text: Produced by an anonymous Project Gutenberg volunteer.
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  "De vandrande djäknarne" is a novel in Swedish by the Swedish writer
  Viktor Rydberg (1828--1895).  It was first published in the daily
  newspaper "Göteborgs Handels- och Sjöfartstidning" in April and May
  1856, using the pen name "Agricola".  In 1896 it was published in
  volume 3 of the author's collected works ("Skrifter", 14 volumes),
  which reappeared in many editions and reprints over the following
  years.  "Skrifter" has a commentary by Swedish literature historian
  Karl Warburg (1852-1918), which is also included here.
  
  This e-text was produced for Project Gutenberg from Project Runeberg's
  digital facsimile edition, which is based on volume 3 of the author's
  collected works ("Skrifter"), fifth edition, printed in 1915,
  available at http://runeberg.org/djaknar/
  
  This is a plain text file using the ISO 8859-1 (Latin-1) character set
  (É,é = E,e-acute; Å,å = A,a-ring; Ä,ä = A,a-umlaut; Ö,ö = O,o-umlaut).
  
  Project Runeberg publishes free digital editions of Nordic literature.
  We need more volunteers like you.  Learn more at http://runeberg.org/
  
    _________________________________________________________________
  
                        Skrifter av Viktor Rydberg
                                   III
  
                         DE VANDRANDE DJÄKNARNE.
                               Bondhistoria
                                    av
                                "AGRICOLA"
  			   (Viktor Rydberg)
  
  			    Femte upplagan
  
  			      Stockholm
                          Albert Bonniers förlag
  
                                Stockholm
                      Alb. Bonniers Boktryckeri 1915
  
    _________________________________________________________________
  
               Ihr naht euch wieder, schwankende Gestalten!
  	    Die früh sich einst dem trüben Blick gezeigt.
                                                    Goethe.
  
    _________________________________________________________________
  
  Innehåll / Table of Contents
  
  1. Djäkneupptåg
  2. Masugnen
  3. Korporal Brant
  4. Patron Brackander
  5. Hos korporalens
  6. Patronen och länsmannen
  7. De båda rivalerna
  8. Avsked från hemmet
  9. Värvaren
  10. Djäknarne
  11. Auktionen
  12. Slutet
  Utgivarens tillägg och anmärkningar
  
    _________________________________________________________________
  
                                Djäkneupptåg.
  
  "Kom, afton, sänk dig neder!
  Du ger oss mödans lön.
  Vad lugn du oss bereder!
  Natur, vad du är skön!
  Se, aftonrodnan vilar
  i dalens svala famn,
  från fästet solen ilar
  bort till en annan hamn.
  Tyst, tyst är allt som andas,
  blott näktergalens ljud
  med kvällens vindar blandas,
  han kallar på sin brud ..."
  
  Refrängen tages om igen:
  
  "Tyst, tyst är allt som andas -- -- --"
  
  - Jo, vackert tyst, inföll Adolf, den av de båda djäknarne, som sjöng
  första stämman, hör du då icke, huru inspektorn... eller vad karlen är
  för något... gormar och svär där nere med sitt arbetsfolk? Är det
  näktergalens ljud, det?
  
  - Nog hör jag det, Adolf, svarade den andre djäknen, men då man
  befinner sig i sångens högre regioner, lyssnar man icke till
  människornas tomma ävlan nere i gruset... Nå, vill du icke sjunga
  mera?
  
  - Nej, Göran, jag vill dricka.
  
  - Jaså, är du törstig, du lille skälm! Nå, jag säger ingenting därom;
  dagen har varit varm, och man måste skölja ned landsvägsdammet. Låt
  se... vad är i flaskan, som din pappa godhetsfullt gav oss till
  reskamrat? Ännu något, ser jag. Skål, Adolf!
  
  - Gutår, långe Göran!... Jag blir icke otörstig, därför att du dricker
  ur alltsammans.
  
  - Lugna dig, gosse! Jag lämnar kvar så mycket, som jag, med användande
  av approximationsteorien, kan beräkna, att din lilla korpus tål.
  Parvum parva decent... smått höves en liten... säger vår oförgätlige
  vän Håkan Sjögren.
  
  - Glöm icke, Göran, att du har dåligt betyg i algebran! Så, stopp nu!
  
  De båda samtalande voro tvenne ynglingar från gymnasiet i Växjö --
  djäknar, som allmogen ännu kallar dem. De voro ute på botanisk
  exkursion, efter vad deras portörer och botanikspadar visade;
  åtminstone begagnade de botaniken såsom förevändning för att under
  sommarferierna ströva omkring på landsbygden och söka äventyr. Dylika
  strövtåg hava sedan gamla tider legat i Växjö-gossarnes smak, och
  bland bönderna i nejden gå många historier om kringvandrande djäknars
  äventyr och putslustiga upptåg.
  
  De bägge vännerna hade slagit sig ned i gräset på en kulle under en
  lummig ek. De hade därifrån utsikt över ett härligt småländskt
  landskap med små insjöar, slingrande bäckar, furumoar och lövdungar.
  
  Göran, den äldre av dem, var en högväxt, kraftig yngling med
  jovialiska ansiktsdrag och anläggning till polisonger. Han hade sina
  tjugu år på nacken och stod nu färdig att med den lärdomsskatt, som
  bestås i Växjö, och icke så litet därutöver, som han på egen hand
  samlat, begiva sig till akademien.
  
  Adolf, hans kamrat, var en spenslig, finhyad gosse med skälmska ögon.
  Son av den rike och allmänt aktade baron Sparrfält på Odensvik hade
  han slutit ett fast vänskapsförbund med hemmansägaresonen Göran, ett
  förbund, som olikheten i deras ålder endast bidrog att göra ännu
  varaktigare. De bodde under terminerna tillsammans, delade sina
  lärares och kamraters tillgivenhet och hade allt, till och med sina
  små oskyldiga upptåg, gemensamt.
  
  - Ack, du Göran, vad detta varit en lustig dag! sade Adolf, i det han
  makligt sträckte sig i gräset och såg upp mot den blå himmelen. Jag
  glömmer aldrig de här äventyren.
  
  - Åja, nog har du haft pojkstreck för dig, sade Göran.
  
  - Än du då? Har du varit ett uns bättre än jag?... Ha, ha, då jag
  tänker på den snåle prästen, hos vilken vi i dag åto middag, kan jag
  skratta mig fördärvad...
  
  - Vad var det för roligt, att du drack ur allt hans öl? Stackars man,
  han följde med ängsliga blickar var droppe du slukade.
  
  - Och vad var det för roligt, att du tog fatet med fläskpannkakan och
  lät hela anrättningen, ett tu tre, försvinna i ditt glupska
  ginungagap, innan den beskedlige mannen hann sucka! Ha, ha, ha!
  
  - Då hade vi en bättre tillställning hos den rike nämndemannen i
  Lomaryd, sade Göran.
  
  - Ack, den vackra Stina, hans dotter...
  
  - Som du ville kyssa, men icke fick, i trots av ditt snutfagra
  ansikte, Adolf...
  
  - Och som du fick kyssa, Göran, i trots av dina fula, röda polisonger.
  
  - Säg icke "i trots av" utan "med anledning av" mitt manliga, i
  aftonrodnadens sköna färg skiftande kindskägg. Du förstår dig icke på
  flickornas smak. Att kyssa dig eller en annan liten fröken kan komma
  på ett ut... men jag -- jag är en man, och det är sådana flickorna
  vilja ha.
  
  - Skryt lagom, Göran! Om du ej förstått dig på svartkonsten, skulle
  Stina ej bevärdigat dig med en blick.
  
  - Ja, svartkonsten är en märklig konst. Du märkte väl, att det rika
  nämndemansfolket i början ej ville undfägna oss med annat än
  svagdricka?
  
  - De önskade oss på dörren, det märktes tydligt.
  
  - Men då frågade mig händelsevis nämndemansmor, vad jag studerade i
  Växjö...
  
  - Och jag skyndade mig att svara, att du studerade svartkonsten... Var
  infallet icke gott, vaba?
  
  - Strax blev det annat ljud i pipan. Man betraktade mig med vördnad,
  nästan med fruktan, och bullade upp ett frukostbord med skinka,
  medvurst och öl, och jag smorde kråset, medan du, lille Adolf, sökte
  visa dig på din älskvärda sida för dottern i huset. Men du
  misslyckades, min gosse. Du känner icke bondtöserna; de ha icke öra
  för sådana grannlåter, som du lärt dig att prata till de förnäma
  fröknarna. Emellertid kom nämndemansmor till mig och berättade
  jämrande, att hennes ladugård var förhäxad, att kalvarne dö och korna
  ej ge mjölk... hon frågade mig om råd...
  
  - Och du svarade?
  
  - Att hon skulle fodra och sköta kreaturen väl.
  
  - Hon tyckte naturligtvis, att det var ett alltför simpelt råd...
  
  - Ja visst, hon lät mig förstå, att ingenting annat än svartkonsten
  torde hjälpa, och bad mig anlita mina kunskaper i den vägen. Jag
  gjorde många invändningar, men därav blev gumman ännu enträgnare. Till
  slut, sedan jag tagit tysthetslöfte av henne, sade jag, att hon skulle
  taga ögat av en vessla, hjärtat av en örn, framtassen av en björn och
  tungan av en tre och tre kvarts år gammal vit orm, insy dessa lemmar i
  skinnet av en ödla samt nedgräva alltsammans en torsdagskväll under
  ladugårdströskeln, sägande hokus pokus filiokus. Gumman blev
  hjärtinnerligt glad, tackade mig för det goda rådet och bad mig lämna
  de där trollsakerna (hon tog för givet, att jag hade dem i portören),
  så skulle hon hederligt betala dem. Jag svarade, att mitt förråd var
  slut, och rådde henne att skaffa sig dem själv.
  
  - Och nu blev gumman ännu enträgnare, inföll Adolf. Jag såg, huru hon
  viskade och tasslade med dig.
  
  - Ja, hon var i synnerhet bekymrad för, huru hon skulle finna en jämnt
  tre och tre kvarts år gammal orm. Jag rådde henne att fånga en mängd
  och syna dem i munnen, såsom man gör med hästar...
  
  - Ha, ha, ha!
  
  - Medan gumman anfäktade mig med sina böner, hade jag ögonen på lilla
  Stina. Jag fann, att hon var en alltför täck flicka med en mun,
  liknande en frisk rosenkalk. Nå, tänkte jag, innan jag lämnar stället,
  skall jag ha kysst Stina, bara för att förarga dig och göra dig
  svartsjuk, Adolf...
  
  - Hör, mor, sade jag, jag vet ännu ett medel, som kan hjälpa; jag har
  medlidande med er och vill upptäcka det för er. Ni skall taga sex
  nubbar och spika dem i ladugårdsgolvet, men nubbarne skola först vara
  signade.
  
  - Hur går det till? frågade hon.
  
  - Ingenting är enklare... Det behövs bara en flicka som icke fyllt
  tjugu år...
  
  - Går icke Stina an? Hon är bara sjutton, sade gumman.
  
  - Å jo män. Jag, min kamrat och Stina ställa oss på golvet; ni, mor,
  och fader nämndeman sätten er på var sin stol, hållen er alldeles
  stilla under tiden och mumlen för er själva:
  
    "A, E, I, O,
    jag vill ha mjölk av min ko;
    U, Y, Å, Ä, Ö
    ingen kalv får dö."
  
  Stina skall säga hokus och taga en nubb mellan tänderna, så att blott
  själva spetsen sticker fram; jag säger pokus och tar nubben med min
  mun ur hennes; min kamrat bugar sig därefter och säger filiokus, som
  är det kraftigaste trollordet och bekräftelse på det övriga. På det
  sättet signas var nubb särskilt, och det är hela saken... Nåväl, saken
  blev snart arrangerad, och Stina gick gärna in på att vara med
  därom...
  
  - Ja, för kornas skull, inföll Adolf.
  
  - För kornas och kalvarnes skull, det medger jag, ty jag är för
  anspråkslös att uppgiva mitt hyggliga ansikte såsom bevekelsegrund.
  Visserligen rodnade hon och var litet förlägen, men allt gick efter
  önskan, och jag fick mina sex kyssar.
  
  - Vad jag hade svårt att hålla mig för gapskratt, när jag såg gubben
  och gumman sitta och vagga med huvudet och mumla: "A, E, I, O" etc.
  
  - Allvarsamt talat, Adolf lille, spelade du själv den ömkligaste
  figuren. Det gjorde mig riktigt ont om dig. Du fick stå och bevittna,
  huru jag tog den ena kyssen efter den andra, samt buga dig och säga
  filiokus.
  
  - Tala icke därom! Det var ett elakt påhitt av dig, Göran, för vilket
  jag i sinom tid skall utkräva vedergällning. Men hör på, vi måste
  stiga upp och marschera vidare för att söka nattkvarter... Solen går
  nu ned. Vart skola vi nu ställa kosan?
  
  - Quo fata trahunt retrahuntque sequamur: vi må gå dit ödena föra!
  Stannom blott en stund för att betrakta solnedgången! Vilken härlig
  afton! Huru skönt ändå att vistas i Guds fria natur!
  
  - Medeltidens vandrande riddare måste hava fört ett härligt liv,
  Göran?
  
  - Åtminstone då det var vackert väder... Se, nu försvinner hennes
  strålande majestät under himlaranden. O, drottning, för vilken altaren
  fordom rykte på Persiens slätter och Mexikos berg:
  
  "O, vor jag som du,
  så nära den önskade strand,
  det nya lycksaliga land!"
  
  Så! Nu är jag färdig. Framåt marsch!
  
    "Med skämt och sång,
    med munter gång
    vi vandra dit ödet befallt.
    Ej frågan är,
    vart kosan bär,
    ty hembygden är överallt."
  
  De båda vännerna lämnade kullen arm i arm, och deras friska röster
  genljudade i skogen.
  
    _________________________________________________________________
  
                                  Masugnen.
  
  Djäknarne hade visserligen icke behövt gå långt för att finna
  nattkvarter, ty på obetydligt avstånd framför sig sågo de en vit
  herregårdsbyggning av ståtligt utseende, men de föredrogo att gästa i
  präst- och bondgårdar; och då de nu händelsevis från kullen
  varseblivit röken från en på andra sidan skogen belägen masugn och
  hörde gnisslet av dess väldiga bälgar, beslöto de begiva sig dit och
  tillbringa natten i hyttan bland bergsmännen.
  
  De inslogo således den väg, som förde genom den gamla, ärevördiga
  granskogen. Det mörknade hastigt, och masugnen var längre bort belägen
  än de förmodat, men de förkortade vägen med muntert glam och glada
  sånger. För övrigt hade det ett eget behag att vandra i de allt tätare
  skuggor, som föllo över skogen, att lyssna till kvällvindens suckar
  och betrakta stjärnorna, som tindrade så klart över granarnes bugande
  toppar. Och ju mörkare det blev, desto livligare målade sig på en viss
  fläck av himmelen ett rödaktigt, fladdrande återsken av masugnens
  lågor. Det var en eldstod, som förde dem rätta vägen i skogens
  labyrint, och de hörde allt tydligare, huru forsen brusade, huru
  bälgarnes jättelungor flåsade och hamrarnes slag genljudade bland
  skogens klippor.
  
  Nu glesnade skogen, och de bägge vandrarne sågo framför sig ett öppet
  fält, i bakgrunden begränsat av ett berg, på vars vilda, stupande
  avsatser de över masugnstaket uppstigande eldtungorna kastade en
  fantastisk belysning. Svarta gestalter visade sig kring elden, och
  tonerna av en vemodig, enkel visa, sjungen av en okonstlad röst,
  blandade sig med det buller, som den arbetande maskinen och de lika
  ivrigt arbetande människorna förorsakade.
  
  Adolf och Göran gingo uppför den långa bro, som förde till mashyttans
  övre våning, och på vilken kol- och kalkstenslaster brukade uppköras
  för att kastas i ugnens vilda gap. De hälsade vänligt på de av rök och
  sot svärtade männen, och dessa besvarade hälsningen på samma sätt.
  Sällan kommo besökande från andra orter till denna avlägsna del av
  bergslagen, och man undre därför ej, att bergsmännen med en viss
  nyfikenhet utfrågade våra djäknar, vilka de voro och varifrån de
  kommo. Sedan dessa givit gott besked för sig, blev det deras tur att
  fråga, och de fingo nu bland annat veta, att ägaren till denna masugn
  liksom till flera andra, jämte stångjärnshamrar o. s. v., var den rike
  och mäktige patron Brackander på Trevnadslösa. Trevnadslösas
  karaktärsbyggning var just det vitmålade hus, som vännerna sett, medan
  de vilade på kullen. Därefter begåvo sig djäknarne till mashyttans
  nedre våning, varifrån sången ännu hördes. I dörröppningen till
  densamma visade sig en verklig jättegestalt, en karl på sina sex fot
  och lika många tum, insvept i skinnkläder och med en bredskyggig hatt
  nedtryckt över det sotiga ansiktet.
  
  - Vad är ni för slags folk? frågade han tämligen barskt.
  
  - Vandrande djäknar, svarade Adolf och Göran på en gång, och den
  senare tillade:
  
  - Vi fundera på att stanna här i mashyttan över natten, om ni, gott
  folk, icke har något däremot, och sedan fortsätta vi vår resa i
  morgon.
  
  - Djäknar från Växjö? Prästgesäller? fortfor jätten. Har ni gått
  vilse, eftersom ni kommer så här? Här ä just inga bekvämligheter för
  sådana gäster. Men vill ni sova på en bänk där inne, så står det er
  fritt.
  
  - Jag har aldrig sett någon masugn förr, sade Adolf, och är därför
  litet nyfiken...
  
  - Att se, hur järnet kommer utrinnande som en vitgnistrande ström...
  Åja, det är rätt lustigt för den, som inte är van vid det...
  
  - Och vad bekvämligheter angår, inföll Göran, så ha vi många nätter
  sovit under ett träd i skogen, med en sten till huvudgärd...
  
  - Likasom Jakob, inföll jätten skrattande. Jaså, ä herrarne av det
  slaget, så ä herrarne välkomna.
  
  Mannen gick in, och djäknarne följde honom.
  
  Det var ett stort, mörkt rum, i vilket de inträdde. I stället för golv
  hade det ett lager av djup sand, dess bakgrund upptogs av ugnsmuren,
  bälgarne och maskineriet, som sätter dessa i gång; här och där sågs en
  slägga, och mot väggarne lutade sig längre och kortare järnspett. På
  en bänk sutto tvenne män, av vilka den ene sjöng, och över sångarens
  huvud hängde, fastspikad på väggen, en lampa, som spridde ett ganska
  sömnigt och otillräckligt sken. Sångaren var en medelålders man, sotig
  och klädd i skinn likasom de andra; de ord han sjöng, då djäknarne
  inträdde, voro följande:
  
    "Trolösa flicka, du har en fager hy,
    men du har ock ett ostadigt sinn;
    ditt hjärta vill jag likna vid en vinddriven sky,
    som far hela världen omkring."
  
  - Tyst nu, Pelle Larsson, med din dumma visa, sade den långe, som var
  ingen annan än masmästaren Sven, jag gitter icke höra den.
  
  - Nå, jag kan väl tiga, eftersom du så vill, svarade Pelle Larsson,
  helst som jag ser, att du har två herrar med dig, och de tycka väl
  inte om enfaldiga bondvisor, kan jag tro.
  
  - Å, fortsätt han med sin visa, sade Adolf, vi höra gärna på.
  
  - Men jag gör det icke, sade masmästaren Sven. Pelle gör aldrig annat
  än sjunger ovett och lögn om töserna, om deras trolöshet och sådant
  snack... Jag gitter icke höra det.
  
  - Nej, månntro! sade Pelle, sedan Sven fick sig en fästmö, tror han
  alla flickor om gott.
  
  - Håll munnen! sade Sven.
  
  - Bevars väl, jag tiger, masmästare, svarade Pelle. Annars ska
  herrarne tro, att jag är den värste hojtaren i hela vår församling; ni
  skulle bara höra mig i kyrkan. Klockaren skriker, så att han är röd
  som en tuppkam i synen, men mig överröstar han icke.
  
  Förtroligheten mellan masugnskarlarne och djäknarne beseglades, då
  dessa senare framtogo vinflaskan och läto den vandra ur hand i hand,
  från mun till mun.
  
  - En tung slägga det här, sade Göran, i det han prövande upplyfte en
  sådan.
  
  - Ja, inte duger en djäkne att hantera henne, inföll Pelle Larsson.
  
  - Icke det? sade Göran, i det han fattade om ändan av skaftet och höll
  släggan horisontalt med rak arm.
  
  - Bra, bra, sade masmästare Sven och klappade Göran på axeln. Herrn är
  en svensk gosse, det märker jag.
  
  - Ja, sådana ha vi många på gymnasium, sade lille Adolf, stolt rätande
  sig. Göran är icke den starkaste bland oss. Ni skall tro, att djäknar
  icke gå av för hackor, gott folk.
  
  - Nå, vad säger herrn om den här lilla tingesten? inföll Sven, i det
  han pekade på den största släggan bland dem alla, en verklig
  Herkules-klubba. Lyft den också, om herrn orkar.
  
  Göran vågade ett försök, som gjorde hans krafter all heder, men icke
  desto mindre misslyckades.
  
  Jätten skrattade, så att de vita tänderna lyste mellan de sotiga
  läpparne, varefter han fattade släggan, svängde den ur hand i hand med
  förvånande hastighet, kastade den upp i taket och uppfångade den i
  fallet, lyfte den slutligen i en halvkrets över huvudet och lät den
  sakta nedsjunka mot sin mun. När detta var gjort, slängde han den bort
  i en vrå och sade torrt:
  
  - Det där kallas bland oss bergsmän att "kyssa" släggan.
  
  Adolf hade med verklig bävan åsett detta atletiska mästerprov.
  
  - Finnes här någon annan, som kan göra detsamma? frågade Göran
  undrande.
  
  - Jag ber dem icke försöka, sade Sven, såvida de ej vilja ha sina
  näsor förvandlade till rotmos och svälja sina tänder. Men uppe i norra
  bergslagen, i Barnarp och Månsarp, finnas flera, som förstå sig på
  samma lek... Tag spaden, Pelle Larsson... slagget skall ut.
  
  Pelle Larsson, biträdd av de tvenne andra karlarne, grävde en bädd i
  sanden från ugnsöppningen till dörren, och sedan bädden var färdig,
  fattade Sven ett spett, tryckte hatten djupare över ansiktet, gick
  fram till ugnsöppningen och gjorde med spettet några väldiga stötar.
  Ett ögonblick därefter kom slaggen utrinnande som en ström av
  gnistsprutande eldvågor och fyllde den grävda bädden, upplysande
  rummet med ett starkt, rödaktigt sken och utbredande en hetta, som
  förekom de båda djäknarne nästan odräglig. Det var en vacker, men
  snart försvinnande anblick, ty slaggets livliga eldfärg mörknade
  hastigt, några vattenämbar tömdes över detsamma, varefter det
  sönderslogs med järnspetten och utbars styckevis ur hyttan.
  
  - Järnet kommer icke förrän om en timme, sade Sven, och under tiden
  ska vi äta vår kvällsvard. Vilja herrarne vara med om den, fast det
  bara är sill och potatis och svagdricka, som vankas? Men potatisen är
  god, vill jag lova, den kokas icke, utan vi steka den här i den heta
  sanden.
  
  Göran och Adolf voro ganska hungriga och emottogo således bjudningen
  med mycket nöje. Den simpla anrättningen var snart färdig och fick en
  strykande åtgång. Göran och Adolf visade, att djäknar ej äro så
  nogräknade, ifall sot och aska, jämte hungern, äro de enda kryddorna
  på maten.
  
  - Jag vet icke varför, men jag tycker om er, gossar, sade Sven under
  måltiden förtroligt till djäknarne. Vart ämnen I taga vägen i morgon?
  
  - Åt öster, väster, söder eller norr, svarade Adolf. Vi gå vart vinden
  blåser.
  
  - I morgon är söndag, anmärkte Sven, och det är min tur att vara ledig
  från arbetet den dagen. Hör på, gossar, om vinden skulle blåsa åt det
  håll, där far mins stuga ligger, skulle ni vilja följa med? Vi komma
  att gå förbi vackra ängar, där många slags blomster växa, och jag kan
  tänka, att ni, liksom andra djäknar, egentligen äro ute för att samla
  blommor...
  
  - Vad säger du om förslaget, Adolf? frågade Göran.
  
  - Topp, svarade denne, jag för min del antager det.
  
  - Gott, sade Sven, I skolen då få se en gubbe, som luktat krut i sina
  dagar.
  
  - Har er far varit i krig?
  
  - Jag vill tro det. Han stupade i kriget mot ryssarne.
  
  - Vad! Jag tyckte ni talade, som om han levde, inföll Göran.
  
  - Ja, saken är den, att min salig far blev ihjälskjuten, men min
  fosterfar, korporal Brant, han lever nog, mån I tro, och det är den
  gubben, jag menar. Han har, som jag sade, luktat krut i sina dar och
  kan berätta er många krigshistorier, om ni tycker att det är roligt
  att höra sådana. Ni följer således med, gossar?
  
  - Ja, Sven.
  
  - Men då väcker jag er klockan tre i morgon, innan fåglarne börjat
  sjunga... Ären I med om det också?
  
  - Ja visst.
  
  - Nåja, icke behöver jag vara rädd, att ni ska försova er, ty ni får
  bara var sin träbänk att ligga på med min och Pelle Larssons tröjor
  till huvudgärd.
  
  Tiden gick fort under muntra samtal. Djäknarne berättade äventyr om
  Karl XII, och masugnsfolket dukade upp lustiga folksägner om Bellman
  (som i vår allmoges mun gäller för att vara den lustigaste hovnarr,
  som någonsin gycklat med ett krönt huvud) samt trovärdiga berättelser
  om skogsjungfrur, bergtroll, näckar, tomtegubbar och mera sådant.
  Pelle Larsson påstod, att han mången mörk höstnatt, då han setat vid
  kolmilan och lyssnat till vindens tjut i skogen, sett skogsjungfrun
  med högtidliga steg vandra förbi; och en annan av arbetarne, som förut
  varit bergsprängare vid Taberg, visste att berätta om Tabergsgumman
  och hennes slott djupt inne i bergets sköte. Man hade en gång, sade
  han, beslutat spränga ett valv tvärs igenom berget, men då man hunnit
  några famnar in i detsamma, ljöd inifrån en röst, som förbjöd
  arbetarne att fortsätta, ty de hade nu hunnit nära gummans
  sängkammare. Men det påbörjade valvet finnes ännu kvar och kan beses
  av var och en, som besöker Taberg.
  
  Det led nu långt in på natten, och djäknarne kände behov av vila. De
  lade sig på de anvisade bänkarne, och trötta av dagens vandring,
  inslumrade de snart i oskuldens och ungdomens lugna sömn.
  
    _________________________________________________________________
  
                               Korporal Brant.
  
  - Upp, gossar! ljöd en röst i djäknarnes öron.
  
  De vaknade. Strömmen brusade, bälgarne flåsade, hamrarne knackade: det
  var den gamla musiken, som oupphörligt, år ut och år in, ljuder på ett
  sådant ställe. Men framför våra vänner stod Sven masmästare med ett
  bylte i ena handen och sitt stora pinsbacksur i den andra.
  
  - Ni sov så gott, att jag tyckte det var synd att väcka er förr, men
  nu är klockan fyra, och vi måste bege oss på väg, sade han.
  
  Göran och Adolf voro inom några ögonblick färdiga. De sade farväl åt
  de övriga masugnsarbetarne och följde Sven. Visst voro de i början
  litet olustiga, ty många timmar hade deras sömn ej räckt, och ej
  heller voro de vana att sova med gångkläderna på sig, men denna
  olustighet försvann snart, ty morgonvinden blåste så friskt och
  upplivande, luften var så ren, himlen så blå. Det var en ljuvlig
  svensk sommarmorgon. Trasten och andra små vingade sångare fyllde
  nejden med gälla drillar, daggpärlor glänste på varje grässtrå, och
  det doftade så friskt från ängarne, de gamla granarne och linneorna,
  som växte i deras skugga. Och när nu solen gick upp och göt över
  bergen ett gyllne sken, och dagrar och skuggor blevo skarpare och
  landskapets skiftande färger saftigare, huru skön och leende låg ej
  vandrarnes lilla, av synkretsen begränsade värld framför dem!
  
  Med friska sinnen, öppna och tillgängliga för varje intryck av
  naturens skönhet, med barmen vidgad av den livande morgonluften
  vandrade de båda djäknarne framåt. I det ungdomliga hoppets
  kalejdoskop sågo de sin framtidsbana ligga framför sig lika solbelyst,
  lika blomsterdoftande som den stig de nu vandrade. Ingen sorg, ingen
  hotande framtidsbild, intet dystert minne från det förflutna.
  
  Sven masmästare marscherade med långa steg och svängande sitt knyte i
  handen, framför djäknarne, men ej på längre avstånd, än att de kunde
  underhålla ett samtal med honom, och det gjorde de även. För varje
  fågel, som slog i skogen, ville Adolf veta dess namn, och Sven
  masmästare visade sig både villig och kunnig att upplysa honom därom.
  Likt Dag den vise tycktes han till och med förstå sig på att översätta
  fåglalåten på mänskligt tungomål. Om deras väg förde dem förbi någon
  stuga, vilket sällan skedde, ty nejden var föga bebodd, visste han
  berätta åtskilligt både förståndigt och underhållande om dess invånare
  och dessas öden, levnadssätt och ekonomi. Så gick tiden fort och
  vandringen lätt under muntert samspråk.
  
  Nu kommo de tre vandrarne till ett öppet, solbelyst ställe i skogen,
  där en smal, men tämligen djup bäck flöt, tyst och obekant, med klara
  böljor över sin vita sandbädd, tills den försvann bland granarnes och
  tallarnes stammar.
  
  - Hör på, gossar, sade Sven och stannade, vi ha söndag i dag. Att visa
  sig inför Vår Herre med rent hjärta är ingen så lätt sak, men att visa
  sig inför människorna med rent ansikte på en sådan dag är mycket
  lättare. Jag menar härmed, att när jag vandrar från masugnen till far
  mins stuga, plär jag stanna här och tvätta sotet av mig. Det är icke
  för mycket, helst då man har, med respekt att säga, en fästmö, som
  väntar på sig där hemma.
  
  - Har Sven verkligen en fästmö? Är hon vacker? frågade Adolf.
  
  - Det får Adolf snart se, svarade Sven. Men nu vill jag fråga, om
  gossarne vilja göra som jag, det vill säga: taga sig ett bad.
  
