text: Produced by Jari Koivisto
  
  
  
  
  
  
  RAN
  
  En dramatisk dikt
  
  
  af
  
  WILHELM PETERSON-BERGER
  
  
  
  Iduns Kungl. Hofboktryckeri, Stockholm 1898.
  
  
  
  
  
  
      till
      Fredrik Vult von Steijern
      i namn af det vi båda älska och tro på
      med tack och tillgivenhet
      från författaren.
  
  
  
  PERSONER:
  
   STEN FOLKESSON, herre till Solö.
   RIKISSA, hans husfru.
   INGRID, deras dotter.
   WALDEMAR, Ingrids trolofvade riddare.
   ULF TUVESSON, riddare.
   MÅRTEN PREST.
   BENGT, Waldemars vapensven.
   Gäster, folk och knektar på Solö.
   RAN.
   RANS TÄRNOR.
  
  
  
  
  I
  
  
  En nejd, dold af gråa dimmor.
  
  Sommarnatt i daggryningen. Vid den första svaga
  morgonljusningen börja
  
  RANS TÄRNOR osynliga i töcknet, att sjunga:
  
      Upp ur de dunkla dvalornas rike
      stiger strålande dag.
      Jordens söner och döttrar börja
      åter sin rastlösa, blinda, gäckande
      lyckojagt,
      medan vi, den silfverne fraggans
      bubblor på tidens flyende bölja,
      ögonblicksalferna,
      hvila i ljuflig ro och skåda
      leende all deras maktlösa id.
  
      Våra äro de, slafvar de föddes!
      Söker än deras tanke famna
      verldsalltets vidder,
      stormar än deras djerfva vilja
      upp mot oändligheten,
      där all tidens trånad förtvinar
      och de heta begären dö,
      sjunka de dock, när vi dem locka
      åter till jorden neder,
      låta sig fängslas af fägrings makt,
      sänkas i sinnenas sällhetsrus,
      bländas af glittret från flyktiga formers
      evigt böljande haf.
  
  Det ljusnar allt mer.
  
      Vi äro glittret, vi äro böljorna.
      Ve den dåre, som vågar att trotsa,
      vägrar att lyda vårt lockande bud!
      En ked af lidanden länkad
      jordelifvet honom skall varda.
      Rassla hon skall med en klang
      af tandagnisslan och snyftande stön,
      när hans sjudande blod
  
      våndas vildt i försakelsens fängsel.
  
      Tvåfaldt ve den vansinnige,
      som en gång bunden i våra garn
      och kysst af vår drottnings läppar,
      vänder åter till det som han svek!
      Vägen går öfver lik.
      Dödens han är.
  
  Dimmorna ha nu skingrats och ljuset vuxit så i styrka att hela nejden
  kan tydligt urskiljas. Man ser en mindre hafsvik; på dess bortre
  strand Solö slott, på den hitre en väg, som leder dit rundt viken.
  Ute i vattnet en stenhäll. Invid land en båt.
  
  TÄRNORNA, hvilande kring stenhällen, vaggade af vågdyningar,
  fortfara att sjunga:
  
      Nej, I jordens söner och döttrar,
      lyssnen lydigt till våra lagar,
      ljufva som sånger i sommarnätter,
      starka som hafvets hvälfvande vågor!
      Födde I ären att lyssna och le,
      födde att tjusas och rusas.
  
      Hör!
      Morgonvinden nalkas.
      Se!
      Ljuset jagar på brinnande vingar
      fram i det blå,
      tänder blommande färger och toner.
      Det skiner och skälfver och svingar,
      ytans yrande böljelek klingar,
      dallrar och dansar i darrande ringar,
      doftar och lyser.
      Och buren däraf
      ilar lyckan fram öfver brusande haf,
      fram emot jordbarnens strand
      för att fångas och fly
      eller hägra i sky
      eller dö mellan trånande armar.
  
  RAN stiger upp ur djupet. Sittande på stenhällen talar
  hon till tärnorna:
  
      Lättare är väl att sjunga
      om skenets skimrande välde
      än att med sjungande skingra
      de lurande farors hot.
      Vakten Eder, I glömska
      och glädtigt glammande tärnor
      att kufvande kraft ej lägger
      oss fångna för fiendefot.
  
  TÄRNORNA
  
      Drottning, ditt ord
      med oro vi tyda.
      Vi längta att lyda.
      Drottning, befall!
  
  RAN
  
      Den jordens son, som ej dåras
      af lismande syner och sånger,
      men lär dem, kan själarne lyfta
      med skönhet ur villornas band.
      Vår makt af hans styrka blir stulen.
      Hans ord oss tvingar att tjena
      det andra skenet, som sanning
      är kalladt i själarnes land.
  
      En skald skall han nämnas på jorden
      och stor den gerning, som bygger
      af tankar och bilder och toner
      en fager frihetens skans.
      Mot skaldernas slägte står striden;
      i dem vi verlden besegra.
      De först af alla må falla
      för hågringens frestande glans.
  
  TÄRNORNA
  
      Drottning, ditt ord
      med oro vi tyda.
      Vi längta att lyda.
      Drottning, befall!
  
  RAN
  
      Där i Solöborgens salar
      dväljes redan mången gäst
      Riddarns unga dotter firar
      stolt i dag sin bröllopsfest
  
      Fjärran från han rider,
      hennes bålde brudgum.
      Leden lustigt lider
      under gångarns traf.
      Men i skaldehågen
      skönhetslängtan leker
      skiftande som vågen
      på mitt vida haf.
  
      Hastande hitåt han nalkas
      arla på sin brudgumsfärd.
      Våra sånger skall han höra.
      Må han då af dem bli snärd.
      Sjungen, sjungen, mina tärnor,
      hafvets skönsta melodi!
      Når han målet, icke längre
      han af oss kan dårad bli.
  
      Ty vid brudens sida
      skall hans blick med glädje
      men befriad glida
      öfver all vår lek.
      Än som sol på vågen
      grannt hans drömmar spela.
      Skiftande är hågen,
      ungdomsvarm och vek.
  
  TÄRNORNA
  
      Hastande hitåt han nalkas
      arla på sin burdgumsfärd.
      Våra sånger skall han höra.
      Må han då af dem bli snärd.
      Sjungom, sjungom, systrar kära,
      hafvets skönsta melodi!
      Når han målet, icke längre
      han af oss kan dårad bli.
  
  Dyka under det följande sakta ned i djupet.
  
  WALDEMARS röst på afstånd, närmande sig.
  
      Hallaho!
      Hej, sträck ut, min gångare flink!
      Låna min lågande längtans vingar!
      Sjung mig en visa, du drillande fink,
      så det långt bort i skogarne klingar:
      Herr Waldemar rider till sitt bröllop!
  
  WALDEMAR och BENGT rida in. I samma ögonblick rinner solen.
  De båda ryttarne hålla in sina hästar.
  
  WALDEMAR
  
      Vid alla helgon, en fager syn,
  
      där uti morgonens röda brand
      hon lyfter murar och torn mot skyn,
      den stolta borgen vid sjöastrand!
  
      Därinne bidar min unga brud,
      Ingrid den väna, sin barndomsvän.
      De glimmande rutor, de sända mig bud:
      Är icke Waldemar kommen än?
      Jag kommer, Ingrid!
  
  Rider fram, men hejdar sig plötsligt.
  
                          Se, båten där!
      Och fjärden är speglande silfverklar --
      Helt visst till min lycka den stråten bär
      som lockar med glans, så underbar!
  
  Springer af, kastar tyglarne åt Bengt.
  
      Till borgen med gångarn du rida må!
      Själf vill jag dit öfver böljorna nå.
  
  BENGT rider ut.
  
  WALDEMAR stiger i båten och stöter från land. Står en stund stum
  betraktande morgonens skönhet, börjar sedan sakta och i stilla
  hänryckning:
  
      Full af soliga löften den skimrande
      rymden sin blåögda klarhet förnyar.
      Öfver min väg gå strålarne, timrande
      äreportar bland gyllne skyar.
      Blommande sommar ler öfver landen
      Ångarne dofta och skogarne susa.
      Genljud i fjärran jublar på stranden,
      jublande stiger min sång mot det ljusa:
      Herr Waldemar drager till sitt bröllop.
  
  RANS TÄRNOR osynliga.
  
      Hvad äro jordiska fröjder alla
      mot dem vi bjuda!
      Blott skum och skuggor, bleka och kalla.
      Härnere skönhetens sjöar svalla,
      och njutningens bränningar stiga och falla
      och svalkas och sjuda.
  
  RANS stämma ur djupet.
  
      Waldemar! Waldemar! Waldemar!
  
  WALDEMAR
  
      Hvad?
      Hvem ropar mig? --
      Hvem sjunger? --
      Sällsam var den klang mitt öra nådde!
  
  TÄRNORNA som förut.
  
      När söknets äflan, den orotunga,
      din dröm förstörde,
      och trots du kände i tanken ljunga
      och frihetslängtan sin brandpil slunga
      in i ditt hjärta, det eldigt unga,
      var det oss du hörde.
  
  En hvit dimma har sakta sänkt sig ned öfver fjärden.
  
  RANS stämma.
  
      Waldemar! Waldemar! Waldemar!
  
