text: Produced by Eva Eriksson, Jens Sadowski, and the Online
  Distributed Proofreading Team at http://www.pgdp.net. This
  book was produced from scanned images of public domain
  material from the Google Books project.
  
  
  
  
  
  
                             SAMLADE SKRIFTER
  
                                    AF
                            ZACHARIAS TOPELIUS
  
                             FJORTONDE DELEN
  
                          STJÄRNORNAS KUNGABARN
  
                               FÖRSTA DELEN
  
                                STOCKHOLM.
                         Albert Bonniers förlag.
  
  
  
  
                          STJÄRNORNAS KUNGABARN
  
  
                       EN TIDS- OCH KARAKTERSSTUDIE
                      FRÅN DROTTNING KRISTINAS DAGAR
  
                                    AF
                            ZACHARIAS TOPELIUS
  
                               FÖRSTA DELEN
  
                                STOCKHOLM.
                         Albert Bonniers förlag.
  
                                STOCKHOLM.
                     Alb. Bonniers boktryckeri 1899.
  
  
  
  
                              FÖRSTA DELEN.
                              NATTENS BARN.
  
  
  
  
                                 Vulgata.
  
  
  För knappt mer än fyrtio år tillbaka var den lärda skolan i Finland
  närmast inrättad för blifvande präster. Latinet flöt öfverst med en
  bottensats af grekiska och hebreiska. De högre klasserna skulle
  öfversätta Nya testamentets grundtext från grekiskan till svenskan och,
  när det skulle vara rätt lärdt, till latin. Hvad eleverne därpå vunno,
  icke var det vördnad eller tillgifvenhet för böckernas bok, bibeln, som
  blef för dem en besvärlig läxa. Man deklinerar och konjugerar icke
  lifvets högsta sanningar med risk att få plaggor. Det var med grekiska
  Nya testamentet som med skolornas tvungna kyrkogång: -- ve den, som
  efter gudstjensten ej kunde redogöra i skolsalen för predikans innehåll!
  När den lyckliga tiden kom, att en gosse afskuddat skolans damm, tänkte
  han med en suck af lättnad: Gud ske lof, att jag icke mer behöfver gå i
  kyrkan!
  
  Att på rak arm öfversätta grekiska till latin, det var ett lärdomsprof i
  förfädrens smak! Men som denna uppgift stundom var benig nog, fann jag
  mig, vid den förhoppningsfulla åldern af tretton år, synnerligen
  angenämt öfverraskad, när jag en dag bland skräpet på någon bortglömd
  hylla upptäckte en gammal latinsk bibel. Hvilken skatt! Ingen nöd
  numera! Här var öfversättningen.
  
  Jag företog mig att studera denna pretiösa bok. Hon var icke
  tilldragande i sitt yttre: gulgrå, nött af ålder och slitning. Med sina
  massiva träpermar, sin tjocka skinnrygg, sina mässingsbeslag och dito
  knäppen, vägde hon minst ett halft lispund. Underliga sirat voro
  inskurna i permarna: Moses med de tio budorden, David med harpan,
  jungfru Maria, trampande på hufvudet af en orm, som slingrade sig kring
  jordklotet. Bandet hade för sin tid varit ett praktband, och den tiden
  var icke i går, ty på det väl bibehållna titelbladet lästes med tydligt
  tryck: _Lugduni Batavorum_ (Leiden) _anno Domini MDLXX_ (1570).
  
  Det var alltså den rättrogna romersk-katolska bibeln i sin enda erkända
  latinska utstyrsel, _versio vulgata_ eller, som den vanligen kallades,
  _vulgata_, den allmänneliga, ehuru bibeln fick läsas endast af
  kardinaler, präster och munkar. Äfven en skolgosse kunde begripa, att
  denna latin från år 400 efter Kristus icke var Ciceros, långt därifrån,
  men detta betydde föga, det lärda språket skulle flyta som vatten vid
  öfversättningen i skolan; man skulle blott hurtigt ramla på.
  
  Snart upptäckte jag, att icke blott bandet, utan äfven trycket måste för
  sin tid hafva varit en praktupplaga. Titelrubriker och kapitlens
  begynnelsebokstäfver voro grant utsirade. I texten funnos icke mindre än
  bortåt tvåhundra större och mindre träsnitt inpassade. Här sågos i
  tämligen grofva teckningar, utan skuggor och perspektiv, de förnämsta
  bibliska personer och tilldragelser afbildade, från skapelsen, där den
  stackars konsten alltid kommer till korta, ända till det nya Jerusalem i
  Johannes Uppenbarelse, hvilket ämne lika ihärdigt trotsar all
  konstfärdighet. Bäst hade tecknaren redt sig med Gamla testamentet,
  hvilket fått brorslotten af bilder, medan Nya testamentet äfven i våra
  dagar är, till större delen af sitt innehåll, ett otacksamt fält för
  tecknarens ritstift. Dess hufvudfigur är för hög, anden bortdunstar ur
  den sinnliga framställningen. Icke ens Gustave Doré har lyckats göra
  något af Pauli epistlar. Dessutom kan en konstnär icke lefvande
  åskådliggöra mer, än hvad han själf genomlefvat, och det heliga måste
  vidröras med rena händer. Bibelns afbildningar äro som orgelns musik: de
  protestera, när de misshandlas till profana ändamål.
  
  Denna bok måste hafva gått genom många händer. Insidan af permarna och
  det till hälften afrifna gulnade bladet framför titeln voro nästan
  fullskrifna med ägarnes eller läsarnes namn, de flesta slutande på _us_,
  men äfven några med mindre klassisk ändelse. Midtpå titelbladet lästes i
  stora, styfva siffror årtalet 1642, och däröfver sågs en kunglig
  namnstämpel, ett krönt, sammanflätadt C. R. Hvad kunde detta betyda? Jag
  kände ingen lust att därpå slösa onödiga gissningar. Äfven på sidornas
  smala marginaler fanns här och där en latinsk anmärkning, skrifven med
  bläck och urblekt af ålder. De flesta gällde förklaringar öfver texten
  eller olika läsarter.
  
  Mera anslogo mig de talrika bilderna. I dessa kantiga, sträfva gestalter
  var något förtjusande för en fantasi, hvilken ännu icke blifvit
  nogräknad med artistiska anspråk. Goliath och David, häxan vid Endor,
  Makkabéernes strider -- hvilka segrar och hvilka syner! Slagfältet med
  de kringströdda benen, som vid Herrens ord till Hezekiel fingo kroppar
  och lif -- Uppenbarelsebokens glashaf med eldpelaren, solen där öfverst
  och kring henne regnbågen -- de sju inseglen och de sju basunerna --
  hvilka ämnen för vakna drömmar!
  
  Vid Uppenbarelsebokens sjette kapitel såg man i bilder de sex första
  inseglen brytas. Efter ryttaren på den hvita hästen sågos de tre
  efterföljande ryttarne, han på den röda, han på den svarta och han på
  den blacka hästen, bryta löst öfver jorden. Han på den röda hästen
  syntes mig vara den mest förskräckande. Jag uppslog texten och läste:
  
  »_Och där utgick en annan häst, som var röd, och åt honom, som satt
  därpå, vardt gifvet att borttaga friden på jorden, så att de skulle
  slakta hvarandra, och honom vardt gifvet ett stort svärd._»
  
  Den trettonårige gossen stirrade på orden och förstod dem blott endels.
  Han förstod, att den röda hästen betecknar _kriget_, men han förstod
  icke, att detta kunde vara en straffdom. Huru? Kriget, som fostrar
  hjältar och segervinnare; kriget, som uppskakar folken ur deras dåsiga
  dvala; kriget, som är den frie mannens ädlaste yrke och tappraste bragd;
  kriget, som uppfyller historiens skönaste blad och hastigare än något
  annat för ett namn till odödligt rykte, skulle _det_ vara en straffdom?
  Skulle _det_ vara jämförligt med en ärelös strådöd af hunger och pest?
  ... »Borttaga friden?» Mesarnes frid? ... »Slakta hvarandra?» Skulle
  _det_ vara hjältars födkrok? ... Och medveten om sitt högre mannamod,
  öfvertygad om sin bättre insikt i världshistorien, tillslöt skolans unge
  latinare den tunga bokens massiva träpermar med ett öfverlägset förakt.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Gå, skägglöse domare öfver människors handlingar och gudomliga rådslut;
  lifvet skall lära dig sofra domen. Vet du hvad kriget är? Kriget är den
  mänskliga lidelsen, ordnad i massor. Kriget är hat och mord. Kriget är
  nöd och död. Kriget är lögn och svek. Kriget är den starkes öfvermod och
  den svages förödmjukelse. Kriget hånar Guds lag och förtrampar
  människors. Dess fana är våld, och dess fältlösen, lika osann som
  orättfärdig, är Napoleons sats, att Gud är alltid med de flesta
  kanonerna, de starkaste bataljonerna. Kriget är människan förvandlad
  till vilddjur. Kriget är den brutala själfviskheten, som trampar på
  tallösa offer. Kriget förnekar alla kulturformer och missbrukar alla
  vetenskaper. Kriget är Kain med klubban och genomgår alla tidehvarf som
  ett vittne om människans fall.
  
  Du, som förherrligar kriget, har du sett ett slagfält under och efter
  striden? Känner du fältlasarettet? Ja, de döda ha ro, men har du räknat
  krymplingarne och rågat ett mått med de öfvergifnas tårar? Vet du den
  kraft som förspillts och det slösade bröd som ryckts från de hungrandes
  läppar? Förhärjade fält kunna åter besås, nedbrända städer och byar
  kunna åter bebyggas, men långt genom det då lefvande släktets glesnade
  leder inbränner kriget ett bredt brandmärke af förvildning och
  sedefördärf.
  
  Förherrliga icke kriget, antag det, som Herren antog
  äktenskapsskillnaden, för människornas hårdhets skull! Kriget måste ju
  finnas, så länge den ena människans själfviskhet uppreser sig mot den
  andras. Utrota jordens befolkning på två individer när -- ställ den ena
  på Cordillerernas sluttning, den andra i Himalayas dalar, och kriget
  skall ännu vara ett faktum i världshistorien.
  
  Afväpning? Neutralitet? Afväpna passionerna, utplåna ärelystnaden,
  maktlystnaden, vinningslystnaden, afunden, ofördragsamheten, öfvermodet,
  begärelserna; uppfyll de tio budorden enligt kärlekens lag, och tala
  sedan om neutralitet! Intill dess kunna folkrätten och fredsligorna
  möjligen minska, aldrig upphäfva krigets elände. Sköna drömmar om den
  eviga freden, längtande suck, som genomgått tidehvarfven alltifrån
  släktets första barndomssaga, hvarför gäckas de ständigt ånyo, hvarför
  dränkas de ständigt åter i strömmar af blod? Därför att profetens
  hänförande syn af den tid, när engång hjorden skall beta vid lejonets
  sida och barnet sticka sin hand i en huggorms hål, förutsätter, att
  »Herrens kunskap uppfyller allt land, såsom vatten betäcker hafvet». För
  oss dit, Ande, som styr världen, och den eviga freden skall icke vara en
  saga mer!
  
  Intill dess, gå, barthuggande svärd, som första gången drogs vid
  paradisets stängda portar; uppfyll ditt värf som gissel och
  tuktomästare! Och när du drages för att försvara en evighetstanke eller
  en hög idé, som för oss närmare slutändamålet, minns, att du drages som
  en protest mot kriget, ej som ett intyg för dess berättigande! Minns,
  att äfven du bär rostfläckar af oskyldigt gjutet blod, och sänk ödmjuk
  din udd inför den »frid på jorden», hvilken äfven du mot din vilja i
  striden förnärmat!
  
  Ryttaren på den röda hästen fortfar att rida. Hästens hofvar förtrampa
  den gröna jorden, hans näsborrar frusta eld öfver det blå hafvet.
  Ständigt är han sadlad och ständigt rustad. Stundom saktar han sin gång,
  tyglarna hänga slappa, ryttaren tyckes sofva som hunnen på hästryggen.
  Men han sofver icke, han begagnar en liten tids rast till att slipa sitt
  svärd och spänna fastare sina sadelremmar. I den stund som är sitter han
  dag och natt fullrustad mer än någonsin förr och bidar signalen från
  någon aflägsen punkt i östern. Hvarför skulle han sitta till häst, om ej
  för att strida? En dag, när man minst väntar det, ljuder trumpeten,
  sporrarna borras i hästens sidor, härjaren nalkas, i ett nu är han öfver
  oss. Bort, fagra tal om mänsklighetens framsteg, om civilisationens
  århundrade, om frihet, jämlikhet, broderskap! Bort, lätta lek med dagens
  små nöjen, bekväma njutningar och partiernas halmlågor! Den vällustiga
  valsen förstummas, vinet rinner i sanden, valurnan kullstörtas,
  tribunerna vackla, tryckpressen kedjas, kanonen åtager sig skipa lag.
  Ryttaren på den röda hästen är den ende domaren, och hans lag lyder: _væ
  victis!_
  
  Allt detta till en tid. Kriget, som förtär och förnekar allt, utom
  styrkan, kan icke umbära bränsle. Det måste åter organisera, åter så för
  att åter inbärga nya krafter. Folken äro spänstiga, de bota refvorna,
  bygga ånyo och börja ånyo att andas, ifall de ej redan hunnit förblöda.
  Ryttaren på den röda hästen rider med slappa tyglar, men fortfar att
  rusta till nästa kappridt. Han begagnar den tid, som kallas fred, men
  som blott är en vapenhvila, för att utsuga folken med de stående
  härarna. Han begär folkens blomma, han nöjer sig icke med förbrukade
  redskap. Så och så många unge män i lifvets bästa kraft. Så och så många
  droppar af arbetarens svett, af mödrars och makars tårar. Så och så
  många procent af folkens sparpenning. Så och så många existenser,
  bestämda för ändamålet att tillintetgöra andra existenser. Ryttaren på
  den röda hästen låtsar förgäta, att om medborgaren är solidarisk i
  staten, är staten solidarisk i mänskligheten.
  
  Så rider han framåt och framåt i tiden, väl vetande, att hans framsteg
  för hvarje språng är ett steg mot hans egen tillintetgörelse. Efter
  språnget de slappa tyglarna, efter de slappa tyglarna åter språnget.
  Mycket nytt och bättre uppspirar måhända under hofvarna af hans häst;
  äfven stormen har sin mission att rensa luften. Men stormen tillhör
  endast de växlingen underkastade lägre regionerna af tillvaron. I de
  högre är lugn.
  
  Kriget har intet annat förnuftigt mål än att förneka sig själf. Ryttaren
  på den röda hästen rider mot tidernas ände, när stridens båge
  sönderbrytes, allt krig med storm och blodig klädnad uppbrännes i eld
  och intet folk mer skall lyfta svärd mot det andra.
  
  
  
  
                              1. Vinternatt.
  
  
                                                       Advigila, Domine!
  
  Läsare, du som står med handen på dörrvredet, beredd att gå ut i den
  mörka natten, hvarför stannar du ej i ditt varma, ljusa bo? Ännu är tid.
  Ännu brinner lampan, ännu sprakar brasan, ännu utbreder hemmet mot dig
  sin trygga, kära, förtrogna famn. Gå icke ut i den okända natten! Du vet
  icke hvad eller hvem som möter dig där. Här är din rot och den korta
  minut, i hvilken du andas. Natten där ute är mörker bakom och mörker
  framför, forntid och framtid, emellan hvilka den flyktiga gnistan af ett
  människolif glänser och slocknar ...
  
  Du går? Du vill icke gå långt, du vill stanna vid trappan, du vill ankra
  din farkost vid samtidens kända kust och låta den svaja endast så långt
  som fånglinan räcker. Välan, gå, jag vill följa dig genom _det ena_
  mörkret till det förgångna, som ligger bakom oss -- genom _det andra_
  mörkret, som ligger framför oss, lede dig Gud med blida stjärnor. Märk,
  att man kallat historien om det framfarna »ein rückwärts gekehrter
  Prophet».
  
  Det första mörkret är öfverväldigande och uppslukar världen.
  Vinternatten betäcker allt som en sköld af stål. Men äfven stålet kan
  glänsa, och du upptäcker efter hand, när pupillerna vidgas, en rad af
  konturer mellan himmel och jord.
  
  Framför dig ligga oöfverskådliga isfält, omgifna af skuggor. Skuggorna
  antaga bestämdare linier: stränder och skogar omgärda på två sidor det
  nyss ändlösa isfältet. Snart kan du upptäcka deras behagfulla bukter,
  slingrande sig i mjuka, markerade ramar kring den hvita taflan.
  
  Hvar är mörkret? Det finns icke mer, det är genomskjutet af tallösa,
  darrande pilar, ljusglimtar, från snön, från luften, från det praktfulla
  hvalf som omsluter jorden. O, dessa tysta, lugna, tindrande stjärnor,
  som vittna om skapelsens storhet och Skaparens allmakt, de troddes ju
  länge vara till allenast för att upplysa jordens natt! Ännu i dag tycker
  sig hvarje betraktare af oändliga världar stå i skapelsens medelpunkt.
  »Men när jag ser dina himlar, Herre, dina händers verk, månen och
  stjärnorna, som du har beredt, hvad är människan, att du tänker på
  henne, och en människas son, att du låter dig vårda om honom?»
  
                     *       *       *       *       *
  
  Öfver det hvita isfältet buktar sig en fin, knappt märkbar strimma af
  körvägen. På denna urskiljes vid reflexen af snön en mörk punkt, som vid
  närmare granskning befinnes vara en bred åksläde, dragen af två hästar.
  Förutom körsvennen inrymmer släden två män, insvepte i fårskinnspälsar.
  Kölden är skarp och skulle sannolikt närma sig kvicksilfrets fryspunkt,
  om termometern vid denna tid varit uppfunnen. De uppdragna pälskragarna
  äro, likasom hästarnas manar, betäckta med tät rimfrost. Snön knarrar
  under medarna med en hvass klang af stål. Isfältet tyckes, likasom
  himmelen, vara besålladt med stjärnor.
  
  Så! Nu stå vi på det förgångnas mark och igenkänna dess grundlinier. Vi
  befinna oss i Nyland, Karis socken, och se framför oss en frusen sjö,
  benämnd Högbensjön. Tidehvarfvet är Gustaf II Adolfs. De två männen i
  släden äro Finlands förste vetenskapsman, den berömde pastorn i Ekenäs
  Sigfrid Forsius, och tullnären i Helsingfors Lydik Larsson, hvars namn
  af en slump råkat kvarstå i tideböckerna. Båda äro stadde på resa från
  sistnämnda stad till Ekenäs.
  
  Tullnären, en välförfaren, väl ombonad och språksam man om fyrtio år med
  en ansenlig vårta på hakan, tilldrog fastare sitt långa resbälte och
  sade till sin långe, magre sjuttioårige följeslagare, som i sin tarfliga
  päls tycktes darra af köld:
  
  -- Kryp under fällen, mäster Sigfrid, ni fryser ihjäl! Vi ha ännu en
  half mil till Nyby gård och aldrig kan jag taga på mitt samvete att
  skjutsa en så lärd man som ni stelfrusen till Ekenäs.
  
  -- Gör ingenting, var den andres svar. Fattiga lifsgnistan håller nog
  ut, så länge Gud blåser på den slocknande glöden. Jag har bättre
  sällskap, som det nu är, än under er varma fäll.
  
  -- Detta är en stor heder för mig, mäster Sigfrid, genmälde tullnären;
  men heder nog, att ni velat dela min släde, efter jag ändå skulle den
  vägen fram. Ni är en stor man, ni, och jag är en olärd kronans
  tjensteman, som förtjenar mitt dagliga bröd på salt och sill, när jag ej
  råkar få göra ett godt beslag på holländarens lärftspackor. Lita på, att
  mig lurar han icke så lätt, och kommer det an på att rusta häst och
  karl, efter jag har kunglig majestäts bref på Turholm, så har min Anders
  Hackspet visat moskoviten och polacken hvar David köpte öl. Men lyd nu
  mitt råd, kryp under fällen, ty själen fryser till mos i detta hundväder
  ... Se, där föll en stjärna! Folk säger, att detta betyder töväder, men
  det vet ni bättre.
  
  Den lärde mannen aktade icke nödigt att svara härpå. Han fortfor att
  oafvändt och med tänderna skallrande af köld betrakta stjärnhvalfvet,
  som i den torra, genomskinliga vinterluften tycktes gnistra och spraka.
  Utsikten öfver isfältet var så vidsträckt han kunde önska, men vägen
  gick i bukter och tvang honom att stundom vända sig för att behålla i
  sikte de konstellationer, som närmast ådragit sig hans spända
  uppmärksamhet. Slutligen bröt han tystnaden och utropade nästan med
  häpnad:
  
  -- _Advigila, Domine, hac nocte nascentibus!_
  
  -- Hvad är det ni säger? frågade Lydik Larsson nyfiket. Skam få mitt
  olärda tullförstånd; jag förstår ej mera latin än en rospiggs hund.
  
  -- Jag säger, svarade mäster Sigfrid: Herre, haf vakt om de barn, som
  födas i denna natten! De varda stora i gåfvor och skina som ljus, men
  råka i mycken frestelse och kunna slockna i mörker.
  
  -- Och det kan ni läsa i stjärnorna? frågade tullnären med oförställd
  undran.
  
  -- Människan spår och Gud rår. Här se vi endels såsom i ett mörkt tal,
  men när det kommer, som fullkomligt är, vänder det åter, som endels är.
  I samma stund en människa födes till denna världen, är hon världens
  ordning underlagd, och intet finnes så stort eller så litet, att det
  icke är i densamma infogadt. Hvad då världens ordning är i den samma
  stunden, det är den samma människans rot eller _ingenium_, som då födes.
  Men den roten växer olika under olika jordens väder, som styras af
  Herren, och så varda af enahanda rot olika träd, dock alle af samma art.
  Stjärnorna äro att betrakta som solvisare för världens gång, änskönt
  solen icke rättar sig efter visaren, utan visaren efter solen.
  
  -- Hvad kan det då vara för märkligt, som nu regerar på himmelen?
  
  -- Denna natt förer Jupiter regementet med så undransvärd makt som
  sällan tillförene, och detta betyder gemenligen stora gåfvor. Men bakom
  honom skönjes Saturnus, som intet är till att tro, och menar jag, att
  han drager till undergång det som annars till ära stämdt vore. Det likt
  är blifver i hans sken olikt, och många farligheter förestå, dock mest i
  sinnets omskiftelse. Är nu ock kristmånaden inne, och solen går ur
  Skyttens tecken in i Stenbockens. Skyttens barn äro godartade, men
  Stenbockens barn hafva en sött talande tunga, lofva mycket och hålla där
  litet af, berömma sig öfver måttan och söka människors pris mera än
  Guds. Summa: det som nu födes är stort födt, men intet varaktigt, där
  som det intet mera hör Skytten än Stenbocken till. Lägg märke därtill,
  Lydik, efter ni torde lefva längre än jag.
  
  Tullnären, som delade hela sin samtids tro på stjärnornas inflytande,
  hade på sina läppar en ny fråga om nattens hemligheter, när vid en
  krökning af vägen två andra slädar kommo i vild fart åkande mot dem. I
  den första tungt lastade släden sågs en ensam, kortvuxen karl i polsk
  skinnmössa af alla krafter piska de löddriga hästarna. I andra släden
  hade en kvinna och en skjutskarl all möda att följa den första.
  
  -- Halfva vägen för kronans tjensteman! ropade tullnären myndigt, i det
  hans körsven med knapp nöd hann vika åt sidan i drifvorna.
  
  -- Hol' dich der Teufel! svarade karlen, ursinnigt svängande piskan, och
  var inom få ögonblick försvunnen med sina följeslagare.
  
  -- Hästtjufvar! mumlade tullnären förargad. Jag vill aldrig salta en
  strömming, om icke äppeltysken där hade något otaldt med krona och
  länsman.
  
  Han skulle snart få bevittna ett tydligare bevis på vägarnas osäkerhet.
  Släden åkte nu från isen upp till en smal vinterväg, som snart mynnade
  ut i allmänna kustvägen genom Karis till Pojo och Ekenäs.
  
  På denna senare, af drifvorna hopträngda väg hade uppstått ett väldigt
  tumult. Tolf ryttare, kommande från väster, hade mött ungefär dubbelt så
  många slädar, kommande i en rad från öster, och ingen ville gifva väg
  för den andra. Ett otåligt, barskt kommando förnams från ryttarnes led:
  
  -- Vräk de svinen i drifvan, och stjälp kull deras slädar!
  
  I blinken red en af de främste ryttarne kull den främsta slädens hästar,
  och hans föredöme följdes snabbt af de öfrige.
  
  En vild oreda uppstod. Slädarnas öfverraskade folk var tre gånger så
  manstarkt som ryttarne, men fann sig snart öfverändakastadt i snön,
  hästar, åkdon och människor öfver hvarandra. Skogen genljöd af rop och
  hotelser. Månen, som nyss uppstått och hängde silfverglänsande i
  granarnas toppar, kastade sitt ovissa sken öfver den hjälplösa
  villervallan.
  
  De sista slädarna i raden hade emellertid fått rådrum att vändas tvärt
  öfver vägen och bilda en barrikad, som hindrade ryttarne att bryta
  igenom. Flyktingar, som sökte rädda sig ur tumultet, mötte tullnärens
  släde, hvilken nödtvungen höll stilla ett stycke bakom de stridande.
  
  -- Vänd om, Lydik, vänd om, det är röfvare, utropade den fredälskande
  mäster Sigfrid.
  
  Tullnären, som rustade häst och karl åt kronan, kände sig mera
  manhaftig.
  
  -- Hade jag Anders Hackspet här, skulle jag lära alla nattskojare
  _mores_, mumlade han åter, inom sig stolt att dock hafva uppsnappat ett
  ord latin mer än en rospiggs hund. -- Vore icke herr Åke på Gerknäs i
  färd med polackarne, skulle jag hålla tio mot ett, att det är han och
  ingen annan som för ett sådant regemente på landsvägen. Den herrn ger
  icke väg, han, om det ock vore för kungens farmor.
  
  Knappt var detta sagdt, innan en smärt ung man i galonerad hatt och
  pälsrock med bäfverskinnskrage kastade sig handlöst i tullnärens släde
  och sade:
  
  -- Kör, bonde, kör!
  
  -- Hut, karl! röt den manhaftige tullnären. Hvad är ni för en kruka, som
  tager till harpasset, när ni hellre skulle försvara er mot stigmän på
  landsvägen? Ären I icke tre mot en?
  
  -- Det är moskoviter, som anfalla oss, två eller trehundra man! jämrade
  flyktingen. Hans nåd ståthållaren är på resa till Åbo, och fienden har
  infallit i landet för att taga honom och allt hans följe till fånga.
  
