text: SÖDER OM LANDSVÄGEN
  
  
                             I PRÄSTKARET GENOM
                              VEMMENHÖGS HÄRAD
  
                                     AV
                                 EMMA BENDZ
  
                               ANDRA UPPLAGAN
  
  
                                    LUND
                          C. W. K. GLEERUPS FÖRLAG
  
  
                                 LUND 1916
                          BERLINGSKA BOKTRYCKERIET
  
  
  
  
                                 INNEHÅLL.
  
  
                                                             Sid.
          Barndomsminnen                                        9
          Ett prästgårdsbröllop                                25
          Ett kyrkligt kapitel                                 34
          Prästgårdsjul                                        41
          Ett bondbröllop                                      52
          Fastlagsris och snöstormar                           62
          Kjellstorp                                           73
          Hänryckningens tid                                   80
          Om sommaren sköna, när marken hon gläds              90
          Friluftsteater och serenader                         99
          Mamsell Katharina                                   110
          Från gässens högkvarter, en skymt av Skytts härad   125
          En skånsk storbonde                                 131
          Skrock, mest från Skytts härad                      142
  
  
  
  
                            Söder om landsvägen.
  
  
  Inramat av Östersjöns och Sundets blåa vågor ligger ett land, där solen
  lyser över oändliga vidder av böljande sädesfält, där präktiga hjordar
  beta på saftiga ängar och gamla väderbitna pilar kanta de långa, raka
  vägarna. Ättehögar synas likt punkter på ett tätt skrivet blad,
  »vanningadammar» och märgelgravar äro de enda insjöar som förekomma, det
  enda som avbryter den vida, mäktiga ytan. Stora, välbyggda gårdar lysa
  vita i solskenet, och små vitkalkade stugor med mossbelupna halmtak
  dölja sig bakom knotiga pilträd med mjuka, böjliga grenar. Byarna ligga
  tätt intill varandra och då helgmålsklämtningen ljuder från kyrkorna
  tyckes klangen sammansmälta till en enda ton, dallrande ut över slätten.
  Detta är det landet som kallas _Söderslätt_, det landet som av Hans
  Bendz fick namnet »_Söder om landsvägen_».
  
  Vad han tänkte om slätten ligger just i det uttrycket, den var det
  förnämsta av alla land på jorden, intet annat, hur skönt det än måtte
  vara, kunde tåla vid en jämförelse. Han kände och tänkte likt de flesta
  av sina landsmän, ehuru måhända ännu starkare, ännu mera utpräglat:
  
     »Skåningar veta och skåningar tro,
     att ej under sol och måne,
     där finns en fläck, där människor bo,
     så härlig och ljuv som Skåne.»
  
  Och av fullaste hjärta fogade han till:
  
     »Väl gläds jag att vara svensk ibland,
     men jag yvs att vara skåning.»
  
  Mellan honom och slättens folk rådde en innerlig känsla av samhörighet.
  Han kände som de, tänkte som de, kunde tala samma språk som de. Själv
  ägde han deras bästa och mest framträdande egenskaper, därför kunde de
  också förstå honom och löna honom med samma starka känslor av
  tillgivenhet och förtroende. I Tomarp, hans fäderneby, flaggades det på
  skolan, den dag underrättelsen kom, att han blivit utnämnd till
  professor. Det var ju en av deras egna som kommit sig upp, de voro glada
  och stolta över honom och de ville uttrycka sin glädje på detta sätt.
  
  Endast några få dagar före sin död vandrade han ensam ut på landet, ett
  stycke utanför staden. Där stannade han och betraktade oavvänt detta
  land, som var honom så kärt, de grönskande tegarna, där allt spirade och
  växte i vårsolens värmande ljus och folkets jämna, taktfasta rörelser
  vittnade om flitigt arbete. Länge stod han så, som ville han tillfyllest
  inprägla denna bild i sitt sinne. Det var hans sista avsked till
  slätten.
  
  Ej må det förtänkas mig, att jag vid mina enkla skildringar, hämtade
  från landet Söder om landsvägen, ägnar dessa första rader åt hans minne.
  
  Lund i juni 1916.
  
                                                                 E. B–z.
  
  
  
  
                              Barndomsminnen.
  
  
  Hur gärna gå ej tankarna tillbaka till det gamla barndomshemmet,
  skådeplatsen för de första stapplande stegen, övervakade av kärleksfulla
  föräldrar, de första lekarna, de första medvetna tankarna. Hur ljuvt ter
  det sig ej i inbillningen, detta hem med de gammaldags, trevliga
  björkmöblerna, blommorna i fönsterkarmarna, mors spinnrock, fars
  arbetsbord med den primitiva lampan och ljusstaken med sin gröna skärm,
  böckerna som sågo så hemlighetsfulla ut, den stora kartan över
  Palestina, där man bl. a. fick skåda Israels barn, tågande kring
  Jerichos murar med lurar och basuner, samt de gamla kopparsticken och en
  stor tavla med Luther och Melanchton som huvudfigurer. Och barnkammaren
  sedan, med en hel rad små sängar, dockskåpet, de enkla leksakerna,
  träpallarna där man klättrade upp, ramlade ner, slog sig, grät och
  klättrade upp igen, vilken behaglig oreda rådde ej där!
  
  Hur skönt var det ej att på kvällen krypa ner i sin lilla bädd och somna
  vid ljudet av spinnrockarna från folkstugan som ackompagnemang till
  pigornas sång! Jag hör det ännu: »Rocken snurrar, lampan brinner,
  vinterkvällen är så lång,» eller »Konung Fredrik är död,» och allra
  bäst, »Vid foten av Alpen, i daldjupets skugga –.» Ibland hördes även
  prostens röst, inne från salen, där han läste högt medan prostinnan,
  guvernanten och de äldre systrarna sutto kring bordet med sina
  handarbeten. Det var så sövande och så lugnt att somna in vid dessa
  ljud, sedan man först, med mors hand i sin, läst sin lilla aftonbön.
  
  Lika roligt var det på morgnarna, då den kära Tilla, prostinnans kusin,
  som varit i huset alltsedan föräldrarnas bröllop, kom in med mjölken och
  rågskorporna som man skulle få på sängen och man sedan fick tillåtelse
  att »bara en liten stund» få se på de gamla nötta, men så högt älskade
  bilderböckerna: »Kajsa Rulta, Lunkentuss, den lille Vilden» o. s. v. Och
  så kom tvagnings- och påklädningsceremonien, som visserligen ej avlopp
  utan åtskilligt kiv och ras med bröderna, store bror och lille bror.
  Sedan, efter frukosten, togs abc-boken fram med den stora tuppen, som
  stod och såg så viktig ut, och på mors knä lärde man sig stava och lägga
  ihop och fick därunder många tillrättavisningar, ty visst var man dum!
  Men hur det var, värpte ändå alltid tuppen och det var förtjusande, då
  man inne i boken fann »danska kungens karameller», eller i värsta fall,
  en sockerbit, behändigt ditsmugglade, man visste aldrig hur.
  
  Ett särskilt nöje var det att få göra en promenad ut i byn med prosten
  och att hälsa på gubbarna och gummorna i de små stugorna. Man var bekant
  och god vän med dem alla utom, kanske med gummorna i fattighuset, den
  förskräckliga Stormskan och den ännu förskräckligare Lejonskan, som
  trätte och slogos och sågo så hemska ut. Prosten var god vän med alla,
  hade ett vänligt ord för alla, kunde väl även vara sträng, men hade
  alltid ett varmt hjärta för dem som kommo till honom i sin nöd, och de
  voro många.
  
  Promenaden avslutades alltid med en tur i trädgården, som var väl
  vårdad, och där lärde man sig att, med Far som läromästare, känna varje
  träd, varje buske, varje blomma. Det var en mycket stor trädgård och
  park, med ståtliga gamla träd, den var en grönskande oas, mitt bland
  fälten och ängarna, en oas med bär och ljuvliga frukter i överflöd, med
  syrener doftande som på ingen annan plats, med lärkor som drillat sina
  vårsånger, värmda och livade av den tidiga solen, alltsammans
  kringfläktat av havets friska vindar. Jag erinrar mig särskilt livligt
  de strålande vårdagar, då en mångfald praktfulla hyacinter blommade i
  rabatterna, hur jag brukade kasta mig ned på gräsmattan och insupa deras
  doft, nästan sövd av binas entoniga surrande, skådande mot de lätta
  skyarna, där de gledo över den blå himlen. Det är ej lätt att beskriva,
  men förnimmelsen av allt detta härliga är ännu alltjämt lika stark.
  
  Vintern var visst ej heller utan sitt behag, med det flitiga,
  regelbundna arbetet, anpassat efter vars och ens förmåga,
  skymningsbrasan, de långa kvällarna, då prosten satt vid sitt skrivbord
  i fullt arbete eller ivrigt studerande de sällsynta tidningarna, (posten
  kom högst två gånger i veckan) medan prostinnan satt med sin strumpa,
  stundtals halvslumrande i soffhörnet efter dagens trägna id och barnen
  samlade kring det stora bordet, halvhögt läsande sina läxor vid
  talgljusens matta sken, tills slutligen katekesen och grammatiken
  slungades upp i taket med ett lättnadens »så där ja, nu ä’ de gjort».
  Sin belöning fingo de sedan hämta ur den stora fruktkorgen med
  bergamotter och rosenkindade pippingar, ty frukt fanns vanligen i
  överflöd och på den varan behövde det aldrig sparas.
  
  Nog kunde livet ibland förefalla något enformigt under dessa långa
  vinterdagar, men så mycket mera kunde man också uppskatta varje avbrott.
  Då prostinnan, som hade sin arbetsplats vid fönstret i salen, där hon
  höll noggrann utkik efter allt som tilldrog sig på den stora
  gårdsplatsen, plötsligen utropade: »Här kommer främmande», ljöd det som
  en glad fanfar och hela familjen störtade ut i den kalla förstugan för
  att taga emot de välkomna gästerna. Oftast var det de närmaste och
  käraste grannarna, de från Kjellstorp, som kommo, men de andra, mera
  långväga boende voro ej heller alltför sällsynta. Kaffepannan kom på i
  en hast, kakburkarna i handkammaren fingo släppa till av sitt överflöd,
  brasan tändes, piporna likaså och allt var idel trevnad och gamman.
  
  På tal om gäster kan aldrig åsynen av den gamle provinsialläkaren,
  doktor Edv. Ström, förgätas, då han vid ett eller annat
  sjukdomstillfälle kom åkande i sin höga, öppna vagn. Vi barn hade alltid
  känslan av att det var en jätte som var ute och färdades, han var
  nämligen så vidunderligt påpälsad, att man aldrig sett maken. Allra
  först en väldig kappa av svart läder, med stor krage, utstående och styv
  av vind och väta, därunder en tjock päls, väl fastsurrad med ett brokigt
  resskärp, och slutligen en fotsid, vadderad nattrock av storblommigt
  ylletyg samt stora halmstövlar. Så behövde man vara rustad för att stå
  emot vinterstormarna nere på slätten. Jätten var emellertid ej farlig
  alls, tvärt om var han en ovanligt älskvärd gammal man, – allra helst om
  man själv slapp att bliva behandlad av honom.
  
  Ett par små nöjen, som visserligen voro varandra väsentligen olika, hade
  dock ett gemensamt, att de i hög grad förmådde fängsla vår barnsliga
  nyfikenhet. Det ena var, då vid trettondetiden stjärnemännen kommo
  vandrande för att med sång och förevisande av sina, i brokiga bilder
  målade stjärnor, förtjäna sig några slantar. I motsats till den urgamla
  seden, var det ej gossar som gingo omkring med stjärnan, utan alltid
  gamla, tämligen skröpliga gubbar och det var ej Staffans-visan de
  sjöngo, utan någon mera religiös sång. Tyvärr är jag dock ej i stånd att
  klart erinra mig varken ord eller melodi.
  
  Det andra nöjet var den på den tiden ej så ovanliga synen av tyska
  musikanter som kommo marscherade in på gården, ställde upp sig framför
  trappan och stämde upp sina Volkslieder, Ländler och Marscher. Kanske
  voro deras instrument en smula skrälliga, fast det förstod man just ej,
  det lät i alla fall förfärligt vackert. Och deras nötta uniformer,
  blänkande trumpeter och underliga språk, då de tackade för pengar och
  traktat, var alltigenom obeskrivligt fängslande.
  
  Stundom hände det, och oftast på kulna och mörka vinterkvällar, att
  någon dalkulla förirrade sig ner till den avlägsna bygden och man tyckte
  mycket om den gästen. Hennes vita päls, röda mössa och kinder i samma
  kulör, hennes frimodiga »du» till vem det vara månde, allt var
  synnerligen tilltalande och naturligtvis ej minst de underbara saker hon
  hade i sin låda. De breddes ut på stora salsbordet, i skiftande
  mångfald, förklarades för »verkligt god vara» och rönte merendels god
  åtgång. Naturligtvis fick hon både mat och husrum, inte kunde man väl ha
  hjärta att köra ut den snälla kullan i mörker på villsamma vägar.
  
  Mindre välkomna voro de polska judarna, de kommo alltför ofta och
  innehållet i _deras_ låda var föga lockande. Pigorna föllo dock ofta
  offer för judens vältalighet och hans »schene tig» visade sig vanligen
  vara oemotståndligt.
  
  Minst en gång om året fick prästgården besök av pianostämmaren och
  väderleksspåmannen Liljekvist, troligen skickligare i det senare yrket
  än i det förra. Han påstod sig även kunna läsa människornas tankar och
  var för den skull en skräck för tjänstflickorna, vilka knappast vågade
  sig in i samma rum som han. Underlig såg han ut och filosof var han,
  begåvad nog, men vilsekommen, skulle jag tro. Och så kunde ibland en
  lika vilsekommen person uppenbara sig, en avdankad prästman, Appelqvist,
  gemenligen Aftonkvist kallad. Hans yrke var numera att vandra omkring i
  prästgårdarna för att sälja sina predikningar, tala teologi med prostar
  och adjunkter och beundra flickorna, som enligt hans föreställning blott
  behövde se honom för att bli kära i honom. Troligen kom han även för att
  bliva en smula tillgodosedd, få god mat och en god säng, vilka fördelar
  tydligen voro svåra att skilja sig från, så att besöket ofta blev mera
  långvarigt än välkommet.
  
  Två verkliga märkesdagar förkommo under året, eller rättare tre; det var
  på våren, då »skogökarna» skulle komma, och på sommaren, då torvökarna
  hade sin dag. Prosten räknade nämligen bland sina löneförmåner även ett
  visst antal äckor[1] och han begagnade sig av dem för att få hem det
  stora bränsleförråd som gick åt under årets lopp. Ordet äckor
  förvandlades på landsens mål till ökar, därav namnet. Veden, tolv stora
  famnar prima bokved, hämtades från Näsbyholms skogar, vilka lågo ungefär
  en och en halv mil från Espö, den fördelades på sextio lass, och som det
  var omöjligt att taga emot alla människor, hästar och ved på en och
  samma dag, tog nöjet två rundliga dagar. Och det var verkligen ett nöje,
  för oss barn en stor händelse.
  
  Hela förmiddagen gick åt att göra i ordning maten åt alla dessa gäster,
  som hade lov att vara matfriska. Väldiga kittlar stodo och puttrade på
  spisen, och alla husets fruntimmer hade en gruvlig brådska att breda de
  högar av »rundenomsmatar» som beräknades åtgå. Tjocka skivor av
  prostinnans hemgjorda kumminost lades på, det såg verkligen aptitligt
  ut. Framåt middagstiden gjorde prosten sina små slag ut på vägen för att
  se om ej de kära skogökarna voro i antågande, och där kom, riktigt nog,
  första lasset, kört av Far själv, bredbent och säker, högst uppe på en
  väldig bokstock. »God dag, herr prost,» hälsade han, »nätt vär i da å
  farlet fint bränne, ska ja si,» och därmed hoppade gubben ner, röd om
  näsan och väderbiten och skakade hand med prosten. Vid ett så högtidligt
  tillfälle som detta kom det aldrig i fråga att någon skickade ut sina
  drängar; var Far själv hindrad, utsågs äldste sonen i stället och det
  hela betraktades som en lustresa. När de stora vedstockarna avlästs på
  sin vanliga plats, och hästarna fått sitt, visades männen undan för
  undan in i folkstugan, där ett stort bord stod dukat. Där togo de nu
  plats och blevo vederbörligen trakterade med vått och torrt, smörgåsar,
  åtföljda av ett par snapsar, lutfisk och »risengröd» samt hembryggt öl.
  Prosten och prostinnan voro närvarande, persvaderade och trugade enligt
  landets sed och lagade på allt sätt att gästerna hade det bra. Och nog
  gåvo de sig tid, för all del, och den nödiga »madaron» njöto de av i
  rikaste mått. Präktiga sågo de ut, hederliga och trygga, och när de gåvo
  sig tid att yttra något, skedde det alltid med omisskännlig humor. Sedan
  de ytterligare förplägats med kaffe och stora vetebullar, avlägsnade de
  sig småningom och husets folk fingo andrum och tid att bereda sig till
  nästa dags kampanj. Programmet upprepades in i alla detaljer, då
  torvökarna kommo, med undantag av att de vanligen hunno stökas undan på
  en dag.
  
  Då det började lida mot våren, var det trädgården, som fram för allt
  annat tog tankarna i anspråk, och då fick man en vacker dag se den gamle
  trädgårdsmästaren Jungmann från Skurup uppenbara sig, med de långa benen
  i halvsprång, trädgårdssaxen under armen och en hög grå storm av
  vidunderlig fason på huvudet. Och nu blev det ett grävande och
  planterande, rabatterna lades om, buskar och träd tuktades och klipptes.
  Prostinnan var i synnerhet intresserad av köksträdgården, gav otaliga
  order och vinkar och fick slutligen av Jungmann den uppmuntrande
  försäkran: »Ja, _herr_ prostinnan, nu haver jag gjort så gott jag haver
  förmått.» Han var obestridligen ett original, den gamle mannen, men
  säkert är att han »förmådde» en hel del efter den tidens mått
  naturligtvis.
  
  Det förstås av sig själv, att våren medförde ett vidlyftigt
  förnyelsearbete inom- och utomhus. Alla tänkbara föremål målades,
  vittades, skurades och polerades, tvättades och lagades. Damm- och
  skurborstar voro veckotals i rörelse, innan husmodern blev nöjd och
  slutligen tillstod: »Nu _luktar_ här verkligen rent!»
  
  Inne i stora salen slogs en väldig stickbåge upp, och så kom det en
  överväldigande täckstickningsperiod, vars resultat blev både omfattande
  och lysande. Där var så hemtrevligt inne med alla dessa arbetande
  fruntimmer, livligt underhållande varandra, medan fingrarna gingo upp
  och ned med förvånande snabbhet. Innan man var stor nog att själv få
  deltaga i arbetet, var det ett särskilt nöje att krypa under bågen för
  att undersöka vem som sydde finast stygn på avigsidan; det var ju
  visserligen någon skillnad, dock blev sällan någon underkänd.
  
  Efter alla dessa långvariga och strävsamma förberedelser, och när till
  slut skafferier och visthus fyllts med mat, bröd, kakor och specerier av
  alla slag, då randades den dag då alla sommargästerna skulle anlända och
  det dröjde ej länge innan varje rum, såväl i huvudbyggnaden som flygeln,
  var upptaget. Det var mostrar, morbröder och kusiner som lockades av
  landets och sommarens härligheter, men framför allt var det
  morföräldrarna, som ännu i sin höga ålderdom sökte sig ut till barn och
  barnbarn.
  
  Ehuru endast helt liten – jag var omkring fyra år den sista sommar de
  gästade Espö – har jag dock ett livligt minne särskilt av min morfar,
  prosten Anders Peter Gullander från Malmö. Jag kan ännu tydligt se honom
  för mig, hans vita hår, de milda, halvt slocknande ögonen – hans syn var
  nämligen mycket svag – den långa koftanetten, fadermördaren med sin höga
  spännhalsduk och byxorna nedstoppade i höga blanka kragstövlar. Han tog
  oss gärna upp i sitt knä där han satt i sitt soffhörn, stödd på sin
  spanskrörskäpp med silverknapp och sjöng en liten visa, som sedan
  använts som vaggvisa för barnen i både tredje och fjärde led. Slutligen
  drog han fram karamellpåsen, som han alltid hade gömd under soffkudden
  bakom sig, och lät oss äta så mycket vi orkade. Den käre morfar, han var
  lika älskad i familjekretsen som i det samhälle, där han så länge
  verkat, och med rätta.
  
  Mormor var mera sträng och hade stor respekt med sig, men var mycket
  ståtlig ännu, i sin vita mössa, krage och manschetter, allt av gamla,
  utsökta spetsar. Hon var finska och hade varit mycket vacker, en
  egenskap som gått i arv till döttrarna, liksom även ett lynne fullt av
  många skiftningar, svärmiskt, impulsivt, än nästan ystert glatt, än
  melankoliskt, med sträng pliktkänsla både för egen och andras räkning,
  med ovanligt sinne för ordning och hemtrevnad, med varm känsla för musik
  och för allt skönt i naturen och i livet. Sådana voro de, de
  vördnadsvärda gamle, och det var ej underligt att de blevo medelpunkten,
  kring vilken allas tankar och omsorger rörde sig.
  
  Sommaren förgick som en dröm, gästerna reste och det gamla vardagslivet
  började ånyo. Frukten plockades ned och det blev ett drygt arbete att
  ordna och förvara de rika gåvor trädgården merendels skänkte. Prostinnan
  sammankallade sina hjälptrupper, bland dem först och främst den gamla
  klockarfrun, som var så skicklig i alla husliga sysslor. Där satt hon
  nu, gumman Malm, med stora brillor på sin vassa näsa, och skalade
  massvis s. k. »bunkatiner» och äpplen, vilka sedan på väldiga ollor
  fördes in i stora bakugnen för att torkas, högst aptitliga att skåda när
  de åter kommo ut.
  
  Hon var verkligt framstående, gumman, då det gällde nötplockningen och
  de livliga, bruna ögonen kunde bättre än alla andra upptäcka de ofta
  ganska väl dolda »tasarna». Och hon och prostinnan förvärvade gemensamt
  ett verkligt mästerskap då det gällde ostberedningen och deras glädje
  och stolthet var obeskrivlig då de många, skinande gula ostarna voro
  färdiga att förvaras i osthäcken, tills de hunnit bliva lagom torra.
  
  En stor dag, en hemsk dag var det, då sotaren Widerberg kom med sin
  hantlangare, för att sota de oändligt många kakelugnarna i huset. Det
  var med blandade känslor som vi, barn, bevittnade denna händelse. De
  voro fasligt hemska att se, dessa svarta sotarmurrar, men å andra sidan
  var det bra nöjsamt att följa med från rum till rum och höra hur
  Widerberg, på knä framför kakelugnen, med stentorsstämma ropade till
  ynglingen, som regerade där uppe i höjden med sin kula: »Nu ä’ ho’ i de
  söndra röred, nu ä’ hon i de nora o. s. v.» – för att ej tala om det
  upp- och nedvända tillstånd vari hela huset befann sig, och som gjorde
  det möjligt för oss att begå åtskilliga excesser.
  
  När prostinnan så hunnit få hela huset i ordning igen, själv i många
  dagar övervakande arbetet, iklädd en gammal, blommig sitsklänning och
  vit duk om huvudet, som tecken till att det var storstök i huset; när de
  många innanfönstren med stort besvär kommit in, omsorgsfullt tilltäppta
  och klistrade, de hemvävda trasmattorna blivit pålagda, och
  moderatörlampan och malmstakarna med sina smala talgljus åter bragts
  fram i dagen, då kände man med ett visst välbehag att nu kunde vintern
  få komma, när som helst, man var beredd att möta den och man motsåg med
  glädje det behag som all omväxling erbjuder.
  