  WALDEMAR
  
      Hvad sällsam sanning, hvad tjusning i sången!
      Med hemlig trollmakt den tager mig fången.
      Och när jag blicken i djupet sänker,
      ett gåtfullt skimmer emot mig blänker.
      Det är en villa! -- Hon skall förgå
      i nästa minut. -- Jag vakna må!
      Ingrid mig väntar. -- --
  
  Töcknet genomskimras af en ljusgrön glans. RAN och TÄRNORNA
  visa sig plötsligt.
  
  RAN
  
      Waldemar!
      Känner du mig ej?
      Du ofta badat
      i mina böljor.
      Förnam du ej då min kyss?
      Ofta satt du på skäret och lyddes
      till dyningens sorl.
      Det var jag som sjöng
      om alla de strålande under
      hafvet gömmer,
      hafvet, mitt stora kristallklara rike.
  
      Waldemar, kom,
      följ mig dit ned!
      Den skönhetstrånad, som bor i din själ
      skall ljufligt stillas
      och ständigt vakna på nytt för att stillas.
      Lifvet skall varda en dikt, ett rus.
      Stundernas fridlösa flykt
      i salig glömska skall hejdas.
      Waldemar, kom!
  
  WALDEMAR
  
      Fager du är, fagra dina ord,
      men i hågen likväl de föda
      en sällsam ångest, förut ej spord,
      och dina ögon underligt glöda.
      Är du en drömbild, ett gyckel blott
      af mina sinnen? -- --
  
  Dimman lättar ett ögonblick, så att Solö skymtar fram.
  
                      Ja visst, jag drömmer
      Min väg går i dag till Solö slott,
      och Ingrid mig väntar. Mitt mål jag glömmer!
  
  Vill med en årstöt ge båten fart. Dimman tätnar åter.
  
  RAN
  
      Waldemar, dröj!
      Ja, sannt du sjöng.
      En drömbild är jag
      och mitt rike är drömmarnes.
      Men drömmen är mer än verkligheten,
      skönare, större,
      och en drömmare ständigt du var.
      Ofta som barn från gossarnes lekar
      till ensligheten undan du smög.
      Ofta som yngling i junkrarnes lag,
      medan vinet och skämtet flödade,
      sjönk du i tankar och syner hän,
      hörde hemligt på oss.
      Oftast dock när skrämmande, tom,
      hvardagsträlarnes id dig mötte,
      vår verld du sökte,
      sagor du diktade, toner du fann.
      De voro din tröst, vår gåfva de voro.
  
  WALDEMAR
  
      Eder gåfva?!
      O ja, jag vet:
      Vid hafvet lärde jag att sjunga,
      till hafvet drogs jag
      städs af längtan.
      Jag älskar det!
      Är du dess drottning?
      O, du är skön!
      Och gerna följde jag dig
      ned till din drömverld.
      Men mitt hjerta våndas,
      ångest och berusning
      kämpa därom.
      Sinnet somnar,
      Minnet mattas.
      Det är något jag glömmer!
      O Gud -- hvad är det?
  
  RAN
  
      Waldemar, kom!
      Blott för en minut --
      som år den skall synas dig,
      år af sällhet.
      Minnet däraf skall varda en källa
      till jublande visor.
      Fagert och nytt skall du kväda.
      Sångarfröjd, sångarära
      min kyss vill dig bringa.
  
      Men vägrar du nu att följa,
      evig ånger dig tära skall.
      Trött skall du trampa
      sökenlefnadens stigar.
      Sången skall sina,
      synerna slockna,
      sagorna dö.
  
  Töcknet lyser af ett starkt rosenskimmer.
  
  RAN och TÄRORNA sträcka armarna mot Waldemar.
  
      Nej, du drömmare, kom, träd ned
      i våra dunkelblå salar,
      där ljuflig oro och salig fred
      din skiftande törst hugsvalar!
      Dåre den, som till lifvets slut
      i tom, förtärande trånad brinner!
      Låt ruset flamma en kort minut!
      Här först din drömda lycka du finner.
  
  WALDEMAR
  
      En rysning igenom hjertat går.
      Mig fångar förtrollningens under.
      Ej tanken dess snara slita förmår,
      och viljan domnar därunder.
      Dåre den, som till lifvets slut
      i tom, förtärande trånad brinner!
      Må ruset flamma en kort minut,
      om en gång min drömda lycka jag hinner!
  
  Kastar sig i Rans armar. Alla glida sakta ned i djupet under ljuft
  bortdöende musik.
  
         *       *       *       *       *
  
  Dimman skingrar sig långsamt; nejden ligger åter i solsken. Folk
  drager då och då förbi åt Solö till.
  
  Om en stund börja hornsignaler och rop att ljuda från andra stranden.
  
  BENGT kommer brådskande, följd af en skara KNEKTAR och GÅRDSFOLK.
  
  BENGT
  
      Just här jag skildes vid min herre.
  
  EN KVINNA
  
      Må helgonen oss skydda! Hvad har skett?
  
  BENGT
  
      Guds nåd förbjude något värre
      än att när töcken nyss sig öfver fjärden bredt,
      helt oförmärkt han vikit från sin bana.
      Nu när det klarnat nog han kosan ser.
      Men kommen, låt oss öfver sunden spana!
      Vårt nit åt jungfruns oro lindring ger.
  
  Alla skynda ut åt höger.
  
         *       *       *       *       *
  
  ULF TUVESSON ensam, i djupa tankar
  
      Rätt sällsamt! Ofta nog jag henne såg,
      och vän och fager städs hon syntes mig,
      dock tändes ingen åtrå i mitt hjärta.
      Men när i dag i brudens hvita dräkt
      hon höfviskt helsande mig handen gaf,
      af vårens lust förnam jag som en fläkt,
      och ijusa minnen stego ur sin graf -- -- --
      blott för att inför hennes bild förblekna!
      Så kände jag ej förr mitt sinne vekna,
      jag, som dock lekt så mången kärlig lek
      och pröfvat kvinnogunst och kvinnosvek.
      -- -- -- -- --
      En ann hon bidar under krans och slöja.
      Men ödet synes böjdt att stå mig bi,
      ty hennes brudgum dröjer. -- Må han dröja! --
      Hvem vet, törhända är hon redan fri! -- --
  
  ETT SÄLLSKAP BRÖLLOPSGÄSTER -- riddare och damer -- frdn Solö.
  Herr Ulf sällar sig till dem.
  
  EN DAM till herr Ulf.
  
      Ett märkligt bröllop månde detta kallas,
      där efter brudgummen man skallgång går.
  
  EN RIDDARE
  
      Jag menar, att han hela saken glömt.
      Väl någonstäds i skog och mark han sitter
      och smider till en visa sina rim.
  
  EN ANNAN RIDDARE
  
      Och tror sig tids nog hinna hit till sängdags.
  
  EN TREDJE
  
      Därmed lär jungfrun icke nöja sig.
      Om rätt man känner hennes sinnelag,
      så blir hans straff så långt som bröllopsnatten.
  
  EN AV DE YNGRE DAMERNA
  
      Ej ville jag i brudens ställe vara!
  
  FLERE
  
      Där kommer hon! Utaf sin ängslan drifven
      hon går att möta knektarne som sökt.
  
  STEN FOLKESSON och INGRID, MÅRTEN PREST och FRU RIKISSA komma från
  Solö, följda af en skara gäster och gårdsfolk. Några af Bengts
  följeslagare återvända samtidigt från höger. Rop i folkskaran:
  
      Har ingen ännu junkern sett?
  
      Svar: Ej vi!
  
  HERR STEN halfhögt.
  
      Var lugn, mitt barn! Hvad kunde väl ha timat?
  
  INGRID
  
      Ej oro känner jag, men harm! En brud
      som öfvergifven stär pä bröllopsdagen!
      Kan Waldemar mig unna sådan skam?
      Väl ofta förr när han till Solö drog
      för hafvets brus och skogens han förgat
      sitt mål och svärmande i dikt och drömmar
      på vägen dröjde. När han sedan kom,
      en nyfödd sång och väna sommarblomster
      han bragte mig med ångerfulla ord.
      Hans varma kyssar brunno dubbelt varma,
      hans ögon logo bedjande och blida.
      Glömd var min väntan och min bitterhet.
      Men nu, i dag, -- pä sjelfva bröllopsdagen
      till alla dessa gästers spott och spe!
      Det går för vida.
  
  HERR STEN
  
                        Rätt får nu mitt råd.
      Dig och din moder må det ändtligt gräma,
      att jag för Edra böner vika gaf
      och dådlös drömmare till måg mig valde.
      Men gjordt är gjordt --
  
  Till BENGT, som kommer med knektarne från höger.
  
                           Hvad hafven i att mäla?
  
  BENGT
  
      Ej goda tidender, jag räds: den båt,
      hvari jag sjelf såg junkern stiga nyss,
      vi fumnit drifvande på fjärden -- tom.
  
  INGRID sjunker med ett svagt anskri till marken.
  
  FRU RIKISSA böjer sig öfver henne
  
      Ack, Ingrid, arma barn! -- --
  
  FOLKSKARAN, sakta mumlande.
  
      Så har då döden
      in i laget trängt
      och i bittra flöden bröllopsglädjen dränkt?
  