  -- Moskoviter? Är han galen? Sedan nio år ha vi fred från den sidan, och
  komma de, så icke komma de västerifrån, det borde ett nöt begripa. Är
  det hans nåd ståthållaren, så akta er hals, karl, om ni förlöper
  tjensten. Jag känner herr Jöns; han är rik nog att kläda alla sina
  dagdrifvare i bäfverskinn, och i lärdom har han allenast en öfverman här
  i landet. Tag hatten af er, här sitter hans öfverman! Men herr Jöns har
  varit ryttmästare, karl! Han låter hänga en rymmare vid sin portstolpe,
  det är krigsmans sed ... Det blir tystare nu på vägen; må tro de
  förlikas i godo?
  
  En oväntad stillhet hade inträdt i det nyss så skriande larmet. Orsaken
  var, att ryttarnes anförare plötsligt befunnit sig ansikte mot ansikte
  med en välkänd man och ståndsvederlike, hvilken det icke var rådligt att
  stöta för hufvudet -- konungens troman, för detta ryttmästaren vid
  finska adelsfanan, nyligen utnämnde ståthållaren i Åbo, herr Jöns
  Knutsson Kurck.
  
  -- Är det ni, frände? utropade ryttarnes förman i en ton mellan vrede
  och öfverraskning. Han var en dotterson till kung Erik, det kostade
  honom möda att dämpa sitt heta Vasablod.
  
  -- Jag var säker därpå, att det ej kunde vara någon annan än Åke Tott,
  som på detta sätt öfverfaller fredlige resande, genmälde ståthållaren i
  samma retade ton.
  
  Han misstog sig icke. Det var verkligen Gustaf II Adolfs berömda
  »snöplog», som här for fram mellan vinterdrifvorna. Hans härvaro
  förklarades däraf att han hemskickats från vinterkvarteren i Polen för
  att värfva till hären ett nytt kompani af sina berömde finske ryttare.
  
  -- Hade det varit någon annan än ni, sade herr Åke, skulle han nu stå på
  hufvudet i snön för att lära sig skillnaden mellan bönder och
  kavaljerer.
  
  -- Och hade det varit någon annan än ni, svarade herr Jöns, skulle han i
  morgon fått lära sig i Åbo torn att hålla fred på landsvägen.
  
  Herr Åke strök rimfrosten från sina morska mustascher, svor öfver
  mörkret och lät slutligen förstå, att trätan kunde förlikas vid ett godt
  bord på Gerknäs, dit man hade knappt mer än en mil och där hans
  stallmästare Lars Palikka kunde servera spanskt vin som preservativ mot
  vinterkylan.
  
  Herr Jöns hade ock sina skäl att icke räkna så noga ett snedsprång af
  konungens gunstling och lät förstå, att det vore nu för sent på kvällen
  att resa till Gerknäs. Han hade beställt nattläger i Nyby gård ej långt
  härifrån, och om herr Åke ville hedra honom med sitt sällskap där öfver
  natten, kunde han försäkra, att hans hofmästare Antonius Pape skulle
  servera ett ungerskt vin, som ej gaf det spanska efter i värmande
  egenskaper.
  
  Fred afslöts, och stryk var behållna gåfvor. Hästar och slädar vältrades
  till rätta med förenad armstyrka; på knuffar och skällsord var ingen
  brist. Flyktingarne återvände; hofmästaren Antonius Pape kröp skamflat
  ur tullnärens släde och fick befallning att tillreda ett gästabud efter
  tidens lägenhet. Snart befann sig det talrika sällskapet inlogeradt i
  Nyby gård, herrarne med sin adliga svit vid vinbägaren i stugan, ryttare
  och tjenare vid sina ölkrus i den rymliga, för tillfället eldade rian.
  Allt var på fältfot; fruar eller kvinnlig betjening sågos icke i
  karavanerna.
  
  För tullnären och hans följeslagare återstod intet annat val än att söka
  sig nattkvarter i ett närbeläget torp, benämndt Kaskas. Äfven detta hade
  redan som nattgäst mottagit en kringvandrande tiggerska. Halmen på
  golfvet erbjöd åt alla ett gästfritt läger, medan enda sängen afstods åt
  den öfverallt kände och vördade pastorn från Ekenäs. Men icke ens
  trötthet och köld kunde för den gamle mästaren fördunkla hans kära
  stjärnor. Ännu länge satt han vid det fladdrande skenet af ett pärtbloss
  fördjupad i studium af den urblekta stjärnkarta, som han alltid bar hos
  sig och där han nu med ett cirkelmått utmärkte de planeters underbara
  lägen, hvilka han denna natt iakttagit på himmelen. I ljudet af de
  sofvandes andedräkt blandade sig ännu hans hviskande bön: _Advigila,
  Domine!_ Och nederst vid kartans rand hade han, sig till minne,
  antecknat datum: _Den 7-8 December 1626._
  
  
  
  
                             2. Nattens barn.
  
  
                                 Så som du gått, hafva dina barn kommit.
  
  Mäster Sigfrids hvila stördes af ett nytt pärtbloss, som upptändes i
  stugan. I hans drömmar förbytte sig detta till Jupiters glans, och han
  somnade åter vid den hänförande tanken på planeternas konung. När han
  vaknade före daggryningen, såg han till sin förvåning torparehustrun
  upptagen af vården om två nyfödda barn, hvilka hon badat, lindat och
  omsorgsfullt inbäddat i en gammal korg, uppfylld med ull.
  
  Han betraktade henne en stund under tystnad. Den unga hustrun hade varit
  ett af hans skriftskolebarn och ett af de bästa. Hon kunde sin katekes
  som ingen annan, och vete himlen hvar hon lärt sig den då bland hennes
  gelikar så ytterst sällsynta konsten att skrifva. Hon stod så hurtig och
  rådig där i sin hemväfda grå tröja och sin randiga yllekjol; han såg
  henne, sedan hon skött om barnen, uppgöra eld i spiseln och ställa på
  elden en gryta med rofvor åt mannen, som redan var ute i skogen att köra
  hem ved.
  
  Mäster Sigfrid läste sin morgonbön, uppstod och betraktade barnen i
  korgen, såsom en gubbe vid gränsen af lifvet betraktar lifvets början.
  Det var ett par vackra, välbildade barn, men så eländigt små, att de
  nästan kunnat få plats i torparens träskor, som stodo vid sängkanten.
  
  -- Hvar har Dordej fått de rara gudsgåfvorna? frågade pastorn. Aldrig
  kunna de vara egna?
  
  -- Har inte råd, lydde svaret. Jag har två förut. Tommu är nu på tredje
  året och Sigfrida sju veckor. Hon har ju fått namn efter eder, mästare,
  och får dela sin mat med dessa uslingarna. Hvad skulle jag göra med
  flera, och därtill två på en gång?
  
  -- Är det tvillingar i korgen? Och huru har Dordej fått dem? Jag såg
  icke till dem i går.
  
  -- Ja, stackare hon där borta, hvad skulle hon hit att dö i den kalla
  vinternatten? Men det var Guds vägar, kan jag förstå, och så får jag väl
  taga vård om ungarna, till dess att någon förbarmar sig öfver dem.
  Vördig mästaren kom nu som efterskickad att kristna barnen.
  
  -- Hvad säger Dordej? Är deras mor död?
  
  -- Gud tröste, ja. Här ligger hon.
  
  Och därvid pekade Dordej, lysande med blosset, på ett undanskymdt hörn
  bakom väfstolen. Mäster Sigfrid trädde närmare och såg vid eldskenet
  gestalten af en kvinna, utsträckt på halmen. Det var tiggerskan, som
  fått härberge i torpet.
  
  Den gamle pastorn var en lika anlitad läkare som själaherde och spåman.
  Han fattade kvinnans hand, undersökte pulsarna, lyfte något litet de
  slutna ögonlocken och öfvertygade sig, att detta lif hade flytt från
  jordens elände för att icke mer vända dit tillbaka. Så tyst, så ensligt
  hade det flytt, att af sju som sofvo i stugan hade värdinnan ensam
  förnummit dess sista suck.
  
  Det måste hafva skett för knappt en timme sedan, ty den döda var ännu
  varm.
  
  -- Men hvarför blef jag ej väckt, medan det ännu var tid? frågade nu den
  gamle läkaren, upprörd öfver en sådan likgiltighet.
  
  Tårarna begynte tillra på Dordejs kinder.
  
  -- Vördig mästaren förstår, att detta är kvinnfolks göra. Så fort gick
  det; jag måste ju taga vård om barnen, och när jag åter såg till henne,
  hade Gud fått sitt.
  
  -- Hvem var hon? Hvarifrån kom hon?
  
  -- Fråga den vind som blåser om natten på sveden, hvadan han kommer och
  hvart han går! Utsockne var hon, så mycket vet jag, och bröt på utrikes
  tungomål. Tiggare ha vi sett Gudi nog; nödigt går här en dag förbi utan
  en eller flera. Hon, stackare, var ej som de andra, utom att hon var
  eländigare än någon af dem. Hon klappade på vår dörr en stund förrän
  mästaren kom. Det var en rädd klappning; jag trodde det var ett barns.
  Så kom hon in som i drömmen, tog några stapplande steg på halmen och
  sjönk ned vid väfstolen. Icke åt hon, och icke var det vån om att fråga
  henne. Det enda jag förstod var att hon i mörkret blifvit kullriden af
  ryttare på landsvägen.
  
  Tullnären Lydik Larsson, hvilken omsider vaknat, hörde de sista orden
  och anmärkte sömnigt, att detta var herr Åkes ryttare likt.
  
  Torparen inträdde, stampande snön af sina tunga själskinnsstöflar. Som
  nästan alla vuxne män i Finland vid denna tid hade Thomas Kask tjenat i
  fält och därtill mist en arm under Evert Horns befäl emot moskoviten.
  Lyckligtvis var det den vänstra. Han kom med underrättelsen att herrarne
  i Nyby gård rustade sig till aftåg.
  
  Rådplägning hölls, och mäster Sigfrid förklarade sig villig att döpa de
  nyfödda.
  
  -- Detta, menade han, är min kristliga pligt, men något kommer ock
  herrarne vid. De hafva vållat den fattiga moderns ofärd, och hvad de ej
  mer kunna återgälda åt henne, det skola de återgälda åt hennes barn. Jag
  går till Nyby att bjuda dem hit till faddrar.
  
  Sagdt. Och upprörd af våldsbragden begaf sig den gamle genast på väg.
  
  Dagen grydde, men stugan var ännu mörk, af det enkla skäl, att dess enda
  lilla fönsterruta befanns söndrig och tillstoppad med blår.
  
  Dordej hade med nöd hunnit undanstöka det mesta af halmen och putsa sin
  lille Tommus sotiga näsa, när herrarne inträdde med ett par af sina
  tjenare, som mottogo deras kappor och handskar. Tullnären och mäster
  Sigfrid kunde nu vid skenet från spiseln närmare betrakta desse myndige
  män, hvilka på sin tid räknades bland landets ypperste, den ene i fred,
  den andre i krig.
  
  Båda voro i sin kraftigaste ålder, herr Jöns Kurck trettiosex, herr Åke
  Tott endast tjuguåtta år gammal. Båda voro resklädde, hvarför man af
  tidehvarfvets bekanta gustavianska dräkt nu knappt urskilde mer än de
  korta kragstöflarna och den bredbrättade hatten. Men äfven i resdräkt
  skilde sig hofmannen märkbart från krigaren. Kurck var snarare kort än
  högvuxen, en herre med fina, intelligenta drag och så förnäm, att när
  han sedan som ståthållare uppvaktades i Åbo slott, kallades detta att
  »gå till hofvet». Hans långa hår var omsorgsfullt benadt; hans lifrock
  af sämsk sågs vintertid fodrad med hermeliner och sammanhölls med
  knäppen af guld; i hans bälte glänste en venetiansk dolk med en stor
  safir i knoppen af fästet. Tott var nästan ett hufvud högre, kraftigt
  byggd, med ovanligt långa armar och ben, så enkom skapad för hästryggen,
  att han stående uppbar illa sin längd och syntes sjunka ihop. Han bar
  för tillfället kortklippt hår, som var bekvämare för en stålhufva, men
  finnes senare afbildad med en lång, brun, vårdslöst hängande lugg. På
  resor och i fält hade han lika litet vårdat sina långa mustascher och
  sitt raggiga pipskägg som sina fläckade stöflar och dito handskar. Den
  höga pannan och ansiktets regelbundna oval, hvilken hans moder ärft af
  sina vackra föräldrar, hade hos sonen antagit någonting kantigt bistert,
  som ökades af den smala hakan, de hopknipna läpparna, magerheten och
  vanan att göra grimaser i både skämt och vrede. Han var så litet
  kammarherre, hvilket en tid varit hans syssla, och så alltigenom en af
  desse barske finske ryttare, hvilka först konungen, sedan tyskarne
  kallade »hackapeliter», att själfva hans bredbenta gång förrådde mera
  bekantskap med sadeln än med hofvens gemak.
  
  Herr Åke stöflade i sin otålighet in före ståthållaren, utan afseende på
  dennes högre rang, hvilken missaktning under andra förhållanden kunnat
  föranleda ett fredsbrott mellan två stormakter. Han sparkade undan
  Tommu, som trillat i vägen, och lät oförtydbart förstå, att han hade
  brådt; prästen kunde läsa sitt fadervår öfver bytingarna och därmed
  _punctum_.
  
  -- När den högvördige mäster Sigfrid visat oss den hedern att inbjuda
  oss, vilja vi höra formuläret till slut, i hopp att han har undseende
  med vår brådska, tillfogade ståthållaren höfligt.
  
  -- Förvisso, svarade mäster Sigfrid, hafva de ädle herrar icke visat oss
  nåden tillstädesvara för min ringa persons skull, utan af kristelig
  barmhärtighet för de elända på jorden. Intet vissnadt löf i en
  vinterdrifva är mera hjälplöst än dessa fattiga barn, hvilkas okända
  moder i går afton blef kullriden af ryttare på landsvägen och till följd
  däraf miste sitt lif, när hon gaf barnen deras.
  
  -- Hvad är detta för käringprat? snäste herr Åke med rynkade ögonbryn.
  
  -- De läppar som sagt det äro stumma för alltid, genmälde den gamle
  pastorn lugnt, men man visar dock aktning för en döendes ord. Behaga nu
  de ädle herrar närvara som vittnen, skall jag döpa barnen och vara så
  kort som min pligt tillåter. Det är tvillingar, en gosse och en flicka.
  Dordej, bär först fram gossen!
  
  Mäster Sigfrid behöfde ingen handbok, han kände sin dopritual. Herrarne
  intogo sin plats bredvid torparefolket och tullnären. Barnen vattenöstes
  med få, men kraftiga ord.
  
  -- Jag döper dig, _Ben-Oni_, smärtans son, under bön till Gud, att din
  fader engång må kalla dig _Ben-Jamin_, lyckosonen. Jag döper dig,
  _Hagar_, ty du äst en främling på jorden. I Guds, i Fadrens, Sonens och
  den Helige Andes namn. Amen.
  
  Herrarne hade visat sig tålmodige. Anblicken af dessa vackra, späda
  barn, så skyddslöst utkastade i den oblida världen, hade ej lämnat
  världsmannens, ej ens krigarens hjärtan känslolösa. Aldrig hade herr
  Åke, ogift och barnlös som han då var, egnat den aflägsnaste tanke åt
  något så värdelöst som ungar i linda. Men hvarför skulle just hans
  hästar och ryttare, kanhända hans egen bruna klippare, beröfva dessa
  värnlösa deras enda stöd? Ja, hvem bad en landstrykerska springa i
  mörkret för hästfötterna? Men att det dock skulle vara just dessa
  barnens fattiga mor ...
  
  Herr Åke lät förnimma något under mustascherna:
  
  -- Jag tager pojken till min och skall göra en bra soldat af honom. Sköt
  om honom, tills han får ben att klifva i sadeln, och skicka honom sedan
  till mig! Här har ni kostpenningar!
  
  Med dessa ord tryckte han en smutsig läderpung med silfverdalrar i den
  förvånade Dordejs händer.
  
  -- Och jag -- sade herr Jöns, som icke ville vara mindre frikostig --
  jag skall sörja för flickan. Tag detta förskott för första åren, och
  sedan, om jag lefver, skall jag se till hvad jag kan göra för henne.
  
  Herr Jöns' gåfva var ingen läderpung, det var en silkesbörs, som han
  lade i Dordejs hand.
  
  »Om jag lefver!» ... Fredens man, som med ytterlig omsorg vårdade sin
  dyrbara hälsa, tänkte på vanskligheten af ett människolif, men krigaren,
  hvilken hvarje dag var beredd att bortkasta sitt som en trasa, _han_
  tänkte icke därpå. Kurck blef sextiotvå och Tott fyrtiotvå år gammal.
  
  Mäster Sigfrid tackade å barnens vägnar med en djup vördnadsbetygelse.
  
  -- Gud löne de ädle herrar för deras barmhärtighet och gifve dem hugnad
  af dessa barnen! Jag skall, dem till erinran, anteckna de ädle herrars
  nådiga löften på dopattesten.
  
  Resan skyndade på. Herrarne återvände till sina slädar utan ens den kopp
  kaffe, som i våra dagar det fattigaste torp skulle bjudit till undfägnad
  vid ett sådant tillfälle.
  
  Vid utgåendet sade stallmästaren Lars Palikka till sin herre, riddaren:
  
  -- Såg eders nåd den döda?
  
  -- Nej, svarade herr Åke likgiltigt.
  
  -- Jag såg henne, och jag har engång sett henne lefvande i förnämligare
  skepnad, men jag kan icke minnas hvar.
  
  -- Du drack för mycket öl i går afton, Palikka.
  
  -- Tror icke, ers nåd.
  
  När herrarne voro gångne, försporde tullnären Lydik Larsson i sin
  ordning en ansats af ädelmod.
  
  -- Höge herrar, sade han, tänka på det som närmast för ögonen är. Hvad
  skulle de bry sig om huru den döda kommer i jorden! Se här, godt folk,
  två daler till en kristlig begrafning. Människan må nu hafva varit
  tatterska, det angår mig icke, hon skall få kristlig begrafning.
  
  Tullnärens trumfige, hittills stumme körsven Simon Berg uppfattade ett
  ord, som skulle få långt eko, och lät förnimma, att en tatterska borde
  begrafvas i hästhagen.
  
  -- Håll din trut! svarade husbonden. Hvad angår det oss, om hon varit
  svart eller rosenröd? Törhända har hon något hos sig, som kan vara af
  nytta för barnen?
  
  Tullnären böjde sig ned öfver den unga kvinnan och utdrog ur hennes hår
  en fint arbetad nål af silfver i form af en lilja. Den bar ett främmande
  märke. Han fattade hennes vänstra hand och anmärkte, att hon bar på
  underarmen ett inbrändt blått märke, liknande en staf, omlindad med en
  orm. Därpå afdrog han från det afmagrade fingret med lätthet en ring.
  
  -- Mäster Sigfrid! utropade han öfverraskad. Det är en juvelring! Sade
  jag icke, att hon var en tatterska? Hon har stulit ringen.
  
  Mäster Sigfrid gick till den söndriga rutan, lät dagsljuset falla in och
  betraktade ringen.
  
  -- Ja, sade han, det är en ring af besynnerlig form. Tre stora diamanter
  i infattningen. Jag skulle förlikna dem vid de tre stjärnor, som kallas
  Orions bälte.
  
  -- De äro då mycket dyrbara?
  
  -- Jag tror ej, att ni eller jag skulle kunna utlösa dem. Denna ring är
  en bikt. Jag skall försegla nålen och ringen för barnens räkning.
  
  Än en gång stod den gamle siaren, försjunken i tankar, vid tiggerskans
  bleknade stofthydda. Han såg henne bättre nu, när en strimma af
  dagsljuset föll på hennes älskliga drag, där hon låg utsträckt på
  halmen. Hon måste ha varit mycket ung, nästan ett barn själf; hon såg
  icke ut att hafva fyllt sina tjugu år. Knappt ett spår af lidande kunde
  förmärkas, om ej i läpparna, som stelnat i ett halft bittert, halft
  vemodigt smålöje, liksom öfver ett sviket hopp, ett lif bedraget på dess
  renaste känslor. Hvem var hon? Hvarifrån kom hon? Onyttiga frågor! Döden
  hade bortkysst svaret från dessa slutna läppar.
  
  Mäster Sigfrid lutade sig öfver den döda och strök det rika svarta håret
  från hennes hvita panna. Han märkte nu, att en fin spetslinning stack
  fram under kanten af hennes grofva ylletröja. Hon var icke den hon
  syntes vara.
  
  -- Okända, olyckliga och måhända inför Gud oskyldiga, hvem du ock är, du
  har blifvit bedragen på lif och lycka! I ljus och fröjd är du kommen
  till världen, i mörker och sorg har du bortgått ur världen. Herren
  dömer. Gåtan af ditt lif skall engång varda uppenbar. Såsom du gått,
  hafva dina barn kommit; såsom du kommit, må de en dag gå bort!
  
  Hästarna voro förspända. De resande sade farväl åt torpets gästfria
  inbyggare.
  
  -- Se om de små, tills laglig förmyndare utses! förmanade mästaren. Jag
  bevarar till dess deras dopattest och tillhörigheter. Låt tacka för den
  döda i kyrkan och brådska ej med begrafningen, om tilläfventyrs någon
  efterfrågan hörs af. Jag skrifver till kyrkoherden; hon skall få vigd
  jord, hon är ingen tatterska.
  
  -- Nå, mästare -- yttrade Lydik Larsson, när de åter sutto i släden --
  ni sade i går, att detta var en märkelig natt. Hvad säger ni nu om
  nattens barn?
  
  -- Jag säger, att Han, som styr de villa vågor i hafvet, styr lika
  förunderligt människors vägar. Stjärnorna anvisa början och stundom
  loppet, men änden är Herrens. Förvisso är vågsam den nattens rot, men
  Herren är den som växten gifver. Bed för dessa barnen, Lydik, ty de
  behöfva det! Min tid är räknad; jag skall icke upplefva nästa vinters
  snö.
  
  Vid vägkrökningen, där Kaskas torp försvann ur de resandes åsyn, vände
  sig mäster Sigfrid ännu engång tillbaka och bad: _Advigila, Domine!_
  Därefter tillade han med en blick på herrarnes medspår i snön:
  _Advigilate, domini!_
  
  
  
  
                         3. Ryttaren utan sadel.
  
  
                               Och en sådan krabbsaltare skickar man ut!
  
  Tullnären Lydik Larsson hade tillvitat de höge herrar, som i December
  1626 besökte Kaskas torp, att icke se mer än det som för ögonen var.
  Äfven en tullnär kan misstaga sig, enär han ju för mången tyckes enkom
  skapad att luras, men denna gång hade han gissat rätt. Herr Jöns
  Knutsson Kurck och herr Åke Henriksson Tott hade annat att tänka på än
  fattiga barn från landsvägen. Herr Jöns hade från Åbo slott flyttat som
  höfding till Viborgs slott och därifrån åter till Åbo som president för
  hofrätten. Därtill stod han som riksråd med ena foten i Stockholm och
  bar på sina skuldror ett europeiskt krig. Herr Åke hade blifvit general,
  riksråd och slutligen fältmarskalk. Han hade tröttnat att ploga väg för
  svenska hären genom Polen och Tyskland, lefde nu mest i furstlig prakt
  på Ekolsund nära Enköping i Sverige, men jagade däremellan björnar i
  Finland på Gerknäs och Lavila.
  
  Nattens barn uppväxte obemärkta i torpet, delande sina fosterföräldrars
  tarfliga bröd. Dordej hade regelbundet hvartannat år skänkt sin man en
  blifvande dräng eller piga; hon hade ju icke råd att förse honom med två
  i gången. Oaktadt denna sparsamhet var torpet icke illa försedt, ty när
  vi nu återse dess låga torftak tio år efter föregående händelse, funnos
  där sju egna barn och med fosterbarnen summa nio. Detta talrika sällskap
  var begåfvadt med en förträfflig matlust och en lika beundransvärd flit
  att fort slita hål på sina små oumbärliga klädesplagg, hvilka sommartid
  inskränkte sig till det grofva, hemväfda linnet, men vintertid behöfde
  åtskilliga tillägg, för att gossarne skulle kunna utlägga harsnaror i
  skogen och flickorna biträda sin mor vid brunnen och ladugården.
  
  Allt hade gått skäligen väl i lås, så länge herrarnes
  underhållspenningar ännu hördes skramla i läderpungen och silkesbörsen.
  Där hade till och med kunnat öfverst afläggas priset för Gustaf II
  Adolfs nya vackra bibel, som flitigt lästes morgon och kväll. Men nu
  skramlade sedan länge intet silfver mer i lädret, silket var tom
  grannlåt, herrarne voro långt borta och hade ej låtit höra af sig. Hvar
  var då mäster Sigfrid, barnens förste vän och gynnare? Han hade redan
  1627 gått bort från denna mörka jord till sina lysande stjärnor, såsom
  han själf förutsagt. Ingen annan ville belasta sig med vården af två
  tattarebarn, om hvilkas härkomst eller anförvanter man icke lyckats få
  ringaste upplysning, och så hade torparen Thomas Kask blifvit
  vederbörligt förordnad till de främmande barnens förmyndare.
  
  Torpet var bördigt, och Thomas Kask arbetade så flinkt med sin ena arm,
  att han de första åren betslade två hästar i sitt stall, medan hustrun
  mjölkade fyra kor i ladugården. Men så kom kriget, det stora kriget! De
  små krigen efter 1617 hade nöjt sig med halfva skörden, halfva
  manstyrkan. Det stora kriget begärde mer, det artade sig att begära
  allt, fastän det icke fick allt; det hängde sig som en blodigel vid
  arbetarens fot, det utsög hans märg och blef aldrig mätt. Ryttaren på
  den röda hästen red öfver världen i blodig härskrud och tömde torparens
  sädeslår, sedan han tömt bondens lada, frälsemannens stall, borgarens
  fickor och prästens tionde. Kaskas torp lydde under Nyby, och Nyby
  råkade vara ett af de få skattehemmanen i dessa trakter, där det mesta
  var frälse. Skattebonden var fri jordägare, men denna frihet fick han
  betala dyrt, ty på honom hvilade tyngsta bördan. Så hände sig en dag på
  sensommaren år 1636, när allt tillgreps för att godtgöra de lidna
  förlusterna i Tyskland, att kronans fogde med två rättare infann sig på
  Nyby gård för att utkräfva spannmål för de nya truppernas utrustning och
  hästar för trossen, hästar för kavalleriet.
  
  Thomas Kask hade en ung hemfödd hingst på fjärde året, Pilen benämnd,
  ett ståtligt djur, som redan ansågs för ortens snabbaste trafvare och
  väckte grannarnes afund. Bonden på Nyby förplägade fogden, stack ett par
  dalrar i hans hand och visade honom till Kaskas torp. Där gjordes kort
  beslag. Pilen anammades mot ett kvitto, som i dessa tider betydde
  ingenting, och fördes till Nyby för att därifrån sändas med andra hästar
  till mönstringsplatsen i Lojo.
  
