  
  Han räknade på fingrarna:
  
  -- Barbro har två leksystrar, en magister och en kammarpiga. Hur kan det
  vara ensamt?
  
  Barbro svarade:
  
  -- Minns inte bergmästaren, vad han lovade, när han tog mig med till
  Frötjärn? Han lovade, att alla skulle lyda mig, gamla som unga. Nu
  tänker jag bygga en klockstapel på hällen, och när det blir
  helgdagskväll, skall jag ringa samman till dansgille.
  
  Rygell gick förbi Barbro utan att svara, han gick in i salen, där
  magistern och flickorna alltjämt sjöngo och spelade. Han tog lutan från
  magistern och hängde den på väggen. Han befallde honom att stiga in på
  gårdskontoret, där han skulle få vidare besked. Han befallde flickorna
  att skyndsamligen packa sig ned i köket för att sköta de sysslor, som
  där kunde finnas att sköta. Nu var det slut med dagdriveriet, eho, som
  ville äta, skulle ock arbeta. Undantagandes Barbro, som enligt
  överenskommelse hade sin frihet.
  
  När allt sålunda var ordnat, magistern fängslad vid pulpeten och
  flickorna satta till grova och tunga göromål, gjorde han sig redo att
  återvända till Hoby. Men Barbro ställde sig i vägen för honom och
  påminde honom än en gång om löftet. Bergmästaren svarade, att han icke
  kände annat löfte än det, han givit inför prästen. Han sköt Barbro åt
  sidan och steg upp i vagnen. Barbro ställde sig med foten på vagnssteget
  och ville inte gå därifrån, förrän han erkänt sitt löfte.
  
  Rygell sade:
  
  -- Ja, jag lovade, att folk här vid Kroken skulle lyda Barbro. Det är
  sant. Men Barbro lovade mig inför prästen att vara mig underdånig och
  lydig ...
  
  Barbro brast i skratt.
  
  -- Bergmästaren tör inte vara god att knäppa nötter med, sade hon. Men
  nog vill jag försöka.
  
  Hon svängde sig hastigt om och sprang ned i trädgården. Bergmästaren
  dröjde en stund villrådig, han satte trillan i gång och körde långsamt
  ned på vägen. När han åkt ett stycke, fick han se rättaren, som
  svängande med armarna och hojtande kom springande tvärs över havreåkern.
  Bergmästaren hoppade ur trillan, som ännu var i gång och lunkade ut på
  åkern.
  
  -- Frun, flämtade rättarn, frun har gett sig ut på sjön. Det är
  kammarpigan, som hämtat henne i ekan. Nu ror de mot Frösevi brygga. Om
  bergmästaren kör upp på Hillebornsvägen, så kan han genskjuta --
  
  Byvägen, som leder från Stenby till Hilleborn, skär Hobyvägen vid pass
  en kvarts mil från Frötjärn. Det blev en dryg sväng, och bergmästaren
  körde så hårt, att trillan dansade från dikeskant till dikeskant. När
  han kommit ett stycke fram på byvägen, fick han fri utsikt över sjön.
  Han såg, att ekan redan landat vid Frösevi brygga, och att Barbro ensam
  stigit i land. Hon tog genvägen över ängarna upp till Hillebornsvägen.
  Hon gick inte särdeles fort. Bergmästaren saktade farten och måste
  likväl vänta en stund vid vägskälet. Han trodde, att hon skulle vika av
  inåt skogen och höll sig redo att lämna häst och kärra i sticket. Men
  Barbro närmade sig helt lugnt. Som vanligt höll hon armarna korsade
  under brösten, huvudet något framåtböjt. Bergmästaren frågade, vart hon
  ämnade sig. Hon svarade: Till Hilleborn.
  
  -- Sätt dig då upp i trillan. Det är onödigt att du tröttar dig. Helst
  du har den där värken i bröstet.
  
  Hon satte sig upp i vagnen och de körde i sakta mak ett stycke framåt.
  Efter en stund frågade Barbro:
  
  -- Hur långt är det nu till Hilleborn?
  
  -- Det är väl en kvartsmil.
  
  De körde ytterligare ett stycke. Då märkte Rygell, att hästen ville
  svänga av åt vänster. Det var Barbro som sakta och varligt drog i
  vänstertömmen.
  
  -- Vill du nu vända? frågade Rygell, och Barbro nickade. Men
  bergmästaren gav hästen ett duktigt rapp.
  
  -- En får väl något veta, vad en vill, eljest blir det snett och vint.
  Nu kör vi till Hilleborn.
  
  Barbro gjorde ett försök att kasta sig ur vagnen, som hade god fart.
  Bergmästaren grep henne i kjolen. Han räckte henne tömmarna och sade:
  
  -- Vill du hellre fara ensam, så går jag hem igen.
  
  När Barbro fått tömmarna i hand, vände hon med ett så häftigt ryck, att
  hästen blev skrämd och satte av i sken mot Frötjärn. Bergmästaren lade
  armarna i kors och lät henne hållas. Så småningom fick hon bukt med
  hästen, och de kommo oskadade fram till Frötjärn. Men när Barbro skulle
  stiga ur vagnen, kunde hon inte längre hålla sig upprätt, utan
  bergmästaren måtte bära henne in i huset.
  
  Bergmästaren stannade sedan någon tid på Frötjärn och skickade rättaren
  i sitt ställe till Hoby. Lotten Schager och Brita Billman skötte från
  morgon till kväll sina sysslor och sattes till så grovt och tungt
  arbete, att leklusten alldeles förgick. Vad magistern beträffar, höll
  Rygell honom under lås och regel på gårdskontoret och tvang honom med
  svält och ännu mer med törst att arbeta. Kammarpigan hade återvänt till
  föräldrarna i Lillgården.
  
  Barbro vandrade alltså ensam i sin trädgård och hade intet annat att
  förnöja sig med än de luftslott, hon byggde. Med bergmästaren talade hon
  föga, men de ord, som växlades, voro vänliga nog. En dag frågade Rygell,
  om hon inte leddes vid att gå sysslolös.
  
  Barbro svarade:
  
  -- Hur skulle jag kunna ledas, som har så mycket i tankarna?
  
  Bergmästaren sade:
  
  -- Jag vet nog, vad Barbro tänker på. Hon tänker på, att jag lovat henne
  Hilleborn. Det löftet står jag för. Och har väl redan något i görningen.
  Men hon får tåla sig till hösten. Först måste jag ordna affärerna med
  Bånga.
  
  Barbro sade:
  
  -- Och när nu Hilleborn blir mitt, då gör jag med Hilleborn vad jag
  vill. Och vill jag skänka bort Hilleborn, som man skänker bort ett
  äpple, så kan ingen hindra mig.
  
  Den gången blev bergmästaren varken ond eller rädd. Att skänka bort
  Hilleborn, som man bjuder ett äpple, föreföll honom övermåttan löjligt.
  Han skrattade sitt tysta skratt, som egentligen endast bestod i att den
  kullriga ryggen guppade och ögat rann.
  
  -- Nej, tokigare än ett tokigt kvinnfolk, det finns inte. Men Barbro har
  slitit för länge på bröllopskläderna. Sätt nu på sig en grov kjortel och
  se till att någonting blir uträttat. I mjölkkammaren finns det göra för
  mer än en. Där kan Barbro börja.
  
  Barbro svarade:
  
  -- Nog kan jag kärna bergmästarens smör. Men löftet, som han gav mig,
  det skall han hålla, vilket han vill eller ej.
  
  Barbro Backe tog från kistbotten den grova arbetsdräkten och begav sig
  till mjölkkammaren. Den ligger tätt intill ladugårdslängan och utanför
  trädgårdens häckar och diken. Huset har två dörrar, av vilka den ena
  vätter åt stallgården, den andra utåt ängarna och sjön. Här ställde sig
  Barbro med sin kärna, och under det att hon kärnade, sjöng hon.
  Magisterns lustiga visor hade hon glömt och Lotten Schagers ballader.
  Hon hade aldrig lärt sig annat än barnvisor, om troll och jättar och
  skogsrå och hon sjöng:
  
     "Trollet sitter vid sin vägg
     kammar ut sitt silverskägg
     sjunger vid den gråa häll:
     Litet kid kom hit i kväll,
     dig så vill jag lova
     under guldlås sova --"
  
  Det gjorde arbetet lättare och kom henne att glömma smärtorna i bröstet.
  Men sången oroade bergmästaren. Han tog ofta vägen förbi mjölkkammaren,
  dröjde vid husknuten och lyddes med hand bak örat. Ibland satte han sig
  på mjölkpallen, som stod utanför gaveln och blev sittande rätt långa
  stunder, sysslolös och tungsint.
  
  Och det hände en gång, när Barbro sjöng en visa om vårens blommor, att
  han gick ut på fältet och letade samman en handfull gullvivor. Han
  masade sig långsamt fram till dörren, bidade till dess att Barbro slutat
  sjunga och sträckte då det gula knippet på rak arm in genom
  dörröppningen.
  
  Barbro tackade och fäste blommorna vid sin klädnad. Men bergmästaren
  blev helt förlägen, väl ej för blommornas skull utan därför att han
  spillt så mycken tid vid mjölkkammardörren. Han for till Hoby och
  stannade i skogarna mer än en vecka.
  
  
  
  
                                   IV.
  
  
  Vivecka van Deen, dotter av bergsrådet van Deen på Falla och hans hustru
  Anna Rosenhane, gifte sig anno 1807 vid tjugu års ålder med capitainen
  greve Ulrich von Battwyhl, känd för sitt sneda ansikte och sin
  obegripliga enfald. Vad som förmådde mademoiselle van Deen till
  äktenskapet, var troligen den omständigheten, att greve Ulrich i henne
  såg ett orakel, vars råd ovillkorligen måste lydas. Och lilla Vivecka
  hyste en ödesdiger passion för att ombedd eller oombedd förmana och
  ställa till rätta.
  
  Under trettio års tid ingicks icke ett äktenskap inom Raslinge, Hulinge
  och Stora Hammars socknar utan att grevinnan Vivecka först rådfrågats av
  oroliga föräldrar eller kärlekskranka ungdomar. Hon hade ett
  utomordentligt milt och oförståndigt och kärleksfullt hjärta och hennes
  råd gingo alltid i positiv riktning, så snart hon spårade minsta tecken
  till öm böjelse. Resonemangsäktenskap voro henne innerligen emot, likaså
  varje klokt hänsynstagande till materiella omständigheter. Hon
  övertalade fattigt gott folk att älska varandra. Och det påstods icke
  utan skäl, att den stora fattigdom som på fyrtio- och femtitalen lade
  Kroken och dess stränder under Rygells skräckvälde, till icke ringa del
  hade sin orsak i grevinnan Viveckas rådgivande verksamhet.
  
  Efter stora branden på Falla anno 42 tog denna verksamhet ett brått
  slut. Den grevliga familjen råkade i en fattigdom, som på grund av ovana
  vid att tigga sig fram, så småningom blev nästan fantastisk. Var greven
  och grevinnan vistades åren 42--48 är okänt. Hösten 48 fann Rygell dem i
  ett ödestorp norr om Gårsnäs. Grevinnan var då fullständigt nedbruten,
  minnesslö och en smula enfaldig. Greven var visserligen också enfaldig
  men icke annorlunda än vad han från födseln varit, snarare då en smula
  mer rådig, sedan han nu blivit sin kära Viveckas stöd och förmyndare.
  Rygell erbjöd dem fri bostad i bottenvåningen på Falla, som bergmästaren
  återuppbyggt, därtill några andra förmåner. I gengäld lovade greven att
  vårda slottet och parken. Sonen Ludvig togs från det skäligen knappa
  nådebröd, han ätit hos släktingar, och gjordes till bruksbokhållare.
  Herrskapet på Falla levde således numera i omständigheter, som voro
  ungefär lika avlägsna från ödestorpets nöd som från den van Deenska
  härligheten. Greven matade höns, uträttade en del småsysslor, och bjöd
  vid högtidliga tillfällen "sina smeder" på brännvin. Trots sina sju och
  sjuttio år var han utomordentligt rörlig, trippade på tå, huvudet
  tillbakakastat, det strida vita håret rakt till väders. Händerna höll
  han vanligen på ryggen under syrtuten, så att skörten putade och guppade
  värdigt som stjärten på en tupp. Hans stämma liknade tuppens i gäll
  styrka.
  
  Grevinnan höll sig för jämnan i sin länstol, stilla som en sovande. Hon
  gav varken råd eller befallning. Hon skulle på gamla dagar ha varit en
  fullständigt onyttig människa, om hon icke förstått att bereda en
  alldeles förträfflig dryck, en holländsk pomeranslikör enligt grevens
  utsago men som i själva verket endast bestod av brännvin och
  pomeransskal jämte ytterligare två eller tre kryddor. Denna dryck
  skattades högt av herrarna kring Kroken.
  
  Man får nämligen icke tro, att den grevliga familjen sedan den åter
  kommit till ett visst välstånd, saknade goda vänner och trogna grannar.
  Prästen i Raslinge, som en gång i tiden haft grevinnan att tacka för
  sitt skäligen magra pastorat, skrev alltjämt ett ode till hennes
  födelsedag och uppläste det under överdrivna vördnadsbetygelser.
  Grevinnans födelsedag var i själva verket de tre sjösocknarnas stora
  fest. Visserligen dansade man icke längre på Falla, men minnet av
  otaliga danser, och av otaliga kärleksmöten under den ömma grevinnans
  beskydd, begicks ännu med en viss pomp och ståt. Kvällen förut anlände
  från Herrlestorp, från Bånga, från Vassbro, Haddinge, Frösevi, Hilleborn
  hela lass av den första sommargrönskan, de första juniblommorna. Greven
  vågade icke bryta en kvist på Falla, det var därför nödvändigt, att
  grannarna kommo honom till hjälp. I junikvällens skymning gledo yppigt
  grönskande små holmar in mot Fallas brygga, där greven, resande sig på
  tåspetsarna och öppnande stora famnen ungefär som en kråkskrämma,
  hälsade dem med ett gällt:
  
  -- Tyst, mina vänner, tyst! Vivecka får ingenting ana.
  
  Och grevinnan Vivecka anade ingenting. Hon satt i sin länstol, mild,
  sömnig, glömsk av allt. Varken smedernas druckna sorl eller gästernas
  kiv och skratt eller grevens gälla befallningar, när han från
  slottstrappan ledde arbetet, förmådde återkalla henne till en värld, som
  hon lämnat för länge sedan.
  
  Det år, då Barbro Backe blev Krokens härskarinna och mejerska på
  Frötjärn, fick grevinnan Viveckas födelsedag en särskild betydelse tack
  vare tre omständigheter. Gumman fyllde sina sjuttio och det grevliga
  äktenskapet sina femtio. Den tredje omständigheten var den, att Rygell
  utfärdat ett ännu strängare förbud mot att skada eller ens rubba något,
  stort eller smått på Falla. Detta förbud var en skymf mot herr greven
  som städse vårdat park och slott exemplariskt, det var vidare en skymf
  mot samtliga herrarna kring Kroken, som någon gång när den förträffliga
  pomeransen led mot sitt slut råkat trampa i en eller annan rabatt eller
  bryta några värdelösa grenar. Skymfen svaldes emellertid och man kom
  endast överens om att bereda grevinnan en pompösare hyllning än någonsin
  förr.
  
  Till det ändamålet hämtade herr greven med hjälp av sin son ur källarens
  djup tvenne ankare brännvin, avsedda för smederna. Vidare smög han sig
  så nätt in till den sovande Vivecka och lossade nyckelknippan från
  hennes förklädesband.
  
  -- Nu min käre Ludvig, sade han till sonen, skall vi bereda din kära mor
  ett nöje genom att välfägna hennes gäster. Du känner mamma, Ludvig, det
  är riktigt i hennes smak.
  
  Och de båda grevarna dukade på marmorbordet under almarna, dukade upp
  vad huset och den stackars grevinnan förmådde, vilket icke var särdeles
  mycket. Några pepparnötter, några skorpor, en bit skinka, en ost och
  något mer. Desto präktigare var servisen, gammalt ostindiskt, ett van
  Deenskt arv, som tillfallit Battwhylarna efter branden. Vidare ett
  schatull av rosenträd och ebenholts försett med sex flata flaskor. Dessa
  flaskor buro olika inskrifter men innehöllo alla grevinnan Viveckas
  förträffliga pomerans. Greven återlämnade nyckelknippan till sin hustru
  klappade henne på axeln och sade:
  
  -- Det sker till din ära, min Vivecka. Det blir en triumf!
  
  Vid åttatiden anlände herr Hugo Schager från Herrlestorp med en
  vagnslast drivhusblommor. En halvtimme senare började båtarna anlända,
  båtar från Stenby, från Frösevi, Haddinge, Vassbro, Bånga. Smederna
  lossade och släpade det gröna och blommiga bråtet upp på gårdsplanen.
  Humlor, getingar och bin församlades i stor myckenhet och fyllde luften
  med ilsket surr, hundarna skällde och greve Ludvig skrek:
  
  -- Pappa, var ska jag börja? Var ska jag sluta?
  
  Greve Ulrich besteg slottstrappan för att därifrån leda arbetet. Hans
  plan var att resa tre äreportar, den ena vid trappan, den andra vid
  parkgrinden, den tredje vid bryggan. Och från port till port en välvd
  gång av löv och blommor.
  
  På gårdsplanen rådde en utomordentlig förvirring. Mellan gästerna
  uppstod gräl och mellan gästerna och greven och mellan gästernas drängar
  och smederna på Falla. Bröderna Fielding, som fört två båtar lönnlöv
  från Vassbro, tålde inte se lönnlövet från Stenby. De vräkte undan
  böndernas kransar och skyndade att hänga upp sina egna. Den dödssjuke
  Karl Hamrin förde en hel endunge från Frösevi, han sade:
  
  -- Enar och granris är alltid vackert.
  
  Men hans enar blevo utskrattade och vräkta över ända. Och nu kom Anton
  Sundin, grevinnan Viveckas systerson, bred och myndig, herre till det
  präktiga Haddinge, som han visserligen förlorat på spel, dryckjom och
  dryghet. Han förde en flottilj av fyra pråmar, och han kom uppför backen
  som en vandrande skog, följd av halvtjoget drängar, var och en med
  gungande, skälvande lindar över axlarna.
  
  -- Undan med krafset! skrek han. Här ska Sundins skog stå. Dunder och
  slagregn den som rör ett träd i min skog.
  
  Nu grälade drängar och smeder. Och knappt var denna tvist bilagd förrän
  en ny uppstod. Jägmästar Wendt, som en gång i tiden varit trolovad med
  Karl Hamrins syster, kunde inte lida att se Frösevis enar försmådda. Han
  tog Stenbybönderna till hjälp och ställde upp enar i dubbla rader på
  ömse sidor om trappan. Falla blev då likt ett sorgehus, och det togs som
  dålig varsel. Men gubben Wendt slog på bösskolven och fräste, så att
  ingen dristade flytta Frösevi enar.
  
  Hugo Schager, som ängsligt vaktade sina dyrbara drivhusblommor, ropade:
  
  -- Vad är meningen, go vänner? Har vi kommit hit för att gräla? Vad
  bergmästarn ska skratta åt oss, när han ser, att vi inte ens kunna resa
  en äreport åt grevinnan Vivecka!
  
  -- Han har rätt, sade Anton Sundin. En skall befalla och de andra lyda.
  Gör därför som jag säger!
  
  Men greven sade:
  
  -- Min bäste, är jag inte herre här? Är det inte min stackars hustru? Är
  det inte mig, som bergmästarn förföljt i trettio års tid? Skulle jag
  inte veta, vad som passar?
  
  Och smederna begynte ropa:
  
  -- Drängarna ska bort! Bort med dynggreparna!
  
  Vartill drängarna genmälde:
  
  -- Svartnosar! Byxlösa!
  
  De trängdes och gåvo varandra knuffar. Smederna voro flera till antalet,
  men, då de kommo direkt från valsverket, halvnakna och illa utrustade
  gentemot drängarna, som gingo i broddade storstövlar. Sundin var därför
  hågad att låta sitt folk slåss. Greven åter ansåg det nödvändigt att
  lugna sinnena. Ett brännvinsankare ställdes på gårdsplanen och
  överlämnades åt drängarna och Stenbyfolket. Smederna förständigades att
  tömma sitt ankare i bruksbacken.
  
  Greven tog därpå schatullet i famn och förde sina gäster ned till gula
  paviljongen i parken. Här tömdes några glas och förlikning ingicks. Man
  beslöt att rätta sig efter grevens plan. Endräkt var nödvändig, om man
  skulle åstadkomma något, som kunde hedra grevinnan och förarga
  bergmästaren. Gubben Wendt drog fram ett par kortlekar ur stövelskaften.
  Natten var lång och ljus, äreportarna kunde resas på ett par timmar.
  Herrarna bänkade sig kring bordet.
  
  Vid tiotiden anlände major Billman. Han kom i sällskap med Albrecht och
  Gert Bourmaister, kommerserådets son och brorson. Förödelsen på
  gårdsplanen, där löv och blommor kastade om varandra redan börjat
  vissna, roade dem. Billman grinade och sade:
  
  -- Vad detta är likt Raslingarna! Och vad det ska glädja vännen Rygell.
  
  Han gick ned till paviljongen, och inkommen hälsade han icke utan vräkte
  sig tungt på en stol. Han satte en halvfylld flaska till munnen och
  tömde den. Han var stor och bred, rödbrusig och svartmuskig, hans skägg
  var strävt, grovt som tagel och pekade rätt ut.
  
  -- Jag är ledsen, sade han. Tvi vad jag är ledsen. Min flicka tjänar
  piga på Frötjärn.
  
  Greven sade:
  
  -- Kära bror skulle inte använda så chockerande uttryck. Kan det var ett
  nöje att kalla sin dotter piga?
  
  -- Jag har varit borta två månader, fortsatte majoren. Jag har besökt
  åtta av mina käraste vänner och alla åtta uppsade vänskapen. I morse kom
  jag hem. Jag red förbi Frötjärn. Då fick jag se en piga, som bar ett
  ämbar skulor till svinhuset. Hon hade en kort grå kjol och den höll hon
  upp med näven, som pigor bruka. Den där är välgjord, tänkte jag.
  Alldeles som man tänker om pigor. Jag red tvärs över havren för att se
  på henne. Det var Brita. Det var Brita Billman.
  
  Herrarna vid spelbordet låtsades icke höra. Majoren fortsatte:
  
  -- Då red jag till Hilleborn. Det vet ni, att jag ber hellre fan om
  hjälp än den apan. Men jag red till Hilleborn. Hör nu på Raslingar! Det
  är likadant i Hulinge. Det finns inte pengar på Hilleborn. Gubben tror
  jag inte, men sonen tror jag eftersom han är knekt. Inga pengar. Han är
  fast som vi. Han har skulder som vi. Han är gjord efter samma beläte. I
  morgon säljer jag Bånga.
  
  Det blev oro vid bordet. Herrarna fällde korten och betraktade varandra
  med häpna, förskräckta blickar. Här och var glittrade ett stänk av
  skadeglädje, men förskräckelsen var större. Slut även på Hilleborn?
  Skulle Rygells rike ökas med ännu en provins? Fattiglapparna kring
  Kroken förlora sitt sista skydd?
  
  Majoren fortsatte:
  
  -- Bjud er nu åt Rygell med hull och hår, med döttrar, hustrur och
  fänad. Så kvittar han mot skuld. Sen är det slut. Vad tar han nu ifrån
  mig? Jag äger inte en stol, inte ett bord, jag äger inte de här trasiga
  sulorna. Jag äger inte så mycket, att jag kan köpa fem alnar svart tyg
  åt Brita Billman. Ä! Vad gör det mig, när hon i alla fall håller kjolen
  i näven som en piga. Men i morgon säljer jag Bånga. Kvittar mot skuld,
  och får inte ett rundstycke. Slut. Adjö. Vart går jag sen?
  
  I sin stora enfald var greven genast redo att bjuda honom en fristad på
  Falla. Majoren tog honom i famn och kramade, så att gubben kippade efter
  andan.
  
  -- Du hjärtans stolle. Vill du bli vräkt? Ska jag bo på Falla? Var då? I
  källaren? Men du är en hjärtans kar och nu ska jag hjälpa dig att resa
  en äreport åt grevinnan.
  
  Han sprang tvärs över rummet och sparkade upp dörren. -- Holla! ropade
  han. Smeder och drängar, ohoj! Brännvin! Brännvin!
  
  Och han behövde icke ropa länge förrän de kommo, drängarna tungt
  stegande i stövlarna, smederna tassande barfota, svarta, brända av eld
  och dricka. Majoren ordnade dem i två led ansikte mot ansikte. Han sade
  till greven:
  
  -- Hämta mera brännvin. Gör som jag säger Ulrich. Hämta ett ankare och
  ställ vid grinden. Nu ska vi visa, att grevinnan Vivecka är det
  förnämsta fruntimret vid Kroken. Den äreporten du har tänkt dig, kan
  passa för Brita Billman, som tjänar piga på Frötjärn. Mer brännvin!
  
  Till herrarna vid spelbordet sade han:
  
  -- Såna stackare, mina vänner! Har ni sprungit hos gumman i trettio år,
  ätit hennes mat och druckit hennes vin och vill nu löva med löv, som
  redan vissnat? Finns det inte friskt löv på Falla? Men därför att Rygell
  sagt nej, vågar ni inte bryta en gren, inte en kvist, inte en kotte. Så
  ska ni också lämna gummans pomerans i fred, struntar!
  
  Han tog schatullet och gick ut till smederna. Han kommenderade: Upp med
  käften! Han gick hela raden utefter och hällde en duktig slurk i var
  strupe.
  
  -- Så, pojkar. Rättning. Var har ni yxorna? En yxa eller såg per man.
  Giv akt. Nu springer ni efter yxorna, pojkar. Helt om marsch.
  Språngmarsch. Språng! Marsch! För knäveln rör på skankerna ludna bestar.
  
  Men en av smederna ville inte springa. Det var en ung karl, som inte
  kände vanorna. När kamraterna med fladdrande skjortor rusade sicksack
  mellan träden, gick han helt lugnt uppför gången och stannade ett
  ögonblick för att riva sig på benet. Då föll majoren över honom med hela
  sin tyngd, skakade honom och släpade honom tillbaka till paviljongen.
  
  -- Du ska springa.
  
  Smeden svarade:
  
  -- Inte lyder jag dig, om du inte är som folk.
  
  Majoren lade sin näve över pojkens nacke och sade tämligen lugnt och
  lågmält:
  
  -- Ska jag vara som folk? Du är tokig. Vad heter du?
  
  Han hette Karl-August.
  
  -- Det är fint, sade majoren. Det är kungligt. Karl-August, vill du
  gifta dig med Brita Billman, som tjänar piga på Frötjärn?
  
  Smeden svarade:
  
  -- Det beror väl på. Jag är ny i orten, så jag känner inte pigorna.
  
  Majoren rev upp västen och drog fram sin revolver, som han bar i hölster
  vid svångremmen. Han behöll sedermera revolvern i hand hela natten och
  använde den som kommandostav.
  
  Till smeden sade han:
  
  -- Nu räknar jag till tre. Sen skjuter jag dig.
  
  Och han räknade: Ett --
  
  Smeden såg honom rakt in i ögonen.
  
  -- Ja, du är galen nog till det, du.
  
  Och han satte av, kastande som en hare mellan träden.
  
  Under fyra timmar gick förödelsen över Fallas park. Sågarna gnisslade,
  yxorna sjöngo. Ett trettiotal träd och buskar fälldes, ännu fler
  avskalades. Alla trädgårdsmöbler av träd jämte en god del av staketet
  sönderhöggs till ved. Klockan tolv voro äreportar och lövgångar resta,
  så lummiga och rika, att de kunnat anstå ett furstligt bröllop.
  
  -- Vilken triumf, ropade greven. Vilken triumf för Vivecka och för oss
  alla!
  
  Greve Ludvig sade:
  
  -- Kära pappa, bara vi inte bli vräkta --
  
  Men gamle grevens klena förstånd var nu alldeles omtöcknat. Han
  omfamnade Billman och grät av tacksamhet och glädje. Det tycktes honom,
  att vännen återerövrat Falla och insatt honom och Vivecka i alla deras
  rättigheter. Han trodde, att de stora festernas och överflödets tid åter
  var inne.
  
  Han förde sina gäster fram till bordet.
  
  -- Kom, mina vänner, låt oss äta och dricka.
  
  När han nu såg den skrala anrättningen, blev han förlägen. Och för att
  trösta sig och sina gäster började han tala om den dyrbara servisen,
  vars make varken fanns på Hilleborn eller Frötjärn.
  
  Billman lyfte då sin tallrik över huvudet och krossade den mot
  bordskanten.
  
  -- Rygell! skrek han. Är det inte bättre att krossa var tallrik? Vi
  dumma raslingar! Hade vi bränt våra gårdar, kalhuggit våra skogar, lagt
  våra åkrar för fäfot! Nu är det hans.
  
  Wendt sade:
  
  -- Bättre att det är hans. Han förstör ingenting.
  
  Billman böjde sig ned över honom och viskade:
  
  -- Bättre? Var det bättre att han tog Malin Hamrin ifrån dig? Var det
  bättre att han pinade ihjäl henne? Är det bättre att han lockat Brita
  till Frötjärn?
  
  Albrecht Bourmaister sade:
  
  -- Jag tror att Billman konspirerar. Vad har han för ont i sinnet?
  
  Billman svarade:
  
  -- Inte värre än vad jag själv lidit och andra med mig. Aldrig hade jag
  trott, att en hel socken skulle låta sig ätas av en enda varg.
  
  Mitt på gården hade han lagt upp ett väldigt bål. Han gick nu fram till
  bålet, lade en risknippa på vindsidan och tände. Lågan svepte raskt in i
  bålet och steg med mycken kraft. Smeder och drängar som sovo i klungor
  här och var på planen och i parken, skreko högt i sömnen, vaknade och
  begynte stimma och springa runt bålet. Billman sade:
  
  -- Syns den här elden från Hoby? Lägg mera på, pojkar, tag av stängslet
  och bänkarna i parken.
  
  Hugo Schager, bröderna Fielding och Stenbybönderna hade i tid dragit sig
  ur leken och begivit sig hem. De kvarvarande slogo sig ned på lämpligt
  avstånd från elden. Smederna flyttade sitt brännvinsankare och lägrade i
  närheten. Majoren strövade fram och tillbaka, hans breda svarta skugga
  dansade på Fallas vita mur. Plötsligt sprang han bort till bordet, tog
  tre tallrikar och ställde upp dem mot tre trädstammar.
  
  -- Nu, sade han, ska vi se, om jag kan sikta i det här eldskenet. Det
  påstås, att min salig stamfar var den säkraste andskytten vid Kroken.
  Särskilt styv om nätterna. Han var nämligen tjuvskytt till yrket, gubben
  --
  
  Han siktade och träffade tallrik efter tallrik. Greven mumlade
  halvsovande:
  
  -- Vilken triumf för Vivecka.
  
  Gert Bourmaister sade:
  
  -- Låt nu vara, Billman, eller tag ett annat mål --
  
  Billman svarade:
  
  -- Jag får väl göra dig till viljes. Maka åt er bröder och giv mig
  plats. Jag sitter för sista gången i laget.
  
  -- Sista? Sista? mumlade greven. Var nu inte ledsen. Drick, drick!
  Pomeransen är god --
  
  Och Hamrin sade:
  
  -- Nej var inte ledsen. Se på mig, som är dödsdömd både av doktorer och
  klokt folk. Jag är inte ledsen. Jag dricker. Sommaren är varm och skön.
  Det doftar så gott. Det är så mjukt på marken. Varför skulle jag leva,
  när det blir vinter?
  
  Billman förhöll sig nu tämligen lugn. Ingen anade, vad han hade i
  sinnet. Mer än en timme blev han sittande bland vännerna och deltog om
  också fåordigt i deras samtal och skämt. Ibland lyfte han sig upp på
  händerna, sträckte på halsen och stirrade ned i parken. Gert
  Bourmaister, som satt ytterst i kretsen, frågade:
  
  -- Vad ser du efter? Kommer det någon?
  