  FRU RIKISSA
  
      Min Ingrid, låt ett sista hopp
      dig utur smärtans dvala rycka!
      Den dunkla gåtan än i lycka,
      ej blott i sorg kan lösas opp.
  
  INGRID reser sig långsamt, liksom bedöfvad.
  
  FOLKET sakta
  
      I brudens stolta bonad
      hur liljeblek hon står,
      från hjärtesorg ej skonad
      i ålderns vår.
  
  INGRID
  
      Det är ej sannt! -- Det är en dröm allenast
      en hjärtlöst gycklande, förfärlig dröm!
      Dess heta ångest mina tårars ström
      förtorkar. Väcken mig! Ack genast, genast!
  
      I tyste tveken. -- Ha, du Gud, som låter
      dig fromt tillbedjas utaf jorden all,
      om på din makt jag icke tvina skall
      gif mig den lycka, som du sköflat, åter!
  
  MÅRTEN PREST
  
      Håll, jungfru Ingrid! Låten Eder kvida
      ej varda hädelse och syndigt hån!
      Ty veten, blott med bistånd ofvanfrån
      I Eder brudgum ånnu kunnen bida.
  
      I hafvets djup sig falska väsen dölja,
      som dåra människor med fager sång.
      En orådd ungersven re'n mången gång
      blef lockad ned med list i deras bölja.
  
  Rörelse i folkskaran.
  
      Det månde hafva blifvit junkerns öde.
      Dock menar jag, att än han frälsas kan,
      om blott hans minne, nu af trollsång söfdt,
      med vigda klockors ljud ur dvalan väckes.
  
  HERR STEN till en af knektarne.
  
      Till kyrkan skynda! Ring i hennes klocka!
  
  MÅRTEN PREST
  
      Men trollen äro mäktiga. Sitt rof
      de lämna ej förutan nödtvång åter.
      Ur helga sägner jag ett medel minns,
      beprisadt för sin kraft. Den dyraste
      klenod, som I af Eder brudgum fått,
      i hafvet offras må, af böner signad.
      Ju vissare I liten dåruppå,
      med desto större makt han draga skall
      sin gifvare till denna nejd tillbaka.
      Den gyllne ringen där på Eder hand
      just lämplig är att lösa junkerns band.
  
  INGRID
  
      Hvad? Löftespanten som mig Waldemar gaf
      den dag, då vi hvarandra trohet svuro!
  
  MÅRTEN PREST
  
      I offrets vånda ligger offrets kraft.
  
  INGRID tvekar en stund i häftig inre kamp.
  
  FRU RIKISSA
  
      Ej må du dröja, Ingrid, när det geller
      att frälsa den ditt hjerta håller kär.
  
  INGRID
  
      Välan dål Till hans räddning må det ske!
      I lären mig den bön, som offret viger.
  
  MÅRTEN PREST
  
      Nej, Eder smärta själf må orden finna.
  
  INGRID efter en paus, knähöjande.
  
      Frälsaremoder, du som allt lidande
      huldrik hugsvalar!
      Se till det offer, som blödande, kvidande,
      himmelska under i ångest förbidande
      hjärtat dig bär!
  
      Bringa mig åter den vän, som med tårade
      blickar jag söker!
      Frälsaremoder, du nådens utkorade.
      Fräls den af syndiga villor bedårade!
      Bönhör hans brud!
  
  FOLKET
  
      Heliga jungfru, bönhör hans brud!
  
  INGRID reser sig upp, drager ringen af sin hand och kastar honom
  i hafvet. Klockringning ljuder på afstånd. Folkskaran börjar upplösa
  sig. Några taga afsked och gå åt höger, andra följa HERR STEN,
  FRU RIKISSA, INGRID och MÅRTEN PREST åt Solöhållet. ULF TUVESSON
  ensam stannar.
  
  DE BORTDRAGANDE
  
      Gyllne boja, genom böljor
      till den bundne väg dig bana
      att mot trolldomsruset mana
      minnena som flytt!
  
  ULF TUVESSON
  
      Han borta är -- hur fagert än de sjunga,
      och bruden dragit ringen af sin hand.
      Det tyckes för mitt hopp ett gynsamt tecken --
  
  GÄSTERNA på afstånd.
  
      Gyllne boja, du år bilden
      af den kärleks makt, som väcker
      och till räddning handen räcker
      dem, som djupets röster lydt.
  
  ULF TUVESSON
  
      Väl brann en bitter sorg i hennes bön --
      men kvinnotårar vet jag torka snart
      där ärans högsta halvor glänsa klart.
      Sten Folkesson ej månde slikt bedröfva.
      Välan, ett sorgeår det knappt skall töfva
      förr än till jungfrun jag att gilja går -- --
  
  Aflägsnar sig åt Solö till.
  
  GÄSTERNA i fjärran
  
      Gyllne boja, flink till borgen
      återför den fröjd som flyktat!
      Innan året än är lyktadt,
      varde glllet nytt!
  
  
  
  
  II
  
  ETT ÅR SENARE
  
  
  FÖRSTA BILDEN
  
  På Solö. Ett rum i götisk stil. Solsken.
  
  INGRID svartklädd, sitter vid fönstret och sömmar.
  
      "Uti min örtagård det stod
      en gång en ros så röd,
      så röd som allt mitt hjärteblod.
      Men under bladens bjärta glöd
      i mullen grodde sorgens bleka lilja.
  
      "De skira färger fullo af
      för stormens lek och gny.
      Skall väl ur sommartidig graf
      den rosen gå i blomning ny?
      Tungt är att vattna sorgens bleka lilja.
  
      "Mitt hela lif i väntan går,
      dess ström ej stämmas kan.
      Snart örtagården öde står.
      Där en gång rosenglöden brann
      nu vissnar äfven sorgens bleka lilja".
  
  Låter sömnaden sjunka, stirrar själsfrånvarande ut i solskenet.
  
      "Ju vissare I liten därupp
      med desto större makt han draga skall
      sin gifvare till denna nejd tilibaka."
      Så lödo prestens ord. Det är min kraft,
      min själs förtröstan, som skall Waldemar frälsa.
      Men ack, hvar stund min svaghet mera blottar:
      Jag kan ej hoppas, mäktar icke tro,
      så länge än hans öde dunkelt är!
  
  Stiger upp
  
      Ett år har redan gått i oviss bidan.
      Min ungdom svinner och min tid förtärs --
      Därute drager lifvet stolt förbi
      med bröllopsgillen, sång och sommarjubel!
      Ut vill jag -- ut, att mina bojor kasta
      och blomstersmyckad blanda mig i vimlet --
      Förgäfves!
      Ringen i hafvets djup min hand och fot
      förlamar. Uti minnets cell som fånge
      jag är till evig hopplös väntan dömd.
  
  Sjunker ned med ansiktet gömdt i sina händer.
  
  FRU RIKISSA inträder sakta utan att Ingrid ser upp.
  
      Ack, barn, låt ej din tanke ständigt stinga
      på nytt i detta sår, om det skall gro!
  
  INGRID reser sig åter
  
      Blott döden, moder, skingra kan de kval,
      som efter Edra råd mig själf jag redde,
      när af min hand jag trohetstecknet drog!
  
         *       *       *       *       *
  
  FRU RIKISSA
  
      I sorg och grubbel fånget är ditt sinn.
      Ännu du hoppas bör på bättre skiften;
      att ej förtvifla har mig lifvet lärt
  
  INGRID
  
      Du, moder, led en gång som jag?
  
  FRU RIKISSA
  
      Ja, barn,
      En sorg lik din jag hade i min ungdom,
      fast aldrig än dess hemlighet jag yppat.
      Nu till din tröst jag därom tälja vill:
  
      Herr Peder han var sig en riddare su båld,
      ut drog han i verlden den vida
      att kämpa för Krist mot de hedningars våld.
      Då runno mina tårar så strida.
      Väl stridare månde de rinna ändå,
      när skeppen buro bud öfver hafvet det blå:
      Herr Peder ligger döder
      under palmer i söder,
      rätt aldrig han med Eder i brudsäng skall gå
      under solen.
  
      Jag sörjde i nätter, jag suckade i år,
      då vände min gråt igen att flyta.
      "I blifven min, stolts jungfru, och torken Eder tår!
      På Solö skola sorgetankar tryta."
      Så talade herr Sten. Han var käck och glad och ung,
      och bodde i sin borg allt sä stolt som någon kung.
      "Herr Peder ligger döder
      under palmer i söder,
      men utan hjärtegamman varder lefnaden tung
      under solen."
  
      Han log och hjöd mig handen. Då helades mitt sinn.
      Slik giljare väl kunde det beveka!
      Snart drog i Solöborgen vårt bröllopsfölje in;
      så lustigt hördes gigarena leka.
      Men frammannför gick våren och strödde blommor mång',
      och under himlafästet jag hörde som en sång:
      "Herr Peder ligger döder
      under palmer i söder,
      men själen ser i himmelrik med fröjd vår lefnads gång
      under solen."
  
  INGRID
  
      Hur lycklig, moder, var din lott mot min!
      En varm och djup och tårdränkt hjertesorg
      är himmelsk lust mot denna dofva oro,
      som stjäl mitt hjärtas tro, min viljas makt, --
      som all min kraft att sörja krossat har
      till stoft och mängt som gift uti mitt blod.
      så att af fridlös ångest städs det brinner.
  