  Men nu var Pilen, alltifrån sin första lyckliga barndom som föl, en
  förklarad gunstling till den tioårige Bennu, som mäster Sigfrid kallat
  Ben-Oni, smärtans son. Desse två voro oskiljaktige. Bennu hade fått
  förtroendet att ensam vattna och fodra Pilen; Bennu hade varit den
  förste ryttaren på Pilens rygg, så snart denne förmådde bära hans lilla
  lätta person, och Pilen lydde i blinken Bennus hvissling. Gossen råkade
  i förtviflan, när han vid återkomsten från sina snaror i skogen fann
  Pilen bortröfvad.
  
  Fosterföräldrarna höllo råd om hästen och barnen. Dordej sade:
  
  -- Jag vånne vi blefve af med Bennu, den olyckspojken. Thomas, du håller
  honom för mer än dina egna barn, du låter honom göra allt hvad honom
  lyster. Si så förträffligt arger han åter kan vara! Sanna mina ord,
  Bennu är ett tattarebarn, han skall bringa ofärd i torpet!
  
  Thomas svarade:
  
  -- Är han ett tattarebarn, så är Hagar det ock, men henne vill du inte
  mista för tjugu ungnöt.
  
  -- Tala inte om Hagar! Hon är ett lyckobarn, maken får du söka i tre
  kyrksocknar. Läser hon inte redan i bok bättre än jag? Är hon inte den
  flinkaste i sömnad och alla husliga sysslor? Får hon inte makt med
  Sigfrida och alla de andra, bättre än du och jag? Hvart skulle jag taga
  vägen med de många barnen, om jag ej hade Hagar? Ha vi ej råd att föda
  dem alla, så låt oss skicka Bennu till Gerknäs, efter herr Åke lofvat
  oss det, men si Hagar behålla vi. Jag tänker herr Jöns minns icke mer af
  flickan, än hans jagthund minns det lingon han trampat i fjol på räfjagt
  i skogen.
  
  -- Jaså, sade Thomas saktmodigt, är nu tiden kommen, att också vi skola
  kifvas? Behåll Hagar, jag håller Bennu! Får gå, han är oregerlig, får
  gå, han gör dumheter, men krut är i pojken, lita du på en krigsmans ord!
  Pilen? Ja, »ota hännestä kiinni», tag fast honom i svansen, bruka
  finnarne säga. Sörjer icke Bennu kräket, som hade det varit hans egen
  hundvalp? Det där förstår jag. Märk huru pojkbytingen piskar i argheten
  brunnshinken med sitt hasselspö, som hade han för sig fogdens breda
  rygg! Sådant fängkrut! Jag ville icke vara i fogdens ställe, om _han_
  vore brunnshinken.
  
  Föremålen för denna rådplägning, de båda fosterbarnen, stodo vid
  brunnen, omgifna af torpets legitima afkomlingar. Pilens bortröfvande
  var dagens stora tilldragelse, och Bennu, som låtit sin första vrede
  rasa mot den toma spiltan i stallet, stod nu på gården, ursinnigt
  piskande hvad han först kom öfver, som råkade vara brunnen.
  
  Han såg käck ut, det lilla spensliga brushufvudet, smärt som en
  rönntelning, vig som en ekorre, blixtrande bruna ögon, svart hår,
  glödande kinder och hela pysen mest lik en raket, som icke fått makt att
  stiga i höjden, men uttömmer sina sprakande gnistor i gröna gräset.
  
  Tommu, tre år äldre och mer än hufvudet högre, understod sig att
  skratta. I blinken sprang Bennu mot honom och lät sitt hasselspö utan
  hejd hagla ned öfver fosterbroderns hufvud och rygg.
  
  Sigfrida började gråta. Hagar kastade sig emellan och mottog de rapp,
  som ämnades Tommu.
  
  -- Är du karl du, som slår oskyldiga? Slå fogden!
  
  Och systern såg på honom med sina stora ögon, lika mörkbruna och lika
  blixtrande som hans egna. De voro, med sina ännu ej fyllda tio år, så
  lika hvarandra, att ingenting annat än könet och dräkten skilde dem åt
  -- två vackra bär, sprungna ur samma kvist, två fattiga, förgätna
  ranunkler, vuxna ur samma rot på heden. Måhända var systern en tvärhand
  längre, och hennes bestämda hållning röjde tidigare utvecklade
  själsgåfvor.
  
  -- Fogden? upprepade Bennu.
  
  -- Ja, svarade Hagar. Han är med sina hästar i Nyby.
  
  Bennu betänkte sig några ögonblick, flög Tommu om halsen, snyftade ett:
  förlåt! och tog därpå till flykten, allt hvad hans lätta ben förmådde --
  barfota, barhufvad, med det enda nödvändiga plagg, utom skjortan,
  hvilket en ung man om tio år icke skickligt kan umbära ens i skogen,
  därifrån Bennu kommit.
  
  Barnen sågo förundrade efter honom.
  
  -- Jag går med! ropade Tommu, medan hans kind ännu bar ett rödt märke af
  hasselspöet. -- Bennu springer till Nyby att gifva fogden stryk.
  
  Hagar följde honom.
  
  Det var endast några stenkast till Nyby gård. När Bennu nalkades gården,
  såg han hästarna beta i hagen, medan fogden rastade. Bennu förändrade
  plan. Han satte två fingrar till läpparna och hvisslade två gånger. Vid
  första hvisslingen upplyfte Pilen sitt stolta hufvud och lyssnade. Vid
  den andra sträckte han i galopp öfver hagen, flöjde öfver gärdet och
  stod inom mindre än tre minuter muntert fnysande vid gossens sida. Bennu
  förstod, att Pilen endast kunde räddas genom en snabb flykt, lika godt
  hvart, klef på en sten och satt snart, med ögonen strålande af
  förtjusning, på favoritens rygg. Han red till landsvägen, en ridt så god
  som en annan, utan mössa och skor, utan betsel, tyglar, sadel och
  sporrar. Det var mer än ett nöje, det var seger, det var triumf!
  
  Hagar och Tommu sågo den lille ryttaren spränga på landsvägen västerut.
  Icke många minuter därefter sågo de fogdens två rättare skyndsamt rida
  samma väg, och desse två voro bättre munderade, utom att de därtill voro
  beväpnade.
  
  -- De taga honom, de slå ihjäl honom! ropade Tommu och sprang till
  föräldrarna med budskap om faran.
  
  -- Ingen hinner upp Pilen! tröstade honom Hagar, nästan lika förtjust
  som brodern, och knep hop sina läppar till en hvissling, som liknade
  Bennus.
  
  Huru nu denna jagt skulle hafva aflupit, är, oaktadt Pilens snabbhet, ej
  lätt att gissa, då häst och ryttare gjorde utan mål sin första utflygt i
  världen. Men Bennu hade icke hunnit långt, innan han på landsvägen mötte
  en västerifrån kommande talrik skara af vagnar och ryttare i långsam
  tågordning. Bennu klappade sin Pil på halsen -- enda medlet att styra
  honom -- och sprängde i pinkarrier inåt sveden på sidan om vägen. En
  sats, och Pilen snafvade med frambenen öfver en stubbe; hans manhaftige
  ryttare gled öfver hästens hals ned på sveden.
  
  Skaran på landsvägen förnam ett kommando och gjorde halt.
  
  -- Hvad är det för en byting, som rider en sådan häst lytt öfver
  stubbarna?
  
  Åter var det ingen ringare person än numera fältmarskalken herr Åke
  Tott, stadd på en af sina vanliga resor att jaga vid Gerknäs. År och
  blessyrer hade omsider tvungit den väldige herren att på längre resor
  åka i vagn. Men näst en tapper ryttare och ett godt svärdshugg kände
  herr Åke i denna världen ingenting beundransvärdare än en stolt trafvare
  sådan som Bennus Pil.
  
  Gossen framfördes, röd af ridten, men oförfärad och trotsig. Han trodde
  sig fångad af fogdens folk. Herr Åke lät framleda hästen, som till all
  lycka befanns oskadad.
  
  -- Mina herrar -- behagade fältmarskalken yttra till sina adeliga
  svenner -- har någon sett en stoltare bog eller vackrare knäveck? Talen
  icke om de polska springarnes smäckrare ben; hagel i mitt kyller, de
  hålla icke ut hvad de där labbarna hålla! Hvad tron I det var för en som
  jag red vid Grebin? Finsk ras, mina herrar, ackurat som den där.
  Stålhandske red icke en bättre vid Breitenfeld. Det kan göras något af
  den där bondkampen, han måste bli min.
  
  -- Han är min, svarade lille Bennu.
  
  Herr Åke mätte pojken från hufvud till fot, och den distansen var icke
  lång.
  
  -- Din? Och en sådan krabbsaltare skickar man ut att fördärfva en sådan
  häst! Hvad nu, pyssling? Rider du utan sadel och betsel?
  
  Och fältmarskalken skrattade, såsom han icke skrattat, sedan han sist
  var i färd med Isolanis kroater.
  
  Bennu stod svarslös vid detta jättelöje. Han stirrade med nyfiken
  beundran på de präktiga sadelmunderingarna.
  
  -- Af dig kan Lars Palikka göra en bra ryttare, när du fått ben till
  sadeln, återtog fältmarskalken i blidare ton och ruskade om den lille på
  ett sätt, som kom Bennus små skuldror att knaka. -- Du kan följa till
  Gerknäs och blifva stallmästare åt min lille Klas. Hästen anammar jag,
  som fan tog Wallenstein.
  
  -- Pilen är fars och min häst, skrek Bennu, åter utom sig vid denna
  hotelse. -- Fogden röfvade Pilen ifrån oss!
  
  Vid dessa ord hade fogdens förföljande rättare uppnått de resande och
  kallades fram till fältmarskalken. De berättade händelsen: hästen hade
  tillhört Kaskas torp.
  
  -- Godt, sade herr Åke. Så är han kronans, och jag tager honom. -- Man
  gjorde icke många omständigheter den tiden med en torpares häst.
  
  Tåget fortsattes, och Bennu fick rida Pilen, som leddes i grimma af en
  bland ryttarne.
  
  När man passerade Kaskas torp, sade Lars Palikka till sin herre:
  
  -- Det var här ers nåd för tio år sedan stod fadder åt tattarungarne.
  
  Herr Åke hade längesedan glömt denna obetydliga tilldragelse. Han skulle
  ej heller nu hafva fäst sig därvid, om han ej ihågkommit herr Jöns
  Kurck, med hvilken han mången gång varit i delo.
  
  -- Tattarungarne! upprepade han. Fråga pojken där, huru gammal han är!
  
  -- Nio år, rapporterade stallmästaren.
  
  -- Det slår in. På tionde året. Kunde se det på korpgluggarna. Men där
  är ryttarefart i den slyngeln, han må vara min gudson.
  
  -- Det var där jag såg den döda, hans mor, som jag sett engång förr,
  dristade stallmästaren tillägga med en gunstlings obesvärade sätt. -- Nu
  minns jag hvar jag sett henne. Det var vintern förut i Marienburg, kort
  efter dusten vid Wallhof, där ers nåd med ett hugg klöf polacken från
  stormhatten till sadelbommen. Salig kungen skulle till Stockholm, där
  var gästabud före afresan. Så kommo förnäma fruar och jungfrur från
  Riga. En var helt ung och fager under ögonen, hon blänkte som ett
  solsken af ädelstenar från håret till skärpet. Ers nåd, det var den döda
  i torpet ... det var tiggerskan!
  
  Herr Åke skrattade.
  
  -- Det där kan du berätta en regnig höstnatt vid bivuaken och
  fältflaskan. Huru många remmare tömde du med dina stallbröder vid
  konungens gästabud?
  
  -- Två, svarade Lars Palikka lugnt. Och resan fortsattes till Gerknäs.
  
  
  
  
                          4. I Karis prästgård.
  
  
                                                 Hvad behöfver hon veta?
  
  Tullnären Lydik Larsson hade ej mindre än de höge herrarne haft mycket
  annat att tänka på än fattiga barn i ett aflägset torp. Han hade haft
  trassel af alla slag, sedan det stora kriget i Tyskland begynt uppsluka
  alla slags varor och lägga embargo på skeppen för nödig transport.
  Holländarne hade blifvit oregerlige, sedan konungen vunnit nya stora
  kuststräckor vid Östersjön och gjort intrång i deras indräktiga handel
  på Danzig. Kom så därtill att Lydik Larsson åtagit sig betydande
  leveranser till kronan, hvilka, på samma gång de fyllde hans penningpung
  och ökade hans anseende som affärsman, inkvarterade en hel myrstack af
  nya bekymmer i hans förslagna hufvud.
  
  Nu hade han varit på resa till Ekenäs i ändamål att uppköpa humle för
  kronans räkning. Soldaten, som slogs så tappert, förtjenade ock att
  stundom få muntra sig med en remmare öl. Men förrådet af humle var
  medtaget i Ekenäs, och tullnären begaf sig, på återresan, till
  prästgårdarna för att där ifylla hvad han behöfde för leveransen.
  
  Så hände sig, att Lydik Larsson, sommaren efter den tilldragelse, som
  förändrade lille Bennus öde, inträdde i den stora stugan på Karis
  prästgård och fann kyrkoherden Petrus Mathiæ Tavia i tal med en
  bondkvinna, som åtföljdes af en liten flicka.
  
  -- Hvad är det ni säger, mor Dordej? frågade med rynkad panna
  själasörjaren, som just den dagen råkade vara öfverlupen af ostar och
  sommarsmör från alla sina rökar. -- Hvad är det ni säger? Böcker? Hvad
  skall ni göra med böcker?
  
  -- Det är för flickan, vördige far, svarade torparhustrun. Hon ligger
  öfver mig dag och natt, att jag skall låna henne böcker från
  prästgården, för vördige far kan väl förstå, att fattigt folk ej har råd
  att bestå sig så dyr lärdom.
  
  -- Gif henne katekesen!
  
  -- Den kan hon utantill från perm till perm. Vördig far minns nog
  läsförhöret.
  
  -- Så gif henne psalmboken!
  
  -- Den kan hon också utantill. När jag sjunger i kyrkan och hon sitter
  bredvid mig i bänken, minns hon hvar vers och på hvilken sida den står.
  
  -- Så gif henne bibeln, om ni har någon bibel! Jag tänker, att där har
  hon och vi alla nog att begrunda för alla våra lifsdagar.
  
  -- Vördig far har rätt, det har jag många gånger sagt henne. Men si
  Hagar är en sådan en, att hon aldrig får nog. Hon har läst igenom hela
  den heliga skrift, efter vi ju lade oss till den välsignade boken, som
  vördig far minns, med barnens underhållspenningar. Hvart präntadt ord
  minns hon där, Mose och alla profeterna, för hon började läsa af sig
  själf, när hon var fem år gammal. När jag sade till henne: det där är A,
  visste hon redan alla stafvarna. Tröste mig, om vintern läser hon vid
  brasan och pärtstickorna; sommartid, när jag vaknar, sitter hon återigen
  vid sin bok. Hvad i all världen skall jag göra med barnet? När hon har
  läst något, vill hon också ha uttolkning på det, efter där ju är mycket
  som går öfver mitt och hennes förstånd. Och så har jag tänkt, att det
  skulle vara nyttigt för henne, om hon får låna af vördige far sådana
  kristliga böcker, som lära ett rätt förstånd af skriften.
  
  -- Hör nu hvad jag säger, mor Dordej; ni ser ju, att folk väntar på mig,
  jag har ingen tid med dårskaper nu. En sådan lystnad att veta rätta
  förståndet af allting är af ondo. Vore barnet en pojke, skulle jag råda
  er att skicka honom till skolan i Helsingfors, om ni har råd, och har ni
  ej råd, så skulle ni göra honom till en ärlig gårdsdräng, det kan vara
  godt nog och för godt, efter jag hör, att de där barnen sägas vara
  tattareungar. Men eftersom barnet är en flicka, så är hennes lystnad
  efter rätta förståndet ingenting annat än ormens svek i paradiset vid
  kunskapens träd. Ni minns, att jag predikade i våras om syndafallet.
  Skäms icke en sådan fattig stackare, och därtill en flicka, att vilja
  lära skriftens förstånd? Gif henne ris och icke böcker! Hvad behöfver
  hon veta? Lär henne sköta korna, baka bröd och skura golf, det är för
  henne lärdom nog.
  
  -- Men vördig far, det kan hon allt, bättre än någon vid hennes ålder!
  invände Dordej halfgråtande. Hon är så skicklig nu redan och trägen i
  sysslorna, att det hon läser, det listar hon sig i löndom till på
  mellanstunderna och på söndagarna. Vördig far skulle nu vara så
  beskedlig och låna henne någon kristlig postilla, som vördig far icke
  själfver eftertraktar till att predika ur; det kan, Gud hjälpe mig, inte
  vara af ondo.
  
  Petrus Tavia betraktade den lilla läshungriga flickan, som stod där röd
  af blygsel med nedslagna ögon, uppfångande hvarje omildt ord från hans
  läppar.
  
  -- Jaså, sade han, är det du, som läst genom hela bibeln? Nå, säg mig,
  hvad var det, som Israels folk kallade ett _klangår_?
  
  -- I tredje Mose bok, 25:te kapitlet, 11:te versen, står: »Ty det
  femtionde året är edert klangår.»
  
  Kyrkoherden uppslog sin bibel, ty han mindes icke versen, och fann
  svaret riktigt. Den vördige mannen blinkade och fortsatte:
  
  -- Nå, efter du minnes så bra, kan du berätta för mig, hvilka judar
  hemkommo med Serubbabel från babyloniska fångenskapen?
  
  -- Det står i Nehemia bok, 7:de kapitlet, 7:de och ända till 64:de
  versen: Jesua, Nehemia, Asaria, Raamja, Nahamani, Mordechai, Bilsan,
  Misperet, Bigvaj, Nehum, Baana ...
  
  -- Håll, det är nog! Jag märker, att du reder dig skäligen bra. Det där,
  kära barn, är godt minne, det är ännu långt ifrån godt förstånd.
  
  -- Vördig far har alldeles rätt, inföll Dordej, det är det jag har sagt
  henne. Men då svarar hon, att just därför vill hon lära ett godt
  förstånd.
  
  Nu förlorade kyrkoherden tålamodet.
  
  -- Och jag har sagt eder, att sådan lystnad hos kvinnfolk är djäfvulens
  påfund. En kvinna skall tjena, vara sin man underdånig och uppföda sina
  barn i tukt och förmaning. En kvinna skall vara Sara och icke Eva. Minns
  det, farväl!
  
  Dordej gick bedröfvad med oförrättadt ärende. Vid dörren stod tullnären
  och hviskade till henne:
  
  -- Vänta mig vid grinden, jag vill tala med er!
  
  Lydik Larsson frambar det ärende som fört honom till prästgården. Han
  fick höra åtskilligt tal om de dåliga tiderna, krig och missväxt. Men
  Karis råkade vara välsignadt med goda humlegårdar, och tjugu säckar
  fylldes för tullnärens räkning. Hela denna nejd exporterade humle, för
  hvilken Ekenäs var den förnämsta marknaden.
  
  Vid grinden väntade Dordej och flickan. Tullnären hade igenkänt henne,
  hört samtalet och förnummit en obestämd känsla af försummad pligt, när
  han erinrade sig, att han, jämte de höge herrarne, stått fadder åt
  nattens barn. Man hade då ännu icke lärt sig att taga denna väntjenst
  mot värnlösa så lätt som i våra dagar.
  
  Han erfor nu barnens korta lefnadshistoria. Pilens bortröfvande och
  Bennus försvinnande hade varit en märkedag i torpets enformiga lif.
  Sedan fogdens rättare på Nyby redogjort för sin jagt efter rymmaren,
  hade Thomas Kask med sin äldste son begifvit sig till Gerknäs att
  återbörda pojke och häst. Han hade lika så gärna kunnat bedja en stenmur
  om rättvisa. Hemma som borta lefde herr Åke i fält, och i fält anammas
  ett byte utan appell. Torparen hade hardt när bekommit sitt svar af
  stallmästarens ridspö, förrän det uppdagades, att han tjent som ryttare
  under Evert Horn, hvilken var allas, äfven Torsten Stålhandskes, äfven
  Åke Totts herre och mästare. Att afstå Pilen kom icke i fråga; kungen
  själf, om han lefvat (och här saluterade herr Åke af gammal vana) skulle
  ej dristat röra en häst i Gerknäs stall; men efter Thomas Kask varit
  Evert Horns ryttare, skulle han i utbyte mot Pilen få välja åt sig den
  bästa arbetshästen i stallet.
  
  -- Huru många trosshästar ha vi, Lars Palikka?
  
  -- Angår mig icke, ers nåd; fogden sköter om jordbruksskräpet. Det vet
  jag, att här på Gerknäs ha vi trettiosex hästar, munderade för
  skvadronen, tjugufyra på Lavila, tjugufyra på Ekolsund.
  
  -- Godt, Palikka. Låt karlen här få en trosshäst, med eller utan
  spatten. Pojken behåller jag; han får rida in Pilen, jag har låtit
  spänna korta stigbyglar åt hans spinkiga ben. Är han icke min gudson?
  Och har han icke redan lärt min Klas att klifva på hans axlar i sadeln?
  
  Dordej suckade, när hon för tullnären beskref denna viktiga
  tilldragelse, då hennes Thomas fick en kasserad, gammal slöhofvad
  ridhäst i utbyte mot Pilen.
  
  -- Gossen stackare är nu herr Åkes. Vildsinter var han förr, skengalen
  blir han på Gerknäs med de ogudaktige ryttarne. Thomas hade ondt af att
  mista Pilen, men si han skulle därtill ha gifvit Blacken med, om herr
  Åke låtit honom behålla Bennu.
  
  Tullnären åhörde tålmodigt den långa berättelsen och frågade hvad Dordej
  nu ämnade företaga med Hagar.
  
  -- Hvad fattigt folk företager med ännu fattigare. Arbeta för lifvet och
  mager kost. Frysa behöfver hon icke, och om någon skall svälta, blir det
  jag.
  
  -- Flickan vill läsa?
  
  Dordej strök sin högra flata hand mot den vänstra med en åtbörd af
  förakt.
  
  -- Ni hörde hvad vördig far sade. Hvad skall en flickunge göra med
  skriftens rätta förstånd? Hvad behöfver hon veta?
  
  -- Det kan allt vara skäl i sådant, Dordej, eftersom lärda böcker äro
  skrifna för manfolk. Men Hagar är ej som andra barn. Hörde jag icke
  själf huru hon svarade vördige far, så att håren reste sig? Han skulle
  ju hålla god min för värdigheten, men jag såg, att det klack i honom.
  
  -- Nå hvad sedan? Mycket regn faller i sjön, mycket solsken värmer upp
  hälleberget. Det skall vara penningar till lärdom, och sedan, kan jag
  hjälpa, att Hagar är flickebarn? Hon får tjena som piga på Nyby. Kanske
  blir hon, som jag, en torpares hustru. Värm upp hälleberget!
  
  -- Vet ni, Dordej, hvad mäster Sigfrid sade den natten, då barnen kommo
  till världen? Han sade, att barn af den natten få stora gåfvor. Det
  likar sig rätt för Hagar, Dordej. Där är intet hälleberg, som ni säger,
  där är den bördigaste åkerjord, som någonsin väntat plogen och
  sädeskornet. Skicka flickan i skola!
  
  Åter gjorde Dordej sin åtbörd med flata handen.
  
  -- Skola? En tattareunge i skola! Ni har kanske hört, att barnen ha
  sådant rykte om sig. Vet jag det? Gud vet det. Underligt var det. Kanske
  har modern varit fattigt folks barn, som andra, men råkat ut för en bof
  ... Skola! Och _hvar_ vet ni en skola för flickebarn, om inte för
  katekesen och läsförhöret?
  
  Anmärkningen var ovedersäglig. I hela Finland funnos, utom
  klockareskolorna för innanläsning och katekes, endast fyra eller fem
  lärda skolor, och alla dessa för gossar. Långt efter Hagars och Dordejs
  tid hade fäderneslandet intet annat svar på vetandets törst i ett
  kvinnohjärta än det urgamla, järnhårda, obevekliga: hvad behöfver _hon_
  veta?
  
  Lika svarslös stod tullnären Lydik Larsson. Han betraktade den
  elfvaåriga flickan, som satt sig på dikeskanten vid vägen och plockade
  sönder en ängsnejlika, vuxen vid gärdet. Hon undersökte roten, stjälken,
  bladen och blomkalken så uppmärksamt, som ville hon utgrunda plantans
  byggnad. Hon skulle kallats ett vackert barn -- så kloka, bruna ögon, så
  fint bildade drag, så svart hår i två långa flätor -- om icke den tunna
  kjolen varit så snäf, de bara armarna så tattarlikt bruna. Tullnären
  försporde åter en ovan känsla i sitt affärsmannahjärta. Han var änkling,
  barnlös och rik. Om han skulle upptaga denna fattiga värnlösa, så
  ovanligt begåfvade flicka som sin? Var icke äfven han en gudfar för
  nattens barn?
  
  Men Lydik Larsson var en försiktig man; han ville icke köpa grisen i
  säcken.
  
  -- Dordej, sade han, säg mig uppriktigt hvad ni tycker om flickan! Jag
  menar ej hennes förståndsgåfvor, jag menar hjärtelaget. Hurudan är hon?
  
  Dordej gjorde en af dessa okonstlade gester, som brukas i hennes stånd;
  hon snöt sig med fingrarna, plirade småslugt på den frågande och
  svarade:
  
  -- Som folket är mest.
  
  -- Hvad vill det säga? Visar hon odygder? Är hon styfsint, olydig,
  uppstudsig? Ljuger hon, Dordej? Är hon falsk? Är hon lat i arbetet?
  Aldrig kan jag tro, att hon snattar?
  
  Dordej skrattade.
  
  -- Ser hon ut att snatta? Om hon hade lof att bortgifva sin slitna sko
  eller sin lappade kjol, skulle hon kläda dem af sig, när hon ser en
  annan gå oklädd. Ljuga ... latas? Hvar skulle hon lärt det? Inte i vår
  stuga. Lyda har hon lärt från att hon kunde krypa, men besvär har det
  kostat mig. Ena stunden är hon styfvare än en träsko, andra stunden
  mjukare än en lintott. Riset, ja, det är för Hagar och Bennu värre än
  glödhett järn. Det skulle ni se! När kvasten får släppa till sina
  kvistar för de andra barnen, ulfvar Hagar, som sved det på hennes egen
  rygg. Si jag vet hennes konster. Jag säger: »Nu skall du göra det eller
  det så bra, som ingen annan kan görat'.» Gör hon det inte? Jo si det gör
  hon! Kantänka, ungen tycker om ros och berömmelse. Sinnelaget, det
  skiftar ofta om, men stormodigt skall det vara, det är inte lappdockor
  som duga åt Hagar, det skall vara det högsta berg och den finaste
  grannlåt, om det ock vore lysmaskar från ängen eller kattguld från
  kiselstenarna.
  
  -- Efter allt hvad ni säger, Dordej, är flickan oregerlig och gör eder
  omak. Jag tänker ni vore glad, om någon toge stackarn ifrån eder?
  
