text: Produced by Gun-Britt Carlsson, Eva Eriksson and the Online
  Distributed Proofreading Team at http://www.pgdp.net
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  _SIGGE STRÖMBERG_
  
  PRÄRIELIF
  
  
  
  
                                  PRÄRIELIF
  
                         SANNSAGOR OCH LÖGNHISTORIER
                             FRÅN VILDA VÄSTERN
  
                                     AF
                               SIGGE STRÖMBERG
  
                          ÅHLÉN & ÅKERLUNDS FÖRLAG
                                  GÖTEBORG
  
                             Pappersleverantör:
                         GRANHOLMS AKTIEBOLAG, GEMLA
  
                                GÖTEBORG 1909
                         ELANDERS BOKTRYCKERI A.-B.
  
  
  
  
  Prärielif.
  
  
  På fulla femtio mils omkrets från Harristown, fanns ingen vackrare flicka
  än Jessie Murray. Lång och ståtlig var hon, med hår, som glänste som guld
  i solskenet, och ett par djupa blå ögon under mörka ögonbryn. Och så hon
  satt till häst sedan! Det fanns inte en broncho i hela Syd-Dakota, som
  hon inte kunde få att lyda tygeln, inte ett »cowboy-trick», som hon inte
  kunde göra efter. När hon någon gång red in till Harristown, stod halfva
  stadens manliga befolkning i fönster och dörrar och bligade på hennes
  lackerade ridstöflar, och det var nog inte utan att en del af dem sett
  litet för djupt i de mörkblå ögonen.
  
  Det var ju renodlat vanvett för »Broncho Bill» att tänka på en sådan
  flicka. Hon, dotter till en af de rikaste ranchmännen i Syd-Dakota, och
  han, en fattig »cowpuncher», som, mot den furstliga ersättningen af
  fyrtio dollars per månad, arbetade på en af hennes pappas rancher. Men
  han kunde helt enkelt inte låta bli. Han drömde om henne dygnet om. När
  han märkte John Murrays ungboskap, tänkte han endast på, att det »M»,
  som han brände in, var en af hennes initialer, och när han satt i sadeln
  ute på prärien, tänkte han mer på hur han skulle kunna få John Murrays
  dotter än på att hålla reda på hans kor.
  
  John Murray hade emellertid många cowboys men bara en dotter, och därför
  var det betydligt lättare för en af dem att komma ihåg henne, än för
  henne att komma ihåg en af dem. Hon vistades emellertid ganska mycket
  bland dem, när hon var hemma på ranchen, och var alltid glad och vänlig
  mot alla femtio. De beundrade henne på afstånd allesamman, men att någon
  gång få spänna åt hennes sadelgjord och få ett litet småleende i belöning
  var det största närmande de kunde hoppas på och följaktligen en favör,
  som de alla täflade om. Ett par gånger hade hon visserligen låtit Bill
  rida bredvid sig, därigenom ådragande honom alla hans kamraters afund,
  och en gång slog hon till och med till honom på skämt med ridspöt. Hela
  den natten låg han i gräset utanför hennes fönster, medan vilda, heta
  tankar brusade genom hans hjärna. Äfven på ett annat sätt behandlade hon
  honom olika än hans kamrater. Medan hon kallade dem vid deras dopnamn
  »Whisky Pete», »Gentleman John» och hvad de hette allt, så titulerades
  »Broncho Bill» alltid för mr Rogers. Det lät så främmande, och han tyckte
  inte om det, men Jenkins, bartendern i Johnsons krog i Harristown, sade
  att det var ett godt tecken, och han borde väl veta det, han, som varit
  ända i S:t Louis, tyckte Bill. Han var således nöjd och glad, och väntade
  att bättre tider skulle komma. Men då kom George i stället.
  
  George var någon slags kusin till miss Jessie, och hade varit i Östern
  och studerat. Nu var han, enligt Bills förmodan, utstuderad, eftersom
  han kom dit ut till Syd-Dakota. Han hade kläder så fina, att ingen i
  Harristown med omnejd kunde förstå hur en karl ville ha sådant på sig,
  han hade blanklädersstöflar som ett fruntimmer, och små, små sporrar.
  Dessutom hade han en glasbit i ena ögat. Revolver hade han också,
  gudbevars, en liten förnicklad en utan en droppe olja på. Ingen af
  pojkarna kunde få klart för sig, att Jessie ville umgås med en karl, som
  misskötte sitt artilleri på det viset. Han red på ett gammalt, sedigt,
  brunt sto, som han kallade Rosalinda, men som Jenkins påstod heta
  Rosinante. Hvad Jenkins menade med det, voro dock pojkarna inte karlar
  till att begripa.
  
  En sak till, som de inte kunde förstå, var hvad det var för tilldragande
  hos en sådan karl. Men miss Jessie tycktes förstå det, hon. När hon red
  ut var George alltid med. Red hon till Harristown gjorde han alltid
  sällskap, och när någon kom in i huset för att tala vid mr Murray, så
  kunde man vara viss på, att miss Jessie satt vid pianot och George hängde
  bredvid. Ja, »Arizona-Dick» hade till och med en gång hört henne kalla
  honom »Käre George!»
  
  Att sådant där retade pojkarna är en sak, som faller af sig själf, men
  eftersom George var släkt med miss Jessie och John Murray, så ville ingen
  af dem gärna skjuta på honom utan att det blef alldeles nödvändigt.
  Det gällde således att bli af med honom på något annat sätt. Bill gick
  naturligtvis och väntade på tillfälle, och »allting kommer till den, som
  väntar» säger ett ordspråk, som de ha därute.
  
  En dag stod Bill utanför huset och tittade på Georges Rosalinda, då miss
  Jessie kom ut på trappan. Hon nickade som vanligt vänligt åt honom och
  skickade en af de andra pojkarna till corralen för att hämta hennes häst.
  Hon skulle rida ut med George. Då fick Bill en idé! Han blef förvånad
  öfver, att han inte förut märkt hur lik Rosalinda var en af ranchens
  hästar, en halfvild broncho, som kallades Satan, och äfven gjorde skäl
  för sitt namn. Bill kände inte mer än tre människor och en neger, som
  kunde rida den hästen.
  
  Gripen af ögonblickets ingifvelse kastade han sig på Rosalindas rygg och
  satte af ned till corralen. Det var endast ett par minuters arbete, att
  med ett lassokast fånga Satan och lägga Rosalindas fina sadel och gula
  remtyg på honom, och när han jämförde utseendet blef han säker på, att
  George inte skulle se någon skillnad. Satan var visserligen en hingst och
  något gröfre byggd, men han hoppades, att George skulle vara så upptagen
  af miss Jessie, att han inte skulle märka skillnaden. Sedan ledde Bill
  upp Satan till huset, och band honom vid pålen där Rosalinda stått.
  
  Bill hade brådt en stund med att sammankalla så många af pojkarna som
  möjligt, så att när miss Jessie och George kommo ut, stod det en hel
  svärm på litet afstånd och väntade. George hjälpte först upp miss Jessie
  i sadeln och gick sedan fram till den förfalskade Rosalinda. Satan lade
  öronen bakåt och betraktade honom misstroget, men George satte foten i
  stigbygeln och slängde sig helt lugnt upp i sadeln. Satan stod stilla som
  gjuten i brons. George smackade på honom, men Satan rörde inte en muskel.
  Då blef George otålig och satte sina små sporrar i hästens sidor. Det
  blef för mycket för Satan. Pang! Med hufvudet mellan knäna och bakbenen
  rätt upp mot skyn gjorde han det grannaste »buckjump» någon kunde
  önska. George seglade i en lång, vid båge från hästryggen och försvann
  i det höga präriegräset. Olyckligtvis, sade pojkarna, kom han ned på
  skuldrorna, och bröt därför icke nacken af sig.
  
  När de kommo fram till George, låg han på rygg i gräset och frågade om
  den yttersta domen verkligen anländt till sist, eller om det bara var
  jordbäfning.
  
  -- Ryck upp dig, George, sade miss Jessie. Det är bara gamla Rosalinda
  som kastat dig. Upp i sadeln igen, så rida vi.
  
  När George fick klart för sig, att Rosalinda kastat honom, blef han
  arg. Han hade visst inte trott sin gamla märr om en så lömsk och neslig
  handling. Han steg upp ur gräset och linkade fram mot Satan. Så elegant
  som förut var han visserligen inte, glasbiten hade han tappat ur ögat och
  hans fina ridkostym var smutsig och trasig.
  
  Miss Jessie skrattade tills tårarna trillade nedför hennes kinder.
  
  -- Upp igen, George! ropade hon. Upp i sadeln igen!
  
  Men George såg litet nogare på sin Rosalinda den här gången!
  
  -- Det där är inte Rosalinda, sade han. Det är ju en hingst.
  
  Miss Jessie kände genast igen honom.
  
  -- Det är ju Satan, sade hon. Men upp i sadeln ändå, George, du är väl
  inte rädd?
  
  De ha sina fördomar där ute på prärien. Att en gröngöling inte kan rida
  en halfvild broncho är en naturlig sak, men präriepojkarna fordra, att
  han skall våga bestiga den om och om igen, så länge han orkar röra sig.
  Den, som inte vågar det, får intet anseende där, karlar utan kurage ha de
  ingen användning för.
  
  Detta visste George, och han svarade:
  
  -- Rädd! N-n-nej l-långt ifrån, men han var dödsblek och knäna skälfde.
  Han hade redan satt foten i stigbygeln då Satan lade öronen bakåt, och
  han tog ned den igen.
  
  -- Jag bryr mig inte om det, sade han så vårdslöst som möjligt.
  
  Miss Jessie gaf honom en föraktfull blick och vände sig mot cowboyshopen
  med ögon som blixtrade af vrede.
  
  -- Hvem af er har ställt till det här? frågade hon skarpt.
  
  Broncho-Bill visste, att det inte tjänade något till att neka, så han
  steg fram.
  
  -- Jaså, det är ni, Bill Rogers. Er hade jag minst af alla trott om något
  sådant. Följ med in!
  
  Hon vände honom tvärt ryggen och gick in, och han gick efter, kännande
  sig som en af världens störste syndare. Men hon hade åtminstone inte sagt
  _mister_ Rogers, och det var ju alltid en tröst.
  
  När de kommit in talade hon om för Bill hvad för en värdelös människa
  han var, så att han nästan önskade, att han hade väntat, tills George i
  tidens fullbordan blifvit hängd. När hon så grälat på honom en halftimma
  utan att han sagt ett ord, frågade hon hvad han hade att säga till sitt
  försvar.
  
  -- Jo, miss Jessie, svarade han, jag tänkte ... jag trodde ... att ni
  ...! sedan stockade det sig i halsen så att han inte fick fram ett enda
  ord.
  
  Men miss Jessie förstod nog hvad han ämnat säga, ty hon blef röd som en
  ros i ansiktet. Så såg hon på honom med ett egendomligt uttryck i ögonen
  och sade:
  
  -- Bill Rogers, ni är en idiot! Gå och kom aldrig mer inför mina ögon.
  
  Präriepojkarna äro just inte blödiga af sig, men när hon sade de orden,
  blef det en dimma framför hans ögon, och han kunde inte se någonting. Men
  när han sträckte ut armarna för att trefva sig fram till dörren, fann han
  till sin förvåning miss Jessie i dem, och hon hviskade:
  
  -- Åh, du store, käre, käre dumbom!
  
  
  
  
  Den nya påskkostymen.
  
  
  Seaburg stod utanför en skräddeributik vid Nicollet avenue, försjunken
  i funderingar. Det var en härlig aprildag, solen stod högt på himlen,
  framkallande den sedvanliga vårgrönskan såväl i stadens parker som på
  Seaburgs rock.
  
  Just denna senare omständighet var det, som kom Seaburg att fundera. Han
  önskade nämligen en ny kostym till påsk. Denna del af saken var ingenting
  att fundera öfver, men det krångliga var, att Seaburg disponerade en
  obehagligt ringa del af Förenta Staternas nationalförmögenhet. Hans
  kredit var ännu mera obetydlig. Han var nämligen väl känd där i sta’n.
  
  Men en ny kostym måste han ha till påsk. Hvarje amerikan med den allra
  minsta gnista själfaktning måste ha en ny kostym hvarje påsk. Seaburg var
  inte pretentiös, han kunde nog ha nöjt sig med sin gamla kostym, om den
  bara varit något så när snygg. Men fy tusan! Alla sömmarna höllo på med
  vårsprickningen, knapparna vajade på långa, smala trådar för de ljumma
  vindarna, och byxfransarna började strax nedom knät. No, damn it! Det var
  inte någon lämplig utstyrsel för en fri amerikansk gentleman. Därför var
  Seaburg på språng efter en bra och billig skräddare. Framför allt billig.
  Och sådana växa minsann inte på träd i Minneapolis.
  
  Här tycktes han emellertid ha funnit hvad han sökte. På skylten stod
  nämligen med stora guldbokstäfver:
  
                               G. SCHIPKOWSKI,
                            Den store skräddaren!
                  Tillverkar Amerikas elegantaste kostymer.
                                På 24 timmar.
                    _Från 15 Dollars till Högre Priser._
                          Beställ Er Kostym genast!
  
  Och i fönstret lågo tygerna, ljusa, fina tyger i modärna mönster.
  »Kostymer efter mått, femton dollars!» stod det på en lapp på hvarje
  tygstycke. Femton dollars! Det var ungefär hvad Seaburg hade lust
  att lägga ned på en ny kostym. Hans privata förmögenhet uppgick till
  tjugufem. Femton dollars! Och så vackra tyger! Seaburg gick in.
  
  Han mottogs af en ung man, hvars regelbundna drag tydligt visade,
  att han härstammade från Kanaan. Den unge mannen var mycket angenämt
  berörd af att få se Seaburg. Han bugade och smålog och vred händerna
  af förtjusning. Fick han visa min herre några tyger? Det här kanske?
  Högst elegant, smakfullt, vackert, verkligen vackert mönster.
  Sextiofem dollars för kostym efter mått. Nej tack, Seaburg ville ha en
  femtondollars kostym. Femton dollars?! No, by Gad! En femtondollars
  kostym? Aldrig i lifvet! Det kunde möjligen gå an för en vanlig dödlig,
  men en gentleman med Seaburgs ståtliga hållning, präktiga figur och
  distinguerade utseende kunde absolut inte visa sig i en sådan. Han komme
  att blamera sig.
  
  Han tillkallade nu en annan anhängare af den mosaiska trosbekännelsen och
  talade om för honom, att denne gentleman värkligen på allvar funderat
  på att köpa en femtondollarskostym. Den nye herrn uttalade som sin
  åsikt, att det var omöjligt, otroligt och onaturligt, gentlemannen hade
  naturligtvis skämtat. Ha, ha, ha! Eller hur?
  
  Då skämdes Seaburg och ljög, att han skämtat. Och judarna började prata.
  En i sänder och båda på en gång. Seaburg fick inte en syl i vädret. De
  argumenterade och visade tyger och viftade med händerna, så att Seaburg
  blef yr i mössan.
  
  Tio minuter senare, stod Seaburg åter utanför skräddarbutiken vid
  Nicollet avenue och funderade. När han lyckats sortera sina tilltrasslade
  själsförmögenheter, kom han på det klara med, att han beställt en kostym
  för sextiofem dollars färdig om tjugufyra timmar, att betalas extra
  kontant. Femton dollars handpängar hade han betalt.
  
  Sakta gick han uppåt avenyn. Gick in i en järnbod och köpte en sax för
  tjugu cents. Sen gick han hem för att klippa fransarna af sina byxor.
  
  Seaburg uppträdde i knäbyxor under påsken.
  
  
  
  
  En jordbäfning.
  
  
  Solen satt som en stor glödande kula midt på himlahvalfvet, kastande sina
  lodräta strålar ned på präriens brunbrända gräs. Utanför mina, eller
  rättare »Harristown Tribunes», fönster låg gatan tom och öfvergifven
  i solskenet, endast en och annan stackare, iförd en bredskyggig
  sombrero, smög fram efter inre trottoarkanten, i ett fåfängt försök att
  sammansmälta med husradens smala skuggrand. Den öfverhettade atmosfären
  gick i vågor utanför moskitonätet och rummet var kvaft och stekande.
  Termometern visade 102 grader Fahrenheit i solen och jämt 10 grader
  mindre i skuggan. Almanackan visade rötmånad.
  
  Jag satt vid fönstret, klädd i en dräkt som i ett mera konventionellt
  land och d:o temperatur skulle värkat nästan oanständig. Den bestod
  nämligen uteslutande af skjorta och byxor, ett par tygskor och en cigarr.
  »Henry Clay Havana puros especiales», made in Virginia, fifty cents a
  dozen. Framför mig på bordet låg en hög långa pappersremsor, men min
  blick sökte sig med förkärlek från arbetet och åt det håll där apotekets
  fönster låg. Där syntes nämligen genom moskitonätet ett anslag med den
  ljufliga inskriften: »Icecreamsoda, 5 cents».
  
  Jag var nära att falla för frestelsen att gå dit, när sättaren öppnade
  dörren, och begärde »mer manuskript». Den möjligheten är inte utesluten
  att jag vid detta tillfälle i någon mån syndade mot andra budet, men
  sättaren fick i alla fall en del klipp, och afseglade med den hugnesamma
  underrättelsen att det fattades två spalter.
  
  Två spalter! Hvar innerst skulle jag ta dem från? I det här fördömda
  hålet hände ju ingenting, och brodera mera på det där lilla dubbelmordet
  i förgår gick inte an. Vår publik nöjde sig inte med så hvardagliga
  händelser. Den ville ha något som rafflade, ungefär som whisky och
  petroleum. I den här värmen skulle man tycka att någon lokförare kunde
  stå och slöa till så att tåget barkade åt Hades, men å andra sidan, i en
  sådan här terräng där rälsen lågo som två paralella, raka, blanka streck
  utan en aning af en kurva på hundra mil kunde gärna en hel tågbetjäning
  sofva utan fara. Och dubbelspår fanns det också, så att sammanstötning
  var utesluten. Ingen hjälp att vänta från det hållet således.
  
  Min blick föll på barometern, som hängde där som ett stort stirrande
  öga på väggen. Jag såg hur stålvisaren hade sjunkit ett par grader och
  började ofrivilligt fundera på om den skulle vara tillmötesgående nog att
  sjunka ned till cyklon. Eller rent af till jordbäfning. En jordbäfning.
  Åh, herre Gud, hvilken lycka i dessa bistra tider.
  
  Just då kom idén! Som en magnesiumblixt lyste den upp alla hjärnans vrår
  och skrymslen, och nästa ögonblick började pennan löpa öfver papperet.
  En lång stund höll den på och när jag lade ned den, kunde jag med nöje
  konstatera att jag hade en verkligt rafflande »nyhet» att bjuda de goda
  Harristownborna. Så här började artikeln:
  
                                    EXTRA
                           JORDBÄFNING I COLUMBIA.
                            WASHINGTON I RUINER.
                             Fasansfulla scener.
                  _Syd-Dakotarepresentantens lysande mod._
  
  Därefter kom ett hårresande »telegram» om en förfärlig olycka som drabbat
  förbundshufvudstaden. Midt under en af kongressens nattsittningar hade en
  våldsam jordbäfning lagt Washington i ruiner. Se här ett par brottstycken:
  
  -- Under massornas fasansfulla skrän störtar kapitoliets marmortorn
  belyst af den ur jordens inre uppflammande elden, samman, under sina
  ruiner begrafvande egendom för flera millioner dollars, samt äfven ett
  stort antal människor.
  