  Ett bland mina allra tidigaste minnen gäller en julafton, som i alla
  avseenden blev en svår besvikelsens dag. Min far hade ett helt år
  vistats i Stockholm som medlem av prästerskapets löneregleringskommitté,
  och hade, på grund av de besvärliga kommunikationerna, ej under hela
  denna tid kunnat besöka sitt hem. Det gällde nämligen att i diligens
  färdas hela den långa vägen mellan Malmö–Stockholm och vice versa; det
  tog en hel vecka i anspråk, och det var tröttsamma och oändligt långa
  dagar, låt vara att de lämnade ett utmärkt tillfälle att få se en god
  del av vårt land. Nu var arbetet däruppe slutfört och min far hade
  skrivit att han med säkerhet hoppades komma hem på julafton. Men dagen
  gick under fåfäng väntan. Min mor irrade omkring som en orolig ande, med
  yrvaken fantasi utmålande för sig alla slags olyckor och mina syskon
  följde henne med ängsliga blickar. Ingen tänkte på att fira
  högtidskvällen så som eljest var vanligt. Trött och bedrövad lades jag
  till sängs och somnade väl snart nog, men vaknade plötsligt vid att en
  kär gestalt stod lutad över mig. Med ett glädjerop slog jag mina armar
  om min fars hals och erfor därvid en känsla av lycka som jag aldrig kan
  förgäta.
  
  Slutligen kom den dag då jag till läromästare i stället för min mor
  skulle få vår guvernant, som redan under flera år hållit på att hos mina
  äldre syskon inympa kunskapens sticklingar och skott. Det skedde ej med
  synnerlig glädje å min sida, och inte hade hon väl stor anledning heller
  att glädjas över den föga fruktbara jordmån hon nu skulle lägga ned sitt
  arbete på.
  
  Hon var för övrigt en ganska märkvärdig företeelse, mamsell Sara, och
  kunde nog ha förtjänat sitt eget kapitel. Hon var efter den tidens
  fordringar mycket kunnig och beläst, ansågs på sin tid som Sveriges
  skickligaste blomstermålarinna, var nära befryndad med Tegnérs vän,
  legationsrådet Lundblad i Greifswald, och med mångårig vänskap knuten
  vid flera av Danmarks förnämligare familjer, biskop Münters, Münsters
  Paulis, m. fl. Med otrolig sparsamhet och energi nådde hon det mål, som
  under hela hennes långa arbetstid föresvävat henne, att, då hon blev så
  att säga pensionsmässig få göra en resa till Italien. Det lyckades henne
  även att under dessa år, av sin ganska blygsamma lön, samla ett kapital,
  som satte henne i stånd att tillsammans med sin danska väninna, fröken
  Ida Münter, göra en resa till Rom. Hon brukade sedermera i glödande
  färger beskriva allt vad hon under denna härliga tid sett och upplevat,
  och dröjde gärna vid det stora ögonblick, då hon blev mottagen i audiens
  av Pius IX som lagt sina av vita vantar täckta händer på hennes huvud
  och sagt: »Jag välsignar dig, min dotter.» Nästan ännu märkligare var
  att detta mödosamt förvärvade kapital dessutom tillät henne att framleva
  sina återstående dagar i Köpenhamn, där hon förde ett sorgfritt liv
  tillsammans med sin ovannämnda väninna, tills hon vid hög ålder avled.
  
  Då jag i tankarna vänder tillbaka till barndomstiden tycker jag nästan
  att jag själv gjort en Romresa, eller kanske snarare en resa till
  
     »det sagoland som skiner
     av smaragder och rubiner.»
  
  
  
  
                           Ett prästgårdsbröllop.
  
  
  I Espö prästgård rustades av alla krafter till bröllop. Det var sommaren
  1867 som prosten skulle gifta bort sin äldsta dotter med en kusin till
  henne, en ung praktiserande läkare, bosatt i en liten stad i det fagra
  Södermanland.
  
  Ehuru ännu ett barn på väl knappast nio år har jag dock ett synnerligen
  livligt intryck av denna tilldragelse. Först och främst därför, att det
  utan tvivel var den finaste blomman i prästgården, som nu skulle
  omplanteras i främmande jordmån, och som skulle lämna ett tomrum efter
  sig, som aldrig kunde fyllas. Strålande av godhet och glädje, vacker,
  skälmsk och full av upptåg, var hon avhållen av alla, och saknaden efter
  henne, det kände man, skulle bliva obeskrivlig.
  
  Sommaren hade varit en enda lång förberedelse till detta bröllop, som
  skulle stå i slutet av augusti. Alla tänkbara krafter sattes i rörelse i
  och för utstyrseln; de långa drällsvävarna, frukten av mångårig hemflit,
  klipptes sönder i en oändlig mängd dukar, servietter och handdukar.
  Väninnorna på trakten kommo för att erbjuda sin hjälp och mamsell
  Stickler, »husmamsellen», som var skickligare än alla andra i s. k.
  slätsöm, satt i sin bruna sitsklänning, sitt bruna, slätkammade hår och
  små, små ringar i öronen och spritade rynkor tills hon blev en enda stor
  rynka själv, tyckte man. En oändlighet täcken, av alla slag och i alla
  upptänkliga mönster, stickades, det var ett arbete utan like.
  
  Under tiden skulle dessutom hela prästgården piffas upp utan och innan;
  en ny, fin förmaksmöbel kom en vacker dag åkande, forslad ända från
  Malmö, och aldrig hade man förr skådat något så vackert. Det föreföll
  nästan som om de gamla björkmöblerna rent av skämdes över sig själva
  inför all denna mahognyprakt.
  
  Samtidigt kom en klädsömmerska ut från staden och under hennes förfarna
  ledning växte småningom ett helt modemagasin fram, ej blott till bruden
  själv; alla måste ju ha bröllopskläder och dessutom utrustas till de
  många kalas som väntades. Till och med jag, min lilla stackare, som
  alltid framlevat mitt liv i kläder, ärvda efter mina äldre systrar,
  skulle få två splitter nya klänningar. Ännu kan jag förnimma den stolta
  glädje jag erfor, då jag provade den vita lenonklänning med små
  garneringar jag som brudnäbb skulle bära. Ståten förhöjdes ytterligare
  förmedelst ett grönt skärp av riktigt siden och ett par glacéhandskar,
  de näpnaste man vill se.
  
  Så kom till sist den stora beredelsetiden, vad mat och dryck angår, då
  alla källrar och skafferier skulle rustas att möta den stora invasionen
  och det var inga småsaker, ty bröllopet skulle, allt som allt, stå i nio
  dagar och över trettio liggäster komma att vistas i prästgården under
  tiden. Så långt utrymmet tillät skulle de bo där alla, och det
  utnyttjades visserligen i stor utsträckning, så att både strykrum,
  mangelkammare och stora vinden togos till hjälp, men som det ej förslog
  måste även klockare-, skollärare- och arrendatorshemmen anlitas. Både
  kokfru och en s. k. »stadsbetjänt» skulle importeras från Malmö för att
  förvåna landets folk med sina ståtliga prestationer, men så skulle det
  också bliva ett bröllop, som ej gick efter vanlig måttstock.
  
  Sommaren hade varit ovanlig regnig och kall, men nu, de sista veckorna,
  började solen stråla med en kraft, som gav hopp om en härlig
  indiansommar. Rosor och blommor stodo fram i ny fägring, som om även de
  ville göra sitt bästa att skänka bruden ett ljuvligt minne av
  fädernehemmet. Och då dagen kom, den sista före bröllopsdagen, stod hela
  detta hem i det varma augustisolskenet, prydligt och vackert, så som
  aldrig tillförne.
  
  På eftermiddagen skulle brudgummen och alla, mera långväga boende
  bröllopsgäster anlända, och det hade varit ett ganska invecklat problem
  att räkna ut hur de skulle kunna nå fram till detta avlägsna hörn av
  världen. Att hämta alla dessa människor ända från Malmö, fyra hela mil,
  med hästar och vagnar, det var ändå för besvärligt. Sålunda bestämdes
  det, att allesammans skulle fara med ångbåt till Trälleborg, som i alla
  fall låg ett par mil närmare, och där skulle ett otal skjutsar, mer
  eller mindre lantliga, vara dem till mötes.
  
  Emellertid hade även denna väg sina rätt betänkliga svårigheter. Hur
  vackert än vädret var hade ändock flera av de resande damerna otrevliga
  känningar av sjösjuka, helst vid den svåra passagen förbi Falsterbo. En
  av mostrarna, som var alldeles särskilt känslig, hade till råga på
  olyckan fått i uppdrag att omhändertaga en väldig krokan, och den
  skildring de övriga resenärerna gåvo av henne, hur hon låg i sin hytt i
  svår vånda, men aldrig ett ögonblick släppte krokanen ur sikte, ständigt
  stödjande den med skälvande händer, var alltför komisk att förmå
  framkalla det rätta medlidandet.
  
  Det blev ej bättre då de slutligen anlände till Trälleborg. Där fanns
  nämligen den tiden ingen ordentlig hamn utan ångaren måste kasta ankar
  ute vid redden och därifrån fingo passagerarna i små roddbåtar föras in
  till staden. Och nu måste den stackars sjösjuka, tämligen oviga mostern,
  med krokanen i famn, göra en klättring ner för en farlig repstege, tills
  hon slutligen utmattad sjönk ner i den bräckliga farkosten, ett äventyr
  som hon aldrig kunde förgäta.
  
  En annan moster, brudgummens mor, hade nästan lika mycket besvär med
  sitt stora klädknyte, väl insvept i ett vitt lakan. Hon hade nämligen
  den löjliga idéen att aldrig resa med koffert, där hon påstod att
  kläderna endast foro illa och som hon reste mycket var hon också vida
  känd som »frun med knytet.»
  
  Det tog en rundlig tid innan alla fått plats till sig själva och sin
  packning i de många vagnar som väntade. Mostrarnas gamla sufflet kördes
  av ett lustigt original från byn, gamle Hans Larsson, och de kunde
  aldrig glömma huru han, säkerligen själv något väl varm av solhettan och
  Trälleborgstraktaten, vände sig om och ropade in i vagnen: »Har I osså
  solen i nosen po jer, fruentimmer?»
  
  I prästgården var allt redo att taga emot de väntade, inbjudande
  kaffebord stodo dukade ute i trädgården, alla gästrum voro parata och
  hela familjen klädd som till fest. Bruden stod ute på trappan, skär och
  rodnande som en ros, medan hon storgråtande sökte tvätta av en ofantlig
  hallonfläck som jag i sista stund lyckats få på min nya klänning vid ett
  hastigt besök i bärbuskarna. Jag hatade mig själv för att jag till och
  med _nu_ kunde göra henne sorg, men jag var, tyvärr, oförbätterlig! Just
  då hon var färdig med mig, svängde prästgårdens finaste droska in genom
  grindarna och i den satt brudgummen, eskorterad av några marskalkar.
  Medan vagnen ännu var i full fart hoppade han ur, tog trappan i två steg
  och slöt den unga bruden i sina armar och jag, som bevittnade detta
  återseende, kände instinktivt att nu var denna kära syster förlorad för
  alltid.
  
  Det blev emellertid ej mycken tid övrig för dystra tankar, i det
  virrvarr som nu uppstod; det blev i stället omfamningar över lag, ett
  pratande och ett beskrivande och ett kaffedrickande utan all ände. Och
  timmarna flögo och av alltsammans har jag endast ett oredigt minne ända
  till den stund jag nästa dag, klädd i min grannlåt, stolt som en liten
  gudinna, jämte min bror gick i spetsen för brudskaran. Och för mina ögon
  framstår ännu tydligt den fagra bruden och den ståtlige brudgummen,
  föräldrarna, upprörda av tusen skiftande känslor, den stora mängden av
  högtidsklädda människor från när och fjärran, den blomstersmyckade salen
  där vigseln försiggick och det långa bröllopstalet, som lockade fram
  tårar och snyftningar. Själv var jag alltför barnslig att kunna förstå
  det, jag var mest upptagen av att, under dess längd, oupphörligt byta om
  fot, de nya skorna började kännas besvärliga.
  
  Sedan drunknar åter allt i ett kaos av gratulationer, tal och skålar på
  vers och prosa, tårar och löjen, skämt och sorl. En sak erinrar jag mig
  dock tydligt; på aftonen var hela den stora gårdsplatsen alldeles
  fullpackad av människor, hela trakten tycktes vara på benen för att få
  se en skymt av härligheten och under supéen ropades brudparet fram av
  hundratals skallande röster. De trädde också fram till det öppna
  fönstret, medan ett par marskalkar stodo vid sidan och lyste dem med
  stora kandelabrar. Hurraropen ville aldrig taga slut, men så var det
  också ett brudpar, värt att beskådas.
  
  Nästa dag kommo större delen av gästerna tillbaka till prästgården, då
  där var stor middag, som naturligtvis slutade med dans. Och brud och
  brudgum svängde om, först med varandra och sedan med alla andra. Både
  gamla och unga skulle nödvändigt valsa om med den unga doktorinnan, som
  var så vacker och hade ett så vänligt leende för alla.
  
  En episod från dessa festdagar har jag särskilt anledning att minnas. På
  söndagen, då brudföljet skulle gå i kyrkan, fingo plötsligen alla
  marskalkarna förhinder och det underliga var att detsamma även
  inträffade med brudtärnorna. Nå, brudparet, prosten och prostinnan och
  alla de äldre, tågade åstad helt högtidligt, men de hade ej väl hunnit
  ur sikte förrän jag i all min obetydlighet kommenderades till pianot,
  och där fick jag, så gott jag kunde, trumfa igenom min enda lilla vals
  och dito polka, medan de unga svängde om, med en fart som ej lämnade
  något övrigt att önska. Inte kan man väl förmoda att det var musiken,
  som så elektriserade dem, men undan gick det, så mycket är säkert. Då
  märkte jag plötsligt mitt i Sultanpolkan, att dansen helt tvärt stannade
  av. Jag vände mig om och där stod prosten i dörren, helt häpen, tycktes
  det. Så sade han: »Ja, att ni ej ville gå och höra på mig, det förvånar
  mig inte alls, men att ni skulle hitta på att dansa, mitt under
  högmässan, – det hade jag ändå intet väntat.» Han lät en smula sträng
  men skalken satt ändå i ögonvrån, han var ju så märkvärdigt förstående
  och överseende, den gode prosten, då det gällde ungdomen.
  
  Så gingo dessa dagar som en enda dröm av lycka, sol, blommor och glädje.
  Hemma i prästgården ett rörligt liv på alla dessa människor, som satt
  sig i sinnet att de skulle ha roligt, och varje afton väldiga kalas hos
  grannarna.
  
  Kronan på verket kom till sist, då den gamla grevinnan på Jordberga gav
  stor middag med bal, brudparet till ära. De nygifta hämtades i spann av
  unge baronen själv och bruden var den dagen alldeles förtjusande, i
  ljusblått siden, med en krans av förgätmigej och mossrosknoppar, (en
  gåva av grevinnan och införskriven direkt från Paris), på det rika
  håret. Även jag fick vara med om denna ståt, så ovanlig att den sent kan
  förgätas. Tänk, att få komma till ett verkligt slott, sådant man läst om
  i sagorna, att få se de gamla ståtliga gemaken, familjeporträtterna samt
  betjänterna i fina livréer, och att bliva _förd_, ordentligt förd till
  bordet, av en riktig liten kavaljer, friherrlig till på köpet.
  
  Att de unga hade roligt kunde jag förstå av det samtal som fördes på
  hemvägen och av de många superlativ som fyllde mina öron, då jag satt
  och halvsov i någons knä, och nu efteråt förstår jag bättre än då var
  möjligt, hur många tillfällen till ljuvligt svärmeri Jordberga park och
  det härliga augustimånskenet kunde erbjuda.
  
  Nästa dag ägnades åt stilla hemliv d. v. s. så stilla förhållandena
  medgåvo, åt förberedelser till avresan, och tårefyllda avsked med byns
  invånare, och så kom nästa dag igen, sorglig i åminnelse. Det var som om
  en våldsam cyklon gått fram över prästgården och med ens sopat bort
  brudpar, gäster, solsken och glädje.
  
  Mitt nioåriga hjärtas bedrövelse tog sig uttryck i en liten vers, som
  jag vid avskedet lyckades smyga i min systers hand. Den var barnslig och
  på alla vis enfaldig och den lydde sålunda:
  
     »O, goda syster, res ej bort
     från alla dina vänner,
     ty vet, att denna tid är kort
     och dit du skall är ingen som du känner.»
  
  
  
  
                           Ett kyrkligt kapitel.
  
  
  Prostens röst hördes från läsrummet, nere i flygeln, en smula häftig, gå
  till rätta med nattvardsbarnen d. v. s. egentligen med pojkarna, vilka
  som oftast befunnos »oskäligt dumma» och kunde ge de mest befängda svar,
  även på de enklaste frågor. Helt annorlunda var det med flickorna, vilka
  i allmänhet voro väl bevandrade i sin kristendom och vanligen gåvo sig
  tid till eftertanke och sällan svarade så där uppåt väggarna, som de
  dumma pojkarna gjorde.
  
  Nyss hade en yngling påstått att »Rebecka var en jägere», var hade han
  väl fått en så galen idé ifrån? Ja, det är ej lätt att säga; möjligen
  hade han förblandat Rebecka och Esau, hennes son, som ju verkligen lärer
  ha sysslat med jakt. Vidare upplyste han om att Johannes Döparens spis
  var, »beg, ister och svineböster», och det kostade prosten ett drygt
  arbete i sommarhettan att klara upp det ena som det andra och bringa
  någon reda i pojkens förvirrade begrepp.
  
  Sedan var det en »vaktepåg», en liten stackare, som blev anmodad att
  säga exempel på någon stor, timlig olycka och han svarade utan
  betänkande: »Att inte få sul!»[2] Nå, det svaret var det ju åtminstone
  någon reson i och var väl, från hans synpunkt sett, ganska förklarligt.
  En av flickorna som ej hade lika realistisk syn på tingen och
  förmodligen var i den ställning att hon aldrig behövt sakna »sul», ansåg
  för sin del den största tänkbara olycka vara att »inte ble gyfter», och
  även härvid var ej mycket att tillägga.
  
  Trots många liknande små knaggligheter släppte prosten aldrig sina
  läsbarn, förrän de voro väl beredda och, ehuru sinnet ibland kunde rinna
  över, var det dock med outtröttligt tålamod han lärde dem, ej blott att
  kunna katekesen flytande, så att de till sist förmådde klara ej blott,
  »Om hedningarna som icke hava lagen» och vad onkel Bräsig kallade »den
  stora vattenfrågan», utan han gav dem verkligen det levande Ordet, rent
  och klart och därtill en kärlek och ett allmänmänskligt intresse, som
  gjorde honom i hög grad älskad och avhållen.
  
  De stora och omfattande husförhören, som alltid höllos på vintrarna och
  många dagar å rad, voro en viktig händelse för envar. Alla, både
  »gårafolk» och tjänare, gamla och unga, infunno sig då och de voro i
  allmänhet förvånande bra hemma i sina stycken, i synnerhet kanske de
  äldre.
  
  Hemma i prästgården underkastade tjänarna sig en lång beredelsetid, ty i
  det fallet var deras ambition stor och de insågo klarligen att prostens
  eget folk borde skina som ljus inför menigheten.
  
  Långa tider i förväg hörde man varje kväll hur det lästes över inne i
  folkstugan, på det entoniga, litet sjungande sätt, utan varken punkt
  eller komma, som var egendomligt för folket på trakten. Naturligtvis
  voro pigorna förr färdiga med sitt vetande än vad fallet var med
  drängen, och det blev sedan för dessa en kär och stolt plikt att trumfa
  i honom sina mödosamt förvärvade kunskaper och sedan anställa ingående
  förhör med den stackars karlen, som alltid stakade sig på samma ställen.
  
  För oss barn var det ett obeskrivlig nöje att åhöra dessa förhör liksom
  det i allmänhet var synnerligen roligt att uppehålla sig i folkstugan,
  där man fick se och höra litet av varje. Särskilt intressant var det att
  stå bredvid, då pigorna öppnade sina grant målade kistor med deras
  skiftande innehåll av kjolar, schaletter, »lärskor» och »kännen»[3] och
  framför allt de vackra kistebreven som voro fastklistrade inne i locket.
  Bilderna varierade vanligen ej så mycket och dem jag erinrar mig voro
  ungefär sådana som de av Axel Ebbe beskrivna:
  
     »Susanne udi särkjen,»
     som dros me di fele gobbe,
     »Napoleon po hviden håss,»
     »Röverne po kåss,»
     »Jakobs stije»
     å, »Lurifax udi sitt rije,» – – – – –
  
  Första gången jag och min yngre bror skulle som aktiva deltagare bevista
  ett husförhör, var en händelse, som ej så lätt glömdes. På det att vi ej
  genom okunnighet eller förvirring skulle draga skam över huset, hade
  prosten i förväg låtit oss veta vad han ämnade höra oss på och _det_
  kunde vi så blankt som ett rinnande vatten, det var ej tvivel om den
  saken. Själv lotsade jag mig lyckligt igenom alla skär, men min lille
  bror råkade värre ut. Under sitt långa förhör med alla gubbar och gummor
  hade prosten kanske hunnit att bliva en smula trött, innan turen kom
  till oss; nog av, han glömde av sig och gav den stackars pysen en helt
  annan fråga än överenskommit var. Fasa och förvirring stodo tydligt att
  läsa i piltens anlete och till slut framstammade han, med gråten i
  halsen: »Men de va ju alls inte den frågan ja skulle få.» Ja, det var ju
  förargligt nog, prosten gjorde en liten grimas och ett löje spred sig
  över alla de närvarande, hur angelägna de än voro att uppföra sig på
  alla vis passande.
  
  Nu var det endast att hoppas att prostens tjänstfolk skulle reda sig
  bättre, och det gjorde de. Per överträffade sig själv, där han snurrade
  fram med sitt »arbete befordrar hälsa och välstånd» i en rent av
  svindlande fart, och hans triumferande min, då han efter detta
  mästerprov återvände till sin plats, låter sig ej beskriva.
  
  Det var ett stort nöje, på söndagsmornarna, att stå bakom staketet och
  titta på kyrkfolket, då de passerade förbi. Särskilt märkvärdiga sågo
  gummorna ut, i sina vita klutar, det enda som ännu kvarstod av den
  gamla, vackra Vemmenhögsdräkten, och med de vida vadmalskjolarna
  uppslagna över huvudet, som skydd mot damm eller regn, varvid de breda
  brandgula skoningarna gjorde en synnerligen anmärkningsvärd effekt. I
  handen buro de, utom en väldig psalmbok, även en omsorgsfullt hopvecklad
  näsduk och en lavendelkvist.
  
  Mannarna buro mörkblå eller svarta vadmalsjackor, stundom även väst med
  silverknappar, för övrigt var även här nationaldräkten bortlagd. Den
  ståtligaste och förnämligaste bland dem alla var otvivelaktigt den
  bekante riksdagsmannen Per Nilsson i Espö. Han var obestridligen en
  vacker man, med nästan sydländskt utseende, granna färger, bruna,
  blixtrande ögon samt en viss elegans över hela sitt framträdande.
  
  Per Nilsson var alltid gärna sedd i prästgården. Prosten, som själv
  under en följd av år varit med vid ståndsriksdagarna, åhörde alltid med
  odelat intresse hans livfulla framställning av förhållandena däruppe och
  prostinnan var ej mindre road, ty han var både kvick och underhållande
  och lade därtill i dagen en viss ridderlig uppmärksamhet, som just ej
  var någon vanlig företeelse där nere. Han talade ledigt och obesvärat
  och fällde ofta mycket träffande yttranden; ett av dessa har ofta senare
  runnit mig i hågen och det tyckes mig innebära en stor sanning: »man
  sjunger när man är ledsen och man sjunger när man är glad, men man
  sjunger aldrig när man har något ont i sinnet.»
  
  För att återgå till söndagen, så var nöjet att få bevista själva
  gudstjänsten, ej så alldeles oblandat, så länge man var barn och ej ännu
  kunde förstå hur stor andlig talare prosten var. Det var ej så lätt att
  sitta stilla under hela den långa predikan, så som man var befalld, och
  ej heller fanns det synnerligen mycket i den lilla, lantliga kyrkan, som
  kunde fängsla uppmärksamheten.
  
  Det märkvärdigaste var predikstolen med de fyra evangelisterna, målade i
  granna färger, samt en i trä utskuren bild av den törnkrönte Kristus,
  placerad på väggen omedelbart framför prästgårdsbänken, ett ganska
  primitivt arbete, både vad skulptur och målning beträffar. Någon
  altartavla fanns ej, lika litet som kyrkan på den tiden ägde någon
  orgel. Så mycket mera ostört kunde man uppfatta den gamle klockarens
  sång, hans förmåga att hålla ut sluttonen i all oändlighet, och framför
  allt hans vidunderliga textuttal. Då han t. ex. skulle stämma upp: »O,
  du härlighetens sken,» hann han vid detta O, att glida genom hela skalan
  av vokaler, tills han slutligen bestämde sig för den sista och det blev
  alltså ett långdraget ö-ö, som basunades ut med häpnadsväckande styrka.
  