  -- Taga henne ifrån mig? _En_ kunde göra det, och det är far hennes, om
  han lefver, men kommer han, må han akta sin rygg för kvastkäppen. Taga
  Hagar ifrån mig? Hvem skulle då göra mina sysslor och få makt med de
  ostyriga barnen? I somras hade Bennu fått dem med sig till mossen att
  plocka hjortron. Först sjönk han ned till öronen, så skulle Sigfrida
  hjälpa honom och sjönk till armarna. Tommu visste intet bättre råd än
  att springa en fjärdingsväg hem efter hjälp. Hvem drog upp dem? Hagar.
  Hon släpade fram en kullfallen björk. Hvad skulle de _två_ drunkna! På
  dem biter hvarken eld eller vatten ... Taga _henne_ ifrån mig!
  
  -- Hvad säger ni om ett förslag, Dordej? Jag är ju flickans gudfar, jag
  tager Hagar på några veckor med mig till Turholm, kläder upp henne i
  nytt linne, kjol, tröja och skor, förskaffar henne de böcker ni
  förgäfves begärt låna af vördige far och hämtar henne tillbaka till
  allhelgona, när jag åter måste fram denna vägen förbi edert torp.
  
  Dordej betraktade honom misstänksamt med ett par stora svartsjuka ögon.
  
  -- Jaså, ni vill taga henne, ni? Vet ni, att Thomas är barnets laglige
  förmyndare?
  
  -- Men ni får ju flickan tillbaka. Har ni henne så kär, som ni säger,
  Dordej, så måste ni unna barnet att se sig litet omkring. Betänk: kläder
  och böcker!
  
  Ja, kläder och böcker, dessa två argument blefvo slutligen afgörande.
  Motvilligt gaf Dordej sitt samtycke under två förbehåll: fattigmans
  kläder och kristliga böcker! Dordej hade en dunkel aning om att icke
  allt pränt var af godo. Och Hagar följde med nyfikna barnögon sin nye
  beskyddare på besök till Turholm.
  
  
  
  
                               5. Turholm.
  
  
                                     Får jag ej räkna himmelens trappor?
  
  Det nuvarande Helsingfors, som vid början af denna berättelse var en öde
  bergsudde, omgifves på tre sidor af en stormig hafskust, öfversållad med
  öar. Den grå graniten, dess underlag, liknar en fattig mor, hvars enda
  rikedom består af kraftiga, glada, vackra barn. De äro hennes stolthet
  och förtjena att vara det. Ingenstädes framträder civilisationen
  behagligare för ögat, än där hon steg för steg eröfrat ödemarken. Lägg
  två och ett halft sekels kultur till trettioåra krigets tidehvarf, och
  naturens skaplynne är detsamma ännu i dag.
  
  Den största och bäst odlade ön är Degerö. På dess nordvästra kust är
  Turholm, hvilket omtalas redan i Erik XIV:s dagar och anslogs efter Carl
  XI:s reduktion till kaptensboställe vid Nylands infanteri. I Johan III:s
  tid tillhörde Tulholm eller Tullholm, som det då kallades, borgmästaren
  i Helsingfors Lars Mickelsson och öfvergick efter honom med ett
  kungabref af den 20 Maj 1614 till hans son, tullnären i Helsingfors och
  Borgå Lydik Larsson, mot rusttjenst till kronan. Men naturen har här
  icke tänkt på krig, hon har tänkt på att brodera ett vackert mönster.
  Samla inom ett litet område den älskvärdaste omväxling af berg, parker,
  fjärdar, vikar och uddar, som i vår tid omkransa Finlands nya
  hufvudstad, ställ vid sidan af Turholm dess grannar Jollas och Stansvik,
  och begär icke mer af en finsk skärgårdsidyll!
  
  På Lydik Larssons tid var denna del af Degerö för det mesta en vildmark.
  Hafvet gick två och en half aln högre än nu, en lummig ekskog betäckte
  stränderna, medan barrskogen i sitt nordiska allvar rotade sig i
  bergsskrefvorna och här eller där en äng, ett åkerfält rödjat mark i de
  bördiga dalgångarna. En smal körväg ledde till Degerö gård; en stor, väl
  underhållen båtbrygga betjenade samfärdseln till sjöss och tjenstgjorde
  som tullstation för Helsingfors, emedan segelleden till gamla staden
  gick här förbi. Åbyggnaderna voro af enklaste byggnadsstil, men vittnade
  om vård och välstånd. Boningshuset af furu, beläget på den kulle i
  öster, som nu intages af drifhus och ladugård, inrymde stuga och två
  kamrar samt en folkstuga, som tillika var kök. Huset bestod sig icke
  allenast sex prydliga glasfönster, två rutor i höjden och två i bredden,
  utan äfven den sällsynta lyxen af ett tak belagdt med röda holländska
  tegel, som lyste långt ut på fjärden. En rödmålad förstugukvist, en grön
  gårdsplan, prydd af en väldig hundraårig ek, fruktträd och en liten
  kryddgård för odling af kål, timjam, persilja och lök gåfvo stället ett
  inbjudande utseende.
  
  Lydik Larsson bodde i gamla Helsingfors, men tillbragte den vackra
  årstiden på sitt landtställe Turholm. Tullstationen vid hans egen brygga
  tillät honom sköta sin tjenst på samma gång som sitt sommarnöje.
  
  Det var en stormig eftermiddag i början af Augusti, kort före
  mörkningen, då tullnären, uttråkad af sina kunder vid bryggan, återvände
  till gården. Han kände sig ensam, den rike änklingen. Dag efter dag
  trillade silfverdalrarna ned i hans kassakista för att en annan dag åter
  vandra ut på förtjenst och återvända i fördubbladt sällskap. Deras klang
  hade länge varit hans enda musik, men det gafs stunder, då de förlorat
  sin tjusning och droppade ned i kistan med ett skrällande ljud, som
  tycktes begabba deras lycklige ägare. Han behöfde välljudet af en
  mänsklig stämma som icke mäklade med siffror och tullinlagor, en stämma
  som kunde värma hans hjärta, hvilket började att förtorka. Hvar finna en
  sådan hjärtelisa? Icke var det hushållerskan, beskedliga Lisbet Wolle,
  hvars hela varelse uppgick i matos och strumpstickor. Icke var det f. d.
  kusken, numera gårdsfogden Simon Berg, eller den snedögde tullskrifvaren
  Sjöholm, eller Turholms f. d. ryttare, Anders Hackspet, som numera
  botade gårdens hästar för kvarka i stället att bota moskoviten för
  snufva. Eller var det kanhända den fattige djäknen Petrus Luth, som gick
  på rote i bygderna och hedrades för sin lärdom med en plats vid
  husbondens sida öfverallt hvar han satt vid ett gästfritt bord? Nej, den
  rike Lydik Larsson behöfde någonting annat, han behöfde en värdinna i
  gården.
  
  Det var kulet i stugan, vinden blåste in genom de otäta fönsterposterna.
  Tullnären frös. Han lät tända en brasa och satte sig i en grof, tung
  karmstol vid elden.
  
  Skulle han gifta om sig? Han var ju en kry änkling om femtio år och
  kunde försörja en hustru. Lisbet styrde huset, och Lisbet var ärlig som
  rågmjölsgröt, men bakom Lisbet stod gårdsfogdens hustru, Priska, och
  tullnären misstänkte, att det var i Priskas hand som den husliga
  styrelsens hemliga trådar sammanlöpte. Således ... hvar finna en
  passande hustru?
  
  Rike Kedinghs dotter Agneta förde penningar med sig i boet. Hm ...
  penningar kunde aldrig regna för tätt, men det var icke dem han behöfde.
  Fattiga jungfrur funnos många ... Maria Bruse? ... Betty Luth, syster
  till djäknen? ... Han skulle icke få korgen. Men om de gifte sig med
  hans kassakista? Om de toge sig för att snegla på arfvet? Nej, hellre
  frysa ensam, ensam långleds och ensam dö.
  
  Det började skymma. Dagern från fönstren stred allt mattare med
  eldskenet från den stora, halfrunda, öppna spishällen. Snart hade
  björkvedens fladdrande låga eröfrat salen och belyste med flämtande sken
  de massiva ekbänkarna, skänkskåpet, matbordet, tenntallrikarna på hyllan
  och det stora, af en holländare inköpta vägguret, som var så
  konstfärdigt inrättadt, att göken framträdde vid hvarje timslag och
  galade tiden. När göken galade åtta, inträdde jungfru Lisbet att duka
  aftonmåltiden.
  
  -- Hvar är Hagar? frågade tullnären.
  
  Hagar hade nu bott två veckor på Turholm, ätit och sofvit med
  tjenstefolket, blifvit husvarm och uppklädd af Lisbet Wolle. Flickan
  hade varit så föga välkommen i huset, som ett fattigt påhänge vanligen
  är, men hon hade öfverträffat förväntan. Hon befanns flitig, lydig,
  läraktig och begåfvad med en förunderlig talang att göra sig omtyckt.
  Icke många dagar hade förgått, innan Lisbet Wolle skickade henne att
  plocka äpplen i trädgården; huspigan fann henne skicklig att mjölka
  korna; Anders Hackspet tog henne med sig att rykta hästarna. Endast
  fogdens hustru Priska misstänkte med afundens skarpa blick en blifvande
  gunstling och därmed en farlig medtäflarinna.
  
  När sysslorna voro undangjorda, flög Hagar ut kring berg och backar,
  ingen visste hvart. Hon hade ingen jämnårig lekkamrat, och ensamma barn
  få underliga infall.
  
  -- Hvar är Hagar? upprepade tullnären med högre röst, ty jungfru Lisbet
  var lomhörd.
  
  Svaret lydde:
  
  -- Ute i backarna. Jag har ej sett henne, sedan hon var med Ulla i
  ladugården.
  
  Lydik Larsson hade hittills haft föga tid att tänka på guddottern. Nu
  stod han upp, tog sin käpp och gick ut att uppsöka henne.
  
  Det var redan halfmörkt. Han letade vid det stora djupa kalkbrottet, där
  ett barn kan falla och slå ihjäl sig i mörkret. Ingen Hagar. Han gick
  utåt körvägen och ropade flickan. Förgäfves. Slutligen, när han befann
  sig vid gränsen af sina utmarker, hörde han hennes röst och fann henne
  sjungande på det höga berg, som i sydväst reser sig på Turholmens mark
  mot Hållviken. Han igenkände en välbekant psalm:
  
     I himmelen, i himmelen,
     där är klarhet fin,
     så att den klara solen
     hon ej så klara skin,
     som den klarhet i himmelen är,
     som den klarhet i himmelen är,
     när Herran Zebaot!
  
     Utaf den klarhet i himmelen,
     människan skina skall,
     allt som den klara solen
     vidt öfver stjärnor all,
     änglomen fast mycket lik,
     änglomen fast mycket lik,
     för Herran Zebaot.
  
  Af Turholmens nu med stor kostnad anlagda promenadvägar sågs vid denna
  tid och länge därefter intet spår. Tullnären klef pustande uppför en
  oländig gångstig till toppen af berget och fann Hagar på dess högsta
  klint, betraktande stjärnhimmelen, som skådade i det första höstmörkret
  ned öfver det oroliga hafvet. Kvällen var klar, men stormig. By efter by
  från den mörka Finska viken i söder kastade sig öfver de grå klippor,
  som sedan skulle bära det stolta namnet Sveaborg, fann dem vara
  oböjliga, öfverstänkte dem med skum, hvirflade öfver Kronbergs fjärd och
  trasslade in sig vid stränderna i furornas tofviga hår. Flickans gestalt
  aftecknade sig tydligt mot himmelen. Hennes kjol fladdrade för vinden;
  hennes långa svarta flätor hade befriat sig från sina band och blifvit
  en lek för stormen; sitt högra pekfinger hade hon utsträckt mot en stor
  okänd stjärna, som tycktes betrakta henne och kvarlämna i hennes ögon en
  sällsam återglans. Barngestalten på berget hade i mörkret, stjärnljuset,
  vindens hvinande och vågornas brus något så ensligt sorgset och så
  underligt trolskt, att tullnären tänkte på mäster Sigfrids planeter och
  nattens barn.
  
  -- Hvad gör du så sent i mörkret på bergen?
  
  -- Jag räknar stjärnorna.
  
  -- Räknar stjärnorna? Hvad är detta för dårskaper?
  
  -- Esaias säger, att Gud för höjdens här fram efter tal och kallar dem
  alla vid namn.
  
  -- Stackare, vill du göra hvad Gud gör?
  
  -- Å nej då. Men Amos säger, att Gud bygger sina trappor i himmelen. Får
  jag ej räkna himmelens trappor?
  
  -- Kom ned! Här blåser själen ut som ett ljus.
  
  Och tullnären tänkte vid sig själf, att flickan var bara barnet. Endast
  ett okunnigt barn eller en stor kännare af himlakartan företager sig att
  räkna stjärnorna.
  
  De åtföljdes på ojämna stigar till boningshuset. Den vanlige gästen,
  djäknen Petrus Luth, hade anländt -- en af desse trådslitne,
  halfsvultne, alltid hungrige ynglingar, som för ett brödstycke
  kringvankade i bygderna, stundom så talrike och efterhängsne, att de
  blefvo en landsplåga. Man måste för hvarje skola anvisa hela socknar,
  där djäknarne hade rättighet att kringvandra; för Helsingfors sträckte
  sig distriktet ända till Hauho i höga Tavastland. Stormodige djäknar
  betraktade detta område som sitt hertigdöme, dem gifvet till plundring;
  andre inträdde med en psalm genom bondens olästa dörr och hade ett ben i
  beredskap att muta herrgårdens hund. Folket gaf hvad det förmådde.
  Hvarifrån skulle det annars få en präst på sin predikstol?
  
  Ett vackert drag i folklynnet var, att ingen djäkne anmälde sig eller
  mottogs som tiggare. Unge Petrus Luth, en af de frimodige, men icke
  stormodige, satte sig obesvärad att dela aftonmåltiden.
  
  Något rann Lydik Larsson plötsligt i hågen.
  
  -- Petrus, sade han, är du redobogen att göra mig en tjenst?
  
  -- Allt hvad i min makt står, svarade djäknen.
  
  -- Här är en fattig flicka i elfte året. Hon har godt minne och en
  besynnerlig lust att lära. Vill du läsa med flickan? Jag tänker, att du
  kunde behöfva en ny jacka.
  
  Petrus kastade en blick på sin nötta vadmalsjacka, där högra armbågen
  snart skulle skåda dagens ljus, och svarade, att han ville pröfva på.
  
  Hagar inkallades.
  
  -- Barn, sade hennes beskyddare, vill du lära dig räkna himmelens
  trappor?
  
  Svaret blef en stum, glänsande blick, som ännu hade någonting kvar af
  stjärnan.
  
  -- Hvad vill du lära?
  
  -- Först himmelen, sedan jorden, svarade flickan med hela tvärsäkerheten
  hos den ålder, då man tror sig i stånd till allt, äfven att räkna
  stjärnorna.
  
  Tullnären skrattade.
  
  -- Så, så, ingenting mer? Läsa och skrifva kan du, men hvad säger Petrus
  om räknekonsten?
  
  Djäknen förmenade, att räknekonsten vore en stor lärdom för mången man,
  än mer för en flicka. Hagar skulle få börja med två gånger två.
  
  -- Får jag gå i skolan med gossarne? frågade flickan.
  
  Tullnären upprepade Dordejs åtbörd med flata högra handen emot den
  vänstra. Djäknen svarade, att detta icke lät sig göra. I skolan lästes
  latin.
  
  -- Låt mig läsa latin!
  
  -- Du?
  
  Och äfven ynglingens bleka, allvarsamma drag upplystes af ett godt
  smålöje, när han svarade:
  
  -- Det fanns verkligen en flicka, som läste latin, och icke allenast
  latin, utan äfven grekiska och mycket annat därtill. Hon var den enda i
  Sveriges rike, men hon var ock ett riksråds dotter. Hon hette Vendela
  Skytte.
  
  -- Blef hon mycket berömd?
  
  -- Öfver hela riket. Hon dog ung för åtta år sedan.
  
  -- Å så! Men hon blef ändå mycket berömd?
  
  -- Jag har hört sägas, anmärkte tullnären, att vår nådiga unga drottning
  äfven läser latin.
  
  -- _Hon_ är drottning! svarade djäknen.
  
  -- Du hör det, Hagar! Hvarför är du icke en drottning eller till det
  minsta ett riksråds dotter? Men eftersom ingen vet hvad din far var, kan
  man ju tänka om honom hvad som helst. Antag, Petrus, att denna fattiga
  flickas far varit en kejsare, och lär henne läsa latin!
  
  -- Det kan jag icke, svarade djäknen rodnande.
  
  -- Hvarför kan du icke? Är du för högmodig öfver din lärdom för att
  nedlåta dig till en så ringa lärjunge?
  
  -- Nej, fader Lydik. Hvem är ringa, om icke jag? Hvem är fattig, och jag
  skulle anse mig vara för mer? Jag skall lära flickan räkna och hvad jag
  annat vet, men begär ej, att jag skall lära henne latin!
  
  -- Hvarför icke latin?
  
  -- För att -- ynglingen tvekade på ordet, han nästan blygdes att utsäga
  det -- för att hon är flicka.
  
  -- Det var en annan sak; se det hade jag åter glömt! Nej, barn, slå bort
  sådana griller; icke kläcker man örnar ur hönsägg! Det är platt
  oresonligt, att du vill läsa latin.
  
  Djäknen var icke fullt ense med sig själf; han kände behof att gifva
  skäl för sitt afslag.
  
  -- Det är så, fader Lydik, utlät han sig, att änskönt en kvinna icke
  anses skapad för lärdom, kan ju hända, att Gud understundom gifver henne
  Vendela Skyttes förstånd, vare sig att hon födes i gemaket eller
  torpstugan. Om sådan stor hug till gagn leder, lämnar jag fuller osagdt.
  Där Gud gifver god jord, må såningsmannen icke säga: där är ett
  stenröse! Men latinska språket är kommet till sådant högt äreställe som
  lärdomens modersmål och konungakrona, att det näppeligen får kastas på
  landsvägen för himmelens fåglar. Det är med det som med prästkragen: lag
  säger, att honom kommer icke en kvinna vid. Och där någon af oss djäknar
  skulle få rykte om sig, att han lärt en flicka latin, där skulle all
  hans egen latin inte kunna förhindra, att han aktas såsom den där
  oskärat visdomens privilegium, ovärdig själf att bekläda ett lärdt
  ämbete. En vet jag, som törs och kan, men han har sina hakar.
  
  -- Väl icke _Cannabis_?
  
  -- Nå ja. Han bor på Hertonäs, några stenkast från Turholm. Han kan slå
  ihjäl en biskop med Ciceros långhandskar.
  
  -- En tokig skolmästare! Skäms du icke?
  
  -- Undskyll! Man måste ju vara galen för att lära en flicka latin. Låt
  mig veta när jag skall börja räkna med Hagar. Och tack för i dag! Jag
  önskar eder en rolig god natt, fader Lydik!
  
  Djäknen begaf sig till en afplankad skrubb på vinden, där han var van
  att finna en dyna med rötofs och en kruka med vatten, som
  tillfredsställde hans måttliga anspråk på ett sofrum för natten. Hagar
  bortskickades, andra gången afvisad från lärdomens förgårdar. Hon skulle
  få räkna två gånger två. Det var för en flicka mycket nog. Hvad behöfde
  _hon_ veta?
  
  Tullnären måste le åt sig själf. En sådan lismerska! Hade ej denna
  trasunge från landsvägen redan två gånger förledt en praktisk man att
  inlåta sig på dåraktiga lärdomsgriller? En flicka gå i skola! Och kanske
  blifva präst!
  
  Han tände sin lykta och företog den vanliga nattronden. Gården var tyst,
  all eld släckt, allt sof, allt var så som det skulle vara. Endast det
  sömnlösa hafvet fortfor att i vanmäktig vrede nagga strändernas klippor.
  Endast den okända, stora stjärnan, som lämnat någonting kvar i flickans
  ögon, fortfor att skåda ned på de ensliga bergen. Lydik Larsson undrade,
  om detta himmelens tindrande ljus var Hagars stjärna, som mäster Sigfrid
  förutsagt. Ja, hvad allt utgrunda icke de lärde? Men hvad uträtta de
  därmed? Bärga de ens sitt dagliga bröd? Svälta, som djäknen, det är
  deras lott, när de ej därtill frysa, som mäster Sigfrid. Hvartill tjenar
  böckernas visdom? Det kan ingen så noga säga; något vördnadsvärdt är
  det. Och likväl! Hellre en brygga med grundliga tullintrader, än all
  världens lärdom med skrikande mage.
  
  
  
  
                               6. Cannabis.
  
  
                  _Animus_ har äfven en feminin form, som heter _anima_.
  
  Hagar hade börjat räkna för Petrus Luth och borrat sig genom _quatuor
  species_, förrän en annan ännu lärt tabulan. Läraren hade ämnat göra
  halt vid divisionen af hela tal såsom det högsta tänkbara mått för
  kvinnlig räknekonst, men om få dagar var gränsen öfversprungen och
  marschen fortsatt in på bråkens område. Här gick det framåt med samma
  hejdlösa fart. Oförväntadt befann man sig midt inne i _regula de
  tribus_, och så fortgick det vidare, vidare, till dess att den andfådde
  läraren slutligen måste bekänna sig hafva uppnått gränsen för sina
  aritmetiska kunskaper. Men hade Petrus Luth gifvit ett finger, så tog
  hans lärjunge hela handen. Steg för steg såg han sig inledd på nya
  kunskapsfält. Han uppritade kartor i sanden och invigde sin åhörarinna i
  elementerna af geografin. Nästa steg ledde till det lilla man då visste
  om naturens riken. Ett steg vidare, och man var inne i bibliska
  historien. Därifrån kom man till kejsar Augustus och Rom, därifrån till
  ytterkanten af metafysiken. Det gick som ett trolleri. Gåtans enkla
  lösning var den, att en djäkne i högsta klassen af 1600-talets skola ej
  skulle fylla måttet för andra klassen i nittonde seklet, med undantag
  dock af latin och grekiska, där han kunde prata kull en nutidens
  professor. När den brydde unge läraren såg sitt eget kunskapsförråd taga
  ett hastigt slut och kände sig stå allt mera svarslös gent emot
  närgångna frågor, förklarade han sina lektioner afslutade.
  
  Mellan ett begåfvadt barn och dess intresserade lärare uppstår snart en
  förtrolig vänskap. Djäknen och hans elev sutto under den gamla eken på
  Turholms gårdsplan. Hagar bröt kvistar från eken, ifyllde gåsört och
  lejontand, som växte på gården, band hop en krans, lade kransen kring
  djäknens bruna hatt, såg honom smilande i ögonen och sade honom med sin
  mest bevekande röst, som icke var alldeles fri från koketteri:
  
  -- Lär mig latin!
  
  Petrus Luth tog till flykten med hastiga steg. Han litade ej på sin
  ståndaktighet. Denna efterhängsna snärta, ännu i den ålder när barn få
  ris, var oemotståndlig. Hvar hade hon lärt sig detta? Icke i Kaskas
  torp, än mindre i Turholms ladugård.
  
  Tidigt på morgonen dagen efter hade Hagar fått lof att gå med Anders
  Hackspet att vittja fågelsnaror i skogen. Fångsten var lycklig, den
  gamle knekten råkade vara vid bästa lynne. Han bar, utom järparna, äfven
  en ståtlig tjäder, fallen med ära för hans säkra lod.
  
  De satte sig att hvila på en kullfallen fura vid stranden och framtogo
  sitt medhafda matförråd, torrt bröd, jämte en träflaska fylld med mjölk.
  Den första septembersolen glittrade i det våta gräset och försilfrade
  ett sakta strömdrag i Hertonäs sund. Tusen brokiga svampar, årstidens
  barn, betäckte i yppig färgprakt skogsfruns mossgröna klädningsfållar.
  
  -- Anders, sade Hagar, hur har du fått ett så besynnerligt namn?
  Hackspet!
  
  -- Det skall vara _spett_, icke _spet_, svarade knekten med det lustiga
  grin, som stundom upplyste hans barkade fysionomi.
  
  -- Hvarför skall det vara _spett_?
  
  -- Det var nu där vid Moskva under herr Jakob. Nej, vid Troitska var
  det. Vi stodo fyra man till häst på utpost vid floden. Två skulle vakta,
  två rasta. Det var kallt, vi gjorde upp eld. Hade metat laxöringar.
  Ville steka dem. Brukade svärden som stekspett. Hack, sade korporal
  Bjugg, när har du sist tvättat din skjorta? I julas, sa' jag. Och nu är
  det snart Marie, sa' Bjugg. Vi tvätta våra skjortor, Hack, sa' han, så
  länge vi rasta. Godt, sa' jag, de torka vid elden ... Vi stodo som Gud
  skapat oss, när två af Sapiehas kosacker kommo rännande emot oss. Bjugg
  till att varsko posten, jag fick de etterormarna öfver mig. Ryckte
  spettet ur elden, så hett det var, där satt en bränd fisk kvar på det.
  Ryggen fri mot en lind. Parerade spjuten med rödheta spettet. Svedde
  kosackernes skägg, så det fräste i dem ... Si, till den dagen hette jag
  Hack, men sedan kallade skvadronen mig Hackspett.
  
  Hagar skrattade. Hon hade velat se kosackernes svedda skägg!
  
  -- Men, sade hon, det finns andra underliga namn än Hackspett.
  _Cannabis_ ... hvad är han för en?
  
  -- Cambis? Han är en tassig karl på Hertonäs. Bor här vid sundet.
  
  -- Anders, här är en ekstock, låt oss ro öfver! Jag vill se _Cannabis_.
  Det sägs, att han slår ihjäl biskopar med latin.
  
  -- Nej, är han så grym? Det har någon ljugit på honom. De säga, att
  ibland är han klok, men så kommer det öfver honom, att han slår
  stenarna.
  
  Det gick Anders Hackspet liksom alla, hvilka råkade inom Hagars
  trollkrets. Han stod ej emot. Han erinrade sig, att på Hertonäs bodde en
  utmärkt sadelmakare, och fuxen behöfde ny grimma. De rodde öfver det
  smala sundet med dess lilla klippö.
  
  Hertonäs, en variant af det gamla namnet Hertugnäs, var ett af de många
  gods, som under Gustaf Vasa öfvergått från kyrkan till kronan. Vid tiden
  för denna berättelse ägdes gården af två bröder, Henrik och Thomas
  Lydikssöner Jägerhorn, som allodialsäteri om 1-1/8 mantal.
  
  På stranden vid sundet låg ett fiskartorp, där man byggt en ny sjöbod
  för fiskredskapen. Den gamla förfallna boden stod ledig och uppläts till
  sommarbostad åt en utfattig, afsigkommen och sinnessjuk skolmästare,
  hvilken socknen inackorderat i kost och underhåll hos fiskarefolket.
  Hvad namn denne usling i tiden burit visste knappt någon mer, om icke
  prästen och kyrkoboken, men det spenamn, som skolpiltarne fordom gifvit
  honom, trotsade tiden. _Cannabis_, eller förkortadt Cambis, hette han
  numera i folkets mun -- _Cannabis_, hampa, detta var inseglet på ett lif
  som hemfallit åt glömskans stora inkognito. Hvaraf han fått namnet var
  likaså obekant, ty af hampans sega trådar fanns intet kvar i denna
  trådslitna, söndersmulade tillvaro, om icke möjligen en seg lifstråd.
  Troligen hade skolmästaren engång trakasserat en pojke med deklinerandet
  af detta alldeles icke svårlösta latinska ord, och så hade det klibbat
  vid hans person för hela hans återstående lif.
  