  -- Det fordom så stolta Hvita huset var nu ett enda väldigt bål.
  Vettskrämda sprungo alla omkring utan att veta hvad de skulle företaga
  sig. Endast Syd-Dakotas representant Hon. W. J. Smiles behöll
  fattningen. Lugn stod han midt i det flammande bålet omhvärfd af ett
  större antal fräsande lågor. Hans stämma klang som en metallklocka genom
  skränet och öfverröstade med största lätthet lågornas dån och de till det
  demokratiska partiet hörande kongressmedlemmarnas vettskrämda klagoskri.
  När ingen vågade åtlyda mr Smiles order räddade han egenhändigt 698
  personer, däribland president Roosevelt, ur ruinerna.
  
  Roosevelt skakade vid detta tillfälle mr Smiles hand och sade: Jag har
  alltid vetat, att min efterträdare skulle komma från Syd-Dakota.
  
  Telegrammet åstadkom fullkomlig sensation i Harristown. Tidningens
  lösnummerupplaga satte med lätthet rekord, och hvarenda Harristownbo
  upprepade med stolthet presidentens ord, som om de gällt honom
  personligen. Både krogarna och deras kunder voro fullare än vanligt den
  kvällen, och faroborden voro öfvergifna. Ingen hade tid att ägna sig åt
  annat än resonnemang om den stora olyckan, Smiles tapperhet och Teddys
  ord.
  
  För min del satt jag inne i mitt rum i sällskap med en bulldogg och en
  Smith & Wesson af grof kaliber, ty ett antal af stadens demokratiska
  valmän stodo utanför och väntade på att få tala ett par ord med mig.
  
  En synd leder till en annan, och dagen därpå serverades Harristownborna
  en massa detaljer från den stora naturrevolutionen. Smiles’ tapperhet
  utmålades i ännu mera lysande färger och presidentens yttrande blef så
  till vida ändrat, att han sagt: »_västra_ Syd-Dakota». Jublet steg därför
  ännu högre, och stadens demokratiska valmän ilsknade till allt mera,
  ty de demokratiska representanterna i kongressen hade, enligt vårt nya
  »telegram», samt och synnerligen uppfört sig som rena backharar, där de
  inte rent af deltagit i slöddrets plundring af de rasade husen.
  
  Sedan »Demokratiska föreningens» ordförande, som sökte få ett personligt
  samtal med mig, afstått en del af muskulaturen å sin vänstra vad åt
  bulldoggen, och sekreteraren, som tittade in genom mitt fönster, råkat
  komma i skottlinien för min Smith & Wesson, och hastigt aflidit af
  blyförgiftning, lugnade sig dock oppositionspartiet betydligt.
  
  Tredje dagen kom en ny artikel, men då hade intresset redan mattats något
  och faroborden började återfå sin gamla kundkrets.
  
  Fjärde dagen hade man annat att tala om, och ett påstående att
  jordbäfningen var anstiftad af de demokratiska kongressmännen hade intet
  annat resultat än att Dem. fören. skattmästare bakvägen inträdde i vår
  redaktionslokal, hvarifrån han sedermera bortfördes af änkan.
  
  Då insågo vi att tiden var inne att blåsa stoppsignal, ty det är en
  tidningsmans första plikt att taga hänsyn till publikens smak och
  inte servera den annat än den vill ha. Som en skandal ägt rum icke
  långt från Harristown beslöts därför att utnyttja detta värdefulla
  material, i synnerhet som vi hade en porträttkliché af Pizarro och en
  af Katarina Jagellonica, som med fördel i detta fall kunde användas
  till att representera hufvudpersonerna i skandalen. Alltså skulle
  jordbäfningshistorien bringas ur vägen, och detta skedde genom att i
  nedre hörnet på sista sidan införa följande notis:
  
      _Naturrevolutionen i Washington._
  
      Våra meddelanden om denna fruktansvärda olycka äro så till vida
      felaktiga, att någon jordbäfning icke ägt rum därstädes.
  
  
  
  
  En ung mans väg.
  
  
  Aftonrodnaden färgade horisonten blodröd, bådande västerns korta
  skymning, när Joe Sturm red genom det långa gräset mot Harristown. En
  lätt bris svepte öfver prärien, förande med sig ljudet af banjos och
  tam-tams och refrängen af den senaste slagdängan från danslokalen i
  stadens utkant. Det höga gräset böljade som en sakta dyning för vinden
  och härmfågelns sång hördes från en liten plantering i närheten af
  staden. Ponyns oskodda hofvar trummade i rask takt mot marken och Joe
  satt som i en gunga under den mjuka galoppen. Men han såg dyster och
  fundersam ut. Hvarken banjons darrande toner eller aftonrodnadens
  röda flammor, som lyste med den underbara prakt, som den endast i
  dessa trakter kan ernå, förmådde ens för ett ögonblick fängsla hans
  uppmärksamhet.
  
  När en ung, kraftig ranchman hunnit till detta stadium, behöfver man
  vanligen icke hysa det allra ringaste tvifvel om orsaken. Det är i
  regel någon mörkögd präriens tärna, som trampat, eller låtsats trampa,
  hans unga, heta hjärta under sin högvristade fot, och i hvilket fall
  är resultatet en ung man, som icke tror sig kunna lefva längre. Ibland
  händer det äfven att en Colt blandar sig i leken om hon låter sina vackra
  ögon le mot någon annan.
  
  Joe var icke något undantag från denna regel. Han var nämligen kär öfver
  öronen i Nellie Evans, den vackraste flickan i Harristown i Joes tycke,
  »en liten sötunge» i andras, och fastän den senare beteckningen var väl
  berättigad, hade dock »en liten satunge» varit mera på sin plats. Ty en
  satunge var hon verkligen, Nellie Evans, full af upptåg och rackartyg,
  hetblodig som få. Det var just på grund af hennes heta blod som Joe såg
  dyster ut. Han hade, som många andra unga män råkat skämta litet för
  mycket med en flicka från en af rancherna, Nellie fick höra talas om
  det, och strax var det färdigt. Joe var naturligtvis stolt han också och
  på det sättet kom det till, att han en vacker dag fann sig ridande från
  staden som en i högst obehaglig grad »fri ung man».
  
  Inte ville han ens för sig själf erkänna att han var ledsen öfver
  historien. Visst inte! Något sådant skulle aldrig kunna falla honom in,
  men det hade inte hindrat, att han, allt sedan det där hände, varit
  butter och tvär mot de öfriga pojkarna, och därigenom varit den direkta
  orsaken till en massa försyndelser ifråga om svordom och sådant. In till
  Harristown red han lika ofta som förut, enligt egen, mycket betviflad
  uppgift för att uträtta ärenden, men i regel hann han aldrig längre än
  till Johnsons saloon. Där blef han stående vid fönstret spejande uppåt
  gatan, men naturligtvis utan den ringaste bitanke på att Nellie möjligen
  skulle komma den vägen.
  
  Till Johnsons saloon styrde han också nu sin kosa, när han, just som
  skymningens blå slöja sänkte sig öfver staden, red in i Harristown. Han
  kastade sig ur sadeln och steg med klirrande sporrar in i den ljusa
  lokalen, där han genast hälsades af ett:
  
  -- Hallå, Joe! från Jenkins, saloonens vidtbereste bartender.
  
  -- God afton, Jim! svarade Joe mörkt. -- En whisky and soda.
  
  En grogg af det starkaste slaget slungades på sekunden upp på disken, och
  Jim Jenkins, som nog hade en hum om huru det stod till, började med några
  diplomatiska ord om kvinnans falskhet. Gällde det att hyfla på kvinnan,
  så nog var Joe med, och pratet och groggen i samverkan tinade snart upp
  honom, så att han öppnade sitt hjärta för den diplomatiske Jim och talade
  om hela sitt lidandes historia för honom.
  
  Just då gick Jim bort för att blanda en cocktail åt en kund och Joe
  blef stående ensam vid disken stirrande ut i mörkret och lyssnande till
  biljardbollarnas klirr i rummet innanför. En rökig fotogénlampa spred en
  tveksam ljuscirkel ut på gatan, och Joe betraktade de passerande, som
  då och då skönjdes genom moskitonätet. Som lefvande skuggor skymtade de
  förbi, kommande från mörkret på den ena sidan, syntes ett ögonblick i det
  svaga ljuset, och försvunno sedan åter i mörkret vid ljuscirkelns andra
  kant. Joe, som för närvarande var kär och alltså romantisk, stod och
  fantiserade och tyckte att de sågo ut som skuggor från en annan värld.
  Plötsligt sprang han upp med ett »Damn!» Förbi fönstret gick ett ungt
  par, en ståtlig ung ranchman, och hon med den slanka figuren och den
  eleganta hållningen -- Nellie.
  
  Ett ögonblick stod han obeslutsam med handen på revolverfickan, skulle
  han -- -- eller skulle han inte -- --? Han tvekade en minut, tog så ett
  steg mot dörren men hejdades af Jims hand, som lades på hans axel, och
  Jims röst som framställde en förfrågan om han inte möjligen skulle kunna
  ta sitt visserligen obetydliga men dock befintliga förnuft till fånga,
  endast därför att han råkat bli kär.
  
  -- Jag såg dem också, -- sade Jim. -- Och inte rusar jag upp och svär
  för det! Kom så skola vi resonnera om saken, vi skola nog rätta till den
  skall du se. Du känner mig.
  
  Och Joe följde med tillbaka till disken, ty han, liksom Harristown i
  öfrigt, hade ett stort förtroende till Jims förmåga att reda ut kvistiga
  fall af samma slag som detta. Själf ansåg Jim sig vara en synnerligen
  farlig fruntimmerskarl, som lekande lätt kunde styra det bångstyriga
  väsen, som kallas kvinnan.
  
  Han tog nu hand om den mera oerfarne Joe, beskref för honom kvinnans
  konstruktion och höll sedan en kort föreläsning i den sköna och svåra
  konsten att handtera henne.
  
  -- Håll dig bara på styfva linan, gosse, -- sade Jim. -- Krusa bara inte
  flickebarnet och kurtisera en annan vacker unge, så blir hon förbaskad
  och ger sig den på att slå den andra ur brädet, och då har du henne som
  i en liten ask. Skjutjärnet bör du låta hvila i frid, om du inte är
  särdeles god vän med sheriffen. I annat fall får du ju resa bort på ett
  halfår och när du kommer igen har hon troligen varit gift med en annan i
  fyra månader. Nu är det, som du vet, dans i kväll där borta i danshallen
  och känner jag Nell rätt så går hon dit och tar karlen med sig. Du skall
  gå dit också. Sök upp den vackraste tös i lokalen, flirta och dansa med
  henne, och ge Nell tusan. Hälsa på henne skall du naturligtvis, och ett
  par likgiltiga ord kan du också växla med henne, om din själsfrid så
  kräfver, men inga af de där fåraktiga blickarna som du lagt dig till med
  på sista tiden. När hon sedan af sig själf närmar sig dig, tar du emot
  henne som en vanlig bekant, försöker få henne för dig själf på något
  ställe där ni kunna vara ostörda och där -- -- -- Innan hon fått klart
  för sig hvad det är frågan om, tar du tag i henne, kysser henne och
  kallar henne en massa sådana där idiotiska namn, som ni förälskade bruka
  använda. Det kallas att ta dem med storm och det kan ingen flicka stå
  emot, -- slutade Jim sin föreläsning.
  
  Joe var egentligen inte anlagd åt det där mera slipade hållet, men han
  hade, som sagt, ett obegränsat förtroende för Jim, och kände på sig att
  rådet var godt.
  
  En stund därefter befann sig Joe utanför danslokalen. Ljudet af en banjo,
  sekunderat af ett skrälligt piano, som på något underbart sätt förirrat
  sig ut i ödemarken, och skrapandet af många fötter sade honom, att dansen
  var i full gång. Joe väntade tills dansen var slut, och steg sedan in i
  rummet. Rundt sidorna på väggfasta bänkar sutto de dansande, parvis eller
  i kotterier pratade och skrattande medan de hvilade sig efter dansen.
  Nellie var mycket riktigt där. Hon satt bredvid långe Fred Morrison och
  Joe lade märke till att hon rodnade litet när han hälsade. När han i
  detsamma upptäckte vackra Annie Stade på andra sidan rummet, skred han
  med sporrars klang och en väldig krigares skick tvärs öfver till henne.
  
  Ödet hade utrustat Joe med en atletisk kropp, ett par intelligenta ögon
  och så »stiliga» bruna mustascher, som någon flicka kunde utrusta sina
  drömmars ideal med, så att man kan inte undra på, att vackra Annie tog
  emot honom med sitt allra vackraste leende, och så begynte Joe sin
  kampanj. Han kurtiserade vackra Annie på ett sätt som ställde alla hennes
  öfriga beundrare i skuggan och för honom själf vann en obestridlig
  framgång. Hans ögon sade ord, som munnen inte uttalade, och när de
  dansade sin two-step, tryckte kanske hans arm något hårdare än nödvändigt
  kring hennes midja.
  
  Då och då observerade han Nellie och fann till sin förvåning att hon
  inte tycktes komma i håg att han var där. Han hade haft den barnafromma
  önskningen, att hon skulle bli ledsen och mulna till och så småningom
  söka närma sig honom, men hon tycktes inte alls ha någon lust åt det
  hållet. I stället flirtade hon vildt med Fred, och då Joe en gång
  passerade henne, och frågade hur hon mådde, fick han till svar ett
  likgiltigt: »Tack, mycket bra.» Sedan vände hon sig genast åter till Fred.
  
  En dylik tingens ordning behagade icke Joe. Han blef irriterad och
  gick ut för att fundera på saken. Öfver honom hvälfde sig himlen
  som en ofantlig glasruta med miljarder blanka punkter. Ett sällskap
  moskiter, som höllo bal utanför danslokalen, upptäckte honom, och grepo
  genast detta glänsande tillfälle att få bjuda sina damer på en liten
  förfriskning, men han märkte dem ej. Han tänkte. Hvarför skulle hon, som
  Jim hade sagt, dragas till honom om han visade sig likgiltig? Därför att
  hon innerst inne höll af honom trots allt. Hvarför kom hon inte nu då?
  Därför att hon inte höll af honom. Han hade det klart för sig nu. Hon
  brydde sig inte om honom ... inte alls ... inte alls ... Därför var det!
  Det hade han dock inte tänkt sig. Han hade hela tiden trott, att det
  blott var en tillfällig misstämning och att allt skulle bli bra igen
  mellan dem. Men nu var det slut! Nu visste han det! Hon brydde sig inte
  om honom nu. Det bultade i hans tinningar och han började gå. Bort från
  staden, utöfver prärien, hvart som hälst blott han kom bort härifrån.
  
  Det gnisslade i danshallens dörr. Joe vände sig om, och såg den välkända,
  smärta figuren afteckna sig mot ljuset därinne. Joe drog fram sin Colt ur
  fickan och smekte den. »The Cowboys friend» hade fabrikanten kallat den,
  nu skulle han pröfva om icke den vännen var trognare än den, som stod
  i dörren därborta. Ett skott ur mörkret, och långe Fred skulle sjunka
  samman; sedan kanske ännu ett och Nellie skulle få sörja dem båda -- om
  hon ens sörjde någon af dem.
  
  Men långe Fred kom inte. Ensam steg Nellie ut genom dörren, och gick
  nedåt gatan. Joe stoppade, halft skamsen, ned vapnet, och följde
  ofrivilligt efter. Han närmade sig mer och mer, och just när hon lade
  handen på trädgårdsgrinden utanför sin fars hus, hann han henne.
  
  -- God afton, Nell -- hälsade han.
  
  -- God afton, Joe, -- blef svaret.
  
  Nu var han fast. Hvad i herrans namn skulle han svänga ihop som skäl för
  att han följt henne? En sekund våndades han, sedan kom Nellie själf till
  hjälp.
  
  -- Du ville säga god natt, Joe, eller hur, -- frågade hon.
  
  -- Ja ... ja visst, -- stammade Joe, som egentligen tänkt sig något helt
  annat.
  
  -- God natt då, -- fortsatte hon. -- Och lycka till!
  
  -- Lycka till hvad? -- frågade Joe hett, utan att upptäcka det spår af
  svartsjuka, som låg i hennes ord.
  
  -- Man brukar alltid lyckönska nyförlofvat folk, -- förklarade flickan,
  -- och det sägs, att du snart skall gifta dig med Annie Stade. Det är en
  mycket vacker flicka!
  
  -- Mycket! -- var allt hvad Joe kunde framstamma, öfverraskad som han var
  af den oväntade underrättelsen om sitt eget förestående bröllop.
  
  -- Jag skall för öfrigt snart följa exemplet, -- pratade Nellie på. Det
  blir förstås Fred Morrison, och det skall inte dröja länge.
  
  -- När? När? -- utropade stackars Joe häftigt, med högra handen trefvande
  efter sin trogne Colt.
  
  -- På samma gång som du, svarade hon med ett egendomligt leende. -- God
  natt Joe! -- och hon räckte honom handen. Han tog den och tryckte den
  sakta när han såg uttrycket i hennes ögon.
  
  -- Nell! -- hviskade han, och drog henne till sig. -- Nell!
  
  
  
  
  Jimson.
  
  
  Jag har en bekant, som heter Jimson, och jag erkänner gärna, att han inte
  är den mest eftersträfvansvärda af mina bekanta. Snarare tvärtom. Endast
  det faktum, att Jimson är infödd Chicagobo, bör ju för människokännaren
  vara tillräckligt, men när jag påpekar att Jimson är den otrefligaste
  människa i Chicago, och dessutom patentmedicinagent, så bör hvar och en
  förstå, att han är inkarnationen af allt otrefligt.
  
  Hans sätt är ytterst vinnande. Men vinsten tillfaller undantagslöst honom
  själf. Om man vill vara i fred någon gång så kan man vara viss om att
  träffa Jimson. På de mest undangömda gator, i de minst besökta lokaler
  stöter man ovillkorligen ihop med honom, om man bara önskar att man inte
  skulle göra det. Det är inte lönt att söka komma undan. Han tränger sig
  på en, bjuder sig själf på sprit på en annans bekostnad, och underhåller
  en med prat om sig själf och sina släktingar, företrädesvis uppehållande
  sig vid deras sjukdomar och åkommor, som han naturligtvis botat med sin
  patentmedicin. När man ändtligen lyckas bli af med honom, säljer han
  patentmedicin till en och lånar, som en afslutning på det hela, pängar
  på långlån. Det tjänar till ingenting att neka, ty han hypnotiserar
  en vanlig, hygglig människa som urskogens boa constrictor den lille
  kanariefågeln, så att man måste köpa eller punga ut. Oftast båda.
  
  En rägnig kväll för en tid sedan, kom jag vandrande Dearborn street på
  väg hem. Jag var trött efter dagens arbete, och ville hälst vara i fred,
  men som jag ansåg att en cocktail var nödvändig för mitt välbefinnande
  gick jag in på en saloon. Framme vid baren stod Jimson. Jag sökte
  försvinna så obemärkt som möjligt, men hans skarpa öga hade upptäckt mig
  och han rusade emot mig med den angenämaste öfverraskning präglad i sina
  manliga drag. I ett nu hade han fått mig fram till disken och rekvirerat
  whisky på min bekostnad. Att han pratade behöfver icke sägas.
  