  Står orörligt stirrande, försjunken i plågsamma tankar,
  utan att lyssna till moderns ord.
  
  FRU RIKISSA
  
      Mitt kära barn, slå dessa tankar bort!
      Var viss, snart kan sig allt i gamman vända.
  
  HERR STEN inträder. INGRID märker det icke. FRU RIKISSA besvarar
  hans spörjande blick med en stum åtbörd. Han gör en axelryckning
  och står en stund likasom väntande. Till sist:
  
      Det sägs att tiden helar alla smärtor:
      då månde denna snart ock vara läkt.
      Ty kommer jag, min dotter, dig att mäla
      om stora ting. -- Så hör mig!
  
  INGRID återuppvaknande.
  
      Tala fader!
  
  HERR STEN
  
      Nåväl! -- Då fullt ett år re'n har förgått
      se'n junker Waldemar dig öfvergaf,
      så är för dig han död. Emellan Eder
      må hvarje band för alltid van löst!
  
  INGRID gör en åtbörd af den högsta öfverraskning.
  
      Ulf Tuvesson, hvars rikedom och slägt
      allt landet känner väl, har nu af mig
      begärt din hand och med mitt gillande
      i dag allt re'n han kommer för att få
      mitt löfte af din egen mun besegladt.
  
  FRU RIKISSA
  
      Se, Ingrid, hastigt sannas mina ord!
  
  INGRID liksom för sig själf
  
      Men Waldemar, som ringen frälsa skall --
  
  HERR STEN
  
      Ej mer om honom! Föga hopp du har,
      när prestens råd ej ännu frukter burit.
      För slika griller du ej offra må
      den afundsvärda lott, som här dig bjuds.
  
  INGRID
  
      Den lotten tycks mig föga afundsvärd
      att af min fader till ett svek jag dömes.
  
  HERR STEN
  
      Hvad? Svek! Dig junkern svikit har,
      ej honom du!
  
  INGRID
  
      Min fader, den klenod,
      som genom hjärtats dom mig dyrast var,
      jag gaf som lösen för mitt hjärtas lycka,
      och himlamakter ropade jag an.
      Mer helig ed, mig tycks, blef aldrig svuren,
      mer heligt offer icke bringas kan.
      Din dotter är för stolt att slikt förgäta;
      jag måste bida --
  
  HERR STEN
  
      Litar du då än
      på detta offer?
  
  INGRID efter ett ögonblicks tvekan.
  
      Sant än syns mig ordet:
      "I offrets vånda ligger offrets kraft" --
      Förvisso är min vånda svår -- --
  
  HERR STEN
  
      Ja, väl!
      Men om jag riktigt fattat prestens råd,
      så löses denna kraft och varder dåd
      blott i den mån du däruppå förtröstar.
      Jag af din tvekan granneligen ser:
      Du känner våndan, tror ej på dess lön
      och kan ej tro därpå. Så har du sjelf
      den dunkla gatan löst till egen båtnad.
  
  INGRIDS ansigtsutttyck och åtbörder förråda en häftig inre kamp.
  
  EN SVEN inträder anmälande:
  
      Ulf Tuvesson med många män i följe
      just nu i borgen drager in.
  
  HERR STEN
  
      Se till
      att för hans folk ej god förplägning fattas!
  
  Svennen går.
  
      Jag går att riddarn helsa. Hit till Eder
      jag honom för. Nu sansa dig, mitt barn.
      att din trolofvade du väl må möta.
  
  Går.
  
  INGRID
  
      Till all min smålek alltså äfven den
      att oåtspord förenas med en annan
      än den mitt hjärta själfmant gaf sitt val.
  
  FRU RIKISSA
  
      Säg, har då Waldemar din älskog än?
  
  INGRID söker länge efter svar.
  
      Ack, för min blick är allt blott natt och gåtor!
  
  FRU RIKISSA
  
      Ja, barn, en moders öga bättre ser
      än ditt, som gråtit nyss så mången tår.
      Allt ligger ljust och klart. De band ha brustit.
      som vid det flydda fängslade ditt lif,
      och du är fri. Ditt hjärta har dig löst.
      När på ditt offer du ej mäktar tro,
      då är den stolthet blott bedrägligt sken.
      som dömer dig till ny och fåfäng väntan.
      Tänk på din moders ungdomssaga, barn.
      och fatta mod! Men tyst, jag hör dem nalkas.
  
  Dörren öppnas af svenner. ULF TUVESSSON inträder förd af HERR STEN.
  
  FRU RIKISSA
  
      I varen välkommen, herr riddare god!
      Vårt hus stor heder I gören.
      Och ljusare tider och gladare mod
      tillbaka till Solö I fören.
  
  HERR ULF
  
      Min tack, fru Rikissa, för den hälsning så god!
      Till Solös fridfulla nejder
      så tidt min varmaste längtan stod
      från rikets rådslag och fejder.
  
  INGRID för sig själf
  
      En riddersman han är i skick och blick,
      i later som i dater.
  
  HERR ULF fattar Ingrids hand
  
      Jungfru Ingrid!
      Mitt ärende kännen I. Kommen jag är
      med ära till Eder att gilja.
      Herr Sten redan sport, att I ären mig kär,
      och styrkt af hans löfte och vilja
      jag beder, att nu Eder egen mund,
      den rosenfagra, må säga,
      hvad själf I menen om sådant förbund,
      och om denna hand jag skall äga.
  
  INGRID utan att se upp
  
      Ulf Tuvesson!
      Min faders ord må skänka Eder handen,
      mitt hjärta lyder andra makters bud.
  
  HERR STEN halfhögt.
  
      Gods död! Hvad? Trotsar hon?
  
  Hejdar sig vid ett förstulet tecken från fru Rikissa.
  
  HERR ULF som släppt Ingrids hand.
  
      I svaren stolt,
      skön jungfru. Icke nu jag dristade
      om Edert hjärta bedja, och jag svär,
      att icke förr vårt bröllop firas skall
      än detta hjärtas gunst jag vunnit har.
  
  Fattar ånyo hennes hand.
  
      Men intill dess den fagra handen bäre
      som tecken af mitt löfte denna ring.
  
  INGRID drager undan handen
  
      Af Edert käcka tal man märka kan
      att kvinnors ynnest Eder billig tycks.
      Så hören då jämväl den ed jag svär:
      Ej förr min hand skall bära denna ring
      än detta hjärtas gunst I vunnit hafven!
  
  HERR STEN
  
      Besinna väl, min dotter, dina ord!
  
  FRU RIKISSA
  
      Förspill ej af en nyck din lefnads lycka!
  
  INGRID
  
      Ack, lycka! -- Inför denna ring jag ryser.
      Dess gyllne skimmer endast minner mig
      om den, som fordom blänkte på min hand
      och som jag offrade. -- I veten hvarför -- --
      Ja, märken väl, herr Ulf: om jag en gång
      som husfru träder in i Eder borg
      skall hotande den tanken städs mig följa
      att han, den andre, återkomma kan.
      Af oviss oro skall mitt sinne täras,
      och lust och löjen fly från Edra salar,
      och om Ulf Tuvesson det sägas skall
      att han ett osällt gifte korat sig.
  
  HERR ULF
  
      Nej, jungfru Ingrid, gladeligt jag tror
      på ljusa framtidsdagar, när en gång
      I Eder svåra sorg förvunnit hafven.
      Ej tröst skall Eder tryta, ty jag sett
      att Eder stolta håg mot höjden trår.
  
  INGRID
  
      Fullväl jag vet, att man herr Ulfs gemål
      stor heder skall bevisa.
  
  HERR ULF
  
      Kännen I
      jämväl den fröjd som heter: städs att söka
      ett högre nå?
  
  INGRID
  
      Ett högre? På hvad sätt?
  
  HERR ULF
  
      Som falken stiger går mitt ödes bana,
      min ätt i landet ädlast är och äldst,
      i dessa ådror flyter kungablod,
      och denna hand har redan ofta pröfvat
      att rikets tyglar hålla. Hafven akt,
      stolts jungfru! Lätt det händer att en dag
      en krona sätts på Edra gyllne lockar.
      Kan sådant hopp ej lifva Edert mod?
  
  INGRID står länge stum, träffad af hans ord. Till sist:
  
      Ja -- ja -- Det vore lön för all min kvida,
      det vore tröst för hvarje stund af kval!
      Att gifva lifvet stora syftens glans,
      att stolt och hjältelik dess färd gestalta -- --
      Hvad sällsam eld som tändes i min själ
      vid dessa tankar, eggande och ljufva!
      Och underbara syner dyka fram
      ur flydda drömmars aningsfulla dunkel --
      -- -- -- -- --
      I fjärran står en stad. Dess torn och vallar
      i solen glimma. Vinden leker lätt
      med fanor, vimplar, band och blomsterslingor,
      och rymden dallrar utaf klockors dån.
      Från gatorna och torgen glammet går
      med presters sång och klangen af basuner.
      Och sakta drager upp mot kungaborgen
      ett festligt tåg i bjärta skrudars prakt.
      Högst rida två i flammande skarlakan.
      Hör! Folket jublar --
  
  HERR ULF leende.
  
      "Hell vår fagra drottning!"
  