  Under sommaren, då solen sken in genom fönsterna och luften kändes kvav
  av blomsterdoft och hemvävda kläder, hände det nog att gummorna nickade
  till då och då, tills de med ett ryck foro upp, yrvakna och förlägna.
  Och det var lustigt att se hur flitigt lavendelkvistarna sedan användes,
  såsom en lämplig väckelse och påminnelse att ej åter duka under för
  sömnbegäret. Dock hade de alltid efteråt fullt klart för sig att det var
  »en farlit granner» predikan de hört. Därom voro de alltid mycket
  angelägna att upplysa prostinnan, då hon efter slutad gudstjänst
  underhöll sig med dem. Samtalet övergick likväl snart nog till mera
  världsliga ting; det handlade både om kalvar och grisar, vävnad och
  spånad och mycket annat, som det ej alls var ledsamt att åhöra ovanpå
  all högtidligheten.
  
  
  
  
                               Prästgårdsjul.
  
  
  Så fort december månad ingått, börjades julstöket i prästgårdarna och
  fortsattes med stegrad intensitet, ju längre tiden skred framåt. Det var
  så mycket man skulle göra för att värdigt kunna begå den stora högtiden.
  En verklig rengöringsorkan rasade genom hela huset från källaren upp
  till vinden. Det mångbeprisade julölet skulle bryggas, fisken lutas, och
  den stackars grisen skulle för olika ändamål släppa till sitt unga liv.
  Det var ju den som bestod julskinkan, den marmorerade syltan och den
  utsökta korven. Gässen hade redan förut rönt samma öde; nu hängde alla
  gåsbrösten i röken, à la dauben vilade t. v. i burkar och formar, och
  mer än en stekt gås hade redan, prisad och berömd, gått all världens
  väg, som ju är all storhets lott.
  
  De sista dagarna före jul kommenderade husmodern nere i bakstugan över
  hela sin armé, alla i snövita uniformer. Det vore för vidlyftigt att
  omtala de segrar som här vunnos, säkert är att de voro, visserligen
  dyrköpta, men ärorika. Senare förlades krigsskådeplatsen till köket, där
  de berömda klenäterna eller på ren skånska, klenorna, fingo sitt
  flottdop, varur de utgingo fullkomliga och utan vank.
  
  Dagarna voro nu så mörka att de flesta sysslor måste utföras vid ljus –
  naturligtvis talgljus, vilka under prästfruarnas skickliga ledning
  stöptes av fårtalg, erövrad från det s. k. »kvicktiondet.» Pråsorna,
  smala som tändstickor, användes mest i köksregionerna, men det hände nog
  även att barnen fingo läsa sina läxor vid deras osäkra sken. De bästa
  ljusen fingo sprida sin strålglans endast över mera högtidliga
  tillfällen, från blankpolerade malmstakar, med en ljussax i släptåg, ty
  de måste ju »snytas» allt som oftast.
  
  De stackars prostarna sutto under detta »förfärliga fläng både utan och
  innan» instängda i studiekamrarna, där under tiden julpredikningarna med
  mer eller mindre framgång författades. Tillvaron förljuvades nog
  förmedelst en eller annan smakbit, som genom en trogen makas försorg
  fann vägen även till detta arbetsfält.
  
  På aftnarna mojnade stormen vanligen av något litet, och då samlades
  familjen kring det stora björkbordet i salen, där en moderatörlampa på
  hög fot överblickade situationen tvärs igenom en med nålar utprickade
  skärmar, i mönster som lämnade inbillningen fritt spelrum. Då
  tillverkades av stora och små alla julgransprydnaderna, strutar, nät,
  guld- och silverstjärnor m. m. under det prostfar, stundom avlöst av
  pastorsadjunkten, läste högt ur »Leas» berättelser. Först när den
  rykande ölosten sattes in, tillät man en stunds vila.
  
  Då sent på lilla julafton de rena gardinerna och sängsparlakanen blivit
  upphängda – de senare i konstnärliga festoner drapererade kring en
  förgylld sänghimmel – kunde man gå till vila med den lyckliga tanken: i
  morgon är det julafton, en tanke som gick igen i drömmen för att till
  slut bli en lycklig verklighet, äntligen, äntligen.
  
  Ingen penna förmår skildra den på en gång glada och högtidliga stämning,
  som rådde denna underbara dag. Allting var sig olikt, människorna,
  djuren, ja, hela naturen hade undergått en oförklarlig förvandling och
  själv kände man sig så obegripligt snäll.
  
  I Espö prästgård rådde redan tidigt liv och rörelse. Det var skick och
  bruk att socknens fattiga då skulle infinna sig i prostens kök för att
  få sin andel av den goda julmaten. Prostinnan utdelade själv håvorna och
  prostens riksdaler »till socker och snus» var både välkommen och väntad.
  Där stodo de hela raden – Lejonskan och Stormskan (dragonänkor och
  _farliga_, sades det), Spansker, så benämnd av folkhumorn på grund av
  den spanskrörskäpp han stundom stoltserade med, den krokige gubben med
  det klingande namnet Blücher, »Ola i saxen», vars far varit skräddare
  och hette Isakson – alla nigande och bockande och med en viss räddhåga
  bekikade av barnen.
  
  Sedan man ätit den stora frukosten vars pièce de résistance var den
  läckra julskinkan och provat det skummande julölet, vandrade hela
  familjen in till grannen, Ola Christersson, för att önska god jul. Där
  stod mor själv vid spisen och rörde i gröten med en väldig träspade,
  medan tösen satt på en låg trästol och malde senap så att tårarna
  trillade ner för kinderna. Far stod ute på den rensopade gården, i
  träskor och vadmalströja, i färd med att rita stora kritkors på alla
  uthusdörrarna. Detta skulle hindra trollen, som på julnatten ansågos
  vara ovanligt beskäftiga, att anstifta ont och »förgöra kräjen». Han kom
  emellertid in då mor, med många kruserliga nigningar, förmådde gästerna
  att stiga in i kammaren, där de trakterades med körsbärsvin och klenor.
  Den äktenskapliga sängen var högt uppbäddad och prydd med ett i
  konstrikt mönster vävt ylletäcke. På det stora slagbordet låg en vit
  drällserviett, och på den gamla pulpeten sågs ett tobaksschatull, två
  porslinshundar och en bleknad bukett av konstgjorda blommor, väl
  förvarad under en glaskupol. En blandad lukt av lavendel och torv slog
  emot de inträdande, den senare härrörde tydligen från den stora
  järnkakelugnen med Adam och Eva i relief.
  
  Efter att vederbörligen hava beundrat de gamla förnäma vävnaderna, vilka
  högtiden till ära kommit fram, särskilt den fina bonaden över
  kakelugnsbänken, där gossar och flickor i en lång rad stodo med armarna
  i sidorna och blickade käckt ut i världen, avlägsnade gästerna sig,
  under ömsesidiga tacksägelser, ledsagade av värdfolket ända ut i porten.
  
  Då det började skymma stod åter prostfamiljen på väg att bege sig ut,
  denna gång för att lyssna till helgmålsklämtningen från de många
  närliggande kyrkorna och se julljusen tändas överallt i byn. A. U. Bååth
  har i en av sina sydskånska stämningar skildrat en dylik julkväll och
  jag lånar hans ord för att beskriva hur den tedde sig i det goda landet
  »söder om landsvägen»:
  
     Tystnad vida. Man hör hur det sakta lackar
     Droppe på droppe från närmaste tak och stackar.
     Klämtande borta i fjärran klockor ringa
     Ensamt och matt de hän över nejden klinga;
  
     Mötas av klocksång ny från en annan kyrka,
     Nu helt nära det tonar med större styrka,
     Ringer i alla byar. I dimman draga
     Ut över bygden tonerna, starka, svaga.
  
     Malmhårt de dallra, milda de sammansmälta,
     Nu från närmaste torn de dova välta
     Dyka tunga ned uti ljudfull dimma,
     Vagga sig klara, och lent över slätten simma.
  
     Klockorna stanna. Tumlande ljuden domna,
     Tonande sakta hän de sista somna, –
     Bräker ett får där ur stall, och säkra, raska,
     Hastande steg i vägens lera plaska.
  
     – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –
  
     Tystnad vida. Nu tändas högtidsljusen,
     Helig afton. Det glimmar ur alla husen.
  
  Och de glimmande ljusen vägleda familjen tillbaka till prästtjället, där
  nu bordet står dukat till den stora julmåltiden. De höga trästakarna
  från farfars tid, som endast var årshelg kommo i bruk, voro sirade med
  fint utklippta pappersmanschetter; på den krusade servietten tronade en
  gammal förnäm kristallskål fylld med klenäter och smörbakelser, och
  julölet skummade i kannan.
  
  Prosten satt i högsätet, iförd sin näst bästa koftanett. Det vackra,
  något gråsprängda håret, hade nyss blivit klippt av den konstförfarna
  prostinnan, som satt mitt emot honom i paramattaklänning och spetsmössa.
  Runt omkring sutto barnen, både gossar och flickor i hemvävda kläder,
  som gjorde den inhemska industrien all heder. Lutfisken åts med känsla
  och övertygelse, med en liten, liten pärla ovanpå, för prostens räkning;
  man rimmade för gröten, som i sitt vita inre dolde den betydelsefulla
  mandeln, beundrade den brunstekta ankan, som dock mera blev en
  skåderätt, och hade ej ord starka nog för kristallskålens utmärkta
  innehåll, allt under det bägaren, eller rättare ölkannan, vandrade laget
  omkring.
  
  Vid slutet av måltiden kommo tjänarna in, anförda av kusken Per, för att
  önska herrskapet en god och fröjdefull jul, vilken visit senare
  besvarades, då hela familjen tågade ut i folkstugan i samma ärende.
  Julklapparna medfördes då, och det kom på Pers lott att, stavande och
  med många omsägningar, uppläsa deviserna, vars innehåll som oftast
  framkallade mycken munterhet och en förlägen rodnad, då de voro alltför
  brydsamma.
  
  Den senare delen av aftonens härligheter låter sig knappast beskriva.
  Granen, julklapparna, sången, det goda humöret och skämtet – allt lever
  kvar i minnet, omgivet av den säregna glans, som endast erinringar från
  en lycklig barndom kunna skänka.
  
  Bland julgåvorna erinrar jag mig särskilt ett par morgonstövlar med vida
  skaft, som småflickorna broderat i tapisseri till prostfar. Under svett
  och möda och många felräkningar hade de kommit till, men resultatet var
  lysande. De voro fullsatta med jättepenséer, från tåspetsen till knäet,
  strödda över en gräsgrön botten. Med glädjestrålande ögon åsågo
  givarinnorna hurusom prosten på fläcken iklädde sig dessa lysande plagg
  och tog sig en promenad runt bordet för att prova dem.
  
  Senare sjöng adjunkten »Julafton i prästgården», där lilla Eglé får sin
  fästman inrullande i en tunna. Ackompagnemanget, i gammaldags valstakt,
  sköttes förtjänstfullt som termen lyder, av husets äldsta dotter. Allra
  sist ljöd, sedan prosten läst aftonbönen, från allas läppar den vackra
  julpsalmen: »Var hälsad, sköna morgonstund» och så var den med sådan
  längtan motsedda julaftonen förbi, för den gången.
  
  Sedan helgdagarna förrunnit under kyrkobesök och stilla hemliv, började
  de många julkalasen i präst- och granngårdarna. Man ville passa på medan
  den studerande ungdomen fanns att tillgå, och dessutom voro skafferier
  och visthus under julen så rikligt försedda, att det nästan gick av sig
  själv att ställa till kalas. Gubbarna rökte sina långa sjöskumspipor och
  åsågo stundtals hur ungdomen svängde om med liv och lust. Fruarna, i
  sidenmantiljer och negligéer samt piraten på armen, sutto i de långa
  sofforna och läto traktaten sig väl smaka. Och de unga – ja de dansade
  och svärmade och tyckte att tiden flög.
  
  Slutligen kom Knut, då julen efter gammal tradition skulle köras ut hos
  familjen Tegnér i Kjellstorps gamla prästgård. Ja, gammal var den,
  boningshuset lågt och något lutande såsom av hög ålder, men en
  obeskrivlig trevnad mötte en, så fort man trädde in i den stora salen
  med bjälkar i taket. I en öppen spis, överst prydd av den store
  farfaderns porträttmedaljong, flammade en väldig stockeld. Möbleringen
  bestod huvudsakligen av skåp och stolar och ett massivt bord mitt på
  golvet, alltsammans vitmålat. Mörkröda yllegardiner förlänade en varm
  färg åt allt detta vita, som ytterligare förhöjdes av den vackert sirade
  julgranen, vars topp nådde ända upp till taket.
  
  Prostinnan stod vid bordändan och skänkte i kaffe, uppvaktad av sina
  ridderliga söner och assisterad av husets döttrar. Mössan med sitt fina
  krus och sina breda band, som föllo ned över ryggen, sken så vit mot det
  mörka håret. Med en fältherres taktiska skicklighet ordnade hon allt,
  och de kloka ögonen vakade noga över att var och en blev på bästa sätt
  tillgodosedd. Den gamle prosten Kristoffer vandrade omkring med sin
  långpipa, svart kalott över de vita lockarna och ett vänligt leende för
  alla och envar.
  
  I detta hem och bland dessa människor måste man ha varit för att till
  fullo kunna förstå den anda som där rådde. En afton som denna framstod
  det i all sin fullkomlighet och gav åt de närvarande ett minne som
  aldrig kan glömmas.
  
  Granen tändes och i virvlande ringar utfördes de traditionella
  juldanserna, men det dröjde ej länge förrän en präktig vals ljöd från
  det gamla klaveret, och nu gick det undan med en fart, som väl knappast
  en nutida bostondyrkare kan fatta. Först när den rikliga aftonmåltiden,
  med alla julens härligheter serverades, kunde de dansande förmås att
  göra ett tillfälligt uppehåll, vilket dock med välbehag utsträcktes, när
  yngste sonen med sin vackra röst föredrog några av Geijers och Lindblads
  sånger.
  
  Men stilleståndet blev ej långvarigt. Omedelbart efter sångens slut
  iscensattes en nigarpolska, som i sitt ginungagap uppslök gamla och unga
  och ej lämnade dem ifrån sig förrän de snurrat genom alla rummen i en
  virvlande fart, rullat ihop sig till ett kompakt helt och slutligen »med
  mycken möda och stort besvär» vecklat ut sig igen. Och sedan valsade,
  polkade och galloperade man igen ända tills kareterna rullade fram på
  den stenlagda gården och de gamla stodo påpälsade ute i förstugan och
  brummade så smått över ungdomens dårskap. Ännu i kappor och bahytter
  dansades allra sista varvet, medan den lilla prostinnan själv satt vid
  pianot och spelade en gammalpolka, som hon kallade »nummer tre», men som
  rätteligen bort heta nummer ett, så oförliknelig var den.
  
  Så rullade vagnarna ut genom den trånga porten, ljusen släcktes i det
  låga tjället, och så var det slut på julen.
  
  
  
  
                              Ett bondbröllop.
  
  
  Julen med sina många helgdagar, sin vila och frid var länge sedan förbi.
  »Julastuerne», där ungdomen svängt om med lust och fröjd, i den ena
  gården efter den andra voro ett minne blott. Kyndelsmässan med frost och
  snöstormar, de s. k. kyndelsmässoknutor, var även överstånden och nu var
  man inne i fastan. Den hade inletts med allehanda upptåg, man hade
  »slagit katten ur tunnan» och utfört den omtyckta tävlingskamp, som
  kallades att »ta ringarna», och därefter hade de unga, anförda av
  segraren, »kungen», och hans utvalda drottning, återigen dansat nere i
  riksdagsmannens gård, där den stora sommarstuen godhetsfullt upplåtits
  för ändamålet. Nu var tiden inne att rusta sig till bröllop i de gårdar,
  där man till äventyrs hade någon dotter att bortgifta, innan påsken kom
  för nära, då det ej ansågs lämpligt att fira några stora fester.
  
  Så var fallet hos Hans Anders’ i B. där den unga dottern skulle gifta
  sig med åbosonen Per Jeppsson i samma by. Det hade varit ett gammalt
  tycke och som förmögenhetsvillkoren voro å ömse håll passande och ägorna
  gränsade intill varandra, kunde förbindelsen ej annat än anses i hög
  grad önskvärd. I bröllopsgården hade rått stor brådska både med
  utstyrsel och förberedelser till det stora gästabud varmed den lyckliga
  tilldragelsen skulle firas.
  
  Nu, då bröllopsdagen var inne, stod gården fejad och fin utan och innan,
  ladugårdsbyggnaderna nykalkade med nymålade dörrar och halmtaket på
  boningshusets norra sida var omlagt skinande gult, medan det på andra
  sidan var grönskande och mossbelupet. Rummen voro prydda med präktiga
  vävnader, täcken och bonader, gamla skatter hämtade ur de väldiga
  kistorna i kistekammaren, där de bevarats under generationer. De
  företedde vackra prov på urgammal hemslöjd, dessa vävnader i rödlakan,
  flamskt, krabbasnår, opphämta och allt vad det nu heter.
  
  En stor skara gäster väntades, släktingar från när och fjärran,
  prostens, klockarens, naboarna och för övrigt alla, som kunde anses stå
  i förbindelse med värdfolket. De voro visserligen anmodade att komma
  redan kl. 12 på dagen, men naturligtvis var ingen så »förveten», att han
  ville infinna sig så dags, och det tog också sina rundliga timmar, innan
  alla voro samlade. Ej förrän närmare två kom prostfamiljen inrullande i
  den blanka och skinande kareten, som högtiden till ära med ovanlig
  omsorg putsats av Per, prästadrängen.
  
  Gästerna mottogos ute i förstugan av Far själv, som leende och gemytlig,
  skötte sitt nog så krävande värdskap. Han assisterades visserligen, utom
  av sonen, även av två marskalkar – målaren och skräddaren, – vilka vid
  alla större gillen hade sig detta viktiga värv anförtrott och därför
  också utvecklade en otrolig säkerhet och snabbhet.
  
  Förstugan som sträckte sig tvärs genom hela längan, med utgång även åt
  trädgården, hade dessutom tre dörrar, åt höger var det dels ingång till
  den stora gillessalen, »sommarstuen», som saknade eldstad, dels till
  kistekammaren med alla dess skatter. Från vänster kom man in i ett stort
  rum, stuen, som, även det, upptog hela husets bredd, med två par fönster
  åt vardera hållet. En väggfast bänk omgav på tre sidor det väldiga
  bordet, där måltiderna i vardagslag intogos av såväl husbondfolk som
  tjänare, med högsätet uppe vid översta bordändan, där Far och Mor
  presiderade. Möbleringen för övrigt bestod av en stor säng, avsedd för
  husets döttrar, några trästolar, en kakelugnsbänk, ett hängskåp, –
  matskåpet, – ej att förglömma den inmurade järnkakelugnen med Sankt
  Göran och draken på. I fönsterna blommade »brinnande kärlek» och
  toffelblommor, – man såg att de trivdes bakom de små, låga rutorna och
  att de sköttes med kärleksfull omsorg.
  
  Manfolken fingo stanna inne i stuen, men fruntimmerna visades in i
  kammaren, där den stora »himlingasängen», blåmålad och prydd med
  tulipaner och blader, intog en framskjuten plats. Och nu började
  trakteringen. Först körsbärsvin och klenäter och sedan kaffe ur stora
  porslinskannor, med präktiga vetekakor och annat dopp, allt under det
  den ena vagnen efter den andra kom inskramlande på den stenlagda och
  kringbyggda gården.
  
  Prostinnan, som var språksam och »gemen», konverserade flitigt med
  gummorna, som sutto runt väggarna, en smula högtidliga, med näsduken i
  hand, och avgåvo sina svar med stor värdighet.
  
  Äntligen, efter lång väntan, och sedan det befunnits, att alla voro
  samlade, ombads man att stiga in i stora salen, där vigseln skulle
  försiggå. På den tiden förekommo ej kyrkbröllop annat än undantagsvis.
  Det är först i senare tid de tagit fart, liksom de längre tillbaka i
  tiden, under förra hälften av 1800-talet, voro brukliga och då
  försiggingo med stor ståt, förridare, spelmän, o. s. v.
  
  Här, i den stora salen, var ett stort hästskobord dukat och prytt med
  ståtliga spettkakor, en mångfald av ölkrus av brokigt porslin och fint
  utsirade smörtoppar eller »smörslag», skickligt placerade på runda
  såsskålar. Mitt på golvet hade brudpallen fått plats, höljd av ett
  konstrikt vävt ylletäcke, för övrigt inga dekorationer, som kunde tyda
  på, att en brudvigsel här skulle äga rum.
  
  På ett givet tecken ställde prosten sig framför pallen med klockaren på
  något avstånd. Allas blickar riktades mot dörren, då brudparet skred in,
  bruden klädd i svart paramattaklänning, slöja, krans och krona, medan en
  väldig myrtenbrosch sammanhöll kragen. Brudgummen bar bonjour och vit
  halsduk, frack förekom ej på den tiden. De unga sågo så bra ut; en något
  högre färg på kinderna än vanligt var det enda tecknet på en möjligen
  inneboende sinnesrörelse, vilken ej ansågs passande att visa i utvärtes
  åthävor. Klockaren, den gamle kantor Malm, stämde upp en psalm, varefter
  prosten förrättade vigseln slutande med några hjärtliga ord till
  kontrahenterna, vilka båda voro hans läsbarn. Så sjöngs »Ej blott för
  världen två», etc. och nu deltogo alla efter förmåga i sången, särskilt
  voro några av mannarna skickliga i att hålla ut sluttonen, nästan lika
  länge som själva klockaren. Akten var över och de unga sammanvigda utan
  några som helst äventyr, ringen hade ej tappats, paret hade läst upp
  formuläret utan att staka sig och allt var som det skulle vara.
  
  Brudpallen togs bort och nu borde ju måltiden kunna taga sin början när
  som helst. Men ingalunda! Nu kom det kinkigaste av alltsammans, att söka
  upp de närmaste kvinnliga anförvanterna, vilka plötsligt försvunnit. I
  känslan av sin värdighet och sin rättighet att vid bordet bliva
  placerade på de förnämligaste platserna hade de gömt sig på de mest
  otroliga ställen och det tog en rundlig tid att hitta dem och få dem
  fram till sina platser. Nå, äntligen hade man kommit så långt, och där
  sutto nu alla, brudparet i mitten, prosten bredvid brudgummen, därnäst
  klockaren och så alla mannarna i tur och ordning. Prostinnan satt
  bredvid bruden, med klockarfrun vid sin andra sida, bredvid dem
  värdinnan och därefter alla de närmaste kvinnliga anförvanterna.
  
  Sedan en rundlig tid anslagits åt den tysta bordsbönen, steg
  målaren-marskalken upp på en trästol och utropade med ljudlig stämma: »Å
  värdfolkets vägnar får jag be alla gästerna vara så bra å ta te
  knivarna», vilken blev en signal till ett kraftigt och samfällt angrepp
  mot smörtopparna, varvid stora »rundenomsmatar» breddes och förtärdes
  med strykande aptit. Därpå följde den egentliga festmåltiden, vilken
  börjades med en makalös soppa, kokt på många olika slags kött och
  försedd med i fyrkantiga tärningar skurna klimpar samt russin. Denna
  utmärkta gillessoppa glömmer man ej så lätt, då man en gång smakat den.
  Därpå följde kötträtten, som bestod av pepparrotskött och salt gåskött,
  så risgrynspudding med saftsås och därefter hönsstek. Och slutligen kom
  det viktiga ögonblick, då de många spett- och sockerkakorna skulle
  skäras och utdelas. Det hörde till, att varje mora som fört en dylik
  kaka till gården själv skulle skära den, vilket ej skedde utan mycket
  krusande, men slutligen kunde då de sönderstyckade kakorna serveras,
  tillika med ytterligare stora fat s. k. krumkakor. Under denna ceremoni
  kringbjödo marskalkarna »malagat» vin, två glas i stöten på en
  porslinstallrik, ty några glas funnos ej framsatta på bordet, utan
  gästerna fingo dricka i tur och ordning av samma glas. De enda som fingo
  behålla sina glas var brudparet, förmodligen med tanke på den skål som
  skulle tömmas för dem. Prosten hade ej heller fattat sitt glas, förrän
  han i kraftiga, kärnfulla och varma ordalag talade till sina
  skriftebarn, som nu ingått i det heliga äkta ståndet, och föreslog deras
  skål. Man drack under högtidlig tystnad, utan de skallande hurrarop som
  nu äro så vanliga.
  