  I öfver två timmar underhöll han mig med detaljerade beskrifningar
  öfver de underbara kurer han lyckats åstadkomma med sin patentmedicin.
  Synnerlig uppmärksamhet ägnade han sin framlidna fasters magsyra,
  hvilken han betecknade som en ovanligt anmärkningsvärd sådan, men som
  han dock utan tvifvel skulle ha lyckats häfva om icke den olyckliga
  fasterns lifstråd under behandlingen hastigt afklippts. När han till slut
  under ett outsägligt kort ögonblick höll upp för att hämta andan, sade
  jag skyndsamt »adjö», och aflägsnade mig från lokalen -- i sällskap
  med Jimson. Han följde nämligen med. Gatan låg tom och tyst, och jag
  skyndade på så fort som möjligt för att bli af med honom, men han höll
  med berömvärd energi jämna steg och underhöll mig fortfarande med samma
  intressanta ämne.
  
  Ändtligen kommo vi till spårvägslinien, och stannade för att invänta
  vagnen. Jimson tystnade.
  
  Jag visste, hvad som komma skulle, och beslöt, att hällre förekomma än
  förekommas. Drog alltså upp revolvern, riktade den med fast hand mot
  Jimsons hufvud, talade och sade:
  
  -- Jimson! Hela denna kväll har du påtvingat mig ditt vedervärdiga
  sällskap. I två timmars tid har du plågat mig med din framlidna fasters
  magsyra, som dock borde plåga endast henne, och icke ens henne, ty hon
  är framliden. Mitt tålamod är nu slut, Jimson. Du har drifvit mig till
  vansinnets brant. Ett ord till, och du är dödens!
  
  Jimson betraktade mig lugnt. -- Vansinne, sa’ han. Inte värre! Det botar
  jag ledigt med Killmequick patentmedicin, som jag representerar. Botar
  allt, från böldpäst till kartnaglar, en dollar flaskan, sex för fem
  dollars. Gif mig en femdollar, så skickar jag dig ett halfdussin i morgon
  bittida, och -- medan du har plånboken uppe, så kan du gärna låna mig en
  tia på ett par da’r.
  
  Jag återkom till medvetande tre dagar senare på Chicago City Hospital.
  
  
  
  
  Franskan.
  
  
  Det kan icke förnekas, att det var ett ganska spirituellt lag, som höll
  till uppe i de två små rummen vid Chicago avenue. Det var Willy, skalden,
  som jämte mig hyrde rummen, Johnny, den förhoppningsfulle novellisten,
  Charley, innehafvare af en briljant tenor och åtskilliga mindre betydande
  partier vid Metropolitan Opera -- det senare dock endast sporadiskt --
  Freddie, tecknare för ett »magazine» och ett par till i samma genre. Samt
  Andersson.
  
  Andersson hörde ju egentligen icke till laget, och hans popularitet
  var icke alltför stor, ty naturen hade varit njugg mot honom, när hon
  utdelade goda egenskaper. Han var alltid ytterst vårdadt klädd, väl
  manikyrad och pomaderad samt hade små, uppvridna, svärtade mustascher.
  Som han därtill hatade poker, flickor och sprit och regelbundet gick
  i kyrkan, är det icke svårt att förstå, att han föga passade för
  sällskapet. Ingen af oss kände hans yrke, men han ansågs vara i ovanligt
  hög grad behäftad med denna världens goda, en sak, som han dock aldrig
  ville höra talas om, i synnerhet när vi hade ondt om sekiner. Detta
  inträffade för öfrigt icke alltför sällan, ty dollarn har en egendomlig
  förmåga att rulla lätt.
  
  Hur futtig naturen än varit mot honom, så hade hon dock gifvit honom
  en talang. Den, att alltid komma olägligt. När pokern var i full gång,
  potten stor och man som bäst var upptagen med ett fåfängt försök att
  få »Royal Flush» -- ett råd inom parentes: Försök aldrig att få »Royal
  Flush!» Det går inte! -- så kunde man vara viss om att få höra Anderssons
  svaga, outsägligt milda knackning på dörren i det mest spännande
  ögonblicket, och när stämningen var hög och historierna började bli
  fräna, fick man alltid se hans »shocked» uppsyn i dörröppningen. Vi
  älskade honom således icke, men som han alltid uppförde sig hyggligt,
  blef han tolererad, ty vi voro gentlemän och ville icke slänga ut någon
  utan laga skäl.
  
  Men om vi icke älskade Andersson, fanns det en annan person, som i så
  mycket högre mått åtnjöt vårt gillande. Nere vid hörnet af Sjuttonde
  gatan och Trettonde avenyen låg nämligen en liten, men förstklassig,
  fransk restaurant där vi i regel intogo våra måltider, när våra finanser,
  öfver hufvud taget, tilläto några måltider alls. Andersson, som var
  inackorderad i maten på ett bättre »boardinghouse» med familjelif,
  besökte »Restaurant Francaise» endast när han var i vårt sällskap.
  På denna restaurant serverade en liten fransyska, en förtjusande
  sjuttonåring med sammetsbruna ögon, smidig och mjuk i rörelserna som en
  panter på rof. Som vi alla vid ett eller annat tillfälle bott i omöblerad
  vindskupa på Montmartre, intresserade den lilla fransyskan oss till att
  börja med hufvudsakligen för sin nationalitets skull, men detta intresse
  hade snart nog urartat så, att vi inom kort allesamman drömde dagdrömmar
  om de där bruna ögonen. Andersson ensam gick skottfri, och så var han
  också den ende, som aldrig hugnades med en blick eller ett leende från
  »la petite Jeannette» eller »Franskan» som vi, för korthetens skull,
  kallade henne.
  
  Behöfver jag nämna, att konkurrensen om hennes ynnest under sådana
  omständigheter var mördande, och att ansökningarna om att få följa henne
  hem om kvällarna eller bjuda henne ut, när hon var ledig, inkommo i sådan
  mängd, att minst åttio procent blefvo refuserade? »Franskan» delade
  emellertid sin ynnest och sina småleenden lika mellan oss alla, så att än
  den ene, än den andre sväfvade högt på hoppets vingar eller störtade ned
  i misströstans svarta djup.
  
  En eftermiddag satt jag i restauranten vid min kaffekopp sysselsatt med
  att kontemplativt betrakta rökringarne från min cigarett, då Jeannette
  kom trippande fram till mitt bord för att prata bort en ledig stund. Jag
  frågade, om jag fick följa henne hem sedan på aftonen.
  
  -- Åh, i kväll är jag ledig redan klockan sju, svarade hon, och fortsatte
  sedan med nedslagen min, men jag har måst lofva monsieur Charles att få
  göra mig sällskap.
  
  Jag blef emellertid endast delvis besviken, ty jag hade väntat mig något
  dylikt.
  
  -- Härligt väder i dag, fortsatte »la petite», det skulle vara trefligt
  att få en liten promenad.
  
  -- När träffas vi? frågade jag.
  
  -- Om ni hämtar mig half nio, så -- -- Och var punktlig, smålog hon och
  gick med en nick sin väg.
  
  På slaget half nio infann jag mig i Jeannettes bostad, och fann
  henne redan färdig, fick mitt välförtjänta beröm för punktlighet och
  promenerade i »Franskans» sällskap nedåt staden. Kvällen gick hastigt.
  Ett kort varietébesök, »icecreamsoda» i en grekisk fruktaffär, och när
  mörkret sänkt sig öfver staden gingo vi ut i Central Park och beundrade
  månskenet, som silade ned genom trädkronorna. I den omgifningen fördes
  samtalet snart in på rätta vägen, blickarne ur de, nu fuktiga, bruna
  ögonen gjorde verkan och -- -- alltnog, jag kunde snart konstatera, att
  jag, trots konkurrensen, prickat ut de andra aspiranterna till den lilla
  Jeannettes oskuldsfulla hjärta.
  
  -- Men håll tyst med det så länge! voro hennes afskedsord den kvällen,
  och jag följde dem noggrannt. Icke ens porträttet och hårlocken, som lågo
  omsorgsfullt inlagda i min plånboks säkraste fack, fingo profaneras af
  obehöriga blickar.
  
  En vecka förgick. En vecka af lycka och svärmeri, af enstaka,
  förtjusande tête-à-têter och med oerhörd risk snattade blixtkyssar i
  restaurationslokalen. Sedan hände något!
  
  En kväll sutto vi samlade uppe på rummen vid Chicago avenue, pratande vid
  vår aftongrogg. Samtalet rörde sig om vårt arbete, och jag småsvor öfver
  min temporära brist på idéer, då Willy talade och sade:
  
  -- Jag behöfver aldrig lida brist på idéer -- numera. Jag tar bara fram
  det här, så blir jag genast inspirerad. Han drog fram ett fotografi ur
  fickan och kastade en oändligt öm blick på det.
  
  Ett stilla kallgrin gick genom rummet, och jag frågade:
  
  -- Une femme, n’est-ce pas?
  
  -- Det är rätt, svarade Willy. Håll du dig till franskan, det gör jag.
  
  En förfärlig misstanke vaknade i mitt inre och den besannades
  ögonblickligen, när Willy vände på kortet och de sammetsbruna ögonen
  mötte min häpna blick. Jag kände ett stygn tvärs genom hjärtat, och den
  nyborna, dittills som evig ansedda kärleken, slocknade som en gnista
  i oceanen. Den ersattes dock till fullo af nöjet att se Willys stolta
  leende frysa till is, när jag ur min plånboks säkraste fack plockade fram
  ett likadant fotografi plus en hårlock.
  
  Det blef dödstyst i rummet, och spänningen, när äfven Charley började
  trefva i sin innerficka, var minst sagt förfärlig. Riktigt, äfven han
  hade ett foto med tillhörande hårlock. Sedan tog Johnny vid, så Freddie,
  och under graflik tystnad producerade man efter man hvar sitt bevis på
  att lilla Jeannette var född i Paris, och förstod att dela sin kärlek
  rättvist. När alla kort och lockar lågo på bordet, tog vårt sinne för
  humor ut sin rätt, och vi förenade oss i en förlösande skrattsalfva.
  
  Medan Freddie hvisslade »Quand l’amour meurt», arbetade Willys hjärna,
  och när konsertgifvaren tystnat, och väntade på bifallsstormen, slog
  han näfven i bordet så att glasen hoppade, begärde »silentium» och höll
  följande tal:
  
  -- Mina herrar! Tillåt mig säga tusan dj-r! Jag anser nämligen att
  omständigheterna påkalla något sådant. Vi, ett halft dussin kosmopoliter
  och erfarna karlar, ha blifvit lurade af en sjuttonårig fransk flickunge.
  Vi skämmas dock icke däröfver, ty därtill ha vi ingen orsak, icke heller
  gräma vi oss, ty det är alltid en »experience». Dock böra vi inlägga en
  kraftig protest mot denna unga dams tillvägagångssätt. Vi gå som vanligt
  till restauranten i kväll. Vi uppföra oss som vanligt mot flickan, prata
  och skämta med henne som vi bruka, men när vi gå, lämnar hvar och en af
  oss det porträtt och den hårlock han fått, under tallriken. Än mer! Vi
  fortsätta att besöka restauranten som förut, uppföra oss som om ingenting
  händt, och alludera aldrig på det timade. Detta är det enda sättet att
  draga oss ur spelet med heder. Gå ni med på det? Jag anser frågan med
  enhälligt »ja» besvarad. I alla fall böra vi erkänna, att det var fördömt
  bra gjort af henne. Franskans skål!
  
  Sedan skålen druckits i botten, tillade han tankfullt:
  
  -- Jag antar, att alla förlofningarna få anses uppslagna nu.
  
  I sluten trupp tågade vi till restauranten, och slogo oss ned vid vårt
  vanliga bord. Madame själf betjänade oss, och hon såg mycket nervös ut.
  
  -- Ah, messieurs! sade hon, c’est horrible. Jeannette har rest, sprungit
  sin väg, rymt.
  
  -- Rymt?! kom det från oss i en förvånad kör.
  
  -- Oui! Rymt! Med er vän monsieur Andersson, som alltid brukade besöka
  henne om morgnarna, långt innan herrarna intogo sin frukost.
  
  En flugas surrande mot fönstret var allt som hördes under några
  ögonblick. Så bröt Charley tystnaden:
  
  -- Det är rätt åt henne! sade han, och vi instämde med ett andäktigt:
  »Amen!»
  
  Endast Willy instämde icke.
  
  -- Stackars tusan! sade han.
  
  Men om han menade Jeannette eller Andersson har jag aldrig fått riktigt
  klart för mig.
  
  
  
  
  Charleys sista kärlek.
  
  
  När jag en eftermiddag kom in i mitt rum, fann jag Charley där före mig.
  Han satt i min bekvämaste hvilstol, med fötterna på mitt bästa bord,
  drickande min whisky och rökande en af de havana puros, som jag, i ett
  tillfälligt moment af välstånd, lagt mig till med. Han tog inte den allra
  ringaste notis om mitt högljudt uttalade missnöje, utan slog helt lugnt
  upp en ny whisky, exproprierade en ny cigarr och satt sedan tyst, med
  beslöjad blick stirrande ut i fjärran.
  
  För mig, som kände Charley, var det inte svårt att förstå, att något var
  å färde, därför slängde jag mig i ett soffhörn, de nedre extremiteterna
  öfver en stolkarm, lagade till en grogg och frågade:
  
  -- Well, hur är det fatt?
  
  Intet svar.
  
  Charleys blick stirrade lika drömmande bort mot ett aflägset fjärran, i
  detta fall husväggen midt emot. Jag började bli orolig.
  
  -- Är du sjuk, Charley, eller hvad tusan är det med dig? Skall jag skicka
  efter läkare?
  
  Charley steg upp, fäste på mig en på samma gång drömmande och föraktfull
  blick, gjorde stora gesten och sade med af känsla vibrerande stämma:
  
  -- Nej, jag är inte sjuk. Jag är kär!
  
  Jag blef genast betydligt lugnad, ty denna åkomma var icke ovanlig hos
  Charley, och hade alltid hittills visat sig vara af ofarlig och hastigt
  öfvergående natur.
  
  -- Jaså, inte annat! sade jag därför utan synnerlig öfverraskning. Hvad
  är det för en den här gången?
  
  Charley blef passionerad.
  
  -- Den enda, den sista, den första jag verkligen älskat med hela mitt
  unga hjärtas heta glöd. Den fagraste, den renaste, den skäraste varelse
  jorden frambrakt. En ros, en -- en -- --
  
  -- En ängel, föreslog jag.
  
  -- Drag åt helsicke! En -- en -- -- jag kan icke likna henne vid något,
  ty hon är oförliknelig.
  
  -- När jag tänker noga efter, vill jag påminna mig, att jag vid ett eller
  annat föregående tillfälle hört dig nämna om ett fruntimmer med samma
  signalement, tillät jag mig att anmärka.
  
  -- Jag har aldrig förr älskat någon så, svarade Charley häftigt.
  
  -- Än Maggie då? frågade jag. Henne sa du precis detsamma om för en tid
  sedan, och Adelaide och Muriel och Winnie och -- --
  
  -- Tig människa! När känslans förtärande glöd flammar i mitt bröst, så
  bör väl jag själf vara den, som bäst förstår att bedöma dess intensitet.
  
  -- Well, som du vill. Men säg mig då, hvad heter änglabarnet? Det tycker
  jag, att du i alla fall kan tala om för mig, jag lofvar att jag inte
  skall gå och slå dig ur brädet.
  
  -- Försök! sade Charley och såg hånfull ut, tog ett par elastiska steg
  tvärs öfver rummet, spände vador och bröstade sig, tydligen för att ge
  mig tillfälle att beundra hans kraftiga figur.
  
  -- Men namnet? Det var det jag frågade om.
  
  Charley såg litet snopen ut.
  
  -- Vet inte! svarade han. Såg henne på gatan. Men hon är i alla fall den
  allra -- --
  
  -- Ja, ja, jag vet det! Det är totalt onödigt att du talar om hvad hon
  är, jag har hört detsamma så många gånger förut, att jag kan det lika
  flytande, som ett konfirmationsbarn hemma kan långkatekesen. Låt mig nu
  bara höra hur det gick till.
  
  -- Ja, om du anser dig vara i stånd att tiga fem minuter i sträck utan
  att allvarligare fara för lifvet uppstår, så skall jag tala om det hela.
  I middags efter repetitionen på operan promenerade jag ett slag i sta’n.
  Jag gick och drömde som vanligt, hvarken hörde eller såg, förrän jag vid
  en gatukorsning höll på att bli förlossad från denna jämmerdal af en
  motorkupé, som kom svängande om hörnet. Uppriktigt sagt blef jag inte
  alls tilltalad af att på detta numera icke ovanliga sätt placeras med ena
  foten i krematoriet, och ämnade just i väl valda ordalag påpeka detta
  faktum för chauffören, när ett förskräckt flickansikte stacks ut genom
  vagnsfönstret och med en röst, klar och melodisk som en klockton, frågade
  om någon olycka händt. Jag förklarade naturligtvis genast, att ingen fara
  var å färde, fick en nick och en blick, och bort for auton, lämnande mig
  kvar på gatan -- kär. Ty, ser du, det var en flicka, hvars like inte ens
  mina vackra bruna ögon någonsin skådat. Hår af guld -- --
  
  -- Visst ja! Guldgula lockar, som fladdra för den smekande, ljumma
  vårvinden. Djupa, blå ögon, som med fördel kunna användas till att
  drunkna i, pärlhvita, synnerligen välgjorda löständer etcetera. Den
  vanliga banala typen, som alla idioter förälska sig i.
  
  Charley blef vild.
  
  -- Banal! Herre! Hennes lockar voro inte guldgula, de voro guld, rent
  guld! Om du sett hur det skiftade och brann i solen, skulle du inte tala
  så öfverlägset. Hennes ögon! Själfulla, drömmande, violetta. Hennes mun!
  Finskuren, smal. Hennes panna! -- --
  
  -- Alabasterhvit!
  
  -- Drag -- --! röt Charley.
  
  -- Ja, men det brukas alltid så i romanerna, invände jag.
  
  Det var strået, som knäckte kamelens rygg. Totalt förkrossad sjönk
  Charley ned på en stol.
  
  -- Håna du! sade han, men om du sett henne, så hade det varit likadant
  med dig, men bara betydligt mera hopplöst.
  
  Efter denna tirad satte han sig på sin plats, och som hans kärlek
  tydligen gjort honom mycket törstig stjälpte han i sig groggen och lagade
  till en ny. På samma gång uppmanade han mig att göra sammaledes och inte
  vara generad utan känna mig som hemma hos mig själf.
  
  Denna fräckhet gjorde mig just inte mildt stämd mot honom, och jag
  beslöt, att gifva honom några goda råd. Detta är nämligen det säkraste
  och minst besvärliga sättet att reta gallfeber på min vän Charley.
  
  -- Min käre unge vän, började jag utan att bry mig om hans fnysningar.
  Visserligen är du en mycket berömd man. -- Du hade ju fyra små roller
  förra säsongen. -- Men jag tror i alla fall, att du spänner bågen något
  för högt. Tösen kom åkande i en motorkupé, sade du. Du vet hvad det
  betyder. Hennes pappa är naturligtvis en fläskpackare, som börjat sin
  bana längst nedifrån, och alltså inte tolererar andra än dem, som äro
  rikare än han. Tösen själf är, i likhet med alla andra amerikanska
  flickor, uppfostrad till despot, satt på piedestal och bortklemad, i
  synnerhet om hon ser bra ut -- --
  
  -- Om!!! skrek Charley.
  
  -- Som, sa’ jag, _som_ hon ser bra ut, och af samma orsak är hon
  naturligtvis dum.
  
  Det var för mycket för Charley. Han flög upp, som om han plötsligt
  upptäckt, att han satt på en fysiskt ovanligt väl utvecklad igelkott,
  och började vispa ur sig en massa protester, öfverdrifna beskrifningar
  öfver de förutnämnda, själfulla ögonen och förklenande uttryck om mina
  förståndsgåfvor, släktingar, gångkläder m. m.
  