  Medan Ingrid ännu står halft försjunken i sin syn, sätter herr Ulf,
  utan att hon gör motstånd, ringen på hennes hand, som han därpå
  höfviskt kysser. Fru Rikissa omfamnar Ingrid: riddarne vexla
  ett handslag.
  
  
  ANDRA BILDEN
  
  Hos Ran: En stor praktfull sal med genomskinliga väggar. Utanför stå
  sällsamma bjärta jätteblommor, vaggande af och an i vattnet Längre
  bort skymta stund efter annan hafsvidunder fram och försvinna
  åter i dunklet.
  
  RAN och WALDEMAR sitta tillsammans under en tronhimmel och åse
  TÄRNORNAS dans.
  
  TÄRNORNA
  
      Systrar, låten visor klinga
      genom hafvets klara rymder,
      låten dansar lätt sig svinga
      öfver silfversanden hän!
      Fröjder våra fjät bevinga.
      Tröst åt själ, som trår och längtar
      hvita lemmars lek vill bringa,
      smidig, smäktande och vän.
  
      Fram under verldshvalfvets irrande lågor
      simmar vilsen en snöhvit svan,
      viljelös buren af vexlingens vågor
      öfver dess ändlösa ocean.
      Människosinne, du är den seglande
      svanen därute,
      din är den skönhet du ser i de speglande
      böljornas bild på din öde ban.
  
      Hur till flygt du vingen breder
      är oändligheten stängsel.
      Vill du varda fri ditt fängsel,
      dyk till oss i glittret neder!
  
      Hör, hvad dig väntar, hör!
  
      Biktande blickars lockande lågor,
      klangers och dofters rusiga smek
      vagga dig vekt på vällande vågor,
      söfva och väcka i villande lek.
      Upp ur de brinnande lifsdjupen höja sig
      rosende syner,
      formbindningsyrans drömbilder röja sig
      genom förrädiska slöjors svek.
  
      Ty med dem hvar ljuflig villas
      hemlighet vi listigt gömma,
      hur man tänder eldar ömma
      och hur älskogslängtan stillas.
  
      Tänd dem och släck dem! Tänd!
  
      Systrar, låten visor klinga
      genom hafvets klara rymder,
      låten dansar lätt sig svinga
      öfver silfversanden hän!
      Fröjder våra fjät bevinga.
      Tröst åt själ som trår och längtar
      hvita lemmars lek vill bringa
      smidig smäktande och vän.
  
  RAN ger ett tecken åt de dansande att sluta.
  
      Har denna lek ej längre ditt behag?
      Ditt öga stirrar mot ett namnlöst fjärran,
      din mun är stum och kysser icke mer
      din arm ej längre sträcks till varma famntag?
  
  WALDEMAR
  
      Jag lyss till hafvets underliga dån.
      Dess dofva sånger jämt jag söker tyda.
      Mig tyckes att jag hört dem förr, men vet
      ej när, ej hvar --
  
  RAN
  
      Kan mina tärnors glam
      ej grubblet ur ditt veka sinn förjaga,
      så kom till mig, läs svaret i min blick
      på hvarje fråga, som din tunga bränner!
      Jag älskar dig --
  
  WALDEMAR utan att lyssna till henne.
  
      Då rör sig i mitt bröst
      en hemlig oro; jag ett namn vill ropa.
      Det dyker fjärran upp ur vattnens brus
      men än ej fram till mina läppar hunnet
      det åter dränks i sorl och mörker --
  
  RAN
  
      Tärnor!
      Fort bringen vin! -- I glömskans skira purpur
      din tankes köld till känsla tina skall.
  
  WALDEMAR
  
      Mig tycks ditt vin ej mer ha samma kraft.
      Snart kan mitt blod ej längre däraf eldas.
  
  RAN
  
      Då har ditt blod ej längre samma kraft
      att fröjdas åt sitt eget flödes yra,
      och ledan lurar i din slöa håg.
      Var på din vakt! Hon vill din lifslust stjäla.
  
  WALDEMAR
  
      Ja, jag är trött, ej vaka jag förmår.
      I drömlös slummer blott jag ville sjunka.
  
  RAN
  
      Ger icke ruset dig en drömlös ro?
  
  WALDEMAR
  
      Jag vaknar städs med häftigare törst.
      Är lifvet endast rus och törst? Skall ej
      en gång jag stärkt och fri ur dvalan stiga
      och vaken njuta svalkan i min själ?
  
  RAN
  
      Att vakna är att känna åtrån vakna
      och blott i slummern är din ande sval.
  
  WALDEMAR
  
      Så lät mig vakna när jag slumrar in
      och njuta slummerns sötma vakande!
  
  RAN
  
      Nu tronar ledan pä din trötta läpp!
      Bland önskningar, som fåfängt storma hän
      mot alltets gräns, den evigt vikande,
      och söka spränga hvarje väsens lag
      du irrar maktlös kring liksom en fjäril,
      som hungrig fladdrar ifrån ört till ört
      rundt om en blomsterskål, af honung full,
      och i sin ifver icke skatten varsnar.
  
  WALDEMAR
  
      Så visa mig hvad jag ej själf kan se!
  
  RAN
  
      Ja, om din tanke af mitt tal kan tyglas.
  
      En blomma spirar ur ditt väsens rot,
      och blomblad fem hon upp mot ljuset slår
      i färger klara, skiftande och mjuka.
      En vällukt strömmar ur dess bjärta kalk
      och sänker dig uti ett saligt rus
      så snart den trolska doften in du andas.
  
  WALDEMAR
  
      Hur nämns hon?
  
  RAN
  
      Dina sinnens röda lilja.
      Dess åsyn dig förkunnar att du är,
      men när dess ånga genomträngt ditt väsen
      och du har läppjat kalkens klara saft,
      du lyfter lyckan upp dig till sin barm
      och alltet, du och blomman varda ett.
  
  WALDEMAR
  
      Har blomman spirat ur mitt väsens rot
      hvad är då jag, om icke hon jag är?
  
  RAN skrattar
  
      En lilja, rusad af sin egen doft --
      den gåtan löses blott i detta vin.
      Så drick då, Waldemar! Uti din dryck
      jag lägger liljan ned som must och krydda.
  
  Löser ett stort, praktfullt blomster från sin barm och kastar i bägaren,
  som hon räcker Waldemar. Denne tömmer långsamt drycken. -- Paus.
  
  WALDEMAR reser sig.
  
      O, ljufva domning, som dig sakta sänker
      i mina lemmar ned och kylan dränker
      uti det lena svall, den nya glöd,
      den strida ström, som brusar fraggigt röd
      igenom vällustvidgad barm och hjärta.
      Du målar bilder brinnande och bjärta,
      omsusande mitt sinn i salig dans.
      En mun -- en ros, två ögons stjärneglans!
      Och tvänne hvita mjuka armar räckas
      emot ett bröst, hvars brånad blott kan släckas
      med innerliga famntags ljufva våld --
  
  Sjunker ned inför Ran, omfattande hennes knän.
  
      O skönhet, all min själ till dig är såld!
  
  RAN böjer sig fram och trycker en lång kyss på hans läppar.
  
         *       *       *       *       *
  
  TÄRNORNA omsluta gruppen.
  
      Se, flammor sig tända
      i sjudande sinnen!
      I fröjder sig vända
      de vikande minnen.
  
      Och läpparne leka,
      blott kyssar de andas,
      och suckarne smeka,
      och blickarne blandas.
  
      Och oron har somnat,
      som elden vill släcka,
      och tanken har domnat,
      som tvekan kan väcka.
  
  WALDEMAR
  
      Ännu en dryck! Af rusets röda natt
      jag fullt vill famnas! -- --
  
  EN TÄRNA frambär drycken.
  
  WALDEMAR får, när han mottager bägaren, plötsligt syn på en guldring,
  som glänser på hennes hand, springer upp, rycker häftigt till
  sig ringen, utropande:
  
      Hvem gaf dig denna ring? Hvar fann du den?
  
  TÄRNAN
  
      En gång lustvandrande i hafvets lundar
      jag i den hvita sand dess glitter såg.
  
  WALDEMAR står länge stum stirrande på ringen. Till sist:
  
      Ingrid -- Ingrid! Min brud --!
      Det är hennes ring,
      den jag henne gaf!
      Hon bidar sin brudgum på Solö...
  
  Blickar liksom vaknande, förfärad omkring sig.
  
      Hvar -- -- hvar är jag?
  
      Ha!
      Genom trollens list och djäfvulska funder
      är jag lockad och snärd, har jag svikit min brud.
      Hur kunde det ske? Förfördes min själ
      af sånger och syner? -- Guds moder, du milda,
      alla helgon och heliga änglar,
      stån mig bi! Jag vill bort! Jag vill ut
      till frihet och ljus,
      till luftens sus
      genom sommarens soliga rymder!
  
  RAN
  
      Du människodåre, rasa ej så!
      Fåfängt du ropar, förgåfves du våndas.
      Min är du och min du förblir,
      Om du vänder till jorden åter,
      skall min makt dig draga tillbaka hit ned.
      Trotsar du den är du dödens.
  
      Och hur vill du fly? öfver lömska djup,
      genom hväsande hvirflar går vägen fram.
      Vilse du vandrar i hafvets skogar,
      fångas du skall af vidriga drakar
      eller af rytande bränningar kastas
      mot hvassa klippor och sargas till döds.
  