  Det var just vad Göran och Adolf ville, ty bäckens vatten var klart
  och inbjudande. Sven tvättade sig med medhavd såpa och visade nu,
  sedan sotet väl var bortsköljt, ett öppet, ärligt och friskt ansikte,
  vida yngre än djäknarne förmodat.
  
  Ja, Sven kunde vid närmare påseende ej gärna vara äldre än tjugufem
  år. Sedan de tillräckligt njutit av de svalkande böljorna, öppnade
  Sven sitt knyte, i vilket han hade rent linne och sina helgdagskläder
  av vackert, pressat vadmal. Dessa pådrogos nu, och arbetskläderna
  hoprullades i ett bylte och gömdes i en buske. Därefter fortsattes
  vandringen.
  
  De kommo nu ur skogen till en öppen slätt, på vilken här och där en
  sandkulle, överhöljd med röda ljungblommor, höjde sig. Ljungfält, på
  vilka vitulliga får sökte en sparsam föda, saftgröna ängar, där en och
  annan häst och ko betade, små åkerlappar med vajande korn och havre,
  och kärr, vars mörka gyttja rikligt pryddes med silverglänsande
  "Parnassiae palustres" och guldgula "Calthae", omväxlade med varandra,
  och längst bort glittrade en insjö i morgonsolens sken. Men vid
  insjöns strand låg en rödmålad stuga, och på den pekade Sven, sägande:
  
  - Där bor far.
  
  Snart voro de framme. Stugan hade ett vänligt och inbjudande utseende,
  där den låg, på tre sidor omgiven av en liten trädgårdstäppa och
  beskuggad av gamla knotiga, men väl ansade äppelträd. I trädgården
  växte många nyttiga plantor, såsom kål, morötter och rovor, men man
  såg där även små blomsterland med granna ringelblommor och stolta
  pioner. Blommor utanför en lantlig stuga äro alltid goda tecken; de
  bevisa, att sinnet hos invånarne icke är så förvildat eller nedtryckt,
  att det ej öppnar sig för det täcka och älskliga i naturen. Vid ena
  gaveln stodo trenne bikupor, och man hörde kring dem det tydliga
  "susurrus", vid vilket herdarne i Virgils ekloger älska att slumra.
  Framför stugan, närmare intill sjön, hängde nät att torka i solskenet,
  och över förstugukvisten hade ett äkta par av det hederliga
  svalsläktet byggt sitt bo.
  
  Våra tre vandrare stego in. Stugans inre bar samma prägel av
  hemtrevnad som dess yttre. Golvet var vitt och bestrött med
  välluktande enris; en rödmålad pinnsoffa, några stolar med
  hjärtformigt utskurna ryggstöd, en säng med snövitt sparlakan, ett
  bord, en byrå med mässingsbeslag, en Moraklocka samt ett skåp, på vars
  dörr ägarens namn prunkade i en krans av konstnärligt målade blommor,
  utgjorde möbleringen. De vitmenade väggarne voro prydda med livligt
  kolorerade tavlor från Lundströmska konstanstalten i Jönköping; där
  såg man scener ur nya testamentet och ur svenska historien, skäggiga
  sultaner till häst, Napoleon och "Karl XI:s syn på rikssalen". Över
  pinnsoffan hängde en musköt med påskruvad bajonett och en gammal
  soldathatt. Genom fönstret tittade solen vänligt och helgdagslikt in i
  rummet.
  
  - Se där ha vi Sven! sade en ung flicka, som för tillfället var ensam
  inne, sysselsatt med att pryda den vitrappade spiseln med björklöv och
  ringelblommor. Det var Ingrid, korporalens yngsta dotter, en
  femtonårig jänta med ljust hår, stora blå ögon och friska kinder. Hon
  ämnade säga något mera, men tystnade och slog förlägen ned ögonen, då
  hon varseblev Svens obekanta följeslagare.
  
  - God dag, lilla Ingrid, sade Sven och lyfte flickan högt i taket. Men
  säg mig, var är far och mor och Johanna... Är Johanna kommen än?
  
  - Mor är gången till kyrkan, far sitter i täppan och röker sin pipa,
  men Johanna kommer väl snart, tänker jag, sade Ingrid. Jag skall säga
  till far...
  
  Flickan skyndade ut genom köksdörren, och kort därefter visade sig
  korporalen.
  
  Korporal Brant gick på träben -- ty då en kula har bortsnappat en
  fortkomstledamot av kött och blod, har kronan ingen annan att giva i
  ersättning än i bästa fall -- en av hård och god masurbjörk. Men detta
  bekom korporalen föga; ja, träbenet och tapperhetsmedaljen voro på
  sätt och vis korporalens käraste egendom: aldrig har en dansös med
  sådan stolthet visat publiken en väl formad vad och nätt fot, som
  korporalen skulle visat sitt träben för envar, som ville betrakta
  denna anspråkslösa produkt av svarvarens konsterfarenhet. Sextio
  levnadsår, genomsträvade dels under musköten, dels vid plogen, hade
  gråsprängt hans hår och väldiga knävelborrar, men ej lyckats kröka
  hans höga, axelbreda gestalt, som, inknäppt i en blå rock med blanka
  knappar, var lika rak och militärisk som för trettio år sedan.
  Ansiktet låg i allvarsamma, nästan bistra rynkor, men ögonen blickade
  vänligt och milt under sina buskiga ögonbryn. Sådan var korporal Brant
  till sin yttre människa. Djäknarne kände vid hans åsyn en djupare
  vördnad, än om de sett hela Växjö konsistorium inträda; herrar
  konsistoriales torde finna detta mycket besynnerligt, men förhållandet
  var verkligen sådant.
  
  - Är herrarne samma djäknar, som för ett par dagar sedan voro i
  Lomaryd? frågade korporalen, under det han slog sig ned i sin
  pinnsoffa, drog några drag ur pipan och med handen strök sitt träben.
  
  - Ja, korporal.
  
  - Då vill jag fråga herrarne en sak så god som två: vad var det för
  galenskaper, herrarne satte i huvudet på nämndemansmor? Jag träffade
  för en stund sedan Ola Persson, och han berättade något spektakel om
  herrarne och folket där på stället...
  
  Adolf omtalade nu på ett putslustigt sätt historien om de signade
  nubbarne. Korporalen drog ett ögonblick på munnen, men skakade
  därefter allvarsamt huvudet och sade, i det han åter började stryka
  sitt träben:
  
  - Lille baronen kan visst tycka, att det där är roligt, men kan han
  också tycka, att det är rätt? Skall man göra enfaldiga människor
  dummare och vidskepligare, än de äro? Ynglingar, som få studera och
  lära och inhämta kunskaper, böra väl hellre försöka hjälpa folk ur
  deras villfarelser än bestyrka dem i sådana... Det är min mening om
  saken.
  
  Och därmed utpustade korporalen ett duktigt moln ur sin pipa.
  
  Göran och Adolf sågo icke så litet förlägna och handfallna ut vid
  denna oväntade förebråelse.
  
  - Men herrarne äro i alla fall bara unga pojkar, fortfor korporalen
  muntert, och med pojkar får man ej räkna så noga, om de hava ett eller
  annat upptåg för sig: det ligger i deras natur. Människan, tillade han
  allvarsamt, skall först gå genom livets hårda rekrytskola och lida
  mycket hugg, innan hon blir en allvarlig stridsman.
  
  Sven masmästare, som innerligt skrattat åt Adolfs berättelse och sedan
  under samtalets fortgång stått och sett ut genom fönstret, vände sig
  om och sade:
  
  - Det syns en båt ute på sjön; det är säkert Johanna, som kommer.
  
  - Gott, sade korporalen, vill ni som jag, så gå vi ned och möta henne
  vid sjöstranden. Emellertid skall du, Ingrid, laga till litet mat åt
  oss. Herrarne få hålla till godo med vad huset förmår.
  
  Det var verkligen Johanna, korporalens äldre dotter, som kom roende.
  Den raska flickan var ensam i båten och skötte själv årorna med vana
  och kraftiga händer. Johanna tjänade som ladugårdsdeja hos patron
  Brackander på Trevnadslösa. Från denna herregård till korporalens
  stuga, tvärs över sjön, var en fjärdedels mil, men den unga flickan
  räknade icke årtagen, när rodden gällde hemmets härd, där kära
  anhöriga och fästmannen väntade henne.
  
  När båten var nära stranden, lade Johanna upp årorna, hoppade i land
  och drog jullen med ett kraftigt tag ett stycke upp på det torra.
  Johannas hela väsende vittnade om raskhet och hälsa. Och ändå var
  hennes ansikte så fint, hennes hy så ren och hennes ögon så klart
  ljusblå, att många av Amaranterordens förnäma skönheter skulle haft
  skäl att avundas henne. De små händerna voro kanske något för röda och
  valkiga av arbete för att behaga i en salong -- men Sven masmästare
  tyckte om dem desto mera.
  
  Den lilla familjen och dess gäster återvände nu till stugan. Sven
  masmästare räckte Johanna en liten förgät-mig-ej, som han funnit vid
  sjöstranden, och detta var allt det galanteri, man hos honom kunde
  upptäcka. De gingo vid varandras sida utan att tala många ord, men
  deras okonstlade väsen vittnade tillräckligt om den glädje, de kände
  över att få se och vara nära varandra.
  
  Sådana möten inträffade tämligen sällan; emedan arbetet vid masugnarne
  fortgår även om söndagarne, var det blott en eller två gånger i
  månaden, Sven kunde slå sig lös för att träffa Johanna i kyrkan eller
  i faderns stuga.
  
  Man satte sig till bords. På en vit duk stod ett fat med potatis, ett
  annat med fisk, som korporalen föregående dagen egenhändigt dragit upp
  ur sjön, samt en stor kanna av oäkta porslin, fylld med den raraste
  mjölk. Brödet bestod av havreblandat korn, väl bakat och särdeles
  mört. Detta var hela anrättningen, men ingen lämnade bordet hungrig.
  Härefter framtog korporalen postillan och psalmboken, påtog sina gamla
  brillor och uppläste med klar röst dagens evangelium, varefter han
  uppdrog åt Göran att föreläsa predikningen.
  
  Vår djäkne kände sig fattad av en känsla, den han förut aldrig
  erfarit. I kretsen av dessa genom oskrymtad gudsfruktan och inbördes
  kärlek förädlade naturmänniskor var det liksom om ett friskare, men
  allvarligare liv genomströmmat honom. Ljuva minnen vaknade i hans
  barm, minnen från hans barndom, då fader och moder ännu levde, och han
  själv, ett oskyldigt barn, uppväxte i deras vård under den gamla
  hyddans tak. Han föreläste ur postillan med anda och övertygelse, och
  predikantens enkla ord voro likasom hämtade ur hans eget hjärta. Ämnet
  var människans barnaförhållande till Gud, och huruledes hon genom
  detta förhållande är i stånd att med inre lugn och lycka bestå de
  hårdaste prövningar, för vilka den på sin egen kraft trotsande måste
  duka under.
  
  Efter predikningens slut tryckte korporalen Görans hand och lovordade
  hans vackra utförsgåvor. Man gick därefter på husfaderns förslag till
  trädgårdstäppan och tog där plats på en bänk, som beskuggades av en
  gammal enstaka lind. Alla voro tysta, till och med den lille pratsamme
  Adolf. Korporal Brant såg fundersam ut, stoppade sin pipa och sade
  slutligen:
  
  - Med anledning av vad vi i dag hört, kom jag, såsom ofta sker, att
  tänka på min salig vän Stål, din far och min gamle krigskamrat, käre
  Sven. Stål tjänte liksom jag vid Albo kompani; han var flygelman, ty
  han höll sina sex fot och sex tum, likasom du, Sven, och jag var hans
  nästa man i ledet. Vi voro goda vänner, delade ljuvt och lett, och
  voro alltid vid varandras sida, såväl i kulregnet som på marscher och
  i bivuaken. Men det var ej till detta jag ville komma utan till något
  annat. Stål var en barnafrom människa och försummade ingen kväll sin
  bön till Gud. Det var en kort bön, som han lärt av mor sin, och han
  uppläste den av gammal vana med hög och ljudelig röst, innan han, med
  ränseln under huvudet och geväret vid sidan, somnade. Det var, med ett
  ord, den lilla bönen: "Gud, som haver barnen kär, se till mig, som
  liten är" o. s. v. Nu kunnen I väl tänka, att många av våra kamrater
  tyckte det vara lustigt, att den gamle skäggige Stål, som var den
  längste karlen i kompaniet, kallade sig "barn" och "liten", men sådant
  bekymrade honom föga, ty, som han sade, Gud mäter icke människorna med
  alnmått, och Guds barn ville han vara, om han än bleve aldrig så
  gammal.
  
  Korporalen tystnade åter för en liten stund och tycktes försjunken i
  sina minnen. Sven masmästare torkade med avighanden sina ögon, i vilka
  en fuktig glans var synbar.
  
  Såsom läsaren redan vet, hade Svens far stupat i kriget mot Ryssland.
  När korporal Brant hemvände, var det han, som meddelade sorgeposten åt
  Ståls änka, som med en femårig son bebodde en backstuga och befann sig
  i yttersta nöd, ty hon var sjuklig och oförmögen att arbeta. Nu hade
  Brant själv hustru och barn att försörja, hade blivit invalid, var
  krasslig av fältlivets mödor och försakelser och kunde således ej så
  kraftigt som förr sköta plog och spade. Men detta hindrade honom ej
  att åtaga sig den övergivna änkan och hennes son, och när gumman Stål
  dog, tog han hennes son Sven till sig som eget barn. Han hade själv
  lärt pojken att läsa och i allo vårdat sig om honom med lika stor
  ömhet som om sina egna barn. Dock måste korporalen vid Svens
  uppfostran ofta taga itu med hårdhandskarne, ty Sven var en styvsint
  pojke; men det bättrades med åren, så att korporalen fick heder,
  glädje och nytta av sin fosterson. Sven var duktig och ordentlig,
  skicklig både som masugnskarl och smed, och den månadspenning han
  förtjänte, kom nu hushållet väl till pass. Den gamle krigsmannen såg
  med innerlig förnöjelse, att Sven och hans Johanna tyckte om varandra;
  han hade, medan de ännu voro barn, tänkt sig som ett önskningsmål att
  se sonen till den oförgätlige vännen Stål i äkta förening med Johanna.
  
  - Korporal Brant, sade Adolf, vill korporalen göra oss ett stort nöje,
  så omtala något för oss från kriget!
  
  - Sommardagen är lång, svarade korporalen, och I stannen ju här till i
  morgon. Vi ha således god tid på oss att berätta krigshistorier...
  
  - Var stupade Stål? frågade Adolf, som ville förmå gubben Brant att
  genast öppna sin språklåda.
  
  - Det var vid Helsinge, sade korporalen med en lätt suck. Där voro
  kronobergarne med, skolen I tro, fortfor han, i det han rätade sig och
  ögonen blixtrade. Ni vet av historien, gossar, att kronobergarne för
  den dagens arbete blev regementet n:o 1 i svenska arméen och fick rang
  av konungens garde. Lagerbring kommenderade den svenska styrkan.
  Ryssarne voro dubbelt så många som vi, men vi höllo dem varma under
  två långa dagar. Men så kom Gustav Adolf och utnämnde en annan
  befälhavare, och så uppstod oreda; order och kontraorder gingo om
  varandra, och hela det högre befälet blev likasom yrt i huvudena. Vad
  den stackars kungen tog sig till, så bar det på tok, och så gick det
  även denna gången. Hade vi bara fått hållas, såsom vi börjat, skulle
  vi jagat ryssarne näcken i våld. Men så blev det plötsligt befallt,
  att vi skulle inskeppa oss igen. Jag vill icke säga er, vad vi simpla
  soldater kände och tänkte, då den befallningen blev veterlig. Många
  gräto av harm, andra mumlade hårda och kanske orättvisa ord om kungen
  och det högre befälet. Men då vi kronobergare fingo veta, att vi
  skulle betäcka de övriga trupperna, medan de inskeppades, blevo vi
  glada som barn. Ryssarne, som förut hållit sig på vackert avstånd,
  ryckte nu an helt oförskräckt och började skjuta och dundra alldeles
  rasande. Vi svarade duktiga tag. Mången tapper karl och god kamrat
  fick under de timmarne bita i gräset. Men ryssarne blevo alltmera
  närgångna; de sågo nu bara en liten hop framför sig, ty de andra
  regementena voro redan till god del ombord på fartygen. Den lilla
  hopen bestod just av oss kronobergare, och av oss berodde nu vår lilla
  härs och svenska ärans räddning. Vi fingo ordres att taga till
  bajonetten och kasta ryssarne tillbaka. Hej, sådant liv det blev i
  spelet! Vi hade käcka och duktiga officerare, kaptener, som levat med
  oss på roten, och dem vi älskade som fäder. Med sådana officerare går
  man till döden som till en dans. Vi simpla karlar ville genast däran
  utan att avvakta kommandoordet, men Ulfsax och Rappe, Bergman,
  Lindberg och Aminoff läto ej vänta på sig. De ställde sig framför
  fronten, och därpå bar det av under dundrande hurrarop. Ryssarnes
  första linje stod stilla med fälld bajonett, tills stålspetsarne
  korsade varandra, men då bröto vi in på dem, stucko eller slogo med
  gevärskolvarne, så att moskoviterna rullade som käglor. Andra ryska
  linjen inväntade oss icke, utan tog till harvärjan. Det skulle annars
  gått dem på samma sätt... Men vi lämnade många på platsen, och bland
  dem vår Stål, gossar. Han var vid min sida, och den förste ryss, jag i
  anloppet såg falla, stupade under Ståls gevärskolv. Men ryssarne voro
  knappt på reträtt, förrän han träffades av en kula. Han sjönk till
  marken; jag kastade mitt gevär för att lyfta upp honom och bära honom
  bakom linjen, men han sade: "Hugg på ryssarne, Brant, och bry dig icke
  om mig; jag dör snart. Hälsa till hemmet!" Och därmed slöt han till
  ögonen ... jag lade handen på hans hjärta, handen blev blodig... kulan
  hade funnit rätta stället... Stål var min bäste vän; jag tyckte sedan,
  att det var tomt och ödsligt i ledet, där jag ej längre hade honom
  bredvid mig, ty vi voro, han och jag, som gamla hästar, som länge
  dragit ihop. Men icke sörjde jag egentligen, ty Stål dog en vacker
  död... han dog för fosterlandet, för Sverige, gossar... och jag hoppas
  med tillförsikt, att han är salig.
  
  Samtalet gick nu över på andra ämnen, och djäknarne inhämtade av
  detsamma, att torpet, som arrenderades av korporalen, tillhörde patron
  Brackander på Trevnadslösa. Korporal Brant hade nu i många, många år,
  långt innan Brackander köpte nämnda egendom, varit bosatt på den lilla
  lägenheten. Brackander hade emellertid på senare åren betydligt ökat
  arrendesumman. Av åtskilliga yttranden, i förbigående fällda av Sven
  masmästare, men synbarligen ogillade av korporalen, slöto djäknarne,
  att varken Sven eller någon annan underhavande hade skäl att tycka om
  patron Brackander. Sven berättade bland annat med glad uppsyn, att den
  tid, under vilken han genom kontrakt förbundit sig att förestå
  Brackanders masugn, om några månader vore slut; därefter ämnade Sven
  bygga en smedja, arbeta för egen räkning och fira sitt bröllop med
  Johanna.
  
  Djäknarne kvarstannade hos korporal Brant till följande morgon. Men
  redan om aftonen togo de farväl av Sven masmästare och Johanna, vilka
  båda för sina olika sysslors skull ej kunde dröja hemma över natten.
  
  Och när morgonen kom, skakade Göran och Adolf hjärtligt hand med
  Brant, hans hustru och lilla Ingrid och drogo vidare. Men under hela
  sin vandring tyckte de sig ej ha tillbringat någon trevligare dag än
  den i korporalens hem. Adolf märkte under de följande dagarne, att
  Göran gärna talade om Ingrid, och skämtade mycket med honom däröver.
  
  Emellertid lämna vi djäknarne tills vidare åt sitt öde. Vi skola under
  berättelsens fortgång åter träffa dem. Och nu draga vi över sjön, som
  är kortaste vägen till Trevnadslösa, för att som hastigast göra
  bekantskap med dess ägare, patron Brackander.
  
    _________________________________________________________________
  
  			  Patron Brackander.
  
  Några dagar efter djäknarnes besök hos korporalen finna vi patron
  Nikolaus Brackander vandra av och an med långa steg i sitt kontorsrum.
  Patron Nikolaus Brackander är liten till växten, men fyllig och
  axelbred, bär högt uppkammad tupé, har armarne korslagda bakom ryggen,
  går mycket utåt med fötterna, som en dansmästare från
  sjuttonhundratalet, och spottar rakt framför sig. Vad i övrigt hans
  utseende beträffar, vilja vi nämna, att patronens skötevän,
  kronolänsman Spöqvist, på heder och tro försäkrat, att han
  (Brackander) är förvånande lik Napoleon I. Vi tillägga blott, att herr
  Spöqvist fällde detta omdöme med ledning av ett träsnitt,
  föreställande den store kejsaren, tillverkat hos J. P. Lundström i
  Jönköping.
  
  Kontoret är ett mörkt rum, vars förnämsta möbler äro ett stort
  skrivbord, betäckt med charta-sigillata-försedda dokumenter, en
  piphylla och ett väggskåp, det senare patron Brackanders speciella
  husapotek, innehållande åtskilliga flaskor med etiketterna "Punsch",
  "Arrak", "Rom" och "Konjak". Väggarne äro behängda med piskor av alla
  slag och storlekar, från den blygsamma tagelpiskan, varmed
  skjutsbonden undfägnar sin tröttkörda kamp, till den förnäma
  chambrièren. Patron Brackander vurmar nämligen för piskor; dock är
  denna vurm ej så ensidig, att den ej även omfattar ridspön, av vilka
  finnes ett ganska utvalt förråd.
  
  Vi glömde att bland möblerna räkna patron Brackanders bokhylla; må
  ingen tillräkna oss detta såsom härflutet från bristande aktning för
  vetenskap och litteratur. På nämnda hylla befinna sig en bok om
  hästars sjukdomar, en juridisk handbok, en "brevställare", en
  procentuträkningstabell eller s. k. lathund, vidare en statskalender
  (mycket sliten vid förteckningen på riddare av nordstjärne- och
  vasaorden) samt några romaner av Paul de Kock.
  
  Utom sin vurm för piskor karakteriseras patron Brackander av en andra
  vurm för processer och en tredje för utmätningsauktioner. Varhelst
  patronen under sina transaktioner fann en den ringaste lilla anledning
  att börja process, vips hade han inlagor, klagoskrifter och
  besvärshandlingar färdiga att föreläggas behörig eller obehörig
  domstol. Denna vurm hade säkert sin rot i ett ädelt begär att förkovra
  lagskipningen och giva juristerna en nyttig sysselsättning. Den tredje
  vurmen -- den för utmätningsauktioner -- härledde sig lika sannolikt
  från den hos alla stora själar medfödda böjelsen för det tragiska och
  dramatiska i livet. Patronens tycke för dylika förrättningar var till
  den grad utbildat, att han ej blott bevistade alla de bland hans
  underhavande förekommande talrika utmätningsauktionerna, utan ofta
  reste långa vägar, i sällskap med kronolänsmannen Spöqvist, för att
  bevittna skådespel av denna art.
  
  På senare tider hade patron Nikolaus Brackander blivit rov för ännu en
  fjärde vurm. Och likväl var patron Brackander i sig själv ingen vurm,
  utan tvärtom en bland de mest "praktiska" människor, på vilka nittonde
  århundradets sol skinit. Besynnerliga motsägelser i människolivet!
  
  Denna fjärde vurm bestod däri, att patron Brackander "per fas et
  nefas" ville gifta sig. Han hade nu vid fyrtiotvå års ålder, i den
  härliga blomman av sin mannakraft, ledsnat vid ungkarlslivet och
  beslutat att lyckliggöra någon Evas dotter med sin hand. Och vilken
  kvinna kan motstå en man, som på håret liknar den store Napoleon och
  därtill äger herregårdar, masugnar, stångjärnshammare och väldiga
  kapitaler, placerade på de säkraste händer.
  
  Patron Brackander var ej blind för sitt eget värde; med all sin
  blygsamhet visste han sig vara oemotståndlig, om han särskilt lade an
  på att fånga en flicka; ja, han misstänkte, att flickorna just lade an
  på att fånga honom. Men frågan var nu: vem bland denna uppsjö på
  feminina människovarelser skulle han välja till sin ledsagarinna genom
  livet?
  
  Det är denna fråga, som sysselsätter honom, under det han, såsom vi
  nämnde, med långa steg mäter kontorsgolvet.
  
  Patronens hjärta var varken av tack- eller stångjärn, långt därifrån;
  det var en mjuk muskel, lätt nog genomborrad av en pil från Amors
  båge. Detta hjärta ägde hemligheter -- hemligheter, vid vilka de fem
  världsdelarne skulle häpna om de blevo kända. Betänk blott: den rike
  brukspatronen, Napoleons levande avbild, vasaordenskandidaten Nikolaus
  Brackander förälskad uti... gräsliga sanning!... sin ladugårdspiga!
  
  Sådant var förhållandet: Brackander var kär i Johanna Brant,
  korporalens dotter!! Men denna kärlek var naturligtvis av lugn och
  sansad art, ty i stora själar kunna visserligen passioner vakna, men
  de behärskas och hållas inom tillbörliga gränser. Hos den praktiske
  Brackander hade även kärleken en praktisk riktning och visade, i
  synnerhet när frågan var om en ladugårdsdeja, en viss benägenhet att
  höja sig över tomma, av svärmiska idealister påfunna formaliteter,
  såsom vigsel, äktenskapskontrakt och prästerlig välsignelse. Men i
  Johannas hela väsende och framförallt i den rena blicken från hennes
  klara blå ögon låg en för varje praktiskt förstånd oförklarlig kraft,
  som höll patronen på vederbörligt avstånd och kom varje ord, som
  kunnat förråda hans känslor, att dö på hans tunga. Ingenting förrådde
  hans hjärtas svaghet, om ej det, att han efter Johannas ankomst till
  Trevnadslösa ägnade en ovanlig omsorg åt ladugårdsskötseln och gjorde
  flitigare besök hos sina oxar, kor och kvigor än förut.
  
  - Det är löjligt... det är befängt, mumlade han, i det han hastigt
  gjorde halt framför sitt husapotek och tillagade en hjärtstyrkande
  medicin av konjak och några droppar vatten, det är för rasande! Jag,
  Brackander, brukspatronen, fundera på giftermål med en
  ladugårdspiga?... Har jag verkligen gjort det?... Ja, sådan galning
  jag är! Jag blygs för mig själv! Brackander, Brackander! vart tager du
  vägen? Härintill skall du gå och icke vidare!
  
  Han slukade en väldig klunk grogg och fortsatte vandringen, mumlande
  avbrutna meningar och spottande i rak linje framför sig. Nu stannade
  han, fattad av en plötslig ingivelse, och ringde.
  
  En dräng visade sig i dörren.
  
  - Svalgren, sade patron, du spänner genast min holsteinska häst för
  giggen. Du tager vidare de präktigaste seldonen, som finnas i stallet,
  och skurar dem, så att de blänka som solen. Sedan kläder du dig i det
  nya livréet med röda listerna och blanka knapparne, du vet.
  
  - Ja, nådig patron.
  
  - Och fort skall det gå... annars vankas det stryk.
  
  - Jag vet, nådig patron.
  
  Tjänsteanden, som, i förbigående sagt, hade ett lismande, rävaktigt
  utseende, försvann, och patronen började göra sin toalett. Han iklädde
  sig lackerade stövlar, svart frack, vit halsduk och kyrkstapelshöga
  "fadermördare" samt genomdränkte sin tupé med en hel flaska
  makassarolja.
  
  Han mönstrade sig därefter i spegeln -- och suckade. Sucken gällde de
  bortrakade polisongerna. Patron Brackanders ansikte hade nämligen förr
  infattats i en ram av de mest kvinnoförledande polisonger -- de voro
  hans älsklingar, hans tröst i livets mulna stunder -- men sedan
  länsman Spöqvist upplyst honom om, att Napoleon ej nyttjade
  polisonger, försvunno en vacker dag dessa vegetationens underverk för
  en artistisk bybarberares härjande lie. Men vad offrar icke en stor
  själ för en idé!
  
  Sedan patronen med filosofisk djupsinnighet övervägt, vilken bland
  sina hundrade piskor han borde välja, bestämde han sig slutligen för
  en präktig läderpiska med silverbeslaget skaft, steg upp i giggen och
  gav hästen en klatsch. Solen speglade sig i de blanka seldonen och
  återblixtrade från lakejen Svalgrens stora mässingsknappar, den
  ståtliga hästens man fladdrade för vinden, och hög som Jupiter tonans
  eller åtminstone som Nero vid en olympisk kapplöpning lutade sig
  patron Brackander majestätiskt tillbaka i giggen och svävade framåt
  över landsvägen i skyar av damm.
  
  Vad gällde resan? En viktig fråga, i vilken hela världen borde
  intressera sig!...
  
  Vi hava antytt, att patron Brackander var en stor, lugn, mångsidig
  karaktär. Man må således ej tro, att patronens tycke för Johanna Brant
  hindrade giftermålsspekulationer i andra riktningar. Patronen var
  verkligen ute i friareärenden. Bland hans grannar fanns en adelsman
  med en enda vacker och älskvärd dotter. Adelsmannen var fattig, men
  nära besläktad med länets högsta aristokrati och med inflytelserika
  magnater. Nu, ehuru Brackander titt och ofta uttalade ett djupt förakt
  för adel och adelskap, var han i sitt innersta en varm anhängare därav
  och skulle gärna givit en av sina masugnar för att få säte och stämma
  på riddarhuset under namnet Brackhjälm, Bracksköld, Brackhjärta,
  Brackhuvud eller något dylikt. Nu var Brackander visserligen en
  högmögende man, och många hjässor sänkte sig för den rike
  järnpatronen, varhelst han for fram, men han hade dock med harm
  iakttagit, att man i vissa kretsar otvetydigt såg honom över axeln.
  Han ville nu genom äktenskaplig förening med ovannämnda fattiga, men
  förnäma fröken förskaffa sig relationer inom aristokratien för att i
  sällskapslivet förvärva den plats, honom rätteligen tillkom. Dessutom
  hade han vissa spekulationer på vasen, ja på nordstjärnan -- planer,
  som en dylik förening nödvändigt måste gynna. Att intet hinder från
  flickans eller hennes föräldrars sida skulle möta, därom var han
  förvissad; han väntade tvärtom, att föräldrarne skulle tacka honom med
  glädjetårar i ögonen, och flickan dåna av förtjusning.
  