  Dörren till gamla sjöboden stod öppen och tillät en blick i eländets
  bostad. Ingen eldstad, intet husgeråd, intet fönster, endast en öppen
  glugg. Väggarna likasom öfverlimmade med fiskfjäll, golfvet betäckt med
  torkadt sjögräs. Gräset var ej från i går och tjenstgjorde som sänghalm.
  Här och där sågs en afrifven bokperm eller ett fläckadt enstaka blad af
  en bok fläkta för luftdraget, som strömmade in genom gluggen.
  
  Vid stranden satt skolmästaren på en sten -- ruinen af en lärd man,
  nedsjunken under nivån af den okunnigaste. Hans magra gestalt skyldes
  knapphändigt af trasor, hans långa, tofviga grå hår var en lekboll för
  vinden, hans bara fötter buro märken af hvassa stenar och törnbuskar.
  Likväl fanns någonting mänskligt kvar i denna aplika hamn. Han var en af
  desse stilla grubblare, hvilkas ande tär på sig själf, i brist på
  bränsle från världen därute. Nu begrundade han något som tycktes
  uppfylla honom med glädje och segervisshet.
  
  -- Ja, sade han vid sig själf, jag har funnit det. _Eureka!_ Samma
  _paradigma_! Samma _syntaxis_! Samma _prosodia_! Det finnes icke mer än
  en deklination och en konjugation, men två _numeri_, förstår du, det
  komma vi icke ifrån. Du för dig och jag för mig, men båda tillsamman äro
  vi flera. Latin som grekiska, det är intet annat än munarter. Latinet
  från grekiskan, grekiskan från koptiskan, koptiskan från hebreiskan och
  så vidare, du förstår? Det finnes icke mer än ett språk -- urspråket,
  det som var före Babels torn, och det har _jag_ funnit!
  
  Han lade tonvikt på detta _jag_, uppreste sig från stenen och stod där
  stridsfärdig mot alla vedersakare, i sin egen tanke ett föremål för
  världens beundran. Hemligheten af hans fall låg förborgad i detta _jag_,
  som brutit så många starka andar i förgudningen af sig själfva. Ingen är
  så lärd, så stor, så upphöjd öfver människors vanliga mått, att icke en
  afgrund öppnar sig under hans fot i detta samma försåtliga, allt
  förtrampande, allt förnekande, gudatrotsande _jag_.
  
  -- Men -- tillade _Cannabis_, i det han uppmärksamt betraktade en
  nätstolpe, som troligen skulle föreställa en solvisare -- det är tid att
  vi börja skolan. Klassen intager sina platser. Ostiarie, huru många
  _absentes_?
  
  Och han beväpnade sig hotande med en färla af rötofs, kastande en sträng
  blick på stenarna, alarna, enrisbuskarna, nätstolparna, hvilka stodo där
  talrika nog att föreställa en manstark klass.
  
  I detsamma fick han sikte på Hagar, som förvånad betraktade honom, medan
  hennes följeslagare gått att uppsöka sadelmakaren. Fantomen försvunno,
  anblicken af en lefvande varelse, ett barn i skolåldern, återförde honom
  till besinning. Han for med handen öfver pannan, antog uppsynen af en
  välvillig lärare och frågade om Kajsa ville gå i skola hos honom.
  
  Hagar var rädd, hon vågade icke svara.
  
  -- Så, så, sade _Cannabis_ uppmuntrande, äst du ett flickebarn? _Taceat
  mulier_ ... Vi måste räkna två _genera_: _masculinum_, _femininum_ och
  därtill _neutrum_. Men det hindrar oss ej att ha ett _commune_.
  _Scholaris_ och _studens_ äro _communis generis_. _Animus_, själen, har
  äfven en feminin form, som heter _anima_, lifvet. _Morte carent animæ_,
  lifsgnistorna kunna icke dö. Och om någon säger dig, Kajsa, att du ej
  får gå i skola för att du är en flicka, så svara dem, att icke allenast
  alla dygder, utan äfven så lärda ting som _scientia_, _eruditio_,
  _doctrina_, _facultas_, _humanitas_, _litteræ_ och många andra äro
  _feminini generis_. Skola vi börja nu genast?
  
  Den ur sin rot uppryckta anden, som förtärde sig själf, hade nu fått ett
  stycke bränsle utifrån. Detta nya skolbarn skrattade icke åt honom, som
  alla de öfriga, åt hvilka han erbjudit sin föraktade skola. Hon ingick
  på hans fixa idé, hon tog den för allvar, och detta gjorde honom
  lycklig.
  
  Hagar betänkte sig. Läsa för honom? Om han icke vore så afskyvärdt
  trasig! Om han icke inbillade sig, att hon var en sten! Skolan var allt
  annat än inbjudande. Men det var dock en skola, och en latinskola! Om
  hon skulle försöka? Tullnären var borta på resor ... Ensam tordes hon
  icke ... Men om Anders Hackspet ...
  
  -- Jag skall komma i morgon, svarade Hagar.
  
  -- Klockan sex! Det är bäst på morgonen. Jag är stundom så tung i
  hufvudet, de många pojkarne göra mig så mycken förtret. Har du böcker?
  Har du grammatika? _Eutropius? Cornelius Nepos?_
  
  -- Nej.
  
  -- Vänta litet! Du skall få låna af mig. Men tala ej om det! Förstår du?
  Tala ej om det!
  
  _Cannabis_ såg sig försiktigt omkring, gick till sin sjöbod, afröjde i
  ett hörn sjögräset, lyfte en lös stock i det otäta golfvet, framdrog
  därunder en halfmurken kista och valde därur två böcker, som han lämnade
  Hagar med ny förmaning om tystlåtenhet. Det var grammatikan och
  Eutropius. Den fattigaste bland fattige hade också en dold skatt, som
  han omsorgsfullt gömde för allas blickar. Det var hans kära gamla
  skolböcker.
  
  Och nu hade han fått det som han i långa år efterlängtat, det som han så
  länge förgäfves sökt, en verklig elev, som kunde hvad dessa stenar och
  buskar icke kunde: höra, tala, förstå, lära. Den trasige stackarens
  magra ansikte lyste af glädje. Han skulle uppbjuda all sin
  skolmästarekonst för att göra något af denna elev.
  
  Frågan var blott, om icke stenar och buskar åter skulle tränga sig fram
  mellan mästaren och den lefvande, talbegåfvade lärjungen. Lyckligtvis
  hade han själf insett, att hans hufvud var klarast i tidiga
  morgonstunden.
  
  Hagar lyckades öfvertyga sin Hackspet, att snarorna borde hvarje morgon
  efterses. Antingen de gåfvo fångst eller icke, låg alltid ekstocken
  tillreds vid sundet, och kort därefter hade skolmästaren sin elev vid
  sjöboden. Den eländigaste, den mest förtorkade, den af alla stoftets
  maskar förhärjade, af alla vandrares fot förtrampade grenen från
  kunskapens träd hade ännu bevarat ett grobart frö, som slog rot i ett
  annat, nästan lika skyddslöst, åt alla vindar prisgifvet människoväsen.
  
  
  
  
                       7. Sammansvärjning och möte.
  
  
        Hufvud hade hon, det visste han mer än väl, men hade hon hjärta?
  
  Det var långt lidet på sena hösten, när tullnären Lydik Larsson åter
  satt ensam vid den stora öppna spiseln i Turholms sal. Mörkret stirrade
  så nattsvart in genom rutorna, att det kunde skäras med knif; granveden
  i brasan sprakade som muskötskott; en skalbagge, som lefvat inkrupen
  under barken, drefs ut af lågorna och sökte sig, oroligt springande upp
  och ned långs vedträet, en utväg till flykt. Tullnären kände åter en
  änklings enslighet; än en gång öfvervägde han det brydsamma valet mellan
  en hustru eller en fosterdotter. Tiden var kommen att fatta beslut: han
  skulle i morgon inflytta till staden och därefter företaga en längre
  resa.
  
  Betty Luth eller Hagar? En af de två.
  
  Han räknade på fingrarna, den gamle räknemästaren. Betty såg icke
  oskaplig ut, var beskedlig och ärbar. Tjugufyra år var hon, han
  femtioett. Tjugusju år mellan sommar och höst, däri låg intet otänkbart.
  Men antag, att han, Lydik, lefde ännu i tolf år och Betty skulle blifva
  änka vid trettiosex år, så skulle hon gifta om sig, och någon ung odåga
  skulle anamma det mödosamt hopsparade innehållet i tullnärens
  kassakista. Vidare -- ty det fanns ett vidare, kanske flera -- behöfde
  brodern, Petrus Luth, penningar för sina studier. Så funnos tre
  oförsörjda systrar, som skulle underhållas ...
  
  Hagar var snart elfva år, hon skulle tolf år härefter vara tjugutre.
  Fosterfadern skulle utse åt henne en bra man, en burgen man, som ej
  skulle tära på hennes hemgift. Och hon var kvick, hon var läraktig ...
  maken till hufvud fick man söka. Nu, sedan hon lärt sig räkna, hade hon
  användts att summera tullspecialerna och på en timme hunnit med mera, än
  tullskrifvaren på tre. Voro de icke slarfvar, alla dessa snedögde,
  skrymtaktige lurifaxar till skrifvare? På Hagars siffror kunde man lita.
  Nå ja, barn var hon, späd som en ärtvinda, men lofvade hon ej att blifva
  vacker? Hennes bruna ögon och smekande röst kunde ingen emotstå. Låt
  henne blifva femton år, och hon skall styra huset som en prinsessa ...
  Vågskålen tyngde så djupt för Hagar, att valet var nästan afgjordt.
  
  Lisbet Wolle hade inträdt med sin vanliga syssla att duka aftonmåltiden.
  Hon såg ovanligt bekymmersam ut i dag. Hon bar någonting på sitt hjärta,
  men tullnären brydde sig ej om att fråga. Förmodligen var det åter en ko
  som sinat.
  
  -- Käre far, sade hushållerskan.
  
  -- Nå, hvad är det?
  
  -- Just ingenting. Jag ville fråga, om Hagar ...
  
  -- Jaså. Är det åter ett loftal? Bra, Lisbet, jag tycker om flickan och
  ser gärna, att alla göra det.
  
  -- Det är inte allt guld, som glimmar.
  
  -- Så? Nå, hvad är det som glimmar i dag?
  
  -- Hon läser.
  
  -- Mycket bra. Det har hon förstånd till; därför har jag låtit henne
  läsa för Petrus Luth.
  
  -- Men hon läser mest hela dagen och stundom på nätterna. Hon läser
  underliga böcker, som ingen förstår, och försummar sysslorna.
  
  -- Måtta skall det vara med allt, Lisbet. Lägg för henne vissa timmar,
  hälften åt böckerna, hälften åt hushållet!
  
  -- Det är inte allt, käre far. Hon är ute alla morgnar med Anders i
  skogen. Skräddarens Margit har sett henne på Hertonäs hos den tokige
  skolmästaren.
  
  Tullnären rörde skrattande om brasan, så att gnistorna flögo från
  granveden.
  
  -- Hos _Cannabis_! Se på ett sådant illmarigt stycke! Det är henne likt,
  det hade jag bort gissa, så snart hon engång fick lukt på latinet. Och
  Anders, den åsnan, följer henne rätt som en stallgumse. Det är ock likt
  henne, hon lindar eder alla om fingret.
  
  -- Inte mig, vill jag tro, invände Lisbet Wolle förnärmad. Det är ännu
  inte allt, käre far.
  
  -- Jaså. Det är ännu icke allt? Kanske företager hon sig att förhäxa
  gröten?
  
  Lisbet började gråta.
  
  -- Att käre far kan tokas med så bedröfliga saker! Det måste ju gå en
  barmhärtig människa till sinnes att se ett barn uppväxa i stygga
  hedniska konster och mista sin fattiga själ. Är inte Cambis, eller hvad
  han må heta, besatt af djäfvulen? Håller han inte skola med albuskarna?
  Läser han ej katekesen med stenarna? Lita på, han får dem att svara, och
  det får Hagar med. Priska berättar, att när Hagar kommer i ladugården,
  se korna så underligt på henne. Hon tänker läsa katekesen med dem också,
  bakfram, det förstås.
  
  -- Hör nu, Lisbet, det där är enfaldigt prat. Jag skall tala med flickan
  om _Cannabis_. Han är tokig, som hvar man vet, och icke vill jag, att
  han skall förvrida hufvudet på vår flicka. Säg henne det!
  
  -- Men det är ännu inte allt, käre far. Ni har kanske hört, att hon är
  en tattarunge? Det sitter i blodet, det går inte ur henne, lita på det.
  Ingen vet hvems hon är och hvarifrån hon kommit. Simon Berg har
  berättat, att hon är hittad i snödrifvan, hon har fallit från mån. Hon
  kan bibeln och psalmboken utantill, men hvar vers bakvänd. Är något
  borta, så hittar hon det, och väntas främmande, säger hon: nu komma de!
  Si om detta inte är tattarekonster, vill jag aldrig koka en ärtsoppa
  mer. Och därför -- hon hade svårt att få ordet fram -- och därför kan
  käre far behålla Hagar, men jag vill tjena i ett kristeligt hus ... jag
  och Priska och hennes man och Lena och Ulla och Lisa ... och är det så,
  att flickan blir kvar, så måste vi alla uppsäga tjensten.
  
  -- Uppsäga tjensten? Hvad är detta för tokprat? Är flickan bortskämd,
  hvem har skämt bort henne, om icke ni? Hvem har klemat med henne och
  låtit henne få sin vilja i ditt och datt, som holländarne säga, om icke
  just ni, Lisbet, ni och alla de andra? Sickingen, edra skvallertaskor,
  ha ni icke beprisat henne som ett mönster för kloka ungar? Och när ni
  kammat henne om morgnarna, Lisbet, har ni icke inbillat henne, att hon
  är något slags Askunge, som en dag skall gå klädd i gyllenduk?
  
  -- Ja, snyftade Lisbet, det ha vi alla gjort, men si Priska säger, det
  är just den rätta tattarekonsten, som öfvergår alla andra, att vända
  folks ögon så, att det svart är blir hvitt och det fördömeligt är blir
  öfver all måtta älskansvärdt! Det är rätt åt oss, käre far, för ni har
  varit en god husbonde, men si vi stå inte längre ut. Snart är
  allhelgona; vi lämna städseln tillbaka.
  
  -- Gå er väg, Lisbet, och sof på den dårskapen! Kalla hit Hagar!
  befallde tullnären strängt.
  
  Det fanns likväl något i hushållerskans enfaldiga anklagelseakt, som
  bragte husbondens redan nästan afgjorda beslut att vackla. Han anade,
  att sammansvärjningens trådar utgått från fogdens hustru och gingo ut på
  att jaga från huset en rival om makten. Men han kunde icke dölja för
  sig, att ju de två barnens härkomst var ganska tvifvelaktig. Och därtill
  mäster Sigfrids spådomar! Skulle han, Lydik Larsson, upptaga i sitt
  ansedda, välordnade hus ett fosterbarn af så tvetydigt rykte och för
  hvars framtid siaren förutsagt så oberäkneliga, ja så hotande
  tilldragelser?
  
  Hagar inträdde. Hon var blek, måhända af för mycken läsning vid så unga
  år. Hennes blick var skygg och frågande; man kunde nästan misstänka ett
  ondt samvete. Det förekom tullnären, som hade flickan sedan tre månader
  vuxit, magrat och mognat.
  
  -- Du har läst latin för _Cannabis_?
  
  -- Ja, Petrus ville icke mera läsa med mig.
  
  -- Jag har lofvat dig läsa för Petrus, men icke för _Cannabis_.
  
  -- Käre far har icke förbjudit det.
  
  Tullnären betänkte sig. Hon hade rätt.
  
  -- Mycket som ej är förbjudet är ej därför tillåtet. Hvarför har du ej
  frågat mig?
  
  -- Käre far var bortrest.
  
  -- Hm ... jag kom ju tillbaka. Nå, det var väl bara hick och behej med
  den tokige karlen? Han lärde dig, som han lärde stenar och albuskar?
  
  -- Han gaf mig böcker och läxor. Han frågade och förklarade alla ord.
  Han var alltid klok från sex till nio på morgonen.
  
  -- Såå? Lärde du något?
  
  -- Grammatikan, _Eutropius_ och _Cornelius_. Därefter gaf han mig
  _Virgilius_, som jag nu stafvar på. Käre far må tro, att Virgilius vet
  mer än en präst! Jag tycker om _Æneas_, han var en hjälte från det
  trojanska kriget.
  
  Hon lyckades locka ett löje på den stränge domarens läppar. Lydik
  Larsson hyste, såsom de fleste olärde män, en till vidskepelse gränsande
  vördnad för lärdomen.
  
  -- Jaså, du har kommit in i trojanska kriget. Det var väl icke i går
  det. Sköto de ihjäl hvarandra med muskedundrar och stora kanoner?
  
  -- Nej, de kastade spjut.
  
  -- Aha, det var lansknektar. Nå, hvad togo de i tull för en tunna sill i
  Troja?
  
  -- Det står ej i boken.
  
  Åter smålog den stränge domaren. Det är smickrande för en olärd att
  förbluffa den lärde med en snärjande fråga, som icke får svar.
  
  -- Nåväl, jag förlåter dig, barn, att du gifvit dig i krig utan min
  vetskap, men gör icke om det! _Cannabis_ går i trasor, jag skall skicka
  till honom ett par stöflar och en vinterpäls. Vi flytta till staden i
  morgon, och om en vecka följer du mig tillbaka till Kaskas torp. Din
  fostermor väntar dig.
  
  De stora bruna ögonen betraktade honom förvånade, men alldeles icke
  gladt öfverraskade. Hagar hade i öfverflödet på Turholm nästan förgätit
  det fattiga torpet.
  
  -- Får jag ej läsa mer för _Cannabis_? frågade hon.
  
  -- Vi få se nästa sommar. Skicka hans böcker tillbaka, jag skall
  förskaffa dig egna i staden.
  
  Tullnären hade ändrat beslut. Han beundrade detta barn, han höll henne
  mera kär, sedan man velat jaga henne från huset. Men upptaga henne till
  sin, det vågade han icke ännu. Han ville betänka sig än ett år, och
  vågskålen började sjunka för Betty Luth.
  
  Följande dag flyttade Turholms sommargäster med båt till det nära
  belägna gamla Helsingfors. Sammansvärjningen hade lyckats och
  misslyckats. Hagar skulle resa, men samtidigt fingo fogden Berg och hans
  hustru Priska sitt afsked ur tjensten.
  
  För egen person gjorde tullnären en omväg och medtog Hagar. Han ägde ett
  tegelslageri på Estnäsudden, där nu det nya Helsingfors är beläget.
  
  Halföns hårda berg, i vår tid så rikt öfverbyggda, voro en fullständig
  vildmark år 1637. Öde klipphällar, bevuxna med tät barrskog, som gick
  intill stränderna; en smal, djup hafsvik i öster och norr; öppna
  fjärdar, lika skogbevuxna klippöar, i söder och väster; en smal
  landtunga, sammanbindande halfön med fastlandet, utan spår af väg eller
  broar, sådan var nejden. När isen ej byggde broarna, skedde all
  samfärdsel med båt. Vid södra och norra hamnarna voro notvarp, som
  besöktes af kringboende fiskare. Sillen, då ännu allmän i Östersjön,
  innan dess portar förknappades vid Bälten och Öresund, höll sig ute i
  öppna hafvet och lämnade vikarna till disposition åt sin förkrympta
  afkomma, strömming och hvassbuk. Här och där sågs en nothängare eller
  ett båthus vid stranden. Hafvet gick upp till nuvarande Kaserntorget och
  strömmade genom nutidens esplanader till Tölö vik, hvarigenom allt
  område söder om detta sund var en kringfluten ö.
  
  Lydik Larssons tegelslageri låg ungefär där finska senaten i våra dagar
  rest sitt palats. En tegelugn, en torklada, ett par låga boningshus,
  täckta med torf, se där palatsets föregångare! Lera hämtades från det
  kärr strax invid, där nu fyra eller fem våningars stenhus balansera på
  pålverk. En plats var afröjd ungefär till halfva Senatstorgets bredd,
  men där universitetet nu rest sina murar, hoppade ekorren muntert i
  granarnas grenar.
  
  Tullnären hade ledsnat vid tegelbruket och stod i underhandling med en
  köpare. Han hade ej tid att vänta ett par hundra år på en bättre affär.
  Hagar medfördes för att beundra en jättegryta i bergsluttningen, där nu
  biblioteket anlagt _sin_ jättegryta för seklernas lärdom. Tullnären
  tilltrodde Hagar numera allt, äfven lösningen af naturens gåtor. En
  sådan var jättegrytan: hon ansågs svarfvad af forntidens resar.
  
  När båten landade vid bryggan, låg där en galeas, som lastade tegel. En
  bondkvinna satt på bryggan och stickade strumpa. Hon uppgaf ett rop af
  öfverraskning, och nästa ögonblick kramades Hagar så stadigt af Dordejs
  armar, att en hög rodnad uppsteg på barnets kinder.
  
  -- Si jag har dig ändå, jag har dig, min svalhöna, mitt smöröga, och du
  är inte bergtagen, du är inte såld åt den lede fienden! Så de kunnat
  ljuga på dig, det illgärdsfolket! När jag fick höra det af smeden, som
  var till Helsingestaden att köpa järn och träffade Simon Berg vid
  tullbryggan, sa' jag till Thomas: tvi mig, Thomas, sa' jag, det står jag
  aldrig ut med att höra sådant träffeligt tal om min flicka. Jag tager
  Tommu med mig och far till Helsingeland, här går en skuta i morgon dit
  med torsk och skall taga tegel från Lydikens bruk till barlast på
  hemresan. Si så hittade jag dig som ett aspfjun för vinden! Är du inte
  min egenhändiga lintott, som jag skall spinna det finaste garn af? Är du
  inte min nattmara, otäcking du, som inte gifvit mig någon fred nu i
  femton veckor, sedan jag lät lista dig från mig? Och dig skulle jag
  lämna i Helsingland, landrymmerska, som flaxar från mor din med ...
  jaså, där är gudfar! Goder dag, Lydiken, jag såg eder inte strax. Bry
  han sig inte om mitt enfaldiga tal, nog vet jag han varit gifmilder som
  nyjäst öl. Barnet är ju klädt som en majstång. Sådan väf i den kjolen!
  Trolle mig, den är inte af Kaskas får, det är tyskull, det där. Och
  tröja med knappar! Riktiga kängor med remmar och herrfolks strumpor,
  halsduk och hufva! Fattiga knyte, hvar skall du få sådant på Kaskas? För
  si nu tar jag henne, Lydiken, som katten tog trastungen, det blir intet
  kraklamente om den saken.
  
  Dordej fortfor under en ström af ord och känslor att nypa den bestörta
  flickan i alla fållar och veck. Hon ville äfven se linnet, det gick ej
  af för mindre, det måste framdragas under halsduken. Därefter följde
  granskning af föremålets person, hvilket skedde handgripligt därmed, att
  flickan togs i båda axlarna och uppställdes till mönstring.
  
  -- Så! Jaså! Litet vuxit och litet magrat. Inbilla mig inte, barn, att
  du svultit hos gudfar! Har du haft frossan, stackare? Har du läst? Du
  har läst, jag ser det på dig. Är det gudliga böcker, Lydiken? Ni lofvade
  barnet kläder som fattigt folk, och så kläder ni henne i tyskull. Äro
  edra böcker också af främmande får?
  
  Samvetsfrågan blef obesvarad. Lydik Larsson hade tagit det ena liksom
  det andra tämligen lätt. Han omtalade sin afsikt att nästa vecka föra
  flickan tillbaka. Dordej kunde ju gästa några dagar i staden och följa
  dem åt.
  
  -- Tackar för husrum, i morgon seglar Hans Mickelsson, jag tager flickan
  med mig ombord. Det är inte att sinka i denna årstiden. Far och ungarna
  vänta, Sigfrida räcker inte till allt, och Silfverblomma skall kalfva
  ... Tommu, har du ej tagit Hagar i granna handen?
  
  Tommu stöflade fram med uppsyn af en martyr och räckte Hagar den grofva
  handen. Hon mottog den utan ett ord. Modern, som märkte allt, märkte ej
  flickans förlägna tystnad under detta oväntade och hjärtliga möte, men
  tullnären frågade sig själf, om ej Dordej och hennes barn för mindre än
  fyra månader sedan varit för Hagar allt. Hufvud hade hon, det visste han
  mer än väl, men hade hon hjärta? Hon hans fosterdotter? Kanske var det
  klokast att icke förhasta sig.
  
  Dagen därpå följde Hagar sin fostermor till Kaskas torp.
  
  
  
  
                            8. I grefvens tid.
  
  
                                  Tiden var krigisk ända in i bakverken.
  
  Läsare, ser du det fattiga torpet? Ja, det är lågt, mycket lågt och
  obemärkt. Låt en stormil eller en eldslåga plåna det ut från jordens yta
  och i nästa by skall man ej mera veta, att det ens funnits till. Folket
  därinne är lika obemärkt. Barnen? Hvem tänker på de tusen ljusgröna
  plantor, dem vandrarens fot förtrampar i vildmarken? Och de skola dock
  en dag blifva furor, om de få lefva, de skola blifva en högvuxen skog.
  Detta låga tak aftecknar sig mot en hög horisont, uppfylld af åskmoln.
  Dessa fattiga barn känna i sig ett stort tidehvarfs hjärta klappa. Gå
  dem icke liknöjd förbi; de ha engång andats och lefvat, såsom du själf!
  
  Åren på 1630-talet gingo som en vält öfver mellersta Europa, krossande
  hvad där ännu återstod af välstånd och människolycka. Här i norden
  herskade ett lugn, som kunde förliknas vid dalens stillhet bakom bergen.
  Stormens dån förnams som en fjärran hörsägen, men han kräfde sin skatt
  af blod och trångmål. År efter år utsändes några tusen unge män i
  krigstjenst till Tyskland, och af tio som drogo dit återvände omsider en
  eller två, någre som krymplingar, andre betäckte med stolta ärr. Landets
  must förrann i okända djup, man visste ej hvart. Man såg ingen fiende,
  men man sporde i luften hans hotande närvaro. Tyskland kände ju alla
  till namnet; alla hade hört talas om Weichseln, Elbe och Rhen; man
  begynte höra talas äfven om Donau. Invaliderne hemförde fältkartor i
  grofva träsnitt, där man fick läsa ortsnamnen för de berömdaste
  fältslagen, och höllo i byarna fria föredrag om sina segrar. Ännu låg
  allt detta någonstädes bortom himlaranden i morgontöcknen. Men en liten
  skymt af världen begynte småningom klarna bortåt södra sidan om
  Östersjön. Där fanns verkligen något annat än kejsaren och påfven i Rom,
  mot hvilkas illistiga anslag böner lästes i kyrkorna. Där funnos kristna
  människor, som ledo förtryck och hvilka man måste hjälpa, för att ej
  påfven och kejsaren skulle komma till oss och blifva oss öfvermäktiga.
  _Vi_ måste hjälpa dem; hvem skulle annars göra det?
  