  Men han låtsades icke höra utan kastade sig åter in i samtalet. Först
  när elden började slockna och dagen nalkades med röda flammor och
  glittrande vita moln, blev han åter orolig.
  
  Och plötsligt sade han:
  
  -- Nu gitter jag inte vänta längre.
  
  Någon frågade:
  
  -- Vad väntar du på?
  
  -- Min stamfar tjuvskytten, sade han, brukade tända en eld i skogen för
  att locka sina ovänner till sig. Ser du någon i parken, Gert?
  
  Gert svarade:
  
  -- Någonting ser jag, som rör sig. Jag tror, att det är en gubbe --
  
  -- Hans ovänner, fortsatte Billman och reste sig från sin plats. Hans
  ovänner ville ogärna möta honom, den hedersgubben. Men han lockade dem
  till sig i skogen. Nu ser jag också, att det är en gubbe. Vem kan det
  vara? Å, en sån fuling!
  
  Sundin sade:
  
  -- Det anar mig, att Billman väntar storfrämmande. Låt oss se efter.
  
  De reste sig och gingo nedför sandplanen, stannade vid stängslet. -- Vem
  är det? frågade greven, som såg illa. Han klev över det till hälften
  nedbrutna staketet och tog några steg in i parken. Plötsligt vände han
  helt om, slog ut med armarna, spretade med fingrarna. Han viskade hest
  och gällt:
  
  -- Det är bergmästarn! För tusan, mina herrar, hjälp mig då. Vad vill
  han här? Är han drucken?
  
  Han lyfte än det ena benet än det andra men kom icke ur fläcken. Han nöp
  i byxorna, ordnade västen, slätade ut syrtuten. Och under tiden närmade
  sig bergmästaren. Han gick med krokiga knän och starkt framåtböjd lik en
  bonde som lukar jorden. Då och då rafsade han till sig en avbruten
  kvist, en nedtrampad blomma, vände den mellan fingrarna och tycktes
  ganska villrådig. Hunnen fram till äreporten rätade han på sig och
  upptäckte nu sina åskådare. Han drog sävligt av sig hatten och gjorde en
  bugning, som herrarna skyndsamt och artigt besvarade. Greven stammade:
  
  -- Min käre! Min bäste! Herr Rygell, var välkommen!
  
  Bergmästaren tog några steg baklänges, satte handen som en kikare för
  ögat och betraktade ståten. Därpå vände han sig till herrarna, som
  alltjämt stodo kvar vid staketet.
  
  -- Hur tycker herrarna, att här ser ut? Man kan tro att en svinhjord
  gått fram här och bökat. Likvisst måste det ha varit bra stora svin.
  
  Greven sade:
  
  -- Betänk då min bäste, att det är Viveckas födelsedag. Hon fyller
  sjuttio år. Det ska glädja henne att se bergmästarn. Stig då på min
  bäste, stig på!
  
  Bergmästaren sade:
  
  -- Tackar som bjuder. Eljest är jag kommen att säga upp greven till
  fardag. Vad förstörelsen beträffar, får jag väl kräva ersättning vid
  domstol.
  
  Han steg upp på gårdsplanen och närmade sig bålet. Billman stod ensam
  kvar vid de rykande bränderna. Då bergmästaren kommit på några stegs
  avstånd, höjde han revolvern och sade:
  
  -- Inte närmre, Rygell, inte närmre.
  
  Rygell låtsades varken se eller höra men vände tämligen hastigt. Han
  blev varse de krossade tallrikarna. Han tog en korg, som stod under
  marmorbordet och började plocka upp skärvorna.
  
  Albrecht Bourmaister sade:
  
  -- Lugna dig, Battwhyl. Han tör hitta så pass värde i lumpen, han
  plockar, att det ersätter, vad du förstört.
  
  Han tog Gert under armen och gick bort till marmorbordet. Sundin, Wendt
  och Hamrin hade dragit sig längre ned i parken, greven hade gömt sig i
  lövgången för att få gråta i fred med sin son.
  
  Nu sade Billman:
  
  -- Varför hotar du oss, Rygell? Låt lumpen vara och res på dig. Allt,
  vad du äger, har du plockat på våra sopbackar. Låt lumpen vara, säger
  jag dig.
  
  Han vände sig till Bourmaistrarna.
  
  -- Mina herrar, sade han, gå åt sidan. Jag vill tala med Rygell. Jag
  vill se om det finns bot för girighet.
  
  Avståndet mellan Billman och Rygell var nu vid pass tjugufem eller
  trettio fot. Majoren lyfte revolvern och sade:
  
  -- Stå genast upp. Eljest skjuter jag dig. Du vet, att jag skjuter.
  
  Rygell rörde sig långsamt, framåtböjd, nedhukad så att de långa grå
  skäggtofsarna släpade på marken. Han plockade skärva efter skärva och
  underlät icke att syna och passa ihop deras kanter, innan han stoppade
  dem i korgen. Han tycktes alltjämt varken se eller höra Billman, men när
  första skottet brann av, kastade han sig med otrolig vighet baklänges
  och undgick kulan. Gert Bourmaister skyndade till hans bistånd, böjde
  sig ned för att stödja hans huvud.
  
  Billman ropade:
  
  -- Undan, Bourmaister! Nu får han nåden!
  
  Bourmaister kastade sig då fram över Rygell. Kulan träffade honom under
  skulderbladet. Han gjorde ett försök att resa sig men föll på sidan över
  Rygells bröst och förlorade sansen.
  
  Billman bar honom in i slottet. Rygell reste sig hastigt och utan hjälp.
  Han var fullkomligt oskadad. Han sade till herrarna:
  
  -- Jag reser efter länsman. Om herrarna låter Billman fly, så blir ni
  delaktiga i mordförsök och kanske dråp. Kom det ihåg.
  
  Albrecht Bourmaister svarade:
  
  -- Hämta hellre en läkare. Bergmästarn har ju intet ont vederfarits.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Men bergmästaren fann det viktigare att hämta länsman. Då uppstod bland
  smederna en rörelse, som till sin upphovsman hade smeden Karl-August,
  densamme som Billman förmått att springa. De trängde sig rusiga och
  ursinniga kring bergmästaren och hotade honom till livet, om han gjorde
  sak mot Billman. Haddinge drängar, måhända hetsade av sin husbonde,
  förenade sig med smederna. Rygell slog ikull två av de närmast stående.
  Säkerligen hade han blivit ihjälslagen om icke Albrecht Bourmaister och
  Wendt med våld släpat honom in i slottet. Falla belägrades hela natten
  av smederna. Ingen släpptes ut, som kunde misstänkas vilja gå Rygells
  ärenden. Endast Karl Hamrin fick fri passage för att hämta läkare.
  Likaså Anton Sundin, som i smyg vältrade ut till de belägrande ännu ett
  ankare brännvin.
  
  
  
  
                                    V.
  
  
  Smeder och drängar vakade över Falla hela natten och hela morgonen.
  Bergmästaren vakade över Billman. Majoren förhöll sig fullkomligt lugn
  och stilla. Han såg sin olycka fullkomnad, det fattades honom ingenting.
  Men fram på förmiddagen begynte drängarna knota. De ville föra Billman
  till Bånga för att sedan i lugn och ro återvända var och en till sitt.
  De bultade på porten och hotade att krossa fönstren.
  
  Allt detta buller och stoj väckte grevinnan Vivecka. I förstone trodde
  hon, att elden var lös, men likgiltig för allt här i världen hade hon
  ingen brådska att komma ur sängen. Så småningom kom hon på andra tankar.
  Hon erinrade sig dagens betydelse och trodde, att de sedvanliga
  hyllningarna tagit sin början. Bullret föreföll henne väl larmande, men
  Ulrich hade antytt att någonting stort var i görningen. En verklig
  triumf!
  
  Grevinnan Vivecka längtade icke längre efter triumfer, hon längtade
  efter vila, en fullkomlig, tyst, ljuvlig vila. Men alltför länge hade
  hon varit slottsfru på Falla för att kunna stanna i sängen, när gäster
  från tre socknar stimmade utanför porten. Pliktkänslan förmådde mer än
  rädslan för elden. Hon makade sig sakta och varligt och med många suckar
  och stönanden ur sängen.
  
  En timme senare trädde hon ut i den långa, välvda gång som i
  bottenvåningen leder tvärs genom huset från gavel till gavel. Grevinnan
  bar sin högtidsdräkt av grått, tjockt men här och var tämligen nött
  siden. Vissa ränder angåvo, att den förr i tiden garnerats av spetsar.
  Som grevinnans figur under de nio länstolsåren tilltagit betydligt i
  omfång, var kjolen tämligen kort, en brist som i någon mån utjämnades av
  ett tilltråcklat släp, vars siden var av en något ljusare och rätt
  obestämbar färg. Det gulvita håret låg i stora bucklor över tinningar
  och öron, en helt liten och mager fläta hade av förbiseende lämnats lös
  och hängde spikrakt ned över Maria Stuartskragen. I vänstra handen höll
  grevinnan en luktdosa utan svamp och lock och i den högra en lornjett
  med ett enda spräckt glas, vilket i och för sig icke hade någon
  betydelse, eftersom hon var mer än halvblind.
  
  Stödjande sig mot väggen följde hon gången ut i förstugan. Här mötte hon
  sin man, sin son och Karl Hamrin. De hade nyss fört fruktlösa
  underhandlingar med de rusiga smederna, som alltjämt eggades av Sundin
  och Wendt till nya våldsdåd. Greven skyndade emot sin hustru och
  omfamnade henne gråtande. Hon missförstod hans rörelse.
  
  -- Ack kära Ulrich, sade hon, varför gråter du? Är det inte skönt för
  vart år som går?
  
  Hon gick fram mot porten, greven höll henne tillbaka. Hon lyckades
  framställa det där barnsligt egensinniga och förväntansfulla leendet,
  som tillhör alla födelsedagar från vaggan till graven. Hon slog honom
  med lornjetten över fingrarna.
  
  -- Ånej, Ulrich, nu vill jag se, vad du har ställt till. Se så, se så --
  jag vill se.
  
  Och hon drog ifrån regeln och steg ut på trappan. Den väldiga äreporten
  grönskade mitt framför henne och på alla sidor trängdes hopar av
  människor. Att det var svarta halvklädda smeder och druckna drängar,
  kunde hon icke se. Hon trodde att vännerna i Raslinge, Hulinge och Stora
  Hammar så mangrant församlats. Detta kärleksbevis väckte hennes ömma
  hjärta till nytt liv. Hon neg några gånger åt höger och vänster, men
  rörelsen blev henne övermäktig, hon brast i gråt. Och då hon icke hade
  någon näsduk eller solfjäder för att dölja sitt gamla av gråten
  förvridna ansikte, vände hon sig mot väggen och torkade sina tårar med
  klänningsärmen.
  
  Smederna å sin sida, som, då porten öppnades, väntat sig majoren eller
  möjligen bergmästaren, blevo alldeles förbluffade över att möta hennes
  nåd. Och när grevinnan först ägnade dem sina nådigaste nigningar och
  sedan vände sig bort för att gråta, kände de sig skamsna och djupt
  nedslagna. De stodo där med hängande armar och sänkta blickar. Och där
  det ännu fanns en mössa på huvudet, drogs den skyndsamt av antingen
  genom ägarens försorg eller närmsta grannes.
  
  Allt detta iakttog herr greven från sitt fönster. Hans rädsla
  förvandlades till stolt glädje. Vem kan också se Vivecka, tänkte han,
  utan att beundra och hylla henne? Han skyndade ut på trappan, slog armen
  kring sin hustrus liv och med handen behagfullt lyftad ropade han:
  
  -- Leve hennes nåd, mina vänner. Länge leve grevinnan Vivecka. Nå så
  hurra då, era tölpar!
  
  Smederna hurrade. Och som avståndet mellan sorg, vrede och glädje är
  vida kortare för den rusige än för den nyktre, flammade glädjen
  plötsligt upp som en eldsvåda. Gubbar och pojkar togo varandra i famn
  och började dansa. De, som förut bevakat bakvägarna och fönstren,
  skyndade upp på gårdsplanen för att taga del i dansen, skrattet och
  hurraropen. Jublet ekade över Fallaviken och nådde väl ända till
  Raslinge kyrka. Greven njöt sin och Viveckas triumf. Bergmästaren
  begagnade tillfället att osedd komma till stallet, där häst och trilla
  väntade.
  
  Men när han svängt nedför bruksbacken och kört ett stycke utmed
  stranden, blev han varse trenne båtar, som med tämligen stort mellanrum
  sinsemellan, roddes mot samma mål, Falla. Bergmästaren lät hästen
  stanna, han ville anteckna sig till minnes alla dem som i dag besökte
  Falla. Det skulle bliva nödvändigt att till tinget instämma ojäviga
  personer, som kunde vittna om förödelsen i parken.
  
  Den första båten hörde prästgården till, kyrkoherden satt vid styret
  antagligen tuggande och omtuggande sitt ode till grevinnan. Den andra
  båten hörde Herrlestorp till. Bergmästaren urskilde rätt väl hennes nåds
  kantiga former och långnästa profil. Sonen Hugo satt vid årorna och i
  fören halvlågo två eller tre av döttrarna, till hälften dolda bakom
  väldiga, färgstarka och hjulformade buketter.
  
  Den tredje båten kände bergmästaren varken till form eller färg. Han
  stirrade så länge och uppmärksamt på de tre personerna i båten, att ögat
  började svida och rinna. Han blundade. När han åter kunde se klart,
  igenkände han Lillgårds-Tilda. Hon låg på magen i fören och hennes
  huvud, betäckt med en blå och rödrutig schalett, reste sig som en
  gallionsbild. Magister Ekmarck skötte årorna hurtigt men något ojämnt. I
  aktern satt Barbro Backe.
  
  Bergmästare Rygell ansåg det nu vara klokare att tills vidare uppskjuta
  besöket hos länsman. Han återvände till Falla, lämnade åkdonet på
  stallgården och begav sig ned till bryggan. Några karlar ställde sig i
  vägen för honom och gjorde hotande åtbörder. Han sköt dem åt sidan,
  varligt men med ett så hårt grepp i skuldrorna att de icke funno skäligt
  följa honom. Han lunkade ned till bryggan, ställde sig tätt intill
  äreporten, gömd i dess yviga grönska. Härifrån åhörde han prästens ode
  och kunde mycket väl se, om det så behagade honom, den stora omfamningen
  mellan hennes nåd från Herrlestorp och grevinnan. När de båda gummorna
  beredde sig att arm i arm vandra uppför lövgången, ropade unge greven:
  
  -- Här kommer ännu en båt. Den känner jag inte. Det sitter en bondjänta
  i fören.
  
  -- Om jag inte misstar mig, sade kyrkoherden, så är det magister Ekmarck
  som ror. Jag känner slarven på knyckarna.
  
  Greve Ulrich sade:
  
  -- Vem det än må vara, kära Vivecka, så anser jag det mest passande, att
  du tar emot dem här.
  
  Grevinnan suckade, hon var redan förfärligt trött. Emellertid lyckades
  hon ännu en gång trolla fram sitt festleende, korsade armarna över den
  framskjutande magen och bidade.
  
  Båten lade till tämligen ovarsamt. Magistern räckte Barbro handen, och
  hon steg i land. Greven närmade sig med framsträckt huvud och närsynt
  plirande ögon. Min nådiga, mumlade han, min nådiga, jag ber om ursäkt --
  
  Barbro rodnade. Hon tyckte, att de båda gamla damerna betraktade henne
  bra ovänligt. Hon tyckte, att någon borde taga henne i famn och hälsa
  henne välkommen. Magistern, som såg hennes bryderi, ropade med hög röst:
  
  -- Herr greve! Fru grevinna! Detta är välborna fru Barbro Backe till
  Hilleborn, bergmästarns tredje hustru. Hon har kommit för att göra
  hennes nåd sin uppvaktning.
  
  Barbro tog ett steg fram mot grevinnan, nöp i kjolen, lyfte den några
  tum från marken och neg mycket djup. Denna hälsning, som påminde om en
  hovnigning, var icke bruklig mellan damer av samma stånd. Fru Schager
  smålog med hoprynkad mun. Grevinnan besvarade emellertid hälsningen och
  mötte sin gäst på halva vägen. Barbro kysste hennes hand, och fru
  Schager log ännu syrligare. När grevinnan såg det unga huvudet ödmjukt
  böjt, greps hon ånyo av öm rörelse. Hon slog armarna kring Barbros hals,
  kysste hennes panna och grät med ögonen tryckta mot Barbros skuldra.
  
  Fru Schager ansåg tiden vara inne att göra ett slut på dessa ömma
  scener. Hon tog grevinnan under armen och snarare släpade än förde henne
  uppför lövgången. Barbro följde, hon var tämligen förvirrad och visste
  icke att besvara herr grevens komplimanger. De stolta äreportarna och
  det vördnadsvärda slottet gjorde henne blyg och förlägen. Hon tänkte på
  den mossiga och förfallna stugan i Västergötland och fann, att hon varit
  bra djärv, som givit sig i lag med så förnämliga människor. Hon önskade
  att magistern eller Lillgårds-Tilda eller själva bergmästaren skulle
  komma henne till undsättning. Folket som alltjämt skrålade och dansade
  på gårdsplanen, skrämde henne. Hon snubblade över trappstegen. Albrecht
  Bourmaister, som gick vid hennes högra sida, tog henne om livet för att
  stödja. Han viskade:
  
  -- Jag hör att fru bergmästarinnan redan lagt Hilleborn till sitt namn.
  Är det inte väl tidigt?
  
  Hon förstod honom icke. Magisterns presentation hade hon icke hört. Hon
  sade:
  
  -- Ja, bergmästarn har lovat mig Hilleborn.
  
  Då släppte han så plötsligt sitt tag, att hon åter var nära att falla.
  Hon steg in i förstugan, hon följde alltjämt de båda långsamt
  framskridande damerna. Hon kom in i den mörka gången. Bländad av
  vattnets morgonsolsskimmer kunde hon i dunklet ingenting urskilja.
  Hållande händerna framför sig, gick hon efter fraset från grevinnans
  släp. Herrarna hade stannat i förstugan. Barbro befann sig ensam i
  gången som tycktes henne oändligt lång. En dörr öppnades tätt bredvid
  henne. Hon steg in i ett rum, som upplystes från tvenne fönster. En
  svartklädd herre trädde fram till henne och frågade, om hon kom från
  Hilleborn. Barbro jakade, kanske därför att hon icke uppfattat frågan
  eller därför att Hilleborn städse lekte henne i hågen. Den främmande
  sade:
  
  -- Han har återkommit till sans.
  
  -- Vem? frågade Barbro. Läkaren sade:
  
  -- Han ligger där. Mamsell får inte anstränga honom med något längre
  samtal. Jag tänker, att han kan flyttas till Hilleborn om några timmar.
  Jag går ut och tvättar mig.
  
  På soffan mellan de båda fönstren låg Gert Bourmaister. Hans överkropp
  var naken, endast betäckt av ett lakan, som fått åtskilliga stora och
  små blodfläckar. Ansiktet var blekt.
  
  Barbro kände genast igen honom. Hon rodnade häftigt men blev i nästa
  ögonblick lika blek som den sårade. Hon föll på knä vid soffan och
  började kyssa lakanet. Hon betraktade hans arm som hängde slappt ned
  över soffkanten, men hon vågade icke röra honom.
  
  Plötsligt reste hon sig upp och böjde sig fram över honom.
  
  -- Se på mig, bad hon. Nej se mig in i ögonen.
  
  Hon trodde, att om han såg henne djupt in i ögonen, skulle han där läsa
  förklaringen lika tydlig, självklar, ovedersäglig, som hon själv kände
  den.
  
  Men han slöt ögonen och vred huvudet långsamt mot väggen.
  
  Barbro lämnade Gert Bourmaister. Hon letade sig fram genom gången till
  förstugan men fann ingen människa. Hon steg då uppför trappan till övre
  våningen och kom in i en stor nästan omöblerad sal. Mitt på golvet stod
  bergmästaren och framför honom kommerserådet Bernt Bourmaister, en liten
  mager, kvickögd gubbe, som ständigt grinade och ständigt roade sig på
  andras bekostnad. Grevinnan och fru Schager hade tagit plats i en
  fönstersmyg. Tätt vid dörren stod Billman omgiven av sina vänner. Greven
  trippade av och an och pratade i ett utan att bliva hörd.
  
  Kommerserådet skyndade fram till Barbro, tog hennes händer i sina och
  betraktade henne med en på en gång faderlig och lysten min.
  
  -- Detta är Barbro Backe. Jag känner den släkten på de briljanta ögonen.
  Mon dieu, min nådiga! Anledningen är sorglig men jag prisar mig bra
  lycklig att få kyssa en sådan hand --
  
  Och nu, mina vänner, fortsatte han, vilja vi vädja till högre rätt. Min
  nådiga lilla har en förbålt sträng herre och man, vilket vi alla nogsamt
  känna. Saken är den, att stackars Billman, som står där, råkat i
  misshugg -- ja i rent misshugg -- skadskjuta min käre brorson Gert, som
  nu ligger någonstans mycket väl ompysslad och säkert utom all fara.
  Nåväl, min nådiga, bergmästarn vill partout inte låta nåd gå före rätt,
  han vill smida stackars Billman i järn och gud vet allt. Medgiv min
  nådiga, att det är för strängt --
  
  Barbro frågade hastigt:
  
  -- Skall jag döma?
  
  Utan att vänta på svar, sprang hon fram till Billman, sträckte sig på tå
  och slog honom med baksidan av handen över kinden.
  
  -- Seså, sade hon, nu är han straffad.
  
  -- Min gud, suckade kommerserådet, unna mig samma straff.
  
  Barbro smålog.
  
  -- Å, jag slog honom hårt. Men nu kan det vara nog. Om jag inte misstar
  mig är herr Gert Bourmaister en fattig yngling utan särdeles stora
  egenskaper?
  
  Kommerserådet sade:
  
  -- Han är en rätt vacker gosse, min nådiga, och dessutom min brorson.
  Några andra goda egenskaper känner jag inte hos Gert.
  
  -- Nåväl, sade Barbro, jag har själv varit fattig. Jag försäkrar er, att
  man betyder bra litet, när man är fattig. Nej inte ett smul. Låt därför
  saken falla, kära Rygell, och ro mig i stället hem. Och skulle han också
  vara en vacker gosse, som herr kommerserådet påstår, så finns det väl
  fler av den sorten.
  
  -- Ack, suckade grevinnan Vivecka, vars hjärta sårats av de grymma
  orden, så dömde man icke i min ungdom --
  
  -- Min nådiga grevinna, avbröt kommerserådet, så dömde redan drottningen
  av Saba, när hon vandrade den långa vägen till gamle Salomo. Just så.
  Och jag bjuder den unga drottningen av Frötjärn, av Kroken av hela det
  Rygellska riket min åttioåriga arm och mitt tjuguåriga hjärta.
  
  Bergmästaren förekom honom, bjöd sin hustru armen och förde henne ned
  till bryggan. När båten kommit utom hörhåll, gjorde kommerserådet ännu
  en sirlig bugning utåt sjön, viftade med hatten och sade:
  
  -- Järngryta krossar lergryta. Bergmästarn är för visso av järn, men
  lilla Barbro Backe tyckes mig vara av härdat stål. Kanske kunna vi därav
  draga både nytta och nöje.
  
  
  
  
                                   VI.
  
  
  Kommerserådet ställde nu till med följande upptåg.
  
  På Hilleborn levde en ung flicka, som gemenligen kallades mamsell
  Majken. Hennes farsnamn, börd och födelseort äro okända. Hon var svart
  och ganska vacker, möjligen tillhörde hon någon tattarsläkt. Hon gällde
  för att vara husmamsell på gården, men tog i själva verket ringa del i
  sysslorna. Kommerserådet, som trots sin höga ålder var en ivrig
  beundrare av könet, visade för Majken den största tillgivenhet, och det
  påstods allmänt, att hon var hans älskarinna.
  
  Han beslöt att använda henne till ett ypperligt skämt, som på en gång
  skulle förödmjuka Rygell och så split och misstankar mellan honom och
  Barbro Backe. Till det ändamålet lät han flickan iföra sig sin
  helgdagsdräkt, vidare hämtade han från staden en gammal jurist och ökänd
  brännvinsadvokat vid namn Rådberg, en ful och snuskig gubbe, som närmade
  sig sjuttiotalet. Rådberg utpyntades som en ung brudgum och gjorde i den
  stassen ett ännu mera avskräckande intryck. Slutligen utvalde han bland
  sina drängar en axelbred och ståtlig ung karl, honom klädde han i
  lumpor.
  
  På den tiden var det ännu sed i Bergslagen, att trolovade kort före
  eller kort efter första lysningen gjorde en rundresa bland grannar,
  släktingar och vänner dels för att mottaga lyckönskningar, dels för att
  göra sig påminda, så att det icke skulle felas gåvor och förning vid
  bröllopet. Det var också vanligt att en hoper ungt folk följde de
  trolovade från gård till gård för att dansa, sjunga eller eljest
  förlusta sig. Kommerserådet samlade ett dylikt följe, men i stället för
  ungdomar sökte han upp alla traktens gubbar och gummor, helst sådana,
  som hade ett anskrämligt yttre. Grannarna vid Kroken deltogo också i
  tåget, Hugo Schager, Anton Sundin, grevarna på Falla, Hamrin, bröderna
  Fielding och några fler.
  
  En tidig junimorgon lämnade följet Hilleborn, instuvat i fem höskrindor,
  som drogos av oxar. Skrindorna voro präktigt utstyrda, mest dock med
  tistlar, törne, mollor, åkersenap, nässlor och annat ogräs. I första
  skrindan åkte brudparet, vackra Majken och den fule gubben Rådberg,
  vidare kommerserådet själv, gamle greven på Falla, som hade förbålt
  roligt, när han inte stack sig på nässlor och tistlar, Anton Sundin den
  tjocke, Abraham Lilja på Hviskingeholm som lockats med traktering och
  andra förmåner, två eller tre fattigstugubbar, lika många gummor och
  slutligen drängen, som höljts i lumpor. När de kommo ut ur skogen vid
  Frösevi manade Bourmaister de gamla att uppstämma någon vid dessa
  tillfällen övlig sång. Härtill hade de ingen lust, men Sundin och den
  gamle luvern Rådberg voro genast färdiga att sjunga visor av tvetydigt
  innehåll och med nog så grova refränger. Fattigstufolket skrämdes och
  ondgjorde sig över alla dessa hädelser och för att råda någon bot på
  eländet uppstämde de psalmen 462 "Du som förhärdad gäckas --" Och då
  syndarna icke läto sig tystas, fortsatte de med Lucidors "O evighet! Din
  längd mig fast förskräcker, som början har men ändan aldrig räcker. O
  evighet! en tid förutan tid --" Denna psalm räckte till början av
  Frötjärnsallén. Fattigstufolket tog då upp den nästa: "Ho satans boning
  tänker på och de fördömdas pina -- hans blod av fasa stelna må, hans
  kraft av ångst förtvina --"
  
  Jon i Losätra, den enögde rättaren, var den, som först varsnade tåget.
  Han skyndade upp till gårdskontoret och varskodde sin husbonde. Rygell,
  som i nära ett halvsekel trotsat tre socknars samfällda ovilja, blev nu
  så rädd, att han fullständigt tappade huvudet. Han förstod att
  skälmstycket på något sätt skulle drabba Barbro och genom Barbro honom
  själv. En människa, som länge känt sig osårbar, blir ytterligt feg, när
  hon plötsligt upptäcker en ömmande, oskyddad punkt. Rygell lunkade
  omkring som den gången på torget i Skara. Han rafsade till sig några
  dyrbara papper och lufsade ur rum i rum för att finna ett gömställe.
  Barbro, som hört oljudet från vägen, lämnade genast mjölkkammaren och
  kom honom till undsättning. Hon tog ifrån honom papperna, drog på honom
  helgdagsrocken och slog snuset från krås och väst. Hon bytte kjortel och
  hängde en vid vit silkesschal över skuldrorna. När skrindorna körde upp
  på gårdsplanen, stod Barbro Backe på trappan, neg och önskade välkommen.
  
  Kommerserådet sade:
  
  -- Vi ha kommit för att visa fru bergmästarinnan ett nog så vackert
  brudpar. Kanske blir det en slant på tallriken för de unga eller
  åtminstone en hjärtlig lyckönskan.
  
  Barbro bad dem stiga upp i salen, där bergmästaren väntade.
  Kommerserådet lagade så, att Majken kom att gå mellan gubben Rådberg och
  drängen. Själv bjöd han värdinnan armen. När de gingo uppför trappan,
  frågade Bourmaister, om Barbro kunde gissa, vem av de båda som vore
  brudgummen. Barbro svarade:
  
  -- Att döma av åldern är det väl den där unge trashanken. Men att döma
  av stassen -- och det håller jag för säkrare -- är det den gamle
  sprätten.
  
  Kommerserådet sade:
  
  -- Min nådiga tror då, att en ung kvinna mera ser till kläderna än till
  skinnet?
  
  Barbro svarade:
  
  -- Det vet nog kommerserådet, att skinn kan köpas, både det som är slätt
  och fint och det som är skrynkligt. Det kan köpas likasåväl som granna
  kläder. Men vad en ung kvinna håller förmer, det är kärleken. Och jag
  menar, att den icke kan köpas om det så vore med livet. Det är en gåva,
  som Gud ger och som Gud tar. Välsignad vare Han.
  
  Bourmaister märkte väl, att Barbro icke lät sig förbryllas. Han lade ut
  en ny snara, han sade:
  
  -- Min nådiga som är ung och vacker och därtill nygift kan säkert
  förklara texten för mig gamle. Vad är kärlek?
  
  Svarade Barbro:
  
  -- Kärlek är försakelse.
  
  Under det att kommerserådet grubblade över, hur han bäst skulle kunna
  fälla henne med hennes egna ord, trädde de och hela följet in i salen.
  På bordet hade Barbro låtit duka fram alla de förfriskningar, som äro
  vanliga vid ett dylikt tillfälle. Sockertårtor och mandelkonfekt,
  rhenskt vin att dricka brudparet till välgång och lycka. Bergmästaren
  skyndade att slå i glasen för att så fort som möjligt bli av med
  plågoandarna. Men kommerserådet höll honom tillbaka och sade:
  
  -- Vänta ett ögonblick, min bäste. Saken är ännu icke avgjord. Vi ha
  tvärtom kommit hit för att av bergmästarn eller ännu hellre av fru
  Barbro erhålla ett gott råd. Den här unga flickan, Majken, som jag av
  barmhärtighet upptagit i mitt hus och som betraktar mig nästan som en
  far eller åtminstone som en beprövad vän, har anförtrott mig sin
  brydsamma belägenhet. Hon har nämligen fått två giljare på halsen. Den
  ene är Rådberg, aktad jurist som var man vet och därtill smått förmögen.
  Den andre är den här drängen. Han äger platt ingenting förutom sin
  ungdom och till och med garderoben tycks vara skäligen bristfällig.
  Under sådana omständigheter har den kära Majken begärt mitt faderliga
  råd. Men jag erkänner, att jag trots min ålder och visdom inte ser fullt
  klart i saken. Skulle därför fru bergmästarinnan --
  
  Barbro avbröt:
  
  -- Jag? Varför skulle just jag --?
  
  Kommerserådet böjde sig ned och kysste hennes klänningsärm.
  
  -- Därför att en person med min nådigas utseende säkerligen förstår
  kärleksaffärer bättre än någon annan. Kanske har också min nådiga själv
  eller en syster eller en väninna befunnit sig i liknande belägenhet --
  
  Barbro bleknade. Hon korsade armarna under brösten och tryckte dem
  ganska hårt mot bröstkorgen för att döva smärtan, som ständigt gnagde.
  Hon sade:
  
  -- Det är icke svårt att råda. Om det är sant, som kommerserådet påstår,
  att den där gamle mannen har sin rikliga utkomst, så bör hon gifta sig
  med honom och låta drängen löpa. Han finner väl i sin tur en
  kvinnsperson tillräckligt förmögen för att kunna köpa honom en gård.
  