  Omsider lugnade han sig dock, sedan jag i ett obevakat ögonblick förlorat
  själfbehärskningen och lofvat att bjuda honom på en bättre supé vid något
  tillfälle i en oviss framtid. Sedan började jag igen.
  
  -- Som varande ung, är tösen naturligtvis romantisk, och som varande
  detta, kan hon möjligen finna något tilldragande hos dig.
  
  Charley ville här säga något vackert, men hejdade sig, tydligen med tanke
  på supén.
  
  -- En skådespelare -- --
  
  -- Operasångare, om jag får be, rättade Charley.
  
  -- Nåväl! En operasångare, om än aldrig så liten, slår alltid till en
  början an på mycket unga flickor, så att det är ju inte uteslutet, att
  hon skulle gå på Operan ett par kvällar för att se på dig -- höra dig är,
  som du vet, inte något nöje -- men det komme hon snart att tröttna på.
  Och om du sökte närma dig henne, så komme säkert farsan att hyra en neger
  för att slå dig fördärfvad, ty jag antar att han hvarken är ung eller
  romantisk eller så enfaldig att till och med du skulle kunna föra honom
  bakom ljuset. En karl, som förtjänat millioner här, är allt för slug och
  skarpsinnig för att inte genast märka sådant. Och för öfrigt! En tös, som
  heter Gwendoline.
  
  -- Gwendoline?! Hvem tusan har sagt, att hon heter så? frågade Charley
  förundrad.
  
  -- Om hennes pappa är fläskpackare, så faller den saken af sig själf. Har
  du någonsin hört talas om en fläskpackartös, som inte heter Gwendoline?
  
  -- _Den här_ heter i alla fall inte så, svarade Charley med värdighet,
  det syns på henne, att hon heter Rose eller Lily eller Myrtle eller
  Violet eller -- --
  
  -- -- något annat vegetabiliskt namn, ifyllde jag.
  
  -- Blomsternamn, min herre! Och för öfrigt älskar jag henne hvad hon än
  heter, ja, till och med om hon heter Gwendoline, och om hennes pappa så
  vore fläskförgiftare, bomullstjuf och hveteskojare på en gång, så vore
  hon densamma för mig ändå. För öfrigt kan endast en verkligt nobel karl
  ha en sådan dotter.
  
  -- Och ingen annan än en karl af fläskpackarkvalitet ha råd att hålla
  sig med motorkupé här i sta’n.
  
  Detta obestridliga faktum kunde Charley icke förneka, och han tycktes
  vara ett rof för ganska stridiga känslor när vi gingo ut för att afäta
  den utlofvade supén, som han insisterade på att genast få.
  
  Efter detta var Charley försvunnen i det allra närmaste en hel vecka, men
  så en vacker dag kom han störtande upp till mig med en fart, som utan
  tvifvel ställde den mycket omtalade motorkupén totalt i skuggan.
  
  -- Eureka! skrek han i dörren, så att pendeln på vägguret tvärstannade i
  häpenheten.
  
  -- Hvad har du funnit? frågade jag intresserad, i förhoppning att den
  upphittade artikeln icke skulle sakna ett visst marknadsvärde.
  
  -- Tösens namn! svarade Charley med uppriktig glädje präglad i sina
  manliga drag.
  
  -- Hvilken tös?
  
  -- Den, som jag talade med dig om i förra veckan naturligtvis!
  
  -- Kors, är du fortfarande intresserad i den? Och har inte hunnit längre
  än till namnet! På så pass lång tid borde du ha hunnit med både det
  smärtsamma afskedet och en ny flamma.
  
  -- Nej du! Jag har redan sagt dig, att det här är allvar, och då går det
  minsann inte så fort. Tillsvidare har jag inte hunnit längre än till
  namnet, men det räcker det så länge.
  
  -- Nå, hur har du lyckats göra denna storartade upptäckt?
  
  -- Jo, det är ett arbete, som både Sherlock Holmes och Nick Carter kunde
  vara stolta öfver. Ser du, jag gick i sta’n och dref som vanligt, då jag
  fick se den där auton igen. Den kom nedåt State street med den högsta
  fart som trafiken och automobilstadgan tillåter, men dock icke fortare
  än att jag hann se numret. Hvad tror du jag gjorde nu? Om du hade varit
  i mina kläder, så hade du naturligtvis varit lika litet hjälpt med det.
  Men jag gick till polisen och tittade i automobilregistret, och följden
  blef att jag nu vet, att automobilen n:r B. 617 tillhör finansiären och
  hvetespekulatören Josuah E. Snider, i firman Snider, Motts & C:o, och
  boende vid Michigan avenue.
  
  -- Hveteskojare alltså! inföll jag.
  
  Men Charley ville inte höra talas om den saken.
  
  -- Äfven bland storfinansmännen kan man finna ädla tänkesätt, sade han
  tvärsäkert, men utan tvifvel mot bättre vetande.
  
  -- Nå men förnamnet då? Har du fått tag i det än?
  
  -- Nej, inte än, svarade Charley. Men det är ju bara en tidsfråga.
  Jag skall göra en expedition upp till Michigan avenue och intervjua
  tjänstefolket. Det finns väl alltid någon piga, som man kan tjusa till,
  och han strök med välbehag sina i det närmaste osynliga mustascher.
  
  Jag uttalade naturligtvis oförbehållsamt mitt tvifvel om Charleys förmåga
  i detta fall, men yttrandet lämnades utan ringaste afseende.
  
  I öfver tre veckor var Charley nu absolut osynlig. Willy hade
  visserligen sett honom i sällskap med »något slags fruntimmer» en
  eftermiddag och Freddie hade mött honom i en blomsterbutik där han
  beställde en tiodollarsbukett skära rosor. På Freddies fråga om hvem som
  skulle ha dem, svarade Charley endast med ett stolt leende. Därför är det
  inte att undra på, att de vildaste rykten kommo i omlopp om honom, och
  att vi alla började lefva inskränkt och lägga af kapital för att kunna
  lösa ut frackarna i händelse vi skulle bli bjudna på ett fashionablare
  bröllop.
  
  Men en dag, när hela laget var församladt hos mig, anlände helt
  oförmodadt Charley. Det var något på samma gång snopet och triumferande
  öfver honom, och i det stora hela såg han nöjd ut. Han steg in helt
  lugnt, som om han varit där hvarenda dag, slog sig ned i en stol och
  tände en cigarett, utan att säga ett ord.
  
  -- Välkommen igen, Charley! sade jag.
  
  -- Välkommen själf, svarade Charley. Det är för öfrigt ingenting att tala
  om, fastän jag kan förstå att det är roligt för dig att någon gång träffa
  en gentleman.
  
  -- På de senaste tre veckorna har jag inte träffat annat, men nu så -- --
  
  -- Det är bra! Vi ska inte tala om den saken. Det var inte det jag kom
  hit för, utan för att se hur ni ha det, boys. Det har naturligtvis inte
  varit något trefligt medan jag varit borta.
  
  -- Du har väl haft så mycket trefligare då, antar jag, inflikade Willy.
  
  -- Tja, kan inte klaga, svarade Charley nonchalant. Men jag kan förstå
  att ni vilja höra, hur det gick med tösen, och om jag får någon verkligt
  välsmakande läskedryck -- jag ser en flaska Pickwick Rye whisky, där i
  hörnet -- så skulle jag möjligen låta er få höra historien.
  
  Dagen efter det jag sist var här, gick jag och promenerade på Michigan
  avenue. Tur hade jag som vanligt, ty jag hade inte gått där mer än på sin
  höjd en halftimma när en auto kom körande, inte kupén den här gången utan
  en öppen vagn. Att hon åkte i den, behöfver jag inte nämna. Den stannade
  utanför dörren, flickan hoppade ur, graciös och lätt som en -- --
  
  -- Älfva, sade Freddie välvilligt.
  
  -- Omodärnt, svarade Charley lugnt. Låt oss säga, som en premiärdansös.
  Jag hade sett vagnen på afstånd och lagade så, att jag passerade just som
  hon steg ur. Naturligtvis hälsade jag artigt och, ni må tro mig eller ej,
  hon kände igen mig, hälsade, stannade och frågade, om jag blef skadad den
  där gången, när hennes chaufför höll på att köra öfver mig.
  
  -- Det var verkligen egendomligt, att hon kände igen dig, fann jag mig
  föranlåten att framkasta.
  
  -- Det tycker jag inte alls, svarade Charley och sträckte på sig, i ett
  fåfängt försök att se sig i spegeln.
  
  -- Alltnog, fortsatte han. Hon frågade om jag blifvit skadad, och jag
  svarade, med en talande blick, att _kroppsligen_ var det ingen fara med
  mig. Då skrattade hon och slog till mig med parasollen och sprang in, men
  när hon kom i dörren, vände hon sig om och nickade.
  
  Chauffören hade kört rundt till baksidan af huset, och höll på med att
  backa in maskinen i stallet, när jag kom och frågade efter namnet på
  damen, som han kört. Som jag ansåg upplysningen värd en dollar, vållade
  det ingen svårighet att få veta att hon hette »miss Violet». Således ett
  blomsternamn, som jag redan från början sagt.
  
  Jag måste erkänna, att jag inte tänkte på annat än Violet hela dagen
  sedan. När jag fick se en violbukett i en blomsterhandel köpte jag den
  genast, därför att blommorna hette som hon, och när jag skulle kläda
  mig till representationen på kvällen öfverraskade jag mig själf med att
  skrifva Violet Snider med en sminkstång på spegeln. Det är kärlek det.
  
  Dagen därpå såg jag henne inte, men på kvällen skramlade jag ihop några
  af pojkarna från Operan, och vid tvåtiden på natten sjöngo vi utanför
  Sniders hus. Resultatet blef dock skäligen klent, ty som vi inte visste
  hvar hennes fönster var, flyttade vi oss så småningom rundt huset i det
  bedrägliga hoppet, att hon skulle tända ljus, men inställde konserten,
  när en ilsken karlröst bad oss dra åt h-e. Då gingo vi hvar och en till
  sitt.
  
  Ett par dagar därefter träffade jag flickebarnet i sta’n. Det är hvad man
  kallar landtmannaflax. Naturligtvis gjorde vi sällskap. Vi gingo in på
  ett ställe för att få ett glas madera och litet annat, och uppmuntrad af
  vinet och flickans ögon pratade jag en hel del, och då -- håll i stolarne
  så att ni inte trillar -- erkände hon, att hon älskat mig från första
  ögonkastet. Tänk er en amerikansk familjeflicka, som kapitulerar så lätt.
  
  -- Och till dig, se’n, sa’ Willy.
  
  -- Det lär väl knappast vara någon annan än jag, som kan åstadkomma något
  dylikt, svarade Charley själfsäkert. Dig, min käre Willy, skulle hon
  förmodligen aldrig ha kommit ihåg. Men afbryt mig inte mer, om ni vill
  höra slutet.
  
  Nu började en härlig tid. Vi korresponderade flitigt. Jag hade arrangerat
  med den där greken Dimitrios, att vi skulle få sända brefven till hans
  fruktbutik adresserade till »miss Violet» eller »mr Charley». Nästan
  hvarannan dag träffades vi och jag började tigga stora sångpartier på
  Operan, ty jag visste ju, att så länge jag gjorde så obetydliga saker
  som nu, så vore det inte lönt att söka öfvertyga gubben Snider om
  lämpligheten af att »miss Violet» blef »mrs Charley».
  
  Så en vacker afton när jag råkade vara ledig, gick jag upp på
  Nationalteatern för att träffa en bekant. Representationen var i full
  gång när jag kom, och den jag sökte var inne på scenen. Medan jag väntade
  gick jag där mellan kulisserna, tills jag fick se en grupp körflickor,
  som stodo och snattrade i ett hörn. Jag gick dit för att göra mig
  bekant, men höll på att få slaget, när jag hälsades med ett »Hallå,
  Charley» ur hopen, och i nästa ögonblick stod Violet framför mig i en
  synnerligen lätt dräkt, och gjorde storartade ansträngningar att sparka
  af mig hatten. Jag förstår inte än, hvarför jag inte afled. Violet,
  familjeflickan, halfnaken midt i en hop korister, ogeneradt exekverande
  verkligt beundransvärda höjdsparkar midt framför min näsa.
  
  Ett ögonblick förstod jag inte ett dyft, men så småningom klarnade det
  för mig. Jag tog henne i axlarne.
  
  -- Och jag, som trodde att du var Sniders dotter, utropade jag.
  
  -- Snider är ungkarl, svarade tösen storskrattande.
  
  -- Och du är hans -- -- hm -- -- väninna!
  
  -- Än sen då? Se inte så ilsken ut för det! Det är väl inte så farligt!
  
  Idealet hade fallit ned från sin piedestal, och det kändes verkligen
  ganska tomt efter det. Då smög tösen sig tätt, tätt intill mig.
  
  -- Men jag tycker bäst om dig i alla fall, hviskade hon.
  
  Det är hela historien.
  
  Det var tyst en stund när Charley slutat. Hans åhörare voro tydligen inte
  nöjda än. Därför kom det lättande, när Freddie frågade:
  
  -- Men tösen? Bröt du med henne, eller -- --
  
  Charley smålog, och tände långsamt en ny cigarrett.
  
  -- Delad glädje är dubbel glädje, sade han.
  
  
  
  
  Blåsväder.
  
  
  Chicago.
  
  Cyklonen drager fram öfver staden, förande med sig telegrafstolpar, träd,
  butiksskyltar och diverse lösegendom. Främlingen blåser in genom krogens
  svängdörr, går lugnt fram till disken och rekvirerar en drink.
  
  Bartendern slungar upp det begärda på disken och anmärker:
  
  -- Blåser bra i dag, sir.
  
  Främlingens ansikte antager ett öfverraskadt uttryck. Sakta och lugnt
  vänder han på hufvudet, kastar en blick genom fönstret ut på gatan, där
  cyklonen som bäst är i färd med att vidtaga en förändring i en mindre
  byggnads geografiska läge, och säger kallt.
  
  -- Tja, man kan verkligen märka en viss oro i atmosfären.
  
  Bartendern förstår, vill icke låta sig bluffas, och säger:
  
  -- Åh, för att vara här i sta’n blåser det ganska bra, det måste man i
  rättvisans intresse erkänna, men den här vinden har inte det ringaste
  släkttycke med cyklonerna nere hos oss i Indiana. Jag minns en karl
  därnere, som hade ansiktet fullt af finnar, som inte på något sätt
  kunde förmås att aflägsna sig. Han lade ned hundratals dollars på
  patentmediciner utan resultat. Han lät fila bort finnarna, men det
  hjälpte inte, och han var viss om att han skulle få dra’s med dem till
  sin död, om inte någon karl uppfann något sätt att amputera hufvudet
  på’n och ersätta det med ett konstgjordt som dom gör med armar och ben.
  Well, en vacker dag när han var ute på sitt hvetefält kom där en cyklon
  sättande. Karlen kastade sig genast ned på rygg och såg på hur hans
  hveteskylar gåfvo sig af upp mot himlen, utan att han kunde göra något
  åt’et.
  
  Men när cyklonen var öfver och han kom hem och fick se sig i spegeln,
  välsignade han cyklonen fastän hveteskörden gått åt fanders. Saken var
  nämligen den, att finnarna blåst af. Joe Pettersons gris, som också
  hissades upp af cyklonen, men sattes ned oskadad i andra ändan af farmen
  hade visst råkat komma ihop med dom där uppe i de högre luftlagren, för
  se han hade fått dom allihop. Vi kände till och med igen den stora blå
  som karlen haft på vänstra käkbenet, den hade grisen fått i nacken.
  Petterson var vådligt stolt öfver den grisen, men sålde den till slut
  till Barnums cirkus för 150 dollars. Där förevisas han nu, som piggsvin
  från Nya Guinea.
  
  Främlingen läppjade på sin drink. Inte en muskel rördes i hans ansikte.
  
  -- Nå, frågade han.
  
  -- Hvad? sa’ bartendern förvånad.
  
  -- Är det allt?
  
  -- Ja visst. Räcker det inte?
  
  Främlingen smålog lugnt och öfverlägset.
  
  -- Nere i Kansas, i min hemtrakt, händer det också ibland att det blåser
  litet. Förr var det skog och berg där, men en dag kom det en cyklon och
  tog hela rasket med sig, så att nu är det prärie. Dit kom det en gång en
  gröngöling från Indiana, och byggde sig ett hus. Så en vacker natt hände
  det, att det kom en cyklon, inte af värsta sorten, men så där lagom, som
  vi ä’ vana vid att ha en gång i veckan eller så. Well, på morgonkröken,
  när indianabon kom ut för att ta sina ägor i betraktande, fick han till
  sin stora förvåning se, att huset fortfarande var lika omåladt, som innan
  han första gången satte sin färgborste mot dess vägg. En lång stund
  funderade han öfver hvart färgen tagit vägen, men till sist blef det
  klart för honom. Den hade blåst bort.
  
  -- Men, frågade bartendern knipslugt. Hur få ni själfva färgen att sitta
  på edra hus?
  
  -- Vi? svarade främlingen. Hur vi få färgen att sitta på våra hus? Vi
  spika fast den, naturligtvis.
  
  Med ett uttryck af uppriktig beundran i blicken frågade bartendern, om
  han icke fick bjuda på en ny drink.
  
  
  
  
  Jakt.
  
  
  Att jaga är, som bekant, en ganska nobel sport. Dessutom är den ovanligt
  välgörande för fysiken. Därför idkar och älskar jag den passionerat. När
  jag får ströfva omkring i skog och mark med ett muskedunder under armen
  i väntan på att en bättre söndagsmiddag skall störta fram ur någon buske
  eller flyga upp ur något träd, så anser jag mig ha funnit min lyckas
  fullhet. Och jag njuter.
  
  Jag minns dock en gång, då min njutning inte var alltför intensiv. Vänta,
  så skall ni få höra.
  
  Det hände i Harristown. Min vän Billy Williams och jag hade tröttnat
  på att larfva på den brännheta sanden mellan »skyskraporna» och andas
  »stadsluften». Följaktligen beslöto vi oss för att taga ett par da’rs
  »holiday» och jaga präriehöns eller hvad som hälst ute i naturen. Stekt
  präriehöns är dessutom icke obetydligt mera välsmakande än de nästan
  oförstörbara fläskkotletterna, som frun på vårt matställe med rörande
  trohet serverade hvarenda dag. Alltså gingo vi hem och packade det
  allra nödvändigaste, d. v. s. tolf flaskor öl, en butelj whisky och en
  anjovisburk, i en kappsäck och gåfvo oss af med första tåg.
  
  Williams uppgaf sig känna till ett ställe några mil från staden, där man
  knappast kunde komma fram för matnyttiga högdjur, hvars högsta önskan
  vore att få komma på bordet.
  
  Dit foro vi naturligtvis. När vi kommit till ort och ställe erinrade
  Williams sig, att vi hade ett par mil att gå från järnvägsstationen
  innan vi kommo till de sälla jaktmarkerna. Det kan hända, att jag fällde
  ett eller annat yttrande, som knappast skulle varit lämpligt på en
  söndagsskol-pic-nic, men som jag af naturen är en sedesam yngling, kan
  jag knappast anse det troligt.
  
  Vägen till jaktplatsen var som sagt bra lång, men antagligen för att
  godtgöra detta var den så mycket smalare. Dessutom var den så gyttjig,
  att vi voro tvungna att gå i gåsmarsch. Williams gick främst, med bössan
  på axeln. Han var tydligen i mycket godt humör, ty han svängde med bössan
  så att mynningen beskref stora cirklar bakom honom, en sak som icke
  häller bidrog att återställa mitt själslugn. Jag traskade alltså tyst och
  snäll bakom, och försökte känna mig så obetydlig som möjligt. Dessutom
  var jag på god väg att bli troende. Man blir sådan då man går inför döden.
  