  WALDEMAR
  
      Hällre dö än nesligt lefva
      som en trä I under tomma villor,
      känna sin andes lefvande kraft
      sina i sinnenas ökensand!
      Nej, jag vill bort; må det kosta lifvet!
      Ringa jag aktar det, bunden hos dig! --
      Ingrid? Ingrid! -- jag kommer.
  
  Vill störta ut. Tärnorna sluta sig samman och hejda honom.
  
  RAN
  
      Välan, så gå, du jordens blinde son!
      Men lyssna först till hvad jag nu förkunnar:
      Om hon, hvars ring din viljekraft har väckt,
      än lefver, bidande din återkomst,
      och icke bär en annans ring på handen,
      då är du fri och må därofvan stanna.
  
  Reser sig
  
      Men svek hon ditt minne -- min fånge du är,
      och hit skall du vända tillbaka.
      Om ej, vid min eviga skönhet jag svär,
      min bittraste hämd skall du smaka.
  
      Ty ej blott du utan allt hvad kärt
      du eger på jordens rund
      skall sjunka i hafvets djup, förtärdt
      af min vrede i samma stund.
  
      Förr'n dagens sista stråle är släckt,
      må jorden du åter lemna,
      ty re'n innan nästa morgonväkt
      skall ett dröjsmål med skräck sig hämna.
  
  På afstånd blir en hvitskimrande trappa synlig. Tvänne tärnor
  ledsaga Waldemar ut ur salen och uppför densamma.
  
  DE ÖFRIGA TÄRNORNA
  
      Förr'n dagens sista stråle är släckt.
      må jorden han åter lemna,
      ty re'n innan nästa morgonväkt
      skall ett dröjsmål med skräck sig hämna.
  
  
  
  
  III
  
  INGRIDS OCH ULF TUVESSONS BRÖLLOP
  
  
  Riddarsalen på Solö. BRUD och BRUDGUM sitta på en upphöjning
  till höger. Midt emot dem STEN FOLKESSON och FRU RIKISSA samt
  MÅRTEN PREST. Längre bort GÄSTER, bänkade kring dryckesbord
  i salens bakgrund. Svenner gå omkring med vinkannor och bägare
  och skänka i. I en grupp på golfvet stå
  
  BRUDTÄRNOR och BRUDSVENNER sjungande:
  
      När som den glammande skördemånad
      med korn och kärna i landet står
      och hösten smyger sin röda spanad
      bort genom gården och snår,
      då firar kärlekens väna vår
      en segerfest uti starka hjärtan,
      och bröllopsvisornas eko slår
      på flykt den aggande smärtan.
  
  BRUDTÄRNORNA träda fram
  
      Ulf Tuvesson, Eder unga gemål
      I månden de sällaste dagar gifva;
      därvid ej blott Edra borgar lifva
      med gillens jubel och prål!
  
      Men gladt och troget till ömhetens bål
      städs nya flammande knippor draga
      och styrande djärft emot höga mål
      glädja den stolta och stödja den svaga.
  
  BRUDSVENNERNA träda fram.
  
      Fru Ingrid! Hos den make
      i dag Edert löfte vann
      den huldaste omsorg vake
      som någon förtjena kan!
      Ty se! Denne riddersman,
      som kufvat med kraft så mången,
      för Eder sig böjer han
      i rosende bojor fången.
  
  HERR ULF för vid dessa ord Ingrids hand leende till sina läppar.
  Hon sitter blek och orörlig, liksom utan att märka det.
  
  ALLA resa sig upp.
  
      Ja, hell de båda, som seger vunno
      mot vinterskymningens sorg och nöd,
      när sommarkvällarnes himlar brunno
      som bröllopsfacklor i glöd!
      Må lyckans blomma stå rank och röd
      vid alla vägar, där fram de vandra,
      och uti stormarna få till stöd
      den tro de svurit hvarandra!
  
  Brudparets skål tömmes under fanfarer. Man lemnar sina platser
  och vandrar af och an i salen och angränsande gemak. Herr Ulf
  ses gå fram till brudsviten och tacka; slår sig därpå i samspråk
  med herr Sten.
  
  INGRID ensam i förgrunden.
  
      Hur tom, hur tanklös är ej deras sång!
      Med all sin konst och klang den endast när
      den oro, som alltjämt mitt hjärta gnager.
      O, den som kunde glömma, glömma, glömma!
  
  FRU RIKISSA och MÅRTEN PREST ha under tiden förstulet iakttagit henne.
  
  FRU RIKISSA
  
      I kunnen se, hur hennes kranka sinn
      till sorgsna tankar redan vänds. Jag beder
      att I med visligt tal och fromma råd
      mån söka ge den arma tröst och lisa.
  
      går bort och börjar samtala med några af gästerna.
  
  MÅRTEN PREST träder sakta fram till Ingrid.
  
      Så blek och sorgsen brud jag aldrig såg.
      Hvad fattas Eder?
  
  INGRID
  
      Kunnen svar I gifva
      på frågor, som mig fräta dag och natt,
      så svaren mig!
  
  MÅRTEN PREST
  
      Hvad spörjen I, fru Ingrid?
  
  INGRID
  
      När efter Edert råd mig själf jag bundit
      med bön och offer uti bidans band
      och alla mina stjärnor slocknade
      en efter annan uti hopplöst mörker,
      då såg jag plötsligt lifvets dörr på nytt
      med glans sig öppna för min tjusta blick.
      Nu sägen mig, jag beder: Var det svek
      att vilja flykta bort från natt och nöd,
      att uppå nya ljusa vägar trå
      mot höjder hägrande i soligt fjärran?
  
  MÅRTEN PREST
  
      I lydden Eder faders bud?
  
  INGRID
  
      Nej, nej!
      Mig lockade de stora framtidssyner.
      Ej bakom tvånget får mitt samvet skydd.
      Fri följde jag min egen håg och maning.
  
  MÅRTEN PREST
  
      Hvad fritt I namnen var då svaghet blott.
      Stark är den själ som tror. I hafven tviflat.
  
  INGRID
  
      Är tvifvel svek?
  
  MÅRTEN PREST
  
      Ja, ofvan i den himmel,
      där trons martyrer Eder vandel se.
  
  INGRID
  
      Så sägen mig, hvi måste jag då lida
      långt innan sveket ännu skett?
  
  MÅRTEN PREST
  
      Fru Ingrid!
      I lidandenas eld så mången själ
      blef härdad som ett blankt och böjligt stål
      mot list och lockelser i lögnens verld.
      Det ändamålet var med Edert ve.
  
  INGRID
  
      Jag fattar icke denna grymma lag,
      som dömer själarne att oskyldt pinas.
      Det månde vara presters påfund blott!
  
  MÅRTEN PREST
  
      Nej, i de helga tingen Eder blick
      är lika skum som Eder tro är svag,
      och föga fromma ära Edra tankar.
      Men verldslig lust bor stolt i Edert sinn,
      all Eder håg till glans och bländverk står.
      Fru Ingrid, granneligt jag skönja kan
      att ännu mycken nöd I skolen pröfva.
      Ej någon frid skall Edert samvet få,
      en oviss ångest Eder jämt skall jaga,
      så att till sist i kyrkans famn I flyn
      att vrida Eder där i bön och bot,
      med gissel sarga Eder fagra kropp
      och skyla såren under säck och aska.
  
  INGRID liksom för sig själf.
  
      Som slag af gisslet redan dessa ord
      mig sönderslita; vildt mitt hjärta skälfver
      af marters öfvermått, af sårens eld.
      Men midt i svedan känner jag en dallring
      af sällsam vällust. Mina ödens gåta
      som af ett hemligt ljus förklarad tycks --
  
  MÅRTEN PREST
  
      Ja, våndas skolen I och ömkligt kvida,
      och först när edert sinn är slaget mjukt
      med plågors tuktoris, Guds moder skall
      varkunna sig och Eder själ hugsvala.
      Se'n med ett sinnelag från verlden vändt
      I månden fromt på helga vägar vandra,
      med Edert gods och guld Guds rike tjena,
      de sjuke hjälpa, ge de sorgsna tröst,
      och sist, när nådatiden lyktad är,
      se paradisets gyllne portar öppnas,
      på Eder hjässa sig en gloria sänka
      och helgonen och änglarne med sång
      och strängaspel sin nya syster hälsa.
  
  INGRID efter en paus.
  
      Hur underbart! Inför min tända blick
      tycks lifvet blott en rad af töckenslöjor,
      dem sorgen drager undan, en för en,
      till dess det sista ljuset strålar fullt.
      Är detta lidandenas hemlighet?
      Skall så en verld af sken och lögn jag fly,
      där svag jag svek hvad innerst i min själ
      jag varmast åtrår: hjärtats hjältestyrka,
      den stolta tro, som öfvervinner döden?
      Är detta vägen? O, min Gud, jag svindlar!
      Och dock mitt hjärta sväller som af fröjd!
      Mig ljuset bländar --
  
  ULF TUVESSON en stund iakttagit henne.
  
      Säg, hvad fattas Eder,
      min väna brud, att I så upprörd synens?
  
  INGRID
  
      Ack, intet. I en dröm jag blott försjönk.
  