  Bourmaister bugade sig.
  
  -- Återigen har min nådiga dömt vist som drottningen av Saba. Själve
  bergmästarn, som är vår tids Salomo, kunde icke klarare utlagt en oklar
  sak. Men för mig enfaldige tyckes dock utslaget stå i strid med en sats,
  som min nådiga nyss uttalade: Kärlek är försakelse. Jag misstänker
  nämligen, att mamsell Majken i själ och hjärta föredrar ynglingen
  framför gubben.
  
  De, som nu med ivriga och skadeglada blickar betraktade Barbro, funno
  henne så blek, att deras skadeglädje byttes i fruktan och medömkan. Hon
  drog schalen tätare om skuldrorna, som skälvde i frossbrytningar.
  Pupillerna vidgades till det yttersta, så att ögonen glänste svarta som
  en nattfågels ögon. Det dröjde en stund innan hon svarade:
  
  -- Kommerserådet tar fel. Jag motsäger mig icke. Om flickan verkligen
  håller av den där unga personen, kan hon icke ålägga sig en bittrare
  försakelse än den att vara honom utan. Likväl -- vill hon hellre taga
  den mindre försakelsen, vill hon hellre försaka ett rikligt bröd, vackra
  gåvor, varma mjuka kläder för att leva med sin vän i armod -- gott, jag
  avråder henne icke. Men om så sker -- låt oss då kasta sten på dörren
  när vi gå förbi deras ruckel. Möter vi dem på vägen, så låt oss skratta
  åt dem, låt oss håna dem, låt oss spotta på dem. Låt oss trampa ned
  deras gröda, låt oss så tistlar på deras åkerlapp. Låt oss slå dem i
  ansiktet, när de äntligen komma för att tigga bröd och kläder åt sina
  ungar. Tvi dem, som plocka sin lycka, där den växer. Ja, ja, ja! Må de
  njuta den. Men vi ska kasta dem i fattiggraven. Och det skall varken
  finnas trä eller sten över den lyckan.
  
  När hon sagt detta, brast hon i gråt, och var det första och sista
  gången, som någon av Barbro Backes undersåtar såg sin härskarinna gråta.
  Kommerserådet fann, att han träffat rätt och ville nu med hycklat
  deltagande strö salt i såret. Men när han med faderligt öppnad famn
  nalkades Barbro, avspisades han med en skälmaktig nigning och ett ganska
  illparigt leende.
  
  -- Herr kommerserådet skall inte hysa någon oro därför att jag fällde en
  så sträng dom över vissa lättsinniga människor. Kommerserådets
  skyddsling hör säkerligen icke till dem. Jag slår vad om att hon tager
  den friaren, som är bäst klädd och hädd.
  
  Vadet ingicks och vadsumman bestämdes på Barbros förslag till tre tusen
  riksdaler. Kommerserådet fann summan väl stor men ville för skam skull
  inte neka. Han skrev en revers ställd till innehavaren, Rygell skrev
  likaledes en revers och de båda papperen lades på bordet. Nu uppmanades
  Majken att göra sitt val, och den stackars flickan råkade ur ett låtsat
  rakt in i ett verkligt bryderi. Drängen hade i trots av hennes dåliga
  rykte friat upprepade gånger, och det var endast fruktan för husbonden,
  som förmått henne att vägra. Nu visste hon varken ut eller in. Gummorna
  dunkade henne i ryggen och bad henne tänka med förståndet. Gubben var
  visserligen ful, men drängen skulle nog med tiden bli ful han också.
  Barbro sade:
  
  -- Eftersom mamsell verkligen tvekar, så vill jag lägga ytterligare en
  vikt i vågskålen till min förmån. Om hon tar gubben och jag således
  vinner vadet, så lovar jag att lämna de båda reverserna åt den där unga
  personen. Mamsell kommer på så sätt att göra hans lycka.
  
  Kommerserådet grinade illa, han var icke särdeles angelägen att förlora
  tre tusen riksdaler, helst tiderna voro onda. Han sade:
  
  -- Eftersom min nådiga icke aktar för rov att inverka på vadets utgång,
  så torde det också vara mig tillåtet. Jag lovar därför, att om jag
  vinner och Majken tar den där trashanken, så skall han bland Hilleborns
  torp få åt sig utvälja det bästa.
  
  Barbro skrattade:
  
  -- Kommerserådet är mig för slug. Men tillåt nu, att jag i förtroende
  ger Majken ett råd, som jag vill viska henne i örat.
  
  Bourmaister hade svårt att hålla god min och svarade vresigt, att han i
  så fall också hade rättighet att viska något till Majken. Han tog henne
  kring huvudet och passade därvid på att nypa henne rätt försvarligt i
  örat. Han tillsade henne på det strängaste att välja drängen. Det blev
  nu Barbros tur. Hon viskade rätt länge med flickan, som i förstone icke
  tycktes fatta, vad Barbro tillrådde. Men plötsligt sken hon upp, neg
  djupt för Barbro, och vändande sig till kommerserådet, sade hon:
  
  -- Det är väl inte för mycket begärt, att hans nåd tillåter mig att tala
  i enrum med mina friare?
  
  Bourmaister nickade, han kunde icke avslå en så billig begäran. Majken
  tog sina båda friare med sig in i nästa rum. I salen avvaktades utslaget
  med spänd förväntan. Kommerserådet gjorde ett överslag av skäl och
  motskäl och fann, att han ovillkorligen borde vinna vadet. Flickans
  tycke och löftet om torpet kunde väl uppväga löftet om de sex tusen
  riksdaler, som drängen i vidrigt fall skulle få att trösta sig med.
  
  -- Min nådiga, sade han till Barbro, skall säkerligen bli övertygad om,
  att unga kvinnor i allmänhet icke äga ett så klart och skarpt förstånd
  som fru Barbro Backe. Nej, de styras av sina ömma känslor. Det är på min
  ära skinnet och inte kläderna, som ge utslaget. I den leken kan
  trashanken för en gångs skull ha större chanser än sprätten.
  
  Barbro smålog och menade, att han nog kunde ha rätt. I detsamma öppnades
  dörren och Majken och hennes tillbedjare inträdde i salen. Majken
  densamma som nyss men tillbedjarna ganska förändrade. Drängen tycktes
  ännu ståtligare, gubben ännu eländigare. Majken hade helt enkelt förmått
  dem att byta kläder. Hon gick fram till kommerserådet, och ehuru hon
  synbarligen var ganska rädd, lyckades hon likväl framstamma Barbros
  läxa:
  
  -- Som Johan numera innehar ett gott torp och dessutom äger sex tusen
  riksdaler, bör han väl vara klädd därefter. Och som herr kommerserådet
  förlorat processen, bör väl hans jurist vara klädd därefter. Därför tar
  jag den här välklädde drängen och gör därmed husbond till viljes,
  eftersom han nöp mig i örat och sa att jag skulle. Och fru Barbro gör
  jag också till nöjes, eftersom hon vinner vadet.
  
  Kommerserådet betänkte sig ett ögonblick. Därpå svängde han om på
  klacken, vände sig till Barbro och sade:
  
  -- Jag erkänner mig besegrad. Jag avstår godvilligt från torpet, från
  pengarna ja, till och med från dig min kära Majken. Men efter ett sådant
  nederlag anhåller jag att fru Barbro måtte styrka mig med en måltid och
  att till festen inbjudes alla mina vänner härifrån till Falla.
  
  Hans sista förhoppning var nu den, att Rygell, vars motvilja mot alla
  fester, allt stoj och fåfänglighet var väl bekant, skulle vägra och att
  därav en tvist skulle uppstå mellan honom och Barbro. Men även denna
  förhoppning slog slint. Bergmästaren tyckte sig ha undsluppit den elake
  gubbens anslag för gott pris och detta tack vare Barbro. Han gav henne
  fria händer.
  
  Magister Ekmarck red runt Kroken och bådade folk till festen på
  Frötjärn. Han red från Frötjärn till Stenby, från Stenby till Raslinge
  prästgård, från Raslinge till Herrlestorp, från Herrlestorp till Falla,
  från Falla till Bånga, från Bånga till Vassbro, från Vassbro till
  Haddinge, från Haddinge till Frösevi, från Frösevi till Hilleborn, från
  Hilleborn till Frötjärn. Och så snällt löpte hans tunga och så ivrigt
  lovprisade han Barbro Backes skönhet och förstånd att han ingenstädes
  fick nej. Under hela sommaren eller så länge Barbro Backe levde, förblev
  han hennes trogne tjänare och utomordentliga sändebud.
  
  Men när den första festen på Frötjärn snart följdes av en andra, en
  tredje, en fjärde, när folket kring Kroken tycktes vilja göra Frötjärn
  till platsen för ett enda oavbrutet sommargille, upptog magistern
  Barbros tanke att resa en klockstapel på hällen nere vid sjön. Här
  staplade han först upp ett väldigt stenkummel, varav man än i dag kan se
  spåren, och byggde på kumlet en liten klockstapel just lik den, som står
  bredvid Raslinge kyrka. Bergmästaren lät gjuta en liten klocka med
  mycket silver i malmen. Dess ton var ganska spröd, men hördes vida. När
  nu Barbro slutat sitt dagsverke -- så länge krafterna stodo henne bi
  arbetade hon nämligen i mjölkkammaren -- klättrade magistern upp i
  klockstapeln och ringde samman. Eho, som då hörde klockan, visste sig
  kallad till Frötjärn. Och det hände som oftast att många giggar stodo
  förspända, att många ekor lurade i vassen med lyftade åror och att många
  drängar och pigor stodo med hand bak örat för att vid första klämtning
  styra kosan mot Frötjärn.
  
  Hur allt detta behagade bergmästare Rygell är okänt. Men det sägs, att
  han liknade en människa, som knappast märker sin vantrevnad eller sin
  olycka -- därför att han bidar en större.
  
  Det finns ännu människor där på trakten, som ganska väl minnas den
  sommar, då Barbro Backe höll hov vid Kroken. När magister Ekmarck sent
  omsider erhållit Ekersta pastorat, begagnade han sig av lediga stunder
  till att nedskriva sina minnen från denna sommar. Han betitlade
  manuskriptet:
  
  Dansen på Frötjärn.
  
  
  
  
                                   VII.
  
  
  I mitten av juli lämnade kommerserådet Bourmaister Hilleborn. Det
  påstods, att gubben givit sig ut på resor i samma ärende, som kort förut
  major Billman, och att han var i samma trångmål. Rygell, som väl kände
  kommerserådets hjälpkällor, lämnade då Frötjärn, och de båda herrarnas
  vägar korsades gång efter annan till stor förtret för kommerserådet.
  Barbro Backe levde under denna tid ganska indraget, sökte icke sällskap
  och hyste intresse endast för de redogörelser, som varje postdag anlände
  från bergmästaren. Klockan på Kungshällen ringde sällan, magister
  Ekmarck och flickorna på Frötjärn leddes gruvligt.
  
  En afton, då magistern återvände från ett besök i prästgården mötte han
  en yngling, vars dräkt och uppförande tycktes honom bra egendomliga. Han
  gick nämligen av och an som en skiltvakt framför allén till Frötjärn. Då
  och då böjde han sig ned med händerna stödda mot knäna och blickade
  ivrigt sökande upp mot gården. På huvudet bar han en hatt som i ålder
  och skröplighet kunde tävla med herr magisterns egen grågröna cylinder.
  Syrtuten, av bästa kläde men sliten och lappad på åtskilliga ställen,
  var synbarligen tillverkad för en person av spensligare byggnad, och
  magistern tyckte sig ha sett det stackars plagget i greve Ulrich von
  Battwyhls garderob. Den besynnerliga utstyrseln fullständigades av ett
  spanskrör utan doppsko, uppslitet som en sönderpiskad rotting och
  sammanhållet nedtill medelst segelgarn.
  
  Magistern slog sig i språk med ynglingen och fick genast besked. Hans
  namn var Karl-August, smed från Falla. Under den stora fest- och
  skövlingsnatten, som lyktade så illa, hade han varit major Billmans
  närmaste man och hjälpare. Majoren hade lovat honom en viss Brita till
  äkta. Och då smeden sedermera erfarit, att sagda Brita var en fin
  mamsell och majorens dotter, hade han funnit skäligt fresta sin lycka.
  För den skull hade han skaffat sig snygga kläder och begivit sig till
  Frötjärn men kände sig nu oviss om sin framgång och rädd för hundarna.
  
  Magistern åhörde ynglingens berättelse med välvilja och lovade att
  hjälpa honom till rätta. Han bad honom slå sig ned i diket, där väldiga
  kardborrblad skyddade för upptäckt. Magistern skulle underrätta mamsell
  Billman, och om hon upptog frieriet väl, skulle hon säkerligen göra
  honom ett besök i diket. Karl-August tackade, drog försiktigt upp
  syrtuten och satte sig på skinnbyxorna bland kardborrbladen.
  
  Magistern fullgjorde samvetsgrant sitt uppdrag. Brita Billman vägrade
  visserligen att besöka smeden, men för att skämtet icke skulle gå om
  intet, beslöt man att styra ut kammarpigan Tilda på det präktigaste och
  låta henne gälla för mamsell Billman. Hon ifördes en storblommig
  kattunsklänning, som ytterligare garnerades med rosetter och bandstumpar
  i olika färger, på huvudet en schäferhatt likaledes behängd med
  grannlåt, parasoll och silkesvantar, som råkade bli så omaka att den ena
  var röd den andra blå. Stolt över denna utstyrsel kråmade sig
  Lillgårds-Tilda som den finaste mamsell och trippade oändligen nätt och
  förnämt genom allén fram till kardborrdiket. Magistern och mamsellerna
  försummade icke att på lämpligt avstånd iakttaga hennes fukter. De sågo
  henne vanka fram och tillbaka vid mötesplatsen, alltmera dröjande på
  stegen och allt otåligare viftande med parasollet och de brokiga
  handskarna. Av smeden sågo de inte skymten.
  
  Den myckna grannlåten hade skrämt Karl-August till den grad, att han
  sakta låtit sig glida ned till botten av diket. Här låg han ganska väl
  dold och lyssnade med oro till kjortelns fras och mamsellfötternas nätta
  tripptripp. Han insåg, att han varit alltför djärv och övermodig. Han
  beslöt att förhålla sig fullkomligt stilla för att dymedelst trötta ut
  mamsellen.
  
  Men den föregivna Brita Billman hade annat i sinnet. Hon förstod, att
  stackarn var illa däran, hörde honom pusta där nere på dikesbotten. Hon
  började slå med parasollet bland kardborrarna, hon vräkte bladen åtskils
  och upptäckte ett högrött ansikte och ett par förskrämda ögon som
  sneglade under lugg upp mot henne. Tilda låtsades vara mycket vred, hon
  stack efter honom med parasollskaftet, överöste honom med skymfliga
  tillmälen och beskyllde honom för att vilja göra henne, en fin mamsell
  till spott och spe i var mans mun. Okvädinsorden verkade uppmuntrande på
  smeden, han satte sig på dikeskanten, vändande ryggen åt mamsellen och
  sade:
  
  -- Det var överenskommet, att mamsell skulle komma ned till mig i diket,
  om hon ville mig något.
  
  Tilda ändrade då ton, hon slog sig ned bredvid honom och talade så
  vänligt, att han efter en liten stund ville kyssa henne på mun. Men hon
  avböjde, sägande:
  
  -- Karl-August förstår väl, att med en mamsell och majorsdotter kan det
  inte gå så kvickt. Nej, han får nog vara beredd på att fjäsa för mig
  många kvällar, innan han kommer så långt.
  
  De lovade varandra att mötas följande kväll och skildes efter upprepade
  bugningar och nigningar, som beredde magistern och hans flickor ett
  ogement nöje. Men för smeden blev det en tungsam och besvärlig tid. Då
  bruksklockan ringde ut om kvällen, kunde han varken unna sig mat eller
  vila. Han måste tvätta och putsa sig som en greve, han måste smyga sig
  in i Fallas trädgård för att i all hast rafsa åt sig några blommor, han
  måste slutligen halvspringande tillryggalägga dryga fem fjärdingsväg för
  att på slaget nio möta sin vän. Och därmed hade hans lidanden endast
  tagit sin början. Mamsellen visade fuller väl, att hon var dotter av en
  knekt. Hon exercerade sin tillbedjare mitt på landsvägen, lät honom gå,
  göra halt, skrapa med foten, buga, svänga hatten, göra knäfall, kyssa på
  hand. Kyssa på mun fick han däremot icke, den lärdomen skulle komma
  först senare, då hans maner och conduite möjligen kunde anstå mamsell
  Billmans friare.
  
  Denna lek fortsattes några dagar och den som först tröttnade var icke
  smeden utan Lillgårds-Tilda. Hon blev plötsligt styvsint och vresig och
  menade, att om Brita Billman ville skaffa sig ett nöje, kunde hon själv
  spatsera ut på vägen och driva gäck med pojken. Saken fick då förfalla,
  och smeden väntade några aftnar förgäves i kardborrasket. Fjärde kvällen
  gick Tilda åter ut till honom men denna gång i en kammarpigas skepnad.
  Vad som då avhandlades i diket är okänt. Smeden tycks dock icke ha tagit
  skämtet illa utan sprang alltjämt lika flinkt den långa vägen från Falla
  och glömde inte ens att tvätta sig. Slutligen fick rättaren Jon nys om
  saken. Han tussade hundarna på pojken och drev honom tillbaka över
  Stenby backar.
  
  Jon i Losätra hade av Rygell begärt Tilda till hustru och fått hans
  löfte. När han nu såg, att flickan var eftersökt, blev han ivrig på
  giftermålet. Tilda vägrade, och bonden i Lillgården var inte angelägen
  om mågen men vågade inte sätta sig upp mot Rygell. Då gick magistern
  till Barbro och bad henne medla till flickans förmån. När Barbro hörde,
  att flickan hyste ömhet för en fattig smedspojke, sade hon:
  
  -- Inte vill jag hjälpa henne till fattigdom. Det är bäst att hon tar
  Jon i Losätra.
  
  Magistern sade:
  
  -- Fru Barbro har förstånd för tio. Men om flickan en vacker dag blir
  led vid sin enögde gubbe, vem skall då hjälpa henne att fly?
  
  Barbro svarade:
  
  -- Jag förstår halvkväden visa. Det är sant, att jag ville fly från
  Frötjärn. Och det är sant att Tilda hjälpte mig. Jag får väl därför lov
  att gälda min skuld. Men har bergmästarn givit Jon sitt ord, så vinner
  jag ingenting med böner. Då är det bättre jag talar med Jon.
  
  Hon kallade rättaren till sig och bad honom avstå från flickan. Hon bad
  honom besinna, att Tilda var den vackraste jäntan på trakten. Jon
  inföll:
  
  -- Och jag är den fulaste karlen näst bergmästarn, som ingen liknelse är
  eller kan vara. Men just för den skull går jag inte ifrån, vad jag har i
  sinnet. Det ser jag, att många unga karlar vill beta på den ängen. Men
  jag ska visa, att jag är kar att ta det bästa i socknen. För allt vad de
  ha skrattat åt mig.
  
  Och då Barbro gjorde ännu ett försök att övertala honom, sade han:
  
  -- Bergmästarinnan vet inte, vad det vill säga, att i all sin tid gå
  hädd som en snok. Om hon ändock hade hundra friare bland de grannaste så
  är det jag som ska ha henne. Det blir min heder.
  
  Barbro menade, att han kunde ha rätt. Hon tillsade honom att bestämma
  dagen för lysning och för bröllop. Tildas utstyrsel ville hon själv
  besörja, likaså bröllopet. Men som flickan säkerligen skulle bli
  surmulen och besvärlig, ville hon inte längre ha henne på Frötjärn. Hon
  föreslog, att Jon redan nu skulle taga flickan med sig till Losätra.
  Stugan hade stått obebodd i flera år och behövde väl rustas upp. Jon
  hade redan orlov ur tjänsten och kunde när som helst flytta till
  Losätra. Jon tvekade men samtyckte. Han ställde den dagen med
  flyttningen. Om aftonen kom han åter till Barbro och var då ännu mera
  tveksam och osäker. Han sade:
  
  -- Är det bergmästarinnans mening, att Tilda och jag ska flytta samman
  nu genast?
  
  Barbro svarade:
  
  -- Det är min mening. Jon är gammal och klok. Han ska nog veta att hålla
  henne i ära.
  
  -- Det är klart, svarade Jon. Efter en stund tillade han: Och skulle det
  inte gå i längden, så tör det väl inte vara värst. Eftersom vi i alla
  fall ska giftas till hösten.
  
  Svarade Barbro:
  
  -- Nog vore det bäst, att Tilda finge krona. Eljest skulle det heta, att
  Jon missbrukat flickan och tvungits att gifta sig. Då blir det väl liten
  heder?
  
  Jon medgav, att hon hade rätt och prisade hennes förstånd. Men han
  misstänkte, att Barbro ställt försåt och beslöt att vara på sin vakt.
  Och när Tilda ställde sig lugn och nöjd att lämna Frötjärn, ökade det
  endast hans misstänksamhet.
  
  Det påstods sedermera, att Barbro velat hämnas på Jon. Hon hade också
  sina skäl att hysa agg till rättaren. Först och främst hade han skulden
  till hennes plågsamma sjukdom, som för varje dag förvärrades. Det var
  nämligen Jon, som välte henne i diket under bröllopsresan, vare sig nu
  detta berodde på att han såg illa eller att han tagit sig för mycket
  till bästa. Vidare hade Jon två gånger upptäckt hennes rymningsförsök
  och varskott bergmästaren. Magister Ekmarck, vars minnen ligga till
  grund för denna skildring, förnekar emellertid på det bestämdaste att
  Barbro Backe någonsin låtit leda sig av hämndlystnad.
  
  Säkert är, att Barbro lade en snara för honom och att han gick i snaran,
  blind som en spelande orrtupp.
  
  Hon sände Alexander Fielding till Losätra. Han var tjugufyra eller
  tjugusju år, ganska välväxt och med ett vackert ehuru något oregelbundet
  ansikte. Han lade sig mycket vinn om sin dräkt, sina händer, sina
  naglar, sitt hår som var friserat i tupé med en liten vårdslös lock vid
  högra tinningen. Som hans panna hade en svagt blåvit färg, gjorde den
  där mörka lilla locken en förträfflig verkan. Han var för övrigt en
  beskedlig gosse men kunde sällan lämna ett ungt fruntimmer i fred.
  
  Han kom till Losätra en lördagsafton. Tilda satt på trappan och täljde
  en pinne till dörrklinkan. Jon vitlimmade taket i storstugan. Genom
  fönstret såg han, att Fielding böjde sig ned över Tilda och viskade med
  henne. Han såg också, att flickan rodnade. Han tänkte: Nu kommer det.
  Antingen har bergmästarinnan skickat hit honom för att skrämma mig,
  eller också har han kommit, för egen räkning. Om jag håller mig i styr,
  så får jag väl veta.
  
  Efter en stund öppnades dörren och Fielding trädde in i stugan. Han
  slängde en hagelbössa och en jaktväska på pinnsoffan. Ur väskan drog han
  upp en tingest av halm och tyg och höll den framför näsan på Jon.
  
  -- Ser du, vad det här är för slag, blindbock?
  
  -- Det är väl en bulvan, svarade Jon. Fielding sade:
  
  -- Gott. Nu går du upp till björkhagen under Rösle klint och sätter den
  väl, så att det blir tro i morgon. Fördöme dig, om det inte sker efter
  ordning.
  
  Jon invände, att man inte kunde skjuta orre för bulvan i juni månad. Det
  var inte god sed. Dessutom hade han inte tid att gå till Rösle klint.
  Ville patron jaga, borde han hellre ta nattkvarter i prästgården eller
  på Herrlestorp. Fielding sade:
  
  -- Nu gör du, som jag har sagt. Och säg åt Tilda att hon bäddar åt mig.
  Jag vill genast gå till sängs.
  
  Jon tog lockfågeln under armen och lämnade stugan. I förbigående sade
  han till Tilda:
  
  -- Patron vill ligga här i natt. Det är bäst att vi gör honom till
  viljes. Han är styv och elak, så en kan bli rädd.
  
  Tilda vände sig bort, sköt rygg och knyckte på huvut, som om hon vart
  mycket förlägen. Hon dröjde på trappan för att se, vart Jon tog vägen.
  Jon å sin sida släpade benen efter sig. Men så snart Tilda stigit in i
  stugan, vände han och sprang tyst och snabbt uppför yttertrappan eller
  stegen, som på stugans högra gavel leder till loftet. Han hasade sig på
  magen fram över tiljorna och fann snart en spricka tillräckligt vid för
  att han skulle kunna överblicka kammaren. Tilda, som stannat i
  förstugan, hörde stegen knaka och fraset över takplankorna. Hon steg nu
  in i storstugan och lät Fielding med ett tecken förstå, att leken kunde
  börja.
  
  Fielding reste sig från soffan, sträckte på sig, gäspade, drog långsamt
  av sig rocken och lossade halsduken. Tilda öppnade sofflocket, tog fram
  bolster och kuddar och ristade dem. När hon hållit på en stund, började
  hon pusta och jämra sig över värmen. Hon knäppte upp klänningen och
  blottade axlarna. Fielding sneglade på henne från sidan. Han vred sina
  små mustascher, strök sig över ansiktet och gäspade. Tilda gick fram
  till honom och började fingra på knapparna i hans skjorta.
  
  -- Det är grant det där, sade hon. Är det riktigt guld?
  
  Fielding sade:
  
  -- Det är inte lönt, att Tilda ber om de här knapparna. Hon får dem
  inte.
  
  Han gick ifrån henne och ställde sig vid fönstret med ryggen utåt
  kammaren. Han bad henne raska på med bäddningen. Tilda klagade ånyo över
  värmen och krängde av sig klänningen ända ned till midjan. Hon makade
  sig långsamt och under många krumbukter bort till Fielding och stötte
  honom med armbågen i sidan. Fielding stirrade oavvänt ut genom fönstret.
  Tilda sade:
  
  -- Vad ser han efter? Jon skulle ju gå ända till Rösle klint. Han lär
  väl inte komma tillbaka i brådrasket.
  
  Nu förlorade Jon besinningen. Han reste sig så häftigt att han stötte
  huvudet ganska illa mot takbjälken. Han rusade utför stegen och sprang
  bort till skogsbrynet. Där slängde han lockfågeln. Han sprang tillbaka
  till stugan. När han vikit om knuten, stannade han och blev stående
  alldeles förvirrad. På bänken framför stugan satt Alexander Fielding,
  fullt påklädd och med bössan mellan knäna. Han frågade:
  
  -- Har du redan varit vid Rösle klint?
  
  Men Jon sade:
  
  -- Jag trodde väl att patron var i stugan hos Tilda.
  
  Fielding reste sig, ryckte på axlarna, rynkade pannan.
  
  -- Det ska tusan sova i bondstugor, sade han. Det är för kvavt. Jag går
  till prästgården. Vad lockfågeln beträffar, så kan Jon behålla den. Mig
  lockar hon inte.
  
  Därmed gick han.
  
  Jon var alltjämt lika förbryllad. Han hade sett Tilda bjuda sig åt
  Fielding lika grant och oblygt som ett körsbär bjuder sig åt skatan. Och
  likväl flög skatan sin kos utan att röra körsbäret. Jons ansikte
  ljusnade så småningom till ett brett flin. Han gick in i stugan. Tilda
  satt på kanten av soffan, hon var vresig och sur och låtsade inte se
  Jon. Jon log nu ännu bredare men nöjde sig med att säga:
  
  -- Vad Tilda ser bedrövad ut. Han var väl inte närgången, patron?
  
  Härpå svarade hon ingenting. Men Jon kunde tydligen skönja, att hon
  gäckats i sina förhoppningar. Och det gladde honom så, att han inte ens
  gitte ondgöra sig.
  
  Dagen därpå red magister Ekmarck förbi Losätra. Han hade predikat i
  stället för prästen, som var sjuk. I lön hade han erhållit god kost, och
  efter vad det ville synas rikligt att dricka. Han satt något bakåtlutad
  i sadeln med vänstra handen i sidan och blickade morskt rakt fram. När
  Tilda fick se honom, tog hon förklädet och viftade.
  
  Jon sade:
  
  -- Ja, det är ju också en kar. Ska du inte bjuda honom dricka?
  
  Därtill var hon genast villig, hon sprang ned till vägen, grep grållen
  utan vidare i tygeln och ledde honom upp till stugan. Magistern svängde
  sig ur sadeln, hälsade något förstrött och tumlade ned på bänken. Jon
  förde hästen till stallet. Han ställde sig bakom stalldörren och lyddes.
  Efter en stund kom Tilda ut med en mugg dricka, som hon förde till
  magisterns mun. Han tog muggen ifrån henne och sköt henne åt sidan.
  Tilda satte sig bredvid honom och lade handen på hans knä. Magistern
  makade sig längre bort på bänken. Tilda sade:
  
  -- Nu ska Ekmarck torka sig om mun.
  
  Magistern svarade:
  
  -- Fin om truten går aldrig säker. Maka dig jänta.
  
  Men Tilda flyttade sig ännu närmare, tog sitt förkläde och gjorde en
  åtbörd, som om hon ville torka magistern om mun. Jon steg då fram och
  närmade sig. När magistern fick se honom, sade han:
  
  -- Tag bort henne.
  
  Jon sade:
  
  -- Det har en väl inte hört förr, att Ekmarck är blyg för ett kvinnfolk,
  som vill pussas.
  
  Magistern blåste nu upp sig väldeligen.
  
  -- Du est en luns, Jon. Tror du, att jag som lever bland fröknar och
  mamseller, vill bli kelad av en bondkvinna? Det skulle vara, om hon vore
  riktigt mjuk i hullet och vit i hyn. Ja, en lilja, din luns, eller en
  ros. Inte omakar jag mig för en vanlig åkervippa.
  
  Jon betraktade sin kvinna uppmärksamt och med bekymrad min. Slutligen
  sade han:
  
  -- Inte för att jag ser någonting hos henne. Men det vet väl magistern,
  vad hon var fjäsad.
  
  Magistern svarade, att den som gärna vill bli fjäsad, väl kan truga och
  locka sig till det. Och den som söker i svinstian efter herden finner
  väl alltid en galt. Han överöste dem med en sådan massa ordspråk och
  visdomsord, att Jon kände sig förkrossad och yr som efter en lång
  predikan. Och Tilda snyftade högljutt bakom förklädet. Han reste sig och
  vacklade fram mot stallet, men Jon som tyckte sig ha själva prästen till
  gäst, skyndade att hämta fram grållen och hjälpte magistern upp i
  sadeln. Ekmarck klappade honom på huvudet och sade:
  
  -- Som du ser ut, Jon, kan du inte räkna på något bättre. Var därför
  nöjd med det du har. Ingen lär springa bort med henne. Gud signe er
  båda.
  
  Han red sin väg och ännu bakifrån sedd uttryckte hans gestalt så mycken
  värdighet, att Jon kände sig helt ödmjuk. Han satte sig bredvid Tilda
  och strök henne över skuldran.
  
  -- Inte är jag grann, sade han, och inte är du grann. Så det kan lämpa
  sig till hjonelag. Men du får lova mig att inte snegla efter andra
  karar. Helst du ser, att det inte lönar sig.
  
  Tilda tog då förklädet och skrek så ilsket att det hördes ända ned till
  Stenby.
  
  -- Må pocker ta dig, din luns! Var det inte en smed från Falla som
  sprang varenda kväll till Frötjärn bara för att få lukta på kjorteln
  min? Kan du neka till det, din lögnhals? När det ändå var du, som
  tussade hundarna på honom. Eljest vet en väl inte, vad det hade blivit i
  diket. Inte är jag snarvacker, men nog duger jag åt vem som helst.
  
  Jon blev ännu mera bedrövad och nedslagen. Han sade:
  
  -- Var det en smed från Falla? Jag trodde, att det var en herrekar,
  eftersom han hade hatt och käpp och långrock. Nej nu ser jag, att jag
  tagit miste i många stycken. Inte kunde jag tro att det var en
  smedskrake. Varför hade jag då så brått?
  