  Ändtligen kommo vi fram till ort och ställe och sedan vi intagit ett lätt
  mål af anjovis och Milwaukeebier, började jakten. Vi gingo fram jämsides
  och med en fyrtio stegs afstånd mellan oss. Högdjuren voro emellertid
  omärkbara. De hade förmodligen äfven tagit sig en »holiday» och rest till
  Harristown.
  
  Plötsligt sprang en hare upp. Jag ska be få påpeka att jag är en ovanligt
  säker skytt.
  
  Pang! Skottet gick. Haren gick däremot inte. Han sprang. Genom något
  himmelens under hade jag, _jag_ skjutit bom.
  
  Haren luffade emellertid åt Williams håll. Jag väntade att få höra
  skottet. Och vänta fick jag.
  
  Ty Williams sköt inte.
  
  Jag sade något fult, och fortsatte sedan. Om en stund flög en hök upp ur
  en tall. Ljudlöst seglade den bort under de tunga kronorna. Jag sände ett
  skott efter den, och stod sedan förlamad af förvåning. Ty höken fortsatte
  sin flykt helt obekymrad.
  
  -- Vänta din tusan! Williams tar dig nog, tänkte jag. Men den gången högg
  jag i sten.
  
  Ty Williams sköt inte.
  
  Denna gång tog det mig en ganska lång stund, innan jag i ord klädt mina
  tankar om Williams. Men när jag var färdig fortsattes jakten.
  
  Det satt en bofink i ett träd.
  
  -- Bättre något än intet, tänkte jag.
  
  Stannade således, siktade länge och noggrannt och tryckte af. Nu hade nog
  f-n tagit bofinken om inte en liten omständighet kommit emellan. Jag
  hade nämligen glömt att ladda om. Bofinken flög.
  
  -- Skjut, Williams, skränade jag.
  
  -- Äsch! Inte skjuter man på så’nt, svarade han.
  
  Och Williams sköt inte.
  
  Då insåg jag, att Williams var sinnesslö eller på annat sätt oansvarig
  för sina handlingar, och beslöt att jaga på egen hand och ge honom tusan.
  
  När jag om en stund fick se ett kaninhål brydde jag mig således inte om
  honom, utan tog ett spö, lade mig på alla fyra vid hålet och började peta
  i det för att om möjligt få ut kaninen. Under denna procedur kom jag att
  vända finalen mot Williams. En fågel flög upp bakom mig.
  
  _Då_ sköt Williams.
  
  Det tog en ganska lång tid innan jag kunde sitta igen.
  
  
  
  
  Tagen på orden.
  
  
  J. J. Dobbs var en af Wall streets mera framgångsrika storjobbare,
  specialist på järnvägsaktier, men dock icke obekant med hvete- och
  bomullsmarknadens fluktuationer. Genom en viss förmåga att förutse, och
  måhända i någon mån reglera dessa, hade han under tidernas lopp skaffat
  sig ett ansenligt kapitalkonto med åtföljande bostad vid Femte avenyn,
  villa i Newport m. m. Dessutom hade han en sjuttonårig dotter.
  
  Unge Jack Cannon, J. J. Dobbs’ privatsekreterare, var en tvärsäker,
  skarpsinnig ung man om några och tjugu år. Genom sitt fina väderkorn och
  klara affärshufvud hade han satt i gång flera af Dobbs’ mera lyckade
  kupper, och följden blef, att han i högsta möjliga mån hade sin chefs
  förtroende. Hemma hos Dobbs kom och gick han som han ville, och med
  hänsyn till att unga miss Dobbs verkligen var förtjusande, får man inte
  undra på, att han hällre kom än gick. På unga miss Dobbs lilla hjärta
  hade också det öppna, frimodiga ansiktet och den smärta, kraftiga figuren
  haft en viss inverkan, och som vanligt när två unga, friska människobarn
  släppes tillsammans, ordnade sig snart saken så godt som af sig själf.
  
  Kärleken är, som bekant, vanligen förbunden med en hel del besvär, och
  detta unga par hade i det fallet inte bättre tur än andra, ty fastän det
  dem emellan var klappadt och klart, fanns det ju alltid en person till
  att räkna med. Det var pappa Dobbs. Och pappa Dobbs hade en gång, när en
  utlefvad och afdankad utländsk adelsman börjat slå sina lofvar kring miss
  Mary, svurit på, att ingen annan än en välbeställd amerikansk affärsman
  skulle ha hans dotter. Unge Jack var ingen välbeställd affärsman. Han
  visste inte ens om eller när han någonsin kunde ha hopp om att bli det.
  Däremot visste både han och Mary, att när pappa Dobbs en gång sagt
  en sak, så behöfdes det betydligt starkare krafter än två förälskade
  ungdomar för att rubba det, och det var inte utan att miss Mary fällt
  bittra tårar vid tanken på hur mörkt det såg ut för henne och hennes Jack.
  
  Unge Jack var betydligt mera oberörd. Typisk yankee som han var, hade
  han en vilja af stål, en obegränsad tro på sig själf och en förmåga att
  gripa tillfället i flykten, eller göra tillfällen där sådana ej yppade
  sig af sig själf. Som ordet »omöjligt» icke fanns i hans ordförråd,
  hade han beslutat att föra sin Mary i brudstol. Ett sådant hinder som
  J. J. Dobbs bekymrade honom icke alls. Det kunde endast något fördröja
  denna efterlängtade tilldragelse. Som han emellertid ansåg sig böra
  ur första hand taga reda på, om inte hans principal, för första gången
  i världshistorien, ändrat åsikt, hände det en vacker dag, att han helt
  resolut klef in i sin chefs allra heligaste med ett fast beslut att ta
  reda på, om Dobbs verkligen hade något väsentligt att anmärka mot, att
  miss Mary och mr Jack tillsammans inträdde i det heliga äkta ståndet.
  
  -- Hvad är det, Cannon? frågade Dobbs när han steg in.
  
  -- Well, mr Dobbs, jag skulle endast vilja ha en upplysning, svarade Jack.
  
  -- Om?
  
  -- Om ni har något emot, att jag gifter mig, sir.
  
  -- Visst inte! svarade Dobbs litet öfverraskad. Tvärt om. Ni är en
  präktig pojke, Cannon, och jag önskar er all lycka. Och hvem är det, som
  ni tänker gifta er med?
  
  -- Er dotter, sir! svarade Jack lugnt.
  
  J. J. Dobbs var inte lätt att bringa ur fattningen, men nu satt han ett
  ögonblick mållös. Han fattade sig dock snart, och sade kallt:
  
  -- Omöjligt, Cannon! Ni känner mina åsikter om den saken. Slå alltså de
  där planerna ur hågen. Som jag emellertid behöfver er i min affär hoppas
  jag, att ni inte lämnar er plats. Ni får en löneförhöjning af fem dollars
  i veckan om ni stannar.
  
  -- Jag har alls inte tänkt lämna er, sir, svarade Jack. Allt hvad jag
  önskade, var att få ett svar på min fråga, och det har jag fått. Jag
  förstår att det för tillfället intet är att göra åt saken, men skulle
  ytterligare vilja ha upplysning om _när_ ni vill låta mig få er dotter.
  
  -- Ni är envis, Cannon, svarade Dobbs. Nåväl, ni skall få veta den exakta
  tidpunkten när jag skall gå in på, att ge er min dotter. När det blir två
  torsdagar i en vecka.
  
  Det blänkte till i Jacks ögon, när han hörde hånet. Han bet samman
  tänderna med en smäll, bugade sig och gick utan ett ord.
  
  Mary fällde många nya, bittra tårar när hon fick höra talas om utgången
  af expeditionen, men Jack var kall och lugn som vanligt. Sina göromål
  skötte han som förut, och Dobbs kunde icke låta bli att beundra den
  resignation, hvarmed han bar det slag, som träffat honom. Lugn och
  behärskad observerade han kursernas fluktuationer och utförde sitt
  öfriga arbete utan ringaste spår af nervositet. Men när ingen anade det,
  träffade han sin Mary ute i staden, och tillsammans spunno de en intrig
  med trådar så spindelväfsfina, att inte ens J. J. Dobbs skarpa öga kunde
  upptäcka det nät, som så småningom spändes kring honom.
  
  På det sättet gick vintern, och när vårens första grönska började visa
  sig i Central Park, hade Dobbs för länge sedan glömt »Cannons lilla
  dumhet» och allt hvad därtill hörde.
  
  Vid den tiden slutade miss Mary pensionen, och hennes pappa, som var
  mycket mån om sin enda dotter, beslöt, på förslag af henne själf, att
  hon, som modet nu är bland de högsta klasserna i Amerika, skulle göra en
  resa jorden rundt för att afsluta sin uppfostran. Naturligtvis i sällskap
  med någon lämplig person. Men unga Mary, som visste hvad hon ville,
  nekade absolut att resa, så vida inte »den lämpliga personen» vore hennes
  egen, kära pappa. Kära pappa protesterade. Han kunde inte komma ifrån
  affärerna o. s. v. men det hjälpte inte. De dumma affärerna kunde sköta
  sig själfva, det brydde hon sig inte alls om. Kära pappa, som släpat på
  kontoret hela vintern behöfde ombyte och förströelse, och utan honom
  reste hon inte, se så!
  
  Dobbs hade som vanligt svårt att säga nej till sin dotter, och frågade så
  sin privatsekreterare hvad han tänkte om saken.
  
  Jacks svar var rakt på sak.
  
  -- Naturligtvis bör ni resa, sir. Ni behöfver det utan tvifvel. Simmons,
  förste prokuristen, kan sköta de löpande affärerna under tiden, och kan
  telegrafera till er efter råd och upplysningar när så behöfs. Men för att
  ni skall kunna få någon verklig hvila, bör ni taga mig med för att sköta
  det, så att ni endast behöfver befatta er med det viktigaste. Resplan
  och andra arrangemang, bör ni äfven anförtro åt mig, så att ni får så
  fullkomlig ro som möjligt.
  
  Dobbs fann rådet godt, miss Mary fann det förtjusande och som gud vill
  det kvinnan vill, blef resan snart bestämd. Men innan de gåfvo sig af,
  skref Jack ett långt bref till en gammal vän till sin far, som förde
  ångaren »Mongolia» mellan San Francisco, Yokohama och Hongkong. Brefvet
  träffade kaptenen i San Francisco, och svaret som kom efter fjorton
  dagar, tycktes göra unge Jack mycket belåten.
  
  Kort därefter anträddes resan. Man besökte efter den af Cannon uppgjorda
  planen de flesta intressanta platser i Europa, Egypten och Indien, och
  befann sig efter omkring tre månader i Yokohama. Därifrån afreste man med
  ångaren »Mongolia» till San Francisco. Det kanske var en händelse, att
  man kom att resa med Mongolia, kanske också att Jack beräknat det när han
  uppgjorde resplanen. Alltnog, när kaptenen fick se Jack, sin gamle väns
  son, blef han mycket glad, men sedan han blifvit presenterad för Dobbs
  måste han skynda in i sin hytt, och fick där ett svårartat anfall af
  skrattkramp.
  
  Så afseglade man, och resan gick mot Californien. Dag efter dag plöjde
  fartyget fram genom Stilla hafvets blågröna vatten. Passagerarna latade
  sig i sina däckstolar, och om kvällarna promenerade Jack och Mary på
  promenaddäcket, betraktande mareldens tusentals gnistrande juveler i
  ångarens skum, och hviskande hoppfulla, segerglada ord, ty nu spunnos de
  sista maskorna i det oslitliga nät, hvarmed de skulle snärja J. J. Dobbs,
  och på samma gång fånga sin lycka.
  
  Så gick den ena veckan efter den andra, och man hade redan hunnit ett
  godt stycke in på den tredje, när ändtligen det monotona lifvet ombord
  erhöll en något lifligare prägel.
  
  En vacker morgon, när mr Dobbs kom ut på promenaddäcket, fick han se sin
  privatsekreterare stå lutad mot relingen.
  
  -- God morgon, Cannon, sade J. J. Dobbs.
  
  -- God morgon, sir, svarade Jack. Hur mår ni i dag?
  
  Och när Dobbs försäkrat, att hans hälsa var utmärkt fortsatte
  privatsekreteraren med orubbligt lugn:
  
  -- Nå, mr Dobbs! Jag får alltså er dotter nu!
  
  Man får förlåta Dobbs, om han inte i en hast fick klart för sig hvad
  det egentligen var fråga om. Han hade redan länge ansett frågan, om en
  förbindelse mellan Cannon och sin dotter, brakt ur världen och hans
  häpenhet när den nu, till synes helt omotiveradt, upptogs igen, kände
  inga gränser.
  
  -- Hva -- Hvad menar ni? lyckades han ändtligen stamma fram.
  
  -- Just hvad jag säger, sir. Jag får naturligtvis er dotter nu!
  
  Dobbs, som nu hunnit bli fullt öfvertygad om, att hans stackars
  privatsekreterare mist förståndets fulla bruk, kände visserligen en djup
  medkänsla med den af olyckan drabbade unge mannen, men ansåg sig dock
  icke böra gå så långt i sin välvilja, att han därför lofvade honom sin
  dotter. Som han emellertid hört, att det vore säkrast att inte säga emot
  vansinniga, utan söka taga dem med lämpor, sade han:
  
  -- Det kan ju hända, att ni får med tiden. Det är kanske bäst att tala om
  den saken en annan gång.
  
  Men Jack hade nu sin fisk i nätet, och var inte sen att börja hala in.
  
  -- Det är ju onödigt, svarade han. Den saken behöfva vi ju inte resonnera
  om. Jag har ju ert löfte.
  
  Nu glömde Dobbs sin försiktighet.
  
  -- Mitt -- hvad -- -- skrek han.
  
  -- Ert löfte, svarade Jack, att jag skulle få henne när det blef två
  torsdagar i en vecka.
  
  Om Dobbs förut hyst det ringaste tvifvel om att Jack var vansinnig, så
  skingrades detta tvifvel nu.
  
  -- Ja, det löftet minns jag mycket väl, svarade han vänligt, och det
  skall jag också hålla. Men i denna vecka blir det inte mer än en torsdag.
  Vänta till nästa, då kanske det blir två, tillade han, i hopp att lugna
  den »vansinnige».
  
  Jack smålog.
  
  -- Nästa vecka blir det nog inte mer än en torsdag, men hur det är med
  denna, är en annan sak. Hvad var det för dag i går?
  
  -- Torsdag!
  
  -- Och i dag?
  
  -- Fredag!
  
  -- Fel! Det är torsdag i dag också!
  
  Dobbs såg sig försiktigt om efter något försvarsvapen, i händelse Jack
  skulle bli våldsam, och fick då syn på kaptenen, som stod ett stycke
  därifrån.
  
  -- Kapten! ropade han. Kapten!
  
  Kaptenen kom, men en noggrann iakttagare skulle kanske ha observerat,
  att han måste uppbjuda hela sin förmåga, för att icke få återfall af
  skrattkrampen.
  
  -- God morgon, kapten! sade Dobbs, betydligt lugnare, sedan han kommit
  under den starke sjöbussens skydd. Vill ni vara god och tala om för mr
  Cannon här, hvilken dag det är i dag.
  
  -- Torsdag! sade kaptenen småleende.
  
  Dobbs höll på att få slaget.
  
  -- T -- torsdag, sa’ ni! Då måste jag ha blifvit veckvill. Och i går då?
  
  -- Torsdag! svarade kaptenen igen, men den gången storskrattade han.
  
  Dobbs raglade ett par steg tillbaka, tog sig om hufvudet, satte sig i en
  däckstol och stirrade på dem, medan Cannon skickade den framstörtande
  stewarden efter whisky åt sin blifvande svärfar.
  
  -- Antingen är jag galen, flämtade han, eller också äro ni båda i
  besittning af det mest renodlade fullblodsvansinne jag hittills haft
  förmånen påträffa.
  
  Kaptenen hade återtagit sitt förbindliga småleende.
  
  -- Intetdera, mr Dobbs. Det kan verkligen förefalla ganska egendomligt,
  att få två dagar i följd med samma namn, men det är en nödvändighet här
  i oceantrafiken. Som ni vet råder en betydlig tidsskillnad mellan Japan
  och Förenta staterna, och denna måste vi om skeppsbord medräkna, annars
  skulle vi komma till San Francisco en söndag och finna, att de höllo på
  med lördag där. Oftast bruka vi visserligen sätta tillbaka klockorna
  hvarje dag en fyrtio minuter eller så, beroende på hur fort fartyget
  går, men i bland blir detta af en eller annan anledning inte gjort, och
  då göra vi som nu, låta två löpande dagar få samma namn för att komma i
  takten igen, och flytta sedan fram klockan litet hvarje dag, så att vi,
  när vi komma till San Francisco ha den rätta tiden.
  
  Härefter drog sig kaptenen tillbaka, ty han kände, att han behöfde vara
  ensam en stund.
  
  J. J. Dobbs satt ett par minuter och funderade. Plötsligt steg han upp,
  gick rakt fram till Jack och sade:
  
  -- Ni har haft ert finger med i det här!
  
  -- Visserligen! svarade Jack. Men det förändrar icke faktum.
  
  -- Jag har en gång beslutat att ge min dotter endast till en välbeställd
  affärsman. Nu ger jag er mitt samtycke till att ta henne. Från och med
  i dag inträder ni som delägare i firman, och, fortsatte han, hjärtligt
  kramande Jacks hand. Smartare kompanjon kunde jag aldrig få.
  
  
  
  
  Swan Swansons misstag.
  
  
  Den första värmevågen för sommaren hade hunnit till Minneapolis. En
  glödhet vind från prärierna i söder strök genom de breda gatorna, och
  klockorna från ambulanserna, som voro ute för att hämta dem, som blifvit
  öfverväldigade af hettan, hördes tidt och ofta. Framemot kvällen mojnade
  vinden och lämnade efter sig en tung, kväfvande atmosfär, som kom
  transpirationen att flöda ymnigt, trots de tunna sommarkläderna.
  
  Inne i Jim Anderssons »saloon» vid 8:de gatan var fullt hus, och två
  svettiga bartenders hade fullt upp att göra med att langa upp stora,
  fradgande ölglas till de törstiga kunderna, som stodo och hängde mot
  mässingsstången på andra sidan disken.
  
  Jim Anderssons saloon var en affär, som betalade sig, men den var icke
  något förstklassigt etablissement. Dess kundkrets bestod till största
  delen af skandinaviska arbetare, resliga, bredaxlade jättar, som hade sin
  sysselsättning i skogarna i norra Minnesota och Wisconsin om vintrarna
  och arbetade på järnvägsbygge eller på hvetefälten ute i västern om
  somrarna. Nu hade de kommit ned från skogarna på vårsidan med fickorna
  fulla af stora, goda dollars, för att, till krögares och falskspelares
  fröjd och fromma, i Minneapolis tillbringa den döda tiden, innan
  sommararbetet började fram i juli.
  
  De stodo i grupper och samspråkade, och lokalen var fylld af ett surrande
  sorl, öfver hvilket då och då höjde sig ett skratt eller en svordom. Det
  var presidentvalet, som i allmänhet diskuterades, och meningsutbytena
  voro i många af grupperna rätt hetsiga.
  
  De flesta höllo på Johnsson, svensken Johnsson, Minnesotas guvernör, som
  arbetat sig upp från ingenting till statens högsta ämbete. Han och ingen
  annan skulle bli president.
  