  Nu förekom en ganska lustig sed; varje fruntimmer medförde, förutom den
  näsduk, som hela tiden skickligt manövrerades i ena handen, även en
  stor, som var dold i någon undangömd ficka. Dess ändamål var ganska
  påtagligt; då gästerna nödvändigt måste taga för sig av alla de kakor,
  som av olika personer tillförts huset, var det ju ej tanke på att alla
  kunde ätas upp omedelbart efter den bastanta måltiden. De lades därför
  omsorgsfullt ned i denna stora näsduk, vilken hopknöts i alla fyra
  hörnen, och då man reste sig upp från bordet, bar var och en sitt knyte,
  ända från prostinnan och ned till den mest obemärkta av gummorna.
  
  Nu, när måltiden efter dryga timmar äntligen var slut, togo alla
  gästerna varandra i hand med den fromma önskningen »väl bekomme», vilken
  onekligen var berättigad. Alla promenerade ut från salen och spredo sig
  i angränsande rum; mannarna svalkade sig ute i förstugan eller tände
  sina pipor inne i stuen, där snart kortspelet kom i gång, knack eller
  fem kort. En stark toddy av arraksrom satte fart i spelet.
  
  Fruntimmerna samlades inne i kammaren, där bruden »satt i stass» och gav
  blyga och sävliga svar på alla spörsmål. Innan man slagit sig till ro,
  hade emellertid alla upphängt sina »kageknyden» i takbjälkarna och det
  var en ganska underlig syn att se taket, såväl i stugan som i kammaren,
  garnerat med dessa pösande knyten. Bjälkarna användes för övrigt även
  för andra ändamål; så omnämner Nicolovius i »Folklivet i Skytts härad»,
  att bönderna hade sin egen bokföring i bjälkarna i taket, och han
  tillägger: »Med skrivkunnigheten insmög sig bedrägeriet». Att de
  alltjämt begagnades till detta ändamål utvisade en rad otydbara
  hieroglyfer, som ingen oinvigd förmådde tolka.
  
  Under tiden avdukades och undanskaffades borden i stora salen, golvet
  sopades med våt sand, och de två byspelemännen inträdde med sin fejla
  och sin klarinett. Efter ett omsorgsfullt stämmande, varvid ett
  betänkligt oljud uppstod spelade de upp en gammal, sirlig vals, vars
  toner ännu så långt efteråt ljuda i ens öron. Alla samlades i balsalen,
  brudparet öppnade balen med någon förlägenhet, och efter dem trängdes
  och knuffades en mängd olika par, alla dansande var på sin fason, men
  med beundransvärd taktfasthet och säkerhet. Muraren och sotaren
  Widerberg dansade med snugga i munnen, rak i ryggen och så smal, att han
  gott kunde krypa genom en skorstenspipa, med stor skicklighet svängande
  sin dam, den ena efter den andra och slutligen mor själv, som han
  lotsade genom virveln av dansande par med en vighet, som gjorde heder åt
  hans yrke. Sedan dansades en gammaldags skånsk kadrilj. Och nu deltogo
  alla, både gamla och unga. Den elegans som utvecklades i figuréerna,
  parad med orubbligt allvar, den frammarsch, än rakt fram, än från sidan,
  som gjordes mot moitiéen, vilken av den starke riddaren lyftes högt upp,
  då han svängde om med henne, torde i våra dagar sakna sitt motstycke.
  Troligen har denna gamla hederliga dans numera utträngts av de moderna
  boston- och stepdanserna, men det är att hoppas, att den gamla präktiga
  kadriljen åter kommer till heders i all sin glans.
  
  Det led mot småtimmarna, innan någon tänkte på att avbryta detta glada
  gille, men då voro de nygifta de första som bröto upp. De »försvunno»
  ej, som bruket är nutilldags, utan togo omsorgsfullt farväl av alla
  gäster, föräldrar och syskon, utan att å någondera sidan några känslor
  lades i dagen, vilket ej ansågs överensstämmande med god ton. Då de satt
  sig upp i sin vagn, som kördes av brudgummen själv, och var prydd med
  ett vackert, av bruden vävt täcke och sedan de hunnit utom porten, stodo
  de unga männen där och avfyrade det ena pistolskottet efter det andra
  såsom en lämplig salut och väl även som ett varsel om framtida lycka och
  framgång.
  
  Prostfamiljen avlägsnade sig därpå och småningom följde de övriga
  gästerna exemplet. Och det var nog väl behövligt, ty gillet skulle stå i
  dagarna tre, och både värdfolk och tjänsteandar behövde andrum för att
  rusta sig till nya strider.
  
  På fjärde dagen bespisades husmansfolket i byn och grannskapet, och det
  tog nog sin dryga tid, innan allt kom i sina vanliga gängor och det
  vanliga vardagslivet åter tog sin början i den gamla hederliga gården.
  
  
  
  
                        Fastlagsris och snöstormar.
  
  
  Uppvaknandet på fastlagsmåndagen i prästgården var ej odelat behagligt,
  dock ville man, för traditionens skull, visst ej hava det annorlunda.
  
  Prostinnan, vars ordspråk alltid varit »morgonstund har guld i mun» och
  som brukade taga sin morgonmotion vid spinnrocken redan vid femtiden,
  ehuru hon vanligen lämnade man och barn i ro ännu ett par timmar, hade
  den morgonen intet förbarmande. Då gjorde hon sin rond genom hela huset,
  mitt i natten tyckte man, med björkriset i hand, och börjande med sin
  make fortsatte hon sedan att behandla barn och tjänstfolk och lagade
  visserligen att man blev ordentligt väckt. Ej ens den stackars adjunkten
  nere i flygeln undgick sitt öde, som han visst ej mottog med kristlig
  undergivenhet. Men prostinnan ansåg att ingen borde behandlas
  styvmoderligt denna dag och sade: »Han kan ha gott av det».
  
  Sedan hon risat ville hon emellertid även lisa, och det dröjde ej länge
  innan hon åter uppenbarade sig, denna gång medförande en behaglig
  medicin – den doftande mockan, tror väl läsaren, men det är nog mera
  antagligt att den dryck, som den tiden i vardagslag bjöds hade Brasilien
  till hemland. Huru som helst, förplägningen blev välkommen och intogs
  under stor munterhet av den nu fullt vakna familjen. Den njöts i ytterst
  långsamt tempo, med den lilla baktanken att så mycket som möjligt
  förhala tiden, ty mörker och kyla inbjöd ej till några hjälteprov
  angående uppstigningen. Till slut kunde det emellertid ej hjälpas; med
  ett manande »upp nu barn», avlägsnade prostinnan sig, belåten och nöjd
  med sitt morgonarbete.
  
  Länge dröjde det ej heller innan barnen voro uppe och i fullt arbete;
  medan den äldre dottern hjälpte modern med hushållsbestyr, utvecklade
  den yngre all önskvärd energi vid den gamla taffeln, där skalor och
  övningar expedierades med en viss kläm, för att sedan övergå till ett
  finare tonstycke, »Farväl till Värmland», vilket i artistens tycke
  endast kunde överträffas av »La prière d’une vierge» eller »Webers sista
  musikaliska tanke.»
  
  Lillebror läste med ljudelig röst på sin »bibliska» till detta
  uppfriskande ackompagnemang. Men prosten stod ännu vid spegeln och
  slipade sin rakkniv så det blixtrade; det var ett maktpåliggande arbete
  som förestod och det krävde omsorgsfulla förberedelser. Ej förrän vid
  frukosten uppenbarade adjunkten sig, ännu en smula mörk i hågen efter
  den första morgontraktaten, men prostinnan lyckades snart med sitt
  fryntliga skämt driva bort alla moln.
  
  Fastlagsmåndagen var för övrigt ingalunda en vilodag, tvärtom gingo
  arbetet och sysslor sin gilla gång, ej med nutidens nervösa brådska
  visserligen, men jämnt och taktfast. Middagen kom som ett behagligt
  avbrott och bestod av lutfisk och fyllda bullar – en rättrogen skåning
  äter nämligen alltid sina fettisdagsbullar på måndagen. Men arbetet
  vidtog igen, det gällde att med all kraft förbereda sig till den fest,
  som nästa dag, prostinnans födelsedag, skulle firas i prästgården.
  Bjudningar hade utgått till grannarna, vilka samtliga lovat att infinna
  sig. De gödda och väl »proppade» kalkonerna hade slaktats och stora
  salen, som eljest endast begagnades under sommaren hade eldats upp.
  
  På kvällen sade emellertid prosten: »Vi få snö, det känner jag i min
  rygg.» Ingen vågade betvivla detta orakelspråk; erfarenheten hade visat
  att han brukade vara sannspådd, den gamle prosten. Och se, nästa morgon
  var ej allenast marken vit utan stora drivor hade redan hunnit växa upp.
  En bitande nordostvind förde de täta snöflingorna i virvlande dans över
  fälten, lämnande stora sträckor bara medan tillfälliga hinder,
  pilvallar, häckar och byggnader, stävjade deras framfart och kom dem att
  liksom i raseri, torna upp sig i ständigt växande omfång.
  
  Under sådana omständigheter var all trafik, vare sig med vagn eller
  släde, så gott som omöjlig. Det var därför med en viss förstämning som
  familjen denna dag samlades vid frukostbordet. Hur skulle det nu gå med
  den stora festen och var det antagligt att någon skulle våga sig ut i
  ett sådant herrans väder? Utsikterna voro allt bra klena, men prostinnan
  själv höll hopp och humör uppe i det längsta, lagade stora skålar av sin
  berömda citronkräm, bryggde bischoff och carolina och radade med
  döttrarnas tillhjälp upp de många tébröden på stora brickor. Så gick
  åtminstone den tiden och se’n fick man se.
  
  Yrvädret snarare till än avtog i styrka på eftermiddagen, men man dukade
  i alla händelser det stora kaffebordet, som garnerades med vinka och de
  små snödroppar man lyckligtvis dagen förut räddat undan en för tidig
  död. En väldig vetebrödskrans, rikt späckad med russin, placerades mitt
  på bordet, och allra sist gick prostinnan omkring i rummen och hällde
  »Grevinnan Barcks rökelse» på en uppvärmd eldskyffel. Nu var man färdig
  och nu kunde gästerna få komma när som helst.
  
  Men visaren skred obönhörligen fram på den gamla urtavlan, och ju längre
  den skred, dess mera sjönk prostinnans hoppfulla stämning. Där satt man
  nu med hela kalaset! Stormen tjöt, snön piskade på rutorna, temperaturen
  sjönk långt under noll och humöret likaså.
  
  Ungdomen tyckte att det här ovädret ej behövt börja förrän gästerna
  hunnit anlända, så kunde de blivit insnöade i prostgården på oberäknelig
  tid, men de gamle hade en nyktrare syn på tingen. »Bäst som sker», sade
  prosten och skötte brasan med en omsorg, som om all världens väl hängt
  på eldgaffeln.
  
  Timmarna smögo sig fram som de bäst kunde och man gick tidigt till vila,
  men blott för att vakna upp till samma elände. Nu nådde drivorna redan
  halvvägs upp över fönsterna, en betänklig skymning rådde i rummen och
  till slut måste man tända ljus mitt på dagen, så mörkt blev det.
  
  Ingen mänsklig varelse kunde komma ut eller in, man var och förblev
  instängd. Det gällde verkligen att göra sig livet så drägligt som
  möjligt under denna fångenskap, som såg ut att bli långvarig. Inte
  riskerade man just att svälta ihjäl, det blev tvärtom ett dagligt
  gästabud, tack vare den goda kalasmaten, som ej fått användning. Man
  arbetade, spelade, sjöng och öste rika skatter både ur prostinnans
  fruktkällare och ur prostens präktiga bibliotek, och hur det var gick
  tiden, än så länge.
  
  Det torde ej vara lätt, i våra dagar, att föreställa sig hur det skulle
  kännas att på detta sätt sitta i en snögrav, dag efter dag, utestängd
  från världen, utan post, utan telefon, ungefär som på en obebodd ö. Det
  kunde nog ha sin romantik, men i längden blev det enformigt, det måste
  erkännas.
  
  Prosten började bli allvarligt bekymrad över hur det skulle gå med
  söndagens gudstjänst, ty vägen mellan de båda kyrkorna var fortfarande
  ofarbar, och det lönade sig ej att försöka skotta undan snön så länge
  stormen höll i. Efter långa diskussioner med adjunkt och klockare
  beslöts det att de båda senare skulle rida till kyrkan. Det var ej med
  glada känslor den stackars adjunkten, som var född och uppfödd i staden
  och aldrig i sitt liv suttit på en hästrygg, beredde sig till denna
  äventyrliga färd, allra helst som starten naturligtvis skulle åses av
  hela familjen.
  
  Den unge mannens skrud, prästrock och svarta pantalonger, (allra
  intimast bar han dessutom sina blå sommarbyxor!) lämpade sig ej
  synnerligen för en ridtur bland snödrivorna, men det kunde nu ej
  hjälpas. Med energiskt rynkad panna och en min som tydligen sade:
  framåt, så är mitt ödes bud, klättrade han upp på den långt trankilare
  gångaren, medan klockaren, som satt säker i sadeln, hade svårt att dölja
  sin munterhet. Kusken följde med för att vara till hands och det
  behövdes nog, ty hästen, som tydligen ogillade hela tillställningen,
  försökte mer än en gång att göra helt om. Som vanligt när prästen kom
  inom synhåll började man ringa i kyrkan, och vid klockornas högtidliga
  klang gjorde denna ovanliga expedition sitt intåg i den lilla byn.
  
  Då nio dagar gått började det äntligen lugna av, och en vacker dag sken
  solen klar och strålande över de väldiga snömassorna. Nu blev brådskan
  stor, då det gällde att forcera drivorna och göra vägarna farbara, och
  det tog lång tid. Småningom började det bliva livligt i prästgården,
  bjällerklang hördes och slädar körde fram på den stora gårdsplatsen. Än
  var det ett par som skulle vigas, än ett barn som skulle döpas; gudmor
  och faddrar sutto väl inpackade i det med »agedynor» prydda åkdonet, och
  det stackars barnet var så inlindat i schalar, att man ej såg nästippen
  ens.
  
  Ceremonierna försiggingo i prostens rum och det var ju för väl att
  ovädret äntligen »stansade sig», ty det hade varit både olämpligt och
  opassande att behöva uppskjuta dem. Även här fanns det gillesmat, som
  skulle avätas och det var för övrigt ingalunda angenämt att veta sig
  vara föremål för naboarnas utläggningar och undran, varför vår Herre
  skulle ingripa i ens förehavanden och just nu ställa till snöhinder.
  
  På fjortonde dagen lyckades det gamla postbudet knoga sig fram genom den
  över en mil långa vägen från närmaste poststation, men då bar han också
  en börda som dugde. Förutom allt vad som skulle till prosten själv
  avlevererades även byns post i prästgården. En riktig jättepacke av den
  då så populära »Malmö Nya Allehanda» fyllde den gamla, väderbitna
  postväskan tillika med åtskilliga brev med mer eller mindre svävande
  adresser, t. ex. »Till min älskade maka.» Avsändaren hade förmodligen
  ansett att det för den lärde prosten borde vara en småsak att fundera ut
  vem den älskade makan var och han blev ej heller sviken i sin
  tillförsikt.
  
  Prostens egen post var så diger och så efterlängtad att man formligen
  slogs om den, – det var som friskt vatten för den törstige. Vad det hade
  hänt mycket i världen under denna tid! Man behövde flera dagar både för
  att inhämta det och för att hämta sig efter de stora ting som skett både
  fjärran och när – man var visserligen ej heller så blaserad i sådant
  fall som i våra dagar. I alla händelser var det bra intressant att åter
  ha kommit i kontakt med den yttre världen.
  
  _Något_ gott hade snöstormen ändå haft med sig; den hade skapat en
  kälkbacke som var lika förträfflig som ovanlig. Man behövde endast göra
  sig besvär att draga kälken upp på vinden och genom homejan sätta den ut
  på snön, som nådde ända upp till takåsen, så bar det snart i väg, i
  rykande fart över hela den stora trädgården, långt ut på fälten och det
  var ett makalöst nöje. Nere på slätten »växa ej kälkbackar på träd», men
  det kan verkligen sägas om denna, som nätt och jämnt släppte fram några
  stackars brutna trädtoppar här och där. Det dröjde också detta år ända
  till midsommar innan den sista snön försvann, och förstörelsen var
  sorglig att åse. Men vem tänkte på den saken nu?
  
  Traktens ungherrar anordnade ett ståtligt slädparti till de stora
  bokskogarna, som man annars aldrig såg annat än i sommarskrud. Det var
  ett långt tåg, som samlades på utsatt tid och plats, ej odelat elegant,
  tvärtom; mitt bland fina kappslädar med fällar och slädnät, dragna av
  eldiga springare, fick man skåda gamla brunmålade s. k. fjädervagnar,
  satta på medar, och varje snäcka innehöll ingalunda »en pälsklädd
  Venus.» Nej, fanns det till äventyrs någon Venus i samlingen, så var hon
  svept i schalar och filtar ända upp till öronen; men man hade lika
  roligt för det.
  
  Åstad bar det, utför de långa raka vägarna tills man kom upp till
  skogsbackarna och ned till den vackra insjön, som man gled behagligt
  över för att vid motsatta stranden stanna vid en gammal, ovanligt
  vackert belägen herrgård. Där möttes man av värmande kaffe och glögg;
  snart var dansen i full gång och fortsattes utan nämnvärda avbrott,
  tills man i månsken och morgonkyla anträdde återfärden, värmd och
  uppfylld av ljuvliga minnen. Det var ett så ovanligt nöje i dessa
  trakter, där vintern sällan blir långvarig och snön vanligen försvinner
  lika fort som den kommit, och man visste också att uppskatta det.
  
  Även den lilla byns befolkning bestod sig sina fastlagsnöjen, och bland
  dessa ett som var synnerligen omtyckt. Det var ett slags tornering, som
  kallades att »ta ringarna» och bestod däri att den manliga ungdomen
  skulle, ridande i full fart, med långa spjut försöka hämta ner den krans
  av ringar, som voro upphängda på en slags galge, placerad på den öppna
  platsen framför skolhuset. Flickorna hade verkligen bundit röda
  gullband, ej blott kring sin kärastes arm, utan över allt, där de kunde
  lämpligen anbringas, och särskilt voro huvudbonaderna föremål för deras
  snille och smak.
  
  Det var en präktig anblick dessa ståtliga hemmanssöner, uppfödda på
  hästryggen som de voro, erbjöd, då de kommo sprängande på sina väldiga
  hästar för att utföra sin tävlingskamp, som med stor spänning åsågs av
  hela byn. Den som tog de flesta ringarna blev »kung» och på aftonen, då
  stor bal var anordnad, hade han nog klart för sig vem som skulle bli
  drottning.
  
  Slutligen kom våren med lärksång och milda havsvindar, och påsken stod
  för dörren. Huruledes man färgade påskägg och försåg dem med snillrika
  verser, behöver ej beskrivas, det har väl de flesta varit med om; men
  tilläggas bör måhända att äggfärgningen ej tillgick på våra dagars
  lättvindiga sätt. Nej, man färgade dem i hundkex, bresilja, rödlök m. m.
  Och man gav dem en solid kokning i en kolossal kopparkittel, så att de
  trotsade både tidens och människornas tand.
  
  Men snön såg också ut att trotsa tidens tand och solens inverkan, och
  man fick detta år en alltför långvarig påminnelse om hur det går till
  när man hemsökes av snöstormar på skånska slätten.
  
                   [Illustration: Kjellstorps prästgård.]
  
  
  
  
                                Kjellstorp.
  
  
  Det var alltid med samma glädje man från prostgården begav sig till
  Kjellstorp, antingen det nu var i vardagslag eller det gällde mera
  festliga tillfällen. Kanske var det förra allra roligast, då, som ofta
  hände, de unga vandrade dit på förmiddagen och de gamle kommo senare på
  dagen, till eftermiddagskaffet.
  
  Själva promenaden var i och för sig ett nöje. Man kände så väl till den
  vägen, varje krök, varje gård man hade att passera, nästan varje sten;
  ja, man kunde närapå gå med förbundna ögon och ändå på pricken veta var
  man skulle vika av.
  
  Så fort man hunnit in om dörrarna, kände man genast den obeskrivliga
  trevnad, som var något alldeles speciellt för det gamla hemmet. Man kom
  dit en vinterdag, litet frusen och väderbiten efter promenaden, och man
  erfor genast en ljuvlig yttre och inre värme. Man fann familjen i fullt
  arbete, ty det var verkligen ett flitens hemvist och minuterna
  förspilldes visserligen ej, men arbetet gick alltid med ett harmoniskt
  lugn, som verkade lika välgörande som det goda humör varmed det skedde.
  Båda delarna, både humöret och fliten voro smittosamma och gästerna voro
  ej sena att taga fram sina handarbeten; dock kan det ej nekas att
  tungorna voro i lika flitig rörelse som fingrarna.
  
  Det hela står livligt inpräglat i minnet; den lilla prostinnan,
  svängande sin bobin med en kraft som man knappast kunnat tilltro en
  person med den bräckliga kroppshyddan, om man ej lärt sig att för hennes
  energi var allt möjligt; husets unga dotter vid knyppeldynan, med
  skickliga små fingrar hanterande de skramlande pinnarna och den lärde
  prosten Kristoffer, som kom direkt in från sin studiekammare, bara för
  att hälsa, men sedan genast återvände till sina kära grekiska klassiker.
  Han hade i alla fall tid till en liten vänlig klapp och ett hjärtligt
  »du lilla kära», – alltid så god som ett nymorgnat barn.
  
  Så kom gamla jungfru Cecilia in med kaffet i en stor, hemtrevlig pumpa
  och blev vanligen anmodad att stanna inne och få en kopp, hon med. Hon
  slog sig ned, litet ytterligt på stolkanten, slog kaffet på téfatet,
  blåste på det och drack på bit.
  
  Cecilia var mycket gammal i gården och hade därför också en hel del att
  säga. Hon var mycket respektingivande, myndig och bred, hade bruna ögon,
  brunt hår, bar merendels en brun »värkensklänning» och var, så tyckte
  man, en alltigenom brun uppenbarelse, som vakade över det gamla hemmet
  med outtröttligt nit.
  
  Tillsammans med husets övriga tjänare delade hon i ens föreställning den
  egenskapen, att hon tycktes ha funnits till sedan tingens begynnelse,
  eller åtminstone lika länge som den gamla prästgården stått. Man hade
  aldrig sett något annat, och inte såg det heller ut att kunna bliva
  annorlunda. Där var den gamla husjungfrun som bestraffade och smekte oss
  barn, allt efter omständigheterna; där var »gamla prostinnans» stöd och
  hjälpreda, Else, och där var drängen »Ola Tegnér».
  
  Det bör anmärkas, att alla ortens drängar, eller kuskar på finare språk,
  ärvde sina respektive husbönders tillnamn eller titlar, sålunda: Ola
  Tegnér, Kalle Sekter, Anders Doktor, o. s. v.
  
  Ola Tegnér var kvick och smidig, ägde den berömda skånska »fiffigheten»
  och liknade troligen Per i Espö i det avseendet, att om han fann det för
  sin egen person olägligt att skjutsa, då familjen ville ut på någon
  lustresa, sökte han vanligen under allehanda förevändningar övertyga
  prosten om att »han hade annet å udrette med hästene.»
  
  Vad prosten i Espö beträffar, så visste han i allmänhet mycket väl vad
  han ville, men det faktum, att han i vissa fall lät sig regeras av Per,
  torde ej kunna förnekas. Det hände ofta nog, då familjen ville ut och
  färdas och prosten i försiktiga ordalag delgav Per deras avsikt, att han
  fick det svaret: »ded e’ omojelet forr hvarkens ja elle hästane har tid,
  – te mingstenes inte ja.» Och prosten kom tillbaka, bedrövad i hågen,
  ehuru till synes ganska morsk, och förklarade att i dag var det ej tal
  om någon lustresa, det var alltför mycket som skulle uträttas.
  Emellertid är det troligt att prostinnan i Kjellstorp ej lät sig så lätt
  övertygas, utan tog, bildlikt talat, själv tyglarna och kommenderade
  fram ekipaget, Ola och hans viktiga göromål till trots.
  