  HERR ULF
  
      Så rycken Eder lös utur dess bann
      och bjuden glädjens glam i borgen ljuda.
      Jag räds, de unga flnna gillet slätt,
      om ej det sker.
  
  INGRID
  
      Ha! Glädjens glam!
  
  För sig själf, medan herr Ulf och Mårten prest sakta samtala.
  
      Ja -- ja!
      För sista gången må dess klang jag höra,
      för sista gången ungdomslust och lek
      på sina vingar må mitt hjärta bära!
      Nu vill farväl jag säga -- -- --
  
  Vänder sig om, ropar till gästerna:
  
      Träden fram, I gäster alla,
      fram till sång och sirlig dans!
      Dubbelt lyse festens glans,
      dubbelt stark må tonen skalla!
      Sorglös håg må här befalla!
      Dagen vare hans!
  
  Man samlas åter i salen.     MÅRTEN PREST går.
  
  INGRID fattar herr Ulfs hand och deltager med honom i följande
  danslek. Sång och dans af
  
  DE YNGRE
  
      Nu vilje vi leka med löjen och lust
      och svänga oss och niga och buga.
      Sä månget litet hjärta skall få pröfva en dust
      mot blickar, som kärligen truga.
      Så månget litet hjärta skall bestånda en strid
      mot händer, som djärft månde trycka
      och många röda läppar skola bedja om grid
      och undfå den ljufvastc lycka.
      Kom kämpa och vinn,
      lef lustiga dagar!
      Den vännen är min,
      som bäst mig behagar.
      Men fjärilar svinga i lunden.
  
      Och ungersvennen gångar sig åt hagen så grön,
      i kårlekens garn är han bunden.
      Då möter han den jungfru han älskat i lön
      och yppar sin låga på stunden.
      Men jungfrun hon vandrar uti tankarna mång',
      hon gitter den suckan ej höra,
      ty blomstren på marken och små fåglarnes sång
      långt mer hennes håg månde röra.
  
      Men ungersvennen gångar sig åt hagen med hast
      och bryter alla rosor han kan finna.
      Han binder dem samman utan ro eller rast:
      En ynnest han aktar att vinna.
      När jungfrun det skådar varda rosorna fler,
      ty fram på dess kinder de spira.
      Dock gläds hon och ungersvennen handen hon ger.
      Sitt bröllop de nu månde fira.
      Kom, kämpa och vinn.
      lef lustiga dagar!
      Den vännen är min,
      som bäst mig behagar.
      Men fjärilar svinga i lunden.
  
  Vid sista ordet höres ett plötsligt anskri bland gästerna. Dansen
  afstannar. I fonddörren står WALDEMAR och stirrar blek in i salen.
  Långsamt stiger han öfver tröskeln och går fram emot Ingrid, som
  ryckt sig lös från herr Ulf och mållös betraktar honom.
  
  GÄSTERNA hviska och mumla förfärade:
  
      Oss himlen skydde! Är det väl hans vålnad?
  
  WALDEMAR
  
      Min Ingrid! Det är jag, din Waldemar,
      din brudgum, din --
  
  HERR ULF
  
      Nej, håll, herr riddare!
      I synens mig vid döden redan vigd,
      men jag, Ulf Tuvesson, är jungfruns brudgum.
  
  FRU RIKISSA och några andra kvinnor skynda fram till Ingrid, som
  är nära att falla i vanmakt, och föra henne ut.
  
  WALDEMAR
  
      Ingrid en annans? Nej, det är en lögn!
      Hon bidar mig, hon är min brud.
  
  HERR ULF
  
      Herr junker!
      Den skara gäster här I sen kan vittna,
      att jungfru Ingrid nyss vid mig blef vigd.
  
  WALDEMAR
  
      Så hafven I med list den väna lockat
      och hennes sinne snärjt med lismarord.
      Jag eger jungfruns löfte -- men välan:
      i envig vi om henne kämpa.
  
  HERR ULF
  
      Nej!
      Mig skydda lag och rätt. Jag strider ej
      med dårar eller döda --
  
  WALDEMAR utom sig.
  
      Värjen Eder!
  
  Drager blankt och anfaller med förtviflans våldsamhet herr Ulf,
  hvilken efter ett kort försvar sårad vacklar i de kringståendes
  armar.
  
  HERR ULF
  
      Vänner, till hjälp! Här drifva onda makter
      förvisst sitt spel. -- Jag illa sårad är.
  
  Föres ut.
  
  HERR STEN
  
      Hur djärfvens I, som Eder brud förlupit
      och häftat hån och skam vid hennes namn,
      i detta gille tränga in med ofred.
      Fort, lemnen Solö, förr än dessa svärd
      min och min dotters kränkta heder hämnat!
  
  WALDEMAR
  
      Min brud jag kräfver! Blott med henne går jag.
  
  MÄNNEN storma med höjda klingor fram mot honom.
  
      Han rasar. Drifven dåren bort!
  
  WALDEMAR
  
      Tillbaka!
      Ej jag, men I mån fly från denna ort.
      Förnimmen hvilket öde Eder hotar:
      Från hafvets drottning kommer jag som fånge.
      I mina fotspår följa död och skräck,
      ty om jag icke innan dagen flytt
      till hennes rike återvändt, skall Solö
      uti dess böljor sjunka och förgås.
  
  KVINNORNA
  
      Hjälp Jesus! Fort, må härifrån vi skynda!
  
  Flykta förfärade.
  
  MÄNNEN
  
      Mot sådan makt ej båtar någon strid.
  
  Utrymma salen.
  
  WALDEMAR står långe stum och blickar efter de flyende; sjunker så
  stönande ned på en bänk. Aftonsolen faller in. Sakta, efter en paus,
  börjar han:
  
      Allt -- allt är slut -- förspildt -- i spillror allt!
      Hur soligt, ack hur leende af lycka
      låg llfvet för min blick den morgonstund,
      då jag till Solö red och -- fram ej lände.
      Och nu? -- Blott döden nu mig öfrig är,
      ty ned till Ran -- -- Nej, nej, jag måste dö --
      och allt med mig, som kärt jag har på jorden. --
      Ha, Ran, jag tackar dig! I denna hämd
      din blinda grymhet blandar in en tröst,
      den enda, sista: Ingrid skall mig följa
      i grafvens brudsäng, dödens dunkel ned. --
      Hur gåtfullt gapar ej det svarta svalg
      inför min fot och vidgas att mig sluka. --
      Hvad gömmer detta mörker? Tomhet blott?
      Eller det helas lösta hemlighet?
      Hur än jag rastlöst spejar i dess natt,
      blott nya frågor skrida fram likt spöken
      med hemlig skräck på sina bleka drag:
      Hvi lades svaghet i min själ, mitt blod?
      Hvi skapades den makt som mig betvang?
      Min drömda lycka lofvade hon mig
      och trampar mig till stoft... Min drömda lycka!
      Hvad fager klang ännu i dessa ord!
      Min drömda lycka ... Ja, jag henne ser!
      Jag ville lefva nu, jag ville gråta,
      jag ville sörja mig till nya drömmar
      och lösa dem med sång ur sorgens tvång!
      Ty sången blott gör fri, och sjungande
      jag skulle simma stark mot lifvets ström,
      mot allt som på dess strida vågor möter,
      mot nya hopp och fröjder, nya kval.
  
  Springer upp, ropar vildt:
  
      Jag vill ej dö! På jorden vill jag dväljas,
      tills själens flamma har förtärt sitt bränsle
      och bröstets sista ton förklinga fått!
  
  Stirrar i stum ångest framför sig. Saktare:
  
      Där sjunker blodröd sol i blåa djup. --
      Vid stranden bida tärnorna mig än. --
      Ja, än är tid, än kan mitt lif jag berga
      och genom det mitt sista hopp: att söka
      med bättre bön min frihet återfå.
      Den sista strålen släcks! -- Nu välja -- välja
      emellan död och träldoms skam! -- Men fort!
  
  Aftonglansen försvinner. Waldemar utstöter ett skri:
  
      Dröj, sol! --
  
  Dämpadt:
  
      Hon sjönk, beseglande min dom.
  
  Sjunker åter ned på bänken.
  
      Som hon i hafvets svall ock jag skall slockna.
  
  Böjer sig ned, gömmer ansiktet i händerna och förblir i denna
  ställning, medan som enda synligt tecken af den bittra själskampen
  en darrning gång efter annan skakar hans gestalt.
  
  Det skymmer allt mer. Ett svagt månsken faller in.
  
  INGRID inträder sakta
  
      Förlamad jag låg
      af drömmar, som stredo,
      och bilder jag såg
      af skuggor, som gledo
      i jagande flykt undan döden.
      Man talde mig hotande öden.
      Hur aktar dem ringa
      min brinnande själ!
      Mig frågorna stinga
      i flyende häl.
      De hetsat mig hit för att spörja:
      Skall öfver ditt öde jag sörja?
      Säg kommer du väl ifrån dödens land,
      eller dväljes du ännu på lifvets strand
      och dess tunga, villsamma vägar?
  