  Tilda förändrade nu sitt sätt. Hon gav honom heta ögonkast, och när han
  gick in i stugan, tassade hon efter och strök sig gång på gång mot hans
  rygg. Hon försökte också att komma i famnen på honom, men han snurrade
  runt och vände ryggen till. Tilda bad honom att inte tänka på den där
  smeden. Hon ville inte se honom vidare, hon längtade efter att få gå
  till prästen och ta ut lysning. Jon fattade sitt beslut, han sade:
  
  -- Det blir inte tal om lysning, förrän jag har träffat smeden. Nog ska
  jag veta, om det är en kronbrud, jag får. Eljest är det ingen heder med
  dig, och då får det vara.
  
  Han begav sig till Falla och frågade efter smeden Karl-August. Men han
  fick det beskedet, att smeden körts ur tjänsten. Han hade försummat sitt
  arbete för att springa till Frötjärn, till sin käresta. Jon erfor en
  viss tillfredsställelse. Han måste allt ha varit bra galen i Tilda, den
  där, tänkte han. Skulle han väl eljest ha burit sig så tokigt åt? Nej
  det är nog säkert, att Tilda är grann.
  
  Och han beslöt att taga ut lysning så snart han av smeden fått
  försäkran, att det gått ärbart till där borta i diket. Han sökte pojken
  både när och fjärran, begav sig slutligen ända upp till Älvsnäs för att
  se, om han fanns bland flottningskarlarna. Ett stycke norr om Hoby mötte
  han en trashank, som gick och plockade blåbärskart i skogen. Jon
  frågade, om han kom från Älvsnäs och om han där sett smeden Karl-August.
  Trashanken svarade, att han själv hette Karl-August och att han varit
  smed vid Falla. Jon frågade, om han var densamme, som för någon vecka
  sedan brukade stämma möte med Lillgårds-Tilda vid Frötjärn. Pojken
  jakade.
  
  Jon grep honom då i strupen och skakade honom duktigt. Pojken, som var
  alldeles utmattad, kunde icke försvara sig. Han sjönk på knä i mossan
  och det var inte långt ifrån, att Jon strypt honom. Emellertid besinnade
  han sig, släppte sitt grepp och sade:
  
  -- Så litet är det för mig att ta livet av dig här i skogen. Jag lägger
  dig under en rot, och du ser inte dagen mer. Men säger du sanningen, så
  vet jag inte, hur väl jag vill dig. Sanningen får sen vara vad den vill.
  
  Smeden lovade att tala sanning. Jon frågade, om det varit skamsgärning
  mellan honom och Tilda. Smeden svarade nej, han hade icke rört henne.
  Han svor de dyraste eder. Men Jon trodde honom icke. Han sade:
  
  -- Det är bättre att lita på, vad en ser. Nu ska du följa mig hem, så
  får jag se, hur hon beter sig.
  
  Smeden måste följa honom. När de kommo fram till Losätra, lät han smeden
  gå ensam in i stugan och ställde sig själv på lur vid fönstret. Smeden
  gläntade på dörren och gjorde miner åt Tilda, att hon skulle vara
  försiktig. Men vare sig att hon inte förstod hans miner eller att
  glädjen över att återse honom blev henne övermäktig, kastade hon sig
  genast om hans hals och kysste honom. Smeden viskade henne i örat, att
  Jon stod på lur vid fönstret. Tilda sade:
  
  -- Låtsas bara, att du inte vill veta av mig och låt mig hållas.
  
  Hon omfamnade honom ännu häftigare och gav honom under tiden tysta
  förhållningsorder. Smeden strävade emot, stötte och knuffade henne men
  tycktes för svag att kunna slita sig loss. Jon trädde nu in till dem.
  Tilda gav till ett skrik och rusade in i spiselvrån. Men Jon
  småskrattade och sade:
  
  -- Inte lurar du mig så lätt, Karl-August. Du visste nog att jag stod
  vid fönstret, eljest hade det väl inte tövat, förrän Tilda fått bukt med
  dig. Patron på Vassbro kom hon ingenstans med och magistern sa henne
  sanningens ord. Men en fattig smedspojke, som sprungit var dag från
  Falla till Frötjärn och mistat tjänsten för hennes skull, den tör väl
  inte ha vägrat sig.
  
  Han befallde Tilda att duka fram mat och dryck. Hon gjorde så och stack
  därvid de bästa bitarna till smeden. När smeden ätit sig mätt, sade Jon:
  
  -- Var inte buskablyg du utan tag jäntan i famn och tacka henne för
  maten, som du tycker det bäst faller sig.
  
  Tilda började genast krumbukta med kroppen och gick villigt emot honom.
  Men smeden förstod nu, hur landet låg. Han sade:
  
  -- Det ska ingen förmå mig att ta den där jäntan i famn eller ens i
  hand. Hon har skaffat mig mera förargelse än någon annan på jorden.
  
  Och han berättade för Jon, hur som major Billman på Bånga bjudit honom
  sin dotter till äkta. Han berättade vidare, hur Tilda lurat honom och
  utstyrd i mamsellens kläder lockat honom till många galenskaper. Nog
  hade han funnit henne bra grov i hyn och snedväxt som en lagårdspiga.
  Men mamsell är ändå mamsell, och han hade funnit det hedersamt att umgås
  förtroligt med dottern till en major. Därför hade han skrutit inför
  kamraterna och för att visa, vilken kaxe han var, försummat tjänsten.
  När sedan sanningen uppdagades, hade han genast lämnat orten skamsen
  över att han låtit sig bedragas av en bondtös.
  
  Jon sade:
  
  -- Det där tror jag, så mycket jag vill. Låt oss sova på saken.
  
  Han tillsade flickan att reda tre nattläger, ett i kammaren åt gästen,
  ett i köket åt sig själv och ett på loftet åt Jon. När allt var i
  ordning, bjöd han dem vänligt godnatt och klättrade upp på loftet. Han
  hade inte legat lång stund, förrän smeden kom upp till honom, och bad
  att få dela bädd. Jon frågade, om han inte fått ligga i fred i köket.
  Smeden svarade:
  
  -- Det vill jag inte säga något om, varken ja eller nej. Men ska någon
  ligga därnere, så ska det väl vara Jon. Eftersom jag hör, att Jon tänker
  ta ut lysning till söndan.
  
  Jon menade, att det nog skulle bli bra med lysningen. Han makade
  emellertid åt sig och gav smeden plats.
  
  Följande morgon sade Jon:
  
  -- Nu vet jag, hur det är ställt. Pojken här har legat vaken hela natten
  och det behövdes bara, att hon vände sig därnere, så spratt han i
  kroppen som en abborre. Lysning ska det bli, men det ska bli mellan er
  båda.
  
  Han talade så milt och vänligt, att smeden höll på att falla honom om
  halsen. Men Tilda kände honom bättre. Hon förstod, att det var arghet,
  och att han ville locka dem att förråda sig. Hon sade:
  
  -- Då får I allt släpa Karl-August med tång till prästen.
  
  -- Det har jag väl makt till, menade Jon. Han tog honom i armen. Men
  smeden förstod avsikten. Han slet sig hastigt lös och rusade på dörren.
  Och när Jon kommit ut på gården, såg han pojken springa för brinnande
  livet inåt skogen. Jon ropade efter honom:
  
  -- Karl-August! Vill du inte ha henne?
  
  Han vände sig om i språnget och skrek: -- Nej, nej, nej! Därpå fortsatte
  han och försvann i skogen. Jon vankade en stund av och an och kunde icke
  besluta sig. Men när nu Tilda kom ut till honom, förgråten och uppsvälld
  i ansiktet och så ödmjuk att hon kysste hans rockärm, sköt han henne
  sakta ifrån sig och sade:
  
  -- Ja, det är synd om Tilda, men jag kan inte hjälpa henne. Att patron
  på Vassbro gick ifrån henne, det bryr jag mig inte om. Han är så illa
  grätten. Och vad magistern beträffar, så var han bra drucken. Men att
  den där stackarn skyr dig, så han kan springa andan ur kroppen, det
  vittnar bra illa. Packa dig i väg till Lillgården. Jag går till Frötjärn
  och talar om för bergmästarinnan, att jag åtrat mig.
  
  Tilda grät överljutt men packade lydigt samman sina tillhörigheter och
  lämnade Losätra. När hon hunnit till Storgårdsladan, hörde hon sitt namn
  viskas. Hon steg av vägen och gick in i ladan. Där i halvmörkret stödd
  mot väggen och ännu flämtande efter loppet, stod smeden. Tilda gick fram
  till honom och gråten stillades.
  
  Barbro Backe infriade sitt löfte, gav Tilda god utstyrsel och höll
  bröllop på Frötjärn. Det sägs att hon sedermera skall ha givit
  Karl-August en smedja, i så fall den vid Hilleborn. Andra åter påstå,
  att hon icke lämnat dem någon hjälp, och att de under många år levde i
  yttersta armod.
  
  
  
  
                                  VIII.
  
  
  Då kronan skulle dansas av bruden, ställde sig major Billman främst
  bland kavaljererna. Men bruden gick honom förbi, och ingen av tärnorna
  ville dansa med honom. Ty om han också undgått sitt straff, hade han
  likväl blodsskuld. Dessutom dansade han alltför vilt, han kramade som en
  björn, och hans styva strida skägg rev styggt på kind och hals.
  
  Han försökte då sin lycka hos fruarna och gick ända därhän att bjuda den
  sura änkenåden på Herrlestorp till dans, hon klippte med ögonen som en
  vresig uggla och låtsades icke förstå hans anbud. Till sist bjöd han
  Barbro. Hon skakade på huvudet. Han sade:
  
  -- Ska jag ha den skammen, att ingen vill dansa med mig?
  
  Barbro smålog och svarade:
  
  -- Den illa gör, han illa far.
  
  -- Det är sant, återtog Billman efter en stund. Jag handlade illa, när
  jag sköt Gert Bourmaister i stället för bergmästarn. Men något gott har
  jag väl gjort sedan dess. Fru Barbro ska veta, att Gert ligger i
  drängflygeln. Kommerserådet kan inte fördra medikamentlukten. Utan Gert
  ligger i drängflygeln. Men det är en bra bit dit och fröknarna kan inte
  springa där för ofta. Nu har jag flyttat till honom, eftersom jag inte
  längre har något hem, och nu är det jag som ömsar förbanden. Jag ger
  honom att dricka, och jag fördriver tiden med kortspel och sånt. Vill
  inte fru Barbro ge mig en dans?
  
  Barbro lovade honom en dans. Billman sade till Sundin:
  
  -- Där sitter fru Barbro, som jag håller för att vara den vackraste
  kvinnan vid Kroken, där sitter hon nu så trött efter mjölkmätning och
  smörkärning, att hon inte orkar dansa. Rygell pressar musten ur sina
  husdjur. Men så sant som jag dansade andan ur fru Malin, så sant ska jag
  dansa med fru Barbro till dess att hon släpper både stäva och kärna.
  
  Härutinnan höll Billman ord. Han dansade med Barbro till dess att hon
  miste sansen. Hennes sjukdom tog från den stunden en elak vändning, och
  det är verkligen sant, att hon aldrig mer kom att röra varken stäva
  eller kärna. Fyra dygn låg hon till sängs. Det spred sig ett rykte, att
  hon dött, och ryktet blev så allmänt trott, att Billman fann det vara
  rådligast att lämna Hilleborn och trakten. På femte dagen for prästen i
  Raslinge okallad till Frötjärn. I allén mötte han så många av sina
  församlingsbor, att han trodde dödsbudet redan utgått och att folk
  strömmade till för att se den döda. Men ingen visste besked. Tjänarna
  stodo icke att anträffa, huset var tillbommat, fönsterluckorna
  påskruvade. Alexander Fielding hade klättrat upp i asken, som står vid
  östra gaveln för att kasta en blick in i magisterns rum, men han hade
  varken lyckats upptäcka Ekmarck eller någon annan. Anton Sundin hade
  försiktigt klappat på porten utan att få svar. Nu vågade ingen bulta
  varken på dörr eller fönster av rädsla att störa den sjuka.
  
  Prästen sade:
  
  -- Ligger hon i själatåget, så behöver hon mig. Och är hon redan död, så
  behöver hon mig ännu bättre. Jag vill knacka.
  
  Han gick bort och dundrade försvarligt på porten. Efter en stund
  öppnades den, och Barbro trädde ut följd av magistern och flickorna. I
  stället för arbetsdräkten bar hon nu sitt brudelin och tycktes
  raslingarna vackrare än någonsin fastän blek och avmagrad. Prästen tog
  henne i famn, vilket också var nödvändigt, ty väl utkommen på trappan
  var hon nära att falla. Prästen rådde henne att åter gå till sängs, men
  Barbro förklarade, att hon kände sig bättre och, att hon just var på väg
  till klockstapeln för att ringa vännerna samman. När prästen hörde
  detta, bugade han sig och började samtidigt gräva i alla den gråslitna
  rockens fickor. Slutligen tog han fram ett gulnat papper, satte
  brillorna på näsan och började med ljudlig röst läsa upp ett ode till
  Barbro. Däri antogs hon visserligen redan vara död men genom att med
  skickligt anbragta hostningar dölja vissa ord och vändningar lyckades
  han göra det rätt passande för tillfället. Dikten var väl funtad och
  lämnade gott bevis på kunnighet även i den hedniska och klassiska
  mytologien, men som den var tämligen lång, var Barbro upprepade gånger
  nära att sjunka samman. Prästen gav henne då en sträng blick över
  papperskanten och höjde rösten. När han äntligen slutat gjorde han ånyo
  en bugning och sade i samma andedrag:
  
  -- Den här struntdikten är just ingenting värd. Jag har gjort bättre och
  kommer om Gud vill att göra ännu bättre. Hennes nåd, grevinnan Vivecka,
  var i sin välmakts dagar så glad i mina dikter, att hon ibland och inte
  så sällan sände ett och annat till min stackars hustru. Och var skulle
  hon eljest fått några godbitar åt mig och barnen?
  
  Barbro frågade, hur hon bäst skulle kunna visa sin erkänsla och vilka
  läckerheter, som smakade herr kyrkoherden bäst. Han svarade:
  
  -- Strunt i läckerheterna, fru bergmästarinna! Gället är förbålt klent,
  och varför skulle jag inte säga vad var man vet? Finns det någon av de
  här församlade, som jag inte är skyldig tio riksdaler eller mer? Nej,
  men de kräver mig inte, och de dra inte av, när jag döper eller viger
  eller begraver dem. Men bergmästarn kräver mig dagligdags. Och när jag
  en gång skall begrava honom, är jag säker om att inte få ett rundstycke
  för liktalet. Så må det också bli därefter.
  
  Barbro sade:
  
  -- Var nu inte vred på bergmästarn. Jag lovar och sätter mitt ord i pant
  på, att han före hösten skall efterskänka kyrkoherdens skuld och kanske
  också på annat sätt förbättra hans ställning.
  
  -- Den som kunde lita på det! sade prästen. Jag skulle då skriva ett
  nytt ode och mycket vackrare. Det här var egentligen ämnat till fru
  Malins begravning, hon som dog i dansen på Bånga.
  
  Barbro sjönk nu ned på trappan, som det tycktes skälvande av gråt. Men
  när raslingarna trängdes omkring henne ängsliga och ivriga att trösta,
  tog hon plötsligt händerna från ansiktet, strök håret ur pannan och
  skrattade med blänkande tänder. Raslingarna drogo sig något skamsna och
  förlägna tillbaka, men Barbro sade:
  
  -- Jag var nyss så bedrövad, att jag trodde min sista stund var kommen.
  Men herr kyrkoherdens fagra ode, änskönt skrivet till en annan, har
  förjagat all min ledsnad. Nu ber jag er alla hjälpa mig att fördriva
  tiden under några veckor eller kanske månader. Kommen tidigt till
  Frötjärn och lämnen mig sent. Jag lider av en oro, som måste förjagas.
  
  De ropade alla, att de ville vara fru Barbro till tjänst. Hon lovade å
  sin sida att efter förmåga göra dem återtjänst. Och där hennes förmåga
  brast, skulle bergmästaren säkert komma till hjälp, helst han samma dag
  i brev lovat henne allt, vad hon begärde. På Frötjärn skulle det
  inrättas så, att var och en kunde finna sin smak tillfredsställd. För
  Anton Sundins räkning skulle ett bord med de yppersta läckerheter
  ständigt stå dukat. Greve Ulrich hade att bestämma över viner och
  likörer. Hugo Schager fick rätt att styra och ställa i drivhus och
  trädgård och delade endast makten med Karl Hamrin. Vad slutligen
  magistern beträffade, skulle han leda dansen och leken och i skämt och
  lustiga upptåg söka överträffa bröderna Fielding eller låta dem råda.
  
  Härmed voro alla till freds och under några veckor framåt trodde
  raslingarna, att de återupptäckt Schlaraffenland eller voro åtminstone
  övertygade om, att den gamla goda tiden återvänt till Krokens stränder.
  De ägnade Barbro samma dyrkan, som förr kommit grevinnan Vivecka till
  del. Och deras enda bekymmer var, att Barbro alla galna och tokroliga
  upptåg till trots för varje dag blev alltmera tungsint. Hon lämnade dem,
  innan dansen fått fart, innan leken blivit rätt lustig. Stödd av
  magistern klättrade hon mödosamt uppför hällen vid sjön och tog plats på
  klockstapelns sockel. Härifrån kunde hon se lekarna i trädgården, dansen
  på ängen, flickorna som med nakna ben och högt uppskörtade kjolar letade
  under pilarna efter snäckor och av vattnet slipade stenar. Men oftast
  slöt hon ögonen och lutad mot klockstapelns bjälkar försjönk hon i en
  sorts dvala, som dock icke var sömn. Hon pressade ihop käkarna mycket
  hårt, läpparna vekos upp som bladen i en blomkalk, halsmusklerna spändes
  och svällde. Magistern frågade, om det var smärtorna i bröstet som
  plågade henne. Hon svarade:
  
  -- Nej, nej. Jag önskar bara att de skulle skrika där nere, skratta,
  hojta, skrika. Så att jag ingenting annat hörde, ingenting.
  
  -- Vad hör Barbro?
  
  Hon smålog, hon satte sig upp, slätade ut kjolen, ordnade schalen,
  korsade händerna i skötet. Hon såg ut som om hon ämnat berätta någonting
  riktigt omständligt. Men hon sade endast:
  
  -- För länge sedan fanns det en ung person, som jag höll av. En gång
  ropade han till mig: Du! Bara det ordet. Han hade väl sagt det förr
  många gånger. Men nu hör jag bara det där ordet. Därför ville jag, att
  de skulle ropa riktigt högt och skratta.
  
  Men när raslingarna sågo, att Barbro lämnade dem, tappade de lusten att
  leka. De lägrade sig på gräsmattorna, under buskarna, nere vid stranden,
  somnade eller viskade med varandra, eller strövade långsamt utmed
  stranden bortåt Stenby eller Frösevi och glömde att återvända.
  
  Barbro sade:
  
  -- Till sist blir det bara göken och trasten och den där lilla ivriga
  sävsångaren som föra väsen här på Frötjärn. Jag räknar då varken
  prästens snarkningar eller Sundins stånkande eller den stackars Hamrins
  suckar att åter en dag gått till ända. Nej, kära Ekmarck, jag litade för
  mycket på vännerna. Jag tör dock vara så pass ännu, att jag kan hjälpa
  mig själv någon vecka.
  
  Dagen därpå gick hon åter upp till klockstapeln, fattade i repet och
  ringde av alla krafter. Snart voro alla församlade på hällen. Barbro
  betedde sig som om hon varit mycket förgrymmad. Magistern stod vid
  hennes sida, beväpnad med tvenne smidiga björkris.
  
  -- Här leva ni, sade Barbro, ganska sorglöst som barnen i
  pannkakslandet. Jag har nog sett, att vart par kuttrar på sin gren. Men
  att förströ mig eller ens göra så mycket, att jag inte dör av ledsnad,
  det gitter ingen. Jag sitter som en hök på hällen och vakar över
  duvorna. Och nu har jag upptäckt en fara, som törhända hotar mina duvor.
  Hören på! Varje afton vid sjutiden ser jag ett moln av damm stiga upp
  därborta vid alarna. Det växer mycket hastigt, och när det nått en viss
  utsträckning, faller det sönder som en dimma. Ur molnet kommer då en
  häst och en kärra, och både häst och kärra äro vederstyggliga att se.
  Hästen är grå som en gris, huvudet är oformligt och så tungt att det
  nästan släpar mellan frambenen, kroppen tycks svullen av surt hö. Det är
  dock ingenting mot kärran, som för mina ögon ser ut att vara behängd med
  nyflådda kohudar och därför ständigt omgiven av ett moln stora flugor.
  Nåväl, det där ekipaget stannar regelbundet i backen mitt för Frötjärns
  trädgård. En kar i lång grå kapprock och stor slokhatt vältrar sig ur
  kärran och lufsar bort till trädgårdsgrinden. Där stannar han en god
  stund och iakttar med intresse allt, som försiggår i trädgården. Och
  varen förvissade, att han räknar edra kyssar på sina feta fingrar.
  
  -- Fru bergmästarinnan, inföll nu Anton Sundin, skulle den där karlen
  vara fet och ungefär av min statur, och skulle han ha ett mycket runt
  och rödlätt och slätrakat ansikte, så är det säkerligen min dibror,
  oxhandlaren Gellin. För honom går jag i borgen. Det är en sate att vara
  stor i fatet, men eljest är han blyg och kruserlig. Vart år driver han
  hundratals oxar till Örebro, men jag tror inte att han skulle kunna
  locka ett fruntimmer tvärs över landsvägen.
  
  Barbro sade:
  
  -- Är han så beskaffad, vill jag se honom på nära håll. Skaffa hit
  honom.
  
  Sundin ställde sig nu på lur i häcken. Vid sjutiden syntes verkligen ett
  dammoln mellan alarna på Hobyvägen. Och ur dammolnet framkom en häst och
  en kärra alldeles så som Barbro beskrivit. Kärran stannade i backen,
  körsvennen vältrade sig ur och lufsade fram mot grinden. Men när nu
  Sundin tumlade fram ur häcken, vände han och började springa tillbaka
  mot kärran. Sundin hann upp honom, och de brottades. Barbro skickade
  bröderna Fielding till undsättning. Som de voro särdeles snabbfotade,
  hade de hunnit valplatsen, innan Sundin släppt sitt tag. De kastade sig
  över oxhandlaren, slog honom till marken och bundo hans fötter, ben och
  armar med grimskaftet. Han var likväl för tung att bära, varför de måtte
  lossa något på banden och skjutande honom framför sig förde de honom upp
  på hällen, där Barbro satt. Hon frågade honom med mycken stränghet,
  varför han spionerat på lekarna vid Frötjärn. Oxhandlaren bekände
  uppriktigt, att han hört märkliga ting berättas om det liv, som fördes
  på Frötjärn. Särskilt hade han lockats av den uppgiften, att de unga
  kvinnorna skulle vandra omkring i Frötjärns trädgård alldeles utan pynt
  eller rättare sagt just sådana, som den gode guden skapat dem. Det hade
  han gärna velat se och bekände, att han erfarit någon missräkning.
  Likväl hade de flickor, som barbenta och med högt uppskörtade kjolar
  letat snäckor vid stranden, berett honom ett nöje. Barbro sade:
  
  -- Jag tillstår, att herr Gellin inger mig avsky. Kan verkligen ett
  naket stycke människa förmå honom att skaka omkring i det där rysliga
  åkdonet? Jag vill då hellre tro, att herr Gellin fattat tycke för någon
  av flickorna och därför inte kan hålla sig borta från Frötjärn. Fall nu
  på knä och bekänn sin kärlek, herr Gellin.
  
  Herr Gellin rodnade och slog ned ögonen. Han hade ovanligt långa och
  vackra ögonfransar och en slät hy. Men kinderna glänste av fett, och
  hakan låg i dubbla veck.
  
  -- Om jag törs bekänna, sade han, det ger sig väl i ändanom. Men ska jag
  falla på knä, så får Sundin vara bra och räcka mig handen.
  
  Sundin hjälpte honom att intaga en passande ställning. Barbro ordnade
  flickorna i ett led och lät dem passera förbi. Herr Gellin granskade var
  och en ganska noggrant, men när Lotten Schager stannade framför honom
  och enligt befallning sakta vände sig ett varv runt, slöt han åter
  ögonen liksom i ett övermått av salighet. Han stack upp ett mycket
  tjockt och mycket rött finger, förde det till sin mun och pekade
  därefter på Lotten.
  
  -- Den! sade han. Och han reste sig utan hjälp, buren av en mäktig
  hänförelse.
  
  -- Den! upprepade han. Hon är lätt som en ung kviga, trind där hon ska
  vara trind, eljest är hon finlemmad. Och inte tror jag att hon stångas.
  
  När Lotten såg sig vara den utvalda och hörde lovtalet, slog hon
  händerna för ansiktet och sprang ned och gömde sig under pilarna. Men
  Barbro sade:
  
  -- Varför springer Lotten och gömmer sig? Kanske har du här fått en
  passande friare.
  
  -- Ja, inföll magistern, man ska inte döma oxen efter hornen, inte
  hunden efter håren och inte Gellin efter hullet. Är han fet, så beror
  det på, att han har råd att äta.
  
  Barbro sade:
  
  -- Allt beror på, vad han är villig att göra för sin utvalda.
  
  -- Ja, inföll nu åter magistern, och bättre en oxe som drar mig än en
  tjur som stångar mig.
  
  Barbro befallde magistern att hålla inne med sina ordspråk. Hon frågade
  Gellin, vad han var villig bjuda för Lotten Schager. Efter något
  betänkande svarade Gellin:
  
  -- Hon ska gå klädd som en fin fru och hon ska få äta som en prinsessa.
  För vart barn ska hon få en present vid kyrktagningen, och det ska inte
  felas, om det så bleve tjoget. För resten ska jag lämpa mig efter henne
  så länge hon lämpar sig efter mig. Det är bra bjudet av en oxhandlare.
  
  -- Det är alldeles förträffligt, sade Barbro, men likväl inte nog. Allt
  detta är saker, som herr Gellin utan särdeles svårighet kan verkställa.
  Men gör nu som jag säger. Där nere står Lotten under pilarna, hoppa nu
  ner här, där hällen är som brantast. Lotten skall då förstå, att Gellin
  älskar henne, och röras av detta kärleksbevis.
  
  Herr Gellin gick verkligen fram till branten och mätte djupet med
  blicken. Han böjde på knäna, antingen därför att han hisnade eller
  därför att han tänkte göra ett försök. Bröderna Fielding och magistern
  eggade honom, Sundin höll honom i rockskörtet, Hamrin sade:
  
  -- Ja, hoppa, hoppa. Det är alls ingen konst att dö.
  
  Men prästen ropade:
  
  -- Herrn borde skämmas! Har jag så mycket förmöget folk i Raslinge, att
  jag kan avstå från en enda hederlig begravning? Tror inte herrn, att jag
  räknat på herrn? Men vad skulle det bli för begravning, om herrn gör sig
  till självspilling?
  
  Gellin drog sig skyndsamt tillbaka från branten.
  
  -- Är budet för klent, sade han, så ska jag väl lägga till några tusen i
  morgongåva. Men hoppar gör jag inte. En mager och gesvint kar som
  Fielding skulle bryta ett ben, jag skulle bryta nacken. Jag är för fet.
  
  Barbro frågade:
  
  -- Är det för mycket att dö för den man älskar?
  
  Herr Gellin stirrade betagen på sin utvalda, som fortfarande dvaldes
  under pilarna. Han kysste på det tjocka röda fingret och det tycktes
  icke bekymra honom, att fröken Schager i stället för att räcka ut handen
  räckte ut tungan. Händerna satte hon framför näsan spretande ut med
  fingrarna, och vidare satte hon tummarna i öronen och viftade med
  händerna, kanske för att härma en kviga, som viftar bort besvärliga
  flugor.
  
  Emellertid tog prästen i Raslinge upp Barbros fråga och svarade:
  
  -- Att dö för sin älskade, min nådiga, vill jag tillråda var och en som
  i likhet med mig är mycket fattig. Han befriar därigenom sin älskade och
  sig själv från ett stort elände. Hans barn bliva aldrig födda, och om
  dem kan man säga, att de sluppo undan för billigt pris. Dessutom kan
  hans död ge ämne till visor och kväden, lämpliga för skillingtryck. En
  förmögen karl som den här Gellin bör däremot vara mera aktsam. Ty
  uppriktigt sagt så blir man inte salig om man tar livet av sig och får
  under inga förhållanden en hederlig begravning.
  
  Barbro neg för prästen och sade:
  
  -- Hos herr kyrkoherden är kristlig dygd förmäld med hednisk visdom. Jag
  ber därför herr kyrkoherden bliva bisittare i den domstol jag från och
  med i dag upprättat på Frötjärn. Det är nämligen min vilja, att var och
  en av dessa herrar i likhet med herr Gellin skall uppgiva, vem han
  älskar, varför han älskar och vad han är villig att utstå eller offra
  för sin älskade. Sedermera blir det min och herr kyrkoherdens
  förrättning att döma, om hans kärlek är värd detta namn. Men lämna mig
  nu i ro, att jag må rannsaka mitt hjärta. Ty jag vill vara en oväldig
  domare. Och dessutom är jag mycket trött.
  
  Barbro dröjde den kvällen ganska länge på hällen. Hon sade till Ekmarck,
  som var hennes ständiga sällskap:
  
  -- Jag har ett oemotståndligt begär att mäta min dårskap med andras. Jag
  orkar inte längre arbeta. Jag ligger här och väntar att tiden skall taga
  slut. Men jag har inte längre något mått. Jag har endast mina tankar och
  molnen, som glida än hit och än dit. Jag kan inte styra dem och även om
  jag kunde, visste jag inte, varför de hellre borde gå hit än dit. Jag
  kan endast följa dem med blicken. Och sluta ögonen, när jag inte längre
  orkar följa.
  
  
  
  
                                   IX.
  
  
  Kärleksdomstolen på Frötjärn blev ganska vida beryktad, fastän dess
  verksamhet blott räckte några sommardagar och fastän dess domar aldrig
  vunno laga kraft. På herrgårdarna skrattade man åt Barbro Backes tilltag
  och menade, att hon nu funnit ett verksamt medel att hålla sin herre och
  man på vederbörligt avstånd. Ty vem kunde ha större skäl att frukta en
  dylik domstols utslag än bergmästare Rygell? Andra åter trodde, att
  Barbro ville göra ett slut på det lättsinniga levernet vid Krokens
  stränder. Och det går ännu en sägen, att Barbro Backe i Frötjärns
  källare låtit inreda fängelser, där odygdiga flickor och ynglingar fingo
  besinna brott mot kyskhet och anständighet. Det påstods vidare att hon
  på Kungshällen låtit resa ett praktfullt domaresäte och ett sådant tält,
  byggt av stockar, hudar och löv, som fordom brukades av konungens domare
  i finnbygden.
  
  I verkligheten voro hennes tillrustningar mindre betydande. Hon lät
  flytta två eller tre av de stora, högkarmade ekstolarna från Falla upp
  på hällen. Och för att skydda dem mot regn och sol lät hon spänna ett
  lövtak från klockstapeln fram till tallarna vid branten. Det är väl
  möjligt att hon hade större tillrustningar i tankarna, men när hon
  hunnit så långt, mottog hon från bergmästaren ett brev, daterat i Örebro
  och av följande lydelse:
  
     -- Kära hustru!
  
  Pro primo hava vi nu träffat förberedande avtal med herr kommerserådet
  och riddaren B. E. Bourmaister angående inköp av dess egendom 8½ mantal
  Hilleborn i Hulinge socken. Vi nödgas dock meddela vår k. hustru, att
  köpehandlingen ej kan uppsättas och undertecknas före vår återkomst till
  Frötjärn.
  