  Efter halvannan timmes förlopp rullade giggen åter in på Trevnadslösas
  gård. Den holsteinska fuxen var betäckt med svett och lödder,
  patronens ansikte glödde av harm och raseri. Han gav Svalgren en
  örfil, därför att denne ej nog hastigt hann slå ned fotsacken,
  sparkade gårdshunden, som med viftande svans kommit sin herre till
  mötes, och rusade upp på sitt kontor. Otroliga händelse -- fenomen i
  mänsklighetens årsböcker! Brackander hade fått en korg!... Den unga
  fröken hade givit honom ett hövligt, men bestämt avslag! Hon hade
  försakat masugnarne och stångjärnshamrarne och sällheten vid den
  älsklige järnpatronens sida! O kvinna, kvinna!
  
  Tvenne dagar därefter emottog kronolänsman Spöqvist en biljett med
  inbjudning att besöka vännen Brackander. Vi finna de sympatiserande
  själarnas jordiska omhöljen förtöjda, länsmannens i soffan och
  brukspatronens i en gungstol, och mellan dem ett bord, försett med
  alla ingredienser, som fordras för beredande av den ädla toddydrycken.
  
  Länsman Spöqvist är en medelålders man med ett ansikte, som liknar ett
  sådant där av guttaperka, som vid minsta tryckning mellan fingrarne
  kan utsträckas på längden och bredden och grina i alla möjliga
  variationer. När detta ansikte någon gång får nåden att visa sig inför
  landshövdingen, lägger det sig i rynkor, som uttrycka en överjordisk
  vördnad, en sublim undergivenhet; i varje drag läses det med präntad
  skrift: tiga, lida och dö! Inför en lägre förman, exempelvis
  kronofogden, bliva dessa rynkor mindre skarpt markerade; de uttrycka
  undergivenhet, men parad med en viss aktningsfull förtrolighet. Inför
  jämlikar och goda vänner bär samma ansikte en prägel av godmodighet,
  humor och tokrolighet. Inför bönder lägger det sig i högtidliga,
  byråkratiska rynkor, någon gång förmildrade av en nedlåtande dragning
  på munnen, om bonden äger allra minst ett halvt hemman. Inför torpare
  liknar det ansiktet av en sfinx, en olöslig, förstenad gåta. Men på
  utmätningsauktioner glänser det av gladlynthet och lycka. Länsman
  Spöqvist är då i sitt element... auktionsdagarne äro hans beaux jours.
  För att övertyga sig därom borde man se honom med klubban i hand och
  höra hans snilleblixtrande, kvicka, putslustiga anmärkningar över
  varje sak, som han uppvisar och utbjuder åt den auktionsbesökande
  allmänheten.
  
  - Ja, sade Brackander, i det han häftigt satte toddyglaset tillbaka på
  bordet, de skola se, vem de vågat förolämpa. Det blir en lysande hämnd
  jag tager, bror Spöqvist.
  
  - Din hämnd blir raffinerad som det här sockret, anmärkte Spöqvist,
  under det han tillagade en ny toddy. Men tillåt mig säga: din idé är
  icke ny. Napoleon...
  
  - Napoleon säger du?
  
  - Ja, Napoleon, berättar historien, friade till en prinsessa, jag tror
  hon var från Ungern. Nog av, prinsessan var lika uppnäst som din
  fröken och svarade tvärt nej. Vad tror du Napoleon gör, bror
  Brackander? Jo, knappt en vecka efter han fick korgen, gifter han sig
  med Josefine, som var hans kammarjungfru... eller... jag tror... hans
  ladugårdspiga. Du må tro det blev en uppståndelse vid hoven, då de
  fingo veta detta. Prinsessan av Ungern dog på stället av förbittring;
  det gick henne, kantänka, till hjärtat, att en ladugårdspiga så burdus
  fick den värdighet, som nyss var erbjuden prinsessan själv. Men alla
  drottningar, kejsarinnor, furstinnor och hertiginnor, ja påvinnan på
  köpet, voro tvungna att hylla och krusa för den forna ladugårdspigan.
  Vart hon gick, måste åtta drottningar gå efter henne och bära hennes
  släp. Vacker var också Josefine, det kan icke nekas.
  
  - Det var bra gjort av Napoleon, utbrast Brackander. Mitt beslut är
  oryggligt fattat; jag gör på samma sätt. Det skall förbittra det
  förnäma patrasket ända in i hjärteroten, då de få höra, att jag ger
  deras giftassjuka dotter fan och utväljer Johanna Brant till min
  brukspatronessa. Grevinnorna, friherrinnorna och nåderna, som för sina
  döttrars räkning spekulerat på min person och min förmögenhet, få stå
  där med långa näsor. Och hon, den oförskämda, som vågade avvisa mig...
  
  - Hör på, Brackander, avbröt honom Spöqvist och lade sin hand
  förtroligt på patronens arm, inbillar du dig verkligen, att flickan på
  allvar ville ge dig en korg?
  
  - Jag måste väl tro mina öron. Hon tackade för äran, gubevars, men
  förklarade, att hon ej kunde mottaga den... den näbbgäddan!
  
  - Du känner icke kvinnorna, sade Spöqvist med en skakning på huvudet,
  hon ville bara förödmjuka dig och tog för givet, att du skulle komma
  för andra gången för att som en nåd anhålla om hennes hand.
  
  - Trodde hon det, så hoppade hon i galen tunna, inföll Brackander,
  gnuggande händerna.
  
  - Desto djupare skall det nu gå henne till hjärtat...
  
  - Jag hoppas det... och det skall ej bli hennes enda nederlag. Nej,
  hederlige vän Spöqvist, andra förödmjukelser återstå henne. Medan den
  högfärdiga fröken sitter i sitt fattiga hem, suger på ramarne, knappt
  har en hel bomullsklänning att stoltsera uti och får lunka till fots
  till kyrkan, skall hon få se min Johanna komma åkande i det
  präktigaste ekipage och klädd i nya sidenklänningar för var vecka. Jag
  säger dig, Spöqvist, att det skall göra den gåsen rosenrasande ont, ty
  fruntimmer, som du vet, fästa sig mycket vid sådana saker.
  
  - När skall det stora slaget ske? frågade Spöqvist.
  
  - Vad menar du, bror?
  
  - Med andra ord: när friar du och när gifter du dig? Jag kallar det
  för "slag", emedan jag jämför det med fältslaget vid Sankt Helena, där
  Napoleon i grund slog ryssarne.
  
  - När det skall ske? Genast, genast, bror Spöqvist! utbrast Brackander
  häftigt, i det han reste sig ur gungstolen och började marschera tvärs
  över golvet. Ser du, jag anser det vara bättre att förekomma än att
  förekommas. Tror du, att jag vill bli en visa, ett åtlöje, ett
  spektakel, en skampåle för alla människor här i trakten? "Brackander
  har fått korgen! Brackander har fått korgen!" med den nyheten komma
  alla skvallersystrar och kaffekäringar att ränna om varandra; det blir
  för många år ett samtalsämne, och man skall skratta, håna och begrina
  mig, och alla de förnämiteter, som hoppades, att jag skulle fria i
  deras hus, skola förlöjliga mig och fägna sig åt att jag blev bränd på
  näsan! Nej, Spöqvist, så får det icke ske! Innan detta rykte hunnit
  spridas, skall jag ge skvallerkäringarna ett annat att löpa med...
  
  - Det är rätta sättet att nedtysta det förra ryktet, anmärkte
  Spöqvist, det är skarpsinnigt uttänkt... Jag igenkänner Napoleon på
  den planen.
  
  - Jag skall slå världen med häpnad och förvåning, fortfor Brackander.
  I morgon bittida kallar jag Johanna till mig och underrättar henne om
  sin lycka; på förmiddagen reser jag till korpral Brant och meddelar
  honom mitt beslut, och så snart lysningen hunnit gå för sig, äro vi
  gifta. Dig, Spöqvist, ålägger jag särskilt att redan i morgon
  utbasunera mitt beslut i alla väderstreck. Säg till var människa du
  träffar, att jag redan friat till Johanna Brant, med ett ord, att hela
  saken är avgjord.
  
  - Bra, bra! Skål och lycka till! ropade Spöqvist.
  
  Själafränderna stötte glasen tillhopa och drucko skålen i botten.
  
  Spöqvist var i själva verket varmt intresserad för Brackanders
  giftermål med Johanna, ty han visste med säkerhet, att patronen även
  funderat på att fria till den rike kronofogdens dotter, Spöqvists eget
  kvinnliga ideal. Spöqvist hoppades på detta sätt bliva kvitt sin ende
  och farlige rival.
  
  - Men hör du, sade länsmannen, om jag ej misstager mig, lär Johanna
  redan ha en fästman, din masmästare Sven Stål. Har du tänkt på det?
  
  - Bah, svarade Brackander skrattande, är du så enfaldig, att du i den
  lilla omständigheten ser ett hinder för mig! Skulle jag ej kunna slå
  en av mina arbetare, en usel dräng, ur brädet?
  
  - Därpå tvivlas icke ett ögonblick. Men om flickan glömmer Sven, är
  det därför ej säkert att Sven glömmer flickan. Sven är en karl, som
  jag ej skulle vilja ha till fiende, det säger jag uppriktigt. Han
  skulle kunna bryta av dig på mitten och göra två byttor av dig, bror
  Brackander.
  
  - Å, ingen fara, min vän. Om karlen börjar glo illa, lugnar jag hans
  känslor med 33 och 16 banko. För övrigt ha vi husaga, fotblackar och
  sådana män som dig, Spöqvist, för att kväsa dylika kanaljer, om de ej
  ge med sig i godo.
  
  Vi lämna nu tills vidare de båda vännerna att fortsätta sin
  sammanvaro, som slutade med en präktig supé, vid vilken helan, halvan,
  tersen och en flaska sprithaltigt portvin tömdes under av Spöqvist
  föreslagna skålar för Napoleon (patronen emottog denna skål med en
  viss blygsamhet), Johanna Brant, giftermålet och de blivande
  ättlingarne.
  
    _________________________________________________________________
  
  			   Hos korporalens.
  
  Det är aftonen av samma dag, på vilken patron Brackander i ovannämnda
  ärende besökt korporalens anspråkslösa stuga.
  
  Korporal Brant sitter på bänken under linden och bredvid honom hans
  kära hustru, mor Kerstin. De hava länge samtalat med varandra.
  Korporalen blickar allvarsamt under sina buskiga ögonbryn, mor Kerstin
  ser mycket upprörd ut och har tårar i ögonen.
  
  - Ja, jag säger ännu en gång: det var en olycka, att jag icke var
  hemma, då patronen var här, sade mor Kerstin och torkade sig i ögonen,
  det skulle då icke gått, som det gick.
  
  - Det skulle gått på samma sätt, svarade korporalen. Jag vet vad jag
  gjort.
  
  - Brant, Brant, kan du inför Gud försvara, att du har förstört ditt
  eget barns lycka?
  
  - Jag, liksom du och alla andra, är endast en fåkunnig människa, men
  Gud vet, att jag handlat efter samvete och bästa övertygelse, sade
  Brant lugnt.
  
  - Huru ofta, kära Kerstin, ha vi icke läst i Guds ord och sett av
  dagliga erfarenheten, att lyckan icke består i höghet och rikedom,
  utan i lugnt samvete, förnöjsamhet och ett dagligt, om också torftigt
  bröd? Detta veta vi väl, men då frestelsen påkommer, hava vi så lätt
  att glömma det.
  
  - Men är det icke Guds skickelse, att patronen vill ha Johanna? inföll
  Kerstin. Huru ofta händer det i världen, att en rik herre har
  hederliga avsikter på en fattig flicka, sådan som Johanna, och
  erbjuder henne sin hand? Och Johanna kunde blivit så lycklig, så
  lycklig! Det jordiska är icke att förakta, Brant... Jag säger dig,
  Brant, du har handlat oförsvarligt inför Gud och människor, du har
  förspillt din dotters framtid. Hon kunde såsom patronens hustru blivit
  vår ålderdoms stöd...
  
  - Det hoppas jag, att hon även kan bli som Svens hustru, sade
  korporalen. Men håll nu upp, Kerstin! vad som skett kan icke hjälpas
  och är i alla fall bäst. Dina förebråelser och tårar falla dock tungt
  på mitt hjärta. När du fått tid att tänka på saken...
  
  - Nej, jag ändrar aldrig min mening! avbröt honom Kerstin under nya
  tårefloder. Jag kan aldrig fördraga tanken på vad du gjort: den skall
  föra mig till graven, Brant.
  
  Korporalen ville fatta Kerstins hand; hon drog den hastigt tillbaka.
  
  - Du gör mig bedrövad, mor, sade korporalen ömt.
  
  - Ja, jag säger, att ångerns dag kommer... det skall svida i ditt
  hjärta... men då är det för sent.
  
  - Nej, Kerstin, jag ångrar aldrig, att jag avslog patronens
  begäran. Men det bedrövar mig, om det hjärtliga, goda förståndet
  mellan dig och mig skulle lida härav. Mor, vi hava ju så länge varit
  lyckliga med varandra! Vi hava från ungdomen vandrat vid varandras
  sida, ömsesidigt hjälpande och tröstande den ene den andre i livets
  svåra stunder! Aldrig har ett ont ord stört trevnaden under vårt
  tak... Så ha vi levat vår tid, och graven ligger nu framför oss.
  Skola vid gravens rand tvenne hjärtan skiljas, som aldrig...
  
  - Det är din egen skuld, Brant, ja, din egen skuld. Skyll dig själv!
  
  Korporalen suckade och fäste på sin hustru en blick av öm förebråelse.
  
  - Betänk dessutom, sade han med tillkämpat lugn, betänk dessutom, vad
  vi och Johanna äro skyldiga Sven. Gossen har fäst sitt hjärta vid
  flickan, och hon sitt vid honom. Sven är oss kärare, än om han vore
  vår egen son. Jag vill ej göra min gamle kamrat Ståls son olycklig,
  och det skulle han bli, om han mister Johanna, ty jag känner Svens
  sinnelag. Han har ju också vårt löfte, som vi aldrig med heder kunna
  bryta. Har ej Svens och Johannas förening i många år varit vårt
  önskningsmål?
  
  - Sven! inföll Kerstin. Ska vi uppoffra vårt eget kött och blod för
  hans skull? Ha vi icke gjort nog för Sven ändå? Togo vi icke den
  fader- och moderlöse pojken till oss, vårdade honom som om han varit
  vårt eget barn? Har han icke oss att tacka för allt? Ha vi icke givit
  honom en kristlig uppfostran? Ha vi icke arbetat och slitit och trälat
  och tagit brödet ur vår egen mun för att mätta honom? Nej, Brant, tala
  aldrig om Sven! Han är oss mycket skyldig, men har av oss ingenting
  att fordra... Ja, då jag tänker på vad du gjort, önskar jag Sven så
  långt vägen räcker... För honom har du uppoffrat Johanna och oss
  alla... Ack, min stackars, stackars Johanna!
  
  - Johanna skall ej misskänna mig, sade korporalen, nej, hon skall det
  icke, om jag känner flickan rätt. Men gjorde hon det, bleve det mig en
  spik i min likkista. Johanna skall icke förblindas av patronens
  visserligen för oss och henne smickrande förslag: hon skall ej glömma
  den, åt vilken hon en gång givit sin tro...
  
  - Ja, nog tror jag, att flickan nu är lika oförståndig som du, det
  tror jag visst. Men kom ihåg, att hennes eftertanke en gång skall
  vakna... det kan komma en tid, då vi längesedan lagt våra huvuden till
  vila och kanske efterlämnat henne i nöd, uselhet och elände; hon skall
  då minnas, huru lycklig hon kunde blivit, om ej hennes envise och
  oförståndige far hindrat det... Säg, Brant, tror du väl, att hon då
  skall välsigna dig i din grav?
  
  - Ja, ja, med Guds hjälp skall hon det! Hon skall välsigna
  fadershjärtat, om det också misstagit sig om medlen till hennes
  jordiska lycka.
  
  - Lugna dig med den tron, om du kan! Men jag lugnar mig icke... Du har
  gjort oss alla olyckliga... du har förolämpat patronen och gjort honom
  till vår fiende.., han skall hämnas på oss... han skall vräka oss,
  driva oss från gård och grund... göra oss till fattigstuguhjon...
  
  - Väl möjligt, att han det kan, också möjligt, att han det vill, sade
  korporalen, men det skall endast styrka mig i min övertygelse, att
  Johanna ej skulle bli lycklig med en sådan man. Folk anser patronen
  för en elak och dålig människa, men det tillkommer icke oss att bryta
  staven över hans huvud, ty vi hava alla så lätt att bliva slavar under
  vår onda natur... Men nog talat för i afton om detta ämne. När vi fått
  sova på saken, torde det nog bli bättre.
  
  Och härmed steg korporalen upp utan att vidare lyssna till Kerstins
  klagomål och lämnade täppan. Han tog ett metspö, som stod i hörnet vid
  förstugukvisten, gick därefter ned till sjöstranden och satte sig helt
  lugnt att fiska. Vad han tänkte, medan han satt så där och såg ned uti
  vattnet, är hans egen hemlighet, men efter några minuter var hans
  gamla ansikte lika fridfullt, som om aldrig någon storm dragit över
  hans grå lockar.
  
  Korporalen hade denna gången ingen fiskelycka. Ingen enda aborre eller
  mört ville fastna på kroken; sannolikt hade sjöns fjälliga befolkning
  redan ätit sin kvällsvard. Men gubben satt lugnt och tåligt och
  betraktade den med en pennfjäder genomstuckna korkbiten, som simmade i
  det alltmer mörknande vattnet. Solen var längesedan nedgången; men
  dess purpursläp, aftonrodnaden, dröjde ännu över de vågiga kullar, som
  i väster begränsade dalen. En matt, genomskinlig halvskymning utbredde
  sig över insjön och fälten och den lilla hyddan. På avstånd hördes
  skällkornas bjällror och vallhjonens rop, varmed de samla den kring
  skogsdungar och ängar spridda boskapen. Det tystnade alltmer: naturen
  beredde sig till nattens vila. Nu drog korporalen sin rev ur sjön och
  ämnade just lägga metspöet på axeln och återvända till stugan, då han
  från sjön förnam ett plaskande liksom av åror.
  
  - Det är Johanna, tänkte gubben, och han bedrog sig icke. Han stannade
  på stranden för att invänta henne.
  
  Nu var det vanliga landstigningsstället, där korporalens ökstock låg,
  en liten vik, vars finsandiga strand undanskymdes av en gråstenshäll,
  så att man från stugan ej kunde se densamma. Snart sköt båten in i
  viken, och korporalen räckte Johanna handen. Hon såg ej så frisk och
  rödblommig och glad ut som vanligt; det syntes tydligt, att hennes
  själ var nedstämd.
  
  - Far, sade hon, jag kommer för att som hastigast tala med er.
  
  - Ja, ja, men stanna här, sade korporalen, jag vill ej att du skall gå
  upp nu....
  
  - Patronen har varit här, far; jag vet, vad ni har svarat honom. Jag
  kunde se och höra det på honom, då han kom tillbaka.
  
  Gubben Brant blickade forskande i Johannas ansikte, men sade
  ingenting.
  
  - Tack, tack, far, sade flickan och slog sina armar kring hans hals.
  
  - Jag visste väl det, sade korporalen med glädjestrålande ögon och
  kysste Johanna, jag visste, att min snälla flicka ej kunde tänka
  annorledes... Ja, jag gav patron redligt besked: jag svarade nej och
  kunde icke annat. Det var ett hederligt och redbart anbud han gjorde,
  som krävde att hövligt bemötas... och hövligt, men bestämt svarade jag
  också... Men vad du ser blek ut, Johanna!
  
  - Ja, far, jag känner mig så ängslig och orolig. Give Gud, att
  mickelsmässan snart måtte komma, för det likasom bränner mig under
  fötterna där borta på herregården. Jag blygs för patronen och
  tjänstefolket och för allesammans. Jag har ingen ro i min själ. Då jag
  möter patronen, är det som jag skulle gå döden till mötes. Alltsedan
  han kom hem, har han varit förskräckligt ond; till mig har han icke
  sagt ett ord, varken ont eller gott, men det andra tjänstefolket
  hanterar han fasligt illa... och för den skull får jag lida utav dem.
  Mina bästa vänner på herregården se illa på mig; pigorna äro hätska
  och kalla mig patronessan, drängarne säga det vara min skuld, att
  herrn är så elak. Och dessutom är jag så rädd, att patronen skall göra
  far och mor och Sven något ont. Svalgren har omtalat, att patronen
  hotat och svurit att göra oss alla olyckliga.
  
  - Var icke rädd för det, mitt barn! Vi skola ej plåga oss med onödiga
  bekymmer; morgondagen och alla kommande dagar vila ju i Vår Herres
  hand! Och vad dig själv beträffar, så sköt du dina göromål som vanligt
  och visa dig vänlig och god mot alla människor utan att fråga efter
  obetänksamma ord och ovänliga ansikten. På det sättet skall stormen
  snart gå över. Och till mickelsmässan, min flicka, är du, såväl som
  Sven, fri från din tjänst. Tänk på det, så muntrar det ditt
  sinne... Men berätta nu, vad patronen sade dig och vad du svarade, ty
  jag kan väl tänka, att något samtal varit er emellan, innan han begav
  sig hit.
  
  - Ja, i morse kallade han mig upp till sig; jag tänkte, att han ville
  tala med mig om ladugården. Far kan icke tro, huru förvånad jag därför
  blev, när patronen med en besynnerlig blick på mig frågade, om jag
  ville bliva en rik och förnäm fru. Jag svarade, att det vore för stor
  ära, och att därpå har jag aldrig tänkt. Då sade han, att sådan lycka
  har hänt fattiga bondflickor förr, och att han ville gifta sig med
  mig. Jag trodde i början, att patronen bara gycklade, men då
  förklarade han, att han menade rena allvaret, och att han skulle åka
  hit till far och mor och underrätta er om sitt beslut. Far kan aldrig
  tro, hur besynnerlig jag blev till mods vid de orden; jag teg en lång
  stund, men då frågade patronen mig: Nå, vad säger du om din lycka,
  Johanna? Då fick jag mål i munnen och svarade: Herr patron, det är mig
  en för stor ära, och dessutom är jag förlovad med Sven Stål.
  
  - Bra... Nå, vad genmälte patronen på det?
  
  - Han såg först mycket mörk ut, men skrattade sedan och sade: Det där
  är barnsligheter, Johanna. Du synes ännu inbilla dig, att jag skämtar;
  annars kunde du väl icke tänka på den långe masugnsdrängen Sven, när
  du kan bli min hustru och rik och förnäm. Nu hälsar jag på din far,
  och när jag kommer tillbaka, är du min fästmö. Adjö med dig till dess!
  Men sedan har patronen icke talat till mig ett ord... Har ni träffat
  Sven i dag, far?
  
  - Nej, min flicka.
  
  - Ack, far, om jag hunne, skulle jag skynda ned till masugnen och tala
  med honom, men jag vågar icke, ty jag har olovandes givit mig av från
  herregården och måste vara tillbaka, innan de sakna mig där. Jag kunde
  icke styra mitt hjärtas önskan att tala med er. Men då jag nu icke
  själv kan träffa Sven, så ber jag er, far, att i morgon bittida gå
  till masugnen och hälsa Sven från mig. Det har kommit ut ett rykte,
  Gud vet på vad sätt, att patronen friat till mig och fått ja. Knappt
  en halvtimme efter sedan patronen talat vid mig, kom långväga
  sockenfolk, som hade sin väg förbi herregården, och frågade drängarne,
  om det var sant, vad ryktet berättade. Nu är jag så rädd, att ryktet
  också hunnit till Sven, ty jag vill icke, att han ett enda ögonblick
  skall vara ledsen för min skull eller tvivla på min trohet.
  
  - Gott, Johanna, var icke rädd för det. - Ro du tillbaka till
  herregården; jag skall ännu i kväll, så sent det än är, lunka till
  masugnen och tala med Sven.
  
  - Tack, far!
  
  - Gud välsigne dig, Johanna!
  
  Flickan satte sig åter i den lilla jullen, som med jämna årtag
  avlägsnades från stranden och snart försvann i sommarkvällens
  halvmörker.
  
  Korporalen skulle nu återvända till stugan för att säga mor Kerstin,
  att han ämnade gå ned till masugnen, då han i detsamma hörde gummans
  välbekanta röst ropa hans namn. Så snart han hunnit förbi den omtalade
  gråstenshällen, såg han Kerstin, där hon stod i stugudörren, och
  bredvid henne en man, den han snart igenkände för att vara dräng hos
  en i grannskapet boende bonde.
  
  - Här är ett brev till dig, Brant, ropade mor Kerstin, otålig att få
  veta dess innehåll, ty ankomsten av ett brev var i korporal Brants
  stuga en sällsynt händelse.
  
  - Ett brev? Från vem kan det vara? tänkte korporalen och betraktade
  drängen, som framburit det, med en frågande blick, i det han gick in i
  stugan och tillsade Kerstin att bjuda budbäraren någon förfriskning.
  
  - Min husbonde gav mig lappen, sade drängen och rev sig i huvudet. Han
  ville också säga er, att han i morgon bittida åker med en fora till
  Växjö, och att korporalen kan få följa med honom, om han vill.
  
  Kerstin tände en talgdank, korporalen påtog sina brillor, öppnade
  brevet och läste. Läsningen gick långsamt, ty sannolikt var varken
  skrivstilen, stavningen eller meningarnas hopsättning den bästa; men
  på de ryckningar, som förmärktes över gubbens ögonbryn, kunde Kerstin
  gissa, att det innehöll något allvarsamt och viktigt.
  
  Slutligen lade korporalen med en viss betänksamhet brevet på bordet,
  avtog brillorna och sade till drängen:
  
  - Hälsa din husbonde och tacka honom för hans anbud. Jag följer med.
  
  - Men då skall korporalen vara färdig klockan tre i morgon bittida, ty
  då bär det av.
  
  - Jag skall i rättan tid vara på min post.
  
  Då drängen gått, sade gubben Brant:
  
  - Det är en ledsam nyhet, kära hustru. Min syster, som bor i staden,
  är svårt sjuk och längtar att se mig, innan hon dör. Den gamla änkan,
  som i många år bott tillsammans med henne, har skrivit brevet. Jag
  vill då resa till staden och, om så är Guds vilja, tillycka hennes
  ögon.
  
  - Käre Brant, läs upp brevet för mig, bad Kerstin.
  
  Korporalen efterkom sin hustrus begäran och läste högt med en röst,
  som vittnade om dämpad rörelse.
  
  - Herre Gud, utbrast Kerstin med tårar i ögonen, vad det måste vara
  svårt att gå döden till mötes, ensam, övergiven och utan en kär
  anförvant vid sin sida. Den stackars Elin är änka och har inga barn.
  Kanske lider hon också brist på sitt yttersta... Ja, Brant, du måste
  resa till henne, trösta henne och laga om en ärlig begravning, ifall
  hon dör. De åtta riksdalerna, som Sven lämnade oss, skall du taga med
  dig; mer ha vi gunås icke i reda penningar, men det får räcka så långt
  det kan... Ack, käre Brant, fortfor Kerstin, jag tänker ofta med
  bedrövelse, huru det skulle gå, om du doge från mig... Nej, nej, när
  jag ligger på mitt yttersta, vill jag se dig, Brant, och höra dig tala
  om Guds barmhärtighet och hålla dig i hand, när jag dör...
  
  Kerstins röst kvävdes av snyftningar. Korporalen talade några ord, som
  på gummans lättrörda känslor hade den lugnande verkan han åsyftat. Han
  tog därefter sin mössa och krycka för att enligt löftet till Johanna
  bege sig till masugnen och tala med Sven.
  
  Så fort krafterna och träbenet tilläto, vandrade han genom den i
  nattens mörker insvepta skogen, ofta sättande sig att vila på någon
  sten vid sidan om vägen. Så kom han slutligen till masugnen och
  inträdde i hyttan, men fick där av arbetarne det besked, att Sven
  masmästare genom kusken Svalgren i kvällskymningen blivit kallad att
  infinna sig hos patronen, och att han ej gärna kunde väntas tillbaka
  förrän framemot morgonen. Korporalen sade då ett hövligt lev väl och
  lämnade masugnen för att återvända till sin stuga. Många tankar
  korsade varandra under vägen i hans gamla huvud. Men hemkommen lade
  han sig lugn till vila och njöt ett par timmars sömn, innan han åter
  steg upp och, utrustad med matsäck av mor Kerstin och försedd med de
  åtta riksdalerna, begav sig till grannen, vilken han skulle följa med
  till Växjö.
  
    _________________________________________________________________
  
  		       Patronen och länsmannen.
  
  Den enkla tråden i vår berättelse återför oss till Trevnadslösas
  kontorsrum, till patron Nikolaus Brackander. Lyckliga händelse! Vem
  återser ej med nöje denna intressanta personlighet!?
  
  Patronen har nu, likasom vid vårt förra besök, sin själafrände,
  kronolänsman Spöqvist, och toddyglasen till sällskap. Ty det är
  solklart, att där en Brackander och en Spöqvist sammanträffa, där
  skola även tvenne toddyar vara.
  
  Samtalet är viktigt... allvarsamt. Patronens ansikte lågar av en ädel
  vrede; kronolänsmannens ligger i allvarsamma rynkor, undantagandes
  någon gång kring munnen, som, då Brackander vänder ryggen till, drager
  sig till ett tvetydigt leende, snarlikt ett av skadefröjd.
  
  Patronen demonstrerar väldeliga, spottar ofta och svänger i handen en
  av sina mest älskade piskor.
  
  - Och du nekar icke, Spöqvist, att du bland folket fört ut det
  fördömda ryktet, att jag friat till Johanna? fortfor patronen, i det
  han med armarne i sidan stannade framför den tilltalade.
  
  - Kära du, svarade Spöqvist saktmodigt, jag gjorde bara vad dit bad
  mig om. Du sade själv till mig: Käre Spöqvist, utbasuna till höger och
  vänster...
  
  - Tig! Du är en brännvinsadvokat! röt Brackander.
  
  - Du förivrar dig, min vän, genmälde Spöqvist med len, resignerad ton,
  du förivrar dig verkligen. Låtom oss tala lugnt, bror Brackander!
  Vilken klok människa kunde väl förmoda, att du skulle få en korg på
  det hållet...
  
  - Drag för fan i våld med dina korgar! skrek patronen. Du har föresatt
  dig att reta gallfeber på mig.
  