  -- Jag säger er, boys, -- sade Swan Swanson, timmersågare till yrket, --
  att Johnsson är den ende man i staterna, som är lämplig att efterträda
  Teddy.
  
  -- Prat! -- inföll en småväxt, bleklagd amerikan, som tydligen var
  republikan ut i fingerspetsarna. -- Taft är mannen, och Taft skall också
  bli vald.
  
  -- Taft! -- skrek Swanson. -- Nej, Johnsson säger jag. Han är svensk,
  och det finns inte en hederlig svensk i hela Förenta staterna, som inte
  kommer att ge honom sin röst, om han bara blir nominerad. Det står jag
  för, bet your life on that.
  
  -- Du! -- Den lille amerikanen mönstrade med en blick Swansons sex fot
  och fyra tum. -- You swede!
  
  Det var en hånfull ton i rösten då han uttalade det sista ordet, ett
  föraktfullt uttryck, som gick rätt in i hjärtat på Swanson och kom hans
  eljes så lugna blod att koka öfver. Det är inte sällan ordet »swede»
  användes som skällsord ute i västern.
  
  Swansons väldiga, hårda näfve susade fram mot amerikanens ansikte, men
  denne var honom för snabb. Han vek med en blixtsnabb rörelse undan, och
  stod i nästa ögonblick i boxarställning midt på golfvet.
  
  Swanson fullföljde anfallet, men amerikanen var honom fullt vuxen, undvek
  vigt Swansons väldiga näfvar med en öfvad boxares kallblodighet och
  säkerhet. För hvart och ett af Swansons slag hann amerikanen slå två, och
  medan den förre endast träffade tomma luften, träffade den senare sitt
  mål, så att blodet strömmade från Swansons ansikte.
  
  Snart började emellertid yankeen bli andtruten. Svetten rann i stora
  droppar från hans panna och hans slag blefvo mera osäkra, medan svenskens
  armar slogo med samma lugn som förut.
  
  Rundt omkring stodo skandinaverna och bevittnade slagsmålet. Sympatierna
  voro på Swansons sida men ingen försökte hjälpa honom. En mot en, rent
  spel, är regeln.
  
  Slutligen insåg amerikanen, att han ej kunde hålla ut mycket längre.
  Han måste göra slag i saken till hvarje pris. Alltså kastade han all
  försiktighet öfver bord, och sprang fram för att kunna göra en afgörande
  stöt mot svenskens hakspets. Bang! Swansons näfve hade till slut träffat
  målet. Amerikanen raglade åt sidan, sjönk ned på golfvet och låg som en
  säck där han fallit.
  
  Ett jubel bröt ut i kroglokalen. Alla trängdes rundt Swanson,
  gratulerande honom och tryckande hans händer, och Jim Andersson,
  barkeepern, kom med en fuktig handduk för att torka blodet ur hans
  ansikte.
  
  Det tog en stund innan någon kom att tänka på att se till amerikanen. Men
  då var han borta. Han hade tydligen kvicknat vid, och under det allmänna
  stojet obemärkt smugit sig ut.
  
  -- Swanson! -- sade Jim Andersson. -- Du gjorde ett stort misstag, då du
  först slog efter den där karlen. Han är falskspelare och har förbindelser
  här. Det bästa du kan göra, är att gå direkt hem i kväll och resa ur
  staden i morgon bittida och söka arbete för sommaren. Det var ett
  misstag, säger jag dig, och det kan komma att stå dig dyrt annars.
  
  -- Skräp! -- svarade Swanson. -- Jag är inte rädd för falskspelarbyket.
  Jag är karl till att ta vara på mig själf, det tror jag, att jag har
  visat i kväll.
  
  -- Hör hvad jag säger, Swanson! -- envisades Jim Andersson. -- Och om du
  inte vill följa mitt råd, så lämna mig i alla fall dina pängar. Jag skall
  ta vara på dem för dig. De ligga säkrare i mitt kassaskåp än i din ficka.
  
  Förslaget tilltalade icke Swanson, och det var först sedan flera af hans
  kamrater enat sina röster med krögarens, som han kunde förmås att till
  denne öfverlämna hundra af de hundrafemtio dollars han hade på sig.
  
  Sedan vidtog ett muntert lif. Det fanns inte en man i lokalen, som inte
  ansåg det som en bjudande plikt, att bjuda på ett glas »all round» och
  dricka Swansons skål, och fastän Jim Andersson också bjöd på ett par
  omgångar, så gjorde han goda affärer den kvällen. Han och hans bartenders
  voro de enda fullkomligt nyktra i saloonen när han omsider stängde.
  
  När Swanson kom ut ur krogen ämnade han gå direkt till det logihus där
  han bodde. Men föresatser äro i allmänhet icke af hållbart material, och
  en halffull »lumberjacks» allra minst.
  
  Vid närmaste hörn stod en kvinna. Lång, smärt och ståtlig var hon, så
  vidt Swanson kunde se i mörkret, och hans föresatser föllo genast.
  
  Han hade hunnit ett tiotal steg åt kvinnans håll då hans kamrater fingo
  se hans afsikt. -- Stopp, Swan! -- Följ med oss, Swanson! -- Ge henne
  tusan, old boy! -- ropade de efter honom.
  
  Swanson stannade obeslutsam, han ämnade redan vända, då kvinnan försvann
  bakom hörnet. Men innan hon försvann, såg Swanson tydligt, att hon
  vinkade åt honom. Det var mer än nog. Utan att bry sig om kamraternas
  rop, skyndade Swanson efter henne och försvann äfven han rundt hörnet.
  
         *       *       *       *       *
  
  Ett par timmar senare, just som morgonrodnadens första skimmer syntes i
  öster, hittade en irländsk poliskonstapel en storväxt, blond man liggande
  sanslös i en ruskig gränd i en illa känd del af staden, alldeles nere
  vid Missisippistranden. Han var klädd i endast underkläderna, och hade
  i hufvudet ett långt, djupt sår, tydligen tillfogadt genom ett kraftigt
  slag med ett tungt tillhygge.
  
  Konstapeln telefonerade efter ambulans och lät föra mannen till
  polisstationen, där han efter lämplig behandling snart kvicknade vid, så
  att han kunde göra reda för sig.
  
  Han uppgaf sig heta Swanson, timmerhuggare till yrket, och berättade sin
  historia.
  
  Sedan han skilts från sina kamrater, hade han följt efter fruntimret. Hon
  var emellertid långt före och gick fort, så att om hon inte då och då
  hade vinkat åt honom, hade han säkert inte brytt sig om att följa efter.
  
  Hon ledde vägen nedåt flodstranden och gick gator, -- så krokiga, att en
  orm skulle brutit nacken af sig, om han försökt följa krokarna -- sade
  S. Under tiden kom Swanson allt närmare och närmare. Hon vek in i en
  gränd, och när Swanson hann fram stod hon där och väntade på honom.
  
  Swanson gick fram till henne och upptäckte då till sin stora missräkning
  dels att hon var svart och dels att hon såg mera maskulin ut än han märkt
  på litet afstånd. Han fick emellertid icke länge reflektera öfver detta,
  ty med ett vigt språng kastade sig »damen» öfver honom och grep honom i
  strupen. Innan han hann sätta sig till motvärn, sprang en man fram ur
  skuggan af det närmaste huset. Swanson kände ett förfärligt slag öfver
  bakhufvudet, sedan mindes han ingenting mer. Han hade icke sett den, som
  slog honom, mera än ett ögonblick, men han kunde ta på sin ed, att han
  kände igen den lille falskspelaren.
  
  När Swanson en stund senare, iklädd polislöjtnantens gamla kläder,
  gick därifrån, erkände han att han gjort ett misstag, då han slog
  falskspelaren, men han tackade på samma gång sin skapare för att han
  lämnat sina hundra dollars i Jim Anderssons säkra förvar.
  
  
  
  
  En Chicagoman.
  
  
  En vacker kväll stod jag och hängde vid disken i krogen »Stockholm» i den
  stora svenskstaden Minneapolis. Rundt omkring mig trängdes de törstiga
  och i mina öron ljödo alla Sveriges dialekter, från skåningens skorrande,
  till norrlänningens sjungande mål. Plötsligt kom Fred, bartendern, fram
  till mig och visade på en ung man, som stod vid andra ändan af baren, med
  ett tomt grogglas framför sig.
  
  -- Se på den där fördömde gröngölingen, sade han. Jag serverade honom en
  grogg för en stund sedan. Han välte i sig den i ett drag, och svor sedan
  på, att han aldrig druckit sämre whisky sedan han var på järnvägsbygge
  och fick den petroleumblandad. När jag svor på, att han fått Silver
  Pitcher Rye, det bästa i huset, -- fast det var det, gudskelof, inte
  -- så blef han uppkäftig, kallade mig giftblandare, och bad mig byta
  om vanor och bli bondfångare igen. Märk _igen_. Som bartender hade jag
  absolut inga förutsättningar sa’ han. Men han känner inte Fred Olson from
  Gothenburg, Sweden. Vänta en stund, så ska’ du få se hur jag »fixar»
  honom.
  
  Som jag, i motsats till den gentleman, som ådragit sig bartenderns vrede,
  kände Fred Olson from Gothenburg, Sweden ganska väl, väntade jag mig
  något sattyg, och höll intresserad utkik på hvad som komma skulle.
  
  Jag behöfde inte vänta länge. Efter en stund tröttnade karlen på att
  betrakta sitt glas, som ju var tomt, och således saknade alla möjligheter
  att uppväcka intresse och han begärde en whiskygrogg till. Fred blinkade
  ett tag åt mig, med vänstra ögat, tog ostentativt en flaska Silver
  Pitcher Rye och slog en styf dosis i glaset, sedan tog han, ehuru mindre
  ostentativt, en flaska svenskt brännvin och fyllde glaset därmed, i
  stället för sodavatten. Så blinkade han en gång till åt mitt håll, och
  serverade groggen.
  
  Karlen, som skulle »fixas» anade tydligen ingenting, utan tog glaset och
  tömde groggen i ett drag. Sedan grinade han, spottade ett tag, svor och
  sade:
  
  -- Hör du, din fördömda son af en groda! Hvad tusan är det för gammalt,
  dufvet sodavatten du slagit i groggen. Det var ju ingen kolsyra i det.
  
  Sade och gick.
  
  Jag erkänner, att karlen intresserade mig, därför följde jag efter,
  högg honom på falskspelarmanér i knapphålet och anhöll om äran att få
  göra hans bekantskap. Han granskade mig skarpt från topp till tå, och
  som resultatet tycktes bli tillfredsställande, svarade han, med lugn
  värdighet, att det gick för sig. Som han förklarade sig vara törstig,
  gingo vi in på »Hvita stjärnan».
  
  -- Hvarifrån kommer ni, frågade jag, när vi fått oss hvar sitt glas.
  
  -- Chicago! svarade han lakoniskt. Varit där?
  
  -- Aldrig! ljög jag. Jag ville nämligen ha honom att prata.
  
  Det lyckades.
  
  -- Aldrig varit i Chicago, aldrig varit i Chicago, upprepade han för sig
  själf i halft begrundande, halft beklagande ton. Hvarifrån kommer ni då?
  
  -- San Francisco senast.
  
  -- Frisco! föraktfullt. Fy tusan! Sabla håla! Nej, tacka vill jag
  Chicago, det är en stad det, som ni inte kan drömma er maken till! Där
  tjänar man pängar, sir. Jag fick en gång för tre dagars arbete en sedel
  så stor, att jag måste skicka den till John D. Rockefeller för att få den
  växlad, men som jag glömt att ta kvitto, så behöll han den, antagligen
  af gammal vana. Nej, säg ingenting ondt om gamle J. D., han behöfde
  den nog bättre än jag. Jag var ju i Chicago. Nämde ni brådska, sir?
  Herre gud! Tala inte om brådska, ni vet inte hvad det är. Sådant finns
  hvarken i Minneapolis eller Frisco. Why! Jag minns en gång, när det låg
  ett tjugudollars guldmynt vid hörnet af Railway Exchange byggnaden vid
  Michigan avenue. Jag, och åtskilliga tusen andra personer passerade
  det tre-fyra gånger om dagen i tre veckors tid, och det blef till slut
  en af Chicagos sevärdheter, tjugudollarn vid Railway Exchange. Vi va’
  stolta öfver den, sir! Det fanns ingen stad i världen, som hade en sådan
  tjugudollar. Ingen tjugudollar i världen hade legat så länge på samma
  ställe på en så starkt trafikerad gata.
  
  -- Men hvarför plockade ingen upp den, frågade jag.
  
  -- Plocka upp den, sir? Sa’ ni plocka upp den? Tillåt mig fråga: Hvem
  innerst tror ni hade tid till det? Och flickor, sir! Sådana flickor som i
  Chicago -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- --
  
  
  
  
  Intill döden.
  
  
  I.
  
                                                   Sunny Beach den 10 juli.
  
  Käre vän!
  
  Så har jag då till slut kommit till den här lilla platsen. Som du vet,
  ligger den som en oas midt på prärien; ett par klippor, litet skog, en
  sjö, det är det hela, men det är tillräckligt. När man är van vid prärie
  på alla sidor, van att gå som medelpunkten i en cirkel, så är det godt
  och hvilsamt för ögat att vara i en kuperad terräng, att inte alltid
  behöfva känna sig som världsalltets centrum, som en ensam fixstjärna i
  rymden. Här bland dungarna af asp och silfverpoppel kan man försvinna
  om man vill, och du anar inte, hur man njuter af det, när man som jag
  kommer från vidderna. Tidigt i soluppgången, innan jorden lagt af sin
  friska morgondräkt, är jag ute och går i det daggvåta gräset, lyssnande
  till koltrastens första hvissling i poppeln här utanför och härmfågelns
  morgonkvitter långt borta bland buskarna. När jag känner den starka
  luften fylla mina lungor, går det som en ström af eld genom ådrorna, och
  jag känner, att lifvets ljuflighet icke är långt borta.
  
  Det finns inte mycket folk här. Några affärsmän från de närmaste
  städerna, en dam med en bleksiktig dotter och en ung änka. Änkan har
  mitt fulla gillande. Inte bara därför, att hon är den enda här, som man
  kan ha något nöje af att umgås med, utan därför att det är en verkligen
  förtjusande kvinna. Askblondt hår, mörkblå ögon, rak näsa, låg panna,
  smal mun. Dessutom är hon intelligent och jag tror, att hon har en hel
  del förträffliga egenskaper. Ännu känner jag ju henne så litet, att jag
  inte kan bestämt uttala mig om den saken, men det rättar väl till sig.
  
  Nu tror du naturligtvis genast, att jag är kär i den där änkan? Du hyser
  ju den egendomliga åsikten, att jag blir kär i hvarje flicka jag ser. Jag
  vill emellertid först som sist underrätta dig om, att det är ett absolut
  misstag, och att jag hvarken är, tänker bli eller har varit i allra
  minsta grad »verliebt» i änkan. Hoppas därför, att du, när du skrifver,
  befriar mig från allt dumt prat om dylikt.
  
  För öfrigt vore det inte alls att undra på om man i alla fall blefve fast
  för änkan. Det är hon värd.
  
                                   Din vän
  
                                                                  _George_.
  
  
  II.
  
                                                   Sunny Beach den 15 juli.
  
  Käre vän!
  
  Visserligen har jag inte ännu fått svar på mitt förra bref, och som jag
  har det lindriga nöjet, att känna dig rätt väl, så har jag inte gjort mig
  några illusioner i den vägen, utan har beredt mig på att få vänta ett par
  år eller så, men som jag för ögonblicket inte har något bättre att företa
  mig, så kan jag ju, trots allt, kosta på dig ett par rader.
  
  Orsaken därtill är, att jag har en liten nyhet att berätta dig. I
  förtroende. Så att jag antar, att du inte försummar någon tid, utan
  ofördröjligen låter den gå vidare till umgänget. Saken är den, att jag
  är förlofvad!! Inte riktigt än, visserligen, men inom en ytterst kort
  tid. Jag har ju inte friat än, men det tänker jag snart göra, och jag har
  naturligtvis på förhand sonderat terrängen så pass mycket, att jag kan
  vara säker om, att bli accepterad. Kanske till och med inte utan en viss
  glädje.
  
  Jo ser du! Jag nämnde i mitt förra bref några ord om en ung, vacker änka,
  som bor här. Jag har redan beskrifvit hennes utseende, så att du vet, att
  det inte lämnar något öfrigt att önska, och sedan jag kastat en blick in
  i hennes själ, kan jag utan öfverdrift säga, att det är den härligaste
  kvinna jag hittills sett. Hennes sätt har jag hela tiden tyckt om, och
  hon tycks vara nöjd med mig, ty redan från början ha vi varit mycket
  tillsamman. Det är visserligen endast några dagar sedan vi sågo hvarandra
  för första gången, men det har varit tillräckligt. Jag smickrar mig med
  att vara i viss mån människokännare, och så småningom har jag upptäckt
  en mängd nya sidor af hennes karaktär. Jag har nämligen lagt märke till
  hvarje ord, hvarje smådrag, och har kommit till det resultatet, att hon
  är Kvinnan. Ju bättre jag lärde känna henne, desto mera kände jag mig
  dragen till henne, tills nu våra hjärtan äro knutna samman, med band, som
  endast döden kan lossa. Jag har funnit, att hon är den ädlaste och bästa
  kvinna som finns. Hennes själ är så ren, som nyfallen snö, ofläckad af
  koketteri, flirtlystnad och dylikt, som hör till den modärna kvinnans
  förnämsta kännetecken. För emancipation och dylikt moj intresserar hon
  sig inte alls, utan anser att kvinnans plats är hemmet. Äfven i andra
  fall är hon precis en sådan kvinna, som vi män älska. Jag är säker på,
  att hon icke är i stånd att älska mer än en gång i lifvet -- sin första
  man, har hon nog mot sin vilja blifvit tvungen att gifta sig med, -- och
  jag känner, att denna stora passion kommit till henne nu, ty en kvinna
  som hon skulle inte ge mig sådana blickar som hon gör, om hon inte
  älskade mig.
  
  Och jag älskar henne tillbaka. Du har alltid påstått, att jag haft lätt
  att bli kär, fast gud skall veta, att jag i det fallet legat långt efter
  dig. Jag erkänner nu, att jag ibland trott mig hysa ett visst intresse
  för en eller annan flicka, men först nu, när jag känner den verkliga
  kärleken, kan jag se hur löjligt små och obetydliga de där flyktiga
  intressena varit. Jag vill inte förnöta min och din tid med prat om
  detta. »En massa onödigt svammel», kommer du väl att kalla det. Allt hvad
  jag ämnar säga är, att denna gång är det »Intill döden», -- »Jusqu’ à la
  mort».
  
  Under de få dagar vi varit tillsammans, har jag haft oräkneliga
  tillfällen att tala om för henne mina känslor, men som jag ju mycket
  väl kan förstå, att det kan stöta hennes känsliga sinne om jag toge
  mig en sådan frihet, efter en så kort bekantskap, så väntar jag ännu
  en liten tid. Det var dock nära här om kvällen, att jag hade förlorat
  själfbehärskningen och låtit min känsla skena af med mig.
  
  Utanför pensionatet där vi bo, hade vi gjort upp en lägereld och lågo i
  en ring omkring den berättande historier för hvarandra. Utanför eldens
  ljuscirkel kunde man då och då se en skugga smyga förbi, det var ett
  stinkdjur, platsen vimlar af sådana, och ibland förde vinden till våra
  näsor ett stänk af den ingalunda söta lukt, de utveckla.
  