  Riksdagsmännen återvände från Stockholm med mer eller mindre dunkla
  föreställningar om kardinalen i Frankrike och Europas jämvikt. _Vi_
  måste upprätthålla den. Så kommo rykten om segrar: _vi_ hade segrat;
  rykten om nederlag: _vi_ hade blödt. Öfverallt _vi_. Och dock sutto _vi_
  här i så ostörd ro, som skatter och utskrifningar tilläto. Ingen brist
  var på frågor och tårar; till båda funnos dagliga anledningar. Men rågen
  fortfor att växa på sveden, grytan fortfor att koka på elden, yxan
  fortfor att hugga i skogen, väfspolen hade icke saktat sin pilsnabba
  flygt mellan ränningens trådar. I det yttre syntes föga förändring, om
  ej här en förvildad åkerteg eller där en folktom, förfallen stuga, som
  förr sett kraftige män och fyllda brödspett under det sotiga taket.
  Förändringen var en inåtgående. Folket begynte, utan att veta huru, växa
  in i Europa.
  
  Kriget var ingenting nytt, det hade nu utkräft sin blodskatt nästan utan
  afbrott i mer än sjuttio år. Men detta nya krig var ej som de förra mot
  moskoviten, polacken, dansken; mot dem hade man försvarat egna
  hemknutar; nu ville man försvara tro och frihet i hela världen. Detta
  lyfte ett litet folk. Häfdatecknarne må tvista, om trettioåra kriget var
  i sin rätta grund en kamp för herravälde eller en kamp för tro: det
  finska folket visste blott ett, att det stred för tron. Hvad angick
  herraväldet ett folk som aldrig gått ut på eröfringståg, aldrig ofredat
  sina grannar, sedan det själf fick kristen tro, aldrig rest sig, kämpat
  och blödt för annat än eget försvar?
  
  Ett land, som fört krig mot fiender i sjuttio år och krig mot frosten så
  långt det mindes tillbaka, var icke bortskämdt af goda dagar. Det såg
  icke allestädes så ut som i det bördiga och jämförelsevis folkrika
  Nyland. Död var bondens barske beskyddare, nionde Carl; död var den
  store Gustaf II Adolf, som ordnat riket, förrän han drog ut att ordna
  Europa. I de stora, folktoma ödemarkerna herskade rofdjuren, i de
  aflägsna utkanterna adeln och fogdarne. Herrarne togo bondens arbete
  efter behag, redo öfver hans växande sved, körde ihjäl hans hästar och
  kastade honom i fängelse, när han vågade knota. Fogden tömde hans
  sädeslada, utmätte hans ladugård och fordrade om igen hvad han redan
  fått. Mönsterherren tog hans söner till ledet och utsände dragoner att
  fånga dem som lupit till skogs. Landshöfdingen hade vant sig att årligen
  få en silfverkanna af fogden; domaren betraktade partens utsträckta
  fingrar, och hvarje finger betydde en silfverdaler. Prästen, som ock
  skulle lefva, tog sedan hvad öfrigt fanns och svarade den höge herre,
  som tillsatte pastor, amen. Detta i utkanterna, icke allestädes. Men
  präster funnos från yttersta dagens högra och vänstra sida: sådana som
  svulto med folket i försakande nit och sådana som uppträdde illa
  beskänkte i predikstolen eller hårluggades sig emellan och stämde
  hvarandra till rätta för grofva okväden.
  
  Finland var fattigt på allt, utom på tappre krigare, lefvande kraft och
  brinnande tro. En öfverherde importerades från Sverige att ordna den
  halft förvildade kyrkan och grep in med sitt tidehvarfs hårdhändta
  kraft. I nio år hade Isak Rothovius rensopat västra Finlands altaren
  såsom med en skurtvage, när en statsman af första ordningen, Axel
  Oxenstjernas berömde medtäflare och motståndare, riksdrotset grefve Per
  Brahe, landsteg vid Åbo den 21 November 1637 såsom Finlands
  generalguvernör och i verkligheten såsom dess vicekonung. Hans tid har
  fått ärenamnet »grefvens tid» såsom motsats till en annan, illa beryktad
  grefvetid under Gustaf Vasas regering.
  
  Fältmarskalken herr Åke Tott befann sig sommaren år 1638 på sin egendom
  Lavila i Euraåminne socken, när han förnam, att grefve Brahe, som under
  vintern gjort sin första ryktbara resa genom landet till Kexholm, ville
  företaga en ny, kortare utfärd från Åbo till Björneborg. Lavila gård låg
  strax till vänster om vägen, ej långt från Totts öfriga förläningsgods,
  Irjanti och Vuojoki. En så mäktig herre och gammal krigskamrat kunde ej
  obemärkt resa Lavila förbi, äfven om herr Åke ej haft en enskild och
  viktig anledning att bevisa grefven all den ärebetygelse som stod i hans
  makt.
  
  Alltså befann sig herr Åke vid midsommar i Åbo för att inbjuda grefven
  med hans husfru till Lavila och på samma gång vidtaga nödiga
  förberedelser. Lavila var det minst försedda af herr Åkes omväxlande tre
  residens. Ekolsund var det nyaste och ståtligaste, Gerknäs det
  förnämligaste som arfvegods och båda därtill ägande alla förmåner af en
  förtjusande natur. Lavila, med oansenliga byggnader och utsikten öfver
  enformiga åkerfält, kunde endast för sina goda jagtmarker förtjena
  uppmärksamhet. Ett jagtparti skulle således ingå i festens program.
  
  Hvilken skada, att tiden ej medgaf öfverförandet från Ekolsund af de
  rådjur och dofhjortar, som där underhöllos för jägarnes kulor! Lavilas
  skogar kunde vintertid erbjuda en ringad björn samt lodjur och räfvar
  alla årstider, men sommartid fanns intet annat värdigt villebråd än dess
  elgar. Årstiden var så olämplig som möjligt för elgjagt. Hvad ville man
  göra? Af fruktan att elghjordarna glesnat under föregående årens
  skoningslösa jagter utsändes i god tid stallmästaren Lars Palikka med
  sitt folk att förvissa sig om de ståtliga djurens närvaro och, såvidt
  möjligt, bevaka de pass, genom hvilka de kunde förmodas flöja bort till
  aflägsnare, mera fredade skogsbygder.
  
  Palikka med sina trettio man till häst fick ett mödosamt arbete. Elgarna
  hade på sommaren skingrat sig åt alla håll, åt Kumo, åt Säkylä, åt
  Yläne. Han skulle ej lyckats drifva tio af dessa skygga djur till den
  bestämda jagtmarken, om han ej medfört en pojke, som lärt sig att härma
  lätet af alla skogens invånare. Den lille spenslige pilten om tolf år
  var den oförvägnaste ryttaren af de trettio. Han banade sig väg genom
  kärr och snår, där ingen annan kom fram; han efterapade elghonans
  lockljud till hanen, moderns till ungarna och ungarnas till modern så
  förvillande likt, så genomträngande långt, att skogens stolta högdjur
  läto bedraga sig och återvände åt Lavilas nejder, där de förnummo den
  falska signalen. På tredje dagen kunde stallmästaren rapportera, att han
  trodde sig säker om trettio elgar.
  
  -- Godt, sade fältmarskalken, i morgon gäller det. Jag antager, att sex
  äro stadiga i vår skog. En dukat för hvar elg, som vi fälla öfver sex,
  men fälla vi mindre än sex, må du akta din hals.
  
  -- Jag afstår guldet och repet åt Bennu, svarade stallmästaren torrt.
  Utan honom hade ers nåd fått sikta på kråkor.
  
  Lavilas festdag grydde med mulen himmel, som så ofta i högsommaren bådar
  en solklar middag. Klockan tio, när tåget från Åbo närmade sig,
  skingrades molnen. Det var ett långt tåg af vagnar och ryttare. Per
  Brahe var ingen slösare, hans sparsamhet gick ofta i mångens tanke för
  långt, men när han uppträdde som magnat, förstod han att göra det. På
  vinterresan genom ödemarkerna till Kexholm följdes han icke af flera än
  som bekvämt kunde få natthärberge i ett rymligt pörte. På sommarresan
  till Björneborg eskorterades han af sextio ryttare, uppvaktades af tolf
  adlige pager, medförde en furstlig betjening samt därtill sin grefvinna,
  Kristina Katarina Stenbock, ledsagad af Åbotraktens talrika adel och
  flera andra inbjudna högställda gäster, hvaribland presidenten i
  hofrätten, herr Jöns Knutsson Kurck. Var Kurck förnäm, så var den nye
  generalguvernören ett hufvud högre, och underhöll Kurck ett hof i Åbo,
  så inristade Per Brahe i sina förfäders minnesvårdar på Visingsö:
  _»rexit», han regerade_.
  
  Detta lysande tåg af mer än tvåhundra gäster mottogs vid Lavilas
  gränsegrind af fältmarskalken med en krigares enkelhet. Sjuklig och
  grånad i förtid vid sina fyrtio år, satt han till häst, ehuru plågad af
  gikt; han behandlade gikten som han behandlat polackerne: vräk dem i
  diket, framåt! Till fots gick herr Åke numera med krokig rygg och
  släpande ben, men engång i sadeln, satt han ännu som gjuten i brons; här
  var han ännu den forna snöplogen. Unge herr Klas, hans son, nu åtta år
  gammal, red Pilen, sin favorithäst, och Pilen, dresserad i tidens bästa
  ryttareskola, kråmade sig under den lätta bördan, som hade han platt
  förgätit sin ringa härkomst från Kaskas torp. Lars Palikka med sex
  ryttare i gårdens bästa munderingar ledsagade fältmarskalken.
  
  Brahe åkte med sin grefvinna i den tunga, med fyra hästar förspända och
  med gyllene grefvekronor öfversållade täckvagnen. Han var då i blomman
  af sin kraft, trettiofem år, högrest, kraftfull och blid, med det
  intagande uttryck af ädelhet, klokhet och mildhet, som målarens pensel
  och skulptörens mejsel bevarat åt eftervärlden. Det långa, benade håret
  föll i rika böljor ned öfver spetskragen, och resmanteln sammanhölls vid
  halsen af ett enkelt guldspänne. Grefvinnan var fyra år yngre, med
  Stenbockska släktens energiska, men behagliga drag. Hon följde modigt
  sin make på hans vida ödemarksresor i Finland.
  
  Tåget höll stilla. Enligt hofsed skulle värden ha nedstigit af hästen
  för att kyssa grefvinnans hand, men herr Åke satt kvar. Aldrig hade ett
  pikstygn af gikten kommit mera olägligt. Den ceremoniösa
  välkomsthälsningen blef kort. Färden fortsattes under äreportar och
  fladdrande standar, begapad af halfva Euras befolkning som åskådare.
  
  Alldeles utan äfventyr uppnåddes icke Lavila gård. Lille herr Klas
  befanns utomordentligt road att för detta lysande sällskap visa sin
  ryttarekonst och borrade sina små sporrar så tappert i Pilens sidor, att
  den unga hästen, yster och ovan vid ett så talrikt följe, förlorade
  tålamodet. Hans ryttare lät honom dansa vid den grefliga vagnens sida,
  då olyckligtvis Pilen råkade i en obehaglig beröring med vagnshjulen och
  företog sig att skena framåt landsvägen på fältmarskalkens eget välkända
  sätt, utan förskoning för allt som hade armar och ben att förlora. Oreda
  uppstod, skrik hördes bland åskådarne. En af betjeningen blef kullriden
  och upptogs med ledbruten arm. Det var presidentens grant utstyrde
  hofmästare, Antonius Pape.
  
  Lars Palikka fick en vink att eftersätta den skenande hästen. Då hördes
  en hvissling: Pilen stannade fnysande, skrapande sanden med högra
  framhofven. Åter en hvissling, och det skrämda djuret, ännu darrande i
  alla leder, lät taga sig utan motstånd. Bennu klappade favoriten på
  halsen och ledde honom fredligt vid tygeln. Men lille Klas gjorde
  invändningar:
  
  -- Släpp tygeln! Jag håller mig nog i sadeln, jag reder mig själf!
  
  Bennu lydde icke befallningen och fick ett rapp af den lilles ridspö.
  Det gällde båda piltarnes ära inför en stor publik. Bennu fattade
  ridspöet, slungade det långt bort öfver gärdet och fortfor att leda
  Pilen vid tygeln. Utom sig af vrede och blygsel, hoppade lille Klas ur
  sadeln och anföll sin unge stallmästare med näfvar och naglar, till icke
  ringa förlustelse för de talrike åskådarne.
  
  Gossen från Kaskas, fyra år äldre, hade förstånd nog att värja sig
  endast med armbågen som en sköld, men icke slughet nog att hålla god
  min. Lille Klas såg honom skratta med alla de kringstående och skrek med
  de åtta årens djupt sårade ärelystnad:
  
  -- Gå bort! Gå bort! Jag afskedar dig, du får icke mera vara min
  stallmästare!
  
  Lars Palikka fattade utan vidare Pilens tygel och ledde honom till
  gården. Kanondunder och smattrande trumpeter begynte hälsa Finlands
  generalguvernör välkommen till Lavila gård. Ingen tänkte på två trätande
  pojkar.
  
  Lavila hade sina skäl att stå klädt i bröllopsskrud, med praktfulla tält
  uppslagna på den rymliga gården. En hedersvakt af tolf dragoner och
  tjugufyra man Åbo läns infanteri mottog gästerne. Herr Åke klef med möda
  ur sadeln och räckte sin hand åt grefvinnan vid vagnssteget. Pager af
  Finlands äldsta adel höllo stigbyglarna. När gästerne infördes till
  boningsrummen för att ordna sin resdräkt, framburo andra pager
  silfverhandfaten.
  
  Där fattades likväl något vid mottagandet; där fattades en värdinna på
  Lavila. Herr Åkes första husfru, Sigrid Bjelke, hade gått ur tiden för
  fyra år sedan, efter att hafva gifvit sin make tre söner, af hvilka
  endast en, lille Klas, lefde kvar. En i historien okänd gammal faster,
  fru Elin, tjenstgjorde för tillfället som husmoder i herr Åkes gård, men
  drog sig blygsamt tillbaka vid gästernes ankomst. Hon var en af de
  gammaldags fruar på landet, som aldrig lärt hofseder, talade dålig
  svenska och kunde uttrycka sitt hjärtas mening endast på sitt modersmål
  finskan.
  
  Herr Åke hade nogsamt insett denna betänkliga brist i ett välordnadt hus
  och, trots sina krämpor, redan ett par år gått i trägna friaretankar.
  Ryktet visste berätta, att unga finska fröknar, hvilka på närmare håll
  sett den bistre änklingen krokna för sina krämpor, funnit honom mera
  passande för sadeln än för brudstolen och, utan respekt för hans
  hjälterykte, tilldelat honom en bleklagd korg. Men herr Åke var icke den
  som lät sig förskräcka. Han lyfte oförfärad sin blick till ett af de
  förnämsta partier i Sverige, till ingen mindre än den högättade, då
  tjuguåttaåriga Kristina Brahe, syster till grefve Per och för närvarande
  vårdarinna för dennes i Sverige kvarlämnade barn. Fröken Kristina var en
  äkta Brahedotter. I denna mäktiga släkt underordnades alltid hjärtat
  under statsklokhetens beräkningar, och alltså öfverlämnade hon åt sin
  broder att svara friaren. Grefve Per öfvervägde och fann fältmarskalken,
  herr Åke Henriksson Tott, med allt hans kungliga blod, något för lätt.
  En Brahedotter borde skrifva _rexit_ äfven på sin mans förfäders
  grafvar. En Tott kunde väl åberopa Erik XIV och drottning Karin, men
  just om drottning Karins krona och legitima arfvingar hyste den svenska
  högadeln vissa betänkligheter.
  
  Herr Åkes frieri till Kristina Brahe hade hängt på grefveläppar mer än
  ett år, när det nu på Lavila gällde att ställa magnat mot magnat. I
  rikedom stod Lavilas herre långt under herrn till Visingsborg och kunde
  ej ens mäta sig med herr Jöns Kurck till Laukko. Men något för något.
  Sparsamhet hörde ej till en krigares dygder.
  
  Klockan var elfva, den vanliga middagstimmen. Tyngda af rätter,
  inväntade långa bord på gårdens gräsplan bordsbönens och psalmens slut.
  Mat och dryckesvaror beräknades icke för falska smuttare. Allt var
  stadigt, såsom det skulle vara för ett tidehvarf som grep Europa i
  kragen. Af herr Åke Totts middag finnes ej en sådan lång viktualielista
  kvar, som vi läsa från månget annat sextonhundratalets gästabud, men
  köksmästaren från Stockholm hade ej sparat på tidens smak, som fordrade
  bastanta, starkt kryddade rätter. Drottningssoppan på gäddor serverades
  med hårdkokta äggulor, mandelbollar, lök och nejlikor. Oxsteken hade
  legat ett dygn i hvitt vin, försatt med citron, innan han fräste på
  spettet och frambars pepprad, starkt späckad, med champignoner och
  kapris. Äfven den kokta laxen var späckad med fläsk; tjädrarna,
  dufvorna, kapunerna, kokta i tolf timmar, inburos med öfverflödande
  garnityrer af timjam, johannislök, persilja, pomeranser, oliver och
  körsbär. Hemvuxna musseroner och på tråd torkade murklor garnerade fisk
  och stek. Vildpastejen af renkött och rapphöns fick icke saknas, ehuru
  man inväntade jagtens rikare byten. Desserter framburos af många slag,
  äfven syltade törnrosblad med smultronvin; andra viner runno i strömmar.
  Tiden var krigisk ända in i bakverken, som, med en smickrande
  anspelning, föreställde Würzburgs belägring år 1631, där samma kanonkula
  öfverhöljde konungen och grefve Brahe med grus.
  
  Musik hade hämtats från Åbo. Tre hvitklädda morianer från Ekolsund
  betjenade grefven, grefvinnan och presidenten, en bakom hvarderas
  högkarmade stol. Två dvärgar från Tavastland iskänkte sekt i
  silfverpokaler. Grefvinnan fann vid sitt kuvert en bukett af de dyraste
  holländska tulpaner, sammanhållen af en fin guldkedja, tagen vid någon
  plundring i Polen och fäst vid tulpanerna med en fint arbetad
  silfvernål, föreställande en lilja, och likaledes ett krigsbyte. Värden
  föreslog under kanondunder i tre korta, styfva tal välgångsskålar för
  hennes majestät drottningen och hennes tappra armé, för grefven,
  grefvinnan, presidenten och de öfrige gästerne.
  
  Den talrika sviten undfägnades på en äng invid gården. Hästarna betade i
  ett af dessa hafrefält, som Lars Palikka kallade jordbruksskräpet.
  
  Efter en timmes rast smattrade åter trumpeterna, jagten skulle begynna.
  Gästerne, äfven damerna, stego till häst. Men den som ej lyckades klifva
  i sadeln, det var den berömdaste ryttaren bland dem alla, herr Åke
  själf. Han hade slösat med sina jättekrafter, som hans kunglige morfar
  med herr Eskils gemak, skattkammaren. Det vissaste bytet från hans
  fälttåg, gikten, hade icke kommit väl sams med det spanska vinet och
  krökte den väldiges knäveck i nästan lika spetsig vinkel som Euras
  snöplog. Kämpen från Grebin brottades med sin fiende så, som blott Åke
  Tott kunde det; han röt som i spetsen för sin brigad, men i sadeln
  lyckades han icke komma.
  
  -- En hängbår!
  
  Och kort före den tid, då Johan Banér i sin hängbår gäckade alla
  kejsarens härar, bars en annan af den store konungens lärjungar, lika
  bruten, men lika obesegrad, till jagten vid Lavila.
  
  Jaga stod på dagens program, och jaga skulle man. För mycket statsman
  för att älska krigarens vilda lek, var grefve Brahe dock ädling nog att
  icke förakta sporten. Hundarna löskopplades, elgarna drefvos till de
  pass, där jägarne väntade dem. Hjorden nalkades, skotten fyllde luften
  med ljusblå bollar af rök, ekot återvände mångfaldigadt från bergen. I
  ett nu voro de skygga djuren försvunna i småskogen, där deras
  månggreniga horn söndersleto kvistar och snår. Blodspår utvisade, att
  flera kulor träffat. Jagtens ära var räddad, men icke bytet. Endast en
  ståtlig elgtjur blef på platsen, fallen för grefvens kula.
  
  Herr Åkes stämma, där han låg på hängbåren, oförmögen att lyfta geväret,
  öfverröstade trumpeternas skall:
  
  -- _Chargez! Poursuivez! Par force! Ici, Diana, ici!_ -- och
  fältmarskalken pekade åt det håll, där hjorden försvunnit. Än en gång
  igenkändes den stämma, som kommenderat vid Grebin: »hakkaa päälle», hugg
  in!
  
  Jagten flög fram i sporrstreck åt det anvisade hållet. Men Lavilas skog
  var oländig och elgarna mera hemvana där än ryttarnes hästar. Efter två
  timmars ansträngande kamp mot kullfallna stammar, snår och bergsklyftor,
  återvände jägarne, uttröttade, med endast två skjutna elgar, den ena af
  dem en halfvuxen kalf.
  
  Herr Åke lade intet band på sitt vresiga lynne.
  
  -- Jag skall hänga den skurken Palikka i den högsta gran, som burit ett
  bastrep. Trettio långbenta räklar lofvade han mig i ärligt skotthåll.
  Jag skall spika hans öron öfver mitt hundstall.
  
  -- Vår jagt har utfallit excellent för denna årstid, anmärkte grefve
  Per, beredvillig att förklara nederlaget som seger. -- Min bäste
  fältmarskalk, jag vill hålla Visingsborg mot ert Lavila, att vi i Mars
  eller Oktober skulle hafva nedlagt trettio högdjur på denna superba
  jagtmark.
  
  En rörelse uppstod omkring grefvinnan. Hon hade burit middagens bukett
  vid sin barm och under ridten tappat detta dyrbara minne, jämte dess
  guldkedja och silfvernål.
  
  Man sökte utan framgång. Jagten hade långtifrån utfallit så lysande som
  dess tillställare hoppats, men en krigare måste vara beredd på lyckans
  omskiften. Det borde dock räknas såsom en seger, att den förnämste
  gästen återvände som pristagare.
  
  
  
  
                           9. Wittstocks minne.
  
  
                                            Segern aftorkar många tårar.
  
  Efter hemkomsten från jagten var herr Åke nödsakad aflägsna sig en stund
  för att taga ett bad på porsris. Hans förnäma gäster hade spridt sig i
  grupper, de äldre i samtal, de yngre i lekar. Utom de redan nämnda och
  flera onämnda sågos här presidentens döttrar Kristina och Beata Kurck;
  friherrinnan Brita De la Gardie från Lemsjöholm; fru Beata Uggla, född
  Wachtmeister, från Brödtorp med sin son Klas; fru Katarina Bjelke, född
  Fleming, från Svedja; fröknarna Karin och Sigrid Horn från Åminne;
  fröknarna Sara Skytte och Elsa Duvall; den nu nittonårige Herman Klasson
  Fleming till Villnäs, sedan amiral och riksråd; Arvid Göransson Horn
  från Kankas och unge kornetten Henrik Hansson Lindelöf till Kärkis,
  hvilken dessa dagar skulle afsegla till Tyskland. Grefve Per och
  presidenten Kurck sutto i ett af tälten, fördjupade i ett samtal om
  Finlands styrelse.
  
  -- Välan, sade grefven, ni känner er assessor i hofrätten Henrik Teit.
  Jag designerar honom till den förste bergmästare här i landet. Se där
  unge Lorentz Creutz. Ett ord, Lorentz! Man säger, att du en dag ämnar
  stiga högt i världen.
  
  Ynglingen bugade sig och svarade småleende:
  
  -- Med ers nåds tillåtelse vill jag göra mitt bästa. En gammal häxa från
  Tyrvis har spått mig, att jag en dag skall flyga i luften med ett
  linieskepp.[1]
  
  -- Godt. Jag vill förekomma detta genom att skicka dig ned i de djupaste
  grufvor du kan påträffa. Gör dig redo att i nästa vecka resa ut för att
  leta bergmalmer. Nå? Hvarför tror du att Gud bäddat detta landet så
  hårdt på berg, om ej för att lägga något uti dem?
  
  Ynglingen förklarade sig genast färdig. Han dugde till allt, kanske
  minst till riksamiral.
  
  -- Detta land -- fortfor grefven till herr Jöns -- gifver mera varor
  ifrån sig, än det själf någonsin behöfver emottaga. Där annat sker, kan
  slik hushållning aldrig försvaras. Det ligger nu för fäfot, men ställ
  det i skick, och det skall förliknas vid ett af de icke mindre
  konungariken i Europa.
  
  -- Eders nåd har gjort där en god början till, genmälde presidenten
  aktningsfullt. Den förste landtmätaren uppgår sin rå, den förste
  jägmästaren tager vara på skogar och villebråd. Och -- behagar ers nåd
  kasta en blick ditåt? -- den första postens kurirklocka klingar på
  landsvägen!
  
  Det var verkligen den första posten, införd i Sverige 1636 och i Finland
  1638, som skramlade förbi i sin rankiga kärra från Åbo till Björneborg.
  Samtidigt infördes de första gästgifverierna. Denna oansenliga,
  skramlande postkärra år 1638 var ett bevingadt steg framåt för två
  sekler.
  
  [Fotnot 1: Lorentz Creutz, sedermera landshöfding i Åbo, riksråd och
  amiral, flög i luften med amiralsskeppet Kronan och åttahundra man i
  sjöslaget vid Öland den 1 Juni 1676.]
  
  -- Salig kungen, Gud löne honom, har lagt fundamentet med hofrätten,
  skolorna och fyra städer, svarade Brahe med sin lugna, blida och kloka
  blick. -- Där jag kan foga en hörnsten till, vill jag med Guds hjälp
  försöka't. I kunnen själfve jugera hvad här för aspecter stå att
  förvänta. Detta landets folk är dågse i krig, och där någon kommer
  utomlands, uträttar han mer än tre andra, men här hemma snarka de bakom
  ugnen, så det knakar i stockväggen. Min mening är, att först skola de få
  hela bibeln på finska, och sedan skall här statueras en _academia_,
  annars blir aldrig folk af dem.
  
  -- Där nådelig Gud unnar oss fred och bättre tidsens lägenhet, anmärkte
  presidenten betänksamt.
  