  Gamla prostinnan, – mormor – bodde nere i flygeln och det hörde alltid
  till att man skulle göra ett besök hos henne, varje gång man var i
  prästgården. Hon satt där, i sin bekväma stol, så fin och prydlig i sin
  vita mössa med krus och »slyngade» snodder över en liten brun trägaffel,
  var mycket gammal, men kry och livlig och hade stor respekt med sig,
  även hon. Hade man gjort någon dårskap fick man veta av det på ren
  svenska, och därför begick man helst inga dårskaper, åtminstone ej
  _före_ visiten i flygeln. Dock var hon både älskad och vördad av sin
  omgivning och förtjänade det även.
  
  I hennes lilla värld där nere intog den gamla taffeln och de oändliga
  massor musikalier hon ägde främsta rummet; ty hon var ovanligt
  musikalisk och spelade oaktat sin höga ålder förvånande skickligt.
  
  Lyckliga omständigheter hade fogat det så, att hennes genbo och trogne
  kavaljer, den gamle adjunkten, var en fullkomlig musikvurm och
  trakterade sin »gumma», som han kallade violoncellen, med mycken
  skicklighet. Båda älskade klassisk musik framför allt, använde
  åtskilliga timmar av dagen att spela duetter, och tack vare detta
  gemensamma intresse uppstod mellan dem en vänskap, som var verkligt
  rörande.
  
  Den gamle pastorn, som var ett stort original och såg mycket lustig ut,
  kunde vara både rolig och kvick och var full av historier och uttryck,
  ofta lika befängda, båda delarna.
  
  Till denna rad av vad man som barn tyckte, urgamla människor, må även
  räknas den gamle klockaren Schultz, som ofta uppenbarade sig i
  prästgården. Han var allt ett original, han med, och särskilt erinrar
  jag mig ett tillfälle, då han fällde ett yttrande, som sedan nästan
  blivit ett ordspråk.
  
  En dag voro Espöborna inbjudna till Kjellstorp, med anledning av sonen
  Elofs återkomst från sin första italienska resa. Med livligaste intresse
  hade alla lyssnat till hans glansfulla framställning av sina reseintryck
  och då han slutat, sutto alla till en början helt tysta, ännu fyllda av
  de bilder, som på ett så levande sätt rullats upp för dem. Då höres
  Schultzens röst bryta genom tystnaden, och han frågar: »Hur är det,
  regnar det något i utlandet»? Det föreföll mycket löjligt, men som det
  varit en ovanligt regnig sommar, och gubben säkerligen var bekymrad för
  sitt lilla lantbruk, förstod man att detta var den fråga som låg _honom_
  mest om hjärtat. Vad svar den unge magistern gav, erinrar jag mig ej,
  men väl att munterheten blev stor efter detta lustiga intermezzo.
  
  De glada besöken i Kjellstorp avslutades ofta med sång och musik. »Nu
  vill far höra några av farfars sånger», kunde barnen säga, pianot slogs
  upp och snart ljöd den ena efter den andra av de gamla sångerna, »Nu han
  svävade kring», »Till tings, till tings» eller »Kung Ring med sin
  drottning till gästabud far». Då brukade den gamle prosten stå bredvid,
  ögonen strålade, ett lyckligt leende spred sig över de något fårade
  dragen och den kära pipan slocknade, medan han helt sakta för sig själv
  viskade de välkända orden. Och han tröttnade aldrig, men till slut
  avbröt prostinnan konserten med ett manande: »Barn små, nu kunna ni
  behöva lite mat».
  
  Det tyckte hon visst alltid att man behövde och då man kom in i salen
  och såg den rikliga trakteringen, begrep man att hon hade en hög tanke
  om sina gästers aptit. Och det vore visserligen orätt att säga att denna
  hennes tanke kom på skam.
  
  I alla fall, (dock med någon modifikation beträffande måttligheten),
  kände man sig alltid frestad efter ett besök i Kjellstorps prästgård att
  instämma i Franzéns ord:
  
     »Efter en kväll,
     måttligen njuten,
     fredligen sluten,
     sover man roligt och vaknar man säll.»
  
  
  
  
                            Hänryckningens tid.
  
  
                                   Henne ve gövlen ov boninjslänjen
                                   rejnede klase ov gullgule hänjen
                                   så skär å så hvid å så ren
                                   po parre- å ebleträgren
                                   lå sommersnen.
  
                                     (_Axel Ebbe_: »Rijm å Rodevelske».)
  
  »En sådan vacker pingst vi få i år», sade prosten, där han stod på
  trappan och lät blicken famna all försommarens härlighet.
  
  Han hade rätt, det var en fager syn, som mötte ögat. På den stora
  gräsplanen prunkade de gamla, vackra fruktträden i högtidsskrud, det var
  som en enda jättebukett i vitt och skärt, av vars överflöd marken
  inunder täcktes med ett vitt, mjukt hölje. Vid infartsvägen stodo de
  präktiga kastanjerna i rikaste blom, och bokarna, prostens stolthet,
  hade just hunnit ersätta den bruna vinterhabiten med en sommardräkt av
  ljusaste grönska, ännu mera framträdande mot allt det vita.
  
            [Illustration: Espö prästgård från trädgårdssidan.]
  
  På södra sidan låg trädgården och badade i solskenet, och kom man ditut,
  blev man alldeles huvudyr, bländad av färgprakt och berusad av den
  starka doft som fyllde luften. Syrenerna voro närapå färdiga att slå ut,
  hagtornsträdens grönska nästan dränktes i alla de små skära eller vita
  blomknippena, de många buskväxterna tävlade med varandra i brokig
  färgrikedom och de nyputsade rabatterna pryddes av ståtliga kejsarkronor
  och liljor. Överallt ett fågelkvitter, ett surr av bin, ett myllrande
  liv som bäst kan skildras med skaldens ord:
  
     »Bi fly kring från trädgårdsmästarns kupa,
     kryp och larver störta huvudstupa
     ned från träden, allt står högt i blom,
     allt är fyllt av doftens rikedom. – – –
     Fåglar tokiga av glädje kvittra,
     gräsets hundra syrsor spela cittra.»
  
  Prostinnan kommer vandrande i sin stora trädgårdshatt med en korg på
  armen för att inspektera köksträdgården, som hon tycker arta sig bra och
  lovar rik ersättning för all möda. Yngsta dottern följer med för att
  hjälpa sin mor, klädd i »kråka» och rödrutig bomullsklänning med korta
  ärmar. Nu bär det av ner till sparrissängarna och där håller hon korgen
  medan modern förrättar arbetet. Det är förtjusande att se alla dessa
  vita sparrisknoppar sticka upp ur den svarta myllan och iakttaga hur
  korgen småningom fylles.
  
  – »Det ser ut som om pappa skulle få ett gott mätte i pingst», säger
  prostinnan belåten.
  
  – »Ah, det måtte väl räcka åt mamma med och kanske – kanske –»
  
  – »Till barnen också, menar du; nåja, det kan väl hända att det kan bli
  en liten stjälk över åt er med, men du måste komma ihåg att både
  bröderna och mostrarna skola komma till pingst –».
  
  Ja, mostrarna! De skulle komma från Malmö pingstafton, på samma gång som
  bröderna, och det var ett nöje att se emot med oblandad förtjusning. Det
  hörde till traditionen att mostrarna skulle komma till prästgården varje
  år, och det var ej möjligt att tänka sig en sommar utan dem. Ståtliga
  voro de, liksom prostinnan själv, »ej utan den embonpoint utan vilken
  nödig självkänsla knappast är tänkbar» och de fyllde onekligen sin
  plats, både på ena och andra viset. Glada, älskvärda, musikaliska och
  fulla av intresse för sin omgivning, voro de i hög grad populära och
  inga ansträngningar fingo sparas, då det gällde deras festliga
  mottagande.
  
  Det var således ej allenast för att fira pingsten, som man vände upp och
  ner på hela prästgården, det gällde ej mindre de kära gäster man
  väntade. Alla rum fejades, alla sängkläder lågo utbredda i solskenet för
  att luftas och piskas, och nere i bakstugan hade hushållerskan och
  hjälpgumman, mor Nils Nils, en faslig brådska med sommarbaket, d. v. s.
  grovbaket, ty alla de andra finesserna måste naturligtvis prostinnan
  själv vara med om.
  
  Nu var man färdig med sparrisen, och prostinnan går åter, följd av sin
  lilla adjutant, upp mot gården, ger i förbifarten några order åt
  trädgårdsdrängen, som håller på att skyffla och kratta de breda gångarna
  och stannar slutligen vid gräsplanen. Där granskar hon med förlåtlig
  stolthet de långa räckor av fint linne, som ligga utlagda till blekning.
  Alltsammans har tillverkats hemma under vintern; själv har hon spunnit
  det fina garnet av lin eller »hör», som vuxit på prästgårdens mark,
  bråkats och skäktats i de s. k. »brydestuerne», som på den tiden sågos
  här och var ute på fälten, och slutligen hade pigorna, under husmoderns
  vaksamma inspektion, vävt det. Nog kunde man glädjas vid en sådan syn!
  
  Adjutanten fick nu tillsägelse att gå in och spola garn till de nya,
  fina bomullsklänningarna; det var ej tanke på att slinka undan, men nog
  var det odrägligt att utbyta det härliga friluftslivet mot det enformiga
  arbetet i det kvava vävrummet.
  
  Nu hade prosten kommit ut i trädgården. Han gick långsamt, med händerna
  på ryggen och den gamla svart- och brunprickiga hatten, gemenligen
  kallad »pärlehatten», på huvudet och tänkte på sin pingstpredikan.
  Emellanåt stannade han, tog upp sköldpaddsdosan ur fickan och tog sig en
  pris, betraktade fägringen omkring sig med ett förnöjt leende och
  fortsatte åter den avbrutna tråden.
  
  Plötsligt väcktes han ur sina tankar av ett kraftigt: »Guds fred, herr
  prost», och han log åter då han fick syn på sin gäst. Det var
  »annexmannen», Anders Ohlsson, den skånske bonden i sin prydno bred och
  säker, med en underström av skälmaktig klippskhet bakom det trygga
  allvaret. Han såg helt prydlig ut, där han gick och avhandlade sitt
  ärende med prosten, iförd blå vadmalsjacka, väst med blanka knappar, små
  silverringar i öronen och de glänsande galoscherna fastsydda vid
  stövlarna – det var höjden av elegans på den tiden.
  
  På grund av det myckna stöket inomhus ombads gästen att slå sig ner på
  en trädgårdssoffa, prostinnan varskoddes och snart blev det ett
  trakterande: stekt fläsk med ägg (det bör väl knappast i våra nyktra
  tider berättas att en liten snaps oundgängligen hörde till traktaten!)
  samt smör, bröd och kaffe. Prostinnan och Anders Ohlsson voro mycket
  goda vänner och samtalet blev livligt, men gubben var bra döv, och
  prostinnans röst hördes över hela trädgården, då hon sporde efter hur
  det stod till med hustrun, barnen och årsväxten. Ibland svarade gubben
  lite på måfå, »ajo holians bra», det kunde passa in litet varstans, men
  i det hela gick konversationen nog så flytande, och man skildes
  slutligen åt i bästa samförstånd. Det var också hög tid att återvända
  till arbetet, om man skulle hinna med allt innan gästerna anlände. Visst
  voro dagarna långa men listan på allt som skulle göras var ännu längre.
  
  Hur det nu gick till var allting klart pingstaftons eftermiddag. Rummen
  doftade av syrener, boklöv och rena gardiner och gästrummen, där
  Malmöfruarna skulle residera, voro alldeles förtjusande med sina
  rentvättade sängomhängen och toalettbord, klädda med skär kattun under
  vit, prickig musslin, samt en krusad serviett över den omålade
  bordskivan. Och hela den yttre omgivningen var så hänförande vacker att
  man ovillkorligen drog efter andan, då man kom ut.
  
  Bandhunden Tilly gav med ett långdraget skällande tillkänna att han på
  avstånd hörde de resande. Familjen samlades på trappan, prostinnan i
  svart och vit randig sitsklänning, flickorna i ljusa bomullsklänningar
  med små svarta sidenförkläden och prosten hade visserligen den prickiga
  hatten, men var för övrigt fin och blåst, det hade prostinnan nog dragit
  försorg om. »Inga snuskorn på västen, gubbe lille»!
  
  Nu svängde den gamla kareten in genom grindarna med reslådan väl
  fastsurrad baktill. Bröderna, studenten och gymnasisten, trängdes med
  kusken på kuskbocken men inuti vagnen sutto mostrarna, raka och
  prydliga. De voro insvepta i vida, gula dammkappor hade gula stråhattar
  med svarta band och liknade på pricken ett par väldiga solrosor. Då
  vagnen stannade voro pojkarna nere i en blink och hade redan hunnit
  omfamna hela familjen, innan mostrarna med gravitetiska rörelser stigit
  ur.
  
  Solrosorna gåvo sin svåger en smällande kyss, inneslöto sedan alla de
  övriga i sin gula famn och gåvo med många utrop sin förtjusning
  tillkänna över att äntligen vara framme efter den långa resan. Det var
  ett surr och sorl, ett spring upp och ned, och ett pratande, tills man
  äntligen hamnade i syrenbersån, där kaffet och det nybakade brödet
  prisades med ord och gärningar. Vad det var trevligt att sitta här
  tillsammans igen efter den långa vinterns enformighet, det var solsken,
  liv, glädje alltigenom!
  
  De unga hade mycket att säga varandra, det var ju så längesedan de
  träffats och bröderna skulle invigas i allt som hänt, både inom- och
  utomhus. – Ha ni hört spektaklet i söndags? Pappa skulle hålla
  klagodagspredikan, ni vet, över änkedrottningen och han hade gjort en av
  sina allra finaste predikningar. Allt vad liv och anda hade församlades
  i kyrkan, hett var det, solen sken och lavendelkvistarna fördes till
  näsan oftare än vanligt.
  
  Men klockaren, ser ni, han hade varit på gille natten förut och så fort
  predikan börjat sjönk han ner i sin lilla bänk och där sov han som en
  stock. Nå, äntligen tog predikan slut, kungörelserna lästes, men ingen
  klockare kom för att hänga upp de nya psalmnumren. Nu var det ju tid att
  sången skulle börja, då, kan ni tänka er, stiger gamla Metta upp, går
  fram till bänken, dyker ner med handen och tar ett ordentligt tag i
  klockarens peruk. Han flyger upp med håret på ända och ögonen vitt
  uppspärrade och sjunger med ljudlig röst: »Sälla äro de som sova ...»
  Hela församlingen höll på att brista i skratt, men då räddade gamle Hans
  Larsson situationen, ty han tog vid med en röst som ekade i kyrkan: »De
  som slutat vand-ring-en.» Då förstod man hur det var fatt och att
  klockaren i alla fall var på rätt spår, då han började prisa den sälla
  sömnen. Va säger ni om det, gossar? Den historien kan ni få skicka in
  till »Söndags-Nisse», om ni har lust.
  
  Ja, det var en historia som man kunde sentera, och den belönades också
  med hjärtliga skrattsalvor.
  
  Tiden gick emellertid, solen började dala och man beslöt att göra en
  promenad längs markvägen till de stora ängarna som gingo ända ned till
  havet. Ungdomen skyndade i förväg och vände tillbaka med händerna fulla
  av guldgula ängabollar. Vilken kväll det var, så fridfull och härlig!
  Myggen dansade i stora svärmar, på avstånd hördes de hemåtvändande
  drängarnas välkända trallande, fåren bräkte, grodor, ängsknarr och
  syrsor sjöngo var på sin melodi, medan en och annan försenad lärka,
  under ideligt drillande, sänkte sig ned till sitt undangömda bo. Det var
  en pastoralsymfoni av finaste slag, med havets skvalpande sommarbrus som
  ackompagnemang.
  
  – »Vi få en härlig pingstdag», sade prosten och visade på solen som
  sjönk ner så klar och strålande i sin rosiga bädd.
  
  Ingen hade lust att gå hem, men prostinnan sade att gröten väntade och
  äta måste man ju i alla väder. Det kunde hon ju ha rätt i. Men de unga
  hade också rätt, då de kommo överens om att maken till pingstafton hade
  man aldrig upplevat.
  
  Det hörde till gammal god sed, att familjen annandag pingst skulle
  besöka de kära grannarna i Kjellstorp och tillbringa aftonen där. Man
  begav sig åstad så fort prosten vilat ut efter helgdagarnas
  ansträngningar, de gamle åkande, medan de unga gingo till fots den
  välkända vägen, som de gjort så många gånger förut. Den första syn som
  mötte dem, då de kommo in på gården, var den gamle prosten, som stod vid
  den rödmålade brunnen, med de vita lockarna fladdrande för vinden, och
  matade sina duvor. De flaxade omkring honom, satte sig på hans axlar och
  togo ärterna ur munnen på honom medan han ömt smekte sina bevingade
  älsklingar. Den lilla prostinnan, omgiven av sina söner och döttrar,
  stod på den låga trappan och välkomnade gästerna med vanlig älskvärdhet.
  
  Denna afton blev en ny länk i den långa kedja av ljusa och glada minnen
  från det kära hemmet, där så mycken trevnad och harmoni rådde. Då de
  unga åter begåvo sig hemåt, följda på vägen av sina vänner, stannade de
  ovillkorligen mitt i sitt muntra samspråk, för att lyssna till några
  toner, som ljödo ut över slätten i den stilla kvällen. Det var väl en
  ensam vandrare som ville sjunga ut sin sommarglädje. Den välkända
  refrängen passade förunderligt in i stämningen: »Sommar’n den är ljuvlig
  för ungdomen.» Ja, det är just vad den är och ingenting kunde bättre
  uttrycka allt vad de känt och erfarit denna underbara pingstkväll än
  dessa enkla ord:
  
  »Sommar’n den är ljuvlig för ungdomen.»
  
  
  
  
                 Om sommaren sköna, när marken hon gläds –
  
  
  På gräsplanen under de väldiga almarna hade ungdomen samlats strax efter
  den tidiga frukosten. Stora korgar, fyllda med blåklint, prästkragar,
  pioner och löv stodo på planen och flickorna sutto runt omkring i fullt
  arbete. Flinka händer voro i färd med att binda en präktig guirland, som
  skulle sättas upp omkring stora ingången, och dessutom tillverkades en
  mängd blåklintskransar avsedda att pryda rummen med.
  
  Naturligtvis var det flickorna som ledde arbetet, men ungherrarna måste
  också göra nytta och tillätos visst ej att undandraga sig sin plikt.
  Stundom höjdes ett varnande rop: – »Gossar, ligg inte och drag er i
  gräset, kom hit och hjälp till.»
  
  Mycken munterhet rådde, ett vänskapligt gnabb uppstod då och då och
  glada skratt ljödo ut över gräsplanen och nådde de äldre och stadigare,
  där de sutto på en lång bänk och gladdes över det härliga
  midsommarvädret.
  
  Prästgården var nu fylld av gäster, både gamla och unga, men mest det
  senare, och prostinnan hade fullt upp att syssla med så att intet skulle
  fattas, varken i ena eller andra avseendet. Det var väl att visthuset
  innehöll så många präktiga skinkor, m. m. och att det fanns en bra brunn
  att förvara stekarna i. En så modern uppfinning som isskåp förekom ej
  och vad skulle för övrigt det tjänat till, då man ej hade någon is? Det
  behövdes emellertid rikliga förråd, ty aptiten var lika god som humöret,
  och de dagliga badpromenaderna voro ingalunda ägnade att minska den.
  
  Men de unga levde sitt sorglösa liv, utan mycken aning om några Martas
  bekymmer. Bland gästerna funnos även syskonen Bååth – den blivande
  författarinnan Cecilia Bååth-Holmberg – samt skalden A. U. Bååth, då en
  glad student, som satte liv i hela huset och roade alla med sina lustiga
  påhitt och sitt godmodiga skämt. Han var oemotståndligt rolig och hade
  ett solskenshumör som aldrig svek. Inte var han just så praktisk, och
  den hjälp man fick av honom var kanske snarare motsatsen, men han fick
  nu en gång för alla göra som han ville, man hade ej andra pretentioner
  på honom än han skulle vara sig själv.
  
  Den unge pastorn glömde alldeles av att gå in och skriva sin predikan
  och dröjde sig helst kvar bland vännerna. Det undrade man visst ej över,
  men han fick i alla fall det rådet att ej låta det gå på samma sätt, som
  nyligen skett i Kjellstorps kyrka. Där hade en ung magister, som var
  informator på herrgården, begärt och erhållit tillåtelse att få predika,
  och han hade inlett sin predikan med A. M. Lenngrens dikt »Slottet och
  kojan». Det var ju ett originellt infall, men det ogillades i hög grad
  av den gamle prosten, som i de jämförelser vilka utgöra diktens
  huvudtema såg en alltför tydlig avis till slottsherrn. Den lycklige
  ägaren till kojan, skildrar ju, som var och en vet, hur den förnäme
  mannen kommer med sitt stojande koppel, hur han lyssnar till den lilla,
  glada visa varmed den anspråkslöse mannen i kojan prisar sin lyckliga
  lott och hur han till slut »göt en suck av smärta – ha, den förstod jag
  gott: Giv mig ditt glada hjärta, och gärna tag mitt slott!»
  
  Medan det glada arbetet pågick som bäst kom prosten tillbaka från ett
  besök i granngården. Han slog sig ned bland de unga för att berätta en
  historia som han hört därborta. Den roade honom mycket, han fann den så
  betecknande för den skånska uppfattningen. Ola Christersson hade
  föregående dag givit en av drängarna befallning att efter middagen gå ut
  och »tromla»[4]. Under måltiden kom han dock på andra tankar och när den
  var slut sade han till drängen: »Anders, jag har ånkat mej, du ska ud å
  harra i stället.» »De gaur inte, Far», svarade Anders, »ja har jo spist
  te tromla.» Vilket betydde att han absolut inte kunde orka att springa
  efter harven, men däremot bekvämligen sitta på tromlan och smälta den
  goa maden.
  
  När allt var färdigt, guirlanden upphängd och rummen rikligen majade och
  blomsterprydda, vilade man på sina lagrar och gjorde upp planer för
  eftermiddagen. Sedan man druckit kaffe, begav hela ungdomsskaran sig på
  vandring ner till »Kullen», en präktig gammal ättehög, belägen helt nära
  stranden.
  
  På vägen tittade de inom till Nils Nils, ringaren, i något ärende. Mor
  Kerstin stod utanför huset och kammade »glyttapacket». En hel rad små
  töser hade hon omkring sig, – håret övergöts med dricka samt kammades
  sedan i små flätor, styva och hårda som pinnar och hopbundna med en röd
  ullgarnstråd och så fick det hålla sig till nästa lördag.
  
  Det lilla huset, vars ena gavelvägg sluttade ner i en rundning, med
  plats för bakugnen bestod blott av ett enda rum, stuen, rent och snyggt
  i all sin enkelhet, med hackat enris på lergolvet och blommande
  balsaminer i de små fönstren. Andra hälften var på en gång kök, kläd-
  och skräpkammare samt hönshus, ity att en höna låg och ruvade över en
  hel kull kycklingar. En gammal kvarnsten tjänstgjorde som trappa, dörren
  var avdelad på tvären och försedd med klinka och utanför stugan fanns en
  liten täppa med lavendel och riddarsporrar.
  
  Inne i stugan satt ringaren och åt merafton, som bestod av
  »syltemjölk»,[5] vilken han helt behändigt slevade i sig genom att doppa
  ned fyrkantiga bitar av svart bröd, placerade på en gammal fällkniv. Han
  hade flere timmar hållit på att »klina» och kalka sitt lilla hus; det
  måste vara gjort innan helgen bröt in, ty inga hål eller springor, som
  trolltyget kunde kila in genom, fingo förekomma den farliga
  midsommarnatten. I takbjälkarna hade man nyss satt upp S:t Hans’-örter,
  en för varje familjemedlem. Växte de var allt väl, men om någon gick ut
  eller vände sig mot kyrkogården, betydde det att den person, för vars
  räkning blomman var satt, skulle dö innan nästa midsommar.
  