  - Nå, kära du, ursäkta, om jag med ordet korg sårade ditt finkänsliga
  hjärta. Min mening var bara att säga, att om du fullföljer den plan,
  varom vi överenskommit, så kommer du utan svårighet till målet.
  
  Patronen teg en stund och marscherade några varv över golvet. Därefter
  kastade han sig i en stol, torkade sin panna med en röd sidennäsduk
  och sade något lugnare:
  
  - Ja, jag måste det. Mitt anseende och min hämndkänsla kräva, att jag
  ej avstår från mitt beslut. Och därtill kommer, bror Spöqvist, att...
  Jag vågar knappt uttala, vad jag menar; du skulle skratta åt mig...
  finna mig löjlig...
  
  - Finna dig löjlig! Omöjligt, Brackander! Dessutom vet jag av egen
  erfarenhet, att varje hjärta har sina svagheter. Tala du fritt ut, min
  vän!
  
  - Men kan du tiga, Spöqvist?
  
  - Min pålitlighet är beprövad, sade Spöqvist och klingade med
  patronen.
  
  - Gott, jag vill då säga dig, att... att jag verkligen är kär,
  ursinnigt kär i Johanna. Folk må bedöma det som en galenskap, men jag
  kan icke hjälpat.
  
  Patronen var färdig att slå ned ögonen, när han gjorde denna blyga
  bekännelse.
  
  - Ja, människohjärtat är en besynnerlig sak, sade Spöqvist
  filosofiskt. Men hör på, Brackander, när skickade du budet till
  masugnen?
  
  - Svalgren gick dit för en timme sedan.
  
  - Och huru dags kunna vi således hitvänta din rival?
  
  - Efter supéen, svarade Brackander.
  
  - Jag har bråttom, sade Spöqvist och såg på sitt ur, många angelägna
  ärenden vänta på mig där hemma...
  
  - För tusan, ropade patronen, du ämnar väl icke lämna mig? Din närvaro
  är alldeles nödvändig, Spöqvist.
  
  - Nåja, jag vill då stanna här, ty vad gör man icke för en vän?
  
  Och härmed drog Spöqvist ur fickan ett papper och frågade, om ej
  vännen Brackander ville påteckna sitt namn såsom borgesman för ett
  lån, som länsmannen fann sig nödsakad upptaga för att betäcka ett
  hotande deficit vid redogörelsen för kronouppbörden.
  
  Patronen suckade, men insåg, att han ej kunde neka. Spöqvist hade valt
  ögonblicket väl. Han undertecknade således.
  
  - För att återkomma till ämnet, sade Spöqvist med ljusnat anlete, så
  har du vunnet spel, om du blott får din rival, den långe
  masugnsdrängen, avlägsnad. Vad först flickans föräldrar beträffar, så
  äro de kända för att vara läsarepack; endast läsare kunna avslå ett så
  lysande anbud som ditt, Brackander; de fråga, gubevars, föga efter
  jordisk lycka och jordiska ägodelar. Men de skola väl falla dig till
  fota, vill jag hoppas, om du berövar dem deras stöd och hjälp, ty det
  är väl egentligen Sven Stål, som underhåller familjen, och på honom
  litar den också för framtiden. Vad åter angår flickan själv, så blir
  hon nog medgörlig, när bara hennes käraste är borta. Hon skall snart
  glömma honom och med tacksamhet emottaga ett giftermålsanbud,
  varigenom hon blir ett rikt och förnämt fruntimmer i stället för en
  simpel piga. Jag känner kvinnorna, Brackander, de älska sällan mannen
  för hans egen skull, utan för hans samhällsställning, hans rikedomar
  eller för annat glitter, som lyser dem i ögonen.
  
  Efter en stund anmäldes, att supéen var färdig. Samtalet fick efter
  måltiden en politisk riktning.
  
  - En skål för de liberala tidningarnes undergång! sade Spöqvist och
  höjde sitt glas. Det är de liberala tidningarne, som åstadkomma allt
  ont i Sverige. Tacka vill jag Ryssland; där förstår regeringen att
  sätta munlås på pressen. Här i landet vågar svårligen en länsman, av
  aktningsvärd omtanke för sin familj, driva sin tjänst som den bör
  drivas, det vill säga: klå bönderna, ty om också landshövdingen skulle
  se genom fingrarne med det, så kan det likväl hända, att en liberal
  tidningsskrivare får tag uti det och upprör himmel och jord... och så
  är man av med sin tjänst... Nej, min käre Brackander, leve Ryssland!
  Där lär en hederlig länsman kunna stå sig bra; jag har just hört
  sägas, att länsmännen i Finland må som pärla i guld.
  
  - Och så äro ju bönderna i Ryssland slavar, inföll Brackander. Så
  borde det också vara här. Vore min masmästare livegen, skulle jag ej
  behöva krångla så mycket för att taga flickan ifrån honom.
  
  - Du har rätt. Och betänk, bror Brackander, huru annorledes det vore,
  om vi levde i Ryssland, eller om ryssarne vore herrar i Sverige. Tror
  du icke, att dina utmärkta förtjänster såsom järnbruksidkare, människa
  och medborgare då längesedan varit erkända? Jo, säkert! Du hade i
  denna stund varit riddare både av Sankt-Georgs- och
  Alexander-Rävskinns-orden.
  
  - Tror du det?
  
  - Jag är övertygad därom.
  
  - Nåväl, sade Brackander, då dricka vi ännu en skål, och den för
  Ryssland!
  
  Nu gläntades på dörren, och Svalgrens rävfysionomi uppenbarade sig för
  de båda själafränderna.
  
  - Nådig patron, sade tjänsteanden, Sven masmästare är här utanför.
  
  - Visa honom in på kontoret, befallde Brackander.
  
    _________________________________________________________________
  
  			  De båda rivalerna.
  
  Patronen och kronolänsmannen lämnade matsalen och återvände till
  kontoret. Spöqvist antog en allvarsam, imponerande uppsyn och slog sig
  ned i soffan, patronen lade armarne i kors bakom ryggen och såg
  fundersam ut.
  
  Sven masmästare inträdde. Han hälsade herrarne hövligt och stannade
  vid dörren med mössan i hand. På jättens panna låg ett dystert moln,
  och i hans annars så klara och lugna blick visade sig något, som
  antydde oro och själsspänning.
  
  - God afton, min förträfflige Stål, sade patronen fryntligt. Jag har
  låtit kalla dig hit för att tala med dig i en viktig affär... Bror
  Spöqvist, du ser här den av mina talrika arbetare och underhavande,
  för vilken jag hyser det största förtroendet. Jag ger med nöje Stål
  det vitsord, att han är en skicklig, ordentlig och trogen arbetare.
  
  - Fägnar mig att höra, sade Spöqvist nådigt. Gör dig alltid förtjänt
  av sådant beröm, min vän!
  
  Sven teg och snodde mössan mellan händerna.
  
  Patronen gick ett par steg över golvet och fortfor:
  
  - Jag anser det både för en plikt och en glädje att göra mina
  underhavande lyckliga...
  
  (Sven såg vid denna oväntade bekännelse högst förbluffad ut; Spöqvist
  smålog omärkligt.)
  
  - Och därhän hava mina strävanden alltid varit riktade, fast jag
  måhända mången gång misstagit mig om medlen och i ännu flera fall haft
  att göra med människor, som ej gjort sig förtjänta av min välvilja.
  Det gläder mig desto mer, då jag finner ett tillfälle att visa mitt
  hjärtas filantropiska böjelser utan att missbruka min godhet och
  spilla den på ovärdiga. Min käre Sven, jag har fattat stort intresse
  för dig och beslutat göra vad jag kan för din framtida lycka. Det
  kontrakt, genom vilket jag är din husbonde, är snart ute; jag vill
  ogärna förlora en så trogen tjänare... Vill du för ännu ett år stanna
  kvar i min tjänst? Jag skall giva dig ökad avlöning, min vän... ja, vi
  skola nog komma överens.
  
  - Med förlov, herr patron, svarade Sven, jag har funderat på annat
  håll: jag vill försöka att bli min egen smed.
  
  - Såå?... Nå, jag säger ingenting därom, jag har just för din räkning
  tänkt på detsamma. Men sätt dig ned, min vän! Jag har mycket att tala
  med dig om.
  
  Sven satte sig på en stol vid dörren.
  
  - Vad skulle du säga, fortfor patronen, om jag härmed, i herr
  kronolänsman Spöqvists närvaro, förbinder mig att efter din
  tjänstetids slut skänka dig en egen liten jordlapp, bygga på densamma
  en smedja, förse den med alla inventarier och därtill giva dig ett par
  hundra riksdaler att börja din rörelse med?
  
  - Bevare mig! Är det verkligen patrons mening? sade Sven och fäste på
  Brackander en blick, som på en gång uttryckte misstroende och
  överraskning.
  
  - Min allvarliga mening, försäkrade Brackander. Nå, min gosse, slå mig
  i hand och tacka mig!
  
  Sven räckte patronen sin stora, valkiga hand, men icke utan en inre
  motbjudande känsla, ty han anade, att något låg på djupet av denna
  ovanliga vänlighet och frikostighet.
  
  - Och när du nu blir din egen, sade Spöqvist, så vill jag tro, att din
  första tanke blir att gifta dig.
  
  - Naturligtvis, inföll Brackander och klappade Sven på axeln. När man
  kommer i så lysande omständigheter, så måste man dela dem med en
  trogen maka, annars är det ingen välsignelse med det. Du skall tro,
  Sven, att jag också gjort upp en plan i det hänseendet... Jag vill
  göra din lycka fullständig, min gosse.
  
  - Jag tackar patronen, sade Sven och vände sig oroligt på stolen.
  
  - Jag känner en flicka, som råkat bli kär, ja, riktigt olyckligt kär
  uti dig, Sven.
  
  - Hm... jaså.
  
  - Du skall fria till henne, min gosse, och det genast. Hon är dig
  värdig; ja, på sätt och vis blir det dig en ära att få henne till
  hustru. Jag vill göra er bägge lyckliga. Det är, med ett ord, min
  hushållerska, mamsell Petronella, som förgapat sig i dig. Hon är kär
  över öronen, stackars människan...
  
  - Mamsell Petronella? Det kan aldrig vara patrons mening! utbrast
  Sven, blossande röd i ansiktet.
  
  - Jo, min vän. Visserligen är hon av så kallat bättre folk, men
  kärleken jämnar allt, och då du nu vet, att hon själv önskar dig till
  man, så bör du ej vara förlägen för den saken...
  
  - Jag tackar patron för hans goda avsikt, sade Sven och steg upp från
  stolen. Men att jag skulle fria till mamsell Petronella, det blir
  aldrig av.
  
  - Vad säger du? utbrast patronen och ställde sig med korslagda armar
  framför Sven. Blir det aldrig av, säger du? Är det bondblyghet eller
  tredska, vaba?
  
  - Intetdera, svarade Sven lugnt. Men jag menar, att jag aldrig i
  världen vill ha mamsell Petronella.
  
  - Snack och dumheter! inföll patronen. Jag vill säga dig, Sven, att du
  bär dig rätt otacksamt och illa åt... Du skall icke tro, att jag ämnar
  skänka jordlappen och smedjan och de två hundra riksdalerna åt en
  tredskande, motvillig tjänare. Jag fäster vid min gåva det bestämda
  villkor, att du gifter dig med mamsell Petronella. Du hör nu. Skjut
  icke din lycka egensinnigt ifrån dig.
  
  - Jag märker nog, att jag måste försaka patrons gåva, sade Sven.
  
  Patronen stod en stund tyst, likasom om han ej väntat sig detta
  bestämda avslag. Spöqvist däremot utbrast:
  
  - Är du galen, karl? En otacksammare tölp har jag aldrig sett.
  
  - Ja, bror Spöqvist, sade patronen och skakade på huvudet, du ser nu
  själv, huru det är, när man menar väl med sitt folk. Man belönas blott
  med uppstudsighet och otack.
  
  - Det är en gammal sats, att man aldrig bör göra en bonde gott,
  fortfor Spöqvist. Nej, stryk är det enda, som hjälper på dylikt folk.
  
  Sven rätade sig till sin fulla längd och mätte Spöqvist med en
  föraktlig blick. Men i trots av den stolthet, som vid länsmannens
  sårande ord framlyste på hans panna, var ynglingens hjärta sorgset och
  beklämt. På vägen mellan masugnen och herregården hade Svalgren
  framkastat åtskilliga dunkla hänsyftningar på vad som nyligen timat
  mellan patronen och Johanna. Dessa hänsyftningar inträngde som
  dolkstyng i Sven masmästares bröst, men en känsla av stolthet och
  manlighet förbjöd Sven att ställa nyfikna frågor på den av honom djupt
  föraktade betjäntslusken, vars falska ögon lyste av skadeglädje. Sven
  förstod sig föga på list och krokvägar, men icke desto mindre började
  han starkt misstänka, att det av patronen framställda och med så
  lockande fördelar förenade giftermålsförslaget stod i samband med
  vissa andra avsikter. Han vände sig nu till husbonden och sade med en
  stämma, som han försökte göra lugn och fast:
  
  - Jag ber patron icke tro mig så illa som att vara elak och otacksam.
  Men det är mig omöjligt att göra, som patron vill, ty jag har givit
  Johanna Brant mitt löfte, och det sviker jag aldrig.
  
  - Hi, hi, hi! skrattade Spöqvist. Det var mig en löjlig figur!
  
  - Men är du rätt säker på att Johanna vill ha dig? frågade Brackander,
  i det han med konstlad munterhet instämde i Spöqvists skrattsalva.
  
  - Ja, det är jag fullt säker på, svarade Sven öppet och trohjärtat.
  
  - Men ser du, fortfor Brackander, om det nu hände sig så, att en
  bättre friare än du, en rik, mycket rik och därtill förnäm man, ville
  göra Johanna den äran att taga henne till hustru, vad skulle du säga
  om det?
  
  - Jo, svarade Sven med återvunnen fasthet, jag skulle säga, att om den
  rike mannen förut vet, att Johanna är min trolovade, så bär han sig åt
  som en dålig karl.
  
  - Hi, hi, hi! grinade Spöqvist. Den oförskämde lurken har mål i
  munnen, det hörs väl.
  
  Brackander blev som ett rödstruket plank i ansiktet, och hans små ögon
  började plira på ett sätt, som förkunnade ett förestående utbrott.
  Emellertid ansåg han ännu icke tiden vara inne att giva sin vrede lösa
  tyglar; han behärskade sig och fortfor:
  
  - Men om du tycker om flickan, så skulle du väl icke vilja stå i vägen
  för hennes lycka, min vän?
  
  - Menar patron, att hon skall bli lycklig, bara hon får en rik man?
  
  - Ställ inga frågor på mig, karl, utan svara själv!
  
  - Då vill jag svara, att jag känner Johanna bättre, än att hon skulle
  tänka så; annars skulle jag icke värdera henne så mycket som en
  utsliten sko... nej, då skulle den rike mannen gärna få taga henne.
  (Sven torkade sig härvid i ögonen.) Men se, Johanna vet, att jag kan
  arbeta och försörja en hustru så bra som någon i min ställning; och
  skulle onda dagar komma, så vet hon av Guds ord, att en hustru skall
  dela ljuvt och lett med sin man. Ja, herr patron, Johanna och jag och
  hennes föräldrar ha ofta talats vid om den saken. Hon vill gärna slita
  ont för min skull, om Gud så vill...
  
  - Där sticker "läsaren" fram! Är det icke för löjligt, bror
  Brackander? Hi, hi, hi! grymtade Spöqvist.
  
  Sven rodnade, och en krampaktig ryckning kring hans läppar visade, att
  han ej var känslolös för den värde kronobetjäntens upprepade hån.
  Svens naturligt häftiga lynne, likasom hans stolta sinne, jättelika
  växt och väldiga kroppskrafter, var ett släktarv; i hans ådror rann
  friskt och oförfalskat de gamle vikingarnes blod. Han kände för ett
  ögonblick en hjärtinnerlig lust att riktigt gastkrama länsmannen; men
  han sansade sig och höll sitt lynne i tygeln. Men att besegra en
  rättvis och oupphörligt retad harm kostar ansträngningar och tager
  större krafter i anspråk än dem Sven en gång visade sig äga, då han
  inför de förvånade djäknarne "kysste" släggan.
  
  Brackander delade ej denna gång Spöqvists munterhet. Den lille mannen
  ställde sig i en imposant posityr framför jätten, till vars bröst han
  nätt och jämnt räckte, och utbrast med hes röst:
  
  - Men om den rike mannen, som ämnade göra Johanna lycklig, vore ingen
  annan än jag själv... jag själv, hör du!... skulle du ändå våga kalla
  honom dålig karl? Svara på den frågan!
  
  - Jag tager ej mitt ord tillbaka i det fallet heller, svarade Sven.
  Men så illa vill jag icke tänka om patron...
  
  - Jaså... du... lymmel... du vågar kalla mig dålig karl! stammade
  Brackander, blågrön av ilska. Det skall du få umgälla! Vet du, skurk,
  att jag är din husbonde? Vet du, vad det kostar att överfalla sin
  husbonde med okvädinsord?
  
  - Jag är ditt vittne, Brackander, att drängen kallat dig en skurk och
  dålig karl, inföll Spöqvist.
  
  - Det var osanning, det har jag aldrig gjort, genmälde Sven. Det var
  tvärtom patronen, som...
  
  - Jag är ditt vittne, fortfor Spöqvist, att han beskyllt dig för
  osanning, det vill säga: kallat dig lögnare och storljugare. För
  dylika okvädinsord, då de fällas av tjänare mot husbonde, bötes
  fyradubbelt mot vad i lagen stadgat är, enligt missgärningsbalkens
  15:de kapitel.
  
  - Missgärningsbalken... du nämnde ett ord, bror Spöqvist, sade
  patronen, i det han med handen for genom sin tupé (under densamma hade
  ögonskenligen framblixtrat en ljus idé). Jag har angående
  missgärningsbalken något vidare att tala med den här go junkern. För
  tre veckor sedan försvann ur storsmedjan en hop smidjärn av bästa
  kvalitet. Jag har ännu icke lyckats upptäcka tjuven, men jag
  misstänker på goda skäl den här mannen.
  
  - Ett gott infall, tänkte Spöqvist för sig själv. Brackander får ljusa
  idéer, åtminstone då han är ilsken.
  
  Denna skamlösa beskyllning kom så oväntat och ljöd så förfärlig i Sven
  Ståls öron, att blodet likasom isades i hans ådror; han bleknade och
  fattade, så stark han annars var, i dörrposten för att ej vackla. Den
  som tror, att ett rent samvete i ett sådant ögonblick som detta är ett
  harnesk, mot vilket falska beskyllningar studsa tillbaka som uddlösa
  pilar, han känner ej människonaturen. Ju renare det inre medvetandet
  är, desto större fasa och avsky hyser man för blotta tanken på ett
  brott... desto tyngre, ja, olidlig kännes misstanken... den oskyldige
  finner sig smutsad av en dylik anklagelse. Om boven rodnar, bleknar
  och darrar, då hans brott upptäckes, sker det blott av häpnad över att
  se sig blottad eller av fruktan för straff, och då han hunnit bliva
  van vid dylika fataliteter, kan han med fräck panna möta vilken
  anklagelse som helst. Icke så den oskyldige; innan hans upprörda
  moraliska natur hunnit komma i jämvikt, skall han ej kunna uthärda
  blicken från en like, som misstänker honom.
  
  - Se bara, ropade Spöqvist, se, huru karlen bleknar och darrar! Han
  förråder sig själv... hans brott är uppenbart. Jag skulle våga svära
  på, att din erkänt skarpa blick, bror Brackander, träffat den
  rätte. Ja, kanaljen har utan tvivel stulit det där järnet; jag går ed
  på det när som helst.
  
  - Patron, jag är oskyldig... jag lider icke bära en sådan misstanke.
  Tag orden i Herrans namn tillbaka! sade Sven.
  
  - Nej du, svarade Brackander, strålande av glädje, nej du! Jag är viss
  om, att du är tjuven. Du skall svara inför tinget... var säker
  därpå... och åka på kronoskjuts och ligga på skampallen. Det skall bli
  en lustig historia. Och kan jag icke fälla dig, skall jag åtminstone
  låta inflyta i din orlovssedel, att du är misstänkt för tjuveri. Ha,
  ha, ha, jag har väl rättighet att misstänka vilket av mina legohjon
  jag vill!
  
  - Herre Gud, suckade Sven likasom för sig själv, icke skall domaren
  fälla mig för vad jag icke gjort, men mitt rykte och anseende inför
  människorna blir fördärvat. Det stannar alltid en misstanke på mig
  ändå... Det vore förskräckligt!
  
  - Jo, sådana äro läsarne, bror Brackander, inföll nu Spöqvist, idel
  gudsnådliga och fromma människor på ytan; men då man bara kommer
  underfund med dem, äro de idel tjuvar och kanaljer. Den där göken har
  nog gått i god skola. Den gamle knekten på träbenet -- jag menar hans
  fosterfar, haltebolinken -- har uppfostrat honom på rätta sättet. Har
  han lärt honom stjäla, så har han säkert också lärt honom gömma. Du
  lär aldrig få igen ditt järn, Brackander, då det kommit i sådana
  lurifaxars händer. Men jag, länsmannen, skall hädanefter ha ett gott
  öga på den där korporalen och hela läsarepacket...
  
  Svens ansikte glödde, hans ögon gnistrade, ådrorna vid hans tinningar
  svällde. Han hade hitintills med krampaktig styrka fasthållit i sin
  själ den förmaningen, att det just är i frestelsens stund en kristen
  bör taga vara på sitt sinne och aldrig löna ont med ont; men nu var
  måttet rågat: han kunde icke längre strida mot sin natur. Den
  flammande blick, han fäste på länsmannen, förstummade denne, såsom om
  han sett ljungelden över sitt huvud: den tappre kronobetjänten makade
  sig instinktmässigt upp i soffhörnet, så långt från Sven han kunde
  komma.
  
  - Akta dig, du ormtunga, sade Sven och knöt sin väldiga näve. Vågar du
  yttra ett enda ont ord mer om min fosterfar, skall jag mörbulta dig,
  din usling.
  
  Patron Brackander började även, som man säger, draga öronen åt sig.
  Men nu uppstämde länsmannen ett nytt hi, hi, hi, för att bemantla sin
  rädsla, och dessa oartikulerade ljud frambragte på patronen samma
  verkan, som trumpetens toner på den eldiga stridshingsten. Han
  erinrade sig även sina husbonderättigheter, och att han i nödfall
  kunde taga till reträtten och ropa sina drängar till hjälp. Härmed
  livade han sitt mod, och med modet började åter vreden jäsa över.
  
  - Karl, röt han, du har vågat kalla min vän och gäst, konungens
  befallningshavande herr Spöqvist, för usling!
  
  - Och det vågar jag kalla dig också, du lille otäcke dvärg, svarade
  Sven. Reta mig icke för mycket, hör du det!... Och en sådan karl
  skulle Johanna ha! Tvi!
  
  Utom sig av raseri och med tupéen rest på ända likt piggsvinstaggar
  ryckte patronen ned en chambrière från väggen. Länsmannen darrade som
  ett asplöv för vad som komma skulle.
  
  - Brackander, sade han, sansa dig ett ögonblick... och... kalla in
  Svalgren. Här kan behövas ett vittne... Svalgren, Svalgren!
  
  Betjänten Svalgren var icke långt borta. Han hade bakom dörren till
  matsalen lyssnat till uppträdet. Han inträdde nu, men lade handen
  försiktigt på dörrlåset för att, om så prövades nödigt, visa sin
  förmåga i konsten att försvinna.
  
  Patronens första avsikt hade varit att genast skrida till handling.
  Spöqvists mellankomst och Svalgrens inträde bestämde patronen att låta
  handlingen föregås av ett lämpligt tal. Och han upphov sin mun och
  talte sålunda, allt under det han viftade med chambrièren:
  
  - Vet du, din tjuvstryk, vilka en husbondes rättigheter äro? Nej, det
  tyckes du icke veta, men jag skall upplysa dig därom. Jag kan ge dig
  en orlovssedel och förskaffa dig ett prästbetyg, som förstöra din
  framtid och brännmärka dig och göra dig avskydd av alla människor; du
  skall aldrig få arbete och bärgning, vart du vänder dig inom Sveriges
  landamären, om icke bland pioniärerna på Vanäs. En sådan orlovssedel
  har jag också lovat dig, och därmed håller jag ord. Du har stulit
  järnet ur storsmedjan; jag kan måhända icke bevisa det, men jag har
  rättighet att misstänka vem jag vill, och därmed punkt. (Svalgren såg
  vid dessa ord särdeles belåten ut; ty han visste bäst, vem som
  verkligen begått stölden, och hans rygg bar ännu märken, som vittnade
  om, vem patronen i själva verket misstänkte.) Men nog med det, fortfor
  Brackander, här finnes också i Sveriges lag något, som kallas
  husaga. Kanske du icke vet, vad husaga vill säga? Din rygg skall snart
  få erfara det, min gosse. Jag har laglig rättighet att mörbulta dig,
  att slå dig gul och blå, att piska dig så att själen skriker i kroppen
  på dig...
  
  - Ja, laglig rättighet, inföll den lagfarne Spöqvist, enligt
  handelsbalkens 14:de kapitel och missgärningsbalkens 36:te.
  Paragrafernas nummer erinrar jag mig icke för tillfället, men
  ordalydelsen i den ena är: "slår husbonde eller matmoder legohjon
  sitt, så att thet theraf varder lamt eller lytt, ligger det i laga
  bot; näpsa de thet skiäliga för brott dess, vare ogildt".
  
  - Och vem annan bedömer, om jag näpser "skiäliga", än jag själv?
  fortfor Brackander triumferande. Om jag finner "skiäliga" att ge dig
  oskäligt med stryk, så är det min rättighet. Med ett sådant instrument
  som det här (patronen viftade med chambrièren) kan jag ej slå en sådan
  tjur som dig lam och lytt; men jag kan tappa blodet ur dig, kan
  hudflänga dig från topp till tå, så att ditt arma skinn hänger som en
  trasa, och det, ser du, är min rättighet, i lagboken gillad och
  stadfästad på riksdagen 1734.
  
  - Patron skall bara icke försöka, sade Sven, ty det skulle bekomma
  patron illa. Jag är en svensk man och son av en, som stupat i fält för
  sitt fosterland, därför tager jag icke stryk, ser patron; och om någon
  försöker vifta åt mig med piskor eller vad som helst, så ömkar jag
  honom, så länge jag har mina nävar i behåll.
  
  - I hören bägge två, att han hotar slå sin husbonde, skrek Brackander.
  Vet du, vad det kostar, om du vågar slå igen, vet du det?
  
  - Ä, det kostar bara trettio tu par spö, inföll Spöqvist, hi, hi, hi,
  bara trettio tu par spö, enligt missgärningsbalkens 15:de kapitel. Det
  är en småsak för en sådan bondrygg. Och så talar han om sin far, som
  stupat i krig! Likasom det skulle gälla inför lagen och fria hans hud
  för stryk! Kors så befängt! Så hjärtinnerligt lustigt! Rappa på honom
  nu, Brackander!
  
  - Din far var väl i alla fall en tjuv, likasom du själv, och här har
  du både för dig och din far och hela din släkt.
  
  Nordstjärneordenskandidaten Nikolaus Brackander höjde härmed
  chambrièren och riktade ett slag mot Sven Ståls ansikte. Lädersnärten
  susade i luften, men innan den hunnit det åsyftade målet, hade Sven
  hejdat och fattat den med sin kraftiga hand.
  
  Blodet rusade med fruktansvärd fart genom ynglingens ådror, det
  virvlade i hans hjärna, jäste i hans hjärta... bärsärkalynnet hade
  fattat honom... Han var färdig störta sig över patronen och krama
  honom med sina väldiga ramar, då i samma ögonblick fosterfaderns
  fromma, allvarliga ansikte visade sig för hans inre öga, och han
  tyckte sig höra de heliga ord, som dennes läppar så ofta upprepat:
  "bedjen för dem som göra eder skada och förfölja eder". Och Sven
  stannade mitt i anloppet och lät sin hand sjunka. Men den djupa
  ångestsuck, som utpressades ur hans barm, vittnade om den förfärliga
  ansträngning, genom vilken han återvunnit sin besinning.
  
  Vid den hotande rörelse Sven gjorde hade patronen blivit likblek och
  gjort ett språng baklänges, Spöqvist krupit under toddybordet och
  Svalgren öppnat dörren för att helt inkognito lämna stridsplatsen. Men
  då nu jätten plötsligt tycktes ombyta sinnelag och hans huvud med
  nedslaget uttryck sjönk mot hans bröst, repade de trenne hjältarne
  åter mod. De togo för givet, att tanken på de "trettio tu par spö"
  hejdat den väldiges arm, ty av ädlare bevekelsegrunder skulle de
  själva ej avstått från en hämnd. Spöqvist satte sig åter i soffan,
  sedan han låtsat söka efter sin näsduk under bordet, Svalgren intog
  sin gamla plats vid dörren, och patronen började, lik en arg hund,
  rycka i chambrièren, som kvarstannat i Svens hand.
  
  - Patron, sade Sven, tänk icke på att slå mig, utan låt mig gå i fred
  härifrån. Av det här samtalet kan endast ont uppkomma, om det
  fortsättes, ty vi äro alla retade och vid vrångt sinnelag. I morgon
  skall jag komma tillbaka till patron, om patron vill.
  
  - Släpp chambrièren, släpp chambrièren, din hund! röt patronen och
  ryckte ursinnigt i densamma.
  
  Sven släppte den... och patronen, som just gjorde en ny förtvivlad
  ryckning, förlorade jämvikten, vände sig om i fallet, föll raklång i
  golvet och stötte näsan så illa, att blodet började flöda över
  tiljorna.
  
  - Mord, mord! tjöt Brackander, under det Svalgren skyndade fram för
  att hjälpa sin herre på benen.
  
  - Mord och blodsutgjutelse! Hjälp, hjälp! skrek Svalgren med gäll
  stämma.
  
  Spöqvist bet sig i läppen för att icke gapskratta åt vännen
  Brackanders ofärd, varefter han vände sin av skadeglädje lysande blick
  på Sven och sade med mycken salvelse och högtidlighet:
  
  - Olycklige, vad har du gjort? Du är hemfallen åt lagens hela
  stränghet; ingenting kan rädda dig ur rättvisans arm.
  
  Sven stod likasom förstenad.
  
  - Är det icke hemgång? Är det icke edsöresbrott? Kan jag ej få karlen
  på fästning? väste patronen, medan han skyndade att skölja näsan i ett
  vattenfat.
  