  Pro secundo hava vi på vår k. hustrus begäran
  
  återtagit käromålet mot högvälborne greve Ulrich von Battwyhl m. fl.
  angående skadegörelse å vår egendom Falla. Vidare hava vi återtagit de
  av vår k. hustru i brev av den 18 dennes uppräknade kravmålen mot
  prästen, mot välborne herr Hugo Schager, mot herr Alexander och Robert
  Fielding samt mot Hamrin. Vidare hava vi till vår k. svärfar översänt
  det belopp, som Barbro i brev av den tjugonde sistlidne juni bestämt.
  
  Den hedervärde oxhandlaren Gellin från Ånsta har meddelat oss att vår k.
  hustru alls ingen ledsnad har på Frötjärn utan omgiven av flera vänner
  och väninnor mestadels ungt och lustigt folk förströr sig alldeles
  förträffligt. Det gläder oss desto mera, som k. Barbro i ovannämnda brev
  klagade över att smärtorna i bröstet hindrade arbetet. Vi hoppas och tro
  att k. Barbro nu är fullt återställd till hälsan, och anse vi oss under
  sådana omständigheter kunna utan ömma betänkligheter uppskjuta vår
  återkomst till Frötjärn, helst en stackars gubbes närvaro väl näppeligen
  torde öka vår k. hustrus glädje.
  
  Nedkallande den Högstes välsignelse över vår k. Barbro förblive vi Dess
  ömme och trofaste make
  
                                                           _Carl Rygell_
                                                        c-d bergmästare.
  
  Brevet innehöll på sätt och vis en chifferskrift, som Barbro genast
  tydde sålunda:
  
  -- Vi nödgas dock meddela vår k. hustru, att köpehandlingen ej kan
  uppsättas och undertecknas före vår återkomst till Frötjärn -- -- --
  under sådana omständigheter kunna vi utan ömma betänkligheter uppskjuta
  vår återkomst --
  
  Och Barbro tänkte: Har herr bergmästaren redan gjort mig till viljes i
  så många stycken och har han framför allt verkligen i sinnet att infria
  sitt löfte beträffande Hilleborn, så är det min plikt och till och med
  ett nöje att kyssa marken under hans fötter. Min domstol skulle säkert
  ha tillerkänt honom en evinnerlig ära, men det är alltför tydligt att
  han avskyr min domstol. Jag skall därför avstå från mina vänner och mina
  nycker. Och jag skall lämna dem lika obekymrat, som ett bi lämnar en
  grann blomma utan honung.
  
  Likväl ville hon först övertyga sig om, att bergmästarens brev icke
  lovat för mycket. Hon sände magistern till Hilleborn. Han återvände
  alldeles häpen över den omstörtning, han fått bevittna. Kommerserådet,
  hans son översten, hans sonhustru, barnbarn och trotjänare hade redan
  lämnat Hilleborn medförande större delen av bohaget. Barbro frågade, om
  det således icke fanns någon människa kvar på gården.
  
  -- Förvaltaren är kvar, svarade magistern och berättade, att han ganska
  enträget utfrågat förvaltaren angående orsaken till kommerserådets
  plötsliga uppbrott. Förvaltaren hade sagt, att kommerserådet råkat i
  fiendskap med bergmästarn och var och en visste, att i den striden var
  flykt bättre än fäkta. Dessutom hade han grämt sig över vackra Majkens
  giftermål med drängen och trivdes icke längre på Hilleborn. Huset stod
  nu öde och då sprickor och skavanker inte längre doldes av mattor,
  dyrbara möbler och bonader, såg det ganska ruskigt ut. Barbro frågade
  ännu en gång:
  
  -- Står då Hilleborn alldeles öde?
  
  Magistern jakade. Barbro sade:
  
  -- Kära Ekmarck, vi ska nu leva för oss själva, och vi ska hålla oss
  tysta som möss. Sänd genast återbud till våra vänner, bind en näsduk
  kring klockans kläpp, så att inte ens vinden kan ringa folk till
  Frötjärn. Se det är villkoret för att bergmästarn skall låta mig taga
  Hilleborn i besittning. Men hur är det möjligt att hela huset kan stå
  öde? Det finns väl folk i flyglarna?
  
  Magistern svarade, att drängarna och en del av tjänstefolket nu som
  förut bebodde flyglarna. Barbro tycktes icke nöjd med svaret. Magistern
  skyndade att sända återbud till gårdarna runt Kroken. Han var ganska
  ivrig att lyda Barbros befallning, ty det tycktes honom bra angenämt att
  under någon tid leva på Frötjärn ensam med Barbro Backe. Raslingarna
  läto sig emellertid icke genast avspisas. De togo titt och tätt sin väg
  förbi Frötjärn och gjorde sig ärende med att efterhöra fru Barbros
  tillstånd. Magistern lät i början av allén fälla en bom över vägen, och
  ställde vid bommen en pojke, som kunde ge de frågvisa besked.
  Raslingarna rodde då mangrant in i vassen under Kungshällen och väntade
  att Barbro som vanligt skulle stiga upp till klockstapeln för att se
  solen sjunka i Hilleborns skog. Men Barbro gick icke ens ned i
  trädgården och Raslingarna fingo återvända hem med tomma fiskkorgar och
  snopna miner. Enträgnast var oxhandlaren Gellin, han körde varje afton
  av och an på vägen och det dröjde inte länge, förrän Lotten Schager smög
  sig ned till grinden och gav honom möte. Barbro sände då Lotten till
  Herrlestorp och fick äntligen vara i fred. Magistern och Brita Billman
  voro hennes sällskap.
  
  En dag sade Brita:
  
  -- Här leva vi som i ett fängelse. Robert Fielding skulle svarva mig en
  nystpinne, som jag behövde så väl. Men han får ju inte sätta foten på
  Frötjärns mark.
  
  Magistern lovade, att han skulle ro över till Vassbro och hämta pinnen.
  Brita sade:
  
  -- Ro då ända fram till Bånga och hör efter, hur det står till med far.
  
  Magistern sade:
  
  -- Inte är majorn på Bånga. Han sitter för jämnan hos Gert Bourmaister
  på Hilleborn.
  
  Barbro, som satt mitt emot honom, steg nu plötsligt upp från bordet och
  gick bort till skänken. Hon drog ut lådor och rörde om bland silvret men
  återvände icke desto mindre tomhänt till bordet. Efter en stund sade
  hon:
  
  -- Man kan bra lite tro på magisterns ord. Sa han inte här för leden,
  att Hilleborn stod alldeles öde? Jag frågade ändå ett par gånger.
  
  Magistern svarade ganska trumpet, att Billman inte var bofast på
  Hilleborn, och vad Gert Bourmaister beträffade, så räknade han honom
  inte, eftersom han ännu var så svag, att han knappast kunde stå på
  benen. Barbro frågade, var de båda herrarna fingo mat ifrån, när
  herrgårdsköket stod tomt. Magistern svarade:
  
  -- Maten bry de sig väl lite om, så länge de ha fullt upp med dryckjom.
  Och det tyckte jag mig förmärka, att de hade.
  
  Barbro sade:
  
  -- Det vore en skam för dig, Brita, om du skulle sitta här i överflöd,
  under det att din far saknade det nödvändigaste. Låt oss genast gå ned i
  köket och packa ett par korgar fulla. Magistern kan hänga dem på en
  stång och rida över till Hilleborn.
  
  Magistern blev ännu mera tvär och trumpen.
  
  -- Fru Barbro sade, att vi skulle leva för oss själva här på Frötjärn.
  Nu ser jag, att jag också är till överlopps. Illa sedd blir mångt
  betrodd, sägs det. Och nog får jag springa ärenden. Men skynda nu med
  korgarna, så ska det vara gjort i nafs. Dåligt skämt och sur fisk ska en
  inte tugga för länge.
  
  Han sadlade sin grålle, Barbro och Brita buro ut stången med korgarna
  och lade den, så att den vägde jämnt över hästryggen. Magistern satte
  sporrarna till och brydde sig litet om, att läckerheterna dansade i
  korgarna. Men så småningom saktade grållen farten, och magistern gitte
  inte driva på. Han tyckte sig klarligen förstå, att Barbro hittat på
  ärendet endast för att få honom ur vägen. Han betänkte, att han länge
  nog ätit nådebröd på Frötjärn och att han för Barbro icke kunde vara
  annat än en besvärlig snyltare. Allt detta gjorde honom mycket nedstämd
  och på samma gång ursinnig. När han äntligen höll utanför drängflygeln
  på Hilleborn, lyfte han stången över hästens huvud, vräkte korgarna i
  backen och ropade:
  
  -- Här har du, Billman. Brita sänder dig täring.
  
  Billman lutade sig ut genom fönstret och tillsade magistern att bära upp
  korgarna. De skulle alla tre äta sig sprickmätta och dricka sig under
  bordet till Britas ära. Men Ekmarck sade:
  
  -- Nu gitter jag inte stanna på bondlandet längre. I stan har man den
  fördelen, att nattvakten bär en till kurran.
  
  Bourmaister stack sin nakna arm ut genom fönstret och viftade med en
  kortlek. Magistern lämnade hästen och korgarna åt en piga och steg upp
  till de båda herrarna. De satte sig genast till bords och började spela.
  Billman och Bourmaister hade tömt åtskilliga flaskor. Magistern skyndade
  att dricka i kapp, men när han druckit och spelat några timmar reste han
  sig plötsligt, kastade korten och sade:
  
  -- Det tör ändå vara bäst att jag rider hem. Det är mörkt om nätterna
  nu, och fru Barbro kanske saknar att inte ha en karl i huset.
  
  Bourmaister, som på grund av såret talade litet och lågmält, fällde upp
  korten framför ansiktet och granskade dem.
  
  -- Du behöver inte vara orolig för hennes skull, Ekmarck, sade han. För
  vid pass ett år sen var jag en sorts ridknekt åt fru Barbro Backe. När
  jag lämnade tjänsten, trodde jag nästan, att hon skulle sakna drängen.
  Men det var inte fallet. Vad hon då saknade var pengar. Nu tror jag
  inte, att hon saknar någonting.
  
  Magistern tog åter till korten för att avsluta spelet stående. Men
  majoren drog honom ned på stolen. Fru Barbro hade rättaren och flera
  manliga tjänare. Hon kunde väl inte vara annat än glad att slippa en
  sådan bönhas som magistern. Magistern svarade helt beskedligt, att
  Billman kunde ha rätt, och han stannade vid spelbordet och vid
  flaskorna. Men efter en stund blev han åter orolig.
  
  -- Det rinner mig i hågen, sade han, att fru Barbro i alla fall tör
  vänta mig hem. Hon är så angelägen att få underrättelser från Hilleborn.
  
  Bourmaister sade:
  
  -- Det är tids nog i morgon. Då kan du hälsa henne, att bergmästarn
  drivit bort de flesta av den här släkten. Och att den siste Bourmaister
  ber om anstånd ännu en vecka, så ska han nog släpa sig hädan.
  
  Billman brast i skratt.
  
  -- För alla de gånger jag sagt dig, Gert, att fru Barbro köper Hilleborn
  för din skull alldeles som bonden köpte stian för grisen. Du vore väl
  tokig, om du inte följde med i köpet.
  
  Gert Bourmaister reste sig upp. Av sjukdom och dryckenskap var han så
  matt i benen, att han måste stödja sig mot bordet.
  
  Han sade:
  
  -- Tror du Ekmarck ett enda ord av vad den där karn pratar?
  
  Magistern svängde med huvudet fram och tillbaka. Han var så drucken, att
  han inte skönjde korten och likväl tycktes det honom att hans yrsel var
  långt ifrån tillräcklig. Han slängde med huvudet som om han velat slänga
  ut den sista droppen förnuft.
  
  Han lallade:
  
  -- Kvinnfolk, gossen min, kvinnfolk släppa inte kammen förrän de tappat
  sista hårstrået. Så heter det, ja. Och Barbro har ett hår. Nej, gud vad
  det är vackert. Nog blir det en gosse -- en gosse -- en gosse -- som
  reder ut Barbro Backes hår.
  
  Bourmaister sade:
  
  -- Jag har lovat den här Billman, att när jag fått krafter i kroppen,
  ska vi slåss. Vi ska slåss på kniv eller hur han behagar. Nu lovar jag
  dig detsamma.
  
  Han raglade bort till soffan. Billman skrattade överljutt och magistern
  gled långsamt ned från stolen.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Följande dag vid middagstid stannade magistern och hans grålle framför
  Frötjärns trappa. Han steg inte av hästen utan ropade, att fru Barbro
  skulle komma ut. När hon kom i dörren började han tala mycket fort och
  med snubblande tunga.
  
  -- Billman hälsar hennes nåd och tackar för maten. Den kommer nog att
  smaka. Vad den andra karn beträffar, jag menar Bourmaister, så var han
  full när jag kom och full när jag gick. Och full är han för jämnan, det
  ska påskynda sårläkningen. Eljest har jag ingenting att berätta mer än
  det att Billman och jag talade illa om hennes nåd och att den andre för
  den skull lovade oss smörj eller döden och djävulen, så snart han
  tillfrisknat. Nu vet hennes nåd det. Jo, han hälsade också, att han
  skulle släpa sig undan, så snart det behagade hennes nåd att taga
  Hilleborn i besittning.
  
  Barbro vände sig långsamt om och gick in i förstugan. Magistern dröjde
  vid trappan, han stirrade slött på hästhuvudet, väntade att grållen
  självmant skulle giva sig i väg. Eller väntade på något annat. Och efter
  en stund kom Barbro tillbaka. Hon lämnade honom ett förseglat brev och
  bad honom skyndsamt rida till staden för att bringa brevet i
  bergmästarens händer. Magistern nickade. Han frågade, om han kunde få
  vila en timme eller två på Frötjärn. Barbro svarade, att hon i så fall
  måste sända ett annat bud. Magistern nickade, stoppade brevet i rocken
  och samlade tyglarna. Han sade:
  
  -- Är det eljest någon hälsning?
  
  -- Bara vad som står i brevet och att jag väntar på svaret i åtta dagar
  men inte mer.
  
  Magistern nickade för tredje gången. Han gav Barbro en lång blick och i
  det han vände hästen, sade han:
  
  -- Jag kan väl tillägga, att fru Barbro är vit som ett lakan i ansiktet.
  Att se in i hennes ögon, det är som att se ner i djupa brunnar utan
  vatten. Ingenting glänser där, det är bara svart. Det är bara tomma hål.
  Jag kan se skallen som den ska ligga på Raslinge körgård intill
  uppståndelsen. Jag kan säga det och mer till, sen jag nu lärt mig att
  tala illa om fru Barbro.
  
  Han förde fingrarna till hattbrättet och red därifrån.
  
  Fram på eftermiddagen red han in genom stadstullen. Han var då alldeles
  förbi av trötthet och ännu mer av törst. Han borgade en slant och gick
  till krogen. Gamla vänner togo emot honom på det hjärtligaste sätt, och
  han glömde snart sin sorg. Likaså glömde han brevet. Han tillbragte två
  dygn i sus och dus men råkade snart i klammeri. Fordringsägare döko upp
  i dimman och krävde honom för skulder, som rätteligen borde ha varit
  glömda. Tredje dagen uteslöts han på ett skymfligt sätt ur vänlaget. Det
  berodde på ett misstag, och han gitte icke försvara sin heder. Nu råkade
  han i slang med sämre folk och satt redan på tredje dagen i kurran. Hans
  kläder genomletades och tack vare denna omständighet kom brevet
  slutligen fram till bergmästaren. Själv hade han under de närmaste
  dagarna icke tid att tänka vare sig på brevet eller på fru Barbro.
  Stadsfiskal och borgmästare plågade honom med en massa frågor, som han
  icke gitte besvara. Fyra nattväktare framkastade vissa beskyllningar.
  Han gitte icke förneka. Hans tankar voro långt borta från dessa
  finkeldoftande kamrater och bistra lagmän. På sjätte dagen dömdes han
  till dryga böter. På sjunde dagens morgon erfor han, att bergmästare
  Rygell betalat böterna. Han brydde sig inte om att grubbla över denna
  frikostighet, men den förde hans tankar till Frötjärn. Och han beslöt
  att begiva sig dit, icke i fåvitsko dock, för sitt nöjes skull, utan i
  en alldeles bestämd avsikt. Han ville dränka sig i sjön strax nedanför
  hällen vid Frötjärn. Där vattnet, sett på något avstånd, är alldeles
  blått.
  
  En solskensdag i medio av augusti återvände magistern till Frötjärn. Han
  red upp på stallbacken, svängde sig ur sadeln och lämnade åt vallacken
  att själv söka spilta. Piskande dammet ur nankinsbyxorna och den
  mellanblå syrtuten vandrade han ganska dristigt, som hans sed var, genom
  trädgården. Han tänkte i den stunden bra litet på fru Barbro eller på
  någon annan. Stora porten var stängd, fönsterluckorna tillslutna. Han
  gick ut på terrassen, som vetter åt söder, åt sjön. Rosenhäcken var vid
  denna tid så förvildad, att han endast med möda och under många
  förbannelser kunde tränga sig fram. Förvildad men icke oskön. Och halvt
  dold av törnet badade en järnkvinna sina regelbundet formade lemmar i
  ett träskgrönt vatten. Magistern plockade visset löv från hennes lockar,
  från hennes mun, axlar, barm. Vad här är stilla, tänkte han, vad jag är
  trött. Nu snart går jag ned till badstället.
  
  Han höjde sig på tåspetsarna för att över rosor och syrener få en skymt
  av sjön. Han såg röda och vita pioner lysa mellan fruktträden, han såg
  grenar bugnande under rodnande frukter, han såg björklövet sakta vagga
  av och an, han såg säven buga.
  
  Jag skall plocka blommor, tänkte han. Hur älskligt att plocka blommor.
  Jag har ingen käresta för buketten, men jag kan alltid hålla den i
  näven. Då ser Vår Herre att jag går i solen och plockar blommor. Ett
  sådant lamm, säger han. Och den skyller folk för att supa! Skriv upp i
  boken, att magister Ekmarck går spiknykter på Frötjärn och plockar
  blommor.
  
  Men han kände rätt väl sitt elände.
  
  Jag är en gammal hund, tänkte han, gnagen av mal och mått. Gamla hundar
  gömma sig, när stunden är kommen. Ingenting kan jag begynna, ingenting
  har jag att avsluta. Vad är jag? Känner bara buken, den hänger som en
  säck mellan stolpar. Röta är i hela min kropp. Själen tog visst Herren,
  jag förmärker den icke. Det hände en gång, att jag grät så
  förskräckligt. Mor skulle minnas det, som hon ojade sig. Det var
  hiskligt. Någon hade givit mig ett löfte och brutit. Det hände mig förr
  och det hände mig sen. Men den gången grät jag så hiskligt.
  
  Han gick genom trädgården och betraktade blommorna. Han rev till sig
  några gula kalkar, några strån, några kvistar. Han höll det framför sig
  i öppna handen. Så vände han handen långsamt och kvistarna och blommorna
  och några vissna löv föllo till marken.
  
  Nej, inte kan jag gråta mer, tänkte han, och inte kan jag plocka
  blommor. Vår Herre vet, hur det är fatt, han vet, varför jag kom till
  Frötjärn. Det gäller bara att få kroppen under vatten. Själen har jag
  tagit, men kroppen kan väl Ekmarcken sköta med själv. Ställ honom där
  det är tyst, ställ honom i Frötjärns trädgård och låt honom besinna sig.
  Så vet han, vad han har att göra.
  
  Han dröjde ett ögonblick för att lyssna. Han tyckte sig höra röster nere
  från stranden. Om jag möter kvinnfolken, sade han till sig själv, så kom
  ihåg, att jag går runt hällen, där ingen ser mig.
  
  Stillsamt med korta tunga steg, med armarna slappt hängande gick han
  utför stora gången, som leder till sjön. Jag blundar, tänkte han, och
  går rakt fram. Jag kränger inte av mig rocken. Paltorna ha gjort sin
  tjänst. Det enda skulle vara stövlarna. Ack, ack, varför skall jag
  behöva tänka på sådant strunt? Grållen tar Rygell, fast den egentligen
  är svärdfejarns i Örebro. Spänns han för plog så stupar han. Jag kunde
  ha skrivit några ord om Grållen --
  
  Han slog sig tvärs över benen med spöt.
  
  Vill du slippa undan, Anders lille? Gå på! Tvekar du, så blir det aldrig
  gjort. Tänk på, att sjön är blå. Jag minns en flicka med blå kjortel. Nu
  är det till henne jag går. Jag lägger huvut i hennes knä. Tänk -- inte
  schasar hon undan mig som en ärbar flicka, och inte biter hon mig i
  läpparna som en slinka. Hon lägger sina händer över min nacke, tunga,
  mjuka, svala händer. Så trycker hon ned huvudet, trycker djupare. Tills
  jag spritter till för andnöd. Ett tag. Och så somnar --
  
  Sjögräset krasade under fötterna, han ryckte till och dröjde i steget.
  Han gick långsamt bland stenarna, rädd att falla. När vattnet trängde
  genom stöveln, måste han slå upp ögonen. Han slöt dem åter, ljuset över
  vattenytan var plågsamt skarpt. Och utan att tveka gick han så långt ut
  i det blå vattnet, att det stod honom till midjan. Där stannade han,
  hejdad av en kvinnlig stämma. Men egentligen borde han icke ha stannat.
  Ty rösten ropade:
  
  -- Gå bara på, magistern, gå bara på!
  
  Han vred huvudet åt höger och öppnade ögonen. På den skära, glittrande
  stenen som ligger kastad ett stycke utanför Kungshällen, satt en
  vitklädd flicka och bredvid henne ännu en, klädd i vitt. Och han tyckte
  sig skönja en hel rad av flickor, alla klädda i vitt och sittande som
  sjöfåglar på stenarna ända långt in under hällen. Han tänkte:
  
  Det kan icke vara Barbro. Hon kan inte sitta så där på huk, det skulle
  göra för ont i bröstet. Det är säkert bergmästarns pigor och kanske
  Brita, som kommit ned till stranden för att bada. Skulle jag stanna och
  betrakta dem?
  
  Men det var en tanke utan innehåll och mening. Magistern var redan en
  död man, drunknad i den leda, som ett olyckligt och lastbart liv
  alstrar. Han var en kropp utan själ, en förpinad, uttröttad kropp. Vad
  han ännu ägde av vilja, trådde oemotståndligt mot döden. Endast några
  ögonblick och ingenting annat skilde honom från målet.
  
  Det är mig också värdigt, tänkte han, att dessa unga kvinnor med
  likgiltighet betrakta min dödskamp.
  
  Trevande med foten bland stenarna fortsatte han sin färd. Vattnets kyla
  besvärade icke längre. En behaglig mattighet tyngde hans lemmar,
  ögonlocken voro sömntunga. Det susade i öronen. Genom suset urskilde han
  den milda flickrösten, avlägset, avlägset --
  
  -- Gå bara på, magistern, gå bara på.
  
  Han tyckte sig igenkänna Britas röst. Han log.
  
  Hon vet inte, vad hon säger. Hon tror, att jag gör det här på narri. Det
  är orätt av mig att inte skicka bort dem. Ett sådant skrik ett sådant
  leverne, när jag försvinner! Jag måste säga henne ett ord --
  
  Och utan att vända på huvudet, ropade han:
  
  -- Vet -- mamsell -- vad jag tänker göra?
  
  Svaret kom snabbt som eko från hällen.
  
  -- Magistern tänker dränka sig.
  
  Då stannade han. Han kände över skuldrorna en kyla kyligare än vattnets.
  Bröstet klämdes ihop av en plötslig ångest, han kunde icke draga andan.
  Han dröjde på samma plats i flera sekunder, kanske minuter. Men
  slutligen blev han herre över sig själv. Han sade:
  
  -- Alldeles riktigt, jag tänker dö. Och jag förbjuder Barbro att medelst
  skrik eller på annat sätt söka hindra mitt förehavande.
  
  Rösten svarade:
  
  -- Gå bara på. Ingen skall hindra.
  
  Han gick verkligen på. Men han kände icke längre samma lugna, ljuvliga
  likgiltighet. Han var tvärtom mycket bedrövad, och han var ond, han var
  ursinnig. Det är Barbro Backe, tänkte han. Det kan icke vara någon annan
  än det där lilla vidundret. Kanske att hon är svagsint? En klok människa
  skulle inte kunna se mig dö så där utan vidare. Man räddar ju en hund.
  Jag dränkte en gång fyra kattungar -- å, det var bra otäckt. Jag skulle
  inte vilja göra om den saken. Nej, det är bäst att dö. Människorna äro
  grymmare, än vad man vill tro. I synnerhet kvinnorna, ja, i synnerhet
  kvinnorna. Det bekommer dem inte alls. Ingenting! Å, alltid finns det
  någon annan, som fjäsar för dem. Där red jag på Grållen alldeles som
  vanligt. Jag hoppade av på stallbacken. Jag kliver omkring i trädgården.
  Och så faller det mig in, att jag aldrig mer vill plocka blommor och
  aldrig gråta mer. Just så var det. Tänk vilka dumheter! I kväll kunde
  jag ha lånat bergmästarns bössa och gått i vassen och skjutit änder.
  Eller jag kunde ha satt ut kräftburarna. Nu får du inga kräftor, min
  Barbro! Å, hon skaffar sig nog. Gå på säger hon. En sådan elak människa.
  Ja, nu är det bara att gå på. Hur skulle jag kunna vända? Skulle jag
  komma krafsande upp på strand, skaka mig som en våt hund? Usch nej, jag
  vill ju ner i säcken. Varför går jag så långsamt? Snart ropar hon igen.
  Gå på.
  
  Och han skyndar. Det bryr honom icke längre att stenarna glida undan.
  Vattnet håller honom uppe. Han sträcker ofrivilligt ut armarna till
  simtag men trycker dem åter hastigt in till kroppen. Rörelsen för honom
  ännu ett stycke ut på djupet. Vattnet kittlar honom på hakan.
  
  En sådan genomelak människa tänker han åter och åter. Jaså, det gör
  ingenting, att jag drunknar? När man inte med lugn kan se en hund
  drunkna? Vackert! Jag kunde ha lust att vända om bara för att slå henne
  i ansiktet. Sedan kunde jag hoppa ifrån hällen. Nej, jag skulle spotta
  på henne. Vad du är dum, skulle jag säga. Just det, ingenting annat. Vad
  du är dum! Föraktar mig så gränslöst, att du inte vill röra ett finger
  för min skull. Jag skulle vilja leva i hundra år bara för att få säga
  dig, att du är dum. Jag skulle säga till alla människor -- dumma --
  skulle jag säga -- dumma --
  
  Han knyter händerna och lyfter dem högt över huvudet.
  
  Då ropar Barbro:
  
  -- Stanna!
  
  Magistern lystrar till. Det sorlar så. Han lyssnar. Och nu hör han
  alldeles tydligt att hon ropar:
  
  -- Stanna!
  
  Magistern ler, slår upp ögonen och bländas av sol och vatten.
  
  Det är så dags, kära Barbro, tänker han. Men jag är ändå bra glad --
  
  Blodet spränger i tinningarna, blod och vatten sorla i bröstet. Han vill
  pressa samman läpparna, men de vika sig uppåt och nedåt, vika sig som en
  blomknopps blad och blotta tänderna.
  
  Likväl känner sig magister Ekmarck ganska lycklig och vill i detta
  ögonblick verkligen dö.
  
  Barbro Backes brev, som magistern glömde i sin ficka och som slutligen
  genom rättvisans försorg överlämnades åt bergmästaren lydde sålunda:
  
     -- Käre Rygell!
  
  Jag kräver nu, att bergmästaren uppfyller sitt löfte, som var att giva
  mig Hilleborn utan förbehåll. Bergmästaren har flerfaldiga gånger frågat
  mig, vilka avsikter jag kunde hava med gården. Jag svarar nu som
  tillförne, att jag vill skänka bort Hilleborn, som man skänker ett
  äpple. Bergmästaren vill icke tro, att en förnuftig person kan handla så
  lättsinnigt. Mitt förnuft är emellertid av sådan beskaffenhet, att jag
  vill skänka Hilleborn åt den mig behagar.
  
  Om bergmästaren icke inom åtta dagar efter brevets mottagande låter höra
  av sig, anser jag mig fri från alla förpliktelser. Och lämnar då
  Frötjärn. Vill åter bergmästaren uppfylla sitt löfte, skall jag för all
  framtid nogsamt rätta mig efter alla föreskrifter och befallningar samt
  förbliva bergmästarens lydiga
  
                                                               _Barbro_.
  
  P. S. Jag sänder brevet med magister Ekmarck och är nu ensam på
  Frötjärn. Vad som talas om mig, vet jag icke men kan med sanning
  försäkra att mina handlingar äro ärbara. Bergmästaren har givit Jon i
  Losätra i uppdrag att efterforska, huruvida jag besöker Gert Bourmaister
  på Hilleborn eller han mig. Jag har icke sett Gert sedan den dagen på
  Falla, då han räddade bergmästarens liv. Och jag vill endast se honom en
  gång till i detta livet. Bergmästaren kan gärna vara mig följaktig vid
  det tillfället. Jag tänker då giva honom Hilleborn alldeles som han en
  gång skänkte Barbro Backe det största och vackraste äpplet på Skara
  torg.
  
                                                                 _D. S._
  
  Barbro trodde, att bergmästaren genast skulle återvända till Frötjärn
  eller åtminstone besvara brevet. Hon förhörde sig om vägens längd och
  räknade ut, att magistern inom fem timmar borde anlända till staden. Hon
  gav honom ytterligare en timme för att finna bergmästaren. Klockan halv
  åtta på kvällen borde brevet vara framlämnat. Hon ställde sig framför
  pendylen, och för att noga utmäta den nödiga tiden började hon
  efterhärma bergmästarens rörelser. Hon föreställde sig, att Rygell satt
  i källarsalen eller på sitt rum. Hon satte sig vid bordet och låtsades
  äta, tuggande sävligt och grundligt, som bergmästaren plägade. Nu trädde
  magistern in i rummet. Hon gav honom en lång sidoblick, tuggade ännu en
  stund, torkade sig om munnen, nickade, räckte fram handen. Hon gjorde i
  släpande ton frågor om Frötjärn, om skörden, om kreaturen, om Barbro. Nu
  räckte magistern fram brevet. Hon tog det, granskade utanskriften,
  letade en stund efter brillorna, fäste dem varligt bakom öronen, tog
  åter brevet, vände det, bröt det och började läsa. Hon läste brevet i
  tankarna tre eller fyra gånger. Hon låtsades försjunka i tankar. Men på
  en sekund hade hennes tankar säkerligen hunnit lika långt som Rygells på
  en timme. Hon gav honom en timmes betänketid. Klockan nio stod hon
  alltjämt framför pendylen med pekfingret följande minutvisaren. Hon
  skrev på glaset:
  
  Med anledning av kära Barbros brev kommer jag -- kommer icke --
  
  Hon förseglade brevet, skrev utanskriften, glömde inte ens att i runda
  fem minuter leta efter munlacket. Klockan tio var magistern färdig att
  resa. Klockan tre på morgonen, eller senast fyra eller allra senast fem
  skulle han vara på Frötjärn. Hon väntade hela natten framför pendylen.
  
  Barbro Backe hade yppat sin hemlighet. Hon trodde, att varje minut,
  varje ögonblick fylldes av denna hemlighet, att tiden icke ruvade
  någonting annat. Hon hade öppnat buren för sin fågel och hörde ingenting
  annat än dess vingslag.
  
  Hon väntade i sju dygn. Så småningom blev hon lugnare. Hon sade sig, att
  om bergmästarens svar icke anlänt inom ytterligare tjugufyra timmar, så
  var detta i själva verket ett svar. Ett svar som hon förutsett. Hon
  gjorde vissa förberedelser, brände och förstörde några minnen som hon
  medfört från barndomshemmet, ställde och styrde i huset, gav Brita
  Billman förhållningsorder för några veckor framåt.
  