  WALDEMAR
  
      Än lefver jag, om ock i dödens våld.
      Af Ran och hennes tärnor dårad blef jag.
      Hos dem jag dröjt, hur länge vet jag ej,
      till dess mitt minne väcktes af den ring
      jag en gång gaf dig, du i hafvet kastat
      för att åt denna gifva rum --
  
  INGRID
  
      Du irrar! Jag gaf
      min ring för att rädda
      din själ ur den graf,
      som snarorna bädda.
      Ur skenverldens fångande sköte
      jag stämde dig hit till möte.
      Men sjålf var jag svag,
      förmådde ej bida,
      och lösningens lag
      ej kunde jag lida.
      Ej tro jag hade, blott trängtan,
      till verldens lust stod min längtan.
      Till verldens glans sig vände min blick,
      när hoppets styrka i tårar förgick
      under årslång tärande väntan.
  
  WALDEMAR
  
      Årslång väntan!
  
  Kastar sig ned på knä.
  
                      O, min är all skuld!
      Min, endast min! Hvad gränslös bitterhet
      ditt hjärta måste fylla vid min åsyn!
      Förlåtelse ej finns för hvad jag bröt.
  
  INGRID
  
      Förlåtelse?... Jo! Mitt hjärta vill brista
      af jublande tro,
      när jag skådar den gnista,
      som bor i ditt öga, det klara.
      All dom, all klagan må fara!
      Väl tung är den lott,
      som svagheten sonar,
      men i himmelens slott
      ej stoltare tronar
      en fröjd öfver sjungande salar
      än den, som mitt hjärta hugsvalar.
      Må lifvet oss skilja med hämnande hand,
      vi äro dock bundna med eviga band
      och döden till sist skall oss ena.
  
  WALDEMAR springer upp.
  
      Ack, Ingrid, fattar jag de ljufva orden!
      Har jag din kärlek ännu? Hvilken lycka!
      Så kom, du kära! Skynda, låt oss fly
      tillsammans bort till fjärran fagra land,
      där hjärtats rosor blomma fritt som skogens!
  
  INGRID
  
      Ja, fly -- bland rosor lefva...! Nej, ack nej!
  
      Det vore att svigta
      och svika pä nytt
      Nu ånger må bikta
      hvar svaghet vi lydt
      och lyfta oss upp emot styrkan
      i smärtebesegrarens dyrkan.
      Se, korset dig kallar
      i hedningaland!
      Hör, kampropet skallar
      från själar i brand!
  
      Dit ut må du draga att strida.
      Min tanke skall stå vid din sida.
      Min bön skall dig styrka i ångest och nöd,
      och sjålf vill jag lefva för lustarnes död
      i mitt sinn, det vrånga och hårda.
  
  WALDEMAR
  
      Förfärlig är den dom du säger ut.
      Vi älska ju! Hvad är då annat allt?
  
  INGRID
  
      Blott de, som ej flykta
      för smärtornas slag,
      sin jämmer få lykta
      på soningens dag.
      Förnimmer du ej som en aning,
      en själsröstens hviskande maning:
      Genom skilsmessans öken med böner och svärd
      till möte vi gå i en fagrare verld,
      där vår lycka skall fagrare blomma?
  
  WALDEMAR sjunker åter ned på knä.
  
      Du goda, rena!
  
  INGRID böjer sig fram och kysser hans panna.
  
      Waldemar, farväl!
  
  En plötslig vindstöt hviner genom slottet och rycker upp ett af
  salens stora nischfönster. Ett aflägset brus höres, som under det
  följande långsamt tilltager. WALDEMAR springer upp, lyssnar.
  
  INGRID blickar ut.
  
      Ett under timar! Jag ser hafvet häfvas
      mot skyn med jättevågor --
  
  WALDEMAR vildt.
  
      Ha! Rans hämd!
      Jag dåre glömde att oss döden hotar,
      om ej jag innan natten brutit in
      till hennes snöda verld har återvändt.
  
  INGRID gripes vid dessa ord af en stor glädje.
  
  WALDEMAR
  
      Dock Ingrid -- du må råddas! Jag vill gå
      dit ned tillbaka -- Ah!... Lef väl!... O, vore
      det ej försent!
  
  Vill skynda ut.
  
  INGRID hejdar honom
  
      Nej, Waldemar, hör mig! Dröj!
      Slikt offer kan ej gifvas eller tagas.
      Vi måste dö. -- Hvad namnlös, salig fröjd!
      Allt är försonadt redan. Vi få dö.
      Ej lida mer, ej strida, blöda, kvida,
      ej skiljas mer i bitter hjärtenöd,
      men vid hvarandras sida stilla hvila!
  
  WALDEMAR hänförd.
  
      Ja, stilla hvila och i ljusa drömmar
      om barndomsdagar, då vi lekte samman
      i skogens gröna, solomspunna hvalf,
      där en gång blygt vår första kyss vi bytte.
      Ack Ingrid, i din famn år döden Ijuf!
  
  Sluter henne i sina armar.
  
  RANS stämma utifrån hafvet.
  
      Waldemar!
      Du glömmer mitt ord.
      Den kvinna do famnar
      har svikit ditt minne.
      Den ring hon bär är en annans.
      Då måste du dö,
      om ej döden du flyr i min famn.
  
  INGRID rycker sig lös.
  
      Ha! hvilken sång!
      Den sista länken,
      som gåtan band,
      nu brast den.
      Hon är den makt,
      som dårat oss båda.
      Så hör då, du hägringars herskarinna,
      huru jag löser hägringens bann!
  
  Drager Ulf Tuvessons ring af handen och kastar den ut i hafvet.
  
      Svekets bild
      i svallet må svinna!
  
  Sätter Waldemars ring på sitt finger.
  
      Trohetens tecken
      smyckar ånyo min hand.
  
  RAN visar sig i fönstret.
  
      På roflystet rasande böljors ryggar
      nalkas dig döden.
      Waldemar, fly förintelsens fasa!
      Kom, lef skönhetsdrömmen på nytt
      i min trånande famn.
  
  WALDEMAR
  
      Förintelsens fasa
      fruktar jag föga;
      frihet hon bringar
      och skönare drömmar.
      Aldrig jag flyr i din famn.
  
  RAN
  
      Så lefven då
      som jordlifvets trålar!
      Jag vill Eder skona,
      på det I mån sucka
      åtskilda fjärran
      i längtans land
      och långsamt kväljas till döds
      af saknadens kval.
  
  WALDEMAR trotsigt och triumferande.
  
      Nej! Tomt är ditt hot!
      Bunden du är af den ed du mig svor.
      Lifvets eviga kraft du lyder.
      Former måste du binda.
      när hon dig bjuder,
      skepnader måste du skifta
      och fjättrar spränga,
      när det, som du ville betvinga,
      själft dig betvang.
      Så fyll det värf,
      som ej du, ej vi kunna undfly!
      Krossa det stoft,
      som vågat att trotsa!
      Stoftet är ande,
      Anden är stoft.
      Odödligt är hvad dig trotsar.
  
  I alltjämt stigande extas.
  
      Ja, jag skönjer ditt väsens lag.
      Ur aflandets rus, ur födandets ångest
      framväller den verld, hvarur lifsmust du suger,
      den verld, där du rår eller tjenar.
      Du lockar med rus,
      du skrämmer med ångest.
      Kampen är hård,
      dock måste den rasa,
      ty endast seger är vinning,
      endast seger kan lyfta,
      lifvet mot evigt
      klarare ljus.
  
  WALDEMAR och INGRID, högsta jublande hänryckning.
  
      Du jordevandringens lysande lust,
      dess lurande fara, des eggande fröjd!
      Vi älskade dig i vår svaghet,
      vi älska dig än i vårt trots!
      Ty en afbild du är,
      fast flyktig och vrång,
      af den höga som tronar
      i själsdrömmens soliga land,
      den ur eviga segrar födda fridens
      ständigt skönare skönhetsgudinna.
      Till henne nu draga vi.
      Lyd nu din lag!
      Dränkande böljor bräcke
      sinnenas band!
      I verldsvillans vimmel af vågor
      må du, deras drottning,
      Öppna oss vägen till hvilan,
      vardandets kalla,
      kärlekens ursprung,
      kärlekens mål!
  
  RAN försvinner med ett vildt skri. WALDEMAR och INGRID vexla en
  brinnande kyss och störta sig efter henne ut i hafvet. I samma
  ögonblick inträder fullkomligt mörker. Ett starkt dån höres jämte
  bruset af väldiga vattenmassor, varar en stund och aftager
  långsamt.
  
  När lugnet och ljuset återvända, ses pä något afstånd ruinen af Solö
  sjunkna slott på hafsbottnen. I förgrunden ligga Ingrid och Waldemar
  döda, hon med hufvudet stödt mot en klippa, han lutad mot hennes barm,
  båda med anletena vända uppåt mot det bleka månljus, som dallrande
  silar ned genom vattnet.
  
  OSYNLIG CHOR
  
      Ej kraften kan dö, om än hjärtana brista.
      När viljandets gnista
      dem skänkte sin glöd,
      i stoftet förnyadt, det svaga, som sviker,
      det veka, som viker
      skall växa till stöd,
  
      och ständigt en stoltare stridssång uppstämma,
      när tiden vill hämma det evigas lopp.
      Om jordlifvets bubbla än slocknar i striden,
      så glänser dock i den
      odödlighetshopp.
  
  
  
  
  
  
  
  
  End of the Project Gutenberg EBook of Ran, by Wilhelm Peterson-Berger