  Så småningom började elden brinna ned, och änkan och jag, som voro yngst
  i sällskapet fingo på vår lott att skaffa ved. Vi gingo därför bort
  mellan träden i parken för att leta upp grenar och kvistar. Det var en af
  de härligaste promenader jag haft i mitt lif. Vi dröjde kanske onödigt
  länge med att samla ett fång bränsle, men det blef likväl gjort till
  slut, och vi vände om. Änkan hade nu fått en idé i sitt lilla hufvud,
  att _hon_ skulle bära veden och inte jag. På så sätt fick jag armarna
  fria, och du må tro, att det kostade en viss själsansträngning, att icke
  använda dem till sitt rätta ändamål. Försiktigt gingo vi fram mellan
  träden, då vi plötsligt kände en liten doft af stinkdjur. Det fanns
  tydligen ett i mörkret framför oss, och de skicka, som du vet, en liten
  varning, när de inte önska att bli störda. Men, milde gud, hvad tösen
  blef rädd. Hon släppte i förskräckelsen veden, och drog sig tätt, tätt
  intill mig, medan hon bad mig för all del skydda henne. Det var nära, att
  jag skulle ha klämt till då, men min vördnad för henne höll mig tillbaka.
  Hon lugnade sig emellertid förvånande raskt och vi fortsatte fram till
  elden. Den gången bar jag veden.
  
  Du, med din vanliga misstänksamhet, och förmåga, att misstyda allt,
  kommer naturligtvis att tro, att hon af ren uträkning lät mig ha armarna
  fria, och att hennes skrämsel endast var låtsad. Men sådana insinuationer
  visar jag med förakt tillbaka. Denna unga dam är inte i stånd till
  dylikt svek. Hon är ingen vanlig »flirt», utan en kvinna, med hjärta af
  renaste guld.
  
  Jag vet mycket väl att du kommer att skratta åt hela affären, och säga åt
  pojkarna, att »George har funnit den enda rätta igen», men jag bryr mig
  inte om det, ty, jag upprepar det, den här gången räcker det »Jusqu’ à la
  mort.»
  
                                   Din vän
  
                                                                  _George_.
  
  
  III.
  
                                                   Sunny Beach den 18 juli.
  
  Käre vän!
  
  Det är endast tre dagar sedan jag sist skref till dig, men jag kan inte
  låta bli att underrätta dig, att denna plats, som hittills varit så trist
  och intresselös, nu plötsligt blifvit full af lif och solsken. I går
  kom det nämligen hit en gammal fru med sin unga dotter, en sjuttonårig
  liten tjufpojkstös med gropar i kinderna och glädje i ögonen. Jag måste
  verkligen kalla henne »en solstråle», fastän det är banalt och utslitet.
  
  Tösen tar mig med sig ut i skog och mark hela dagen. Jag skall hjälpa
  henne att fiska och ro och göra det eller det. Allt användes jag till,
  och jag protesterar inte. En ekorre, som bor i parken, har lyckats
  uppväcka hennes intresse och hon finner den »gränslöst, förtjusande
  söt». I dag fick hon se en »gopher», en sådan där lustig, vackert
  tecknad, liten gnagare, sitta utanför det ihåliga träd där han hade
  sitt residens, och, vet du, tösen gaf sig inte förrän jag rökt ut den
  ur trädet och fångat den lefvande åt henne. När hon så haft den en
  halftimma, fick hon klart för sig, att »det var synd att ta den från
  sitt bo,» och så gick hon dit och släppte den igen. Sådan är hon.
  Litet nyckfull kanske, men med ett godt hjärta under det hela, och för
  öfrigt är hon en alldeles förtjusande flickunge. Jag känner, att hon så
  småningom får allt större makt öfver mig, och det får gå, ty jag känner
  också, att min känsla icke är af det vanliga, hastigt öfvergående slaget,
  utan något mer, djupare, mera äkta än de plötsliga, hastigt uppflammande
  och lika hastigt slocknande små böjelser, som du och andra små själar
  bruka vara välsignade med, och, än mer, nöjda med. Nej detta är en, om ej
  till åldern, så till själen mogen mans fasta, aldrig döende kärlek till
  en god kvinna.
  
                                   Din vän
  
                                                                  _George_.
  
  P. S.
  
  Jag nämnde visst, i något af mina föregående bref, ett par ord om en
  änka, som bor här. Hon är inte änka alls. Hennes man kom hit i förgår.
  
  
  
  
  Sjösjuka.
  
  
  Jo, se det var så, att Sam och Harry och farbror John, skulle göra en
  tripp till Europa i förra månaden, och de hade hållit vad med hvarandra,
  att de inte kunde bli sjösjuka.
  
  Långt innan de kommit ombord på båten, anförtrodde de hvarandra en
  hel del, dittills omsorgsfullt hemlighållna upplefvelser på traden
  New-York--Boston. De hade varit med om både skeppsbrott och cykloner.
  Harry försökte till och med, med ett korallref vid Sandy Hook, men det
  gick inte alls. Ingen af dem hade emellertid någonsin varit sjösjuk. I
  hälsingland heller!
  
  Sjöhistorierna själfdogo emellertid då båten hunnit förbi Frihetsstatyn.
  Farbror John och Harry sutto och latade sig i sina däckstolar, medan Sam
  gick omkring, ifrigt sysselsatt med att glömma sin amerikanska dialekt,
  och hindra en af fartygets officerare i hans arbete.
  
  Af denne fick Sam en värdefull upplysning. Vid ett tillfälle när man
  talade om sjösjuka, gjorde nämligen förstnämnde gentleman följande
  uttalande:
  
  -- Om en karl håller på att bli sjösjuk, och ert vänliga sinne tar
  öfverhanden, så att ni tycker, att ni borde hjälpa honom på trafven, så
  tala bara med honom om fett fläsk. Så jäklar -- --
  
  Sam begrundade de orden, och gömde dem i sitt hjärta.
  
  När Sandy Hook passerats, började hafvet bli kullrigt. Inte mycket för
  all del, bara så där lagom stora ojämnheter här och hvar.
  
  Farbror John hade ingen vidare aptit till middagen, utan föredrog att
  promenera på däck. Harry åt också föga. Han ansåg det inte nyttigt att
  äta mycket på sjön. Så att han gick snart nog ut till farbror John. Sam
  åt en bastant middag, sedan drack han kaffe och likör och afseglade
  slutligen för att inspektera sina reskamrater.
  
  Han fann dem sittande på en bänk midskepps. De sågo inte så värst glada
  ut. En aristokratisk blekhet hade lägrat sig öfver deras drag. Sam slog
  sig ned, gjorde sig underrättad om deras hälsotillstånd, och begynte med
  några goda råd.
  
  -- Well, boys! Hvarför åt ni inte i middags? När man är på sjön skall man
  äta. Det värsta ni kan göra är att inte lägga in tillräckligt. Gå ned
  till stewarden och bed honom ge er en bit fläsk, fett, skinande fläsk.
  Det är det bästa som finns på villande haf.
  
  Farbror John anlade ett lidande ansiktsuttryck, och äfven Harrys utseende
  blef ännu mindre fördelaktigt.
  
  Sam fortsatte:
  
  -- Ha dom till att steka det lätt åt er, så att flottet dryper om det --
  -- hvafanurå? Hvart skall du hän, John! Kors, hvad han fick brådt, du
  Harry!
  
  Farbror John hade nämligen, med dödsfasa tecknad i ansiktet, försvunnit
  nedför salongstrappan.
  
  -- Men, som jag sa’. Bara lätt stekt, så att flottet dryper af det. Ännu
  bättre är ju att steka det själf, så att man får känna lukten af det
  också.
  
  Kallsvetten pärlade på Harrys panna. Sam smålog.
  
  -- Ett annat bra sätt, är att binda ett snöre i fläskbiten och dra den
  upp och ned genom strupen, det liksom -- --
  
  Harry reste sig ostadigt, och stapplade utan ett ord ned i salongen.
  
  Sam log bredt och förnöjdt. Så’na där landkrabbor tala om skeppsbrott och
  cykloner, och så gå åt skogen vid blotta tanken på en bit obefintligt
  fläsk.
  
  Fy tusan! Han ville inte tänka på fläsket vidare. Det var så fördömt
  äckligt. Nej bättre sysselsätta sig med något annat. Och Sam tänkte på
  Europa, på allt trefligt han skulle få där, och hur roligt det skulle bli
  när han talade om för folk om farbror John och Harry och fläsket.
  
  Se så, nu var fläsket där igen! Sam blef irriterad. Kunde han inte låta
  bli att tänka på det fördömda fläsket? Åjo! Och Sam tänkte på sin mäst
  älskade flickas blå ögon, och i sammanhang därmed på himmelens stjärnor,
  och dessutom, helt omotiveradt, på fett fläsk. Fett, skinande fläsk, som
  fräste och spluttrade och luktade flott. Han riktigt kände flottlukten
  kittla sina näsborrar. Brrr!
  
  Sam blef himla ilsk. Den stora vreden var en försvinnande liten ilska
  jämförd med hans. Han gaf sig sjutton på, att han skulle glömma allt,
  som hade den minsta förbindelse med fläsk. Både farbror John -- ja,
  missförstå mig inte -- och allt annat. Och han tänkte på allt under
  himmelens fäste, negerbarn och fondpapper och smittkoppor och död och
  pina och -- fett, sabligt fett fläsk.
  
  Nu var det Sam, som kallsvettades. Han kände en blyhätta öfver hjässan
  och hade en förnimmelse af, att fartygets vågrörelser väckte ett gensvar
  i hans inre.
  
  Då vardt Sam bedröfvad intill döden. Han reste sig, spottade, svor och
  vacklade ned i sin hytt för att lida sjösjukans kval.
  
  Och tänka på fett fläsk.
  
  
  
  
  Nykomlingen.
  
  
  När nykomlingen anlände till Harristown, var han full som en alika och
  pank som en guldgräfvare. Men icke förty uppträdde han så ohöfligt,
  att han genast tillvann sig allas aktning och bevågenhet. I Harristown
  hade man nämligen sett betydligt fullare karlar nyktra till, och lika
  barskrapade bli boskapskungar, endast och allenast på den grund, att de i
  rikt mått ägde oblyghetens gudagåfva.
  
  Det var inte ofta någon resande brukade anlända med det tåg, som på
  de mest oberäkneliga tider besökte Harristown, och därför var hela
  den lediga delen af stadens befolkning nere och mötte den man, som i
  samhället representerade turistströmmen.
  
  Nykomlingen steg af tåget och gick med värdiga, ehuru något osäkra steg
  uppåt gatan, under afsjungande af en vacker sång, som handlade om »The
  girl I left in sunny Tennessee», följd på något afstånd af en lifligt
  intresserad befolkning. Fastän mannen aldrig varit sedd i staden förr,
  ställde han instinktivt färden direkt till Johnsons förfriskningsställe,
  och hopen följde villigt efter.
  
  Där inne debuterade nykomlingen, och gjorde genast lycka.
  
  Han steg nämligen fram till disken, satte ned kappsäcken, betraktade
  bartendern Jenkins, betraktade den församlade menigheten, stod så omkring
  tio sekunder med ett förväntansfullt uttryck i ansiktet, och yttrade
  slutligen:
  
  -- Nå?
  
  -- !!??
  
  -- Hva’ ä’ ni för några afritade fårskallar?
  
  Ett obehagligt mummel blef svaret, blickarna mörknade och en och annan
  näfve sökte sakta revolverfickan.
  
  -- Ni ha ju inte det ringaste begrepp om gästfrihetens enklaste bud vis à
  vis bemötandet af en törstig, pank och efterlyst främling.
  
  Ett gladt sorl blef svaret, blickarna ljusnade och alla händer sökte
  byxfickorna där pängarna förvarades.
  
  De erforderliga törstsläckarna kommo fram, och befolkningen, som
  tilltalats af främlingens obesvärade sätt, bjöd gärna. Nykomlingen lät
  utan svårighet förmå sig att dricka ett glas med hvar och en af de
  närvarande, och inom kort insågo pojkarna, att han var i behof af hvila.
  Man bar därför in honom i hotellet, hvars resanderum var jämförelsevis
  oupptaget, d. v. s. befolkat af endast fyra kreatursdrifvare.
  
  Följande morgon var nykomlingen, trots allt, tidigt uppe och tog sig en
  morgonpromenad, dels för hälsans skull och dels i afsikt att skaffa
  mynt. Han träffade också snart en landtbo, med välmående, ehuru icke
  särdeles intelligent utseende, med andra ord, just en sådan person, som
  han sökte. Till denne sålde han en af sina revolvrar, under uppgift, att
  det var samma vapen, som Napoleon använde, när han sköt St. Helena. På
  grund af pjesens kuriositetsvärde erhöll han hela femton dollars för den,
  ehuru den såg ut som en vanlig, sexdollars Smith & Wesson.
  
  Med denna summa på fickan, gick han till Johnsons, där han träffade
  en hel del af kamraterna från föregående kväll. Han bjöd naturligtvis
  genast på en »round», som han, till allmän förvåning, också betalade, och
  började sedan berätta för en intresserad åhörareskara:
  
  -- Well, boys! Jag kan nog förstå, att ni undra hur jag, som ju är en
  verkligt fin karl, råkat hamna i den här fördömda hålan, och med hänsyn
  till den gästfrihet, hvarmed jag blifvit mottagen, har jag beslutat
  att låta er få höra historien om den rad motgångar som drifvit mig, en
  framstående medborgare i den stora staden Chicago, hit ut i ödemarken.
  
  För icke länge sedan innehade jag en framskjuten post i en af Chicagos
  största firmor, och ett af mina göromål var, att hvarje vecka aflöna
  firmans arbetare och kontorspersonal. Dessa aflöningar uppgingo till ett
  ganska stort belopp, och jag for alltid själf till banken för att hämta
  pängarna, ty åt någon annan vågade jag icke anförtro detta ansvarsfulla
  uppdrag. En dag, när jag skulle fara tillbaka till kontoret efter att i
  banken ha lyft aflöningsbeloppet, kom jag att i hastigheten stiga på fel
  spårvagn och befann mig inom kort vid järnvägsstationen. Här hoppade jag
  af, i afsikt att följa med nästa vagn tillbaka, och stod just och väntade
  på den, när jag fick se en bekant gå in i stationen. Som jag i detsamma
  erinrade mig, att jag hade något angeläget att säga honom, skyndade jag
  efter, men han hade försvunnit i trängseln. Det stod emellertid ett
  tåg färdigt att afgå, och i tro att han möjligen var ombord gick äfven
  jag på tåget för att söka honom i vagnarna. Min vanliga otur förnekade
  sig icke heller denna gång. Tåget satte sig i rörelse, och var i full
  gång innan jag hunnit fullt fatta hvad som händt. Till råga på olyckan
  var det ett expresståg, som icke stannade förrän i St. Paul. Jag hade
  således ingenting annat att göra, än att följa med till St. Paul, och
  än mer, jag måste naturligtvis betala biljetten. Några egna pängar hade
  jag för ögonblicket inte på mig, och var därför nödsakad att använda min
  principals.
  
  Nu kunde jag naturligtvis icke resa tillbaka utan vidare. Hvad anledning
  hade min chef att tro min, jag medger det, ganska osannolika historia, om
  jag kom hem med brist i kassan? Antagligen skulle han skicka efter polis
  och låta sätta in mig för förskingring. Därför beslöt jag att stanna i
  St. Paul och arbeta ihop det felande beloppet, för att sedan återvända,
  lämna tillbaka pängarna och förklara saken. När intet fattades i summan
  skulle han säkert tro mig, och kunde i alla händelser icke skicka efter
  polis, då han ju ingenting förlorat.
  
  Alltså stannade jag i St. Paul och sökte arbete, men sådant tycktes icke
  finnas att få. Många, långa dagar gick jag där i hopp att något skulle
  yppa sig, men förgäfves. Som jag dock inte ville fara illa, och ju ämnade
  ersätta hvad jag gjorde af med, bodde jag på Ryan hotell, och skulle haft
  det utmärkt bra, om icke sorgen öfver, att jag icke kunde återvända till
  Chicago, plågat mig så djupt.
  
  En vacker dag lade jag märke till, att en ung man med breda axlar och
  skarpa ögon, ofta tycktes ha sina vägar åt samma håll som jag. Jag anade
  att han ville mig något, men min medfödda blyghet gjorde, att jag sökte
  undvika honom så mycket som möjligt. Men utan resultat. Slutligen såg jag
  från fönstret honom en dag gå in i hotellet, och som jag antog att han nu
  beslutat att tala med mig, skyndade jag nedför trappan medan han åkte upp
  med hissen, och skyndade till järnvägsstationen. Detta gjorde jag, mina
  herrar, endast på grund af min blyghet, trots det jag hade en aning om,
  att mannens ärende var just att erbjuda mig stadigvarande arbete.
  
  Jag skyndade således till järnvägsstationen, och köpte biljett för de
  slantar jag hade kvar. De räckte precis hit. Därför kom jag hit, och
  därför var jag utan pängar när jag kom. Om inte en medresande gifvit mig
  litet whisky, så hade jag heller inte fått den allra minsta näring i
  kroppen på hela resan, och då vet jag inte hur det hade gått.
  
  När främlingen slutat, uttryckte alla sin djupa medkänsla för den af
  olyckan hårdt pröfvade mannen och en insamling igångsattes genast, hvars
  resultat, tillsammans med de pängar han under dagens lopp vann på poker,
  gick upp till ett rätt betydande belopp.
  
  Senare på aftonen anordnades en liten fästlighet för honom, och när
  deltagarna fram emot dagningen skildes, stod det klart, äfven för en
  flyktig betraktare, att de icke kommit från någon goodtemplarbal.
  
  När Harristown nästa morgon vaknade var nykomlingen försvunnen. Äfvenså
  Pat Flanagans bästa häst och innehållet i krögare Johnsons kassaskåp.
  
  
  
  
  I misshugg.
  
  
  Om en harristownbo någon gång råkar skjuta ned en främling, så brukar man
  inte räkna så noga med det. Hvar och en kan ju begå ett fel. Råkar han
  skjuta ned en annan harristownbo, så gör han dock bäst i att resa bort
  några månader, tills den bortgångnes anhöriga och vänner något lugnat
  sig. Skjuter däremot en främling ned en harristownbo så kan man vara viss
  om, att det blir lif i luckan. Sheriffen kommer i rörelse och hvarje
  manlig stadsbo, som kan sköta en revolver -- och hvilken harristownbo kan
  inte det -- ställer sina krafter till hans förfogande för att uppspåra
  den brottslige och befordra honom till sitt rättvisa straff.
  
  Det hände en gång för icke så länge sedan, att en främling, som uppehöll
  sig i staden för att sälja patentmedicin -- en medicin, som rönte
  strykande åtgång, då den till såväl smak som verkningar var förvillande
  lik konjak -- råkade i ordväxling med en patient, som tagit en väl stor
  dosis af läkemedlet. Patienten, som var en hetlefrad herre, förde högra
  handen bakåt, med den naturliga påföljden, att han ögonblickligen blef
  nedskjuten. Bättre förekomma än förekommas, heter det ju.
  
  Medicinmannen, som hade fullkomligt klart för sig den sannolika följden
  af skjutningen, tog sin tillflykt till hotellet, körde, med revolvern i
  hand, ut de innevarande, barrikaderade dörren, och sköt från fönstret
  utan åtskillnad på hvar och en, som kom inom skotthåll.
  