  Åttonde dagens morgon stod hon på stentrappan från dagningen till
  framemot klockan nio. Hon var endast klädd i underkjol och livstycke.
  När hon hörde klockan slå nio, ville hon gå in och göra sig i ordning. I
  dess ställe gick hon nedför trappan över gårdsplanen ned i allén. Hon
  gick ganska långsamt och höll ansiktet hela tiden vänt mot stora vägen.
  Vid grinden dröjde hon en stund, tog därefter av åt vänster, åt
  Hilleborn. Hon såg en man komma ut ur Fröseviskogen, hon trodde, att det
  var magistern. Åtminstone sade hon till sig själv: Där är han. Där
  kommer han. Nu blir det ett slut.
  
  Hon såg, att mannen raglade och hon fann nu en förklaring till
  dröjsmålet. Bergmästaren hade svarat samma dag, men magistern hade
  stannat på krogen. Hon tänkte vidare: Det kan också vara Billman. Det
  sägs, att han super förskräckligt. Är det Billman, så borde jag vända.
  
  Men hon vände icke. Hon gick alltjämt fram emot mannen, som raglade
  henne till mötes. Även sedan hon känt igen honom, gick hon med samma
  lugna, avmätta steg. Först när den druckne ställde sig i vägen för
  henne, stannade hon. De stodo några ögonblick ganska stilla, utan att se
  på varandra, utan att yttra ett ord. Den druckne steg åt sidan för att
  giva henne fri väg. Barbro böjde på huvudet. Gert Bourmaister grep efter
  hatten, men som han var barhuvad fick han endast den toviga luggen i
  hand. Då brast han i skratt, och skrattet vräkte ikull honom på
  dikeskanten.
  
  Barbro började springa.
  
  Strax efter tio ringde Frötjärns klocka. Robert Fielding som ständigt
  låg med sin eka i vassen, än för att jaga än för att fiska oftast för
  att i smyg kasta slängkyssar åt Brita Billman, landade redan vid fjärde
  klämtslaget och sprang upp på hällen. Då han varsnade Barbro i underkjol
  och livstycke, blev han förlägen men frågade, om han icke fick hjälpa
  henne att ringa. Hon räckte honom repet och sade:
  
  -- Upphör nu icke att ringa, förrän alla äro samlade, alla våra vänner
  från Frötjärn till Falla. Det är i dag vi ska hålla räfst- och
  rättareting. Upphör nu icke att ringa.
  
  Och Robert Fielding, som var starkare i lydnad än i förstånd, upphörde
  icke att ringa. Brodern, Alexander, var den förste som hörsammade
  kallelsen. Han fick befallning att rida i sporrsträck från gård till
  gård för att kalla dem, som till äventyrs ej hörde ringningen. Under två
  timmars tid gled ett dammoln med stor hastighet från gård till gård runt
  Kroken. Det var Alexander Fielding, som på två timmar tillryggalade sex
  mil. Efter Haddinge började hästen halta och vid Frösevi steg Fielding i
  båten och rodde Hamrin och hans hustru till Frötjärn. De stego i land
  nedanför hällen, som då var nästan till trängsel fylld med raslingar och
  ett fåtal utsocknes. Ned genom trädgården kom Barbro Backe följd av
  grevinnan Vivecka och änkenåden på Herrlestorp. Barbro gick fram till
  Hamrin, fattade hans hand och hjälpte honom ur båten. Hon sade:
  
  -- Käre Hamrin, jag vill be er om ett råd.
  
  Han svarade:
  
  -- Nej, begär icke råd av mig, fru Barbro. Jag skall snart dö, så snart
  att min hustru inte längre vågar förfärdiga sig annat än svarta kläder.
  För mig har allting en annan betydelse än för dem, som skola leva.
  
  Barbro sade:
  
  -- Just därför begär jag ert råd. Men låt oss först stiga upp på hällen.
  
  Hon tog hans arm för att stödja eller stödjas, men de gingo så illa
  ihop, var och en vacklande åt sitt håll att prästen trädde emellan, slog
  armarna kring deras liv och nästan lyfte dem över marken.
  
  -- Nu skall jag göra er en god tjänst, kära människor, sade han. Jag
  skall bära en del av er tyngd. Ho vet stunden, när sex raska karlar ska
  bära hela min tyngd?
  
  Han förde Barbro till högsätet vid klockstapeln, till vänster om Barbro
  tog prästen och Hamrin plats, till höger de båda gamla damerna från
  Herrlestorp och Falla. Just i den stunden, då domstolens ledamöter
  intogo sina platser, anlände magistern till Frötjärn.
  
  Barbro sade:
  
  -- Innan vi öppna dessa förhandlingar, vill jag vända mig till min
  vällärde rådman, herr Hamrin, anhållande om ett råd.
  
  Hon talade med mycken högtidlighet men underlät icke att med leenden,
  skälmska blinkningar och miner uppmana var och en att göra detta upptåg
  så lustigt som möjligt. Också beredde man sig att njuta en glad dag, och
  ungdomarna höllo redan viskande rådslag beträffande lekar och danser.
  
  Barbro fortfor:
  
  -- Jag vill fråga honom till råds i ett ärende, som för mig är av
  yttersta vikt. Det gäller en flicka, vars far var tillräckligt fattig
  för att önska, att hans dotter måtte bli väl betald. Dock icke så
  fattig, att han icke för skams skull måste hålla tyst med sin önskan.
  
  -- För skams skull, avbröt här prästen, låter man minsann inte bli. Utan
  därför att man misströstar om att lyckas. Hade den där fadern givit sin
  dotter rent besked, så hade hon säkert lurat honom. Nej, var det en klok
  karl, så lät han henne så sakta och vackert förstå att hon var till
  överlopps i hemmet. Och sedan hon på så sätt råkat i den dödssynd, som
  kallas misströstan, lät han henne förstå att en vacker kropp, ett
  behagligt sätt eller vad hon nu kunde ha för dygder, är någonting som
  man inte bör slumpa bort. Var det en klok karl, den där personen, som
  hennes nåd åsyftar?
  
  Barbro svarade:
  
  -- Ganska klok. Ehuru i motsats till herr kyrkoherden mera förfaren i
  praktiken än i teorien. Han tillhörde en släkt, som varit rik och
  ansedd, en släkt som besuttit ett stort, vackert gods med många
  underlydande. Och han försummade icke att berätta vilket behagligt liv,
  som släkten fordom fört på det där godset. En österländsk sagoförtäljare
  kan inte beskriva paradiset ljuvligare än vad han beskrev -- det där
  godset vars namn jag ännu icke vill nämna.
  
  -- Gott, sade prästen, jag hör att han verkligen var en förnuftig
  människa. Jag är nu övertygad om att flickan aldrig drömde om annat än
  att bliva härskarinna på godset.
  
  -- Herr kyrkoherden har rätt, hon drömde aldrig om annat. Och när
  friaren äntligen kom, ställde hon som villkor, att han i morgongåva
  skulle giva henne Hilleborn.
  
  -- Hilleborn? frågade prästen. Och genom hela församlingen gick en
  viskning: Hilleborn? Vem talar hon då om?
  
  Men Barbro sade:
  
  -- Jag säger Hilleborn för att nämna en vacker gård, som vi alla känna.
  Nu ville det sig så illa, att friaren var en ganska fattig yngling. Hans
  namn ingav eljest förtroende, och man kan säga, att han om än
  ofrivilligt bedragit både far och dotter. För att visa, hur fattig han
  var tog han fram sin börs, som verkligen tycktes vara mycket mager. Och
  för att visa sin goda vilja köpte han för börsens innehåll det grannaste
  äpplet på torget. Det bjöd han flickan i morgongåva.
  
  -- Ett äpple, ett äpple! skrek greven på Falla. Min gud kära Vivecka,
  det var då ändå sämre än jag. Jag gav dig minsann en kaschmirschal och
  mammas gamla örhängen.
  
  Skrattet ekade ut över sjön och över Frötjärns trädgård. De enda som
  icke skrattade, var Barbro och magistern, som just nu började sina
  dödsbetraktelser på stallgården och Karl Hamrin som aldrig skrattade av
  rädsla för blodstörtning.
  
  Prästen sade:
  
  -- Jag vill hoppas, att flickan åt upp äpplet, om det var gott, kysste
  friarn, om han var vacker och körde honom på porten, om han verkligen
  var så fattig.
  
  -- Herr kyrkoherden gissar rätt. Allt det där skedde, just som herr
  kyrkoherden beskriver det. Och så till vida är händelsen icke särdeles
  anmärkningsvärd. Men det besynnerliga är, att i samma stund som
  ynglingen öppnade sin magra börs och offrade dess innehåll för att giva
  henne ett äpple i morgongåva -- i samma stund greps flickan av en
  känsla, som mycket förundrat mig och som jag än i dag ej kan förklara.
  
  -- Och vad skulle det vara för en känsla? Fastän präst och till på köpet
  en smula skald förstår jag mig rätt bra på sådana där känslor. Driften
  är inte konstig, ta i hand, kyssa på mun, stöta ihop som biljardbollar,
  pang! För att skiljas sekunden efter. Därnäst kommer kärlekslängtan,
  vilken jag betraktar som en sublimerad drift, som en dimma över sjöns
  vatten. Den kan minsann ta underliga former och ibland rätt vackra, så
  att man tror, att guds änglar sväva över vattnet eller åtminstone en
  hoper nätta älvor i dans. Men vad är det annat än vatten? Stillastående
  vatten, som inte får rinna ut i havet och därför stiger som rökelse.
  Vatten är det och vatten blir det till slut. Därnäst kommer kärleken och
  ingenting annat kallar jag kärlek. Det är torra plikten att leva efter
  tio guds bud sida vid sida med ett kvinnokön, då och då ombesörjande att
  Herren Gud får en ny tjänare eller tjänarinna i stället för de gamla,
  som dö. Det kan vara tungt och det kan vara lätt, fult och vackert. Men
  därtill blevo vi födda, och den som går åt annat håll blir nog fördömd,
  åtminstone är det min förhoppning. Men när jag ser på fru Barbro, så
  tror jag nog, att hon menar någon galenskap. Kom bara fram med det, så
  ska jag döma både som präst och ledamot av domstolen.
  
  Över Barbros huvud hängde lövtaket så lågt att hon kunde nå det, om hon
  lyfte armarna bra högt. Och fastän denna rörelse förorsakade en häftig
  smärta i bröstkorgen, började hon lossa och åter tillknyta rankorna i
  lövtaket och höll på därmed så länge hon talade.
  
  -- Nej, sade hon, det hade ingen likhet med herr kyrkoherdens känslor.
  Kärlek var det icke, eftersom hon alls inte hade lust att leva med den
  där ynglingen efter tio guds bud och kanske under strängt arbete. Inte
  heller var det någonting som kan liknas vid dimma. Tvärtom formade det
  sig till en bestämd önskan, nämligen den att till varje pris förvärva
  Hilleborn -- eller vad nu godset kunde heta -- och detta endast i avsikt
  att skänka det åt ynglingen alldeles som han hade skänkt henne äpplet.
  Men icke till tack för äpplet, vilket hade varit orimligt, utan snarare
  till otack. Ty sannerligen, hon föraktade honom. Hon fann honom bra
  futtig. Och ville hon skänka honom en furstlig allmosa, så var det
  endast för att visa honom sitt förakt.
  
  -- Åhå, min nådiga, det där var inte så konstigt. Det kalla vi präster
  högmod, ett riktigt förhärdat högmod. Det är en otäck synd, som särskilt
  hos kvinnfolk har stygga verkningar.
  
  -- Kanhända, svarade Barbro, som alltjämt sysslade med lövrankorna, men
  det var då ett högmod av egendomligt slag. Ty flickan visste, att den
  dag hon kunde skänka sin älskade Hilleborn, skulle hon själv vara en
  mycket föraktlig varelse. Hon skulle icke vara värd att lösa hans
  skorem.
  
  -- Min nådiga! ropade prästen förargad. Vad vill det här säga? Nu kallar
  ni honom er älskade eller rättare sagt flickans älskade. Och nyss tyckte
  jag mig höra, att han var föraktad, försmådd och helt enkelt körd på
  porten. Det liknar mest galenskap --
  
  -- Nej, sade Barbro, det liknar icke heller galenskap. Flickan hade hela
  tiden sitt förstånd och därtill ett ganska klart och beräknande
  förstånd. Hon visste, vad hon ville, och hon visste, vad hon ville
  undvika. Hon ville, att den där personen, som väckt hennes medömkan och
  förakt, skulle bliva en ansedd man. Hon ville inte se honom som
  snyltgäst hos rika släktingar. Och hon visste, att om hon finge se honom
  rätt eländig, raglande kanske och ovårdad som en riktigt förfallen
  person, så skulle hon göra ett brått slut på allting. Ja, jag tror, herr
  kyrkoherde att flickan helt enkelt ville skydda sig själv. Fast det inte
  syntes så, var hon kanske i själva verket ganska klenmodig och
  ömskinnad.
  
  Prästen i Raslinge tog fram sin snusdosa, viftade med den väldiga
  rödbruna näsduken och beredde sig att göra många invändningar eller
  kommentarer. I detsamma lät Barbro händerna sjunka i knät och böjde sig
  framåt kanske därför att hon fick sikte på magistern, som långsamt och
  likt en sömngångare vandrade ned mot sjön. Som Barbro nu satt, såg
  prästen hennes ansikte tydligare än förut. Huden tycktes honom alldeles
  genomskinlig och glänsande blågrön som en opal. Kindknotorna trädde
  tydligt fram likaså käken i en skarp linje och hela kraniet. Prästen
  blev så förskräckt över denna förvandling, som han förut icke lagt märke
  till, att han förblev tyst, oavlåtligt betraktande Barbro. Och hela
  församlingen tycktes plötsligt fått upp ögonen för hennes eländiga
  tillstånd. Endast grevinnan Vivecka mumlade några ömma ord om den
  stackars flickan, som förlorat sin älskare, och Karl Hamrin sade:
  
  -- Nu förstår jag, vad fru Barbro ville fråga mig om. Fru Barbro ville
  fråga, om det är svårt att dö. Ja, kära. Det är så svårt. Allting täppes
  till redan i livet. Vägarna stängas till höger och vänster. Man drives
  fram på en smal väg, där det endast finns plats att sätta fot för fot.
  Man går mellan murar. Det blir allt trängre. Skuldrorna tryckas ihop,
  man kan inte röra armarna. Man tycker att man spänner alla muskler för
  att åtminstone stanna där som en propp med huvudet ännu i ljuset. Men då
  är det väl någon, som drar en i benen in i det svarta prånget.
  
  Prästen skakade på huvudet och sade:
  
  -- Hamrin, Hamrin, vad är det för en synd du begår! Vet du icke, att
  döden är paradisets port? Ja, den är svart som ebenholts, rött kött
  vissnar under dess båge, knotorna vitna till marmor. Vad mer, kära
  Hamrin? Låt siraterna fara. Kan ditt vemod dö?
  
  Barbro sade viskande:
  
  -- Tyst, herr kyrkoherde. Tysta, tysta. Se dit! Betrakta herr magistern,
  som blundande trevar sig fram i vassen. Vad kan han vilja? Skulle han
  till äventyrs vara beredd att dö? Må då ingen hindra honom, så få vi se,
  vem som har rätt, herr kyrkoherden eller Hamrin.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Magistern ville visserligen dö, men företaget blev besvärligare än vad
  han förmodat. När Barbro förstod, att han redan gripits av vattenyrseln,
  befallde hon att båtarna skulle sättas ut. Magistern förnam årslagen.
  Han var besluten att dö, dock tycktes det honom vidrigt att få hjässan
  eller ansiktet krossat av årorna. Han dök för den skull och sam på
  djupet utåt sjön. Efter en stund, som tycktes honom bra lång, sköt han
  upp till ytan bara för att se, om man ville låta honom dö i fred. Men
  båtarna hade under tiden kommit honom på endast ett par famnars avstånd.
  Han knöt handen och hytte åt sina förföljare, ropa förmådde han icke.
  Robert Fielding sköt till honom en åra, han stötte den tillbaka.
  Fielding stack då åran under armen på honom. Hängande med bröstkorgen
  över åran började magistern en egendomlig och lönlös strid. Han värjde
  sig tappert mot dem, som ville draga honom upp ur vattnet, men samtidigt
  trampade han oförtrutet för att icke sjunka. Hans uträkning var att
  trötta ut de där människorna som icke ville låta honom sjunka i fred.
  Men så småningom tröttnade han själv, blev alldeles spak och lät sig
  dragas upp. Han bars genom trädgården på korslagda åror.
  
  Sedan magistern iförts torra kläder och något återhämtat sig, fördes han
  inför fru Barbro. Han var vid vresigt lynne, kläderna, som tillhörde
  bergmästaren, passade ingalunda hans figur. Pannluggen hade krusats av
  vätan och stod som en tovig buske över pannan. Han tedde sig ömklig, och
  flickorna fnissade, var han gick fram. Han avbröt Barbros hälsning,
  räckte fram ett brev, vars utanskrift var jämmerligen tillsuddad och
  sade buttert:
  
  -- Se här. Tag. Det är från bergmästarn.
  
  Barbro tog brevet och vände på det. Hon frågade, hur hon skulle kunna
  läsa en skrift, som utplånats av vattnet. Magistern borde ha hållit
  brevet i mun som en hund eller gömt det på skyddat ställe.
  
  Magistern sade:
  
  -- Som om hönan tänkte på tuppen, när hon ska värpa! Nej, min nådiga,
  jag hade alldeles glömt bergmästarn och även Barbro Backe. Det kan
  tyckas underligt allra helst det var för fru Barbros skull jag gick i
  sjön.
  
  -- För min skull? frågade Barbro. Låt höra!
  
  -- Det ska ske. Om inte för annat så för att få de där jäntorna en smula
  allvarligare. Det här ska ju vara en domstol? Nåväl, den som skrattar
  inför rätten, gråter på galgbacken. Jag älskar fru Barbro. Det vet gud
  och hela socknen. Och jag är då rasande säker på att fru Barbro vet det,
  hon ock.
  
  Barbro hade öppnat brevet och sökte nu tyda den halvt utplånade
  skriften. Hon sade:
  
  -- Gå på.
  
  -- Det måtte vara min nådigas valspråk? Nå, det är säkert, att jag
  tjänade henne som en slav. Men hon gav mig korgen. Hon gav mig två
  korgar och skickade mig till Hilleborn. Där drack jag försvarligt --
  kunde jag göra annat? Och när jag druckit, talade jag illa om fru
  Barbro, som seden är bland försmådda friare.
  
  -- Rönnbären äro sura, avbröt prästen. Se där all vishets begynnelse.
  Man bör förakta, vad man inte kan nå.
  
  Men magistern sade:
  
  -- Tvi dig, präst! Jag är ingen räv, vill jag ha bär, så klättrar jag.
  Därför red jag tillbaka till Frötjärn. Men när jag kom fram, stod fru
  Barbro på trappan och motade. Hon sände mig med brev till herr
  bergmästarn. Jag fick inte ens vila en timme på Frötjärn. Jag skulle
  rida i sporrsträck till staden. Där drack jag försvarligt -- kunde jag
  göra annat. Och när jag druckit, glömde jag fru Barbro.
  
  -- Glömska, sade prästen, är all vishets fullkomning. Magistern var på
  rätter väg stadd, hur kom det sig att han slutade så illa?
  
  -- Det kom sig, sade magistern och svepte bergmästarns vida rock tätt
  kring sin lekamen. Det kom sig därav att jag i elfte timmen erinrade mig
  fru Barbro. Och inte bara fru Barbro utan en hel rad av kvinnor. När jag
  gick därute i vattnet, tyckte jag mig se dem sitta på stenarna granna
  och vita som måsar och tärnor. De fnissade och viskade och pekade finger
  alldeles som jäntorna där borta på kanten. Men allra längst in i hällen
  satt gumman mor som en annan grå stubbe. Och om hon fnissade, det vet
  jag inte, för hon hade dragit hucklet ned för ansiktet.
  
  När magistern avlagt sin bekännelse, gick han hastigt bort till
  klockstapeln och stack huvudet in mellan stolparna liksom för att
  undersöka klockfalsen. Men prästen sade:
  
  -- Varför gråter du, Anders? Det är sant att du var stadd på rätta vägen
  till sinnesro. Och det är sant, att du klivit litet på sidan, vänt dig
  om och blivit en saltstod liksom Lotens stackars hustru. Men inte ska
  jag döma dig hårt, allra helst som du är prästvigd. Jag tänker, du får
  några duktiga rus och nattväktare och kurra och gäldstuga. Blir du
  hängd, så får du ta det med ro. Men blir du präst i en fattig
  församling, så beklagar jag dig.
  
  (Vid dessa ord, som återfinnas i kyrkoherde Ekmarcks manuskript, har
  kyrkoherden i marginalen bifogat fyra röda utropstecken. Huruvida dessa
  äro ditsatta för att bejaka eller förneka prästens ord må lämnas
  oavgjort.)
  
                     *       *       *       *       *
  
  Barbro vände sig till prästen och sade:
  
  -- Herr kyrkoherden har öppnat förhandlingarna och redan avdömt ett mål,
  utan att vare sig jag, grevinnan eller Hamrin fått vårt ord med i laget.
  Påropa nu nästa mål och låt det gå undan. Här ser jag många som rodna
  och vända sig bort. Det är stygga tecken.
  
  -- Jag ska nog ropa, svarade prästen, helst det är en faslig orättvisa,
  att de där gloparna ska stå och grina åt Ekmarck. Hör på du glop, du
  långa drasut, just du, Robert Fielding, som jag hårdragit så många
  gånger och alltid med skäl. Varför står du där och tisslar? Vem är i
  dessa dagar din hjärtans kär? Och vad har du att anföra till ditt
  försvar? Stig fram.
  
  Robert Fielding tog ett par väldiga steg och ställde sig i giv akt. Han
  var lång och mager, senigt och grovt byggd. Hans hår var eldrött och han
  var inte det ringaste lik sin tvillingbror, Alexander. Pannan sluttade
  starkt bakåt, ögonen lågo djupt och alltför nära varandra, munnen var
  tunn, bred, rak som ett streck.
  
  På prästens fråga svarade han kort:
  
  -- Brita Billman.
  
  -- Hör på! sade prästen. Gick du inte i våras och slog krokar kring min
  Anna, som verkligen är en vacker flicka? Men det gör detsamma. I dag mig
  i morgon dig. Vad är det hos Brita Billman, som du finner så behagligt?
  
  -- Alltsammans.
  
  -- Alltsammans? Gott. Eljest pekar hennes näsa en smula mot himlen. Och
  håret är lika stripigt som majorens. Men du är en dummerjöns. Vad vill
  du göra för din älskade?
  
  -- Jag vill simma till Bånga och hämta hennes syskrin, som länsman satt
  sigill på. Jag ska binda fast det på huvut så att det inte blir blött.
  Dessutom vill jag hoppa ned här från hällen, eftersom Gellin påstod, att
  jag skulle bryta benen av mig.
  
  Barbro sade:
  
  -- Det tyckes mig vara ett fullgiltigt kärleksprov. Om magistern störtat
  sig på huvut utför hällen, så hade han krossat mitt hjärta lika visst
  som han krossat sin skalle. Bered plats för herr Robert Fielding.
  
  Åskådarna trängdes till höger och vänster om stupet. Brita Billman gömde
  sig bakom klockstapeln, och oxhandlare Gellin, som led av svindel, knep
  ihop ögonen och stånkade. Robert Fielding drog av sig rocken och västen
  men när han även lossade på livbältet, blev änkenåden Schager förtörnad
  och hotade att föra sina flickor till Herrlestorp. Fielding gick några
  steg tillbaka tog sats och sprang över hällen, som sluttade sakta som en
  språngbräda. Han kom verkligen på huvudet men en eller två famnar
  utanför stenarna, där vattnet är ganska djupt. Efter några ögonblick kom
  han åter upp till ytan, sam i land och började kläda av sig för den
  långa simturen. Änkenåden ropade:
  
  -- Tillbaka, mina flickor! Lotten! Eva! Tillbaka!
  
  Och hon grep dem i kjolarna och drog dem från hällkanten. Barbro strök
  henne lugnande över armen och sade:
  
  -- Hennes nåd skall inte vara orolig. Robert Fielding är varken så
  vacker att hans blotta åsyn kan tända någon otillbörlig låga, ej heller
  så ful att man behöver sky honom. Och den enda, som kan ha något
  intresse av hans skapnad, sitter där i klockstapeln och håller händerna
  för ögonen.
  
  Hennes nåd trädde två steg tillbaka neg och sade:
  
  -- Fru bergmästarinnan skämtar något fritt. Men anständighet har sina
  gränser, som jag gud vari lov fick lära i min barndom. Och vad mig och
  mina flickor beträffar, så ha vi på sista tiden varit utsatta för de
  otroligaste chikaner. Vem som framkallat dem, överlämnar jag åt min
  nådiga att gissa.
  
  -- Herr kyrkoherde! ropade Barbro, lämna nu åt flickorna att beundra den
  där gynnaren och låt oss ägna vår uppmärksamhet åt hennes nåd. Det
  tycks, som skulle hon ha åtskilliga klagomål att anföra inför rätten.
  
  -- Det har jag, sade hennes nåd. Och ville kyrkoherden ta i tu med
  saken, så begär jag inte bättre.
  
  -- Till saken! sade kyrkoherden. Till saken.
  
  Även herr Gellin trädde nu in under rättens lövsirade tak. Hans feta
  ansikte blossade, och ögonlocken med de långa mörka fransarna klippte
  oroligt.
  
  -- Är det så, sade han, så ska jag ha mitt ord med i laget. Det vet jag
  nog, att det är mig, hennes nåd klagar på. Men nu vill jag veta, vad hon
  egentligen har emot mig?
  
  Hennes nåd drog åt sig sin silkeskjol, som av nötning och ålder var tunn
  som ett flor och på sina ställen ännu tunnare. Hon var ofantligt lång
  och smal och svart, hennes huvud var alltför litet både i förhållande
  till den långa gråa veckiga halsen och den stora raka, skarpa näsan. Hon
  var i ett tillstånd av utomordentlig vrede eller snarare förtvivlan.
  Lotten betraktade oxhandlaren med smäktande blickar och gjorde alls
  ingen hemlighet av sina känslor för hans feta person. Hennes nåd kände
  fuller väl, att hon stod ensam mot alla, ett föremål för löje och
  förakt. Men hon gick till anfall med ett beundransvärt raseri, och
  hennes stämma var stark som en tranas. Hon skrek:
  
  -- Oxfösare! Oxfösare! Dräng, som vallat mina kreatur och sprättat min
  salig mans gödsel! Han var nämligen dräng, min fru, dräng på Herrlestorp
  då salig kammarjunkaren levde. Jag är fattig och Gud vet nog, vem som
  ruinerat mig. Men hellre än att giva min dotter åt en sådan, grov,
  okunnig, plump, tarvlig luns, hellre såg jag henne svälta ihjäl.
  
  Nu ropade Sundin.
  
  -- Det här ska du inte tåla, bror Gellin. Den där gumman är alltför
  struntförnäm. Sanningen att säga så har hon länge varit en förargelse
  för hela socken. Vi, som gubevars inte äro välborna, oss behandlar hon
  som riktiga bassar. Nej, var inte blyg, Gellin. Det är fler än du, som
  ha en gås oplockad med gumman.
  
  Och det såg verkligen ut som om raslingarna, hur dåliga betalare de än
  eljest voro, skulle vilja göra upp räkningen för gammal ost. De började
  trängas kring gumman begagnande den finten att skämtsamt skuffa
  varandra, varvid den skuffade kom att ge gumman en ofrivillig knuff
  åtföljd av ödmjuka bugningar och nya ofrivilliga knuffar. Men Gellin
  sträckte ut sina väldiga trädstamstjocka armar och trängde orostiftarna
  åt sidan.
  
  -- Låt henne vara. Elaka gummor ska det alltid finnas, och den här är
  väl inte värre än andra.
  
  Han vände sig därpå till hennes nåd och sade med en viss sorgsen
  ödmjukhet:
  
  -- Det är sant, att jag är oxfösare, som man säger. Och nog har jag
  tjänat dräng på Herrlestorp och till på köpet fått stryk av salig
  kammarjunkaren. Men jag har i alla fall lärt mig, vad som passar sig.
  Jag kan dansa pas de deux, om det gäller. Och när jag for till
  Herrlestorp härförleden för att fria, hade jag blå frack och gula byxor
  och grön väst och vita handskar. Att de djäklarna sprack är inte mitt
  fel utan den satans buntmakarens. Och att hennes nåd kom på mig med att
  pussa Lotten i förstugan --
  
  -- Det är inte sant! ropade hennes nåd. Han ljuger. Han antastade min
  dotter, det gjorde han den lurken. Men jag skulle tro att jag lärde
  honom goda seder --
  
  Herr Gellin gned förlägen sin kind, som verkligen bar spår av
  misshandel. Anton Sundin, som med grämelse bevittnade sin dibroders och
  bordskamrats nederlag, ställde sig vid hans sida. De båda herrarna, som
  var för sig mätte tre modiga alnar kring midjan togo sig präktigt ut
  bland dessa spinkiga ungdomar.
  
  -- Min nådiga fru Barbro, utropade herr Sundin och riktade med knuten
  näve ett väldigt slag mot sitt bröst. Skall Frötjärn vara ett bo för
  kuttrande turturduvor eller ett ugglenäste? Ska våra ömma fraser
  överröstas av den där gummans kraxande? Gellin är timid som en liten
  flicka. Men kyssen, som han gick miste om på Herrlestorp, den ska han få
  på Frötjärn och det mitt för nästan på hennes nåd. Pojkar och flickor,
  jag uppmanar er inte att bruka våld. Men ställ er så att gumman inte kan
  klösa de här turturduvorna. Se så, bror Gellin, se så, lilla Lotten! En
  kyss inför prästen är lika god som trolovning i kyrkan.
  
  Nu omgavs hennes nåd av bugande ynglingar och nigande flickor, som under
  ständigt upprepade hövlighetsbetygelser drevo henne steg för steg utför
  hällens sluttning. Emellertid grepos de båda älskande av sådan blyghet,
  att de sprungo åt var sitt håll. Men Sundin fattade ett stadigt tag i
  sin dibroders axlar och Brita Billman fångade Lotten, slog armarna kring
  hennes liv och släpade henne fram till den förlägne älskaren. Och
  prästen i Raslinge gnuggade sina händer och räknade redan i tankarna den
  summa, som vigseln, och bröllopskväde borde inbringa. Ja, han började
  redan hamra och fila på ett ode, lämpligt att läsas vid den förstföddes
  vagga.
  
  Då ropade hennes nåd:
  
  -- Bergmästarinnan! I all min fattigdom har jag uppfostrat mina döttrar
  efter deras stånd och min salig mans föreskrifter. Jag har svultit mig
  till skinn och ben för att giva mina döttrar en uppfostran, som anstår
  välborna människor. Nu stjäl ni, fru Barbro, ni stjäl lika bra som er
  man bergmästaren --
  
  Barbro reste sig med någon möda och lämnade högsätet. Leken upphörde för
  ett ögonblick, men när Barbro befallde ungdomarna att släppa fram hennes
  nåd, vägrade de. Pojkarna ropade:
  
  -- Vi ha allesammans friat till Lotten eller till Eva eller till båda.
  Och ha vi inte friat, så ha vi åtminstone bjudit dem till dans. Eller vi
  ha bjudit dem att ro med oss på sjön eller att rida med oss på vägarna
  eller vandra med oss i skogen. Och alltid var gumman för stursk, alltid
  gav hon oss skam, alltid höll hon dem innestängda, fast det är de
  vackraste flickorna i socken. Nu skall hon näpsas.
  
  Barbro ropade:
  
  -- Hör hit, mina trogna! Ekmarck, Schager, Fielding! Kör bort de där
  tokarna, vräk dem ned från hällen.
  
  Hon tog hennes nåd vid handen och förde henne fram till Lotten, som
  ångerfull gömde sig bakom kära mor. Barbro tog åter plats i högsätet.
  Hon sade:
  
  -- Det vore i sanning kortsynt att förneka hennes nåd rätten över
  döttrarna. Har inte hennes nåd förlorat allt utom sin välborenhet? Och
  har hon inte offrat allt för att åt sina döttrar bibehålla denna skatt?
  