  - Nej, nej, min vän, hemgång är det väl icke, sade Spöqvist med en
  beklagande åtbörd, du måste nöja dig med trettio tu par spö.
  
  - Men jag vill ha honom häktad... Aj, min näsa... Han får icke
  undkomma eller rymma. Hos dig, såsom konungens befallningshavande, gör
  jag mina anspråk gällande för att få karlen inspärrad... genast,
  genast, förstår du!
  
  - Enligt 2:dra paragrafen straffbalken skola missgärningsmän, då saken
  går å lif eller kropp och ej med penningar bötas må, genast å färsk
  gärning gripas, i häkte sättas och utan uppskov för rätta ställas,
  anmärkte Spöqvist. Jag vill således strax skrida till verket...
  Svalgren, arrestera denne missgärningsman!
  
  Svalgren såg först på Sven, därefter på länsmannen, bugade sig och
  svarade:
  
  - Oändligen smickrad av förtroendet; men som jag icke vet, huru jag
  skall bära mig åt, får jag be herr befallningsman visa mig det.
  
  - Rätt illa, mumlade Spöqvist för sig själv, att jag icke har
  handbojor och fotblack med mig. Utan sådana mobilier borde ingen
  omtänksam tjänare av Kongl. Majestät och kronan resa. Och jag, som
  hemma har en så vacker handboja av min egen invention, en handboja,
  som jag skall uppvisa för landshövdingen, och på vilken jag funderar
  att taga patent!
  
  Länsmannens tanke hade likasom funnit eko i patronens själ, ty denne
  senare utbrast nu:
  
  - Svalgren, i skrubben bredvid vedboden ligga handklovar och en black.
  Spring genast efter dem! De komma nu till pass.
  
  Emellertid hade patronens och Svalgrens ovan förmälta nödrop fört till
  stället hela gårdens manliga och kvinnliga befolkning. Förstugudörren
  öppnades, och man såg en hop huvuden nyfiket titta in i rummet. Då
  drängarne sågo patronen stå och skölja sin uppsvällda näsa över
  tvättfatet, puffade de varandra i sidan och beto i tröjärmarne för att
  ej genom skratt förråda beskaffenheten av sina medlidsamma känslor.
  Huru saken egentligen tillgått, visste de icke, men de ansågo för
  sannolikt, att Sven masmästare piskat upp deras husbonde.
  
  Spöqvist, som var en försiktig fältherre, uppgjorde genast den
  operationsplan, han ansåg rådligast att följa. Hans ansikte rynkade
  sig på ett sätt, som skulle uttrycka djupt medlidande, under det han
  nalkades Sven och faderligt lade sin hand på hans axel.
  
  - Min stackars gosse, sade han, min tjänst ålägger mig den sorgliga
  plikten att arrestera dig. Gör icke motstånd, min vän, ty ehuru du
  visserligen skulle kunna begagna dig av dina ovanliga kroppskrafter
  för att denna gång komma lös, så skall dock rättvisans arm förr eller
  senare nå dig. Betänk även, vad det kostar att sätta sig till motvärn
  mot en kronans tjänsteman i hans ämbetsutövning. Rör du mig i ovänlig
  avsikt bara med ett finger, så får du, enligt missgärningsbalkens
  18:de kapitel, umgälla det med tuhundra dalers böter eller, om du ej
  orkar böta, tjuguåtta dygns fängelse vid vatten och bröd... Således,
  fortfor Spöqvist, i det han ur den nu återkomne Svalgrens hand emottog
  handklovarne, således inser du, att motstånd blott skall förvärra
  saken. Jag vill för övrigt i förtroende och för att lugna ditt hjärta
  säga dig (Spöqvist sänkte härvid rösten till en viskning), att du, när
  allt kommer till kritan, slipper undan med aderton par spö, i stället
  för trettio tu, emedan din förbrytelse egentligen skett i "hastigt
  mod"... Mina vänner (Spöqvist höjde nu sin röst och vände sig till de
  i förstugan församlade åskådarne, alltunder det han gjorde
  handklovarne i ordning), I sen här för edra ögon ett varnande exempel,
  huru det går, då tjänaren sätter sig upp mot sin husbonde. Låt det bli
  eder till en hälsosam varnagel.
  
  Drångarne puffade varandra i sidan och gömde sig den ene bakom den
  andre, kanske för att dölja det intryck, Spöqvists predikan gjort på
  dem. En och annan syntes bekymrad, men dessa voro sådana, som kände
  medlidande med Sven.
  
  - Räck fram dina händer! sade Spöqvist till denne.
  
  Sven vaknade vid dessa ord likasom ur en dröm.
  
  - Jag märker, sade han dystert, varom fråga är, men tro icke, att jag
  godvilligt låter mig bindas och släpas till skampålen. Försök ej att
  komma fram med handklovarne; det tjänar till ingenting. Jag vill
  hellre dö än vanhedras.
  
  - Se så, gosse, friskt mod nu! Hit med händerna! sade länsmannen och
  fattade i Sven.
  
  Sven stötte kronobetjänten tillbaka, satte mössan på huvudet och sade:
  
  - Adjö, patron! Tack för denna gången! Mig återser ni aldrig mer... Ur
  vägen, gott folk! Den som törs lägga hand på mig, får skylla sig
  själv.
  
  Och härmed lämnade han rummet och gick obehindrad genom hopen.
  
  När Brackander och Spöqvist hunnit sansa sig, ropade båda med en mun:
  
  - Grip, grip, tag fast honom! Låt honom icke komma undan! Efter honom,
  era kanaljer!
  
  - Ja, ja, nådig patron! Ja, ja, herr befallningsman! skreko drängarne
  och sprungo omkull varandra i trappan i sin låtsade iver att
  efterkomma herrarnes befallning. Nedkomna på gården lupo de, skrikande
  och hojtande, åt alla håll, utom det, i vilket de sågo, att Sven med
  fasta och långsamma steg avlägsnade sig.
  
    _________________________________________________________________
  
  			 Avsked från hemmet.
  
  Det i föregående kapitel skildrade uppträdet hade förefallit, medan
  Johanna var borta vid sin fars stuga.
  
  Förvirrad och utan förmåga att tänka en redig tanke lämnade Sven
  masmästare herregården och gick, han visste ej vart. I hans själ
  tumlade känslorna om varandra som vågorna på en vindpiskad sjö; harm
  och bitterhet över den skamliga behandling han lidit, dystra aningar,
  smärta och vemod vidgade eller sammanpressade hans hjärta. Så vandrade
  han länge, knappt medveten om sig själv och utan att upplyfta sin mot
  marken riktade blick. När han slutligen återkom till besinning och såg
  sig omkring, befann han sig inne i djupa skogen, och natthimlen med
  sin tysta stjärnehär välvde sig, över hans huvud. Trött nedkastade han
  sig vid foten av en gran och sökte samla tankarne för att med lugn
  betrakta sin ställning och fatta ett beslut om vad som borde göras.
  
  - Har jag verkligen gjort mig skyldig till en förbrytelse? tänkte han
  för sig själv. Lade jag icke band på mitt sinne, fast de retade mig på
  det gruvligaste sätt? De anklagade mig för tjuveri och hånade min
  fosterfar för hans gudsfruktan och kallade även honom och min
  köttslige far för tjuvar... när jag tänker på det, sjuder det i mig...
  jag skulle vilja strypa dem, de uslingarne... Misstänkt för tjuveri!
  det är ju förskräckligt! Jag kan aldrig uthärda den skammen... Och så
  vilja de häkta och döma mig till spöpålen för att i tid och evighet
  vanära mig och låta mina fosterföräldrar dö i sorg och förtvivlan. Men
  kan patronen det? Det är ju han, som förbrutit sig mot mig, och icke
  jag mot honom! Får en husbonde strafflöst skymfa och misshandla sin
  tjänare och beröva honom heder och ära? Nej, sådan kan icke rättvisan
  i vårt land vara; det vore ju gudlöst att bara tänka så!
  
  Men nu erinrade sig Sven, att patronen och flera husbönder av samma
  skrot och korn verkligen med lagens tillhjälp störtat oskyldiga
  tjänare, dem Sven kände, i samma avgrund, som nu öppnade sig framför
  ynglingen själv. Det var således möjligt, vad Sven i det längsta ville
  betvivla. Ja, det var möjligt och även sannolikt, att länsmannen och
  hans hantlangare skulle jaga Sven som ett oskäligt djur, till dess de
  kunde gripa, inspärra och föra honom inför domstol, där efter Svens
  övertygelse ingen rättvisa för den anklagade tjänaren var att vänta.
  Borde han fly? Ja, han fattade ett ögonblick detta beslut, men då kom
  han att tänka på sina fosterföräldrar, vilkas ålderdomsstöd han var,
  och mot vilka han hade heliga plikter att uppfylla. Han tänkte även på
  Johanna, och i den bittra, förtvivlade sinnesstämning han nu var,
  pinade han sig själv med den misstanke, att flickan kanske icke skulle
  ha något emot att få patronen till man i stället för den fattige
  masugnsdrängen. Och vad som var ännu värre: skulle Sven kunna hysa den
  minsta önskan om Johannas hand, sedan han blivit misstänkt som tjuv
  och genom ett nesligt kroppsstraff blivit vanhedrad i sina egna och i
  alla människors ögon?
  
  Dessa tankar avlöste varandra oredigt och förvirrat. Sven var ej i
  stånd att fatta ett beslut; hans huvud sjönk mot bröstet, och hans
  händer knötos med krampaktig styrka, såsom om han med handkraft velat
  söka avslita de osynliga snaror, i vilka ondskan och nedrigheten
  insnärjt honom. Om patron Brackander i detta ögonblick varit i den
  olycklige och förbittrade ynglingens våld, ve då dem båda! Dock nej
  ... innan Sven hunnit följa vredens rop ur sitt sårade hjärta, skulle
  helt visst en annan, högre kraft, som för vår ursprungliga natur är
  främmande, fjättrat hans hämnande arm, och om patronen räckt Sven sin
  hand och uttalat ett enda försonande ord, skulle Sven med rört hjärta
  förlåtit allt, ty sådant var sinnelaget hos korporal Brants fosterson.
  
  Sven kunde, utan att hans muskler slappades, sköta släggan från morgon
  till kväll, men vid en själsskakning sådan som denna var han ej van;
  han kände sig matt och förstörd och försjönk slutligen i en orolig, av
  elaka drömmar störd slummer, där han satt under den gamla granen,
  mellan vars slokande grenar stjärnorna nedblickade så vänligt och
  milt, liksom skulle de velat trösta honom och viska, att varje jordisk
  sorg, även den svåraste, blott är en övergående storm, efter vilken
  förr eller senare intet spår skall röjas på det lugnade hjärtats yta.
  
  Sven vaknade vid fåglarnes glada morgonkvitter. Han önskade att vara
  en av dessa vingade varelser, som under Guds blå himmel tillbringa
  sitt liv med kärlek, sång och den kära omsorgen om sin avföda. Men
  ingen sparv faller ju till jorden utan Guds vilja, och han har ju
  räknat våra huvudhår -- därpå kom nu Sven att tänka, och denna tanke
  gav honom en viss styrka. Han beslöt begiva sig till korporalen för
  att få råd och därefter återvända till sitt arbete vid masugnen.
  Välbekant med skogens villande stigar valde han den kortaste vägen och
  såg snart insjöns vatten framglittra mellan granarnes och tallarnes
  stammar. Det var en vacker syn att skåda, huru sjöns spegel här och
  där glänste av morgonsolens guld, medan den på andra sträckor ännu låg
  inhöljd i en lätt dimma, liknande en genomskinlig spetsslöja, som
  småningom höjde sig och försvann i den rena blå luften. Men endast den
  sinneslugne kan njuta av naturens skönhet; den olyckliges öga fröjdas
  ej av himmelens blå, ängarnes grönska och skogarnes skiftande prakt.
  Det lugna och harmoniska i den övriga skapelsen bildar en nedtryckande
  motsats till hans eget förstämda tillstånd; han känner sig såsom en
  från naturen utskjuten varelse, genom sitt självmedvetande dömd att
  leva i en helt annan, osynlig värld av andliga konflikter, av tankar,
  känslor och lidelser.
  
  Sven såg nu den välbekanta röda stugan, ur vars skorsten en vitgrå
  rökpelare uppsteg i den lugna luften. Innan han inträdde, gick han ned
  till båtviken och tvättade sitt ansikte i det kalla sjövattnet för att
  därmed utplåna spåren av sina tårar och giva sig ett frimodigare
  utseende. Därefter steg han in.
  
  Mor Kerstin stod vid spiseln och sysslade med en gryta. Annars var
  ingen att se, ty Ingrid hade gått till ladugården för att mjölka kon
  och släppa ut fåren.
  
  Kerstin vände sig om och frågade, varför Sven kommit vid denna
  ovanliga tid. I gummans utseende och i den ton, varmed hon gjorde
  denna fråga, låg ej det gladlynta och hjärtliga, som fostersonen
  annars alltid rönte hos henne.
  
  - Jag vill tala med far, svarade Sven.
  
  Kerstin omtalade nu i få och tvära ord, att korporalen tidigare på
  morgonen begivit sig i väg till Växjö, av orsak som vi känna. Sven
  trodde först att anledningen till Kerstins dåliga lynne låg häruti,
  men han blev snart tagen ur sin villfarelse. Kerstin berättade -- och
  Sven åhörde med ångestfullt hjärta -- huruledes patronen i egen person
  kommit och begärt Johannas hand, vad korporalen svarat patronen samt
  vad... ja, vi kunna ej följa förloppet av Kerstins ordström, men Sven
  hade ej hört många ord, förrän han ömsom rodnade och bleknade och
  kände sig likasom tillintetgjord. Den pina, han nu undergick, var
  sjufalt värre än den, han under den föregående aftonen och natten
  erfarit.
  
  - Ja, det är din skuld, Sven, sade Kerstin, din skuld, att sorg och
  oenighet och kiv kommit under vårt lugna tak, din skuld, att Johanna
  gått miste om en lycka, som Vår Herre i sin godhet velat bereda henne
  genom patronen, din skuld, att vi kanske bli drivna från hus och
  hem... och ändå hava vi fött upp dig och vårdat oss om dig som om vårt
  eget barn... Herre Gud, det är tacken man får här i världen!
  
  Hade Kerstin vetat, att varje av dessa ord raspade som en slö såg
  genom de känsliga fibrerna av fostersonens hjärta, skulle hon säkert
  lagt band på sin tunga, ty elak var Kerstin icke. Och hade hon därtill
  vetat, vad Sven nyss lidit... hade hon vetat, att han med oro i sin
  själ kommit till fosterföräldrarnes hydda för att söka tröst, såsom
  öknens törstande djur söker en svalkande dryck... då skulle hon intill
  döden ångrat, vad hon nu gjorde. Men hon visste det icke och såg
  heller icke, huru den jättestarke mannen satt där, blek och darrande
  såsom en kraftlös frosspatient, och huru bittra tårar frampressades ur
  hans manliga ögon och lika hastigt försvunno, borttorkade av hans
  feberheta hand.
  
  Det var därför någonting underligt, att Sven, när mor Kerstin slutat
  att tala och med ökad iver rörde i sin gryta -- att, säga vi, Sven då
  steg upp och sade lugnt, nästan muntert, om också icke i sin vanliga
  ton:
  
  - Bevars, mor, vad ni nu ger mig skuld till mycket! Och ändå är jag så
  oskyldig som ett barn. Jag har ända till i går kväll varit nere vid
  masugnen och arbetat och ingenting vetat av allt det här. Icke vill
  jag göra Johanna olycklig, det vet ni nog, mor; nej, tvärtom önskar
  jag henne av allt hjärta att bli rik och förnäm, eftersom hon icke kan
  bli lycklig på annat vis. Och vad det där kivet beträffar, så känner
  jag både far och mor så väl, att jag vet, att det snart skall gå över,
  och alltihop bli gott och väl igen... Ja mor, nog var det lite
  besynnerligt av far att avslå patronens anbud, och det bara för min
  skuld! Jag har ändå njutit så mycket gott här i huset, att jag aldrig
  kan betala det... Nej, alltihop skall bli bra igen, mor; icke vill jag
  vara en otacksam gökunge, som lägges i ett främmande bo och fostras av
  främmande föräldrar och till tack för det tränger de rätta barnen ur
  redet. Nej, det blir stopp! Jag skall icke hindra... Mor, var är
  nyckeln till skåpet?
  
  - Den ligger i fönstret, sade Kerstin, nu något vänligare, ty hon
  tyckte om Svens ord och förstod ej, att de kommo från ett av bittra
  smärtor betryckt hjärta. Stanna här nu en liten stund, Sven, så får du
  mat, innan du går tillbaka till masugnen.
  
  - Tack, mor, men jag är icke hungrig, svarade Sven, i det han öppnade
  skåpet och ur detsamma framtog några papper, varibland sin dopattest,
  samt ett kruthorn och en hagelpung. Vidare öppnade han dörren till en
  liten skrubb bredvid köket och framtog därur ett skjutgevär, som var
  hans eget. Därefter tryckte han mössan djupt ned i pannan och sade:
  
  - Adjö, mor!
  
  - Varför tar du bössan med dig? frågade Kerstin och såg på Sven.
  
  - Å, svarade Sven, och vände sig hastigt om, låtsande undersöka låset
  på bössan, å, det föll mig in, att det kunde vara roligt att skjuta en
  fågel, om jag får se någon sådan på vägen. Farväl nu.
  
  Och Sven gick. Hans väg förde honom förbi den lilla
  ladugårdsbyggningen, och han steg in där för att träffa Ingrid.
  Flickan höll just på att lägga ett fång hö och halm till kon, då Sven
  visade sig i dörren.
  
  - Ingrid lilla, sade han, jag vill bara titta hit in för att se dig en
  gång till, innan jag begiver mig av. Jag har ett ärende att uträtta
  långt norrut, och vi få kanske icke träffa varandra på länge. Adjö med
  dig!
  
  Ingrid frågade, vad det var för slags ärende, men väntade ej på svar,
  innan hon med en blick på Sven utbrast:
  
  - Vad du ser besynnerlig och blek ut, käraste Sven! Vad kommer åt dig?
  
  - Det är ingenting, Ingrid... Hör du, då du träffar Johanna och far,
  så hälsa dem mycket... mycket ifrån mig.
  
  Och Sven tryckte flickans hand, vände sig om och gick bort med hastiga
  steg. Häpen och förbryllad stannade Ingrid i ladugårdsdörren och såg
  efter den bortgående.
  
  Sven gick med bortvänt ansikte förbi stugan, men då han hunnit ett
  litet stycke därifrån, kunde han ej avhålla sig från att kasta ännu en
  sista blick på sitt kära barndomshem och därmed taga ett tyst farväl
  av alla de föremål, vid vilka hans ljuvaste minnen voro förbundna.
  
  Det hände sig så, att mor Kerstin just nu såg ut genom fönstret, och
  hennes och Svens blickar möttes. Hon varseblev med förvåning, att
  fostersonen hade tårar i ögonen, och det blev nu plötsligt klart för
  henne, huru allt stod till. Det var, som om Svens blick hade bränt
  henne in i själen; hela den ömhet, hon i sitt hjärta hyste för honom,
  vaknade med ny styrka.
  
  - Herre Jesus! vad har jag gjort! utbrast hon och skyndade ut för att
  kalla fostersonen tillbaka. Men Sven var icke längre synlig; han
  undanskymdes av den täta furudungen, som befann sig bakom båtviken.
  
  Mor Kerstin sprang, så fort hennes gamla ben förmådde, ned mot sjön
  och ropade med flämtande röst:
  
  - Sven, Sven, kom tillbaka!
  
  Klipporna i skogen svarade henne, men fostersonen syntes ej. Hade han
  lyssnat till, huru detta rop tonade av ömhet, ångest och rörelse,
  skulle han kanske återvänt.
  
  Vid Kerstins rop skyndade Ingrid dit från ladugården; hon fann sin mor
  sittande på en klipphäll med bägge händerna tryckta mot pannan.
  
  - Mor, mor, vad är det? frågade flickan förskräckt.
  
  - Barn, svarade Kerstin snyftande, olyckan har kommit över vårt hus,
  och det är jag, som nedkallat den.
  
    _________________________________________________________________
  
  			      Värvaren.
  
  Sven fördjupade sig i skogen. Han gick och gick, utan att veta till
  vad mål, men han valde instinktmässigt de mörkaste och mest avlägsna
  delarne av skogen, vandrade framåt genom vildmarker, där inga stigar
  voro banade, om icke av de flitiga myrorna, som här levde i sina gamla
  samhällen eller stiftade nya, utan att någon historieskrivare vet att
  berätta om dessa samhällens öden, fast de kanske i sig hava samma
  märkvärdighet som de gamla myrstackarne Aten, Korint och Tebe och
  deras nybyggen kring Medelhavet. Svens tankar och känslor voro likasom
  dövade; hans själs strängar hade slappnat och dallrade icke längre av
  smärta. Icke heller befattade han sig med att tänka på sitt öde eller
  vad han skulle företaga, utan vandrade outtröttligt framåt, såsom om
  hela hans kraft varit förflyttad i hans gångmuskler. Det enda han hade
  klart för sig själv var, att om han råkade ut för sina förföljare,
  skulle han ej låta sig fångas, utan försvara sig till sista
  blodsdroppen; därför hade han också laddat sitt gevär med grova
  varghagel, noga rengjort fängpannan och påslagit nytt krut. Medan han
  sålunda strövade omkring, kom han i grannskapet av masugnen, vid
  vilken han så länge arbetat, och när han hörde slagen av dess maskin
  och bruset av skogsströmmen, stannade han för första gången, och djupt
  vemod intog honom åter. Han tyckte sig i detta buller höra en
  avskedshälsning och kände innerlig lust att, innan han vandrade
  vidare, säga farväl till Pelle Larsson och de andra kamraterna. Men då
  han i sådan avsikt närmade sig skogsbrynet och såg masugnen på avstånd
  framför sig, varseblev han en hop folk, som just kom ut från hyttan,
  och bland vilka han igenkände patronen, länsman Spöqvist i full
  uniform med sabel vid sidan, länsmansskrivaren, betjänten Svalgren och
  några fjärdingsmän. Utan tvivel voro dessa män ute på spaning efter
  Sven. Sedan de nu en stund samtalat med varandra, såg han dem inslå
  vägen, som förde till korporalens torp. Sven ansåg rådligast avstå
  från det tillämnade besöket, vände masugnen ryggen och fördjupade sig
  åter i skogen. Sedan han med iver och skyndsamhet fortsatt sin irrfärd
  i nordlig riktning och solen redan uppnått middagshöjden, kände han
  sig hungrig och trött och kastade sig ned på marken för att vila.
  Skogen hade på flera ställen varit avbruten dels av lands- och
  häradsvägar, dels av upprödjade, odlade och bebyggda sträckor, och
  dessa hade passerats av Sven med stor brådska, emedan han ej ville bli
  sedd av någon människa. Nu såg han även en väg stryka förbi helt nära
  den plats, där han lagt sig ned, men emedan han redan var långt borta
  från Trevnadslösas område, tyckte han sig ej behöva iakttaga samma
  försiktighet som förut.
  
  Hungern är en ovälkommen gäst, då man ej vet, huru man skall kunna
  avspisa honom. Ja, denne gästs pockande fordringar låta höra sig hos
  den mest svärmiske romanhjälte och komma denne någon gång på rent
  allvar att tveka i valet mellan att äga sin kärleks ideal eller en god
  materiell anrättning, exempelvis skinka med potatis. Att detta
  förhållande även träffade in på Sven masmästare är därför icke
  underligt, helst han egentligen icke var svärmisk utav sig, utan rätt
  och slätt en ofördärvad naturmänniska. Medan han således tänkte på,
  huru bittert det var att skiljas från hemorten utan att ha sett och
  tagit farväl av Johanna och korporal Brant, och många andra bedrövliga
  tankar rörande dessa för honom så dyrbara personer korsade varandra i
  hans hjärna, funderade han också uppå, huru han skulle kunna stilla
  sin hunger. Hans enda utväg var att sälja sitt gevär; han beslöt
  därför att utbjuda det i de hyddor, han under sin vandring komme att
  passera förbi. Sedan detta beslut var fattat, steg han upp för att
  fortsätta sin marsch, då hans uppmärksamhet i detsamma fästes på en
  man, som kom gående framåt landsvägen och hastigt stannade, då han i
  sin ordning varseblev Sven.
  
  Mannen var klädd i grann militäruniform, olik de vanliga
  lantsoldaternas. Han bar sådana epåletter, som Sven sett, att Smålands
  ståtliga grenadjärer brukade, men bröststycket på hans frack var av
  rött kläde och uppslagen, kragen och ränderna på hans byxor vita. Vid
  hans vänstra sida dinglade en kort sabel eller huggare, föga större än
  en förskärarekniv. Mannen hade en rak och ståtlig hållning, och hans
  rödbrusiga ansikte pryddes av yviga mustascher. Såsom vi nämnt,
  stannade han, då han fick öga på Sven masmästare, och betraktade honom
  från fotabjället upp till hjässan, likasom han i tumtal velat beräkna
  jättens längd. Därefter hälsade han militäriskt med handen förd till
  släpmössan -- alldeles som Sven sett korporalen göra, när denne på
  kyrkbacken träffade någon gammal officer eller underofficer av sina
  forna krigskamrater -- och utbrast under livliga rörelser med armarne:
  
  - Träd närmare, du värdige son av den högresta tallskogen! Såvida du
  ej är en skogsande, en gengångare från rimtussetiden, utan barn av en
  dödlig moder, så träd närmare!
  
  - Vad vill ni mig? frågade Sven, som började tro, att mannen antingen
  var drucken eller rymt från hospitalet.
  
  - Vad jag vill dig! Se och beundra skaparens verk, som, då han gjorde
  dig, helt visst hade för avsikt att tillsvarva en livdrabant åt vår
  allernådigaste konung. Vad är ditt namn, du höge yngling, den ingen,
  utom tornväktaren, kan se över axeln?
  
  - Jag heter Sven Stål, och vem är ni?
  
  - Jag, min gosse, svarade mannen med en högtidlig åtbörd, jag är
  princeps prætorii, det vill med andra ord säga korporal vid konungens
  andra livgarde, och mitt namn är Montan. Sedan vi nu gjort varandras
  bekantskap, vill jag fråga dig, om du ej har samma väg som jag; vi
  kunna i sådant fall få njuta av varandras sällskap, ty jag bekänner
  uppriktigt, att jag är livligt intresserad av allt stort och högt här
  i världen, av allt, som höjer sig minst sex fot över jordens låga,
  föraktliga grus.
  
  - Min väg går genom skogen, sade Sven.
  
  - Men åt det hållet finnes ingen krog, anmärkte Montan. Följ mig, min
  vän, och jag bjuder dig på en middagsrisp.
  
  - Nej, tack.
  
  - Du är lika kort och tvär i dina ord, som du är lång till din kropp,
  min vän. Men jag släpper dig icke: torva leæna lupum sequitur, lupus
  ipse capellam... min själ har fäst sig vid dig, såsom humlen vid
  humlestången... Men varför gapar du på mig så där, du levande
  kyrkstapel? Tycker du kanske, att jag är grann? Är jag icke?
  
  - Jag är rädd för, att ni är litet vriden i huvudet, svarade Sven.
  
  - Åhå, du tycker att jag pratar tok. Däri har du visserligen rätt, men
  ser du, en gardist är en så lycklig, översäll människa, att hela
  världen likasom leker för honom; i sin översvinneliga munterhet vet
  han knappt, på vilken fot han skall stå, mycket mindre att hålla sin
  tunga. Ja, jag säger dig, gosse, att gardisten är en avundsvärd
  varelse; den yngling, som kan få en plats i gardets leder, hans lycka
  är gjord. Tänk på det, min vän!
  
  Under yttrande, att middagsvärmen var tryckande, och att
  landsvägsdammet väl behövde sköljas ned, slog sig därefter
  gardeskorporalen ned i gräset ett stycke från landsvägen, framtog en
  flaska och bjöd Sven att supa sig till. Då Sven avslog detta anbud,
  emedan han aldrig smakade brännvin, förklarade Montan sin
  missbelåtenhet därmed, att det fanns absolut nyktert folk i världen,
  emedan detta nödgade andra att, för den politiska jämviktens
  bibehållande, supa desto mera. Bland dessa andra, för den politiska
  jämvikten sig uppoffrande varelser tycktes Montan själv vara, ty han
  tog en väldig klunk ur flaskan och så ännu en. Därefter öppnade han
  sin resväska och uppdukade för Svens lystna ögon åtskilliga
  viktualier, bland vilka några kakor av finsiktad råg, rökt skinka,
  medvurst m. m. Han inbjöd Sven att deltaga i måltiden, och denne lät
  ej bedja sig tvenne gånger, såsom det annars hör till goda tonen bland
  allmogen, utan grep verket genast an.
  
  Det skulle bliva alltför långtrådigt att återgiva de båda männens
  samtal; nog av, korporal Montan började tala som en ganska förståndig
  karl och visste snart att vinna sin långe gästs förtroende, så att
  denne för honom yppade sina levnadsförhållanden och nuvarande
  belägenhet. Montan frågade honom, om han ville låta värva sig till
  gardist, och började ånyo avmåla gardeskarlens lyckliga lott i de mest
  lysande färger.
  
  - Först och sist, sade han, vill du bli gardist? Jag frågar det,
  därför att jag tycker om dig och vill dig väl. Grip lyckan i flykten,
  min gosse, annars vinner du henne aldrig. Till en början bjuder hon
  dig genom mig tio rdr i handpengar; sedan följer du mig till Stockholm
  och får se den stora huvudstaden och kungen själv med alla
  prinsarne. Vidare får du sådana här kläder, som ha den förunderliga
  verkan, att alla flickor skola löpa som galningar efter dig. Betänk,
  vilket härligt liv! Att marschera, att manövrera på Ladugårdsgärdet
  samt för konung och fosterland gå på post vid Karl den trettondes
  staty! Jag menar allvar, gosse; jag leker ej med dina känslor. Nej,
  jag vill skapa dig en lycklig framtid och fordrar ingenting därför --
  på sin höjd en tacksamhetens tår ur dina ögon.
  
  - Ah, nu börjar korporal Montan prata galenskaper igen, genmälde Sven,
  jag är icke så enfaldig, att jag låter narra mig av en lockfågel. Jag
  vet nog, hurudant gardeslivet är...
  
  - Hm, sade Montan något förlägen, min avsikt är icke att narra dig.
  Vad jag nyss yttrade, är en gammal läxa, som jag kan utantill, och
  varmed jag lockar enfaldiga norsar att bita på kroken. Dig vill jag
  icke lura...
  