  Ljudet af skotten hade naturligtvis väckt en del uppmärksamhet, och den
  tillgängliga styrkan mobiliserades hastigt. Sorgligt nog befann man
  sig midt uppe i boskapsmärkningen, då större delen af stadens manliga
  befolkning var ute på rancherna. Därför lyckades inte sheriffen anskaffa
  mera än tolf man, ehuru unge Collins, som nyss kommit till sta’n och ännu
  knappast räknades som riktig harristownbo, äfven inmönstrades.
  
  Sheriffen förlade sin styrka bakom husen i närheten af hotellet, och höll
  sig passiv till mörkrets inbrott. Under denna tid växlades endast enstaka
  skott mellan de stridande parterna, och ingen skada åstadkoms å någondera
  sidan.
  
  När det så mörknade delade sheriffen angreppsstyrkan i två afdelningar.
  Den ena, under hans eget befäl, skulle från de närliggande hustaken
  beskjuta hotellet, medan den andra, förd af borgmästaren, försiktigt
  avancerade för att sedan, med en enda, gemensam rusning söka spränga
  dörren och gripa missdådaren. När rusningen skedde, skulle sheriffen med
  sin eld hålla den belägrade från fönstret, och således hindra honom att
  beskjuta de anfallande.
  
  Detta program följdes till punkt och pricka. Från hustaken skickade
  sheriffstyrkan ett sådant kulrägn mot hotellets fönster, att den stackars
  medicinmannen inte vågade visa en flik af sin eftertraktade lekamen.
  Borgmästarens afdelning avancerade icke desto mindre med den yttersta
  försiktighet tills den befann sig bakom hörnet af det hus, som låg midt
  emot hotellet. Sedan störtade den med ett indiantjut mot dörren, som
  snart gaf vika för angreppet.
  
  Med ett ljudligt hurra, inträngde borgmästarens armé i byggnaden, medan
  sheriffens lagade sig ned från taken med en hastighet så beräknad, att
  man skulle hinna fram när faran var öfver, men dock icke för sent för att
  dela äran.
  
  Men den ära, som fanns att dela, var så liten, att den knappast räckte
  till åt en, om än aldrig så anspråkslös. Fågeln var nämligen utflugen.
  Husets baksida, där hvarken dörr eller fönster fanns, hade man nämligen
  icke ansett det löna mödan att bevaka, och så hade karlen helt enkelt
  brutit loss ett par bräder ur väggen och gifvit sig af.
  
  Där stod man nu, tolf stycken stora, starka präriepojkar, med en
  borgmästare och en sheriff bland sig till på köpet, och hade låtit en
  förbrytare slippa undan. Och orsaken till det hela var, att man inte
  tänkt på, att det, för en energisk karl, finnes möjligheter att gå fram
  öfverallt, äfven där inga dörrar finns.
  
  Men det kunde repareras. Styrkan delades i patruller om två man, tre
  vakter utsattes, en vid hotellet, en vid järnvägsstationen och en vid
  banken. Borgmästaren, som upptagit mannens försvinnande som en personlig
  förolämpning, jagade på egen hand.
  
  Unge Collins, som fått vakten vid hotellet på sin lott, tyckte att det
  kändes kusligt, när de öfriga försvunnit i mörkret. Han kände, såsom
  själf varande främling i staden, en viss sympati för den andre, som
  nu jagades som ett djur, därför att han gjort hvad hvar och en af de
  jaktifriga harristownborna utan minsta betänkande skulle ha gjordt själf,
  om han varit i samma situation. Collins var inte rädd precis, och hade
  beslutat att skjuta så fort han såg en skymt af den jagade, men anropade
  lika fullt den högste, att främlingen inte skulle ta vägen åt det hållet.
  
  Då och då hörde han kamraternas rop, där de meddelade sig med hvarandra,
  och han tänkte på hur obetänksamt det var af dem att på detta sätt ge
  tillkänna hvar de voro.
  
  Plötsligt närmade sig springande steg på andra sidan hotellet. Ett skott
  small, och borgmästarens röst hördes:
  
  -- Pass på, Collins, han kommer rundt hörnet.
  
  Collins stod färdig och väntade. Sekunderna gingo långsamt, en efter
  en, och blefvo en half minut. Då skymtade i mörkret en person,
  som försiktigt kom smygande rundt husets ena hörn. Collins sköt
  ögonblickligen. Karlen slog ut med armarna och sjönk tillsamman, och med
  ett jubelskrän rusade Collins fram. Men när han lyste med en tändsticka
  på den skjutne, gick det en kall kåre utefter hans rygg. Den person, som
  låg framför honom var nämligen -- Harristowns borgmästare.
  
  Collins stod skräckslagen. Nu voro goda råd dyra. Han visste inte
  hvad han skulle taga sig till, och när en person kom smygande rundt
  byggnadens andra hörn, sköt han inte. Den andre gick fram till Collins,
  och lyste på honom. Vid tändstickans fladdrande sken, kände Collins igen
  medicinmannen. Denne blinkade ett tag med vänstra ögat. Collins förstod,
  och blinkade tillbaka. Tillsammans gingo de båda till borgmästarens och
  sheriffens hästar, som stodo bundna vid en påle där bredvid, svängde sig
  upp i hvar sin sadel, och lämnade oförtöfvadt staden.
  
  
  
  
  Yankees.
  
  
  -- Ja, sade newyorkaren. Vi ha verkligen rätt höga hus här och hvar i
  New-York. Som ni vet, så finns det folk, som äro födda i någon af de
  högsta våningarna, och som lefva hela sitt lif där uppe. Ned till gatan
  komma de sällan eller aldrig, det är ju för dem en lika lång resa, som
  det är för oss att resa jorden rundt. Vilja de ha ombyte, så fara de bara
  en fyrtio, femtio våningar upp- eller nedigenom, så få de resa nog. De
  ha ju också allt hvad de behöfva där uppe. Präst, skola, kyrka, apotek,
  teater, cirkus och lekplan, finnes ju i hvar tionde våning eller så. Det
  hände en gång, att en karl föll ned från en af de högsta våningarna i ett
  dylikt hus. Well, man telegraferade genast ned och bad dem ta emot honom
  när han kom, och brandkåren ryckte mycket riktigt ut, och fattade posto
  med ett brandsegel där man beräknade att han skulle landa. Han kom också
  i laga tid och precis midt i brandseglet kom han, så att han blef alls
  inte skadad. Men han var sorgligt nog redan död. Han hade svultit ihjäl
  på nedresan, stackars karl.
  
  Chicagobon valkade bussen, spottade på en fluga som kröp i taket borta i
  rummets motsatta hörn, läppjade på sin grogg och fnös.
  
  -- Det förutsätter visserligen en ganska väl utvecklad byggnadsindustri,
  där nere i den där lilla sta’n, hvad han nu heter igen, men den förvånande
  ringa motståndskraften och kallblodigheten hos karlen, som föll, visar
  med all önskvärd tydlighet, att han var från Östern, där folket ju är
  klenare, såväl fysiskt som intellektuellt. Hade det varit en chicagobo,
  så hade han naturligtvis sagt ifrån, när han for förbi något fönster, att
  han ville ha mat. Ordern hade telegraferats ned och några våningar längre
  ned hade maten kastats ut till honom. Han hade fått näring på nedresan
  och antagligen rest med Barnum nu, etiketterad »Flygmänniskan». Följande
  lilla sanna berättelse kan kanske ge en idé om af hvilket material
  invånarna i världens verkliga hufvudstad äro gjorda. På taket till ett
  mindre hus -- 50 våningar endast -- i Chicago, låg en plåtslagare.
  Tuggade tobak gjorde han naturligtvis, i likhet med alla andra upplysta
  människor, och när han böjde sig fram öfver takets kant för att spotta ut
  bussen, råkade han taga öfverbalansen, och anträdde skyndsamt nedresan.
  Medan han föll räknade han de våningar han for förbi, 50, 49, 48 o. s. v.
  men höll på samma gång ögat på tobaksbussen, som flög bredvid honom. Som
  han passerat första våningen skrek han till: »Jag var först!», sen slog
  han i gatan. Det är hvad man t. o. m. i Chicago kallar kallblodighet.
  
  -- Alldeles riktigt, återtog newyorkaren, och eftersom han kom först,
  får man antaga att han också hade en mycket stor hastighet. Egendomligt
  att han glömde att ta tiden. Det skulle en verkligt kallblodig karl, en
  karl från någon världsstad på ostkusten till exempel, alldeles säkert
  ha gjort. Det hade varit värdefullt för vetenskapen att ha reda på hur
  lång tid en person behöfver för att komma ned rakaste vägen från ett
  femtiovåningshus. Jag för min del tror, att mannens hastighet i det
  allra närmaste skulle kunna jämföras med något af våra tågs. Att uppnå
  _fullkomligt_ deras hastighet tror jag dock inte, att han skulle lyckas
  med. Inte i Chicago. Luften lär ju där vara så tjock, att man vissa dagar
  får använda snöplog för att komma fram, och det är ju tydligt, att detta
  skall ha en menlig inverkan på ett föremåls hastighet. Jag nämnde visst
  helt nyss våra tåg! Vi ha värkligen nere i New-York ett och annat tåg,
  som kan konsten att förflytta sig framåt. Jag minns hur jag en gång, på
  en resa mellan New-York och Filadelfia, lade märke till ett högt staket,
  som löpte utefter banan. Hur jag än brydde min hjärna, så kunde jag inte
  fundera ut hvad det där staketet skulle vara till, och frågade därför vid
  framkomsten konduktören hvad det var för idé med det hela. Han förstod
  först inte hvad jag talade om, men snart gick det upp ett ljus för
  honom. »Staket», sade han. »No sir, det var inte något staket ni såg. Det
  var telegrafstolparna.»
  
  -- På tal om telegrafstolpar, inföll friscobon, som nu tyckte det vara
  tid att blanda sig i samtalet. Jag reste en gång mellan Denver och Los
  Angeles, och var mycket förvånad öfver, att jag, på hela vägen, inte
  såg mer än en enda telegrafstolpe. Saken föreföll mig mystisk, och jag
  frågade konduktören. »Telegrafstolpar», sade han. »Åhjo, det finns det
  nog så att det räcker, men man hinner aldrig se dem.» -- »Men jag såg en,
  nyss vi lämnat Denver», svarade jag.
  
  »Äsch», sa’ karlen. »Inte var det någon telegrafstolpe inte. Det var
  Klippiga bärgen.»
  
  -- Jag kan förstå, att herrarna ha den ganska egendomliga vanan, att
  ofta färdas med godståg, började chicagobon igen. Det gör aldrig jag.
  Jag reste en gång från Chicago till Omaha med ett verkligt snälltåg. När
  jag lämnade Chicago följde min hustru mig till tåget. Just som jag böjde
  mig ut genom kupéfönstret för att kyssa henne till afsked, satte tåget
  sig i gång, och jag kysste i stället -- min svärmor, som tog emot mig på
  perrongen i Omaha. Brrr.
  
  
  
  
  Stadsresan.
  
  
  Det är inte utan, att Bill och jag kände oss ganska obehagligt berörda
  när vi från präriehålans okonstlade lif och billiga spritpriser
  kastades in i storstadens vilda »struggle for life». Storstadslifvet
  slog inte an på oss. Våra enkla, naturliga Harristownseder tolererades
  icke, och vår personliga frihet, hvilken vi vant oss att betrakta som
  oinskränkt, kränktes på det mäst upprörande sätt af ett par irländska
  poliskonstaplar. Orsaken härtill var endast den, att Bill såg en vacker
  dam på gatan och, rättfram och hjärtlig som han är, klappade henne under
  hakan. Damen skrek till så att Bill hoppade flere meter baklänges i
  förskräckelsen, och en obekant mansperson rusade mot Bill med knutna
  näfvar. Han hann dock aldrig fram, ty med ett välriktadt slag mot
  hakspetsen sände jag honom till sömns. Så kom polisen och tog hand om
  oss. Bill anklagades för att ha groft förfördelat ett fruntimmer, och jag
  för att ha öfverfallit och illa misshandlat en karl.
  
  Det hade nog gått rätt illa för oss, om inte polislöjtnanten varit en så
  hygglig karl. Sedan han frågat om vi hade några pängar, och fått ett
  jakande svar, förklarade han, att han mycket väl kunde förstå hur svårt
  det vore för oss landsortsbor att hålla reda på, hvad som gick för sig
  och hvad som icke gick för sig i en storstad. Han tviflade inte på, att
  man i Harristown allmänt hälsade på damer enligt den af Bill praktiserade
  metoden, och han insåg äfven, att jag endast velat försvara en kamrat mot
  ett, i mitt tycke, omotiverat anfall. Som däremot polisdomaren vore en
  sträng man, utan försyn för främmande seder och bruk, trodde löjtnanten
  alldeles säkert, att vi skulle få tre månaders fängelse hvardera om vi
  kommo inför honom. Detta kunde dock undvikas genom att betala böterna,
  tio dollars person, till polislöjtnanten, som sedan skulle ordna
  saken. Vi betalade ögonblickligen och gingo vår väg, glada öfver att
  ha påträffat en så vänlig polislöjtnant. När vi senare erinrade oss,
  att han glömt att ge oss böteskvitton, började vi förstå, hvarför en
  polislöjtnantsbefattning anses så lönande.
  
  Från polisen gingo vi direkt till en krog som vi hört talas om. Huset där
  den är inrymd, hade förut varit kyrka, men när pastorn såg, att hjorden
  ökades, så att affären inte längre kunde rymmas i den trånga lokalen fick
  han sig ofvanefter uppenbarat, att församlingen borde bygga en ny kyrka
  för 40.000 dollars. En af församlingens diakoner, som var byggmästare,
  fick göra arbetet, och en inte troende byggmästare, som ingaf ett lägre
  anbud, afvisades med den motiveringen, att han, som varande ett satans
  barn, naturligtvis komme att fuska med bygget. En annan diakon erhöll
  nu en uppenbarelse, att den gamla kyrkan borde säljas och pänningarna
  öfverlämnas till pastorn för att användas till missionen. Redovisning
  fordrades naturligtvis icke af den käre läraren, och den omständigheten,
  att pastorn kort därefter byggde sig en villa i stadens omgifningar,
  hörde gifvetvis inte dit.
  
  Den gamla kyrkan såldes till ett ordenssällskap, som genast inrättade
  predikolokalen till danslokal och undervåningen till två krogar.
  
  Till en af dessa var det, som Bill och jag styrde kosan. Vi stego fram
  till disken och begärde whisky. »Riktigt präktig whisky» skulle vi ha.
  
  Men rubriken »riktigt präktig whisky» betecknar inte samma vara
  i storstaden som i präriehålan. I Harristown menas därmed en
  smygdestillerad soppa, som säljes för 20 cents flaskan och smakar som
  döden. Tillsättes drycken med litet cayennepeppar så sitter smaken kvar
  flera dagar. Krogpriset på denna dryck är 5 cent för två glas, och detta
  anses i Harristown vara väl betalt fastän glasen äro stora. Denna dryck
  trodde vi, i vår naivitet, att vi skulle få på en af storstadens mera
  frekventerade krogar.
  
  När bartendern ställde fram två små -- i vårt tycke oerhört små -- glas
  på disken blefvo vi verkligen ganska öfverraskade, men drogo den ganska
  naturliga slutsatsen, att vätskan i glasen var för stark för att njutas
  i större doser. Här i storstaden skulle man väl också kunna laga till
  riktigt rafflande saker. Det var alltså med en rysning af lycka och
  spänning vi fattade glasen och tömde dem. Sedan betraktade vi hvarandra
  med en viss snopenhet. Var detta whisky? Denna lena smörja, som inte
  efterlämnade den ringaste smakförnimmelse i våra vältränade strupar.
  Sämre whisky hade vi aldrig druckit. Storstaden sjönk flere fot i vår
  aktning.
  
  -- Nå, tänker ni betala för den där whiskyn någon gång, eller tänker
  ni inte? frågade bartendern med den för dessa herrar karaktäristiska,
  utsökta artigheten.
  
  Bill kastade upp en nickelslant på disken.
  
  -- Inte var den värd en röd cent, men där har du pängar i alla fall.
  
  Bartendern rörde inte slanten. Han såg bara från den till Bill och från
  Bill till den.
  
  -- Hvad är det där?
  
  -- Fem cent naturligtvis. Eller kanske inte Förenta Staternas lagliga
  mynt accepteras på den här syltan?
  
  -- Oh yes! Det gör det nog. Men hvad skall femcenten vara för?
  
  -- För whiskyn, din åsna. Två glas whisky -- fem cent. Stämmer inte det,
  så kan du få kalla mig Abraham Lincoln.
  
  Bartendern stirrade en stund på Bill, tydligen utan att förstå, slog så
  till ett gapskratt och ropade till de öfriga gästerna i lokalen.
  
  -- Kom hit, pojkar, så ska’ ni få se på ett par bondtuppar, som tro att
  de ska’ få två glas bästa whisky för fem cent. Det är visst meningen, att
  jag skall rabattera de femton.
  
  En intresserad, skrattande hop samlade sig kring oss, och »kvickheterna»
  började hagla. Jag såg en röd sky stiga upp i Bills ansikte, och visste
  att utbrottet var nära. Och när det kom, kunde man vara viss om att det
  skulle bli rätt lifligt på den där krogen, ty Bill stod sex fot och fyra
  tum i strumplästen, och hans käraste sport i Harristown var att ta tjurar
  vid hornen och kasta omkull dem i ett enda tag.
  
  Bartendern vände sig åter mot Bill.
  
  -- Upp med femton cent, bonde, ropade han. Tio cent glaset kostar
  whiskyn. Betala, och se’n ut härifrån.
  
  Men i Harristown har flatheten ingen plats bland en gentlemans dygder,
  och Bill var nyss kommen därifrån. Han satte handen på disken, och
  var med ett språng öfver den. Hans knytnäfve susade genom luften och
  bartendern föll som en stock. Ett par af hans vänner rusade till hjälp,
  men jag lugnade den ene med en stol och den andre med revolverkolfven.
  
  Men nu hade Bill fått blodad tand, och han längtade till stordåd. Den
  närmast stående tog han för bröstet och kastade ut, en annan, som sökte
  hjälpa den förre, gick samma väg, likaledes en tredje och en fjärde. Af
  de öfriga gästerna hade en del redan kommit till insikt om, att lokalen
  inte var hälsosam, och de, som stannat kvar, blefvo på ett hastigt och
  effektivt sätt öfvertygade därom. Bill hade nämligen fått för sig, att
  han skulle göra rent hus, och denna sin föresats utförde han, medan
  jag höll honom ryggen fri med ett lösbrutet stolben. Men inte nog med
  människorna. Bord och stolar vräktes ut genom dörrar och fönster, och
  spritflaskorna i hyllorna fingo, till de utkastades stora förnöjelse,
  följa efter.
  
  När salen var tom och golfvet fritt, ställde sig Bill vid disken och
  betraktade sina händers verk.
  
  -- Seså! sade han. Nu är här städadt.
  
  Hvarefter vi aflägsnade oss bakvägen, samtidigt med att polisen inträngde
  genom hufvudingången.
  
  
  
  
  INNEHÅLL
  
  
                                Sid.
  
      Prärielif                   5
  
      Den nya påskkostymen       13
  
      En jordbäfning             17
  
      En ung mans väg            23
  
      Jimson                     33
  
      Franskan                   36
  
      Charleys sista kärlek      43
  
      Blåsväder                  58
  
      Jakt                       61
  
      Tagen på orden             65
  
      Swan Swansons misstag      76
  
      En Chicagoman              83
  
      Intill döden               87
  
      Sjösjuka                   95
  
      Nykomlingen                99
  
      I misshugg                105
  
      Yankees                   110
  
      Stadsresan                114
  
  
  
  
  
  End of the Project Gutenberg EBook of Prärielif, by Sigge Strömberg