  -- Det hörs, svarade hennes nåd, att fru Barbro själv tillhör en god
  familj, fast hon funnit det lämpligt att gifta sig med en ofrälse. Herr
  Rygells ofantliga rikedomar kan ju också ursäkta mycket. För resten
  känner jag rätt väl till släkten Backe och min salig farmor räknade
  kusinskap med en viss ryttmästare Backe på Västgöta kavalleri. Jag
  anhåller därför att få kalla min nådiga kusin.
  
  Barbro steg upp och neg. Därpå sade hon:
  
  -- Kusin bör i alla fall betänka, att den här hederlige Gellin är ett
  gott parti för Lotten. En oxfösare i våra dagar har lika lätt för att
  köpa Herrlestorp som salig kammarjunkaren för att sälja.
  
  -- Kusin, svarade hennes nåd, gör mig säkert inte den oförrätten att tro
  mig fal för pengar. Jag gick i åtta år och väntade på att några förmögna
  släktingar, vilkas namn jag behåller för mig själv, skulle sända mig den
  penningsumma, som skulle ha räddat Herrlestorp. Det var en summa som
  inte betydde särdeles mycket för mina släktingar, men vad den betydde
  för mig, kan kusin tänka sig. Jag var verkligen så ivrig att jag varenda
  dag i ur och skur gick ända till Raslinge vägskäl för att hämta
  postväskan. Men det kom inga pengar, kusin, och så småningom upphörde
  jag att vänta. Jag har sedan funnit, att fattigdomen inte är så svår, om
  man bara håller fast vid, att man är vad man är. Det vill säga en smula
  bättre än förste bäste, som råkat ha pengar till ett par lackskor.
  
  Härvid pekade hennes nåd på herr Gellin som verkligen och till sin egen
  plåga sprättade omkring i ett par lackskor. Oxhandlaren förstod
  anspelningen och som lackskorna till på köpet klämde honom gruvligt,
  förlorade han alldeles tålamodet.
  
  -- Det är sant, sade han, att jag gärna ville gifta mig med Lotten
  Schager och det mest för hennes egen skull, eftersom hon är en fattig
  flicka. Men inte har jag tid att tvista med gumman. På Ånsta har jag
  åttio par oxar, trettio kor och mer än två hundra ungnöt, som ska
  söderut. I tre veckors tid har jag stallfodrat hela driften bara i
  väntan på att den där nippertippan skulle säga ja och gumman amen. Men
  nu gitter jag inte vänta längre. Det kostar för mycket, och folk gör
  narr av mig både här och nere i Östergötland.
  
  -- Herr Gellin, sade Barbro, ni skryter verkligen som en tölp med edra
  rikedomar. Jag tror att jag måste giva kusin rätt. Kom närmare, herr
  Gellin, så att jag får läxa upp er.
  
  Oxhandlaren trädde in under lövtaket, ovillig och trumpen. Barbro sade:
  
  -- Är det sant, att ni skall driva åttio par oxar och två hundra ungnöt
  här förbi.
  
  -- Det är sant, sade Gellin, och det är den största drift, som någon har
  hört talas om här på trakten.
  
  -- Och hur lång tid tar det att fösa driften från Ånsta till Frötjärn?
  
  -- Sex timmar vid pass.
  
  -- Gott, sade Barbro, jag lovar att ni i afton skall dansa
  trolovningsvalsen med Lotten Schager. Gör nu som jag säger. Kör
  ofördröjligen till Ånsta och sätt genast i gång. Ni kan då hinna till
  Stenby backar vid tiotiden. Så länge skall jag försöka att kvarhålla
  hennes nåd och Lotten på Frötjärn. När nu Herrlestorpsskjutsen kommer i
  backen, ska ni sätta oxarna i gång. Först sakta och varligt, men då
  vagnen kommit tillräckligt nära, ska ni laga, att djuren på ett eller
  annat sätt oroas. I mörkret kommer faran att te sig större än den är.
  Tre hundra råmande och klampande kreatur kan väl skrämma nåden, och då
  blir det herr Gellins sak att rädda dem ur faran.
  
  Gellin sade:
  
  -- Ja, frun är knipslug. Men vem ska jag få att sätta stingen i
  kritterna? Inte kan jag anförtro en sån sak åt drängarna.
  
  -- Tag då någon annan till hjälp.
  
  Herr Gellin vaggade betänksamt av och an. Han sade:
  
  -- Det är farligt det där. Att valla kritter i mörker är svårt nog ändå.
  Och hur ska en veta, att de inte komma till skada eller kanske trampa
  ihjäl någon stackare?
  
  Barbro svarade:
  
  -- Något måste man väl våga, när man är så hjärtans kär som herr Gellin.
  Se bara, hur Lotten smäktar!
  
  -- Det gör hon, sade herr Gellin och slog blygsamt ned sina ögon. Jag
  bryr mig inte om kreaturen, en oxe mer eller mindre betyder ingenting.
  Men en får tänka på folket, som går på vägen.
  
  Barbro sade:
  
  -- Vem driver omkring på vägen så sent? Någon drucken luffare kanske,
  som varken hittar hit eller dit --
  
                     *       *       *       *       *
  
  När klockan slog två på dagen trädde herr Anton Sundin inför domstolen,
  slog med sin ekkäpp ett dånande slag i hällen och sade:
  
  -- Nu är det jag, fru Barbro, som bjuder och befaller. Bordet är dukat
  och så fyndigt placerat under fruktträden, att när den tiden kommer,
  desserten bjuder sig själv. I köket har jag styrt efter bästa förmåga
  och genom att slå kökspigan på benen med den här ekkäppen har jag
  tilltvungit mig lydnad. Min vördige broder i Backus, greve Ulrich, har i
  källaren avprovat vinerna. Och den token Hugo Schager har strött sina
  blommor över bordet. Så uppmanar jag envar att följa mig till bords. Men
  den där galningen, som sam till Bånga efter ett syskrin, skall sitta vid
  min högra sida. Jag inbillar mig nämligen, att han måste ha en
  förträfflig matlust. Och sådant smittar alldeles som tapperhet i fält.
  
  Herr Sundin slog ännu ett dånande slag i berget, betraktade den
  lättsinniga församlingen under rynkade ögonbryn och skred med värdighet
  utför hällen. Han satte sig under ett päronträd, det enda vars frukter
  voro fullt mogna och som därtill hängde frestande nära. Pekande med
  käppen utdelade han platserna runt kring bordet. Slutligen gav han
  prästen ett lätt slag på skuldran sägande:
  
  -- Nu är det din tur, bror, men kort.
  
  Prästen läste bordsbönen, vid amen sjönk herr Sundin plötsligt ned på
  sin stol, suckade och satte skeden i soppan. Han åt under tystnad och
  gjorde endast då och då ett avbrott i skedens gång för att med stigande
  förvåning betrakta sin granne, Robert Fielding. Slutligen skakade han på
  huvudet och sade:
  
  -- Hur jag saknar min vän Gellin! Den där ynglingen infriar på intet
  sätt mina förhoppningar. Låt honom sätta sig därnere bredvid Brita
  Billman, och kom du i stället hit, min käre präst. Du inger mig
  förtroende.
  
  Saken ordnades och han vände sig till Barbro.
  
  -- Min nådiga anar säkert icke, vilken njutning det är att äta mycket.
  Först och främst är det en njutning för gom och buk, men jag fäster dock
  mera avseende vid själens tillfredsställelse. Genom att äta mer och
  bättre än andra blir man stolt, högdragen, ädelsinnad och får en fast
  förtröstan till sin egen förmåga. Man blir också överseende och mild mot
  andra, för så vitt de inte förstöra matron. En spinkig hallunker väcker
  alltid medlidande och munterhet och förljuvar på så sätt tillvaron. En
  sådan där skägglös mager pilt tänker alltid på någon flicka. Hon är min,
  tänker han, vid gud är jag inte en kaxe. Det är kärleken, min nådiga, om
  vilken ni pratat alltför mycket strunt. Jag har placerat de där fåfänga
  barnen så, att de skola få de sämsta bitarna, men hennes nåd ska inte
  tro, att de ens misstänka mitt försåt. Nej då. Jag har fångat honom,
  tänker flickan. Han föredrar mig framför andra. Jag måste vara bra
  bedårande. Det är kärleken, min nådiga, som i sanning är blind. Ty om
  fångsten skulle vara enögd som Rygell, eller mager som Hamrin eller fet
  som jag, så är det lika. Fåfänglighet.
  
  Han försjönk nu i djupa tankar. Hans grannar lämnade honom i fred, om de
  också då och då måste förvåna sig över den råga, som ständigt förnyades
  och ständigt försvann från hans fat. Likväl tycktes han icke vara vid
  gott mod, och efter den första kötträtten brast han ut i en klagande
  suck eller snarare gäspning.
  
  -- Nej, min nådiga, jag kan verkligen inte trösta mig över det öde, som
  drabbat min dibror Gellin. Prästen tillfredsställer mig ingalunda, ehuru
  han troligen haft goda anlag. Min nådiga måste betänka, att ätandet i
  och för sig icke förskaffar oss det fullständiga välbehag, som jag nyss
  i mitt övermod antydde. För att verkligen känna sitt värde, sin styrka,
  sin förmåga måste man äta i kapp med en värdig medtävlare. Gellin var en
  sådan. Han hade förmågan att egga min stolthet. Ett färserat kalvhuvud
  var under hans kniv inte mer än en fransk ärta. Han åt med beundransvärd
  lätthet. Han stånkade en smula mot slutet, men det var mera de
  besvärliga armrörelserna, som tröttade honom. Jag erbjöd mig en gång att
  mata honom, skära för och stoppa i mun. Sannolikt kunde jag ha hållit på
  hela kvällen. Men när jag såg, att matvarorna började tryta på bordet,
  blev jag ursinnig, drog undan stolen, så att han satte sig tämligen hårt
  och hjälpte honom inte på benen, innan jag själv förtärt resterna. Det
  är så. Den som lyckas tillskansa sig de bästa bitarna vid en måltid,
  måste erfara en segrares glädje. Eljest är han en förkonstlad och löjlig
  person, sjuk till både kropp och själ.
  
  Han lade sina armar skyddande kring fatet med kycklingar, och då prästen
  sträckte på halsen för att över hans axel skärskåda de läckra djuren,
  blåste Sundin honom föraktligt i ansiktet.
  
  -- Nej, inte du! Gellin skulle i en blink upptäckt det fetaste, vitaste,
  möraste bröstet, och hans gaffel skulle som en blixt slagit ned på
  fatet. Vad jag saknar dig, Gellin! Vilken glädje har jag av det här
  lena, mjälla, välstekta stycket, då ingen i denna församling förstår att
  avundas mig? Om jag vore tio år yngre, skulle jag bland de där
  ungdomarna utvälja en cumpan, som jag skulle uppfostra. Och sannerligen
  skulle jag inte vårda och vakta honom som min ögonsten. Men jag vågar
  inte, min nådiga. Ty ginge det med honom som det gick den värdige Gellin
  den dagen han varit på Herrlestorp, så skulle mitt hjärta brista. Redan
  vid tredje rätten steg han upp från bordet, ställde sig framför spegeln
  och frågade i bedrövad ton, om han verkligen hade hängande kinder.
  
  -- Sundin, sade prästen, du är köttets träl, och troligen är det du, som
  lägger ärgiga rundstycken i kollekten. Likafullt vill jag komma dig till
  hjälp. Hugo Schager, som du givit en alldeles för dålig plats, är säkert
  en yngling efter ditt sinne. Jag har givit akt på honom. Han äter som om
  han aldrig sett mat förr, vilket också är möjligt. Ty på Herrlestorp
  finns det varken smör eller ost, det vet jag bäst som får tionde från
  alla gårdar utom från Herrlestorp. Men nog kunde han säga ett enda
  fattigt ord åt min dotter Anna, som är hans bordskamrat och den nättaste
  flickan i Raslinge. Åtminstone kunde han räcka henne såsskålen. Minsann
  är inte tösen gråtfärdig, därför att hon fått en sådan tungus till
  kavaljer.
  
  -- Det tror jag inte, grymtade Sundin. En person, som känner latinska
  namnet på kronärtskockor men inte det fransöska på en kastrerad tupp,
  inger mig litet förtroende. Glömmer han mamsell Anna, så beror det väl
  på, att hon inte är så grann som prästen tror. Nog har han en flicka i
  tankarna.
  
  -- Schager! ropade Alexander Fielding. Vem har du i tankarna? Bekänn!
  
  Och runt bordet ropade hela flocken, att Hugo Schager nu äntligen skulle
  bekänna. Han lade mycket ordentligt från sig kniv och gaffel, knäppte
  händerna och sade:
  
  -- Jag tycker om en flicka, men jag vet inte vem. Jag vet bara, att hon
  inte finns här. En dag kommer hon väl gåendes eller åkandes upp till
  Herrlestorp. Då skall jag skicka ut Lotten och Eva att taga emot henne.
  Själv går jag in till kära mor och säger: Nu mor, är hon här.
  
  Flocken ropade i korus:
  
  -- Nu mor, är hon här!
  
  -- Vidare! sade prästen. Är det kära mor, som ska fria?
  
  -- Nej, jag skall nog fria själv, när den stunden kommer, men så långt
  ha vi inte hunnit. Å, jag ska gå med henne i parken, och vi ska tala om
  allt möjligt. Och jag ska fråga Lotten och Eva, om hon brukar rent linne
  och eljest är snygg och proper. Och jag ska fråga mor, om hon är hövlig
  och ödmjuk mot de gamla. Jag ska noga betrakta hennes händer och lägga
  stor vikt vid att de äro långa och smala och lätta. Det trivs blommorna
  bäst med. Och slutligen ska jag föra henne in i drivhuset. Då får jag
  se, om hon tycker om blommor.
  
  -- Om hon tycker om blommor! upprepade kören.
  
  -- Sedan! ropade prästen. Du är alldeles för långsam. Ännu har jag inte
  hört några smällar i buskarna.
  
  Hugo Schager rodnade.
  
  -- Nej, sade han, jag tänker inte kyssa henne före trolovningen. Och det
  är så långt dit. Jag måste ta noga reda på hennes släkt och hennes
  vänner. Sedan begär jag mors samtycke att besöka hennes hem. Och har nu
  allt utfallit till belåtenhet och har jag erhållit hennes föräldrars
  samtycke, då ska jag fria.
  
  -- Då ska han fria! ropade kören.
  
  -- Äntligen! sade prästen. Ja, du var alltid långsam, jag minns det från
  läsningen. Du kunde dina stycken, men hann aldrig till slutet på
  trosbekännelsen. Nu ha vi varit på bröllop, och jag har kanske fått en
  styver för mitt bröllopskväde. Och du har gästat släkten, och alla tokar
  i bygden ha dansat med bruden, och du återvänder en afton till
  Herrlestorp. Vad gör du då?
  
  -- Vad jag gör? sade Hugo Schager och smålog. Jag går till mina drivhus.
  Å, hur jag ska hoppa ur vagnen och springa ned till mina drivhus! Står
  inte mor på trappan och tar emot min hustru? Kan hon begära bättre? Nej,
  nu börjar för mig sötebrödsdagar. Kära mor behöver inte längre mitt
  sällskap. Jag kan stanna hos blommorna från bitti till sent. Men varje
  morgon ska jag lägga friska blommor på min hustrus huvudkudde. Då blir
  hon väl nöjd.
  
  -- Då blir hon väl nöjd!
  
  -- Vad du är dum, Hugo Schager! Och dig har jag givit godkänd i
  kristendomskunskap! Hur ska det gå, när du glömmer att komma till
  middagen? Hur skall det gå, när du glömmer hennes namnsdag? Hur skall
  det gå, när du glömmer att ge lilla frun godnattskyssen? Hur skall det
  gå, när du slutligen glömmer, att hon alls existerar?
  
  -- Jag har nog tänkt på det, svarade Schager allvarligt. Jag har tänkt,
  att jag kanske en vacker dag skulle glömma henne och allt annat. Ty det
  händer mig, när någon sällsynt växt blommar, att jag glömmer allt annat.
  Ja, hur ska det gå?
  
  -- Hur ska det gå? inföll kören i bekymrade och jämrande tonfall.
  
  Hugo Schager kisade med ögonen och smålog skälmskt och vemodigt. Han
  sade dröjande:
  
  -- Jo, så här. När jag äntligen trött och yr tumlar ut ur mitt drivhus,
  då sitter min hustru på bänken under hängasken. Jag kan bara se hennes
  kjortelrand och går därför ett stycke ned i parken för att se henne hel
  och hållen. Och där sitter hon så nätt på bänken. Och bredvid henne
  sitter min hjärtevän Alexander Fielding. De krama varandras händer och
  lägga huvudena på sned. Och nu får herr kyrkoherden höra hur det smäller
  i buskarna.
  
  -- Hur det smäller i buskarna! jublade kören. Men hennes nåd knackade
  med sina gulvita skarpa knogar hårt i bordet och ropade:
  
  -- Var du alldeles lugn, min Hugo. Jag ska nog hålla ögonen på den
  gemena människan. Och du Alexander Fielding, du sätter inte vidare din
  fot på Herrlestorp!
  
  -- Skäms Alexander! Skäms Alexander! ropade kören och skrattet blev
  hejdlöst, mest därför att hennes nåd tycktes ta allt för kontant. Men nu
  visade det sig, att även Alexander tog saken allvarligt. Han sprang upp
  från bordet, hans ansikte var blekare än vanligt, och den svarta locken
  ringlade som en mörk orm över pannan.
  
  -- Skam över dig, Hugo! Är jag inte din bäste vän? Ha vi inte slagits
  som pojkar? Har jag inte beundrat dina blommor? Har jag inte delat dina
  fattiga styvrar och du mina? Varför skulle jag göra dig ett sådant ofog?
  
  Schager sade:
  
  -- Förlåt mig, Alexander. Du är förvisso min hjärtevän, men just därför
  låg du mig närmast i tankarna --
  
  -- Skäms Alexander! sjöng kören. Och flickorna, som nästan alla hade
  skäl att hysa agg till Fielding, tröttnade icke att banna honom och en
  och annan passade på i villervallan att nypa honom eller sticka honom
  under bordduken med gaffeln. Fielding betraktade dem med lugnt och
  upphöjt förakt.
  
  -- Alla de där flickorna, sade han, har jag kysst. Därför sticka de mig
  nu med gafflar. Men om jag tog en av dem, vilken som helst och förde
  henne avsides ned till stranden och bad henne kyssa mig, så skulle hon
  icke tveka. Det är ont när kvinnor samlas. Min farfar, som förde en
  fregatt mellan Elfenbenskusten och Västindien, brukade säga, att en
  vilde i kajutan är mild som ett lamm, ömsint och tjänstvillig, men
  hopade i lastrummet bliva de till ulvar. Vem av er, jäntor, har inte
  viskat Alexander, käre Alexander, och nu sticks ni med gafflar --
  
  Men ju mer han bannade, desto ilsknare stucko de, och slutligen måtte
  han byta plats med magistern. Ekmarck sade:
  
  -- Käck blir gäck, min Alexander. Du tror att du har krossat hjärtan.
  Men du har bara varit en fruntimmersspegel, och när dina ögon bli matta,
  ska du nog märka, att ingen vill spegla sig. Du har gått ur hand i hand
  och nästa gång blir det bättre, sa prästen efter provpredikan.
  
  -- Nu har jag fått mitt, sade Alexander, och lämna mig nu i fred. Alla
  ha vi bekänt och lagt våra kort på bordet. Till och med kyrkoherden har
  beskrivit, hur han går under oket och drar tröskverket efter tio guds
  bud. Men fru Barbro har ingenting sagt.
  
  -- Fru Barbro har ingenting sagt! ropade kören.
  
  Barbro, som suttit djupt böjd över bordet med armarna hårt tryckta mot
  bröstet, spratt till och såg sig omkring. Hon tyckte att alla dessa ögon
  glänste av elakhet. Hon sade:
  
  -- Kära vänner, jag kan inte --
  
  -- Fru Barbro! Fru Barbro! sjöng kören.
  
  Hon blev plötsligt så rädd, att hon endast med möda kunde hålla sig kvar
  på stolen. Blodet sköt upp i huvudet och nästan bländade henne. Hon såg
  ett stort blodrött fält och däri svarta gestalter, som oroligt och
  hotande rörde sig av och an. Magistern sade:
  
  -- När oxen vädrar klöver så råmar han. Lämna fru Barbro i fred. Det är
  inte hennes tur.
  
  -- Nej, sade Alexander Fielding. Det är aldrig fru Barbros tur.
  Sanningen att säga har hon skickat mig som en dräng och en gång narrat
  mig att fjäsa för en piga. Men hennes tur blev det aldrig.
  
  Och kören ropade:
  
  -- Fru Barbro! Fru Barbro!
  
  Då reste sig greve Ulrich, hans hjässa sken vinröd under det vita håret.
  Ögonen glänste av friska tårar. Han betraktade grevinnan Vivecka, som
  tung och stillsam tuggade och svalde. När hon hörde sin mans röst,
  gjorde hon ett försök att lyfta de svullna ögonlocken.
  
  Greven sade:
  
  -- Fördöme mig, skulle det inte vara min tur? Här breder ungdomen ut sig
  som vildskott, och vi gamla väl ympade och tuktade aplar stå i
  skymundan. Är detta ett kärlekshov, och min Viveckas namn blir icke
  nämnt? Fi donc, mina vänner, jag hör inte annat än kärlekskval och beska
  bekymmer. Men jag, som levat lycklig var dag alltfrån den tionde juni
  anno sju, jag skulle ingenting säga?
  
  -- Han borde ingenting säga! upprepade kören, på ett försmädligt sätt
  förvanskande herr grevens ord. Men greven tystade larmet med en
  majestätisk åtbörd. Han stack vänstra handen under rockskörten och lät
  den högra beskriva smeksamma rörelser över grevinnans huvud.
  
  -- Min Vivecka, sade han med darrande röst, som dessutom stördes av en
  lätt hicka. Din ömhet har varit outtröttlig, din godhet utan gräns. Hinc
  illæ lacrymæ, som sannerligen äro tacksamhetens och glädjens. Jag
  bekänner att jag endast en gång i mitt liv misströstat om din kärlek.
  Minns du Vivecka? Det var anno adertonhundra och trettioett. På våren.
  Vi voro den tiden nödgade att bo i en liten stuga nära Gårsnäs, densamma
  vi bebodde efter branden. Det var en vårdag, mina vänner, fast ganska
  ruskig. Usch ja då! Jag hade varit ute på jakt, jag hade ingenting fått,
  klockan visade tre kvart på ett och ett var vår middagstimma! Jag
  släppte spår och allt och sprang för brinnande livet. Ty Vivecka tycker
  inte om att vänta. Klockan ett slår jag upp dörren och skyndar med öppen
  famn mot min Vivecka. Men vad möter mig? En surmulen uppsyn, en ordknapp
  hälsning. Och vad värre var, ett odukat bord.
  
  -- Vad värre var, sjöng kören, ett odukat bord.
  
  -- Ja, mina vänner, jag erfor ett stort missmod. Jag yttrade icke ett
  ord, inte en förebråelse. Jag satte mig vid fönstret och rensade min
  bössa. Och den ena tanken bittrare än den andra plågade mig. Det är
  slut, Ulrich. Hon bryr sig inte om dig. När du i skog och mark förgäves
  söker skaffa lite vilt till huset, ger hon dig tusan. Hon sitter här
  hemma och tänker. På vad? På vem? På lyckligare tider, på glada
  ungdomsvänner. Det är slut. Hon håller inte längre av dig. Efter
  tjugufyra års äktenskap har hon redan tröttnat på din person.
  
  -- Efter tjugufyra år hade hon redan tröttnat, sjöng kören. Men greven
  slog plötsligt ut med armarna, rynkade ögonbrynen, reste sig på
  tåspetsarna och gjorde en hotande och föraktfull åtbörd.
  
  -- Stopp! Nu gläfser ni för tidigt ni lättsinniga valpar. Min Vivecka
  hade alls inte tröttnat, hon har inte tröttnat än i dag. Jag satt där
  och tjurade, och minsann om jag inte frös av sorg. Men hur byttes inte
  sorgen i glädje, när Vivecka äntligen kröp fram med sanningen! Hur många
  gånger ha vi inte skämtat sedan dess och raljerat över Viveckas
  svalnande kärlek! Ty förklaringen, mina vänner, var mycket enkel: Det
  fanns inte en brödkant i stugan.
  
  -- Det fanns inte en brödkant i stugan! jublade kören. Men Anton Sundin
  tog ett fullmoget päron från greven, skalade det med öm omsorg och
  räckte grevinnan. Han skakade bekymrad på huvudet.
  
  -- Vad säger du, präst? Är han klok, greve Ulrich? Driver han med oss?
  Kan två gamlingar finna det skämtsamt att gnaga på en brödkant eller att
  till och med sakna den? Fördöme mig om jag det tror.
  
  Prästen sade:
  
  -- Ett långt liv är ett lyckligt liv. Sorgen kan väl kappas med kärleken
  en stund. Men segern är viss. Jag har jordat för många, för att jag
  skulle tvivla på den saken.
  
  När prästen sagt detta, stötte en tallrik mot glas, silver klirrade, en
  stol föll. Det var Karl Hamrin, som reste sig. Han stödde båda händerna
  mot bordet och böjde sig fram, så att han kunde se prästen i ansiktet.
  Han nickade åt prästen och slöt trött och långsamt ögonen.
  
  -- När du om en månad eller två skovlar jord på den här skallen, bror,
  så skall du besinna, att jag icke tänkte som du. Jag känner dina fraser.
  Men om mig skall du inte säga: den förtidigt hädangångne. Du skall säga:
  Han levde i trettioåtta år, det var honom nog. Ja, det var honom mer än
  nog.
  
  Han lämnade bordet och gick stödd mot sin käpp från blomstergrupp till
  blomstergrupp dröjande längst vid de starkt doftande blommorna, rosor,
  kaprifol, jasmin. I likhet med Hugo Schager älskade han blommor. Men han
  kände icke deras namn, ej heller förstod han deras skötsel eller kände
  deras egenskaper. Han lät dem stryka över ansiktet, och då han träffade
  blommor med rätt stark doft, gnydde han sakta av välbehag, surrade som
  en humla.
  
  Vid bordet följde man honom med medlidsamma blickar, väl vetande, att
  han var dömd och att tvinsoten snart skulle sträcka honom till marken.
  Även Barbro följde honom med ögonen.
  
  Men när hon nu till hälften vände sig om på stolen, varsnade hon i
  början av trädgården en gestalt, som långsamt och osäkert trevade sig
  väg mellan terrassens rosor. Hon grep hårt i bordskanten men släppte
  genast taget och sjönk ihop över bordet. Barbro Backes sista plåga tog
  sin början. Vad som skedde omkring henne blev till en viss grad
  otydligt. Hon mindes icke, vilka planer hon lagt, vilka anordningar hon
  träffat. Hon hade icke heller någon klar föreställning om det mål, som
  hon så länge längtat att nå. Stundens händelser blevo allt, och hon
  kunde icke överblicka orsak och verkan.
  
  Hon hörde Sundin säga:
  
  -- Nu är jag, Anton Sundin mätt. Ho går då omättad från bordet.
  
  Hon hörde, att man skrattade, och hon drog lydigt isär mungiporna och
  skrattade. Skrattet tystnade, och Barbro blev allvarlig. Prästen började
  bedja, och Barbro knäppte sina händer.
  
  -- Pris ske Dig, Herre, för vårt dagliga bröd. Pris ske Dig, som kläder
  den arme, helar den eländige. Pris ske Dig, som leder den vilsegångne
  och upplyser mörkret. Pris ske Dig, att Du hugsvalar oss i vår dödsstund
  och giver oss ett evigt liv. Pris ske Dig, Herre och lovat vare Ditt
  heliga namn nu och i evighet. Amen.
  
  Hon kände, när han gick förbi henne. Han gick alltjämt mycket långsamt,
  liksom trevande med fötterna. Hon kände varje steg. Hon räknade ut vilka
  stolar, vilka människor han passerade. När han stannade visste hon, att
  han stannat vid Hamrins övergivna plats. Hon hörde tvärs genom prästens
  röst, hur han reste stolen, det svaga fraset i gräset, en knapp som
  gnagde mot trä.
  
  När prästen slutat hörde hon magistern säga:
  
  -- Du kommer som klockaren, Gert, när prästen sagt amen.
  
  Gästerna stego fram till henne för att tacka för välfägnaden. Hon räckte
  var och en handen men förmådde icke resa sig.
  
  Hon sade:
  
  -- Kära vänner jag kan inte --
  
  De fattade hennes mening så, att hon måste göra les honneurs för den
  sistkomne och därför icke kunde lämna bordet. Par om par drogo de sig
  ned åt stranden eller upp på terrassen. Barbro Backe och Gert
  Bourmaister sutto ensamma till bords. De åto icke, drucko icke, talade
  icke, sågo icke på varandra. De lyssnade till varandras andedräkt.
  
  Efter en stund började magistern gnida sin fiol. Han hade tagit plats på
  klockstapelns sockel. Lövtaket och karmstolarna flyttades undan och
  hällen förvandlades till en dansbana. Sulorna smällde mot stenen.
  Alexander Fielding kom springande i stora lätta steg uppför gången, han
  tvärstannade och bugade, så att den svarta locken fladdrade som en
  vimpel över pannan. Barbro förstod, att han ville bjuda upp till dans.
  Hon sade:
  
  -- Kära vän, jag kan inte --
  
  -- Och varför? frågade Fielding. Gert Bourmaister tröstar sig nog med
  karaffernas sällskap.
  
  Hon såg på Gert Bourmaister. Solen lyste på hans slitna frack, som
  skiftade i violett. Själva ansiktet fick ett violett skimmer, och ögonen
  glänste med röda stänk i blått. Han var mycket mager, mycket böjd. Han
  omgavs av en djup skugga, som solstrålarna beströko med en violett
  färgskiftning.
  
  Fielding lämnade dem.
  
  Gert Bourmaister började viska. Han talade mycket lågt och långsamt. Hon
  kunde icke höra orden, men hon förstod, att han gjorde henne
  förebråelser. Orden voro henne likgiltiga, hon kunde i alla fall icke
  ordna dem. Men hon lyddes efter rösten. Och plötsligt sade han helt
  högt: Fru Barbro --
  
  Hon kände icke igen hans röst. Den var hes och beslöjad, den liknade
  välborne herr Petter Backes röst, när han återvände från ett gott ölrus
  i Skara.
  
  Hon sade:
  
  -- Herr Bourmaister kallade mig förr i tiden Barbro och du. Det lät så
  besynnerligt. Ännu på Falla sade herr Bourmaister du. Du. Törhända i
  febern. Det ringde så länge i mina öron. Nu säger herr Bourmaister fru.
  Fru. Ack, det låter mera naturligt. Hör, hur magistern spelar! Jag har
  främmande i dag, och herr Bourmaister är välkommen. Nej, hör hur han
  filar på fiolen!
  
  Hon reste sig och gick utför trädgårdsgången rak och lätt, med huvudet
  något framåtböjt, armarna hårt korsade under brösten.
  
  Gert Bourmaister stannade på sin plats. Han ställde ett par karaffer
  framför sig och började dricka. Han stirrade tanklöst upp mot himlen,
  som kvällsmörknade under långa, smala, vita molnränder.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Barbro dansade.
  
  Hon steg uppför hällen, och den första hon mötte, var Karl Hamrin. Hon
  neg och sade:
  
  -- Låt oss dansa.
  
  Hamrin svarade:
  
  -- Det blir väl min död, men fru Barbro vill jag inte neka en dans.
  
  De togo varandra om livet och började dansa. När magistern såg detta par
  svänga uppför hällsluttningen, saktade han sin stråke. -- Fortare!
  Fortare! ropade Fielding, men han sade:
  
  -- Se då vem som dansar!
  
  Nu stannade par efter par, Barbro och hennes kavaljer dansade snart
  allena på hällen. Efter tredje varvet sjönk Hamrin ned på knä vid
  klockstapeln och började hosta.
  
  Barbro sade:
  
  -- Herr Hamrin orkar inte längre. Vem vill nu dansa med mig?
  