  Promenaden fortsattes vidare ner till »Kullen» där de lade sig uppe på
  sluttningen och sågo på havet som låg så sommarblått och stilla, med
  endast en svag krusning över sin vida yta. Från vägen hördes rullandet
  av vagnar; ett nära nog oavbrutet tåg av åkande och gående drog sig ned
  mot sjön. Det var gammal sed att man skulle taga sitt första bad för
  sommaren på midsommarafton, då »va där nå’d i vanned» som gav hälsa och
  så blev det dessutom ett storartat folknöje. Både före och efter badet
  dansades nämligen med liv och fart kring majstången, som var rest på en
  stor ljungbacke. Dragspel och sång omväxlade, de kunde tydligt urskilja
  orden där de sutto: »Midsommarafton kommer ej var dag, den kommer blott
  en gång om året».
  
  Nere vid kullens fot under träden, låg en liten, liten förfallen koja
  och i den bodde en ensam, gammal gumma, Hanna Johannes. Hur länge hon
  bott där, avskild från människorna, var hon kommit ifrån, vad hon
  upplevat – det visste man ej och inte heller vågade man fråga, det var
  alldeles obestridligt något hemskt och mystiskt över henne. Man visste
  att hon brukade spå och att hennes spådomar påstodos slå in. Varje
  julnatt och varje midsommarnatt såg hon kullen stå på gullfötter och
  trollen dansa därinne.
  
  Tänk om man skulle låta spå sig! Sagt och gjort, alla de unga vännerna
  sprungo ned för sluttningen och öppnade med en viss ängslan den låga
  dörren. Kojan bestod endast av ett slags kök, eller rättare en mörk
  håla, och mittför dörren stod sibyllan framför en öppen häll, varur
  lågor slogo upp, och sysslade med något, man kunde ej urskilja vad. Hon
  såg verkligen ut som en trollpacka, där hon stod i sin gamla
  skarlakansröda kjol med det tofviga håret fallande ned över den svarta
  »speddetröjan». Hon blängde med bistra ögon på fridstörarna, men då hon
  hörde ärendet blev hon något blidare. Endast en i sänder fick komma in,
  prästmamsellerna först och man fick för all del ej berätta vad hon sagt;
  det var på det hela taget mera hemskt än roligt och de voro glada då
  gumman fått sin tredaler och de åter voro på väg hem till prästgården,
  där de voro otåligt väntade.
  
  Efter aftonmåltiden tog ungdomen sig en svängom i gröngräset med mera
  fart än grace, det måste erkännas, och sedan samlades alla på och kring
  trappan för att vila sig och hålla midsommarvaka.
  
  Var och en gjorde nu sitt bästa för att hålla den glada stämningen vid
  liv. Prosten hade satt sig med sin pipa bredvid sina båda svägerskor,
  och prostinnan njöt av vilan efter dagens mödor. Man ville så gärna höra
  litet sång i den stilla kvällen och ett par av ungherrarna voro genast
  färdiga att bjuda på några Gluntar. Sedan sjöng Moster Lisen, som hade
  en sådan vacker röst, med ett visst patos, »I rosens doft, i
  blomsterlundens gömma», – det var så man kunde smälta. Och nu kom en
  överraskning. A. U. Bååth började plötsligt deklamera en dikt, som väl
  runnit upp i hans hjärna under de glada sommardagarna och nu tagit form
  och gestalt. Det var något om den gula »rågen och blåklintsirade
  flätor.» Man fann den alldeles förtjusande och han måste läsa den än en
  gång, blev applåderad och prisad, tills han slutligen helt blygsamt drog
  sig undan den allmänna hänförelsen.
  
                     [Illustration: Vy från ”Kullen”.]
  
  Prosten tyckte emellertid ej att de skulle utsträcka vakan alltför
  länge: »Kom i håg att vi allesammans ska gå i kyrkan i morgon och sjunga
  »Den blomstertid nu kommer», – ingen får försova sig.» Försova sig, jo,
  det var visst troligt en midsommarmorgon! Prostinnan höll emellertid med
  sin make, hon längtade visst själv att komma till ro och det kunde
  alltså ej hjälpas, man måste säga god natt till glädjen och till
  varandra.
  
  Men då alla försvunnit, då var det flickornas tur; de smögo sig
  allesammans ut på ängen i stället för att gå upp till sina små vindsrum.
  Där ute var så stilla och ljuvligt, en blek måne sände sitt sken över
  deras förehavande. De kunde ju omöjligt lägga sig förrän de fullgjort
  det viktigaste värvet på hela midsommaraftonen, att plocka de nio
  blomster av olika slag, som skulle läggas under huvudkudden och skänka
  drömmar om den tillkommande. Blommorna voro väl ej så svåra att finna,
  värre var det med den absoluta tystnad som var villkoret för att
  drömmarna skulle slå in. Den ena av dem avlägsnade sig från de andra för
  att ej frestas att tala medan hon sökte efter sina blommor. Hon tänke på
  den blonde ynglingen som hon första gången sett i dag för ett år sedan,
  hon ville drömma om honom och hon ville att drömmen skulle slå in.
  
  Ingen vet vilka underbara ting som kunna ske en midsommarnatt, men _tro_
  måste man och det är kanske lättare än att tiga, då man är ung och glad
  och har tusen viktiga saker att säga.
  
  
  
  
                       Friluftsteater och serenader.
  
  
  I trädgården blommade nu rosorna, luften var fylld av deras doft. Tätt,
  tätt stodo de, hela häckar av gammaldags rosor, provins- och mossrosor
  och överallt, där persiko- och aprikosspaliererna lämnade plats, klängde
  de sig uppför väggen, röda, vita och gula om vartannat. Höga, vita
  liljor stodo som en rad ståtliga drabanter runt häckarna och jasminerna
  sände ut sin aromatiska vällukt i kapp med dem, mättande luften med
  nästan bedövande ångor.
  
  Inne i sitt rum, med markiserna nerfällda, satt prosten helt stilla,
  försänkt i tankar. Kanske tänkte han på att han nästa dag skulle bliva
  sextiofem år och att det verksamma liv som låg bakom honom ändå varit
  bra lyckligt i den fridfulla prästgården, dit stormarna från den yttre
  världen knappast nådde. Visst hade han haft sin del av sorger och
  bekymmer, men de tedde sig nu mera som en bakgrund mot vilken de ljusa
  minnena framträdde i så mycket klarare dager, och de hade ju alltid
  trofast delats av maka och barn.
  
  Plötsligt stördes han i sina djupa tankar av några underliga ljud från
  vinden, rakt över honom – duns – duns, någonting främmande och
  oförklarligt. Ännu en duns och en till – »vad i all världen står på,
  elden måtte väl ej vara lös. Jag måste gå upp och se efter.» Han skyndar
  ut i förstugan, där han till sin häpnad finner dörren till vinden
  reglad, han rycker och bultar men förgäves. Då går han runt huset, med
  blicken spanande riktad mot det farliga halmtaket, men intet oroväckande
  kan förmärkas och han sjunker lugnad ned på en sval plats, resignerat
  besluten att dämpa sin nyfikenhet.
  
  På vinden rådde emellertid alltjämt liv och rörelse och anledningen
  härtill var just prosten själv. Man hade beslutat att i år med ovanlig
  högtidlighet fira hans födelsedag och förberedelserna måste naturligtvis
  ske i största hemlighet.
  
  Äldste sonen hade tillsammans med A. U. Bååth och en gemensam
  studentkamrat, författat en storartad tragedi, ämnad att uppföras ute på
  gräsplanen, där de stora almarna bildade en naturlig bakgrund på samma
  gång de åt publiken skänkte skugga och svalka. »Den störda
  klosterfriden» hette den och det var just till denna storartade
  föreställning repetitionen pågick som bäst uppe på vinden. Den gifta
  dottern, som var nere på besök i prostgården, hade fått abbedissans roll
  sig tilldelad, de andra döttrarna jämte deras gäster voro nunnor, och
  alla tre författarna, inklusive adjunkten, skulle vara riddare. Intrigen
  var i korthet den, att dessa senare, blesserade och utmattade efter
  många strider, hade funnit en tillflykt i klostret, där de på det
  ömmaste omhändertogos och vårdades av den fromma klostermodern och
  hennes systrar.
  
  Som var att vänta, uppstod snart en ganska jordisk kärlek mellan riddare
  och nunnor och de sjöngo å ömse sidor ut sin kärlek och sin sorg i
  gripande arior. Mycket mot sin vilja måste riddarna övergiva den
  ljuvliga fristaden, men den sinnesstyrka abbedissan vid detta tillfälle
  visat blev henne övermäktig. Hon hade motstått sin riddares passionerade
  bön, »kom fly med mig och bliv min brud», hon hade sett honom rida bort,
  följd av sina vapenbröder, men nu voro hennes krafter uttömda. Hon
  sjunger sin svanesång, (melodi: »Jag minns den ljuva tiden»), däri hon
  bedyrar sin oförmåga att längre leva detta nu så ödsliga liv, störtar
  död till marken och likaså alla de stackars sörjande nunnorna. Det var
  vid detta tragiska tillfälle prosten hört de besynnerliga ljud från
  vinden, som väckt hans oro och nyfikenhet.
  
  Efter detta gripande sorgespel skulle en liten idyll uppföras, »Prosten
  fyller år», där abbedissan förvandlats till prostinna och Bååth till en
  synnerligen jovialisk och välmående prostfar i långpipa och kalott. Den
  dialog som här fördes skildrade med mycken kvickhet familjelivet i
  prästgården och många vackra saker sade de agerande om sig själva, såsom
  t. ex. hur vacker och älskvärd husets äldsta dotter var, huru ingen
  kunde motstå sonens vän, den lustige Bååthen och mycket annat i samma
  stil. Prosten själv fick naturligtvis sin beskärda del, och man hade
  klart för sig att hela idyllen var en verklig pärla av kvickhet och
  humor.
  
  Så fort generalrepetitionen var överstökad smögo alla sig försiktigt
  utför trappan, och aktriserna skyndade direkt från tiljan ned till köket
  för att hjälpa prostinnan vid hennes viktiga bestyr. Hon var just i färd
  med att »partera» kalven, som nu blivit ömkligen slaktad, sedan den i
  sex veckors tid av henne vårdats och matats med oskummad mjölk, tre
  äggulor och tre duktiga supar dagligen. Också var den fulländad i sitt
  slag, det var ej tu tal om den saken.
  
  Man visste sedan gammalt att alla grannarna skulle infinna sig för att
  uppvakta prosten; det var en gång för alla fastslaget och utan att någon
  särskild inbjudning utgått, brukade den dagen en stor skara samlas i
  prästgården.
  
  Då den stora dagen ingick voro flickorna redan vid femtiden på morgonen
  nere i trädgården för att plocka jordgubbar och det var inga små
  kvantiteter som behövdes. Där lågo de i sina kråkor som skydd mot solen
  och arbetade i sitt anletes svett, fyllande det ena fatet efter det
  andra med de härliga bären. Under tiden höllo herrarna på att uppföra
  ett kloster ute på gräsplanen. De slogo ned höga käppar i marken, kring
  vilka stora gråa filtar fästes och när det var färdigt kläddes
  klostermurarna ymnigt med långa rankor av vildvin. Flickorna hade redan
  dagen förut lindat riddarnas käpphästar med brokiga band och ordnat
  deras respektive kostymer nere i flygeln, så i det avseendet var allt
  klart.
  
  Festföremålet var tidigt uppe och såg nog litet av varje, men blundade
  grannlaga och låtsade sig vara fullkomligt oförstående. Visst såg han
  litet skälmsk ut, den käre prostfar, då han tog emot familjens
  lyckönskningar, men gjorde naturligtvis inga frågor.
  
  Vädret var strålande, så man kunde lugnt bereda sig att dricka kaffe och
  intaga förfriskningar ute i trädgården, där stora bord slogos upp för
  ändamålet. Alla vaser och glas fylldes med rosor eller brokiga buketter
  där sparrisgräset spelade en viktig roll. Äntligen var allt klart att
  taga emot gästerna och då de första vagnarna rullade in genom grindarna
  stod prosten i sin eklövskrans på trappan med prostinnan och barnen vid
  sin sida, färdig att hälsa dem välkomna.
  
  Allra först kom familjen Tegnér från Kjellstorp i »farfars» stora
  täckvagn, som gungade likt ett skepp i sjögång ity att den gick på s. k.
  C-fjädrar och tätt följd av holsteinaren med ungherrarna. Prostinnan var
  den första som kröp ur den stora buren, iklädd svart sidenklänning samt
  mössa av blonder och syrener, och överräckte, med många lyckönskningar,
  åt prosten den välkända buketten av rosor och pelargonier, rikt garnerad
  med »Arons skägg», det hela inneslutet i ett spetsprytt bukettpapper.
  Prostarna omfamnade varandra och den gamle pastorn, originalet, som
  sällan yttrade sig likt vanliga dödliga, bugade sig med orden: »Jag ber
  om ursäkt att solen skiner.»
  
  Den ena vagnen rullade in efter den andra och snart fylldes trädgården
  av en festklädd skara – prostarna i full ornat och fruarna i sina
  högtidsblåsor, ännu litet högtidliga medan de väntade på kaffet. De unga
  flickorna, i ljusa mollklänningar med rosor i håret, omgivna av
  beundrande ynglingar i vita studentmössor, gåvo färg och liv åt tavlan
  och togo sig förtjusande ut i den grönskande, rosenmättade omgivningen.
  
  Redan vid kaffet förstod man att det skulle bliva en lyckad fest, så
  osökt glad och munter var stämningen. Då sedermera carolinan serverades
  i de gamla gröna glasen, steg kontraktets festtalare och skald, prosten
  från Lemmeströ, fram och höll i bunden form ett tal till prosten, så
  fyllt av rosor och blommor som årstiden kunde bestå, och vilket med
  fyndig vältalighet besvarades av föremålet.
  
  Sedan ombådos alla att begiva sig ut till den stora planen, där en
  provisorisk teatersalong var anordnad framför det mystiska klostret.
  Länge dröjde det ej innan den sköna abbedissan trädde ut, följd av sina
  nunnor, alla skrudade i vitt, tummande på sina radband och sjungande en
  ganska värdslig kantat. Med djupaste intresse följde publiken det
  spännande skådespelet, riddarnas ankomst på sina käpphästar, den stora
  aria i vilken A. U. Bååth – en parlando, ty någon fager sångröst var han
  ingalunda begåvad med – prisade den härliga välfägnaden i klostret, där
  bland andra läckerheter även förekommo »skånsk senap och syltad
  ingefära», och de smältande toner med vilka riddaren-adjunkten besvor
  abbedissan att fly och bliva hans brud. Och med intensivt deltagande
  följde man de bortilande riddarna och de stackars klostersystrarnas
  sorgliga öde då de, den ena efter den andra, ramlade ned i gröngräset
  med brustna hjärtan. Där lågo de nu och funderade i tysthet på hur de
  skulle komma bort från denna scen utan ridå, då det förlösande ropet
  »vålnaderna försvinna», höjdes bakom klostret, vilket kom de avsomnade
  att stå upp, och som jagade av en stormvind försvinna in i parken,
  följda av frenetiska applåder. Sällan har väl en tragedi framkallat en
  så munter stämning som denna.
  
  Även den glada prästgårdsidyllen blev livligt applåderad och man kunde
  ej misstaga sig på publikens belåtenhet, så nog kunde denna del av
  festen anses vara ovanligt lyckad.
  
  Prostinnans goda supé senterades livligt ovanpå all den andliga
  välfägnaden, ej minst de härliga jordgubbarna och den ståtliga
  spettkakan, som tronade mitt på bordet, prydd med sin granna
  sockertoppsbukett.
  
  Då så mycken ungdom var samlad var det ju endast naturligt att en livlig
  dans kom i gång omedelbart efter måltiden. Salen var stor, de unga
  flickorna förtjusande och kavaljererna väl bevandrade i dansens
  mysterier. Vem kunde väl stå emot då »Il baccio’s» eller »An der
  schönen, blauen Donau’s» förföriska toner ljödo från det gamla klaveret?
  Några av husets unga herrar hade tillsammans med yngste sonen Tegnér
  bildat en kvartett; serenaderna hade ofta klingat i de båda
  prästgårdarna och nu bjödos gästerna på denna ovanliga njutning medan de
  mellan danserna svärmade omkring ute i trädgården. Det var redan långt
  lidet på natten då de åter begåvo sig på hemfärden, följda av viftningar
  och hurrarop, lämnande familjen åt sig själv, något utmattad, men styrkt
  i det medvetandet att det i alla avseenden varit en ovanligt lyckad
  fest.
  
  Den festen skulle emellertid få ett efterspel som var nog så dramatiskt.
  Ett par av gästerna, två systrar, hade alldeles förvridit huvudet på de
  unga herrarna, vilka snart fingo klart för sig att en serenad var enda
  antagliga sättet att bringa dem sin hyllning och få dem att förstå vilka
  känslor de väckt.
  
  Nästa kväll, då familjen i prostgården gått till vila, begåvo de sig
  över åkrarna genaste vägen till Kjellstorp och lyckades obemärkta smyga
  sig in i det gamla flygelrummet där sonen bodde. Han hade redan i
  tysthet gjort sina förberedelser, hade ur sin mammas välförsedda
  skafferi bemäktigat sig ett stycke fläsk, avsett att muta de stora
  hundar med, vilka nattetid brukade bevaka de unga tärnornas hem, samt
  ett par buteljer punsch. Den store farfaderns rakask av silver fick
  tjänstgöra som punschglas. Skjutsen, som skulle föra dem till ort och
  ställe, väntade på något avstånd, men innan de begåvo sig på väg,
  vidtogo de den försiktighetsåtgärden att stänga in den gamle hunden Bran
  för att ej riskera hans sällskap på vägen.
  
  Efter en timmes skakande i det obekväma åkdonet kommo de fram till
  gården, lyckades verkligen tysta hundarna, tack vare det medhavda
  fläsket och stodo nu vid gaveln, där flickorna bodde uppe på ett
  vindsrum. Under detta rum låg ett litet hönshus och för att göra sig
  bättre hörda, klättrade sångarna, så tyst de förmådde upp på taket.
  Sedan rakasken med dess strupklarande innehåll cirkulerat, stämde de upp
  »Sätt maskinen i gång.» Sången tycktes genast ha väckt föremålen ty ljus
  tändes bakom rullgardinen då, mitt i det ljuvliga »kanske fäller hon en
  känslans tår» – det gamla murkna taket brakade och trubadurerna
  försvunno i djupet, mitt ibland de yrvakna och kacklande hönsen. Någon
  känslans tår torde ej hava fällts i detta tragiska ögonblick, tvärtom
  förmärktes en ganska obarmhärtig munterhet uppifrån, då de förolyckade
  åter blevo synliga. Med mycken fattning fortsatte de emellertid sången
  och sedan de tillsjungit de dyrkade sköna ett ömt och smäktande »Sov i
  ro», försvunno de samma väg de kommit.
  
  En oanad uppståndelse hade under tiden deras frånvaro väckt i de båda
  prästgårdarna. Den instängde Bran hade med ett förfärligt skällande och
  oväsen väckt upp »Ola Tegnér», som fann sig föranlåten att gå upp och se
  efter vad som stod på. Störd av det ovanliga bullret visade prostinnan
  sig i mycket lätt dräkt ute på trappan och då hon av Ola fått besked om
  saken anade hon genast oråd. Hon skyndade ner i sonens rum, där hennes
  värsta farhågor bekräftades. Ett resolut fruntimmer, som hon var, gav
  hon Ola befallning att genast rida till Espö för att höra efter om
  notarien fanns där.
  
  Här var det prosten som blev väckt och nu var det hans tur att ila till
  flygeln. Först undersöktes studentrummet, – tomt, sängarna orörda,
  adjunktens rum, samma resultat. Med detta besked fick Ola rida tillbaka
  till prostinnan som fann hela saken oroväckande mystisk. Det påstods
  sedan att hon låtit dragga i den lilla ankdammen utanför sonens fönster,
  men det torde nog vara en anka. Prosten tog det hela ganska trankilt och
  lade sig till ro igen; han visste nog att man i ungdomens år är böjd för
  äventyr.
  
  Nästa morgon funnos trubadurerna åter i sina sängar, sovande de
  oskyldigas sömn, utan aning om den uppståndelse de vållat.
  
  Ett ingående korsförhör anställdes i de båda prästgårdarna med
  brottslingarna, vilka slutligen måste bekänna kort och berätta sina
  äventyr. Detta skedde med så mycken drastisk humor att t. o. m.
  prostinnan i Kjellstorp glömde sin utståndna förskräckelse och var den
  första att skratta, både åt sig själv och de dumma pojkarna.
  
  Så göra också ännu i dag »de dumma pojkarna» själva då de någon gång
  träffas och tillsammans uppliva sina minnen från den glada ungdomstiden
  i de gamla trevna prästgårdarna söder om landsvägen.
  
  
  
  
                             Mamsell Katharina.
  
  
  Hon var en ganska ovanlig personlighet, mamsell Katharina, och hon är
  värd att minnas.
  
  Då magister L. P. Holmberg, i mitten av 1840-talet, som nyutnämnd
  kyrkoherde i Gärdslöv, – dit han kallats av d. v. patronus, baron Blixen
  på Näsbyholm, och där han verkade till han 1859 kom till Espö, som Nils
  Lovéns (»Nicolovius») efterträdare – förde sin unga brud till det nya
  hemmet, åtföljdes makarna av en kusin till henne, mamsell Katharina
  Gullander.
  
  Katharinas föräldrar voro döda, hemmet upplöst och hon hade ingen annan
  utväg än att själv försöka slå sig fram. Det var till ömsesidig
  tillfredställelse det beslutet fattades, att hon skulle följa med de
  nygifta ut till landet, hjälpa den unga frun med hushållet och sålunda
  själv få ett hem och en verksamhet som passade henne. Den unga frun, som
  kommit från det stora prosthemmet i Malmö, som hade vuxit upp bland en
  talrik syskonskara, varit firad och beundrad i en stor umgängeskrets,
  hade sjungit, dansat och med mycket behag uppträtt i sällskapsspektakler
  såg i sin kusin ett välkommet sällskap, ett välbehövligt stöd.
  Kyrkoherden var ej mindre tillfreds, angelägen som han var att skydda
  sin maka för bekymmer, omtanke och besvär. Han ville helst se henne vid
  gitarren, tambursömmen eller, sittande bredvid sig vid skrivbordet, där
  hon helt stilla avvaktade de stunder han skulle få tid att ägna henne
  sina ömma omsorger.
  
  Katharina fick alltså från början vara den som tog Martas bestyr på sin
  lott och hon gjorde det med glädje. Nog hade hon det ofta brydsamt nog,
  hon var ju själv ung och oerfaren, och särskilt vållade henne matsedeln
  ofta svåra bekymmer. Det var sannerligen allt annat än lätt att
  åstadkomma önskvärd omväxling. Kyrkoherden brukade, långt efteråt,
  skämtsamt berätta att sillpudding och korngrynsgröt nästan dagligen
  förekommo på programmet. Det var gott båda delarna, tyckte han, men man
  kunde ju hinna att tröttna. Denna penitens blev emellertid ej långvarig
  och Katharina, som av naturen var både praktisk och intresserad, nådde
  snart en skicklighet i matlagning, som med tiden skulle utvecklas till
  verkligt mästerskap.
  
  Hemmet i Gärdslöv var för övrigt en fullkomlig idyll. Prästgården var
  mycket gammal, rummen låga, med bjälkar i taket, men oändligt
  hemtrevliga, och fönsterna voro så små att den unga fruns balklänningar,
  minnen från den glada ungdomstiden i Malmö, med fördel användes som
  gardiner. Från dessa fönster hade man en härlig utsikt över de stora
  bokskogarna och den vackra Näsbyholmssjön, som likväl numera, sedan
  många år, ligger utdikad och torrlagd. Trevnaden i det låga prästtjället
  var stor och det var ej underligt att den unga familjens vänner och
  anhöriga sökte sig dit, så ofta tillfälle gavs.
  
  Emellertid gingo åren och barnen kommo till i snabb följd; de vårdades
  outtröttligt och ömt av Katharina, som erhöll deras kärlek tillbaka och
  fick behålla den hela sitt liv. Dock förekom det aldrig någon svartsjuka
  mellan deras mor och hennes kusin, det föreföll dem båda så naturligt
  att på detta sätt dela barnens kärlek och förtroende.
  