  - Hör på, korporal, avbröt honom Sven, jag vill blott, att ni
  samvetsgrant skall svara på en enda fråga: har man såsom gardeskarl
  även tid till nyttigt arbete, så att man kan göra sig extra
  förtjänster?
  
  - Ja, den som vill har visst tid att arbeta. Jag känner flitiga och
  ordentliga karlar, som efter kapitulationstidens slut samlat sig ett
  litet kapital, tillräckligt att grunda en oberoende framtid. Men
  sådana äro ej många; de flesta äro lättingar, eller supa de upp sina
  förtjänster. Du sade mig, att du förstår dig på smedsyrket; om så är,
  skall du aldrig sakna lönande arbete, och jag tror mig kunna försäkra,
  att du i Stockholm har utsikt att förtjäna mer penningar vid städet
  och bälgen än någonsin här nere.
  
  Sven tvekade nu icke längre, och i hans belägenhet skulle få gjort
  det. Hans största bekymmer hade varit, att han genom sin nödtvungna
  flykt från hemorten skulle lämna fosterföräldrarne utan hjälp och
  stöd, men Montans försäkran förjagade denna farhåga, och Sven följde
  under dagens lopp Montan till närmaste gästgivaregård, där denne
  granskade hans papper, lämnade honom handpenningarne och fick det
  behöriga dokumentet undertecknat. Trygg, åtminstone i sin egen tanke,
  under gardeskorporalens vingars skugga mot varje förföljelse från
  patron Brackanders sida, fortsatte Sven jämte hans nya bekantskap
  följande morgon sin väg i nordlig riktning, åt Jönköpingshållet.
  Montan var en munter och i det hela godhjärtad kurre med en liten
  böjelse för melankoli, mot vilken han dock hade ett palliativ i sin
  flaska och i ett filosofiskt-praktiskt laissez-aller-system, avfattat,
  likasom de sju grekiske vises, i form av tänkespråk, sådana som: "tag
  dagen, som han kommer" eller "man bör aldrig sörja värre, än att man
  med hjärtans lust kan dansa en slängpolska" o. s. v. Med dylika
  tänkespråk och citater ur åtskilliga poeters arbeten sökte han även,
  fastän förgäves, att muntra Sven.
  
  - Kära du, sade han vid ett tillfälle, du ser precis ut som en, vilken
  sålt smöret och tappat penningarne. Jag hörde dig i natt prata något i
  sömnen om Johanna. Jag medger gärna, fast jag icke känner henne, att
  det är den dygdädlaste och skönaste mö, som någonsin uppblommat bland
  Nordens fjällar, men, för fan, om flickan bedragit dig, så slå henne
  ur tankarne. Du må tro, att jag också...
  
  - Det vore bäst, om korporalen ville tiga med den saken... den är icke
  rolig att tala om, sade Sven och rynkade ögonbrynen.
  
  - Så, så, inföll Montan och stack sin ena arm under Svens, medan han
  väldeliga svängde med den andra, jag skall aldrig mer tala därom, min
  gosse; men jag tillägger blott att,
  
    Svante, din dårskap jag aldrig förlåter,
    klagan och suck för en kvinnas skull!
    Världen, tyvärr, är av kvinnor full:
    mister du en, stå dig tusende åter.
  
    _________________________________________________________________
  
  			      Djäknarne.
  
  En månad har förflutit efter ovanför skildrade händelser. Under denna
  tid hava Göran och Adolf, de båda Växjödjäknarne, strövat kors och
  tvärs i de småländska bygderna, besökt en mängd genom natur,
  minnesmärken, historiska tilldragelser eller industriella anläggningar
  märkvärdiga ställen, ökat sina herbarier med sällsynta växter och sina
  mineralogiska samlingar med stuffer från olika gruvor o. s. v. De hava
  vidare sammanträffat med originaler av alla stånd och åldrar, upplevat
  små äventyr, som ge dem ämne till lustiga historier för hela
  nästkommande termin, bevistat bondbröllop, upptecknat folksagor, med
  ett ord tillbringat dessa vandringsdagar både nyttigt och angenämt.
  Adolf Sparrfält, som är en skicklig tecknare, har dessutom haft riklig
  sysselsättning med att i sitt album föreviga alla föremål, som
  anslagit honom. Man ser i detta album, blad efter blad, utkast till
  landskapsstycken, allmoge i nationaldräkter, vackra flickansikten,
  löjliga bondgubbfysionomier, runstenar, ättehögar, kyrkor och komiska
  scener ur deras eget vandringsliv -- scener, i vilka Göran oftast är
  hjälten; så till exempel finner man på ett dylikt utkast, huruledes
  Göran under jakt efter en sällsynt kärrblomma nedsjunkit till bröstet
  i dyn, och huruledes Adolf, med bägge händerna fattande i Görans hår,
  stretar för att befria sin vän ur hans obehagliga ställning.
  
  Det är en vacker söndagseftermiddag. Göran och Adolf befinna sig på
  toppen av det väldiga Taberg. Den aktningsvärde och gästfrie
  inspektorn, som har uppsikt över gruvan och masugnarne på stället, och
  hos vilken de båda djäknarne nyss intagit sin middag, står vid deras
  sida med en kikare under vardera armen och talar om ställets
  märkvärdigheter. Utsikten är utomordentligt skön. Nejden, på flera
  mils omkrets, ligger som en stor färglagd karta under deras fötter. De
  mörka, högväxta och vidsträckta barrskogarne stå där som djupa
  legioner av grönklädda krigare, mellan vilkas leder här och där
  kyrkspiror liksom fanor och standarer höja sig, och mellan
  avdelningarne slingrar sig Nissan, Lagan och oräkneliga mindre bäckar
  i nyckfulla krökningar, glittrande i solljuset som långa linjer av
  kopplade gevär. Detta på trenne sidor om den malmdigra bergjätten;
  nedanför den återstående sidan, mellan dess nordliga sluttning och
  sjön Vättern, utbreder sig ett mera öppet landskap, mellan vars kullar
  man varsnar en skymt av staden Jönköping, badande sina husrader i
  trenne insjöar, av vilka den största vidgar sig till en ofantlig
  spegel åt sommarhimlen med dess skiftande färgspel och åt de
  romantiska höjder, som följa dess stränder, tills den längst i fjärran
  sammansmälter med himlaranden. Aftonsolen förgyller kullarne på den
  högra stranden och begjuter dess toppar med skimrande purpur, medan
  den vänstra strandens branter framstå i en grå färgton och kasta allt
  längre skuggor utåt sjön, ju mer solen närmar sig de furuklädda bergen
  i väster. Ett och annat segel svävar över den matt silverglänsande
  vattenspegeln, på vilken den sköna, i sagan och historien ryktbara
  Visingsö skönjes som en blå strimma. Genom kikarne kunna djäknarne se
  de Braheska borgruinerna och öns kyrka, vars koppartak glimmar i
  solskenet.
  
  Medan de betrakta denna tjusande naturtavla och med njutning inandas
  de friska, av barrskogens vällukter mättade fläktar, som leka kring
  bergets hjässa, sätter inspektorn sitt medförda valthorn för munnen
  och blåser med mycken virtuositet "Drottning Hortenses romans".
  Bergets tusende ekon svara med fyllig röst; tonerna rulla likt laviner
  bland branterna och skrämma de i klyftorna bosatta falkarne, som med
  hesa skri instämma i konserten. Men det är icke blott falkarne, som
  ackompanjera valthornet; man hör plötsligt en mänsklig röst, nästan
  lika hes som deras, uppstämma en sång, som så illa rimmar sig med
  romansen, att inspektorn halvt förargad sticker valthornet i fickan.
  Sångaren var ännu icke synlig, men man kunde höra, att han närmade sig
  stället på den branta och besvärliga väg, som på södra sidan slingrar
  sig upp till bergets topp. Sången var den gamla, som svenska
  soldaterna sjöngo efter fälttåget mot Norge:
  
    "Den tolvte Karl i vintern kall,
        trallala,
    marscherade mot Fredrikshall,
        trallala,
    döden mötte honom där,
    ack, trallera, trallerallalallala,
    men hjältens död nu hämnad är,
    hej, trallerallalla."
  
  - God dag, gode herrar och svenske män, sade sångaren, som nu
  plötsligt uppdykade, jag lockades hit upp av ett valthorns härliga
  toner, men vägen var rasande besvärlig, och jag känner mig torr i
  halsen, som om jag hade sväljt en masugn. Ursäkta, att jag blandar mig
  i herrarnes sällskap. Mitt namn är Montan, min karaktär korporal vid
  konungens andra livgarde, min resas mål Jönköping, där marknad i
  morgon skall hållas, och där jag hoppas träffa några unga friska
  viljor, hågade att inträda i krigarens ädla stånd... Angående den
  saken har jag något att säga er, min unge vän -- (Montan, som för
  tillfället var i betydlig mån vad man kallar rökig, vände sig härmed
  förtroligt till Göran) -- först som sist, vill ni taga värvning? Jag
  frågar, därför att jag tycker om er och vill göra er lycka, ty ni må
  tro, att gardisten lever ett avundsvärt liv, som själva de olympiske
  gudarne måste avundas honom ...
  
  Göran försäkrade skrattande, att korporalens anbud var så
  begrundansvärt, att han (Göran) behövde hela sin livstid för att taga
  saken i övervägande, och att korporalen före denna tids slut ej kunde
  påräkna något avgörande svar.
  
  - För tusan, utbrast nu Montan och såg något förlägen ut, jag märker,
  att jag fiskat i oriktigt vatten. Men saken är, att jag av den
  fördömda kåd- och granrislukten i skogen blivit liksom litet yr i
  huvudet... jag tål icke den lukten, fast jag annars icke är nervsvag.
  Herrn är någonting i den lärda vägen, det ser jag nu på herrns
  hållning och pli.
  
  - Nej, korporal, jag och den där gossen, min kamrat, äro bara
  gymnasister från Växjö.
  
  - Gymnasister! Ack! sade Montan vemodigt, även jag har varit gymnasist
  -- Auch ich war in Arkadien geboren --; jag skrev grekiska och talade
  latin, så att det stod härliga till, och min gamle far, komministern,
  likasom mina lärare, väntade, att jag skulle bli ett stort
  lärdomsljus. Men så fick jag några skäggfjun på hakan, inbillade mig,
  att jag var karl, och sökte genom liderliga seder övertyga även andra,
  att jag var det. Följden blev, att jag rättvisligen drevs från
  läroverket. Min gamle far dog av grämelse, och jag grep i förtvivlan
  till musköten. Det är min levnadshistoria. Men vad fan står jag här
  och pratar? Den fördömda lukten av grankådan gör en människa
  öppenhjärtig. Donec eris felix, multos numerabis amicos, Tempora si
  fuerint nubila, solus eris... ni hör, att jag av gamle Naso minnes
  åtminstone så mycket, som den dagliga erfarenheten påpekar.
  
  Inspektorn, vars rockficka, liksom högstsalig Kristoffer Barkekonungs,
  tycktes vara en bottenlös taska, uppdrog ur dess outrannsakliga gömmor
  en flaska körsbärsvin, tillagat av hans förträffliga hustru, samt
  några tumlare av järnbleck och uppmanade de närvarande att slå sig ned
  i gräset, medan de tömde densamma. Montans ögon följde med stort
  intresse värdens rörelser, när denne fyllde tumlarne, men den stackars
  korporalen kunde knappt dölja smärtan av sitt gäckade hopp, när han
  med konsterfaren strupe övertygat sig, att det oskyldiga vinet ej
  förrådde ringaste frändskap med den sorgdövande alkoholen. Emellertid
  kom samtalet i gång och föll bland annat på Montans värvareaffärer.
  
  - Ja, mina herrar, sade han i det han tände sin vandringspipa, jag har
  gjort tämligen goda affärer. På Värnamo marknad uppsnappade jag fem
  priser; här och där i bygderna påträffade jag några andra, som
  likaledes läto övertala sig att tjäna krigets gud. I Jönköping hoppas
  jag även kunna göra ett gott kap. Dit har jag också stämt möte med
  alla mina klienter, och sedan jag väl fått dem samlade, beger jag mig
  med min Smålandsdrift upp till Stockholm. Samtliga gossarne äro raska
  krabater, som hålla gardesmålet och skola bli prydnader i ledet. Men
  den bäste av dem allesammans, min guldgosse, en liten en på sex fot
  och en hel hop tum, är en masugnsdräng från Trevnadslösa, som av
  särskilda anledningar lät värva sig. Med den saken hänger det
  tillsammans på följande sätt.
  
  Och Montan omtalade nu Sven Ståls historia. Göran och Adolf åhörde den
  med spänt intresse. De funno alltför sannolikt, att hjälten i Montans
  berättelse var deras gamle vän och bekantskap masmästaren, och vi
  överdriva icke, då vi säga, att de båda djäknarne kände sig djupt
  bedrövade över den olycka, som drabbat honom. Adolf frågade livligt,
  var Sven nu befann sig.
  
  - Ack, go herrar, sade Montan med bedrövlig uppsyn, den stackars
  gossen har påträffat en annan värvare, som nu med all makt slites med
  mig om honom. Jag har visserligen laglig rättighet till rekryten, men
  min medtävlare är en farlig karl, som icke frågar efter lagstadganden
  och kungliga förordningar; det är med ett ord Döden.
  
  - Vad! utbrast Adolf, är Sven död?
  
  - Nej, jag sade ju, att jag och döden ännu slitas om honom. Gossen
  fick för vid pass tre veckor sedan ett anfall av febern, som går här i
  trakten, och jag inkvarterade stackarn hos en gammal backstugugumma,
  som bor en fjärdedels mil härifrån. Sedan har jag under mina strövtåg
  ej haft tid att se till honom förrän i dag. Får jag behålla honom, kan
  jag för en så vacker rekryt påräkna en extra gratifikation. Jag önskar
  bara, att han snart måtte få sina krafter igen, så att han på utsatt
  tid infinner sig på mötesplatsen.
  
  Adolf och Göran ville göra sig underrättade, var den nämnda
  backstugukvinnan bodde, men Montan, på vilken ruset och sommarvärmen
  gjort allt större verkan, gav endast orediga svar och tillkännagav
  snart genom högljudda snarkningar, att han fallit i sömn.
  
  Inspektorn och djäknarne anträdde nu återvägen nedför berget, lämnande
  krigsmannen kvar att i frid och ro sova bort ruset. Oaktat enträgna
  bjudningar att stanna kvar över natten, framställda av inspektorn,
  hans fru samt framförallt av barnen i huset, vilka djäknarne haft
  lyckan att synnerligt behaga, togo de samma afton farväl av de
  gästfria människorna och ställde kosan söderut.
  
  Ferietiden var nu för de båda vännerna i det närmaste slut. De hade
  beslutat att, efter sitt besök på Taberg, utan krokvägar begiva sig
  till Växjötrakten, göra ett par dagars påhälsning var och en i sitt
  hem, och därefter, på höstterminens första dag, åter mötas i deras
  gemensamma djäknekammare i Växjö. Nu ändrade de såtillvida sin plan,
  att de överenskommo om ett kort besök hos korporal Brant för att höra
  efter, huru det egentligen stod till därstädes, ty den gamle krigarens
  bild stod livligt för deras sinne, och de hade under sitt korta besök
  i hans fridfulla hem emottagit intryck, som ej så snart skulle
  utplånas.
  
  - Gubben Brant, sade Adolf, under det han vid Görans sida vandrade
  framåt på den slaggbeströdda vägen genom skogen, är i mitt tycke en
  typ av den äkte svensken, sådan Vår Herre väl egentligen ville ha
  honom -- tapper, avgudiskt kär i sitt fädernesland och dess krigsära,
  gudfruktig, sinneslugn, rättfram och bottenärlig. Vad som särskilt
  fäste min uppmärksamhet, var det fina och sant aristokratiska, som
  just i det okonstlade, hjärtliga och naturliga röjde sig både hos
  honom, hans döttrar och hos själve Sven masmästare. Det aristokratiska
  skicket består ej i lyckad salongdressyr, utan däruti, att karaktärens
  inre ädelhet och det fulla uppskattandet av eget och andras
  människovärde okonstlat och av sig själv framlyser i den yttre
  människan, hennes ord, åthävor och hållning. Sådant fann jag
  förhållandet vara hos denna familj, och sådant har jag även funnit det
  i andra hyddor, där icke brännvinssuperi, nöd eller en rå och
  fördärvad herreklass olater smittat folket. Det är blott hos den
  oförfalskade svenske bonden och den gamla adeln av äkta svenskt blod
  man finner naturlig ädelhet. Skandinaverna äro av naturen bestämda
  till nationernas adel, fast de vansläktats och förlorat sin
  ursprungliga prägel... det är min fars åsikt, och det är min egen,
  tillade Adolf Sparrfält med mycken bestämdhet.
  
  Göran förde samtalet på ett annat ämne; han skildrade med en ynglings
  entusiasm lyckan av att äga -- "en koja och ett hjärta". Denna åsikt
  delades alldeles icke av Adolf; den tvärtom retade honom på det
  högsta. - Skulle du, utbrast han, vilja avbryta dina studier och
  självmant kullkasta dina planer att såsom präst eller läkare gagna
  dina medmänniskor och samhället blott för att i spiselvrån få kuttra
  med en öm hustru och endast leva och verka för din egen värda persons
  lycka? Nej, Göran, så eländigt kan du aldrig tänka! Huru ofta hava
  icke du och jag drömt oss en framtid, i vilken vi såsom tvenne
  trofasta kämpar vid varandras sida bryta oss genom världen, kämpande
  som Karl den tolvte mot allt falskt, lumpet och nedrigt, varhelst det
  anträffas? Se, det är ett liv, värdigt att eftersträva, det är ett
  mål, värdigt att dö för!
  
  Minnes du icke, huru det heter i "den nordiske ynglingens sång", som
  vi sjunga på gymnasium:
  
    "Fri och varm är hans kunskapshåg,
    krossar dvärgarnes bojor och mörkrets här,
    skingrar fördomars töcken båd fjärran och när,
    för sanning och rätt sker hans ledungatåg" --?
  
  Göran var blott tjuguett år, och hans hjärta således ännu icke
  tillräckligt skrumpet och kallnat för att tillåta honom komma fram med
  gensägelser av det slag, varmed den så kallade mognade erfarenheten
  hånar det friska och varma ynglingasinnets känslor. Han fattade sin
  lille ivrige väns arm och vandrade stillatigande framåt.
  
  Emellertid började himmelen småningom mulna. Digra moln hopade sig
  över skogen, och djäknarne sågo sig om efter en hydda, under vars tak
  de måtte kunna härbärgera sig, tills den hotande regnskuren gått över.
  Det dröjde länge, och de voro genomblötta av regnet, innan de funno en
  sådan. Det var en liten grå koja med lutande skorsten, vid sidan av
  vägen, omgiven av några åldriga granar -- just en sådan där koja, som
  tager sig så pittoresk ut, avtecknad i tusch på velängpapper, men i
  verkligheten är ganska ruskig och obekväm att bebo.
  
  Det var en sorglig tavla, som uppenbarade sig för de båda djäknarne,
  när de stigit in genom den låga dörren. I ett mörkt rum av högst
  torftigt, men likväl renligt utseende satt en gammal kvinna i en stol
  vid det lilla blyinfattade fönstret och krusade ett så kallat lin, det
  vill säga ett slags huvudbonad, som ärbara madammer ännu i dag
  bruka. Det sorgliga låg ej häruti, ty gumman såg hjärtans välvillig
  och fryntlig ut, men i rummets bakgrund skymtade en säng och på dess
  huvudgärd ytterlinjerna av ett likblekt ansikte med tillslutna
  ögon. Bredvid sängen satt en annan kvinna böjd över den sjuke; hon
  vände sig långsamt om, då djäknarne inträdde, och dessa igenkände
  Johanna Brant.
  
  _________________________________________________________________
  
  			      Auktionen.
  
  Ödet hade fört djäknarne till samma koja, i vilken den sjuke Sven Stål
  blivit inkvarterad. Karin, så hette den åldriga ägarinnan till
  densamma, var änka efter en torpare och försörjde sig nödtorfteligen
  genom att krusa "lin" åt nejdens kvinnliga befolkning. Det var en from
  och gladlynt gumma, som i all sin livstid varit fattig och ändock
  aldrig känt fattigdomens tyngsta börda, nämligen fruktan för
  framtiden, ty hon ansåg, att den arbetsamma och fromma människan
  tryggt kan lita på Guds försyn. Mången kväll lade hon sig till vila,
  sedan hennes sista kopparslant åtgått till dagens behov, men den
  följande morgonen kom alltid med ny hjälp; någon av hennes kunder
  visade sig alltid i rättan tid för att hämta sitt "lin" och betala
  hennes vackra arbete.
  
  Under sin fotresa i Montans sällskap hade Sven häftigt insjuknat och
  kunde slutligen med möda släpa sig fram vid den bekymrade värvarens
  sida. Lycka var, att Karins koja befann sig i grannskapet; gumman
  visade ej den nödställde ynglingen på dörren, såsom mången kanske
  skulle gjort, utan upplät åt honom sitt enda rum, bäddade åt honom sin
  enda säng och vårdade den obekante med samma ömhet, som om han varit
  hennes son. Socknens pastor, som hade den hos präster tämligen
  sällsynta vanan att besöka medlemmarne av sin hjord i deras hyddor och
  med dem samtala om både deras andliga och världsliga angelägenheter,
  hälsade även stundom på gamla Karin och hjälpte henne med små
  penningebidrag att bära tyngden av hennes nya kall såsom husmor och
  sjuksköterska, ävensom han använde sina insikter i läkekonsten för att
  söka återgiva Sven hälsan. Sven var i många dagar illa sjuk och yrade
  mycket, men småningom minskades sjukdomens styrka genom de förenade
  verkningarne av ynglingens starka natur samt Karins och pastorns ömma
  omsorger. När han återvunnit sans och tillräckliga krafter, sporde
  honom pastorn om hans levnadsförhållanden, och sedan han erfarit
  dessa, skrev han ett brev till korporal Brant och underrättade denne
  om saken.
  
  Brevet anlände till den lilla stugan vid insjön samma dag, på vilken
  korporalen återkom från Växjö, och oaktat den sorgepost det medförde
  om Svens värvning och hans iråkade svåra sjukdom, hade det likväl en
  lugnande inverkan på stugans invånare och framförallt på mor Kerstin,
  som alltsedan den morgon, då Sven avlägsnat sig från hemmet, varit
  offer för en hejdlös förtvivlan. Då ryktet om uppträdet, som
  förefallit mellan patronen och Sven, kom till Kerstins öron, hade
  hennes ångest stigit till det yttersta. Hon fruktade, att Sven berövat
  sig livet, och denna farhåga förföljde henne som en blodig skräckbild
  under dagens göromål och i nattens drömmar. När korporal Brant hemkom,
  fann han sålunda sin forna fridfulla boning förvandlad till ett
  sorgehus. Han själv kände sig djupt böjd under ödets tunga slag, men
  såg dock saken i betydligt ljusare dager än mor Kerstin. Han var
  fullkomligt övertygad, att Sven icke begått en så gräslig missgärning
  som ett självmord; han sökte således befria Kerstin från denna farhåga
  och på samma gång sätta en damm mot de hårda förebråelser, gumman
  riktade mot sig själv. Två timmar därefter ankom brevet, och detta
  uträttade mer än alla korporalens bemödanden. Det gamla paret överlade
  nu mera lugnt om vad som vore att göra, då i detsamma patronens gigg
  stannade utanför stugan och han själv och länsman Spöqvist sågos
  inträda under korporalens låga tak.
  
  Patron Brackander hälsade vänligt. Allvar och en viss sorgbunden
  högtidlighet tronade på hans panna. Efter en lämplig inledning började
  han tala om det bedrövliga uppträde, som nyligen ägt rum på
  Trevnadslösa, i det att Sven Stål utan all begriplig anledning
  överfallit och illa misshandlat honom, husbonden. Patronen avmålade
  Svens uppförande i bjärta färger, och teckningen skugglades ännu mer
  av länsman Spöqvist. Patronen försäkrade vidare, att han av högaktning
  och vänskap för den hederlige Brant, som sig ovetande fostrat en orm
  vid sin egen barm, ville låta nåd gå för rätt och avstå från laga
  åtgärders vidtagande mot brottslingen. Länsmannen begagnade tillfället
  för att fråga, var Sven månde hålla sig dold, varpå korporalen
  svarade, det han helt nyss erhållit underrättelse om, att fostersonen
  låtit värva sig till gardist och för närvarande befann sig i
  Jönköpingstrakten -- en underrättelse, som ögonskenligen fägnade
  patron Brackander på det högsta.
  
  - Min vän, sade han till korporalen, ni finner nu, huru bedragen ni
  blivit i ert hopp att av er fosterson få en bra och hederlig karl. Han
  har illa belönat er för era omsorger och er kärlek. Varje band mellan
  er och honom bör från denna stund vara slitet; framförallt kan ni väl
  aldrig mer tänka på att giva Johanna åt en sådan förtappad varelse.
  Således är nu avlägsuat det enda hinder, som er samvetsgrannhet lade i
  vägen för mitt och Johannas giftermål, och ehuru jag blivit djupt
  kränkt av ert förra avslag, kommer jag nu att för andra gången anhålla
  om ert och er hustrus bifall till vår äktenskapliga förening. Jag är
  övertygad, att under nuvarande omständigheter intet hinder från
  Johannas egen sida skall möta, men vill för övrigt lämna henne lång
  betänketid. Min avsikt är nämligen att med ert tillstånd skicka
  Johanna till någon bättre familj för att erhålla en bildad uppfostran
  och därigenom bliva värdig den samhällsställning, jag erbjuder henne.
  
  - Vilken ädel man, den Brackander! sade Spöqvist beundrande.
  
  Men korporalen och i synnerhet mor Kerstin, som på senare tider fått
  helt andra tankar i ämnet, tycktes alldeles icke benägna att nappa på
  kroken. Kerstin tog med stor häftighet Svens parti och förmenade, att
  gossen alldeles icke var en så förtappad varelse, som patronen kallat
  honom, fast hon icke kunde försvara hans beteende mot sin
  husbonde. Sven måste blivit mycket retad, ansåg Kerstin, annars skulle
  han aldrig burit sig åt på det sättet, men i alla fall bad hon
  patronen förlåta och hysa bättre tankar om honom, ty det förtjänade
  han.
  
  Korporalen sade ungefär detsamma som Kerstin, men på ett lugnare,
  förståndigare och därtill bestämdare sätt. Patronen kunde till sin
  outsägliga förbittring väl förstå, att han, oaktat allt sitt krångel,
  icke kommit ett steg närmare målet. Han gav Spöqvist en blick av
  hemligt förstånd, varvid denne steg upp och talade som följer:
  
  - Bror Brackander, jag förstår icke, huru du med lugnt sinne kan
  fördraga en dylik otacksamhet och uppstudsighet. Du har med ett
  ädelmod utan like behandlat dessa ovärdiga människor, som öppet våga
  håna och trotsa dig; du har erbjudit dig att skona missgärningsmannen,
  som bar hand på sin husbonde och därmed gjorde sig skyldig till
  fängelse och spöstraff. Nej, min vän, måttet är rågat... om du är
  stenhård mot dödliga förolämpningar, är jag det icke; jag kan icke
  uthärda att höra sådant längre. Du måste taga itu med
  hårdhandskarne... måste efterspana och häkta kanaljen... måste draga
  honom för rätta, icke allenast med anledning av övervåldet mot dig,
  utan även emedan han efter all sannolikhet begått den där stölden i
  storsmedjan.
  
  I samma ögonblick korporal Brant hörde Sven beskyllas för tjuveri,
  rynkades hans yviga ögonbryn på ett ganska hotande sätt. Hans sinne
  uppbrusade, såsom det från hans ungdom aldrig gjort, ty hans
  övertygelse om fostersonens redlighet var lika starkt rotad som hans
  tro på bibeln, och att angripa Svens heder var att angripa hans
  egen. Han fattade den stortalige länsmannen hastigt i armen och sköt
  honom tämligen omilt ut genom dörren, som genast tillstängdes mitt för
  den snopne kronobetjäntens näsa. Då patronen såg detta, ansåg även han
  tiden vara inne att slå till reträtt, i synnerhet då Kerstin med tårar
  och skarpa ord började ge luft åt sin harm över den skamlösa
  beskyllningen. Han mumlade något om, att korporalen skulle skylla sig
  själv för följderna av sitt handlingssätt, och gick. Strax därpå
  rullade giggen bort.
  
  Längre fram på aftonen kom Johanna till föräldrarnes stuga. Så snart
  nämligen patronen väl åter befann sig hemma, hade han kallat flickan
  till sig, betalat henne resten av årslönen och befallt henne att
  genast lämna Trevnadslösa. Johanna emottog sitt avsked med större
  glädje än ledsnad, och sedan brevets innehåll blivit henne bekant,
  tackade hon hjärtligen Gud för det, att hon nu, utan att vara hindrad
  av sin tjänst, kunde skynda dit hjärtat kallade henne, det vill säga
  till Svens sjukläger. Hon meddelade föräldrarne sitt beslut att ännu
  samma kväll begiva sig på väg; korporalen ville, att hon skulle
  invänta morgondagen, så att några de nödvändigaste anstalter kunde
  träffas i och för resan, men Kerstin talade mot varje uppskov.
  
  - Vem vet, om icke gossen möjligen dör, innan hon hinner fram, sade
  gumman med tårar i ögonen. Tänk bara, om han lämnade denna världen med
  den tro, att jag velat driva honom från hus och hem, och att Johanna
  icke varit honom trogen! Det kom aldrig till någon förklaring mellan
  Johanna och Sven; ja, de hava icke ens sett varandra, alltsedan
  patronen fick det olyckliga infallet att fria till flickan. Det är
  just den saken, som gått Johanna mest till hjärtat; det vet jag väl,
  och det är, Gud nåde mig, min skuld. Nej, kära flicka, gå du genast,
  och tag de pengar med dig, som du har kvar av lönen; de kunna nu väl
  behövas. Stackars Johanna, hon har lidit lika mycket som jag. Gå du,
  barn, och måtte du komma tillbaka med ett sådant budskap, som är i
  stånd att lugna både ditt hjärta och mitt samvete!
  