  -- Ja, smålog grefven, så sägen I, gode herrar, så månge I ären. Menen
  I, att vår värd, fältmarskalken, där han låg giktbruten i hängbåren,
  införväntade tidsens lägenhet, innan han gick i badet? Eller inväntar ni
  tidsens lägenhet för att låta i vett och adelig idrott uppfostra er son
  Knut, som nu, vill jag minnas, är sexton år. Nej, undskyll, min bäste
  president, jag tror för visso, att ni skickar honom hellre i dag än i
  morgon under skolmästarens tukt. Detta folket må väl ock kallas sexton
  år, efter det sådan armkraft visat i rikets tjenst. Och det är nu, fast
  mer än eder Knut, en _rudis indigestaque moles_, ett obarkadt timmer,
  där det dock kan blifva en furubjälke i rikets grundval. Så skicka det,
  som er son, att barkas, utan att fråga om tidens anlete visar regn eller
  solsken!
  
  -- Prästerskapet här i landet tål allt vid hyfvel och skurbalja, medgaf
  herr Jöns. Hade vi nyss icke ett mål före i hofrätten, där kapellanen
  Andreas slagit sin klockare blodvite och kastat sin hustru i brunnen för
  att hon skällde honom en fylletratt?
  
  -- Präster och domare, fogdar och bönder, tag den ene för hufvudet, den
  andre är dessolik! Ser ni där borta på ängen! Stå de icke fulle i en
  skock och skjuta till måls på hvarandra med pilar? Och röken där öfver
  ryttarnes stormhattar? Är det en stockeld de tändt för att värma sig
  midt i sommaren? Tobakspipor är det, som de marodörerne fört med sig
  från Tyskland. Och nu lära de bondpojkarne dricka tobak[2] som
  skorstenar. Sådant går i dem flinkare än tio Guds bud. Statuera en
  _academia_; för bestier hjälper här intet mindre.
  
  -- De skråla icke mer, de lyssna på en karl, som uppklifvit på stenen.
  Han förtäljer något för dem ...
  
  -- Låt oss höra hvad han förtäljer! återtog grefven. Att döma af
  kyllern, är karlen en af Åbo läns ryttare.
  
  Den halfrusiga skaran på ängen -- afsuttne ryttare, betjening och
  landtfolk -- hade förlustat sig med ett nöje i tidens smak. Ännu
  brukades bågar ofta vid jagt för att inbespara krut och bly. Nu sköt man
  till måls på hvarandra med trubbiga träpilar, och för att göra nöjet
  fullständigt, omlindades pilen med blår, som antändes vid afskjutandet.
  Än en, än en annan uppställde sig frivilligt till måltafla och värjde
  ansiktet med den bästa sköld, som låg närmast till hands: ett byttlock,
  en granruska, en hösäck. Ju flera skrubbsår, brända jackor och svedda
  skägg, desto muntrare. En pilt var lekens hjälte. Spenslig och vig,
  försmådde han annat värn än en kråkskramla som sköld; hans öga var så
  säkert, att han förutsåg pilens riktning, böjde sig undan och träffades
  endast två gånger. Ena gången sveddes hans haka, andra gången hans högra
  hand. Det var svidande sår, men gossen låtsade som hade ingenting händt.
  När pilen hven oskadlig förbi hans fladdrande svarta hår, skramlade han
  triumferande med sin improviserade sköld, och åskådarne instämde med
  höga jubelrop.
  
  [Fotnot 2: Första uttrycket för röka tobak.]
  
  Snart uppträdde en manligare kämpe, en skäggig, knubbig, axelbred
  korporal af Åbo läns kavalleri, Taavi benämnd, hemma från Eura, där han
  nu omgafs af gamla bekanta. Hemsänd på värfning, ståtade han i sin
  svarta läderkyller och full mundering för att imponera på pojkarne.
  Sedan denna svarta krigskråka skrattande mottagit några brinnande pilar
  utan annat värn än armbågen och kyllern, uppmanades han att berätta
  något från kriget, klef på en sten och församlade kring sig en lyssnande
  skara. Han var en af stormfåglarna i tidens luft, en stänk af
  hagelskuren där borta, ett eko af dessa fjärran trumpetstötar, som kommo
  Europas luft att skälfva, men som här förlorade sig i en sorglustig
  folksaga.
  
  De höge herrarne hade, obemärkte af talaren, banat sig väg till hans
  grannskap och hörde honom fortsätta på munvig finska, med en
  förvrängning af namn, som vore alldeles obegriplig utan noter till
  texten.
  
  -- Ja, gossar. Där stodo vi i en stad, som het Parkki eller Pirukas[3],
  jag minns ej så noga, i Mäkelä[4] var det. Hatzen[5] och sachsarne stodo
  vid Pirilen[6] i byttan med lock på och en pinne för. Nosa hit litet,
  sa' Panéren[7] till Hatzen, så får jag se om du har surmjölk i byttan.
  Hvad skulle han! Jag mår bäst här i smöret, sa' Hatzen. Nå så, vi
  svulto, vi. Bonden bökade i jorden efter en rutten rofstjälk, soldaten
  fick ett mögligt halft rågbröd, sura äpplen och regnvatten så mycket han
  orkade dricka. Vare då; äpplen har man ej alla dagar. Tyskarne, som voro
  med oss, kände lukten af korf från byttan och började rymma. Det bär åt
  Helsingland, sa' Panéren; han tyckte mera om vin än regnvatten, han.
  Gossarne, sa' han, behöfva något att äta. Så togo vi Vaaveli[8] och
  skrapade mössmat från golfvet af spannmålslårarna, men somlige åto
  agnar.
  
  [Fotnot 3: Parchim.]
  
  [Fotnot 4: Mecklenburg.]
  
  [Fotnot 5: General Hatzfeld.]
  
  [Fotnot 6: Perleberg.]
  
  [Fotnot 7: Johan Banér.]
  
  -- Si, fortfor Taavi, då tyckte Hatzen och vursten[9], att vi hade det
  alldeles för godt, och gingo oss i vägen på Kräkken[10]. Nu skall
  töffelen[11] taga dem, sa' Panéren, vi marsera till Kräkken. Var inte
  hull'[12], sa' Pekka och Paavali[13], Lessle och Lennarten[14] mente: gå
  på gossar! Ja, vi frestade på ... Vänta lite, jag skall klara det för
  er. Här är senten i olle patall[15], här står Lessle med skottar,
  tyskar, svenskar och Viborgs fotfolk. Där vid hafrelandet är högra
  flygeln, där rida Panéren och Lennarten och jag med Åbo läns
  valleri[16]. Pelten och Wittenpers[17] het' våra öfverstar, Gud bevare
  herr öfversten, inte voro de blyga! Här vid gården är vänstra flygeln
  under Tålhanse och King[18] med nylänningarne. Si nu, vid Kräkken var
  ingen öltunna, som här, där var enris och våta mossar, för Tålhansen
  skulle svänga rundtom Kräkken och bita dem i ryggen, som visade oss
  tänderna. Serven[19] står där bakom landsvägen ... Räck hit kruset,
  Antero; jag har fått krutrök i halsen.
  
  [Fotnot 8: Havelsberg.]
  
  [Fotnot 9: Kurfursten af Sachsen.]
  
  [Fotnot 10: Schreckenberg, väster om Wittstock.]
  
  [Fotnot 11: Der Teufel.]
  
  [Fotnot 12: Hullu, galen.]
  
  [Fotnot 13: Per och Pål.]
  
  [Fotnot 14: Skotten Lesslie och Lennart Torstenson.]
  
  [Fotnot 15: Centern i _ordre de bataille_.]
  
  [Fotnot 16: Kavalleri.]
  
  [Fotnot 17: Thure Bjelke och Johan Wittenberg.]
  
  [Fotnot 18: Stålhandske och skotten King.]
  
  [Fotnot 19: Reserven.]
  
  -- Nå ja -- fortsatte talaren, sedan han nedsköljt krutröken -- Hatzen
  stod där vid berget, han och vursten med tjugutre tusen man, och vi hade
  sextontusen. Där är Kräkken, förstå ni: kanoner, oj, oj, som veden
  sprakar i bakugnen och lågan slår öfver muren ut! Vi svängde åt rian,
  fotfolket klef på Kräkken. Ena handen geväret, andra handen buskarna,
  rötterna, hala såpan var det, än kuperkeikka på magen, än upp med karlen
  på fötter igen. Huj, så föll hela kråkboet öfver oss, tre mot en; där
  kom en bra karl fortare ned, än kan kommit upp. Hugg in! sa' Panéren; vi
  höggo in. Hugg än en gång! sa' han; ja, general! Tredje gången; Panéren
  red med oss. Fjärde gången; Lennarten red med oss. Femte gången; Panéren
  och Lennarten redo med oss, hitåt, ditåt, yxan på sveden, lian gick
  öfver hårdvalls äng. Eld kom i skogen rätt bakom oss ... där bakom
  hafrelandet! I och hi, pikar framför, kulor bakom. Lessle red in med
  senten till hjälp. Puh, ja, nu fingo vi andas jämt så länge en häst
  dricker ur brunnen. Sjette gången hugg in! Ja, general. Sjunde gången
  ... tuhat tulimmaista; hästarna löddrade hvita skummet! Åttonde gången
  ... ryttarne kipade luft som smedens blåsbälg. Alla blödde, jag blödde,
  pik genom axeln, hästarna blödde ... Brita, där föll han, Heikki, pojken
  din, raska gossen, bra karl, ärlig dragon, föll som en brudgum i dansen
  för bruden ... Hör hit, sa' Panéren: hvem vill dö med mig för drottning
  Kristina och gamla Sveriget? Ja, general, eläköön Sveriget och gamla
  Finland! Nionde gången ... hästarna snafvade öfver döda och döda och
  döda ... ryttarne segnade ned ur sadeln ... Tionde gången ... icke voro
  vi hundra af tusen kvar ... Slut med Taavi, svart för ögonen, föll som
  järpen från granens topp. Antero, har du legat under en död häst?
  
  ... De redo öfver oss, där vi lågo fallna i blod. De ropade: toria!
  toria![20] Och det började skymma på kvällen, blodet rann, regnet föll,
  natten kom: toria! toria! ... Men på Kräkken blef anskri. Ha ni sett
  vargarna rusa in i en fårskock på trädesåkern? Sveden kommen! Sveden
  kommen! Sveden kommen![21] Tålhansen var där med Kingen ... allt
  öfverända, allt fötter, fötter, fötter, slut med torian! Serven kom ...
  så vi upp i sadeln igen, söndertrampade, ledbrutna, blodiga ... Ja,
  gossar, vi voro ännu några, som kunde lyfta ett ben i stigbygeln! Så ut
  i mörkret efter Hatzen och fårskocken ... Gud med oss! Sveden kommen!
  Piken i ryggen ... där en, där två, där fyra ... När det var så mörkt,
  att vi höggo i träden, vände vi om. Men när dagen grydde, redo vi alla,
  som hade en häst, med Tålhansen och togo fångar, fanor, byte. Vursten
  red undan, purr, purr, så det skrek i hans runda mage! Aldrig den
  vursten ridit så kvickt, sedan han rymde från Reitele[22]. Vi togo
  silfverkannorna, nammade allt hans skummande öl ... si det var öl,
  gossar! ... Alla deras kanoner, trossen, maten, penningarna, hundra
  fanor ... tjugu gula dukater fick Taavi för en ... och så kommo goda
  dagar, fläsk, öl, vin, och Panéren drack, och Tålhansen drack, och Taavi
  drack, men regnvattnet läto vi rinna. Si det var toria, gossar! Det var
  lustigt. Vi skrattade påfven, skrattade Hatzen, skrattade vursten ...
  Lefve drottningen! Nå, hvem vill blifva en käck karl och förtjena tjugu
  guldpenningar för en sliten silkestrasa?
  
  [Fotnot 20: Victoria!]
  
  [Fotnot 21: Die Schweden kommen, svenskarne komma!]
  
  [Fotnot 22: Breitenfeld. Taavis berättelse gällde Johan Banérs blodiga
  och glänsande seger vid _Wittstock_ den 24 September (4 Oktober) 1636,
  där svenska hären förlorade i döde och sårade inemot 5,000 man, medan de
  kejserlige och sachsarne förlorade 11,000.]
  
  Ja, lefve drottningen! Talaren nedsteg, under åhörarnes jubel, som en
  segerherre från stenen, halft lustig, halft gråtögd, något mjuknad af
  öl, men mera af slagfältets blodiga minnen, viss om att vara förstådd
  och kanske äfven att fylla en eller annan lucka i de glesnade lederna af
  sin skvadron, som nu stod i Pommern. Åhörarne, liksom han under
  inflytande af dagens välfägnad, hade förlorat sitt trumpna finska lugn;
  man såg dem ömsom skrattande, ömsom gråtande öfverhopa ryttaren med
  vänskapsbetygelser och nya ölkrus. Han var dock en af deras egna; alla
  hade sett honom gå för plogen, förrän han ikläddes kronans mundering och
  fick upplefva så märkvärdiga ting. Ja väl, af de tjugu, som utgått med
  honom från Euraåminne, var han den ende som återvände; några hade han
  sett falla vid sin sida i striden, andra hade han förlorat ur sikte i
  fältlasarettet eller i fångenskapen. Men han var dock en kvar, och
  hvilken ära, hvilka rikedomar hade ej _han_ vunnit! Hvarför kunde icke
  en annan blifva hvad han blifvit? Skada blott, att så få unga män funnos
  kvar att klifva i kronans sadel! Piltarne under aderton år beslöto
  ofördröjligen göra det.
  
  De två herrarne återvände till gården med blandade känslor. Båda för
  detta krigare, förstodo de uppskatta intrycket af en seger, men båda
  numera riksråd och statsmän, visste de äfven hvad krigen kosta.
  
  -- Det är annan touche i trumpeten nu, än här var efter Nördlingen,
  anmärkte Brahe betänksamt. Krigslyckan är en snöfästning i Mars;
  garanterar ni frost eller tö? Såg ni modern, för hvilken karlen omtalade
  hennes sons fall? Var det ej så ni tolkade det för mig? Hon såg ut som
  ett fattighjon, men jag kunde ej upptäcka en tår på hennes vissnade
  kind. Var kvinnan förslöad af sorg och elände? Kanske, kanske icke.
  Segern aftorkar många tårar. Räknade ni de unga karlarne där, som
  återstodo för plogen? Jag räknade dem: de voro bland de två hundra
  människorna tolf eller femton. Det är landets ruin, Kurck. Skaffa oss
  fred!
  
  -- Rikskanslern sköter utrikesärendena i Tyskland efter sitt _bon
  plaisir_, svarade presidenten med en axelryckning. Kurck var, likasom
  Åke Tott, en af Axel Oxenstjernas motståndare i rådet.
  
  Brahe teg. Han skickades ju till Finland för att ej blifva det
  Oxenstjernska partiet i Stockholm för öfvermäktig.
  
  Herr Åke hade piskat bort gikten med porsris. Han visade sig åter bland
  sina gäster som den uppmärksammaste värd. En friare måste uppträda ung
  och galant.
  
  Aftonmåltiden serverades klockan sju med konstfärdigt anrättad elgstek
  af dagens byte. Större delen af gästerne skingrade sig för att genom den
  ljusa sommarnatten återvända till fränder och vänner. Hvar skiljes
  ungdom utan varmare känslor? Henrik Lindelöf sade till Sara Skytte: ett
  minne af eder till kriget, och jag skall vara osårbar! Lorentz Creutz
  sade till Elsa Duvall: en slagruta af eder, och jag skall finna guld i
  alla Finlands berg! Skickelsen, hvilken så sällan trycker sitt
  imprimatur på ungdomens drömmar, lät båda desse unge män med en
  missräkning köpa lifvets lycka. Henrik Lindelöf stupade sju år därefter
  i kriget som ryttmästare, men icke förr än Sara Skytte blifvit hans
  maka. Lorentz Creutz fann intet guld i Finlands berg, men han hemförde
  redan år 1639 Elsa Duvall som sin lyckliga maka.
  
  Grefve Brahe och presidenten Kurck med sina familjer kvarstannade öfver
  natten på Lavila. De sutto efter aftonmåltiden i tältet med herr Åke och
  lille Klas, som, sjuk af förargelse och konfekt, hade blygts att visa
  sig förr än nu. Stallmästaren Lars Palikka inträdde och framräckte åt
  grefvinnan med militärisk honnör hennes förlorade bukett med vidhängande
  guldkedja och silfvernål.
  
  Grefvinnan, angenämt öfverraskad, frågade hvem som funnit buketten.
  
  -- En gosse i unge herr Klas' tjenst fann blommorna vid bäcken, där ers
  nåd red öfver till jagten.
  
  -- Kalla hit honom!
  
  Bennu framfördes. Han bar ännu märken af de brinnande pilarna på handen
  och hakan.
  
  -- Du är i tjenst hos unge herr Klas?
  
  -- Jag har fått afsked.
  
  -- Redan? Det var bittida. Hvarför har du afskedat honom, Klas?
  
  -- För att han är dum. För att han icke lyder, när jag befaller, svarade
  det hoppfulla ämnet till en blifvande kavaljer af första rangen.
  
  -- Hvad säger du? inföll fadern, fältmarskalken.
  
  -- Jag har afskedat honom, för att han är dum, upprepade sonen trotsigt.
  
  -- Hvad nu, Klas? Ni ha ju varit de bästa vänner. Han har lärt dig rida,
  karl, och dessutom är han min gudson. Hur var det, Palikka? Var det icke
  någonstädes i Tavastland? Och stod icke hans nåd presidenten fadder vid
  samma tillfälle?
  
  Stallmästaren bekräftade detta någonstädes hvar som helst. Presidenten
  kunde icke påminna sig någon gudson i Tavastland.
  
  -- Jag skulle också ha glömt det -- smålog herr Åke med en af sina
  bistra grimaser -- om jag ej haft det missödet att rida omkull min ärade
  frände i snödrifvan och sedan druckit förlikning med honom i ett pörte i
  Satakunta.
  
  -- Nu minns jag det, återtog presidenten, samlande sina tankar. -- Det
  var i Nyland, i Sjundeå, tror jag, eller i Lojo. Medgif, min älskvärde
  frände, att ni red som en kroat. Jag var icke litet förvånad att hafva
  armar och ben i behåll, och min hofmästare kan intyga i dag, att er son
  Klas brås på sin tappre far ... Ja, så var det. Den berömde mäster
  Sigfrid inbjöd oss till ett torp. Han kristnade ett par tvillingar, tror
  jag. Skulle gossen vara en af dem?
  
  -- Ja, sade herr Åke. Klas, förlik dig med pojken, han är en bra
  ryttare!
  
  Lille Klas besinnade sig. Fadern var svag för honom, såsom en sjuklig
  ädling är för ende ättlingen af ett lysande namn, det visste gossen
  mycket väl, men fadern var icke heller att leka med, när han vardt vred.
  Klas skulle låtit blidka sig, om här ej funnits åskådare, för hvilka en
  ung adelsman om åtta år ej kunde förödmjuka sig. Alltså lät han förstå,
  att om Bennu ville kyssa hans hand och bedja om förlåtelse, ville han
  låta nåd gå för rätt.
  
  -- Kyss hans stöfvel! Icke blir du sämre för det, skrattade
  fältmarskalken.
  
  Den som icke kysste hvarken hand eller stöfvel, det var Bennu. Han
  förklarade, att han intet ondt gjort, och berättade tilldragelsen.
  
  -- Är det så, Palikka?
  
  Stallmästaren svarade försiktigt, att Pilen skenat och blifvit hejdad af
  Bennu. Herr Klas hade hållits i sadeln som en hel dragon, men han skulle
  ej längre förmått styra den skrämda hästen.
  
  -- Marsch till din sofkammare! befallde herr Åke sin unge ättling.
  Gossen lydde vresigt, efter en sirlig, i Stockholm inlärd bugning för
  gästerne i tältet.
  
  -- Hvad heter du? frågade grefvinnan den orädde tolfåringen, som
  behagade henne.
  
  -- Bennu.
  
  -- Hvad är din far?
  
  -- Torpare. -- Bennu hade ofta hört, att hans far varit tattare, men
  alltid svarat på detta tillmäle med knytnäfvarna.
  
  -- Du har bränt dig på hakan? Och på handen? utropade grefvinnan.
  
  -- Vi lekte på ängen med brinnande pilar.
  
  -- Och detta kalla de barnlek! Ers nåd -- och grefvinnan såg bönfallande
  på herr Åke -- gossen får ju stanna kvar i er tjenst?
  
  -- Efter ni önskar det, ja. En vildbasare är han, och mina ryttare ha
  icke gjort honom tamare. Jag skall skicka honom till Gerknäs. Pojkarne
  äro styfve, det är bäst att de skiljas. Såg ers nåd Klas till häst? Han
  rider ej illa för sina år. Hvad tycker ers nåd?
  
  -- Å ja, han lyckades verkligen få hästen att skena.
  
  -- Men han hölls i sadeln! Pilen hade kunnat afkasta en gammal ryttare.
  Sådan _verve_, sådan eld! Fäste ers nåd sig vid Pilens bogar?
  
  Grefvinnan, som icke fäst sig vid Pilens bogar, tillkallade än en gång
  Bennu, hvilken pligtskyldigt inväntade vidare order utanför tältet.
  
  -- Du har hittat en guldkedja. Hvarför behöll du ej henne? En guldkedja
  är dyr.
  
  -- Jag visste, att ers nåd tappat kedjan, svarade gossen okonstladt.
  
  -- Och du begär ingen hittarelön?
  
  Bennu rodnade, det hade han icke tänkt på.
  
  -- Med fältmarskalkens tillåtelse kan du behålla denna silfvernål som
  hittarelön och som minne af mig. Råkar du engång i nöd och jag kan
  hjälpa dig, så framvisa denna nål; han är ensam i sitt slag, jag skall
  igenkänna honom.
  
  Bennu mottog nålen med högröda kinder. Sedan han skildes från torpet,
  var detta första gången en kvinna -- och en så vacker, så förnäm dam --
  hade sagt honom ett vänligt ord. Han böjde sig ned, som han sett andra
  göra, och kysste grefvinnans klädningsfåll.
  
  -- Förblif redlig och trofast! sade den högborna damen och strök med sin
  fina hand den tårögde gossens långa svarta hår.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Lavilas förnämste gäster sade följande morgon farväl, grefven och
  grefvinnan för att fortsätta resan till Björneborg, presidenten Kurck
  med döttrar på återresa till Åbo. Det är icke sannolikt, att det
  gästfria mottagandet på Lavila inverkat synnerligen på grefvens svar i
  friarefrågan; troligare är, att gamle Jacob De la Gardies förord afgjort
  svaret och att förbindelsen med fältmarskalken Tott dock slutligen
  befunnits nyttig för Brahesläktens politiska ändamål. Ty redan söndagen
  den sjunde därpå följande Oktober 1638 firades Åke Henriksson Totts
  bröllop med högborna och dygdesamma fröken Kerstin Abrahamsdotter Brahe,
  grefvinna till Visingsborg, friherrinna till Rydboholm och Lindholm, med
  stor ståt på Riddarholmen i Stockholm. Äktenskapet blef kort och
  barnlöst. Bruden fick en morgongåfva motsvarande hennes höga rang;
  brudgummen sökte en värdinna för lysande fester och fick en
  sjukvakterska, som höll stigbygeln i hans hjältemodiga ryttarekamp mot
  den sista fienden, döden. Kerstin Brahe, själf glömd, men högt aktad för
  husliga dygder, öfverlefde i många år sin berömde make.
  
  
  
  
                            10. Flytande spån.
  
  
                                               Så mycket hjärta hade de.
  
  Det var ensligt där borta vid bergets sluttning. Björkar, aspar, sälgar,
  rönnar, här och där en ung gran eller en gammal lind, lågo fällda på
  sveden för att torka i solen. O, de vackra, hvita, högstammiga
  björkarna, i hvilka vårens första gök så ofta galat, de skulle snart med
  sin aska göda den steniga marken. Deras löfrika kvistar hade blifvit
  inbärgade till vinterföda åt fåren. Mellan deras stympade grenar reste
  sig ännu stundom ett strå epilobium eller ett knippe blåbärsris.
  Spindeln spann sina trådar mellan dessa bekväma fästen från gren till
  gren; myran fann här byggnadsämnen för stacken; guldflugan, nyss krupen
  ur puppan, pröfvade sina första florslika vingar; ollonborren kröp öfver
  stammen och gjorde misslyckade försök att flyga. Allt lefde och gladdes
  åt lifvet, allt utom denna härjade unga skog, som stupat för yxan och
  skulle gifva sin märg åt sädeskornet.
  
  Det var tidigt på morgonen i början af Juni -- så tidigt, att skyn i
  nordost ännu var fållad med guld -- två år efter herr Åke Totts gästabud
  för grefve Brahe på Lavila. Sveden tillhörde Kaskas torp. Två magra kor
  och en kviga afbetade här och där på höjdsluttningen några tarfliga
  grässtrån. Fyra får, begåfvade med ett bättre födgeni, företogo vågsamma
  språng på skogens slagfält och funno mellan stammarna orörda grästufvor.
  En flicka om tretton eller fjorton år satt på berget ofvanför sveden,
  vallande hjorden. Hennes morgontoilett var så enkel och fattig, som den
  ju kunde vara: ett groft linne, en snäf kjol. Inga skor, ingen duk.
  Ovårdadt långt svart hår, solbrynta kinder, bara armar och fötter, så
  bruna som de mattor, hvilka Dordej i sina välmaktsdagar färgat med
  stenmossa. Det var Hagar, som _icke_ blifvit den rike Lydik Larssons
  fosterdotter.
  
  Hvad skulle Dordej, fostermodern, hafva råd att kläda Hagar i tyskull!
  Hon hade nu åtta egna slitvargar, och tiderna blefvo allt sämre.
  Missväxt och foderbrist kommo att öka krigets utpressningar. Tredje och
  fjärde kon hade gått i mät åt fogden. Blacken stampade, gammal och
  utsliten, ensam i stallet. Trosshästen, som ficks i utbyte mot Pilen,
  befanns redan följande året värdig en klubba. Liksom herr Åke, begynte
  Thomas känna fältlifvets efterdyningar. Lyckligt, att de två äldsta
  barnen, Tommu och Sigfrida, nu voro föräldrarnas högra och vänstra arm,
  ty på Hagar var ej mycket att räkna mer; hon hade sin värld för sig.
  
  Hon satt på berget och läste. Hvad läste hon? Torpet ägde tre böcker:
  bibeln, psalmboken och katekesen. Det var ingen af dessa, det var biskop
  Erik Erikssons finska postilla, tryckt i Stockholm 1621; hon hade med
  lock och trug fått låna denna digra bok i två volymer af en ny ung
  adjunkt i prästgården. Hagar förstod endast svenska, som största delen
  af folket i Karis, men finsk befolkning var kringströdd i socknen; hon
  hade hört språket talas. Hvad mer? Hagar lärde sig finska ur postillan,
  ty ingen grammatika, ingen ordbok, endast några få tryckta andliga
  böcker hade ännu vidrört de outvecklade vingarna af den finska nordens
  jungfruliga språk. År efter år sade mon till sin fura: förstår du mig?
  Ja, sade furan, du talar ju ur mitt hjärta. Dag efter dag sade insjöns
  vågor till strandklippan: förstår du oss? Huru skulle jag ej förstå
  eder? svarade klippan; jag förstår ingen annan. Tungan, som gaf en själ
  åt naturljuden, frågade örat: förstår du mig? Ja, sade örat, men hvad
  säger ögat? Ögat svarade: tälj mig stafvar, att jag må se de ovana
  ljuden! Detta var bristen. Stafvarna voro ännu mycket sällsynta och
  ovant tillskurna; i hela Finland fanns ju icke ett boktryckeri. Äfven
  svenska språket var ännu ett outveckladt, stapplande barn i skolåldern.
  Krig fanns ej då mellan hjärtats och tankens två uttryck i detta land;
  förstodo de icke mer, så förstodo de att älska hvarandra.
  