  Så kom det en tid då detta harmoniska familjeliv blev stört. Anledningen
  var ju ej sorglig men framkallade dock både tårar och bedrövelse och
  åstadkom dessutom en stor och oväntad förändring. Kyrkoherden blev
  nämligen utsedd till ledamot av Prästeståndet och kom sålunda att, under
  en följd av år, vistas i Stockholm under riksdagarna. Katharinas stöd
  blev nu dubbelt välbehövligt för hans maka, som fann tomheten bra svår
  att uthärda och som tyckte att ett helt liv av ödslighet låg framför
  henne.
  
  Under kyrkoherdens frånvaro sköttes pastoratet av vice pastorn, Nils
  Liljeström. Han var smålänning, ingalunda fager, ej i ovanligare grad
  begåvad, men en hedersman från topp till tå. Och han hade samma dygd,
  som de flesta av hans landsmän sägas hava, han var i hög grad sparsam
  och hade, under de få år han varit präst, av sin blygsamma lön lyckats
  hopspara ett litet kapital, som ej var att förakta.
  
  Han började i största hemlighet rikta sina blickar på mamsell Katharina,
  ej på grund av hennes yttre egenskaper, ty de voro på intet vis
  uppseendeväckande, men den praktiske mannen upptäckte snart de många
  dygder hon ägde och han förstod att hon borde kunna bliva en prästfru,
  Gudi till behag och honom själv till oskattbar nytta och glädje. Mamsell
  Katharina aktade sig noga att lägga i dagen de känslor, som av denna
  försiktiga, för alla andra omärkliga beundran hos henne väckts och
  sålunda var det ingen som anade vad som var å färde.
  
  Emellertid kom den efterlängtade dag då kyrkoherden, efter sin långa
  bortovaro, återvände hem och man hade knappt hunnit något lugna sig
  efter den första upprörda glädjen, förrän vice pastorn anhöll om ett
  samtal med honom. Vad han hade att säga var överraskande! Han ville
  anförtro sin högt värderade förman att han i all ärbarhet friat till
  mamsell Katharina, han hade fått dess hjärta och tro och nu anhöll han
  hos anförvanterna om dess hand. Kyrkoherden inkallade sin hustru, som
  var så oförberedd på denna händelse att hon knappast trodde att hon hört
  rätt och först måste hava bekräftelse av Katharina själv, för att bliva
  övertygad. Och Katharina kom in och medgav att allt var så, som pastorn
  sagt, hon var ganska upprörd, ganska förlägen, men i hennes ögon låg ett
  uttryck, som ej var att misstaga sig på.
  
  Sålunda blev det förlovning i prästgården och den följdes, oväntat
  snart, av bröllop. Pastorn hade sökt ett pastorat uppe i den magraste
  delen av Göinge härad, Röke heter det; till sin obeskrivliga glädje fick
  han det och så fort det var färdigt att tillträda var också mamsell
  Katharina färdig att följa honom dit.
  
  Skilsmässan var smärtsam för alla parter, ej minst för den unga
  husmodern i Gärdslöv som nu själv fick övertaga det arbete och det
  ansvar som förr ålegat Katharina. Det var ingen lätt sak, men det
  lyckades i alla fall. Då hon på äldre dagar brukade berätta att hon
  under Katharinaperioden mest läste romaner och just ej gjorde något
  annat, hade man svårt att tro henne. Denna plikttrogna husmoder, som var
  uppe med solen och som var så skicklig i alla husliga göromål, hur kunde
  man föreställa sig att hon en gång, låt vara långt tillbaka i tiden,
  tagit livet så lättvindligt?
  
  Uppe i Röke levde de nygifta ett fridfullt och lyckligt liv och vunno
  genast och avgjort sina församlingsbors sympatier. Särskilt var hon
  avhållen och av alla ansedd för den märkvärdigaste prästfru som funnits.
  Hon kunde ju allt vad de kunde och mycket mera; hon förstod sig både på
  vävnad, matlagning, ostberedning, bak och slakt och så var hon ju så
  fasligt »gemen» och förstod att tala med bönderna på böndernas vis.
  Gästfria och hjälpsamma voro de båda, så långt inkomsterna medgåvo och
  ändå lyckades de att, med sparsamhet och förstånd, årligen öka sitt
  lilla kapital.
  
  För dem fanns blott ett enda moln, de hade inga barn, och det fordrades
  all deras kristliga undergivenhet för att kunna utan klagan finna sig i
  denna prövning. Med så mycket trofastare kärlek hängde Katharina fast
  vid barnaflocken i det forna hemmet och hennes glädje var obeskrivlig då
  hon lyckats övertala föräldrarna att skicka några av sina plantor upp
  till Röke, på längre eller kortare tid. Då blev där livligt i
  prästgården, de små gästerna fingo rasa så mycket de behagade, fingo
  över huvud allt vad de ville, alla favoriträtter kommo, som genom
  trolleri, på bordet dag efter dag och Röke blev för dessa barn ett
  sannskyldigt paradis.
  
  Liljeströms fingo senare ett fetare pastorat nere på skånska slätten, i
  första hand, säges det, på den grund att Katharinas rykte som en så
  utmärkt prästfru nått ända dit. Sex år senare dog emellertid hennes man,
  innerligt saknad och begråten av sin maka. Ett brev som hon kort
  därefter skrev till sina anförvanter i Espö, vittnar om hur djupt hon
  kände sin stora förlust, »och», skrev hon, »det värsta av allt är att
  jag ej kan finna någon tröst i Guds ord». Denna fromma själ hade för
  första gången i sitt liv förlorat fotfästet, men det varade väl ej så
  länge; trösten kom nog om ock till en början omärkligt och då vi
  återsågo henne, tyckte vi att hon var sig ganska lik.
  
  Hon hade då flyttat till Lund, där hon köpt en liten gård och dit hade
  hon fört med sig sitt enkla, gammaldags bohag, sin trotjänarinna och sin
  katt, sina »potpourrikrukor» och sina blommor, som fyllde alla fönster i
  det nya hemmet. Varje morgon, då hon drog upp gardinerna, kysste hon
  dem, och på aftonen fingo de samma ömhetsbetygelse. De lönade henne med
  att utveckla en prakt, som ofta förmådde de förbipasserande att stanna
  och beundra.
  
  I det gamla bokskåpet av björk förvarade hon sin mans predikningar, sina
  postillor och bönböcker, jämte kokböckerna ett urval som var
  betecknande, ty hon var lika from som hon var huslig och den andakt
  varmed hon läste sina dagliga betraktelser led ej av det intresse varmed
  kokboken studerades. Det senare föreföll dock för en utomstående ganska
  överflödigt, då hon kunde allt vad som stod i kokboken och mera därtill.
  
  Naturligtvis förvärvade hon snart i Lund en stor vänkrets och blev lika
  populär där, som hon förut varit i sina pastorat. Hon var över all
  beskrivning gästfri, hade ett ovanligt sinne för humor och nu, som förr,
  älskade hon att se ungdom omkring sig. Att hennes gästfrihet blev i stor
  utsträckning använd, att icke säga missbrukad, faller av sig själv, och
  ej minst av de forna församlingsborna, vilka vid alla möjliga tillfällen
  hittade dit och ej hade lätt att hitta därifrån igen.
  
  En dag då prostinnan Katharina skulle gå på torget, – det gjorde hon
  alltid själv och det var för henne ett verkligt nöje – märkte hon att
  hon, vart hon gick, följdes av en poliskonstapel; hon började finna det
  otrevligt, vek av in i en annan gata, men han följde efter och till slut
  stannade hon, besluten att hellre få veta sitt öde med ens. Då steg
  polisen fram och sade: »Är inte frun från Röke för det är jag.» Nu blev
  gumman verkligen ond och den stackars polisen, som var nykommen i
  tjänsten, fick veta av att han levde. »Han må vara från Röke så mycket
  han vill, så passar det sig ej att förfölja ett anständigt fruntimmer
  mitt på gatan, när han är klädd i uniform» – vilket ej hindrade att
  Rökepolisen kort efteråt blev inbjuden till Rökeprostinnan och trakterad
  och ompysslad, som om han varit hennes egen köttslige son.
  
  Än en gång skulle Katharina komma i beröring med polisen och den
  händelsen glömde hon aldrig. Hos henne bodde en skolyngling, som hon var
  särdeles svag för och det kunde hon gärna vara, ty han var en hygglig
  pojke och skötte sig bra. Hon ägnade honom all tänkbar omvårdnad, både
  andligen och lekamligen, intresserade sig för hans studier och såg efter
  att han läste ordentligt. Den dagen han blev student kunde ingen vara
  mera lycklig och stolt än hon. Så gick han naturligtvis på den
  gemensamma studentfesten, ej utan många förmaningar att »akta sig väl».
  Hur det nu kom sig är ej lätt att säga, förmodligen var ynglingen
  alltför ovan vid »den gula faran» och alla andra faror, som lura vid ett
  dylikt tillfälle, nog av, då han fram på morgonen skulle gå hem,
  tillsammans med ett par kamrater, tog deras glädje sig så högljudda
  uttryck att de, innan de visste ordet av hamnade i »finkan». Varken
  böner eller protester hjälpte, de måste stanna kvar eller också betala
  fem kronor i böter. Så många pengar hade visst ej Katharinas skyddsling
  och sålunda kom han ej hem den natten. Hennes ängslan och fasa var
  obeskrivlig under denna långa och fåfänga väntan och värre blev det, då
  hon fram på förmiddagen såg tvenne poliser marschera in på hennes gård
  och begärde att få tala med prostinnan. De voro skickade av den nyblivne
  kandidaten och gumman fick nu höra hela historien och fick också ut med
  en femma för att få fången lössläppt. Då han slutligen anlände är det
  troligt att han fick sig en ordentlig överhalning, men vad som är
  alldeles säkert är, att försoningen blev snar och fullständig och
  bekräftades förmedelst en extra god middag.
  
  Hon hade en liten svaghet, gumman, hon tyckte om att då och då få ett
  litet oskyldigt priffeparti och hennes vänner voro gärna med om att
  bereda henne detta nöje. De voro mycket skämtsamma och lustiga, dessa
  spelpartier, där alla ansträngde sig att spela så att prostinnan skulle
  vinna. Hon var vid dessa tillfällen ganska skrockfull och tyckte t. ex.
  ej om att medspelaren, något övermodigt, förklarade: »Nu ska’ vi ge dem
  riktigt efter noter», då blev svaret oföränderligt detsamma: »Är han
  rent förstörad, som säger så – då går det alltid galet.» Det märkvärdiga
  var att denna ärliga varelse, som var den personifierade hedern, hade
  den lilla svagheten, att gärna vilja »fuska», en liten, liten smula, då
  tillfälle gavs.
  
  Hon hade ännu en egenhet, hon tyckte ej om att få presenter, hon som
  själv slösade med gåvor vid minsta anledning. Men det var ju också
  ledsamt att endast taga emot och så hände det sig en gång att ett par av
  hennes vänner funderade ut en riktigt lämplig julklapp, som de tyckte.
  Hon hade en fasligt skröplig, gammaldags ringledning, med ett mer än
  lovligt svagt ljud och som både hon och hennes tjänarinna voro något
  döva, hände det mer än en gång att vännerna fingo ringa förgäves. Alltså
  ställde de om en julafton, då gumman var borta att det sattes upp en
  riktigt prydlig, elektrisk ringledning i hennes lilla hem och de gladde
  sig redan på förhand åt hennes överraskning. Men det skulle de inte
  gjort, ty gumman blev långt ifrån glad, tvärtom både förargad och ledsen
  över ett sådant onödigt och nymodigt påhitt. Det värsta av allt var att
  hon såg den med allra största misstro, det där besynnerliga batteriet
  kunde bestämt inte vara annat än farligt, vem kunde veta om det ej en
  dag bleve en ryslig explosion. Det är troligt att hon ej sov lugnt en
  enda natt och till slut segrade hennes fruktan över hennes ovilja att
  såra. Då givarna en gång kommo dit, funno de att den gamla ringledningen
  kommit tillbaka och förmodligen erforo de vid denna syn en lika stor
  lättnad som gumman själv, ehuru det aldrig yttrades ett ord om saken.
  
  Lika stilla och fridfullt som hennes liv varit, lika stilla och
  fridfullt blev hennes slut. Nöjd med sin lott hade hon alltid varit och
  hon var nöjd att få gå bort, då dagen var till ända och aftonen bröt in.
  Ett liv som hennes är gott att tänka på och hennes minne är värt att
  bevaras.
  
  
  
  
                          FRÅN GÄSSENS HÖGKVARTER,
                         EN SKYMT AV SKYTTS HÄRAD.
  
  
  
  
                          Från gässens högkvarter.
  
  
  Har ni någonsin sett Falsterbo? Jag menar ej den nuvarande kontinentala
  badorten med sitt ståtliga hotell, Kasinot, de många mer eller mindre
  moderna villorna och stranden med sina otaliga badtält och strandkorgar,
  myllrande av badgäster i alla åldrar. Nej, jag menar forna dagars
  Falsterbo sådant det var innan järnvägen förde dit »de fremmede» och med
  dem den civiliserade världens vanor och ovanor. Då den lilla staden –
  som vida mer liknade en by än en stad – nästan uteslutande bestod av
  urgamla korsvirkesgårdar, kringbyggda och halmtäckta, helt låga och med
  små, små fönsterrutor. Då man överallt på de s. k. gatorna plumsade i
  sanden upp till knäna och det, tack vare denna sand, var så tyst att
  intet ljud kunde förnimmas varken av åkande eller gående.
  
  Invånarna själva, för vilka tiden stått stilla, utan märkbara
  förändringar, och utan att några händelser utifrån den okända världen
  trängt fram till dem över ljungens oändliga vidder, voro lika stilla och
  betänksamma som hela omgivningen. Med sävliga steg gingo männen att
  utföra de sysslor som ålågo dem och lika sävligt avhandlade de till
  äventyrs väder- och vindförhållandena – något annat fanns knappast att
  orda om, såvida ej en så viktig händelse inträffade som en strandning.
  Ty ett skepp strandat utanför deras kuster, det var verkligen en viktig
  händelse! Då tutade det i lurar utanför de låga boningshusen och var och
  en visste genast vad det betydde. Brådskan blev stor och man skyndade
  ned till stranden för att tillsammans bege sig ut att hjälpa de
  nödställda och ej minst för att bärga lasten, ty den tillkom enligt
  tidens sed de bärgande. Delta innebar för dem en hel förmögenhet, och
  det var ej underligt, att man i den tidens Falsterbo bad att »vår Herre
  måtte välsigna stranden».
  
  När det led mot våren begåvo sig alla arbetsföra män ut till sjöss och
  seglade ut till främmande länder, varifrån de på senhösten återvände,
  medförande kostliga ting åt de hemmavarande, strutsfjädrar, porsliner,
  kokosnötter, snäckor och annat mera. Det lilla samhället befolkades då
  uteslutande av kvinnor och barn samt de gamla gubbar som ej ansågos
  sjödugliga. På deras lott kom att sköta åkerbruket, vilket ännu i dag
  bedrives på samma sätt som det skett sedan uråldriga tider. I Falsterbo
  har man nämligen ej infört enskiftet, utan deras små åkerlappar och
  ängslotter ligga kringspridda här och var, oftast långt ifrån varandra.
  Jag erinrar mig mycket väl hurusom vår nära 80-årige värd begav sig ut
  med sin magra lilla häst, som såg ut att vara ungefär lika gammal och
  sin skraltiga vagn från hedenhös, för att bärga sitt lilla hö, minst en
  halv mil från hemmet. Hans dotter, iklädd hatt med stora strutsfjädrar
  samt handskar, vandrade efter i sakta mak för att bistå sin far, – så
  gott finessen det tillät.
  
  På kvällarna sutto kvinnorna på de låga trappstenarna utanför förstugan
  och språkade med varandra tvärs över gatan långt efter det solen som ett
  stort rött klot sjunkit ned i Sundets mjuka vågbädd. De hade god tid och
  voro ej kvällssömniga, ty de förhastade sig ej om morgnarna. De hunno
  ändå så väl med sitt lilla arbete, som sällan stördes av några oväntade
  tilldragelser.
  
  Lika stilla och betänksamt som människorna skredo kossorna varje morgon
  ut från sina respektive hem, samlade sig på torget, där »hören», försedd
  med en väldig stav mötte dem och gingo sedan i högtidlig procession ut
  till den s. k. »Fädröften» för att där tillbringa sin dag. När det led
  mot kväll såg man samma högtidliga procession vända tillbaka och på
  torget skildes de åter för att söka sig hem till sina bås.
  
  På samma sätt stämde även fåren möte på torget för att sedan i samlad
  flock simma över »Flommen», där deras Eldorado väntade dem. Men det mest
  utmärkande i anseende till djurlivet, voro dock de stora, ståtliga
  gässen. Varje någorlunda besutten Falsterboit rådde om sin gåsflock och
  för att kunna kännas bättre åtskilda hade varje flock sitt bomärke, d.
  v. s. man klippte dem i simhuden, vilken operation år efter år
  försiggick efter samma regler. Det var en underlig syn då dessa präktiga
  fåglar i gåsmarsch spatserade fram genom gatorna för att, även de, mötas
  på torget och sedan tillsammans vagga ut till vångarna, där föda och
  friluftsliv väntade dem. De voro från barnsben uppfostrade att strängt
  hålla sig inom egna gränser och ej jaga på förbjuden mark, och det
  skulle förefallit deras ägare som något oerhört, som en världsskakande
  revolution, om gässen i detta fall förgätit sina plikter.
  
  Sålunda hände det sig för några år sedan att en Malmöfamilj, i likhet
  med så många andra, byggde sig en villa i Falsterbo. Lyckligt och väl
  installerad där ansåg man att en liten gåsflock borde anskaffas, enligt
  landets sed. En vacker dag anlände också en samling verkliga rasgäss
  förnäma att skåda, och sedan de behörigen beundrats samt trakterats med
  vin efter resans vedermödor, släpptes de ut på ägorna. Men, vare sig att
  vinet gått dem åt huvudet eller de läto locka sig av sina rödbenta
  kamrater ute på »Fiddevången», nog av, de smögo sig dit och läto den
  förbjudna frukten sig väl smaka, – glömska av sin förnäma härkomst och
  låtsande som de ej visste att »noblesse oblige». Någon tid efteråt, då
  en del av de förnämligare Falsterbofruarna inviterats till ett kafferep
  hos en släkting till ovan nämnda familj, kunde de ej, trots alla
  värdinnans ansträngningar, förmås att tala om annat än »Hereshövdingens
  geess», som hade så litet urskillning och så dålig uppfostran att de ej
  förstått att hålla sig inom egna landamären.
  
  Så kom det en dag då järnvägen förde med sig den stora invasionen, då
  villor växte upp med oanad hastighet, Falsterbohus reste sina stolta
  murar och resandeströmmen översvämmade det lilla samhället.
  
  Både människor och djur åsågo metamorfosen med stum förvåning, utan att
  dock synas synnerligen imponerade därav. Det kunde ha sina sidor att på
  så nära håll komma i beröring med stora världen, som förr legat så
  långt, långt borta. De små gårdarna fylldes med badgäster och
  plånböckerna med sedlar, men lugnet och idyllen voro störda.
  
  På heden som förr bredde ut sig i imponerande ödslighet sågs nu den ena
  villan efter den andra, inhägnad och oåtkomlig. De gamla väderbitna
  pilarna, under vars skydd en ståtlig flora utvecklade sin brokiga
  skönhet, försvunno. Elden, som kanske ej alltid hanterades med
  tillbörlig försiktighet av främlingarna, härjade flera gånger det lilla
  samhället, vars halmtäckta gårdar blevo ett lätt rov för lågorna.
  Automobiler susade fram på de nyanlagda vägarna och ett mondänt badliv
  utvecklade sig mer och mer.
  
  Vad finns då kvar av forna dagars Falsterbo? Jo, först och främst det
  stora oändliga havet – det är ju oföränderligt och dock skiftande, än
  djupblått, stilla och genomskinligt, än rullande sig i skyhöga, hotande
  vågor med vitt skum på sina breda ryggar. Den gamla, vackra kyrkan,
  halvt begravd i flygsand, med sin lilla kyrkogård, där de döde vila i
  sanden och gravstenarna med de främmande namnen minna om Falsterbo
  storhetstid samt den väldiga fyren som med sina eldögon håller vakt över
  stad och strand. De egendomliga tångvallarna innesluta ännu, åtminstone
  delvis, den lilla staden, vars invånare alltjämt iakttaga sina gamla
  sedvänjor och tala sitt underliga språk, som knappast är svenska,
  oanfäktade av kulturens inflytande.
  
  Helt nyligen hände det sig att en främling sporde en av de gamla
  Falsterboiterna vad de väl kunde taga sig till under vintern, särskilt
  på söndagarna? Svaret blev: »Vi sidder å tänkjer – iblan bare sidder
  vi.» –
  
  Och så komma de säkerligen att »sidda» till världens ände.
  
  
  
  
                            En skånsk storbonde.
  
  
  I en by nere i Skytts härad, levde under förra hälften av 1800-talet en
  man, vars liv och hela läggning omgåvos av ett visst romantiskt skimmer.
  Han var i viss mån ett slags John Hall-figur, dock naturligtvis med
  många olikheter.
  
  Han hette Nils Jönsson och stammade från en rik och förnämlig bondsläkt
  med gamla, goda anor. Några bröder hade han ej, blott trenne systrar,
  vilka i sinom tid blevo väl gifta och voro förträffliga kvinnor, som
  skötte sina stora hem utmärkt och uppfostrade sina barn i tukt och
  Herrans förmaning. Flere av deras söner gingo den lärda vägen och blevo
  berömda män, var på sitt område.
  
  Under uppväxtåren fick han, som andra bondsöner, deltaga i arbetet
  utomhus för att inhämta de praktiska lärdomar, som voro nödvändiga och
  som skulle göra honom duglig att en gång övertaga den stora gården. Ofta
  hände det honom då, att han stannade av mitt i arbetet, där han gick
  bakom plogen eller sköte sin lie, då de stora fälten börjat mogna till
  skörd, och gav sig till att betrakta den blå strimman av hav, som låg
  där söderut och som alltid lockat honom. Där bortom låg ju den stora,
  underbara världen, som han läst om i sina berättelseböcker och som han
  ville se, _skulle_ se, förr eller senare.
  
  Han var en vacker yngling med markerade drag, stora, blå, uttrycksfulla
  ögon, mjukt, vågigt hår, rank och ståtlig. Och han var glad, älskvärd
  och sorglös, den främste i dansen, den trevligaste pojken med ett ord på
  hela söderslätt. Också var det mer än en av bygdens unga tärnor, som i
  tysthet drömde om att som Nils’ hustru få regera i den präktiga gården,
  som en gång skulle bliva hans.
  
  Nå, det dröjde ej heller så länge innan han var färdig att göra sitt
  val. Systrarna voro gifta, föräldrarna döda, ensamhet älskade han ej och
  han började snart se sig om efter en hustru. Hans val utföll lyckligt.
  Flickan stammade från en ansedd släkt, och ägde, utom åtskilliga tunnor
  guld, dessutom många förträffliga egenskaper. Det säges om henne att hon
  var en god maka, en förståndig mor och en duglig husmoder. Dock blev
  glädjen ej lång. En svår sjukdom bröt för tidigt hennes krafter och Nils
  blev alltför snart lämnad allena med sina barn och sin sorg.
  
  Naturligtvis blev det ej i längden möjligt för honom att reda sig ensam;
  både barn och gård krävde ju tillsyn, och hur sorglös än Nils av naturen
  var, blev det honom dock klart att här gällde det allvar, att han ej
  kunde låta allt gå vind för våg och att han alltså måste gifta om sig.
  
  Valet föll sig emellertid ej så lätt denna gång, enär det ej var mindre
  än tre flickor han hade i tankarna och han var ej i stånd att avgöra,
  vilken av dem han föredrog. Äntligen fattade han ett beslut, som var
  karaktäristiskt nog. En morgon sadlade han sin präktiga ridhäst och gav
  sig, likt prinsen i sagan, ut att söka sin prinsessa. Då han kom till
  korsvägen lät han hästen bestämma över sitt öde genom att lämna honom
  fria tyglar och låta honom välja vad väg han behagade. På så vis kommo
  de till en gård där den ena av de utvalda bodde. Nils gav sig genast in
  på sitt ärende, fick ja både av föräldrar och dotter och red därifrån
  som förlovad.
  