  Anstalterna voro snart träffade. Med ett litet knyte på armen lämnade
  Johanna stugan. Hon gick denna kväll en halv mil och vilade över
  natten i byn Fågelvik hos en bonde, som var besläktad med Kerstin.
  Tidigt följande morgon fortsatte hon sin väg. Hon vandrade ensam genom
  ensliga, okända trakter, men tanken på Sven gav henne mod och
  bevingade hennes steg. Stundom hände, att någon beskedlig vägfarande
  lät henne sitta upp i sitt åkdon och sålunda förkortade hennes
  vandring; stundom mötte hon i de djupa, tysta skogarne kringstrykande
  vagabonder och rusiga lösdrivare, som ej skulle tvekat att plundra
  henne, om de vetat, att hon haft en liten penningsumma med sig;
  stundom åter var hon utsatt för råa herremäns plumpa skämt och
  ogrannlaga frågor, men hon dövade varje fruktan och gick med lätt
  hjärta genom alla vedervärdigheter, livad av tanken på det mål, mot
  vilket hon vandrade.
  
  Så hände det, att några dagar efter brevets avgång en ung kvinna
  inträdde till den gamla Karin. Hon sade sitt namn, och Karin igenkände
  det, ty hon hade ofta hört sin sjuke gäst under yrseln nämna detta
  namn. Med den ömhet och outtröttlighet, varav endast en älskande
  kvinna är mäktig, vakade nu Johanna över Sven och vårdade honom, såsom
  en moder sitt sjuka barn, och Karin fick nu för första gången på länge
  själv njuta någon nattro. En dag yrade Sven mycket: orediga bilder av
  de händelser, han nyligen upplevat, föresvävade honom; Johanna hörde
  åter sitt namn från hans bleka läppar; det låg kärlek och även klagan
  i den sjukes osammanhängande ord. Då föllo på hans panna tvenne tårar,
  tvenne sorgens daggpärlor, från flickans ögon, och de tycktes hava en
  förunderlig verkan på den sjuke, en verkan sådan som det friska
  aftonregnets på den i solhettan smäktande blomman. Ett klarnande
  medvetande återspeglade sig i hans blick; den uppslogs sakta och
  häftades på Johanna, och utan att veta, om åsynen av de kära dragen
  var villa eller verklighet, sträckte ynglingen sina matta armar mot
  sin barndoms älskade, sin första och enda kärlek. Snyftande tryckte
  Johanna hans bleka ansikte till sitt bröst. Den gamla Karin stod bakom
  och betraktade de unga med tårade ögon.
  
  Johannas närvaro bidrog mer än allt annat att påskynda Svens
  återställande. Ynglingen hade knappt någonsin känt sig så lycklig som
  nu på sjukbädden.
  
  Vi återkomma nu till djäknarne. Johanna utbytte med dem ett tecken,
  som betydde, att hon väl igenkände dem, och ett annat, att de borde
  iakttaga tystnad, emedan Sven sov. Men då han snart därefter vaknade
  och varseblev de nykomna gästerna, smålog han glatt och räckte dem
  till hälsning sin avmagrade hand. Efter en stunds samtal lämnade de
  båda kvinnorna rummet. Sven frågade då de bägge djäknarne, om de på
  återvägen ämnade besöka nejden kring Trevnadslösa, vartill djäknarne
  svarade, att de just överenskommit att i förbigående hälsa på hos
  korporal Brant.
  
  - Vad det var roligt! sade Sven. I skolen då hälsa far och mor och
  Ingrid från mig och omtala, att det är ingen fara med mig, och att jag
  lugnt avvaktar kommande dagar. Ni, Göran, skall säga far och mor, att
  jag ej tog värvning, förrän jag fått veta, att man i Stockholm har
  utsikt till god arbetsförtjänst såsom smed, och att jag ämnar mycket
  ordentligt skicka mina hopsparade månadspenningar till dem, så att de
  ej bli utan hjälp, fast jag är långt borta. Ni skall också säga dem,
  att jag väl vet, huru många de frestelser äro, som i en stor stad och
  bland lättsinniga kamrater lura på en människas väg, men att jag med
  Guds hjälp icke skall låta fånga mig. Jag skall taga vara på mitt
  lynne och hämta styrka av Guds ord och i minnet av mina kära anhöriga.
  Träffar ni patronen och länsmannen eller någon annan, som talar illa
  om mig, så tro dem icke, ty jag vill behålla den goda tanke, ni har om
  mig; jag har intet ont och intet ohederligt gjort. För övrigt har jag
  i mitt hjärta längesedan förlåtit dem, som brutit mot mig, och känner,
  Gudi lov, icke det ringaste agg eller bitterhet inom mig... Göran, i
  bröstfickan på min tröja ligga några sedlar, som jag dels fått av
  värvaren, dels erhållit som köpesumma för ett skjutgevär. Räkna av
  hälften och lämna de pengarne till min far; den andra hälften skall
  den goda Karin ha.
  
  Göran gjorde såsom Sven begärde och lovade framföra hälsningen och
  berätta allt, vad Sven sagt. Längre fram på aftonen, sedan djäknarne
  talat med Karin och Johanna och av dem tagit ett hjärtligt farväl,
  lämnade de den lilla kojan för att söka ett lämpligare nattkvarter.
  Regnet hade upphört, och solen gick ned, omgiven av purpurröda och
  guldglänsande skyar. Det doftade friskt ur skogen; de blåögda
  förgät-mig-ej, som växte i landsvägsdiket, de ljuvt rodnande linneorna
  och de blågula styvmorsblommorna nickade åt vandrarne med kalkar,
  tyngda av regnets svalkande pärlor. Men det mörknade mer och mer, och
  lille Adolf kände sig trött och sömnig efter dagens mödor. Fast
  nejden, genom vilken de vandrade, just icke var glest bebodd, lågo
  dock få människoboningar vid själva landsvägen, och när djäknarne
  slutligen funno en sådan och klappade på dess dörr, öppnades denna
  blott för att utsläppa en arg och morrande gårdvar, som de först
  förmedels några käpprapp lyckades att hålla på vederbörligt avstånd
  från sina ben. Från denna ogästvänliga hydda avlägsnade de sig nu, men
  funno strax i grannskapet en hölada, i vilken de inkröpo genom en
  öppen glugg. Här utsträckte de sig i det välluktande höet och voro
  inom några ögonblick förflyttade till de glada drömmarnes brokiga
  värld.
  
  De stego följande morgon upp med solen och fortsatte sin väg under
  allvarsamma samtal.
  
  - Såväl av den lilla erfarenhet, jag under våra vandringar inhämtat,
  som av min egen medfödda böjelse tycker jag mig finna och känna, sade
  Göran bland annat, att de människor äro lyckligast, som tillbringa ett
  verksamt och på samma gång intelligent liv i naturens sköte. Lyckan är
  visserligen icke beroende av yttre förhållanden, utan alstras ur vårt
  eget hjärta, men detta slår sundare och kraftigare, då det klappar mot
  modern naturens friska barm. Jag förstår ej de människor, som
  frivilligt nedgräva sig som mullvadar i de stora städernas mörka,
  stinkande gränder och dö där, utan att de kanske någonsin sett en blå
  himmel, en sorlande skogsbäck, en skön soluppgång, utan att någonsin
  hava andats en ren, upplivande luft, utan att hava hört den ljuvaste
  av all musik: naturens evigt omväxlande, stora pastoralsymfoni. Och
  vad hava dessa mullvadar vunnit i utbyte mot de offer, de gjort av
  allt detta? De hava måhända med obeskrivliga bekymmer samlat en
  rikedom, som de vid gravens rand måste lämna, och av vilken de aldrig
  kunnat njuta mer, än naturmänniskan njuter genom tillfredsställandet
  av sina små behov. Och den, som i enlighet med högre plikter lever
  icke blott för sig själv, utan i sin lilla mån söker verka som medlem
  av mänsklighetens stora familj, för mänsklighetens stora mål, han har
  sannerligen tillräckligt fält för sin verksamhet varhelst han lever,
  på landet eller i staden, i hyddan eller palatset. Emellertid är det
  väl, att människorna ledas av olika böjelser; de stora städerna äro
  lika nödvändiga som de spridda hyddorna.
  
  Djäknarne gjorde just icke långa dagsmarscher och uppehöllos ofta på
  vägen av än en, än en annan orsak. Först på femte dagen hunno de
  därför till Trevnadslösas ägor. De vandrade förbi masugnen, i vilken
  de först gjort Sven masmästares bekantskap, och den lilla skogsbäcken,
  där de i hans sällskap badat, samt återsågo, sedan de hunnit genom
  skogen, den vackra dalen, där korporalens hydda var belägen. Det var
  samma dal, samma insjö, samma höjder, men ändock gjorde det välbekanta
  natursceneriet på djäknarne ett annat intryck nu än förra gången. De
  små åkerfältens böljande gröda var avmejad, ängarnes och lövträdens
  grönska mindre saftig, vårens blommor ersatta av andra, som förkunnade
  höstens annalkande. Det låg en prägel av stilla, drömmande melankoli
  över nejden, men solen göt nu som då sitt gyllne sken över klippor,
  fält och sjö, likasom minnet av förflutna, lyckliga dagar sprider ett
  vemodigt återsken över ett framskridet, ödsligt och förhärjat liv.
  
  - Se där, där är stugan! sade Adolf, då den lilla rödmålade boningen
  framskymtade mellan de kringstående aplarne.  Men om jag ser rätt, är
  det en stor folksamling utanför henne. Vad månde stå på?
  
  Göran förde handen över ögonen och sade:
  
  - Du har rätt, Adolf. Vad kan detta betyda? Låtom oss skynda på!
  
  Djäknarne erforo snart, vad som var på färde. De hade kommit just i
  lagom tid för att övervara sista scenen av ett bland dessa sorgespel,
  som visserligen ännu, ej med vederbörligt konstnamn blivit
  inregistrerade i estetiken, men i det borgerliga livet äro kända under
  namn av utmätningsauktioner.
  
  Göran och Adolf inträngde i folkhopen och sågo framför sig trenne män,
  som, att döma av deras dräkt, tillhörde den så kallade herreklassen
  och tycktes utgöra de förnämsta skådespelarne i tragedien.
  
  Den ene av dessa män erinrade sig djäknarne hava sett en afton, då de
  vilade på en kulle ett stycke från Trevnadslösas herregård -- just
  samma afton, på vilken våra läsare först gjorde bekantskap med Göran
  och Adolf. Det var en liten undersätsig, bredaxlad karl, med ett
  ansikte, som i högsta fullkomlighet uttryckte trenne besläktade
  egenskaper: dumhet, inbilskhet och råhet. Mannen var med ett ord den
  store järnpatronen Nikolaus Brackander.
  
  Men den egentlige huvudaktören var en man med äkta
  kontrabandsfysionomi. Han stod där, omgiven av möbler, köks-, fiske-
  och åkerbruksredskap, klädespersedlar o. s. v., höll i ena handen en
  Moraklocka och i den andra auktionsklubban, den han livligt svängde i
  luften, under det han utbjöd uret och späckade sitt tal med
  kvickheter, som väckte den närvarande hopens munterhet och i synnerhet
  tycktes anslå patron Brackander. Denne herre utbrast nämligen gång
  efter annan i så hjärtligt gapskratt, att hela hans lilla lekamen
  skakade och tårar framsipprade i hans små glåmiga ögon.
  
  Den tredje var en långbent, mager och mörklagd herre, som satt vid ett
  bord och skrev. Det var Spöqvists biträde, länsmansskrivaren Risqvist.
  Han förde auktionsprotokollet och det med så djupsinnigt utseende, som
  om han varit sysselsatt med att skriva kommentarier till Newtons
  Principia. Risqvist var en bland de få, som ej tycktes vara road av
  Spöqvists kvickheter. Saken var också den, att han ordagrant hört dem
  minst hundra gånger förut; han kunde nu ej ens förmå sig att ex
  officio skratta åt dem.
  
  Djäknarne igenkände de torftiga möblerna, den rödmålade pinnsoffan,
  det med blommor utsirade skåpet; de sågo "Karl XI:s syn på rikssalen"
  i händerna på en bondpojke, vars far inköpt denna mystiska och
  märkvärdiga tavla för att tillfredsställa sonens smak för granna och
  bjärta färger.
  
  De sågo vidare en gammal käring draga bort med en stor bibel under
  armen. Det var korporalens familjebibel, den han ärvt av sin far, och
  på vars pärm hela familjens släkttavla, dess födelse- och dödsdagar,
  var antecknad... det var den bok, ur vilken den gamle mannen hämtat
  näring åt sin tro på Gud och människosläktets frälsare, hämtat ljus i
  livets mörka stunder och styrka, då han kände sig digna under ödets
  slag. -- En torpare bortledde såsom lättfånget byte korporalens enda
  ko, Ingrids älskling, den hon så omsorgsfullt skött och fodrat. En
  gammal bonde och hans hustru stodo i djäknarnes grannskap, inbegripna
  i ett livligt samtal rörande korporal Brants helgdagsrock, den bonden
  inropat, och den gumman menade skulle passa bra, sedan den röda kragen
  och de blanka uniformsknapparne blivit borttagna. Nu slog
  auktionsklubban mot bordet, och Moraklockan, som så länge mätt den
  stilla förflytande tiden i den lilla boningen, anammades nu även av
  rovgiriga händer och bortfördes i triumf.
  
  Vi vilja ej spilla några ord på att berätta orsaken till det
  bedrövliga uppträde, till vilket de båda djäknarne med tunga hjärtan
  här blevo vittnen. Det är klart, att patron Brackander har ett finger
  eller rättare hela handen med i spelet. Icke heller vilja vi uppehålla
  oss vid de medel, genom vilka patronen lyckades att på detta sätt få
  sin hämnd utkrävd.
  
  Inspirerad av sin vän Spöqvist, som hade ett horn i sidan till
  korporal Brant, alltsedan denne en gång vågade kasta honom på dörren,
  hade patron en lätt nog fått saken i gång efter sin önskan. Vi nämne
  blott, att auktionen blivit beramad, sedan korporalen ej "med svart på
  vitt" kunde bevisa sig hava betalt det förflutna årets
  arrendesumma. Så fick han sota för sin enfaldiga och barnsliga tro på
  människors heder; varje praktisk man måste ju finna, att den gamle
  knekten genom en oförlåtlig oförsiktighet förtjänt sitt öde.
  
  Görans och Adolfs blickar överforo folkhopen, och de andades friare,
  då de ej funno korporalen, hans hustru eller Ingrid bland de
  närvarande. En känsla av dystert allvar hade gripit deras hjärtan.
  Huru förändrat var icke allt, sedan de båda djäknarne förra gången
  voro här! Vilken kort tid låg dock icke mellan då och nu! En aning om
  all mänsklig lyckas ovaraktighet, om det falska i livets lugn och
  hoppet på framtiden, om det ondas makt bland människorna och de hårda
  prövningar, som vänta envar, framförallt den redlige, under vandringen
  genom livets dal, hade fattat dessa ynglingar, för vilka hitintills
  världen legat som en blomsterprydd, solbeglänst tävlingsbana, där
  endast lagrar och fröjder skulle vänta var och en, som med glatt mod
  och kraftig hand ville erövra dem.
  
  Göran och Adolf hade genast gissat hela sakens sammanhang. Med blickar
  av outsägligt förakt betraktade de unga djäknarne de båda herrar,
  vilka de på beskrivning igenkände för att vara brukspatron Brackander
  och länsman Spöqvist. Och det var icke blott förakt, det var harm och
  ungdomligt uppflammande vrede, som ljungade i dessa blickar. Den lille
  Adolf kände ett häftigt begär att slå in ett par av de tänder, som
  lyste i länsmannens vidöppna, försmädligt grinande mun; hade han varit
  jätten Finn, eller åtminstone den för sina vidunderliga kroppskrafter
  bekante Smålandsdrängen "Puttetorpa-here", skulle han helt visst jagat
  patronen, länsmannen, skrivaren och hela den auktionsbesökande
  menigheten i alla kompassens väderstreck. Men nu kände gossen alltför
  väl sin vanmakt, och hans vrede upplöstes i smärta och vemod.
  
  - Göran, sade han till denne, följ mig härifrån! Låtom oss först
  endast kasta en avskedsblick in i hyddan, där de goda människorna
  bodde!
  
  Tankfull och tigande följde Göran sin vän till stugan, men de stannade
  på dess tröskel och drogo sig åter hastigt tillbaka, ty vid en blick
  in i det tomma rummet hade de varseblivit den gamle krigaren, stående
  orörlig med pannan tryckt mot fönsterposten och händerna sammanknäppta
  över bröstet. De hörde honom sucka, de sågo tårar över hans fårade
  kinder neddroppa i de gråvita mustascherna... och Adolf, vars känsliga
  barnasjäl genomskakades vid denna syn, tryckte sitt ansikte mot Görans
  skuldra och gav fritt lopp åt sina tårar.
  
  - Älskade vän! viskade Göran och slog sin arm omkring den lille
  kamratens hals.
  
  När Adolf åter sansat sig och Göran hjälpt honom att utplåna spåren
  efter sina tårar, blandade sig djäknarne åter i folkvimlet. De sågo
  länsman Spöqvist upplyfta och visa för hopen korporal Brants gamla
  musköt, densamma, med vilken han kämpat i slaget vid Helsinge, och den
  han, jämte sin bibel, tapperhetsmedalj och sitt vackra avskedsbetyg ur
  krigstjänsten, hade haft kärast och dyrbarast av all sin egendom.
  
  - Borup går, gott folk, skrek länsmannen, hi, hi, hi, Borup går! Vem
  bjuder på den gamla muskedundern? Vem vill ge sex skilling för honom?
  Bjudet. Det är en märkvärdig muskedunder, gott folk... Sju skilling...
  Han har varit med överallt, där ryssarne piskat oss, hi, hi, hi...
  Åtta skilling... Jeppe Andersson bjuder åtta skilling... Nej, nio
  skilling, go vänner, nio skilling för muskedundern, som var med vid
  Ratan, där svensken sprang så tappert...
  
  - Ni ljuger, ni eländige länsman! hördes plötsligt en fin, av harm
  darrande röst. Det var Adolf Sparrfält; han hade ryckt sig lös från
  Görans arm och stod nu, ett föremål för hela den förbluffade
  folkhopens nyfikna blickar, framför Spöqvist med vredeblixtrande ögon
  och knutna händer. Han hade, då han skilde sig från Görans sida,
  tappat sin mössa; de mörka lockarne fladdrade trotsigt kring hans
  panna, kinderna voro överdragna med harmens rodnad, och de fina
  läpparne darrade krampaktigt.
  
  - Ni ljuger, fortfor gossen. Svensken sprang icke vid Ratan, ni
  ärekränkande skurk. Och vad särskilt beträffar det där geväret, så är
  ni icke värdig att vidröra det med edra smutsiga händer. Det har förts
  av en god svensk man, som kämpat och blött för sitt fosterland...
  
  Länsmannen stod ett ögonblick såsom förstenad, patron Brackander
  likaledes. Den melankoliskt-flegmatiske Risqvist såg upp från
  auktionsprotokollet och betraktade Adolf med oförställd förvåning. Men
  Spöqvist upphov sin röst och utbrast:
  
  - Vad är du för en liten skällande pojkvalp? Varifrån kommer du? Vem
  är du, som med ovett vågar överfalla en kronans tjänsteman i hans
  ämbetes utövning?
  
  - Ja, vad är du för en pyssling? skrek Brackander.
  
  - Övermage? inföll Spöqvist...
  
  - Landstrykare? återtog Brackander.
  
  - Fjärdingsman, sade Spöqvist till en i närheten stående karl, hav
  ögonen på den där tjuvpojken och låt honom icke komma undan. Efter
  auktionens slut skall jag själv tala vid honom.
  
  - Behövs icke, sade Göran, som nu framträdde. Jag ansvarar för
  gossen... han är min kamrat... vi äro djäknar från Växjo...
  
  - Tyst, Göran! ropade Adolf. Behöver du avlägga räkenskap för min
  person inför det där gemena patrasket?
  
  - Patrask! utbrast nordstjärnekandidaten Brackander förbittrad. Skäms
  du icke, du lille slyngel? Vågar du kalla oss patrask? Jag skall lära
  dig...
  
  Och patronen lyfte sitt med guldknapp försedda bamburör för att ge den
  oförskämde "övermagen" ett duktigt rapp, då Göran plötsligt trädde
  emellan och med sin botanikspade avvärjde slaget.
  
  - Akta er, min gode man, sade Göran till patronen. Vågar ni våldföra
  er på detta barn, så kan ni vara fullkomligt övertygad, att jag ger er
  sju för tu.
  
  Patronen såg förvånad på ynglingen, som var så oerhört djärv att kalla
  honom för "god man" och lova honom "sju för tu". En sådan oförskämdhet
  hade Brackander aldrig under hela sitt liv erfarit förrän nu. Det var
  ett himmelsskriande majestätsbrott! Häpenhet och förundran lästes
  också på alla de kringståendes dumma, gapande ansikten.
  
  Men sedan patronen närmare betraktat Göran och funnit honom vara en
  högväxt, kraftig ung man, med ett ganska allvarligt och bestämt
  utseende, ansåg han lämpligast att avstå från direkta
  anfallsoperationer. Han intog en så imponerande ställning som möjligt
  -- det vill säga: han skrevade ut med benen och förde guldknappen till
  näsan -- och sade i avmätt, högtidlig ton:
  
  - Vet ni, unge man, med vem ni talar?
  
  - Nå, än sedan?
  
  - Mitt namn är Brackander.
  
  Patronen väntade, att detta namn skulle verka som ett åskslag på
  motståndaren. Men Göran förblev lugn som en filbunke, och Adolf, vars
  lättrörliga sinne nu plötsligt slog om på den muntra bogen, inföll:
  
  - Brackander! Ha, ha, sådant konstigt namn! Det namnet har ni icke
  fått genom en slump; det ligger en djupare betydelse häruti. Såväl ert
  namn som er person påminner mig om någonting, som kallas bracka...
  
  Göran kom Adolf med en bedjande blick att tystna, Brackander bleknade
  av ilska. Då han emellertid, ihågkommande Görans löfte om "sju för
  tu", icke vågade uttömma denna på Adolf, vände han sig till länsmannen
  och sade:
  
  - Bror Spöqvist, kan du fördraga, att dessa bägge okända personer
  störa auktionsfreden och ostraffat förolämpa oss? Är en förmögen och
  aktad medborgare på sina egna ägor icke fredad för skymf och hotelser?
  Jag uppmanar dig i lagens och samhällsordningens intresse...
  
  - Gott, bror Brackander, avbröt honom Spöqvist, jag skall ej lämna
  saken onäpst.
  
  - Heter herrn Spöqvist? inföll Adolf näsvist.
  
  - Ja, du lille landstrykare, jag är länsman Spöqvist, dig till straff
  och androm till varnagel, såsom du snart skall finna.
  
  - Spöqvist! sådant gement, otäckt namn, fortfor Adolf. Men i alla fall
  passar det er rätt bra, och ni bör vara nöjd med det...
  
  - Lösdrivare, röt Spöqvist, vem är du? Vad heter du? Varifrån kommer
  du? Gör reda för dig, eller skall jag häkta dig och transportera dig
  på fångskjuts till Växjö.
  
  - Allt det där angår er icke, svarade Adolf.
  
  - Har du pass, karl? fortfor Spöqvist, vändande sig till Göran.
  
  - Ja, pass, inföll Brackander. Har du icke pass, skall du och din
  kamrat, den lösgläfste pojken, sova i tingshäktet i natt.
  
  - Jag har ju sagt er, mina herrar, att vi äro djäknar, sade Göran,
  djäknar från Växjö, ute på en botanisk fotresa. Herrarne måtte väl tro
  mig på mitt ord.
  
  - Han faller till bönboken, utbrast Brackander, gnuggande händerna. De
  ha icke pass, det är tydligt.
  
  - Det är rätt ledsamt, sade Spöqvist, men eftersom I ej kunnen
  dokumentera er och I synens vara kringdrivande, för samhället vådliga
  personer, så finner jag mig föranlåten att taga vara på er. Hör hit,
  fjärdingsmän! Risqvist, hör hit! De här gökarne skola under säker
  bevakning nu genast föras till tingshäktet.
  
  - Hav barmhärtighet med mitt unga blod, stormäktigste herr länsman!
  bad Adolf i gäckande ton.
  
  - Nej, du huggormars avföda, nu är du i gluggen, sade Spöqvist.
  
  I samma ögonblick herr Risqvist och fjärdingsmännen framträdde för att
  verkställa förmannens befallning, drog Göran lugnt ur fickan några
  papper och utvecklade dem under länsmannens och patronens näsor. Dessa
  sågo med stor snopenhet tvenne i laga form utfärdade och med
  vederbörligt sigill försedda pass, det ena för studeranden Göran
  Sigurdsson och det andra för studeranden friherre Adolf Sparrfält.
  
  - Aj, för fan, mumlade länsmannen för sig själv, pojkvalpen heter
  Sparrfält... troligen sonen till baron Sparrfält på Lindnäs... således
  nära besläktad med min höge förman, landshövdingen. Här kunde jag
  kommit illa i klistret.
  
  Och länsmannens guttaperkaansikte rynkade sig hastigt till det
  sliskigaste smil. Han bugade sig djupt för de båda djäknarne, hostade
  en stund och sade därefter:
  
  - Jag hoppas, att herrarne ursäkta detta beklagliga missförstånd. Min
  tjänst är nämligen av den sorgliga beskaffenhet, att jag...
  
  - Missförståndet, avbröt honom Adolf, är åtminstone icke å min sida.
  Jag tror mig hava uppfattat er karaktär alltför väl, herr Spöqvist,
  och tager icke ett ord tillbaka av vad jag om er yttrat.
  
  - Ack, herr baron, sade Spöqvist, i det han lade handen på sitt bröst,
  ni är ännu så ung och oerfaren, annars skulle ni nog inse, att under
  min hårda och sträva yta klappar ett hjärta... ett hjärta, som blöder
  vid likars nöd... Men vad skall jag göra? Min tjänst är nu en gång för
  alla av den sorgliga natur, att...
  
  - Sådan feg, ömklig, krypande stackare du är, Spöqvist, avbröt honom
  patronen harmset. Skall du stå och förödmjuka dig inför dessa pojkar,
  som ännu ej blivit torra bakom öronen, och som med de skymfligaste
  okvädinsord angripit din heder? Spöqvist, från denna stund föraktar
  jag dig... jag uppsäger brorskapet... jag vill aldrig mer se dig inom
  min dörr... Sluta nu auktionen och gör din skyldighet!
  
  Härmed vände patronen ryggen åt sin gamle skötevän och gick med långa
  steg upp och ned bland folkhopen. Göran inropade musköten, och
  Spöqvist överlämnade den till honom med en ödmjuk bugning.
  
  Auktionen var nu slut, och större delen av menigheten drog sina färde.
  Endast herrarne, fjärdingsmännen och några äldre bönder kvarstannade
  på stället. Spöqvist skyndade till patronen för att försona sig med
  honom. Huruvida detta lyckades, veta vi ej, men patronen sågs strax
  därefter med högtidliga steg inträda i stugan, beledsagad av
  länsmannen och de övriga. Djäknarne följde bakom tåget och stannade i
  förstugan. Dörren mellan denna och rummet var öppen.
  
  - Nu, gamle krutgubbe, sade patronen och lade sin hand på korporal
  Brants skuldra, nu är auktionen slut. Jag kommer för att fråga dig,
  var du ämnar sova i natt.
  
  Brant vände sig om, rätade sig stolt och svarade:
  
  - Jag skall i natt måhända sova lugnare än ni, herr patron.
  
  - Kan väl vara, sade patronen med ett hånskratt, men här inne sker det
  icke. Du har ju icke en säng att ligga uti, icke en klädespalta att
  breda under dig. -- Och för övrigt är huset mitt. Jag ämnar tillbomma
  dörren... Du måste genast härifrån. Var har du din käring och dina
  döttrar?
  
  - Jag har velat bespara dem åsynen av den olycka, varmed ni hemsökt
  oss; de äro hos min granne Ola Persson, sade den gamle med darrande
  röst.
  
  - Hos Ola Persson, hos den fattige uslingen! fortfor patronen. Jag
  skall säga Ola Persson, att om han en timme längre hyser dem under
  sitt tak, så vräker jag honom från gård och grund...
  
  Hör på, gamle knekt, vi ha visserligen ännu sommar, och så länge
  sommaren räcker, ha tiggarne, likasom hararne, hus i var buske. Men
  sommaren är snart förbi, och jag varkunnar mig över dig, stackare. Jag
  måste skaffa dig tak över huvudet... Länsman Spöqvist, till vilken
  samhällsklass hör numera denna människa?
  
  - Vad menar du, bror? frågade Spöqvist.
  
  - Är han i allmän eller enskild tjänst? Nej! Idkar han fria konster,
  jordbruk eller annat näringsfång? Nej, han har intet jordbruk att
  idka, han har icke ens en not, varmed han kan draga en fisk ur sjön.
  Har han bevisligen av egna tillgångar eller genom andras vårdnad sin
  bärgning? Nej, han har visserligen en pension, för att han varit i
  fält och förlorat sitt ben, men den pensionen belöper sig, summa
  summarum, till 8 riksdaler. Han har en fosterson, men den har begått
  brott, rymt och tagit värvning. Han har också två döttrar, men vad
  kunna de bidraga till hans försörjning? En piglön här i orten utgör
  omkring 14 rdr rgs årligen. Själv är han gammal, kraftlös och vanför.
  Således kan han varken genom eget arbete eller anförvanters vård
  erhålla sin bärgning. Han har icke tak över huvudet, icke en torva,
  som han kan kalla sin. Till vilken sarnhällsklass hör han således,
  Spöqvist?
  
  - Nu förstår jag dig, bror, sade länsmannen. Han är numera en så
  kallad försvarslös person...
  
  - Och såsom sådan berövad sina medborgerliga rättigheter, inföll
  patronen. Han får icke lämna socknen utan särskilt tillstånd; jag,
  såsom vederbörligen vald tillsyningsman, har husbonderättighet över
  honom och kan sätta honom till vilket arbete jag behagar. Men som han
  ej duger till arbete, förordnar jag härmedels, att han direkte
  härifrån transporteras till fattigstugan. Kongl. Maj:ts förordning är
  i detta fall klar och tydlig. Fast vi ej äro välsignade med det ryska
  statsskicket, ha vi ändå, Gudi lov, lagar här i Sverige, som göra
  skillnad till personen och lägga ett behövligt ok på
  packet. Fjärdingsmän, fören karlen till fattigstugan. Jag ansvarar
  inför sockennämnden och, om så behövs, inför domstol för mitt
  åtgörande... Och tacka du Vår Herre, gamle knekt, för den mildhet och
  människokärlek, som bevisas dig, ity att fattigförsörjningen tager
  vård om dina gamla orkeslösa dagar. Gott folk, fortfor patronen,
  socknen belastas nu visserligen med en ny börda, men efter all
  anledning har väl den gamle krutgubben icke lång tid igen att leva, vi
  torde snart bli honom kvitt.
  