  Kavaljererna trängdes omkring henne, hon valde icke utan lät sig tagas
  av den närmaste. Endast att hon sade:
  
  -- Av herr Hamrin kan man inte begära så mycket. Nu vill jag dansa
  fortare, ja, mycket fortare.
  
  Men hennes kavaljer råkade vara herr Anton Sundin, som icke var i stånd
  till särdeles raskhet. Efter en stund sade Barbro:
  
  -- Nej, jag kan inte --
  
  Hon gjorde sig lös och sökte en ny kavaljer. Dansen gick som bäst och
  ingen var ledig. Då började hon dansa för sig själv som en liten flicka,
  den ingen söker. Hon satte händerna i sidorna och rörde sig till en
  början mellan paren på hällens mitt. Ensam hade hon svårt att styra och
  svårt att hålla balansen, hon vacklade fram och tillbaka och stötte mot
  de dansande. Magistern upphörde då att spela. Han pekade på solen, som
  redan snuddade vid Hilleborns skog.
  
  -- Låt oss sluta.
  
  Barbro sade:
  
  -- Kära vänner, jag kan inte --
  
  Prästen grep henne kring handlovarna och såg strängt och forskande in i
  ögonen. Men Barbro gjorde sig lös, hon lade armarna kring prästens hals
  och ropade:
  
  -- Spela, Ekmarck, spela! Herr kyrkoherden har bjudit upp.
  
  Det tycktes dem alla övermåttan lustigt att se en präst dansa. De
  klappade i händerna och ropade:
  
  -- Prästen ska dansa! Spela, Ekmarck, prästen ska dansa!
  
  Prästen rodnade av förargelse, han menade, att de icke tilltrodde honom
  skicklighet i dansen. Han ropade:
  
  -- Hör, I, glopar! Fråga mamsellerna i Uppsala, om det fanns make till
  katiga ben åren trettio till trettiofyra, då jag blev prästvigd. Och för
  att I äntligen ska få se en dans, vill jag dansa.
  
  Han fäste upp sin rock, som var alltför lång, han började med en
  gallopad över hällen, svängde Barbro ett varv över branten och föll in i
  schottisch. Han gav vidare prov på polkamasurka, rheinländer och
  varsovienne. Han glömde alldeles sin dam, tänkte endast på att visa de
  där gloparna, vad han förmådde. Också skördade han mycken berömmelse,
  men när han slutligen släppte Barbro vid klockstapeln, föll hon handlöst
  och som en död in mellan bjälkarna. Yr och upphetsad av dansen började
  han nu skrika och jämra. Han sprang ned till stranden för att blöta sin
  näsduk. När han återvände hade Barbro redan vaknat och satt upprätt på
  sockeln. Hon tog hans näsduk och höll den en stund framför mun. Därpå
  rullade hon den samman till en boll och slängde den in under träden. Hon
  reste sig upp och sade:
  
  -- Herr kyrkoherden är en förträfflig dansör. Vem vill nu dansa med mig?
  
  Prästen gav ett tecken åt magistern, att han skulle gömma sitt
  speleverk. Han sade:
  
  -- Det blir snart mörkt, och Kroken är inte god att befara i mörker. Låt
  oss nu fara hem.
  
  Han tog farväl av Barbro. Hon smålog och neg men yttrade icke ett ord.
  Greven och grevinnan togo farväl och ännu några av de äldre. Barbro
  smålog och neg, men yttrade icke ett ord. Först när hennes nåd Schager
  tog avsked, vaknade hon upp och blev mycket orolig. Hon visste icke
  varför, hon sökte i minnet men hittade platt ingenting. Hon mindes
  endast, att hon måste hindra hennes nåd från att resa före klockan tio.
  Hon bad och hon sökte övertala utan att hitta några skäl. Hon vred sig
  oroligt hit och dit och strök med händerna över bröstet och över kjolen.
  I kjortellinningen hade hon stuckit in Rygells brev, det kom henne nu i
  handen. Och hon sade:
  
  -- Stanna, kusin. Bergmästarn skriver, att han kommer hem i kväll.
  
  Hennes nåd uppfattade orden så, som hade Rygell utbett sig ett samtal.
  Hon var väl trött och utledsen på stojet men vågade icke vara ohörsam.
  Hon sade:
  
  -- Det är kallt. Om kusin tillåter går jag in i salen och lägger en
  patience till dess att bergmästaren kommer.
  
  Förutom Hamrin, gubben Wendt och Sundin fanns det nu endast ungdom kvar
  på hällen. Barbro ville dansa.
  
  -- Det är mörkt, fru Barbro. Här kan ske en olycka, om de dansande komma
  för nära branten. Dessutom är jag trött, fingrarna krampa sig.
  
  Hamrin, som ständigt var frusen, föreslog att man skulle reda till ett
  jättebål, stort som bålet på Falla. Så skedde. Ytterst på hällen restes
  ett väldigt bål och antändes. Hamrin erbjöd sig att spela. Han ställde
  sig med ryggen mot elden, lade fiolen under hakan och drog stråken först
  mjukt och långsamt, som om han besinnat sig. Så småningom filade han
  allt hårdare, allt gällare, allt hastigare. Han hade en stor vid rock
  och när han nu svängde kroppen i takt med musiken, fladdrade det svarta
  skynket som en stor nattfjäril framför elden.
  
  Barbro dansade.
  
  Hon sade:
  
  -- Ställ upp er gossar i en lång, lång rad och låt mig aldrig vila. Jag
  kan inte --
  
  De lydde henne. Hon dansade med magistern, med Robert Fielding, med Hugo
  Schager. Men det var en tröttsam dans för kavaljeren. Barbro vacklade
  vid varje steg, hon vilade tungt över armen, fötterna släpade mot den
  skrovliga stenen. Magistern sade:
  
  -- Låt oss vila. Varför vill inte fru Barbro vila? Natten är lång, vi
  börja på nytt om en stund.
  
  Men hon svarade:
  
  -- Jag kan inte --
  
  Flickorna drogo sig en efter en ned i parken. Lotten Schager gick fram
  till henne och tog farväl. Kära mor hade tröttnat på att vänta. Hon
  böjde sig ned över henne och viskade:
  
  -- Hör nu upp, Barbro!
  
  Hon svarade:
  
  -- Jag kan inte --
  
  Hon stammade några ord, hon ville förklara varför hon icke kunde. Det
  plågade henne, att väninnorna drogo sig undan. Hon ville säga, att
  svedan i bröstet var olidlig, och att hon för den skull icke kunde
  upphöra att dansa. Men hon kunde icke forma tanken, än mindre orden. Hon
  kunde endast säga: Jag kan inte --
  
  Och hon sträckte armarna mot Alexander Fielding.
  
  -- Alexander, viskade hon, käre Alexander --
  
  Han tog henne under armarna och bar henne ett varv runt hällen. Han
  ropade till Hamrin, att han skulle sluta. Men den sjuke fann sig väl vid
  elden, fiolen surrade under hans öra som hundratals bi. Han tänkte:
  Slutar jag, så släcka de bålet och det blir tyst. Då är sommaren slut
  och allting slut.
  
  Barbro låg på knä. Hon sträckte upp armarna och sade:
  
  -- Vem vill nu dansa med mig?
  
  Då hörde hon någon ropa: Barbro. Hon vände sig åt alla sidor, men kunde
  ingen upptäcka. Och åter hörde hon: Barbro!
  
  Och hon hörde magistern säga:
  
  -- Det är Bourmaister. Han är drucken. Tysta honom. Häv ut honom på
  vägen. Barbro upprepade:
  
  -- Vem vill nu dansa med mig?
  
  Men kavaljererna, som sinsemellan rådgjort, hur de bäst skulle sluta den
  plågsamma leken och bringa fru Barbro till ro, fingo nu plötsligt annat
  att tänka på. Från Raslingevägen hördes ett buller, ett dån, vars orsak
  de i förstone icke kunde fatta. Det brakade och knastrade i ungskogen,
  det smattrade mot vägens grus, det gnisslade över stenar och hällar. Och
  genom detta buller trängde som stötar ur ett jättehorn hundratals oxars
  råmande. Herrarna glömde fru Barbro, de sprungo ned genom trädgården.
  Under terrassen mötte de Billman.
  
  -- Det är Gellins oxar, sade han, driften har råkat vilse i mörkret.
  Oxarna tjesa som galningar. Värst är det för Herrlestorpsåket som kört
  fast mitt i driften.
  
  Magistern tog honom under armen. Men Billman stötte honom åt sidan och
  försvann under träden. Han gick upp på hällen, han gick fram till Barbro
  och lyfte upp henne.
  
  -- Vill Barbro dansa?
  
  -- Ja, sade hon, jag vill dansa.
  
  -- Masurka, ropade han till Hamrin. Han grep henne i armhålorna och
  svängde henne upp och ner. Det blev ingen rätt masurka. Han gjorde
  varken steg eller svängar efter regler. Han kastade henne som katten
  kastar sin råtta. Han kastade och tog emot, han kastade och tog emot.
  Till sist lät han henne falla.
  
  Han böjde knä bredvid henne och tog hennes huvud mellan sina händer.
  
  -- Det är tungt att dansa livet ur fru Barbro. Hon är seg som
  bergmästarn själv. Jag är också gammal nu och rår inte göra honom den
  sorgen. Men jag rår väl med annat. Vill Barbro dansa?
  
  -- Ja, sade hon, jag vill dansa.
  
  Han lämnade henne. Efter en stund kom han tillbaka. Men Barbro såg nu,
  att det icke var Billman. Det var Gert Bourmaister.
  
  Hon sade:
  
  -- Du gjorde mig så illa nyss, Gert. Hjälp mig upp. Jag vill sitta där
  vid klockstapeln. Tack. Sätt dig nu här och håll mig i hand.
  
  De sutto en stund tysta och lyddes till Hamrins spel. Gert sade:
  
  -- Hur han spelar, Hamrin!
  
  -- Ja, hur han spelar. Jag brukar eljest sitta här titt och tätt för att
  se skymten av Hilleborn, där du bor.
  
  Han sade:
  
  -- Jag bor inte längre på Hilleborn. Bergmästarn har köpt gården, och
  jag fick befallning att packa mig undan. Nu stryker jag omkring på
  vägarna, som Barbro såg i morse.
  
  -- Ja, sade Barbro, jag mötte Gert, men det glömmer vi. I morgon skall
  jag åka till Hilleborn. Jag ska gå genom alla rummen. Jag känner dem på
  förhand, far har berättat så mycket om Hilleborn. Men jag ska gå genom
  alla rummen och genom flyglarna och genom rummet, där Gert legat sjuk.
  Och jag ska gå genom hela trädgården och i uthusen och stallet. Och när
  jag sett, att allt är präktigt, skall jag säga: Den här gården skänker
  jag åt Gert Bourmaister.
  
  Han tog henne varligt i skuldrorna och drog henne framåt så att
  eldskenet föll över hennes ansikte.
  
  -- Det är då sant, vad Billman sagt mig? Att Barbro övergav mig inte
  därför att jag var fattig och Barbro nödder att hjälpa sin far. Utan
  därför att Barbro ville göra mig rik.
  
  -- Ja, sade hon och log mot honom. Var det inte bättre, att jag tog
  ledsnaden än att jag skulle tyngt Gert till dagarnas ända. Jag har
  alltid haft min lust i att giva. Syskonen gav jag, strunt och småsaker
  förstår sig. Men Gert ville jag giva det bästa jag visste. Och det var
  Hilleborn.
  
  Han drog henne intill sig alltjämt helt varligt som om han hållit en
  sjuk fågel mellan händerna. Men när han kände hennes bröst, förlorade
  han besinningen och kramade henne utan måtta eller sans. Det beredde
  henne en hart när olidlig plåga, men hon bet ihop tänderna och pressade
  munnen mot hans hals.
  
  Han viskade:
  
  -- Och visste inte Barbro, att det fanns något, som jag hellre ville ha?
  Hellre än hundra, hellre än tusen Hilleborn.
  
  Hon skrattade.
  
  -- Jo. Jag vet väl att Gert är en stor tok. Men inte får en sådan ha sin
  vilja. Vad vore det också att skänka en stor karl en trasedocka som jag.
  En trasedocka, en trasedocka! Det gitte jag inte. Nej, Hilleborn!
  
  -- Och Barbro tror, att jag skulle ta emot gåvan?
  
  -- Tog jag inte Gerts äpple, som var det enda han hade? Man ger vad man
  har. Mer står inte att vinna. Men ibland var jag rädd, att Gert skulle
  säga nej. Var natt, innan jag somnade, gick jag genom alltsammans. Hur
  jag skulle bete mig, när jag lämnade Gert nycklarna till Hilleborn. Och
  då hände det, att jag blev ängslig och tänkte: Du tar allt glädjen i
  förskott, Barbro Backe. När dagen kommer, finns det kanske ingenting
  kvar.
  
  Under det att hon talade, sjönk hans huvud, hela överkroppen sjönk
  framåt, så att hjässan slutligen tryckte hårt mot hennes bröst. Hon
  smekte hans nacke och hans skuldror. Han bad, att han måtte få vila med
  huvudet i hennes knä. Hon makade sig längre bort och gav honom plats på
  sockeln. Han vred sig oroligt fram och tillbaka men stillnade och blev
  liggande på rygg med huvudet i hennes knä.
  
  -- Hur han spelar, sade han, hur vackert han spelar!
  
  Och efter en stund sade han:
  
  -- Jag är törstig. Giv mig något att dricka.
  
  Hon spratt till. Hon gjorde ett försök att resa sig men sjönk tillbaka
  mot bjälken.
  
  -- Käre, sade hon, jag kan inte --
  
  -- Du kan inte, upprepade han. Varför kan du inte? Hilleborn kan du ge
  mig, men inte ett glas brännvin. Billman gav mig stora krus, och jag
  tror ändå inte att han höll av mig. Hör du, hur de skrika på vägen? Han
  gav mig brännvin. Det bekom mig så väl. Jag glömde ibland -- ibland,
  kära Barbro -- att du var en slinka, som sålt din kropp och din själ åt
  den enögde varulven. Jag glömde, att Barbro var en slinka. Jag glömde
  din säng. Att min Barbro, att min älskade, att mitt hjärta, mitt hjärta.
  Du! sade han plötsligt och satte sig upp. Vad gör jag med Hilleborn? Kan
  du säga? Blir jag yr av Hilleborn? Blir jag blind, blir jag döv? Nej,
  du, det är brännvin. Ge mig brännvin.
  
  Han lade sig åter med huvudet i hennes knä. Han tog hennes händer och
  korsade dem över sitt bröst.
  
  -- Så här, sade han, ligger jag gott. Jag kom för att säga farväl åt min
  granne fru bergmästarinnan. Alltid får jag väl kyssa på hand. Men Barbro
  Backe har sin lust i att giva. Hon låter mig sova i knät. Varför skrika
  de på vägen, Barbro? Varför stör de oss? Jag sov så gott därnere i
  trädgården. Då vaknade jag av att en kvinna skrek på hjälp. Jag trodde,
  att det var Barbro. Jag rusade upp. Och yrvaken och full slog jag pannan
  mot ett träd. Du kan känna att jag blöder.
  
  Han ville föra hennes hand till såret, men hon sade:
  
  -- Låt mig söka.
  
  Och hon sökte med läpparna över hans mun, över hans kinder, över hans
  ögon, över hans panna. Äntligen träffade hon blod vid tinningen.
  
  Sedan hon kysst honom, sade hon:
  
  -- Käre, nu förstår jag, vad det är för ett hiskligt oväsen på vägen.
  Det är herr Gellins oxdrift, som råkat i oordning. Och det värsta är,
  att Herrlestorpsskjutsen kört fast mitt i eländet. Alla unga karar, som
  funnos på hällen, skyndade genast till undsättning. Det är bara du,
  Gert, som stannat kvar. Det är då en lycka för dig, att du druckit så
  mycket. Eljest hade du kanske följt de andra och kommit till skada
  därute i mörkret.
  
  Han satte sig upp. Hon reste sig och räckte honom händerna, men han sköt
  henne åt sidan och gick med tämligen säkra steg utför hällen. Barbro
  gick tillbaka till bålet. Hon satte sig framför elden. Hon bad Hamrin,
  att han icke måtte förtröttas att spela.
  
  Vid pass en timme senare upplystes trädgården av en massa ljus och
  bloss. Ett glatt och ivrigt sorl bröt nattystnaden under träden.
  Skrattsalva efter skrattsalva ekade mot hällen.
  
  -- Fru Barbro! Fru Barbro!
  
  Hon reste sig upp, hon tryckte armarna hårt in under brösten och gick
  skaran till mötes. I spetsen gick major Billman, hållande i handen en
  ekstav, blodig och beströdd med nöthår. Efter honom följde herr Gellin,
  ännu blossande av ansträngning och strålande av lycka. Hennes nåd stödde
  sig tungt mot hans högra arm och med den vänstra höll han Lotten ömt
  sluten till sin feta person.
  
  Allt detta såg Barbro så flyktigt, som när man hastigt bläddrar igenom
  en bilderbok, och en halv sekund vidgar ögonen inför en färgrik tavla.
  
  Det blev åter mörkt och hon gick in i sitt hus.
  
  Hon gick ur rum i rum. Hon släckte alla ljus och lampor. Det förvånade
  henne, att de åter tändes som av sig själva, men hon grubblade icke
  vidare över den saken. Hon släckte dem åter och erfor en stor
  tillfredsställelse för var gång mörkret slog samman över henne. Hon
  talade högt. Hon talade med Gert Bourmaister. Hon skänkte honom
  Hilleborn. Det var i Hilleborns rum hon vandrade. Hon beskrev dem så,
  som hon hört sin far beskriva dem med all den sagolika glans, som led
  efter led förtrollat barnen av släkten Backe. Det var icke en gård i
  Bergslagen, en gård om åtta mantal ypperligt frälse. Det var ett slott,
  som en stolt och stursk och förödmjukad släkt byggt under fem
  mansåldrar.
  
  Hon gav det åt Gert Bourmaister.
  
  -- Nej, tacka inte, käre Gert. Minns du inte äpplet på Skara torg? Jag
  aktar inte Hilleborn för mer än det äpplet, du gav mig. Nej mindre,
  mindre. Ty allt vad jag ger min älskade är fattigt och futtigt. Och allt
  vad min älskade ger, är stort.
  
  En lång stund kunde hon omöjligt betvinga tårarna. Hon grät häftigt och
  i krampaktiga snyftningar, som inte kunde hejdas eller fördöljas. Men
  hon skyndade sig att säga:
  
  -- Nej, nej, det är inte för din skull jag gråter. Var du inte genast
  färdig att skynda till min hjälp? Nej, jag gråter minsann över mig
  själv, som är en sådan stackare.
  
  Och hon sade:
  
  -- Vad är det väl värt att giva sin kropp, som snart förvissnar? Och vad
  jag eljest kunde giva, det tog du för länge sedan. Det håller du i dina
  händer och gud vet, att de icke äro blida --
  
  Och hon sade:
  
  -- Tyst, tyst. Det är så fåfängt att tänka på allt. Man får inte begära
  för mycket. Med mig dör mitt liv. Du finner en annan kvinna.
  
  Först när det dagades upptäckte hon, att hon inte var ensam. Hon blev
  skrämd och ropade:
  
  -- Vem är det, som går bakom mig?
  
  Men samtidigt såg hon i spegeln, att det var bergmästaren. Hon vände sig
  då hastigt om och gick emot honom. Hennes rörelser voro ganska livliga
  och hon log vänligt mot honom.
  
  -- Kära bergmästare, sade hon, välkommen till Frötjärn. Räck mig handen.
  
  Han sade:
  
  -- Jag har väl annat att räcka Barbro.
  
  Men hon tog hans hand mellan sina och kysste den upprepade gånger.
  
  -- Det är bäst att vara ödmjuk, sade hon. Jag har kanske gjort
  bergmästarn större förtret än jag själv vet. Så tanklös som jag är. Bara
  tänker på mitt.
  
  Bergmästaren sade:
  
  -- Har Barbro gjort mig förtret, så får hon väl tid att göra det gott
  igen. Nu har jag gjort mitt och här är det.
  
  Han knäppte upp rocken, tog fram ett tjockt dubbelvikt papper och räckte
  Barbro.
  
  -- Här är Hilleborn.
  
  Barbro stirrade på papperet, hon tog det försiktigt mellan
  fingerspetsarna, vecklade upp och läste den första raden i
  köpekontraktet.
  
  -- Undertecknade herr kommerserådet och riddaren B. E. Bourmaister --
  
  Hon gick hastigt bort till fönstret, men hon fortsatte icke att läsa.
  Hon stirrade upp mot Raslingevägen. Efter en stund vände hon sig åter
  till bergmästaren. Hon skakade leende på huvudet.
  
  -- Är detta Hilleborn? De här svarta snirklarna och strecken. Annat hade
  jag föreställt mig --
  
  -- Men är det Hilleborn, återtog hon, och är Hilleborn mitt, så skänker
  jag det åt min far, Petter Backe.
  
  Bergmästaren sade:
  
  -- Jag trodde, att Barbro hade andra avsikter.
  
  Hon skakade på huvudet. Bergmästaren gick fram till henne och strök
  henne lätt över armen.
  
  -- Då tror jag, att det kan bli gott igen på Frötjärn. Och att vi båda
  kan leva lyckligt.
  
  Hon svarade:
  
  -- Jag kan inte leva --
  
  Hon pressade armarna mot bröstet.
  
  -- Bergmästarn ska veta, att snart är det olidligt. Det är ljust nu. Låt
  mig gå ut i trädgården.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Nu förflöt en timme, som säkerligen skulle ha blivit Barbro alltför
  lång, om inte herr Karl Hamrin kommit henne till hjälp. Hon fann honom
  sittande hopkrupen och frusen på Gert Bourmaisters stol. Han berättade,
  att han i mörkret icke kunnat finna sin båt och därför stannat hela
  natten i trädgården. Barbro ställde en stol bredvid honom och satte sig.
  Men strax därpå bad hon, att de måtte byta stolar.
  
  Hamrin sade:
  
  -- Jag har suttit här och tänkt på en sak, fru Barbro. Jag har suttit
  och tänkt på, att ingen frågade mig, vem jag håller av. Nej, det är så,
  att alla människor betrakta mig, som om jag redan vore död. Min hustru
  syr sig svart, och till och med på småkläderna fäster hon svarta
  rosetter. Det grämer mig mest.
  
  Hon strök honom över handen. Men hon hade ingenting att säga, och hennes
  tankar voro långt därifrån.
  
  Hamrin fortsatte:
  
  -- Och ändå kan ingen människa hålla av någon så, som jag håller av
  honom. Det är väl därför, att jag aldrig får se honom. Jag får aldrig se
  honom, Barbro. Det dröjer ännu fyra månader, innan han kommer. Och jag
  har inte två månader kvar. Kanske inte en.
  
  Barbro sade:
  
  -- Vem talar kusin om?
  
  -- Säg det kusin! Jag talar om honom, som jag väntat på i åtta år. Och
  då det var midsommar och varmt, och då jag trodde att jag ännu hade ett
  helt år kvar, då berättade min hustru, att han snart skulle komma. Nu
  vet jag, att jag aldrig får se honom.
  
  Barbro grep honom hårt i armen.
  
  -- Kusin! sade hon häftigt. Det är underligt, men jag tycker nu, att det
  just är över detta jag grubblat hela natten. Ja, ja, ja. Det sista han
  sade mig. Jag tystade honom. Jag visste ju, att det för mig inte fanns
  något medel. Men låt mig nu tänka. Och skynda inte på mig. Jag är så
  trött. Men jag kan ännu tänka.
  
  Och denna timme förflöt ganska snabbt allenast därför, att Barbro Backe
  sökte ett medel att lindra en annans plåga. Solen stod redan ett stycke
  över Vesslans smala hjässa, lyste över Hoby, lyste över Falla, över
  Bånga, över den vita kyrkan vid Raslingeviken, över hela sjön Kroken,
  dess mörka skogar, dess grå hällar och gnistrande skära skrevor, dess
  gulnande fält och gröna ängar.
  
  Barbro log mot morgonen.
  
  -- Det sägs, kära kusin, att allt kan övervinnas, allt utom döden. Låt
  oss nu se, om döden är oövervinnlig.
  
  Men tag min arm. Jag vill hjälpa kusin att skjuta ut båten, ty tiden är
  knapp, och det gäller för kusin att så snart som möjligt skrida till
  verket.
  
  De gingo ned till stranden. Karl Hamrin steg i båten, Barbro satte sig
  på relingen. Hon sade:
  
  -- Hör nu på, kusin. Det går inte an, att låta tankarna jaga efter
  drömmar bittra eller glada. Detta är döden och ingenting annat är döden:
  att tanken ohjälpligen förirrar sig i intet. Den som vill leva, skall
  binda sin tanke vid närmaste föremål.
  
  Och hör nu på. Han, som skall komma, då kusin är död -- vad behöver han
  först och främst? Behöver han inte en vagga? Nåväl. Är inte kusin den
  skickligaste svarvare och finsnickare vid Kroken. Sätt svarvstolen i
  gång, kusin! Spara inte på grannlåten, det förnöjer en unge att ligga
  och stirra på sniderier. Måla den i granna färger, måla den med män och
  kvinnor och skriv i en rad runt vaggan: Denna vagga förfärdigade Karl
  Hamrin åt sin käre son. Men det är långt ifrån nog. Tag vara på tiden.
  En snurra måste svarvas, en häst eller två, en piska ska bindas. Och nu
  kommer annat -- ett svärd, en pilbössa. Ack, de växa så fort. En käpp
  med snidat huvud för herr gymnasisten. Och sist och bäst en slända, en
  sådan vacker slända, som gossarna ge sina flickor. Nu minns jag inte
  mer. Min tid är också kort. Men ro nu till Frösevi. Kusin har så visst
  funnit på hundrade andra ting innan båten landar.
  
  Hamrin nickade. Hon hjälpte honom att skjuta ut. Hon såg, hur ivrigt han
  grep kring årorna.
  
  Hon gick hastigt och utan att vackla uppför trädgårdsgången, över
  terrassen, över gårdsplanen och ett stycke in i allén. Då såg hon dem
  komma. Det var Stenbyfolket. Hon kände igen Lillgårdsflickans rutiga
  granna schalett. Gubben Wendt, jägmästaren, gick något före de andra.
  Han stannade hos Barbro och sade:
  
  -- Det är Gert Bourmaister.
  
  Barbro nickade.
  
  Wendt sade:
  
  -- Han ryckte bössan ifrån mig i går kväll. Då i tumultet. Han sade, att
  han skulle driva undan kreaturen, som trängdes kring vagnen. Men det var
  ett sådant buller. Ingen hörde skottet. Ingen vet, hur det gick till.
  
  -- Jag vet, sade Barbro. Bär honom upp på mitt rum.
  
  Men Wendt skakade på huvudet. De kunde inte bära honom upp på Barbros
  rum, hon kunde inte få se honom. Han var så illa tilltygad.
  
  Barbro sade:
  
  -- Bär honom upp på mitt rum och lägg honom på min säng.
  
  Barbro stannade hela förmiddagen ensam hos Gert Bourmaister.
  Bergmästaren satt på stora stentrappan och vaktade porten. Han var grå
  som stenen.
  
  Vid middagstid kom folket från högmässan. Bergmästaren tillät ingen,
  icke ens prästen att stiga in till den döde. Men raslingarna dröjde på
  gårdsplanen.
  
  Strax efter klockan fyra kom Barbro ut till dem. Hon stannade i porten
  stödjande sig mot sandstenspelaren. De betraktade henne en lång stund
  under tystnad. Hon var blek som en vit blomma i skymningen.
  
  Plötsligt ropade de alla på en gång:
  
  -- Barbro! Barbro!
  
  De hade upptäckt blodet, som flöt ymnigt från hennes handleder ned över
  kjorteln och över stenen och från halsen ned över bröstet. De ropade:
  
  -- Barbro! Barbro!
  
  Hon sade:
  
  -- Kära vänner -- jag kan icke leva. Min älskade är död.
  
  
  
  
  Transcriber's note:
  
  
  Originalets stavning och interpunktion har bibehållits.
  
  Ett fåtal uppenbarliga fel har rättats som följande, ibland
  baserat på senare utgåvor (innan/efter):
  
     [S. 16]:
     ... hon glad åt smycken och vackra kläder. Nen i stället ...
     ... hon glad åt smycken och vackra kläder. Men i stället ...
  
     [S. 19]:
     ... den afton, då hon med ljuset i hand prövade lill-Britas ...
     ... den afton, då hon med ljuset i hand prövade Lill-Britas ...
  
     [S. 20]:
     ... ägde ett obruktat redskap. ...
     ... ägde ett obrukat redskap. ...
  
     [S. 34]:
     ... I stället höll mor domedag var helgdagskväll ...
     ... I stället höll mor domedag var helgdagskväll, ...
  
     [S. 46]:
     ... rosslar i han strupe. Det är ett ljud, som fru Gunhild ...
     ... rosslar i hans strupe. Det är ett ljud, som fru Gunhild ...
  
     [S. 63]:
     ... fört mig sig sin yngste son, sin Benjamin, Henrik ...
     ... fört med sig sin yngste son, sin Benjamin, Henrik ...
  
     [S. 80]:
     ... är inte riktigt honnett, och väcker till sist ond blod. ...
     ... är inte riktigt honnett, och väcker till sist ont blod. ...
  
     [S. 102]:
     ... i synen. Men nu ser jag, att Babro inte leds på Frötjärn, ...
     ... i synen. Men nu ser jag, att Barbro inte leds på Frötjärn, ...
  
     [S. 106]:
     ... Lotten Schager och Brita Billmann skötte från ...
     ... Lotten Schager och Brita Billman skötte från ...
  
     [S. 118]:
     ... -- Vad detta är likt raslingarna! Och vad det ...
     ... -- Vad detta är likt Raslingarna! Och vad det ...
  
     [S. 152]:
     ... vissa lättsinniga människor. Kommerserådets skydsling ...
     ... vissa lättsinniga människor. Kommerserådets skyddsling ...
  
     [S. 155]:
     ... svängde han om på klacken vände sig till Barbro ...
     ... svängde han om på klacken, vände sig till Barbro ...
  
     [S. 159]:
     ... från Falla. Under den stora fest, och skövlingsnatten, ...
     ... från Falla. Under den stora fest- och skövlingsnatten, ...
  
     [S. 163]:
     ... kvällen gick Tilda åter ut till honom med denna gång ...
     ... kvällen gick Tilda åter ut till honom men denna gång ...
  
     [S. 170]:
     ... skatan sin kos utan röra körsbäret. Jons ansikte ...
     ... skatan sin kos utan att röra körsbäret. Jons ansikte ...
  
     [S. 177]:
     ... och snedväkt som en lagårdspiga. Men mamsell är ...
     ... och snedväxt som en lagårdspiga. Men mamsell är ...
  
     [S. 182]:
     ... till dess att hon släpper både stäva och karna. ...
     ... till dess att hon släpper både stäva och kärna. ...
  
     [S. 204]:
     ... över hästens huvud vräkte korgarna i backen och ...
     ... över hästens huvud, vräkte korgarna i backen och ...
  
     [S. 218]:
     ... överlämnades åt bergmästaren lydde sålunda? ...
     ... överlämnades åt bergmästaren lydde sålunda: ...
  
     [S. 228]:
     ... menar någon galenskap. Kom bara fram med det ...
     ... menar någon galenskap. Kom bara fram med det, ...
  
     [S. 263]:
     ... om mig skall du inte säga: den förtidigt händangångne. ...
     ... om mig skall du inte säga: den förtidigt hädangångne. ...
  
     [S. 271]:
     ... i salen och lägger en patiens till dess att bergmästaren ...
     ... i salen och lägger en patience till dess att bergmästaren ...
  
     [S. 271]:
     ... Förutom Hamrin, gubben Went och Sundin fanns ...
     ... Förutom Hamrin, gubben Wendt och Sundin fanns ...
  
  
  
  
  
  
  End of the Project Gutenberg EBook of Dansen på Frötjärn, by Hjalmar Bergman