  Det blev ingen lång förlovningstid och han införde snart den nya frun i
  sin gård. Återigen hade han ökat sin förmögenhet, tack vare den
  ansenliga hemgift hustrun förde i boet. Men Nils var ingalunda den som
  lade sina penningar på kistbottnen, tvärtom, ju rikare han blev, dess
  mer förstod han att sätta dem i rörelse.
  
  Gården, redan förut ovanligt stor, utvidgades ytterligare och
  tillbyggdes med ett par ansenliga flyglar. Ännu i dag skiljer de sig
  genom sin storlek från granngårdarna, och belägen som den är på en höjd,
  synes den vara liksom huvudet högre än de andra. De stora salarna
  möblerades med en, åtminstone för den tiden okänd, lyx, med höga
  speglar, ljuskronor, dyrbara skåp o. s. v. Han ägde, utom ett ovanligt
  ordningssinne, både smak och urskillning och nedlät sig aldrig att köpa
  vad kram som helst.
  
  Så började hans vetgirighet att taga ut sin rätt, och hans håg att lära
  känna och se något annat utöver den vanliga trånga kretsen blev allt
  mera oemotståndlig. Han reste utrikes, till Berlin, södra Tyskland och
  Karlsbad, där han länge uppehöll sig, och då han återvände, medförde han
  många ovanliga och dyrbara ting, som fyllde de hemmavarande med beundran
  och förvåning. Och han redde sig märkvärdigt bra med språket.
  
  Begåvad och andligen rikt utrustad som han var, drev han det därhän att
  han på egen hand lärde sig både tyska och franska, med det goda resultat
  att han tämligen obehindrat kunde tillgodogöra sig de litterära skatter
  som lockade honom. Med omsorg och energi skaffade han sig småningom ett
  rikt och utvalt bibliotek, som innehöll en mängd värdefulla böcker, vida
  värdefullare än någon förstod förrän långt efteråt, då det visade sig
  vara för sent att taga dem till vara.
  
  Smaken för resor tilltog alltmera och sålunda hände det sig att han
  varje sommar begav sig till Karlsbad – med eget ekipage, via
  Malmö–Köpenhamn. Han spelade således grand seigneur därute och han lär
  ha gjort det med en viss framgång, tack vare sina personliga egenskaper
  och sin frikostighet, för att begagna ett lindrigt uttryck.
  
  Aldrig återkom han utan att medföra nya, värdefulla föremål till sina
  samlingar. Ty han hade samlarevurm, denne märkvärdiga bonde, och det var
  ej blott böcker som lockade honom. Så hade han exempelvis en stor
  myntsamling, som ansågs ytterst värdefull, en hel liten arsenal av gevär
  och andra vapen, men framför allt samlade han på klockor av alla slag
  och representerande ett stort värde. Han hade en stor sekretär full av
  märkvärdiga ur, från de allra äldsta gamla rovor, till de mest förnäma
  miniatyrur och vidare ägde han bordstudsare med sinnrika och invecklade
  verk, pendyler, klockor med speldosa och rörliga figurer,
  »papegojklockor», med ett ord, ett helt klockmuseum. Den märkligaste av
  dessa skatter hade han kommit över i Baden och den lär hava förekommit
  på Baltiska utställningen, där den händelsevis upptäcktes av en kvinnlig
  anförvant till Nils. Hon hade i sin barndom så ofta beundrat den fina
  tingesten att hon genast kände igen den. Dess historia lyckades hon
  emellertid ej uppdaga.
  
  Man må emellertid ej föreställa sig att han behärskades endast av
  fåfänga och begär att synas förmer än andra av sitt stånd. Han hade ett
  öppet sinne för skönhet, vare sig den mötte honom i naturen eller i
  konsten, vilket visade sig även däruti att han i hög grad älskade musik
  och var verkligt musikalisk. Han gav sig ingen ro förrän han lärt sig
  traktera flera olika instrument, gitarr, piano och fiol. Härvid var han
  tvivelsutan sin egen läromästare, möjligen med någon liten handledning
  av den gamle klockaren i byn.
  
  Det var väl samma sinne för konst, som i förening med det lika
  utpräglade storhetssinnet, förmådde honom att ständigt hålla sig med
  egen loge på teatern i Malmö. Och han försummade ej gärna något
  tillfälle att resa in till den stora staden, ehuruväl vägen dit ej var
  den närmaste, så fort ett teaterspel förestod – helst som mecenat, i
  spetsen för ett antal inbjudna.
  
  Åt den stora trädgård och park som omgav gården ägnade han stor omsorg.
  Gräsplaner anlades, de gamla, ståtliga buxbomshäckarna tuktades och
  klipptes och i brokig mångfald stodo alla de blommor, som den tiden voro
  på modet och nu åter börjat komma till heders, ringblommor,
  riddarsporrar, lavendel, gossen i det gröna, stockrosor och mycket
  annat. Det var honom en glädje, då på vackra sommardagar stadsborna
  sökte sig ditut och lägrade sig under de stora träden, alldeles som om
  det varit en offentlig park.
  
  Såsom något särskilt anmärkningsvärt berättas det att Nils var den
  förste, som nere på slätten anlade sparrissängar och det var säkerligen
  med hemlig stolthet han bjöd sina vänner på denna delikatess. Gästfri
  var han och han tyckte om att se vännerna hos sig och låta dem beundra
  sina ägodelar. Då kom det dyrbara porslinet och de slipade
  kristallglasen fram, välfägnaden var riklig, värden underhållande och
  älskvärd och glädjen stod högt i tak.
  
  Men sorgen gjorde åter sitt intåg i gården och åter var det hustrun som
  kallades bort. Äktenskapet hade varit lyckligt och det var ett hårt slag
  för Nils och hans barn. Dock låg det ju ej i hans lynne att gå hemma och
  ruva över sina sorger, fastmer tilltog hans smak för det rörliga,
  oroliga liv han vant sig vid. Hade han ej annat mål för sin färd, reste
  han till Trälleborg, som var närmaste staden, och hur ofta han än visade
  sig där var det ändå alltid lika uppseendeväckande, då nämndemannen Nils
  Jönsson kom åkande genom den långa gatan i den fina vagnen, dragen av
  präktiga svarta hingstar. Alltid hade han då alla stadens bytingar i
  full fart efter sig och från alla fönster stucko nyfikna huvuden ut, som
  om man aldrig kunde få nog av att betrakta denna ståt. Och nog vankades
  det mer än en blank silverdaler åt den beundrande barnskaran ur Nils’
  späckade börs, som aldrig hade svårt att öppna sig.
  
  Hur han nu reste och färdades, mötte han åter en ungmö, som han fann
  värdig att föra till sin gård, i egenskap av hustrun numro tre. Återigen
  hade han tur, ty även denna gång gifte han sig till förmögenhet, och
  dessutom var hon en utmärkt kvinna, denna hans nya fru, duglig, god och
  uppoffrande. Dock var det en sorglig lott hon gick till mötes och hon
  behövde väl sitt tålamod och sin stora tillgivenhet för Nils för att
  kunna bestå provet.
  
  Den oroliga anden fick alltmera makt med honom och gick jämsides med det
  ständigt växande begäret för lyx, nöjen och resor. Ehuru han var en
  duglig lantbrukare, gick gårdens skötsel alltmera tillbaka, under
  husbondens ständiga frånvaro. Inkomsterna höllo ej jämna steg med
  utgifterna och skulderna ökades på ett betänkligt sätt.
  
  Grannarna började alltmera betänksamt undra, vart det i längden skulle
  bära hän; en och annan vågade sig väl även fram med en saktmodig
  förmaning som dock, naturligtvis, var utan gagn. Nils’ hustru gjorde
  visst vad hon kunde, för att hålla igen, men vad hjälpte det? På
  utförsbacken är det svårt att stanna och för Nils visade det sig vara
  omöjligt.
  
  Den dagen kom också snart då all denna härlighet ramlade som ett korthus
  och olyckan på allvar höll sitt intåg i nämndemansgården. Det blev tunga
  dagar då eftertanken kom och Nils själv började förstå att det ej längre
  var möjligt att reda upp den trassliga affärshärvan. Och det blev, efter
  den tidens mått, en jättekonkurs, en fullständig ruin.
  
  Alla de med sådan möda och kärlek samlade dyrbarheterna gingo under
  klubban, skingrades som agnar för vinden. Det präktiga biblioteket fick
  gå samma väg; ingen förstod att samla och tillvarataga de skatter som
  där funnos och som såldes för vrakpris. Först många år senare kom det
  från fackmän förfrågningar till släkten, vart dessa skatter hamnat, utan
  att dock, tyvärr, några upplysningar kunde givas.
  
  Så kom slutligen den dag, då Nils måste lämna sitt ståtliga hem i andras
  händer, för att själv draga till ett litet, oansenligt ställe, som ännu
  var hans. Känslig som slättbon är för att veta sig vara föremål för
  prat, medömkan, kanske skadeglädje, sällade sig till sorgen en
  outhärdlig känsla av skam. Det blev honom ej möjligt att finna någon
  trevnad eller frid i det enkla hem, där hans återstående dagar skulle
  förflyta. Hans hustru gjorde allt för att trösta honom, och själv fann
  hon sig, för hans och barnens skull, tåligt och utan klagan i sina
  ändrade förhållanden, men alla hennes ansträngningar voro fruktlösa och
  Nils’ svårmod var i ständigt tilltagande.
  
  Han förmådde ej lösgöra sig från tankarna på vad som varit och vart hans
  överdåd fört honom. Bekymmer för den stora familjens utkomst – han hade
  tretton barn, de flesta minderåriga – ökade hans vånda och bröt
  slutligen hans motståndskraft helt. Efter en långvarig sjukdom, under
  vilken han med oändlig ömhet vårdades av sin hustru, fick han till slut
  ända det liv, som han älskat och njutit av i fulla drag, men vars glans
  till sist brast som en såpbubbla, för sent lärande honom förstå huru
  fåfänglig hans färd varit.
  
  Av de många barn han lämnade efter sig, hade ingen i någon nämnvärd grad
  ärvt faderns egenskaper, varken på gott eller ont, och ingen av dem har
  spelat någon mera betydande roll. De flesta av dem hava nöjt sig med,
  ja, föredragit, ett stilla, anspråkslöst liv, som, om det ej medfört
  någon yttre glans, ej heller medförde så många svikna förhoppningar, oro
  och bekymmer.
  
  »Människan är sin egen lyckas smed», det ordspråket kan med full rätt
  tillämpas här. Med alla de rika möjligheter som stodo Nils till buds,
  både i fråga om värdsliga ägodelar och andlig begåvning, hade han, mer
  än de flesta i sin ställning haft tillfälle att bliva lycklig och göra
  andra lyckliga, och dock kan man väl säga att han misslyckades med båda
  delarna. Men nere på slätten lever ännu minnet av storegårdsmannen i H.,
  och om hans liv och öden förtälja de gamle som man talar om sagor och
  äventyr, alltid åhörda med undran och intresse samt även med den sympati
  man känner inför det ovanliga, när det någon gång möter en.
  
  
  
  
                      Skrock, mest från Skytts härad.
  
  
  Att människorna fordomdags voro i hög grad vidskepliga och fulla av
  övertro är en känd sak. Fruktan för den onde och allt hans anhang kom
  dem att ständigt tänka ut allehanda medel att värja sig däremot. Den
  långa mörka vintern uppe i Norden och de små och få resurser folket ägde
  att lysa upp hemmen, torde starkt hava bidragit att öka tron på mörkrets
  makter och i samma mån skärpa uppfinningsförmågan, då det gällde att, så
  vitt möjligt, oskadliggöra dem.
  
  Olika tillfällen krävde naturligtvis olika försiktighetsmått; då t. ex.
  ett barn väntades till världen, var man framför allt betänkt på att
  vidtaga de mest omfattande och kraftiga åtgärder. Både mor och barn
  ansågos ju för hedningar ända tills barnet var döpt och modern kyrktagen
  – fältet var således hela denna tid fritt för troll och allt slags otyg
  att ställa till oreda.
  
  När ett barn väntades, samlades släktingar och grannar i »Barselstuen»
  för att övervaka att allt gick rätt till ända från början. De stannade
  kvar hela natten hos modern och barnet och underhöllo en ständig eld på
  härden för att vid dess sken kunna se till att intet ovanligt
  försiggick.
  
  Stål och bly ansågos ju alltid vara ett verksamt medel mot de onda
  makterna, därför lade man en stålbit på barnets bröst och om halsen
  hängde man en blyskilling, helst av kyrkobly. Längre fram tillades även
  en psalmbok. Kunde man se sig god att bestå sig med ljus var det så
  mycket bättre. Vaxljus voro emellertid ej på långt när så verksamma som
  talgljus. I »Barselstuen» låter därför Holberg Anne Signekælling säga:
  »Det eneste hvormed man fordriver onde Gejster er ved Rögen av Tællelys,
  derimod löber de efter Vokslys. Jeg vil forbinde mig at jage en hel
  Million svævende Gejste bort med en Praase.»
  
  Oaktat all vaksamhet hände det ändå så lätt att trollen helt behändigt
  bytte bort barnet, och det var en sorglig upptäckt, ty en »bortbyting»
  är sannerligen ej lätt att göra folk av, trots både besvärjelse och dop.
  Härvid rinner mig i hågen en liten historia som Hans Bendz’ mor brukade
  förtälja. Hon fick en dag besök av en arbetarehustru som kom dit i något
  ärende och hade sitt barn med sig. Kvinnan var oresonligt sträng mot
  barnet, tuktade och slog det utan synbar anledning och till slut kunde
  mor Per Ohls’ ej längre åse detta utan sporde: »Varför ä’ du så le’ ve
  ditt barn?» Svaret blev att pågen var »en bortbytting å me en så’n glytt
  må en väl ha låf å göre hva en vill.» Inga föreställningar hjälpte,
  kvinnan förblev i sin tro och handlade därefter.
  
  Vid kyrktagningen lade man stål eller järn vid dörren innan modern
  skulle skrida ut för att, eskorterad av barnets gudmor och faddrar, fara
  till kyrkan. Först när denna ceremoni var lyckligen över kunde man känna
  sig lugn, men det var ju en lång orosperiod, ty kyrktagningen fick ej
  ske förrän sex veckor efter barnets födelse.
  
  Sjukdomar framkallade naturligtvis många ansträngningar från de
  närmastes sida för att på mer eller mindre övernaturlig väg råda bot på
  det onda. Måhända var det en tröst, då försynen dröjde att på önskvärt
  sätt inskrida, att själv få spela försyn och det var säkerligen även
  ganska spännande att experimentera med de många råd och erfarenhetsrön,
  beställsamma grannar hade att meddela. Ännu levande personer hava varit
  med om ett och annat i den vägen och kunna förtälja märkliga ting, som
  vittna både om företagsamhet och en stark tro på det övernaturliga.
  
  En kvinna nere i Tomarp vars gosse antogs lida av eksem eller »udslätt»,
  som man säger där nere, fick följande råd, vilka hon alla troget följde.
  Vid kyrkan står en stor sten i vars urholkning vatten brukar samla sig,
  dit gick hon med barnet tre kvällar med tre kvällars mellanrum och
  doppade ned det i vattnet. Då detta ej hjälpte slaktade och flådde hon
  ett lamm, bredde ut fällen så att den blev daggfallen och lät barnet,
  insvept i den, ligga ute en natt. Intet resultat. Sedan låg hon i
  svinstian med barnet tre nätter å rad, men utan verkan. Då återstod
  blott att tillgripa det yttersta medlet – hon måste »tvätta barnet med
  en död.» Och detta tillgick sålunda: hon passade på då en granne
  avlidit, gick in i likrummet, tog den dödes hand och lät den stryka över
  den stackars piltens kropp och lemmar, och nu blev hon belönad ty hennes
  son återställdes hastigt efter denna kur.
  
  Ett barn som hade engelska sjukan botades på så vis att modern gick
  omkring i sju gårdar, där det förstfödda barnet var en gosse och bad att
  få skrapa något silver av deras matskedar, vilket barnet sedan fick äta
  upp, ett medel som befanns vara synnerligen verksamt. Mot samma sjukdom
  begagnades åtskilliga andra kurer; man skaffade sig t. ex. ved eller ris
  av sju olika slags träd, gjorde upp en ordentlig brasa och rökade
  patienten därmed, och det var ej tvivel om att ej detta var en god kur.
  Eller ock snodde man ihop tre sorters garn av olika kulör, som man band
  om varje led och när de på så sätt använts under föreskriven tid, brände
  man upp garnet och grävde ner askan.
  
  Det intressantaste i allt detta är att det ständigt är det heliga tre-
  eller sjutalet som går igen i alla dessa underkurer och det var väl
  också detta, som framför allt åstadkom så goda resultat.
  
  Att bota sjukdomar förmedelst stöld ansågs ej för någon synd, det möttes
  tvärtom med mycken förståelse. Så berättas, ävenledes från Tomarp, att
  själva altarduken försvann ur kyrkan, dagen före en konfirmation och kom
  ej till rätta. Ingen gjorde några efterforskningar, ty man förstod i vad
  ändamål ett sådant medel tillgripits. Det var av stor vikt att man
  skulle bemäktiga sig ett föremål, som ovillkorligen skulle saknas, och
  att altarduken måste saknas vid en konfirmation var ju ganska antagligt.
  Likaså försvann i en bondgård skottan från en i gång varande väv; först
  letade man ivrigt, men plötsligt förstod man att den blivit stulen i
  lovliga avsikter och därvid fick det förbliva. Tre veckor senare låg
  emellertid skottan åter på sin plats, lika omärkligt som den försvunnit.
  
  Korsets tecken användes ännu alljämt ehuru det väl numera sker helt
  oreflekterat och av gammal sedvänja. I alla händelser brukar man ännu på
  landet forma ett kors i de på spannmålsvindarna förvarade sädeshögarna
  och likaså i de nyuppslagna bröden, innan de föras in i ugnen. Det var
  väl ursprungligen mot kornanden och dess makter man härigenom ville
  skydda sig och dymedelst förhindra allt slags otyg att slinka med ner,
  då brödet skulle ätas.
  
  Likaledes ritar man kors på uthusdörrarna för att skydda djuren och ännu
  i dag händer det, att då en ko kalvat, man även här griper till stålet
  som skyddsmedel – förmodligen mot sjukdom, ty det kan väl knappast
  antagas att även i detta fall mor och barn anses som hedningar.
  
  I Torups skog ligger en källa, vars vatten ansågs undergörande. På
  midsommardagen brukade folket vallfärda dit för att offra till källan,
  vilket skulle medföra lycka. Sedan en dansbana blivit anlagd i närheten,
  har tron på källans lyckobringande kraft försvunnit, och man förstår
  också att ett sådant grannskap bör kunna skrämma bort vilka undergörande
  andar som helst. Till S:t Olofskyrkan brukade man bege sig på Olofsdagen
  för att kyssa S:t Olofsbilden, en handling som troddes vara synnerligen
  välsignelsebringande, ity att den skänkte bot mot sjukdomar, dålig
  hårväxt och andra brister.
  
  Uppe i övre Sverige ge de stora skogarna med sina väldiga granar och
  furor rik näring åt fantasien, och där var det tron på jättar och troll,
  som företrädesvis spelade in. Nere på slätten hör man mera sällan talas
  om troll, annat än i samband med de talrika ättehögarna. Dessa sågos
  ofta, särskilt på julnatten stå på guldfötter och därinne dansade
  trollen och firade nattliga orgier. Nicolovius förtäljer många sägner
  härom i »Folklivet i Skytts härad»,[6] vilka äro särdeles roande. Annars
  blir det, som naturligt är, fält och ängar, bäckar och vattensamlingar,
  kring vilka folkfantasien rör sig.
  
  På ängarna dansa älvorna i månskenet, bäckahästen ställer till
  oräkneliga spratt och kalvar fara omkring på fem ben, talande
  människospråk. Kyrkogrimmen gör kyrkogården osäker för den nattlige
  vandraren och varulven är lika skrämmande på natten som han synes
  ofarlig på dagen, då han är en vanlig människa rätt och slätt. Och bakom
  allt detta sitter Albäckafrun och hennes syster Gya, den ena i närheten
  av Trälleborg, den andra mitt ute på Skanörs ödsliga ljung och spinna
  sina ränker, ständigt i färd med att lägga ut onda rådslag mot de
  stackars människobarnen.
  
  Det överlämnas åt den sakkunnige folkloristen att utleta sambandet
  mellan gamla tiders skräck för dylika kvinnliga väsen och det obehag
  mången ännu i dag erfar, då under morgonpromenaden en käring är den
  första person man råkar möta.
  
  Likafullt som tron på dessa kvinnliga olycksfåglar ännu fortlever, så
  gör tron på verkliga olycksfåglar sig ännu gällande nere på skånska
  slätten. För ett par sedan voro två unga flickor ute på promenad och
  funno då ett hölass ligga kullstjälpt mitt på vägen. Hjulet hade gått av
  vagnen och drängarna stodo helt betänksamma och överlade på sitt sävliga
  sätt, om vad som nu vore att göra. Då flickorna frågade vad som stod på,
  erhöllo de till svar: »De ä’ nock _nattravnerne_ (korparna), som har
  vatt ude igen å ställt te olyckje.»
  
  Ja, och så hände sig en gång, att då en ung dam, som var mer än vanligt
  skrockfull, i ett sällskap redogjorde för sina rön i den vägen, hon även
  åhördes av en gammal pastorsadjunkt, ett stort kvickhuvud för övrigt. En
  stund lyssnade han stillatigande, men slutligen förlorade han tålamodet
  och utbröt förargad: »Fröken borde verkligen skriva en bok om allt det
  där. Och sätta som titel:
  
                     »_Skrockbok, utgiven av en höna_».
  
  
  
  
                                 Fotnoter.
  
  
  [1] körslor.
  
  [2] sovel.
  
  [3] bokmärken.
  
  [4] Köra välten.
  
  [5] Sur fårmjölk.
  
  [6] år 1908 utkommen i ny upplaga på C. W. K. Gleerups förlag.
  
  
  
  
                                Noteringar:
  
  
  Fotnoter har samlats i slutet av boken.
  
  Originalets grammatik, stavning och interpunktion har bibehållits.
  Uppenbarliga fel har rättats utan notis. Vidare rättelser är som
  följande (innan/efter):
  
     [s. 19]:
     ... fyllts med mat bröd, kakor och specerier ...
     ... fyllts med mat, bröd, kakor och specerier ...
  
     [s. 28]:
     ... Det blev ej bättre å de slutligen anlände till ...
     ... Det blev ej bättre då de slutligen anlände till ...
  
     [s. 45]:
     ... Mötas av klocksång ny från en annan kyrka, ...
     ... Ensamt och matt de hän över nejden klinga; ...
  
     [s. 50]:
     ... alla rummen i en virvlande fart rullat ihop sig ...
     ... alla rummen i en virvlande fart, rullat ihop sig ...
  
     [s. 61]:
     ... dagen, vilket ej ansåg överensstämmande med god ...
     ... dagen, vilket ej ansågs överensstämmande med god ...
  
     [s. 62]:
     ... var ej odelat behagligt dock ville man, ...
     ... var ej odelat behagligt, dock ville man, ...
  
     [s. 64]:
     ... hade slaktats och stora salen, som eljest endast begagnade ...
     ... hade slaktats och stora salen, som eljest endast begagnades ...
  
     [s. 67]:
     ... hjälpas. Med energisk rynkad panna och en min ...
     ... hjälpas. Med energiskt rynkad panna och en min ...
  
     [s. 71]:
     ... käraste arm, utan över allt, där de kunde lämpligen ...
     ... kärastes arm, utan över allt, där de kunde lämpligen ...
  
     [s. 93]:
     ... hela ungdomsskaran sig på vandring ner till »Kullen» ...
     ... hela ungdomsskaran sig på vandring ner till »Kullen», ...
  
     [s. 96]:
     ... och prisad, tills hans slutligen helt blygsamt ...
     ... och prisad, tills han slutligen helt blygsamt ...
  
     [s. 136]:
     ... å teatern i Malmö. Och han försummade ej gärna ...
     ... på teatern i Malmö. Och han försummade ej gärna ...
  
     [s. 148]:
     ... ute på Sknörs ödsliga ljung och spinna sina ränker, ...
     ... ute på Skanörs ödsliga ljung och spinna sina ränker, ...