  - O, Gud, suckade korporal Brant och sänkte sitt grå huvud mot
  bröstet, blev då detta slutet på min bana... detta frukten av ett
  långt liv, tillbragt med bön och arbete! Herre, giv mig styrka att
  utan knot bära min lott, och ske Din vilja!... Mina vänner, tillade
  han högt, det är hårt, att en man, som alltid beflitat sig i sitt
  anletes svett att förtjäna sitt bröd, slutligen skall falla sina
  sockenbor till last. Men, såsom patronen nämnde, mina återstående
  dagar lära väl vara lätt räknade; det må vara en tröst både för er och
  mig. Jag följer er, men först vill jag tala några ord med mina
  anhöriga.
  
  Nu steg Göran fram, räckte korporal Brant handen och sade:
  
  - Tack för sist, korporal!
  
  - Ack, är det ni, herr Göran! sade gubben. Ni har kommit i en ledsam
  stund.
  
  - Jag hoppas, att jag kommit just i rättan tid, svarade djäknen, vars
  ansikte strålade i glansen av ett ädelt och manligt beslut. Jag har
  tvenne ärenden till er. Det ena är att frambära en glad och kär
  hälsning från Sven och Johanna. Jag har träffat och talat med dem.
  
  Ett glädjesken överfor gubbens anlete.
  
  - Sven är nästan frisk, fortfor Göran. Johanna har också vårdat honom
  med den innerligaste omsorg...
  
  Vid dessa ord erfor patron Brackander en känsla, som om hans hjärta
  blivit halstrat över en av hans masugnar. Ehuru patronens passion för
  Johanna på senare tider förvandlats till ett lika häftigt hat, var
  detta hat likväl förenat med en svartsjuka, som vid minsta anledning
  uppflammade i vild låga. När därtill kommer, att patronen icke
  förmådde tillräckligt förgylla sina gärningar inför sitt eget samvete,
  utan mer och mer blottades inför detta till en hjärtlös skurk, så
  måste envar medgiva, att den rike mannen, i själva triumfen av sin
  lyckade hämnd, var en ganska eländig och olycklig varelse.
  
  - Jag har mycket att säga er angående Sven, fortfor Göran, men vill
  spara det till ett mera passande tillfälle. Men nu gäller det att
  framföra mitt andra ärende, som på sätt och vis är en bön till er,
  korporal. Jag är nu sedan fjorton dagar myndig, äger ett vackert och
  gott hemman i Bergs socken och har efter moget övervägande beslutat
  överge studierna och bliva, vad min salig far var: bonde. Men jag är
  okunnig om allt, vad till en gårds skötande hörer, och äger icke
  heller någon släkting eller anhörig, av vilken jag kan påräkna duglig
  hjälp och biträde i sådana affärer. Min bön är därför, att ni,
  korporal Brant, flyttar hem till mig såsom biträde och rådgivare. Jag
  är fader- och moderlös och har icke heller syskon. Om därför mor
  Kerstin vill förestå mitt hus, Johanna sköta min ladugård och Ingrid
  hjälpa till i andra förrättningar, så vore det mig välkommet. Vad
  svarar ni på detta förslag, korporal Brant? Alla de närvarande hade
  med överraskning hört Görans ord. Det fanns ingen, som ej erinrade sig
  det gamla goda ordspråket, att när nöden är störst, är hjälpen
  närmast, och tänkte på Guds vakande försyn -- ingen, säga vi, utom
  patron Nikolaus Brackander, som nu plötsligt såg sin hämnd förfelad
  och sina onda anslag vända till det bästa för dem, vilka han med allt
  det hat, varav hans själ var mäktig, svurit att förfölja.
  
  Korporalen fäste på Göran en blick, vältaligare än ord; den uttryckte,
  huru rört hans gamla hjärta var av glädje, ömhet, tacksamhet och
  beundran. Göran kände sig härvid på en gång stolt och blyg, fällde
  sina ögon till golvet och kunde med möda avhålla sig från att trycka
  gubben i sina armar.
  
  - Men, sade korporalen hastigt, har ni väl betänkt er, Göran? Bör ni
  upphöra med edra studier, ni, som redan hunnit så långt i dem och har
  så goda anlag att bli präst?
  
  - Mitt beslut är icke överilat, korporal Brant, svarade Göran. Jag har
  länge överlagt med mig själv om saken och är övertygad, att jag
  handlar ganska klokt. Ni skall en annan gång höra mina skäl och gilla
  dem. Nu vill jag följa er till mor Kerstin och Ingrid för att tala med
  dem... Du, Adolf, gör mig ju sällskap?
  
  Så slutade utmätningsauktionen. Patron Brackander hade lidit ett
  fullständigt nederlag. Han förbannade i tysthet hela världen, sig
  själv inbegripen, vräkte sig upp i giggen och återvände hem vid det
  uslaste humör.
  
                                    *
  
  Följande morgon finna vi de båda djäknarne sittande vid varandras sida
  på klippan invid båtviken. De hava länge samtalat; Adolf synes
  ovanligt dyster och nedslagen. Göran håller hans hand och säger:
  
  - Det var icke en uppsvallande känsla, ett hastigt väckt medlidande,
  som föranledde mitt beslut. Nej, Adolf, jag har längesedan fattat
  detsamma; det sorgliga uppträde, vi i går bevittnade, förmådde mig
  blott att icke uppskjuta med beslutets verkställande. Min åsikt är,
  att människan för sin egen del och i materiellt hänseende ej kan
  eftersträva större lycka än en självständig och oberoende
  ställning. Genom redliga och arbetsamma fäders flit har jag blivit
  arvinge till en sådan lott och vill ej förspilla den under jagande mot
  ett framtidsmål, som måhända blott är en tom hägring.  Hellre än att
  förslösa mina ringa ägodelar på långa studier för att slutligen
  inträda på en brödlös, bekymmerfull och beroende tjänstemannabana,
  hellre odlar jag förnöjsamt mina fäders torva och lever såsom en man
  för mig under samma låga tak som de.
  
  - Men din håg för vetande, Göran, ditt begär efter kunskaper...
  
  - De bästa kunskaper, de oundgängligaste för vår odödliga andes rening
  och förädling inhämtas i livets skola, min vän. Och för övrigt äro
  kunskaper och vetande icke ett uteslutande monopol för våra högskolor;
  envar har i våra dagar tillfälle att utveckla sig på egen hand, och
  jag känner ingenting, som hindrar en kunskapstörstande bonde att bliva
  god teolog, filosof eller naturforskare.
  
  - Ack, sade Adolf vemodigt, det är således förbi, förbi allt, vad vi
  fordom drömde om vår framtid, om ett fostbrödralag, troget knutet för
  hela vårt liv! Du går ifrån mig, Göran, du, som jag innerligare
  älskat, än om du varit min bror...
  
  - Nej, Adolf, vår vänskap är evig. Vad betyder det, att ett större
  eller mindre avstånd skiljer våra personer, då ett oförgängligt
  syskonband förenar våra själar? Förr eller senare måste dock tvenne
  vänner skiljas; deras väg genom livets dal kan ej alltid vara
  densamma... de måste säga varandra farväl, om icke förr så vid gravens
  rand. Men minnet av det förflutna och hoppet om det tillkommande hava
  de gemensamt, och i avlägset fjärran vinkar dem slutligen en hamn, där
  ingen skilsmässa mer skall framkalla saknadens tårar, där besläktade
  själar förenas i evigt fostbrödralag, bevittnat av Gud och svuret vid
  kärlekens urkälla... Farväl, Adolf! Vi återse varandra; jag skall ofta
  hälsa på dig i Växjö, och när du kommer till akademien, så brevväxla
  vi ofta med varandra, och under dina ferier reser du till din vän
  Göran.
  
  Djäknarne omfamnade varandra, Göran sökte visa sig stark och glad, men
  icke desto mindre runno hans tårar, då Adolf gråtande tryckte sig
  intill hans bröst. Så stodo de länge, men slutligen bemannade sig
  Adolf, viskade farväl och skyndade bort. Göran stod kvar och såg med
  tårfulla ögon efter honom. Hunnen till skogsbrynet vände sig Adolf om,
  vinkade med handen ännu ett avsked och försvann därefter bland
  granarnes stammar.
  
    _________________________________________________________________
  
  			       Slutet.
  
  Historien om de vandrande djäknarne är nu slut. Men många år hava
  förflutit, sedan Göran och Adolf vandrade omkring i Smålands skogar
  efter blommor och äventyr; de äro nu icke längre ynglingar, utan män,
  som på olika vägar genomgått en allvarlig lärokurs i livets skola.
  Många ungdomliga förhoppningar hava bleknat, många av deras luftslott
  sjunkit under synranden, mången storm på livets hav skakat deras
  farkoster och nödgat dem att bärga ett och annat av de segel, varmed
  de i början av sin bana stolt utlupo ur ungdomens hamn. Men det gläder
  oss att kunna säga, att de aldrig lidit skeppsbrott, utan med dygden
  till lots och kärleken till kompass arbetat sig fram genom bränningar
  och skär, och att de, länge åtskilda, nu segla tillsammans i lugnare
  vatten med gott hopp att en gång välbärgade kasta ankar vid den
  obekanta stranden på andra sidan havet.
  
  Under dessa förflutna år hava många händelser tilldragit sig i de
  personers liv, vilka vi i vår berättelse skildrat; en och annan har
  även nått målet av den jordiska vädjobanan och försvunnit från
  åskådarens blickar. Innan vi säga läsaren farväl, vilja vi i korthet
  redogöra för dessa personers öden.
  
  Sven Stål tjänade trenne år vid gardet, omtyckt både av förmän och
  kamrater. Han erhöll ofta brev från fosterföräldrarne, från Johanna
  och Göran -- brev, som skildrade deras lycka, trevnad och det växande
  välståndet i denne sistnämndes hus. Slutligen anlände ett brev, som
  underrättade Sven om ingenting mindre, än att Göran ingått en kristlig
  äkta förening med Ingrid, och skildrade alla enskildheterna av det
  storståtliga bröllopet, vid vilket bland andra Adolf Sparrfält, då
  Uppsalastudent, fungerade som marskalk. Så lycklig Sven kände sig över
  sina anhörigas och vänners välgång, trånade han dock efter hembygden
  och efter sin trogna Johanna. En olyckshändelse, som Sven dock i sitt
  hjärta välsignade, gjorde, att han, snarare än han hoppats, fick
  återse dem; vid en provskjutning av nya gevär förlorade han nämligen
  ett finger på vänstra handen, fick med anledning därav avsked ur
  krigstjänsten och återvände full av hopp och glädje till hembygden.
  
  De penningar, han genom träget arbete förtjänat på sina från
  tjänstgöringen lediga stunder, hade han, trogen sin föresats, alltid
  skickat till fosterföräldrarne, ehuru han väl visste, att dessa nu ej
  mera behövde dem. Göran hade för dessa penningar på sina ägor byggt
  och inrett en nätt stuga med bredvidliggande smedja, och när Sven
  hemkom, var allt i ordning för hans och Johannas giftermål och
  bosättning. Vi behöva väl ej säga, att de icke onödigtvis uppsköto med
  studerandet av giftermålsbalken, utan byggde hjonelag med all
  skyndsamhet och gamman. Barnbarn uppväxte kring korporal Brant och mor
  Kerstin; deras ålders sol sken varmt och ljuvligt och kastade, innan
  den sjönk under horisonten, ett rosensken över livets höst.
  
  Vi vända oss ogärna från denna tavla av hemtrevnad och lycka för att
  med några ord redogöra för herrarne Brackanders och Spöqvists senare
  levnadsöden. Det groll, som vid utmätningsauktionen uppstått mellan
  dessa tvillingssjälar, växte till öppen fiendskap, då bägge, angelägna
  att avkasta ungkarlslivets börda, längre fram stötte på varandra såsom
  rivaler om den rika kronofogdedotterns hand och kapitaler. Brackander
  slog emellertid Spöqvist ur brädet, men hatade honom sjufalt djupare
  just med anledning härav, ty patronen fann snart, att han i sitt hus
  fått en olidlig Xantippa, vars hela diktan och traktan gick ut på att
  låta mannen känna trycket av sin järnskodda toffel. Sedan de äkta
  makarne i åtskilliga år berett varandra ett helvete på jorden, blevo
  de slutligen för första gången ense om en sak -- äktenskapsskillnad.
  Patronen, som ännu alltid hade nordstjärneorden i tankarne, reste
  därefter till Stockholm för att vigilera sig till densamma, uppträdde
  med stor glans och fick en viss ryktbarhet för sin dumdryghet, sina
  eleganta ekipager och sin stora otur på rulett. Betydligt pungslagen
  återvände han till sina masugnar i Småland, svärjande över regeringen,
  som räckt honom stenar i stället för bröd -- han hade nämligen fått
  vasen, men icke nordstjärnan. Emellertid hade Brackander fått smak för
  Stockholmslivet, sådant detta är i vissa kretsar, återvände ofta dit,
  levde överdådigt, spelade med raseri, vanvårdade sina affärer, inlät
  sig, för att upphjälpa dessa, i äventyrliga spekulationer och
  ruinerade sig slutligen totalt. Trevnadslösa med åtföljande masugnar
  och järnbruk gick under auktionsklubban. Med en obetydlig spillra av
  sin förmögenhet drog sig Brackander undan -- Gud vet vart; i de
  nejder, där han i sina lysande dagar huserat, visste man ingenting om
  hans öde, tills han plötsligen många år därefter åter visade sig
  därstädes, mycket förändrad icke blott till sina yttre villkor, utan
  även till sin inre människa. Han inköpte ett litet pappersbruk,
  beläget en mil från Görans gård, levde stilla och indraget, ja, gjorde
  sig, till icke ringa förvåning för dem, som förut känt honom, omtyckt
  och aktad av de få människor, med vilka han kom i beröring. Motgången
  hade utan tvivel väckt honom till besinning och förmått honom kasta en
  djupare blick i sitt inre; sedan han icke längre hade ett ankarfäste i
  rikedomen och ett mål i sin fåfängas tillfredsställande, hade han, för
  att ej förtvivla, måst söka ett annat, säkrare ankarfäste och ett
  annat, bättre mål och fann slutligen, efter hårda strider och djup
  självförödmjukelse, vad han sökte. Motgången är för sådana karaktärer
  en god tuktomästare till det goda. Måhända var det begär efter
  försoning, som förde honom tillbaka till den nejd, vid vilken de
  sorgliga minnena från hans förflutna levnad voro fästade. Då han kort
  efter sin återkomst föll i en häftig sjukdom, lät han kalla korporal
  Brant till sig. Vad som då föreföll mellan de båda männen, veta vi ej;
  patronen tillfrisknade åter, men från den stunden blev förhållandet
  mellan den gamle krigaren och hans forne vedersakare såsom mellan en
  öm fader och en ångerfull son, och detta förhållande fortfor, till
  dess gamle Brant, mätt av år och jordisk glädje och längtande efter
  högre, fullkomligare fröjder, tillslöt sina ögon i kretsen av sina
  barn. Hans kära hustru hade före honom gått till ett bättre liv. De
  ligga begravna vid varandras sida i socknens kyrkogård.
  
  Kronolänsman Spöqvists senare levnadsöde är lika tragiskt som i
  korthet berättat. Sedan han åtskilliga gånger varit anklagad för grova
  tjänstefel, men lyckligt rett sig ur klämman, blevo hans lagstridiga
  handlingar, försnillningar och rofferier allt djärvare, till dess han
  slutligen råkade i fällan, miste tjänsten och måste böta med en
  betydlig del av sin hopskrapade förmögenhet. Han levde därefter ett
  ömkligt liv såsom brännvinsadvokat i en av småstäderna, söp förtvivlat
  och dog slutligen av fyllerigalenskap.
  
                                    *
  
  Tjugu år hava förflutit, sedan de båda djäknarne sade varandra farväl
  vid den lilla båtviken och skildes åt för att på olika vägar vandra
  genom livet. Det är en härlig sommarafton; dagsarbetet ute på marken
  är slutat... solen sjunker mot horisonten och övergjuter med ett
  härligt rosensken den nyss av en lätt regnskur uppfriskade nejden. Det
  doftar från det nyslagna höet, och rökpelarne, som uppstiga från
  hyddorna, förkunna, att aftonmåltiderna tillredas för de trötta
  arbetarne.
  
  Omgivet av bördiga åkrar och en liten vacker trädgård ser man vid
  stranden av en bäck ett vitmålat lanthus av det trevligaste och mest
  idylliska utseende. Kasta vi en blick genom trädgårdsstaketets
  spjälor, skall vår blick falla på ansikten, som måste förekomma oss
  bekanta, i trots av de tjugu år, som förflutit, sedan vi senast sågo
  dem. En medelålders kvinna av särdeles friskt och vackert utseende går
  omkring och vattnar trädgårdsrabatterna. En högväxt man står i
  skjortärmarne under ett äppelträd och nedskakar frukt; de vackra
  äpplena regna på marken, men upplockas snabbt och under friska
  skrattsalvor av en hel skara rödkindade barnungar. Vi se framför oss
  Göran, Ingrid och deras barn.
  
  Göran är den mest ansedde mannen i sin församling, emedan han allmänt
  är erkänd såsom den förmögnaste, driftigaste och kunnigaste. Hans
  gård, som förut var ett vanligt gott bondhemman, har genom ihärdigt
  arbete och klokt användande av nyare rön och upptäckter inom
  agrikulturens område drivits till en avkastning, som överträffar de
  vida större herregårdarnes i nejden. Bredvid sina egna göromål
  försummar han icke kommunens: han är förste mannen i sockennämnden och
  alla slags kommunala inrättningar. Ingenstädes äro skolväsendet och
  fattigförsörjningen bättre ordnade än i hans församling. Han synes,
  utan att någonsin överlasta sig med göromål, hava tid till allt. Hans
  sinne är lika spänstigt, hans hjärta lika varmt, hans lynne lika glatt
  som i ungdomen. I hans hem äro trevnad och familjelycka gamla gäster,
  som ej synas ha för avsikt att någonsin flytta därifrån.
  
  Nu höres bullret av en vagn, som närmar sig och stannar utanför
  porten. Barnen skynda nyfiket fram för att betrakta densamma. Det är
  en sufflett, förspänd med stolta, eldiga hästar. En medelålders man i
  elegant resdräkt, men blek, mager och av dystert utseende, stiger, ur.
  Göran går honom till mötes. Deras blickar mötas. Göran står ett
  ögonblick villrådig och tvekande, men främlingen fattar livligt hans
  hand och säger:
  
  - Du misstager dig icke, jag är din gamle vän, Adolf Sparrfält.
  
  Göran och Adolf hade ej sedan många år sett varandra; brevväxlingen
  dem emellan hade även längesedan upphört. Endast av tidningarne och
  rykten kände Göran något av Adolfs senare liv. I sitt hjärta hade
  Göran alltid haft en liten plats, särskilt helgad åt minnet av sin
  ungdomsvän, och tänkte ofta med vemod på förgängligheten av de
  känslor, som i ungdomen häva vår barm med en kraft, som synes kunna
  trotsa tidens skiften. Men de båda männens banor hade fört dem i så
  olika riktningar, att få beröringspunkter mellan dem kunde uppkomma.
  
  Adolf Sparrfält tillhörde dessa naturens så vällottade älsklingsbarn,
  hos vilka förståndet och känslan, den praktiska blicken in i livets
  förhållanden och det poetiska åskådningssättet, som kastar en gyllene
  slöja över det mörka gruset, äro på ett harmoniskt sätt förenade. Och
  likväl måste dessa naturens gunstlingar, just till följd av denna
  harmoniska själsbildning, förr eller senare komma i ett
  missförhållande till världen, i en strid med den existerande
  verkligheten, som skall beröva dem deras lugn och förbittra deras liv,
  medan vardagsmänniskorna vandra sin bana i fred och förstå att begagna
  varje omständighet, som möter dem, till sin fördel och
  bekvämlighet. För de förras tankeskärpa framstå tidens alla lyten i
  dagen, och deras rättskänsla, deras strävande efter idealet, förstora
  måhända dessa lyten och göra dem odrägliga. En inre, oemotståndlig
  kraft driver dem då att uppträda såsom världsförbättrare och
  reformatorer; i ungdomens första häftighet, innan de ännu lärt
  uppskatta sina krafter, kasta de sig med ridderlig iver i striden,
  utan att räkna sina motståndare; de kämpa med öppet visir och rikta
  lansen mot allt, som enligt deras uppfattning är ont och falskt. Men
  få äro de, vilkas styrka består provet, och de starkaste kunna dock i
  bästa fall blott nedgöra en fiende bland de tusen, mot vilka de känna
  sig manade att uppträda; dessa få individer överlämna sina namn åt
  historien och framstå för kommande släkten såsom firade hjältar eller
  hånade martyrer. De övriga duka under och draga sig ur striden med
  krossat hjärta, med förlorad tro på mänsklighetens framtid och det
  godas seger. Till dessa hörde Adolf Sparrfält. Hade han varit en
  vanlig människa -- en av de oräkneliga, som bygga på det nittonde
  århundradets stora Filister-Babel -- skulle ingen bättre än han kunnat
  njuta livet i ro och glädje, ty han var rik, bar ett lysande namn och
  ägde alla de ytans egenskaper, som göra lycka i världen. Men Adolf
  Sparrfält hade för mycket av huvud och hjärta för att bliva en
  epikureisk filister. Därtill kom, att han hade uppfattat kristendomen
  på ett sätt, som föga överensstämmer med en demoraliserad, moraliskt
  kraftlös och i grunden hednisk tids åskådningssätt. Den sanne kristne
  är, enligt Adolfs uppfattning av vår lära, en soldat, som evigt svurit
  sanningens fana och förbundit sig att med uppoffring av allt jordiskt
  kämpa till sista andedraget mot det onda i världen eller i sin egen
  barm; ingen vapenvila, för att hämta andan, är honom tillåten; han får
  icke mäkla, icke underhandla med fienden, utan ständigt, över dignande
  förhoppningar och bleknande levnadsfröjder, rycka framåt och slutligen
  stupa under korsets fana. Den, som bekänner Kristus, måste taga sitt
  kors på sig och följa honom. -- Med dylika åsikter stormade Adolf,
  såsom en livlig, av stridsfröjd brinnande yngling, ut i världen; han
  uppträdde på varje skådeplats, där en social, politisk eller religiös
  fråga utkämpades; och ej nog härmed: han ansåg sig genom sin oberoende
  materiella ställning och sin plats inom samhället framförallt lämplig
  att draga i härnad mot demoralisationen på samhällets höjder, mot
  skurkar, som, skyddade av rikedomen eller dolda i höghetens nimbus,
  ostraffat håna sedlighet och lag, förtrampa de svagare eller genom
  sina exempel giva brott och laster ett slags berättigande i de lägre
  ståendes ögon. Detta kunde framförallt ej förlåtas Adolf Sparrfält;
  hela världen ropade på skandal och chikan, ty nutiden står på den
  moraliska ståndpunkt, att den beklagar varje rik skurk, som drages
  till rätta för en nedrighet, begången på sina penaters område. Den
  gamle Kato, som på sin tid -- en hednisk tid -- demaskerade och
  bestraffade de rikes och förnämes laster och brott, ärades såsom Roms
  ädlaste medborgare; Adolf Sparrfält däremot, som försökte detsamma,
  ställdes på ungefär samma linje som en nidskrivare och skördade endast
  hat och fiendskap för sina ansträngningar. Uttröttad och förtvivlande
  drog han sig slutligen tillbaka; hans krafter voro uttömda, hans själs
  strängar slappnade, hans tro bruten. Det enda mål, för vilket han
  ansett det värt att leva och sträva, hade sjunkit under hans
  synkrets. Världen låg framför honom såsom ett mörkt svedjeland, livet
  syntes honom såsom ett uselt gyckelspel, och mänskligheten som en
  krälande myrhop, utan annat mål än att i evighet på samma sätt, släkte
  från släkte, släpa strå till sin stack.
  
  I sådan sinnesstämning återsåg Adolf sin gamle vän. Vilken förändring
  på dessa år! Var var nu den livlige, rosenkindade, av hopp och glädje
  flammande ynglingen? Med vemod vilade Görans blick på detta dystra
  ansikte, vars härjade drag endast svagt erinrade om hans lille älskade
  vän från gymnasietiden. Ack, tiden låter rosor uppspira endast för att
  andas död och förvissnelse i deras kalk och sprida deras blad med
  höstvinden!
  
  Anledningen till Adolf Sparrfälts besök hos Göran var den, att han
  ämnade bese en till salu varande egendom, vars ägor gränsade intill
  Görans. Efter vad vi sedermera förnummit, har Adolf också bosatt sig
  därstädes, så att de forna gymnasiekamraterna äro nu närmaste grannar.
  
  Göran hade skickat bud till Sven Stål med underrättelse om Adolfs
  ankomst. Sven och Johanna och deras barn infunno sig strax därefter,
  aftonmåltiden framsattes, och Adolf kände liksom ett nytt liv i
  kretsen av dessa enkla, glada och lyckliga människor. Senare på
  kvällen, då Göran och Adolf blivit ensamma med varandra, vandrade de
  ut i den tysta, stjärnbelysta nejden, och Adolf öppnade för vännen
  under ett långt samtal sitt hjärta, uppdrog en teckning av sitt liv
  och målade i sorgliga färger sitt nuvarande själstillstånd.
  
  - Min vän, sade Göran, du liknar stridsmannen, som lämnat slagfältet
  med ett blödande sår. Men såret är, Gudi lov, icke till döds: tiden
  och en sund levnadsfilosofi skola läka det och endast efterlämna ett
  hedrande ärr, ett tillfredsställande minne av vad du kämpat, lidit och
  genomgått. Du drager dig tillbaka med en nyttig lärdom, att nämligen
  dina krafter ej motsvara din goda vilja. Så är det med de flesta, och
  ingen bör frivilligt lägga på sin skuldra en större börda, än han
  förmår bära; i annat fall störtar han på vägen och har ingenting
  bidragit till det stora ändamålet. Du skall fortsätta striden, men ej
  såsom en ensam irrande riddare, utan såsom en soldat i de djupa
  lederna av de tusende, som verka tyst och obemärkt inom en ringa sfär,
  men med icke så ringa välsignelse. Jag tror mig hava funnit, att man,
  för att göra andra lyckliga, måste själv vara lycklig. Utan
  spänstighet i själen och mod och hopp i hjärtat kan man ej uträtta
  något verkligt gott och bestående. Dessa egenskaper skall du återvinna
  under ett verksamt och fredligt liv i naturens sköte. Erinrar du dig
  sagan om Herakles fruktansvärde motståndare, som, varje gång han
  besegrad fälldes till jorden, hämtade ny styrka ur denna sin moders
  barm och med förnyad stridslust spände bälte med lejontämjaren? Odla
  säd på dina åkrar, fisk i dina dammar, blommor i din trädgård. Varje
  morgon skall då bringa dig nya fröjder; du skall steg för steg följa
  utvecklingen av dina blommande förhoppningar och slutligen inbärga
  skörden av dina ansträngningar.  Och, framförallt, skapa lyckliga
  människor omkring dig, odla de dinas sinnen och sök att så ett
  gudomligt utsäde i deras hjärtan! Icke alla korn skola falla på
  hälleberget: ett och annat skall spira upp och bära frukt och giva nya
  frön för kommande tider. Varför klaga, om man ej med ens kan om skapa
  världen? Vad är den enskilda människans livslängd mot mänsklighetens
  oändliga framtid? Verka, medan du lever, och dö med det hopp, att Guds
  rike i tidernas fullbordan skall nedstiga på jorden!
  
  De båda vännerna hade under samfalet gått mot ortens lilla kyrkogård
  och stodo nu vid gamle Brants grav.
  
  - Adolf, fortfor Göran, den bästa läkedom för en nedstämd själ är dock
  tanken, att jordelivet blott är en försal till evigheten. Livet här
  nere med dess små bekymmer är ju snart förbi... den korta dagen lider
  till ända, och sedan... sedan
  
    "mild är natten, lugn är natten,
    hjärtats natt i graven,
    som ett månljus över land och vatten,
    som en vårfläkt över haven.
    Ingen sorgens hand
    trycker sinnet ner,
    endast friden ler
    över gravens land,
    till dess evighetens morgon tänder
    purpurljus kring nattens länder."
  
    _________________________________________________________________
  
  	       Utgivarens tillägg och anmärkningar.[1]
  
  "De vandrande djäknarne" förekom första gången såsom följetong i
  Göteborgs Handels- och Sjöfartstidning från den 2 april t. o. m. den 5
  maj 1856 (N:o 76-103), under pseudonymen Agricola.
  
  Den är visserligen icke Rydbergs förstlingsberättelse. Redan
  därförinnan hade han offentliggjort i Jönköpingsbladet åtminstone två
  följetonger: Ett äventyr i finska skärgården (1850) och
  Positivspelarne (1851); liksom det framgår av bevarade brev, att han
  under åren 1851-1854 varit sysselsatt med novell- och
  romanförfattarskap för olika tidningar, utan att med visshet kan
  uppgivas, om denna alstring nådde tryckpressen.
  
  En berättelse med motiv från Spanien, som var inlämnad till
  Handelstidningen före 1855, ehuru icke fullbordad, har tyvärr
  försvunnit, vilket är desto beklagligare, som Rydberg själv ansåg den
  vara sitt första mera märkliga arbete.
  
  Utgivaren har varit något villrådig, huruvida han borde i de samlade
  skrifterna intaga "De vandrande djäknarne", då Rydberg själv aldrig
  utgivit den i bokform, och då den ju på flera ställen röjer en viss
  omogenhet. Men den är den första bevarade prosadikt av hans hand, som
  äger litterär betydelse, och den första, i vilken hans
  författareindividualitets drag börja teckna sig något skarpare,
  särskilt i Adolfs och Görans samtal och karaktärer. Det är mig ock
  bekant, att Rydberg mot slutet av sitt liv var betänkt på att utgiva
  denna berättelse, ehuru i omarbetad form. En dylik omarbetning kom
  icke till stånd, och fråga kan för övrigt vara, huruvida den varit
  önskvärd. Ty väl hade då fjärmats enstaka ofullkomliga eller
  föråldrade ställen, men novellen hade lätteligen kunnat mista det
  litteraturhistoriska intresset såsom ett dokument i hans
  utvecklingshistoria.
  
                                                           KARL WARBURG.
  [1] Till första upplagan 1896.
  
    _________________________________________________________________
  
  End of file.
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  End of Project Gutenberg's De vandrande djäknarne, by Viktor Rydberg