  Hagar hade vuxit, men icke så, som trädet växer i skogen, stam, grenar
  och märg i harmonisk utveckling. Medan hennes kropp tilltagit tre tum i
  längd, hade hennes själ vuxit tio eller tolf tum. Hon var den omogna,
  gröna karten, som utvecklar sig till en frukt, men hvars smak är bitter.
  Hon var den gängliga, hållningslösa flickan på fjortonde året, hvilken
  hvarken kan uppbära sin längd eller styra de fladdrande fjärilstankar,
  som rysta sina växande vingar för att utflyga i världen. Tålmodig väntan
  tillhör endast de fromma, de godsinta, de saktmodiga i denna kartens
  tjusande vår; de lifliga och energiska uppresa sig mot äfven de ömmaste,
  äfven de mest berättigade band, hvilka kännas som fjättrar. Hagar var
  upprorisk mot sig själf och mot hela den trånga värld, som omgaf henne.
  Denna törstande, stormande, brinnande själ, som slöts i ett äggskal, hur
  skulle ej hon flaxa som fågeln mot fönsterrutan! Hvad betydde det
  okända, omätliga djup af gåfvor och frågor, som böljade inom hennes unga
  hufvud? Och denna starka, bevingade ande, som sträckte sin famn mot
  oändliga höjder, medan tillvarons former hängde som bly vid dess fattiga
  barfot, hvar fann han en kvist att sätta sig på?
  
  Intet svar!
  
  Borta var _Cannabis_, som hon ej fått återse, borta voro dessa frestande
  böcker på lärdomens språk, åt hvilka hon en kort tid så hungrande
  hängifvit sig. Icke för något pris skulle Dordej ha tillåtit en så
  papistisk villfarelse i sitt hus, äfven om det otroliga händt, att Hagar
  fått låna latin från prästgården. Men sträng skyddstull uppfostrar
  alltid smugglare. Hagar hade öfverkommit på Nyby några af dessa
  litteraturens vindfällen, som sluta sin bana på väggspringorna -- rifna
  tryckta blad af Olof Bures _arithmetica instrumentalis_, tryckt 1609,
  och Marcus Helsingii _compendium astronomicum_, tryckt 1597. Det var
  fynd utan början och slut, men det var räknekonst, det var
  stjärnkunskap, det var latin! Tyska böcker hade här och där kvarlämnats
  af hemkomne krigare. Hagar förstod icke ett ord tyska, men hvartill
  funnos böcker, om ej för att läsas? Hon stafvade sig fram, hon fann ett
  ord som liknade svenskan, gissade, jämförde, gissade åter meningen af
  enstaka ord och enstaka ord af meningen, till dess att hon här, som i
  finskan, lärt sig hjälpligt förstå sina böckers innehåll. Det var icke
  barnsagor hon sålunda öfverkom, det var lärda kommentarier af skriften
  och vidlyftiga utläggningar af augsburgiska bekännelsen, troligen tagna
  vid någon plundring i Tyskland och sedan bortkastade af plundrarne som
  onyttigt skrymmande gods.
  
  Hagar hade af dessa lärda verk på sitt sätt inhämtat »skriftens rätta
  förstånd», som hon för två år sedan så ifrigt efterlängtat. Det var
  påtagligen redan för mycket för hennes år och erfarenhet, men det hon
  inhämtade var endast bokstafvens lärdom, som dödar, det var icke andens
  lärdom, som gifver lif. I hennes lilla hufvud samlade sig en oordnad
  massa af bokstafslärdom, utan samband, utan öfversikt, utan metod. Den
  barnatro, med hvilken hon förr läst sin bibel från perm till perm,
  söndersmulades till stoft af teologernes utläggningar. Hvad visste detta
  med all sin beläsenhet så okunniga barn om troslärornas kamp, om otrons
  drakslingringar alltifrån apostlarnes tidehvarf eller om dess mäktiga
  bundsförvandter i ett förrädiskt människohjärta? Hon stafvade med
  förvånade barnögon de invecklade stridsfrågorna om Kristi personliga
  eller symboliska närvaro i nattvarden, om den helige Andes utgång af
  Fadren allena eller af Fadren och Sonen. Hon hade icke något begrepp om
  Andens gång genom världshistorien eller om dess allt pånyttfödande kraft
  i en troendes själ. Hon gick som i drömmen fram mot hopplösa tvifvel,
  men äfven för tviflet var hon ännu alldeles för mycket barn; hon kunde
  endast känna sig fridlös, olycklig, dödande tom ...
  
  Nu satt hon vid biskop Erikssons postilla och vände blad efter blad,
  utan att rätt veta hvad hon läste. I denna bok återljöd ännu
  reformationstidens lifsvarma tro, som så snart skulle förblöda i det
  kropps- och själsmördande kriget för att efterträdas af den dödfrusna
  ortodoxin. Erikssons postilla var icke fritagen från sin tids pedantiska
  utläggningslusta, men där fanns så mycken sann fromhet, en så hjärtevarm
  kärlek till Gud och människor, att Hagar kände sig besviken i sitt hopp
  om utredning af de svårfattliga stridsfrågorna. Hvad betydde kärleken
  till Gud och människor mot lösningen af ett teologiskt problem? Hagar
  tröttnade.
  
  Solen steg högre, uppsög daggen och vidrörde med brännande kyssar
  berget, sveden, ljungen, det svartlockiga hufvudet, de bruna armarna, de
  bara fötterna. Morgonsvalkan gick öfver i sommardag. Bromsarna surrade,
  sommargyllingen galade i skogen, Silfverblommas koskälla och fårens
  bjällror klingade enformigt i dalen. Biskopens postilla gled omärkligt
  ned i mossan, jungfru Marias nyckelpiga kröp öfver dess blad, och Hagar,
  som tillbragt en halfvaken natt vid fållan med korna, nedsjönk i sömn
  mot den hårda hällen.
  
  Hon hade sofvit en kvart eller två, när ett prassel i lingonriset väckte
  henne ur hennes lätta slummer. Hagar sprang upp och såg en främmande
  pojke, svartlockig som hon, solbrynt som hon, barfota som hon, men vild,
  smutsig, med blodiga fötter och sönderrifna kläder, stirra på henne.
  Innan hon ännu hann hämta sig från sin första öfverraskning, hörde hon
  från gossens läppar en tvekande fråga:
  
  -- Hagar?
  
  -- Bennu! svarade hon. Hon hade igenkänt rösten.
  
  De båda syskonen hade icke sett hvarandra sedan fyra år, när Bennu
  flydde med Pilen från Nyby gård. De fortforo att vara hvarandra så lika
  som två blåbär på samma kvist, men Hagar hade nu skjutit upp nära ett
  halft hufvud högre än brodern.
  
  Och nu föllo de gråtande i hvarandras armar. Så mycket hjärta hade de
  dock, och hade de icke haft det, skulle de icke ha varit nattens barn,
  de skulle ha varit dess missfoster.
  
  De satte sig bredvid hvarandra på berget. Systern tog först till ordet.
  
  -- Hvad är det, Bennu? frågade hon, i det hon med oförställd häpnad
  betraktade hans blodiga fötter och förvildade utseende. -- Hvarifrån
  kommer du?
  
  -- Från Gerknäs.
  
  -- Så du ser ut! Hvarför kommer du hit?
  
  -- Jag har skjutit ihjäl Greger Andersson.
  
  -- Å så! Tokprat!
  
  -- Jag har skjutit ihjäl honom. Icke visste jag, att musköten var
  laddad.
  
  -- Hvad du säger! Greger Andersson?
  
  -- Han var en stygg karl! Lars Palikka var alltid beskedlig mot mig. Så
  fick jag afsked af lille herr Klas. Så kom jag till Gerknäs. Greger
  Andersson var stallmästare där. Han var förr en af rättarne som redo
  efter mig, när jag rymde med Pilen.
  
  -- Det är så länge sedan vi hört af dig. Så? Greger var stygg mot dig?
  
  -- Han tog Grebben, som herr Åke gaf mig att rida, när Klas fick Pilen.
  I stället fick jag ett halt sto. Det blef i mossen. Greger sa': nu skall
  du köra oxarna. Svarta tjuren var ilsken, ja, han stångades så, så! Jag
  hade yxan, jag slog benet af honom. De satte mig i hundstallet ... Fyra
  dagar satt jag i hundstallet och fick intet annat än hundarnas mat. Så
  bröt jag mig ut och låg gömd på hövinden. De skulle skicka sex ryttare
  till Lavila. Matts Lång sa' till mig: kom ut, Bennu, gör musköterna
  rena! Ja, jag kom ut, jag satt på bakgården med musköterna, när Greger
  kom med piskan emot mig. Är du där, din tattarehund? sa' han; jag skall
  lära dig rymma! ... Kom icke hit! sa' jag och höll musköten emot honom.
  Han kom ... jag sköt ... han föll ... jag sprang. Göm mig, Hagar, göm
  mig! De äro efter mig; jag sprang hela natten.
  
  -- Du skulle ha klagat för herr Åke ... skrifvit!
  
  -- Skrifvit?
  
  -- Jaså, du kan icke skrifva. Kan du läsa?
  
  -- Mor lärde mig stafvarna förr, men dem har jag glömt.
  
  -- Hvad kan du, Bennu?
  
  -- Rida, fäkta, skjuta, jaga, dressera hundar, kasta kronvägg, tärningar
  ...
  
  -- Å, sådant där! Hvart tänker du rymma?
  
  -- Vet inte. Kanske till Åbo. Jag har fått en nål af grefvinnan ...
  
  Hagar eftersinnade. Hennes lärdom dunstade bort som en dimma för den
  öfverhängande faran. Hon var beslutsam och djärf som brodern, men mycket
  mera utvecklad till sitt förstånd.
  
  -- Ja, de skola förfölja dig, de skola söka dig här. Du kan ej rymma
  till Åbo, det är lång väg, de skola hinna fatt dig på vägen. Men till
  herr Åke ...
  
  -- Herr Åke ligger svårt sjuk på Lavila. Klas är där.
  
  -- Då finns det ej annan råd, än att rymma till Tyskland. Vid Skuru i
  Pojo ligger Henderssons transportskepp, som endera dagen skall segla
  till Tyskland. Dit måste du för brinnkära lifvet. Har du penningar?
  
  -- Jag har sex daler insydda i min jacka. Herr Åke gaf mig dem, när jag
  skickades bort från Lavila.
  
  -- Det är bra, mycket bra; jag har icke en kopparslant.
  
  -- Men om de komma nu ... nu? -- Och gossen betraktade skogen med
  skrämda blickar.
  
  -- Gå, tvätta dig först vid bäcken, dina fötter blöda af språnget. Lämna
  där din jacka och dina byxor. Jag kläder mig i dem och lämnar åt dig min
  kjol. Komma de, skola de taga _mig_.
  
  -- Men de slå dig, Hagar, de binda dig, de bortföra dig.
  
  -- Sicken, hvad skola de göra med mig? Sinka ej nu, fort! Sigfrida
  kommer att hämta mjölken. Jag har legat med korna vid fållan i natt.
  
  Gossen följde rådet. Om en stund voro båda barnen förvandlade, han till
  flicka, hon till gosse. Flickans kjol släpade långt ned till fötterna;
  gossens spinkiga benkläder räckte ej långt nedom knäet. För att
  fullborda toiletten kammade och benade Hagar sin brors hår med en
  tallkvist. Man kan hjälpa sig utan kam.
  
  Medan hon var upptagen därmed, erinrade sig Bennu något i hans tanke
  högst betänkligt.
  
  -- Icke kan jag rymma i flickkläder till Tyskland! Icke taga de emot en
  flicka på skeppet!
  
  -- Å så! Jag springer hem efter min helgdagskjol ... Nej, jag går hem i
  linnet. Du skall få dina gosskläder i ett knyte.
  
  I detsamma hördes bakom dem en klingande röst:
  
     Och kejsarens döttrar, de kommo från Rom,
     de hade en påse med läkedom,
     de hade lavendel och rosmarin,
     guldkäraste min!
  
  Sigfrida stod där med stäfvan och betraktade förvånad de främmande
  barnen. Det var Hagar och icke Hagar, Bennu och icke Bennu.
  
  De voro upptäckta; det stod ej att hjälpa. Hagar fattade raskt sitt
  beslut.
  
  -- Känner du icke igen oss? Tyst, tala icke om för någon kristen själ,
  att du sett oss här! Jag har lånat min kjol åt Bennu för att elaka
  människor söka honom, och nu måste han bort, långt bort! Spring fort
  hem, tag min helgdagskjol eller låna mig den sämsta du har; Bennu måste
  få sina kläder tillbaka. Vänta ... han är hungrig. Gif honom brödet, som
  är för min morgonvard! Jag möter dig på skogsvägen. Fort, säg åt ingen;
  jag skall sedan tala om det för mor!
  
  Sigfrida var fjorton år, äfven hon, men hur olik dessa två! Ljushårig,
  from, god, blomstrande frisk, oskyldig, vek, hjärteglad, utan lärdom,
  utan sorger, vuxen i skog och mark som en bofink i fredadt bo. Hon
  visste ej huru kär hon haft Bennu, förrän hon saknade honom. Nu såg hon
  honom så underlig åter. Men hon frågade icke, hon räckte honom ej sin
  hand, hon fällde stäfvan, där brödet låg instucket, hon föll honom om
  halsen, kysste honom, rodnade med detsamma starkt och sprang utan ett
  ord sin väg för att uträtta Hagars ärende.
  
  Gossen i flickkläder såg förundrad efter henne. Han förstod icke kyssen,
  han förstod blott, att de förr varit goda vänner. Sedan han flydde från
  Kaskas torp, hade han glömt hvad kvinnlig ömhet var, till dess att han
  på Lavila kände någonting varmt kring sitt hjärta, och värmen kom den
  gången nästan så högt som från solen.
  
  -- Ät och drick mjölk! sade Hagar. Vi ha två mil till Skuru.
  
  Bennu intog sin systers plats som vallflicka, medan hon gick att möta
  Sigfrida. Han åt, men det smakade icke. Det rasslade i skogen; han vände
  sig darrande ditåt. Tramp hördes af hofvar ... nej, det var en fåle, som
  i sin glada ungdomsyra tog sig för att galoppera i beteshagen. Intet
  ljud af förföljarne. Den annars så oförfärade gossen var rädd för ett
  fallande löf. Han hade för första gången gjort bekantskap med den
  fruktansvärda makt, som beherskar äfven den modigaste, äfven den mest
  förhärdade -- samvetets makt.
  
  Hagar återvände, ånyo förvandlad till flicka, med broderns kläder i ett
  knyte, och nu var det två systrar, som vågade sig öfver genvägar ut på
  den farliga landsvägen till Pojo. Vandringen lyckades utan äfventyr. Man
  erfor sedan, att förföljarne från Gerknäs tagit vägen åt Lavila.
  
  Hagar hade öfverlämnat åt Sigfrida omsorgen om korna och följde
  flyktingen ända till Skuru. Där återtog Bennu sin manliga dräkt.
  Syskonen uppsökte fartyget, som låg segelfärdigt till Stralsund. Hagar
  förde underhandlingen med skepparen Hendersson. Gossen skulle öfver till
  Tyskland.
  
  -- Hvarför icke? svarade Hendersson. Sex daler för frakt och kost.
  
  -- Sex daler för en så flink skeppsgosse, som gör nytta för en matros?
  Ni skulle fråga hvad han begär i månadspenning!
  
  Skepparen skrattade.
  
  -- Pysen går ju så bredbent, som ville han rida på bogsprötet. Men får
  gå för fem daler. Vill han icke? Nå, fyra daler, det är mitt sista pris.
  
  Underhandlingen slöts med tre daler i passagerareafgift. Bennu hade
  således tre daler kvar att söka sin lycka i den okända världen. Ingen
  huld eller skyld, icke ens en bekant, skulle räcka den fader- och
  moderlöse sin stödande hand. Han var hafvets flytande spån, utan strand
  eller fäste, prisgifven åt alla vindar och böljor i den stormiga tiden,
  när svallvågen bortsköljde länder och riken, klippfasta borgar och de
  tryggast rotade existenser i den mänskliga tillvaron.
  
  -- Gå till Stålhandske eller Wittenberg! förmanade systern. Jag har hört
  sägas, att de äro hemma från våra trakter; de skola mottaga dig.
  
  -- Men om de fråga mitt namn ... min faders namn? Om de kalla mig
  tattare? invände Bennu, och hela hans kropp skälfde af blygsel vid
  hågkomsten af det misstänkta dunkel, som låg öfver hans namnlösa
  härkomst.
  
  Hagar bleknade. Där var den stora frågan vid fjorton år, denna fråga,
  som redan länge kastat sin mörka skugga öfver de båda syskonens unga
  lif, fastän ingen af dem ännu vågat vidröra henne. Nu kom hon och
  fordrade svar.
  
  Ännu i nittonde seklet, när den egna förtjensten mer och mer träder fram
  som den ende rätte mätaren af personligt värde, fortfar ett aktadt namn
  att vara det rikaste arf en man eller kvinna efterlämnar åt sina barn.
  Sextonhundratalet var så genomträngdt af bördstraditionen, att äfven den
  högsta adeln, som numera bar släktnamn, fortfor att tillägga faderns
  dopnamn till sonens eller dotterns. Namnlös var mer än vanbörding,
  hvarmed adeln ville beteckna en ofrälse; namnlös var ärelös. De oäkta
  barnen, hvilka hela sitt lif igenom buro sin moders namn som en skymf,
  hade dock något att stödja sitt dopnamn vid. Men hvad voro de, som icke
  ens buro sin moders namn, som, likt hundar och kattor, ej buro något
  tillnamn alls?
  
  Man mognar brådt, när man bär något sådant på hjärtat. Hagar var icke
  ett barn mer, när hon hårdt tryckte sin broders hand och sade till
  honom:
  
  -- Du skall göra dig ett namn! Tag dig ett! Välj dig ett namn, hvar du
  finner ett, från dagen eller natten, från stjärnorna eller från kriget!
  Lydiken har berättat mig, att vi äro stjärnornas barn. Har du sett
  stjärnorna falla? Vi ha fallit ned med någon af dem.
  
  -- Jag vill heta _Ingen_, svarade gossen sorgset, under det förkrossande
  intrycket af sin öfvergifna belägenhet.
  
  -- Nej, välj något annat! Du skall ej vara ingen, du skall vara allt.
  Men hvad namn du än tager dig, Bennu, så minns, att du gör det stort och
  berömdt! Det finns intet förmer, än att vara stor och berömd. Du skall
  icke vara Ben-Oni, du skall vara mer än Ben-Jamin, du skall vara Josef,
  för hvilken solen, månen och elfva stjärnor bugade sig. Si, då skall
  ingen fråga din faders namn. _Ditt_ namn, som du själf gjort, skall vara
  mer än faders och moders; det skall gå genom världen såsom ett
  stjärnfall. Och då, Bennu, skall du minnas en, som aldrig kan blifva
  stor och berömd för annat än att hon är _din_ syster ... Farväl!
  
  Hon räckte brodern sin hand till afsked.
  
  En underlig, främmande man, en lång, skäggig krigare, stod lutad mot
  balustraden på landningsbryggan. Han sade till Bennu:
  
  -- Hvad heter du?
  
  -- Ingen.
  
  -- Jag menar, hvems barn ären I?
  
  -- Ingens.
  
  Mannen vände sig till Hagar:
  
  -- Hvad säger gossen? Äro edra föräldrar döda?
  
  -- Vet icke. Vi ha inga föräldrar.
  
  -- Skall gossen till Tyskland?
  
  -- Ja.
  
  -- Till hvem?
  
  -- Det veta vi icke.
  
  Den främmande betraktade Hagar med forskande blickar.
  
  -- Kan du läsa?
  
  -- Ja.
  
  -- Har du läst om Tobias' ledsagare?
  
  -- Ja. En ängel.
  
  -- Jag skall blifva för gossen hvad ängeln var för Tobias.
  
  Nu var det Hagar, som forskande och förvånad betraktade den främmande
  mannen. Aftonsolen sken i hans underligt djupa ögon. Han ingaf
  förtroende. Hagar fick mod att fråga om han var skickad från stjärnorna.
  
  -- Kanske, sade främlingen. Jag skall ledsaga gossen. Kom, Ingen!
  
  Och han ledde den halft motsträfvige unge flyktingen öfver landgången
  ombord på skeppet.
  
  Nu fick Hagar ej dröja längre. Sorgsen vände hon åter på väg till
  torpet. Hafvets våg, som ryckt med sig den ena flytande spånen, kastade
  den andra tillbaka mot stranden. Skulle de någonsin mötas mer i tidernas
  strömdrag?
  
  
  
  
                             11. Halmskrinet.
  
  
                                     Den dromedaren ryms inte i mitt bo.
  
  Hagars stjärna hade gått ned öfver Turholm. När vintern kom, sedan Lydik
  Larsson bortskickat flickan, i afsikt att ännu ett år betänka sig, innan
  han tog en fosterdotter, kände tullnären sig åter ensam under de långa
  kvällarna. Han bodde nu i staden. Det föreföll honom, som blefve mörkret
  med hvarje år svartare, huset tomare, han själf knarrigare och de vackra
  silfverdalrarna i hans kassakista allt mera spöklikt pockande. Han
  ledsnade att beständigt höra dem skramla: mera! mera! Att de ej blygdes!
  De voro ju redan många nog för en ensam man. Inträdde han i stugan, hade
  Lisbet Wolle glömt att tända brasan. Gick han i mörka förstugan,
  misstänkte han en tjuf bakom dörren. Sökte han tjenarne, funnos de icke
  där de skulle finnas, och deras arbete befanns försummadt eller
  slarfvigt uträttadt. Spinnrocken stod med nedhasadt snörband, lintotten
  frågade: hvar är värdinnan? Väfstolens ränning skrek efter inslag,
  spolen hittades under skåpet som leksak för katten. Lisbets gröt var
  vidbränd, fisken halfkokt och mjölken surnad. Husbondens toilett befann
  sig i ett allt annat än vårdadt skick; knapparna bortfallna, strumporna
  söndriga, tullnärens skjortor i skrifvarens kista, skrifvarens skjortor
  i tullnärens draglåda. Själfva tullens dyrbara långa kolumner lågo ej
  där de skulle ligga; det hemgjorda bläcket, kokt på galläpplen, blef
  allt brunare och obeskrifligare; gåspennan tycktes doppad i talg. Det
  gick icke. Hela huset förenade sig med den föregående talaren,
  lintotten. Alla dammiga vrår, alla odiskade fat, alla sopor och sysslor
  instämde i samma förtviflade fråga: hvar är värdinnan?
  
  Tullnären stod icke längre ut. En solskensdag på vårsidan 1638 klädde
  sig Lydik Larsson i sin bästa blå rock med de gula mässingsknapparna och
  anmälde sig som friare hos Betty Luth. Fick han korgen? Visst icke.
  Ingen holländare hade snabbare klarerats vid Turholms tullbrygga. Samma
  dag visste hela staden, att fattiga Betty, som väfde hemspunnet lärft
  för sex öre alnen, numera kunde kläda sig i finaste kammarduk. Lika
  hastigt följde bröllopet tre veckor därefter. Petrus Luth utpinade af
  alla de nio muserna ett latinskt fröjdekväde, och Sara kallade sin man
  Abraham herre. Allt aflopp lyckligt; fattig blef rik, och rik blef
  rikare. Lärftsväfverskan fick en knarrig, men godsint änkling; änklingen
  fick en husesam hustru.
  
  Två år därefter, i början af sommaren 1640, förnams på Turholm den späda
  rösten af en nykomling, en dotter. Lydik Larsson fröjdade sig åt en
  arftagerska och tänkte vid sig själf: hvilken bondtur, att jag icke drog
  tattareflickan till huset!
  
  Snart skulle han dock påminnas om tillvaron af ett barn lika rotlöst som
  snöflingan, där hon sväfvar mellan himmel och jord. Han stod på sin
  tullbrygga, mönstrande in- och utseglande fartyg, när en fiskare från
  Snappertuna räckte honom ett bref. Det var skrifvet på ett groft,
  skrynkligt papper, som luktade starkt ingefära och lät förmoda, att det
  i sig förvarat denna omtyckta krydda, hvilken användes som ofelbart
  hälsomedel mot många slags krämpor. Utanskriften lydde:
  
  »Til Wälachtade Lydikhen i Helsingeland thetta.»
  
  Handstilen var prentadt prydlig och brefvets korta innehåll, när man
  korrigerat några snedsprång i stafningen, följande:
  
  »Lydikhen skulle nu taga flickan; intet får jag händer med henne.
  
                                                                Dordej.»
  
  Taga flickan? Det var så dags! Tullnären stoppade vresigt brefvet i
  rockfickan och beslöt att icke göra sig därmed vidare omak. Han hade
  engång begärt barnet, och Dordej hade svarat: »Taga _henne_ ifrån mig!
  Vet ni, att Thomas är hennes laglige förmyndare?»
  
  Några dagar förgingo, men Lydik Larsson lyckades ej slå ur hågen Dordejs
  prent. Var han ej flickans gudfar? Hade han ej beundrat hennes sällsynta
  naturgåfvor? Skulle hon ej göra honom heder, om han gåfve henne
  uppfostran? Nej. Hvad skulle Betty säga därom? Och hans eget barn? Platt
  ingen reson att numera upptaga en fosterdotter.
  
  Händelsevis kom en trasslig rättegång att öka tullnärens bekymmer. Till
  adelns privilegier hörde nämligen rättigheten att tullfritt utskeppa
  sina landtbruksalster och införa vissa varor för eget behof. Denna
  rättighet gaf anledning till grofva underslef. Helsingfors' borgare
  klagade hos generalguvernören, att kringboende adelsmän i sitt namn
  utskeppade och införde andras varor, hvarmed de gjorde lika förfång åt
  stadens handel som åt kronans tull. Generalguvernören grefve Per Brahe
  var icke den man, som ville göra intrång i adelns rättigheter, men han
  höll strängt på ordning i landet. Han upptog klagomålet, lät anställa
  räfst och befallde rättegång inför Åbo hofrätt, efter ju adelsmän ej
  kunde dömas af lägre domstol.
  
  I denna trassliga sak invecklades Lydik Larsson som tulltjensteman och
  var tvungen se till huru han själf kunde två sina händer rena. En vecka
  sedan han mottagit Dordejs bref såg han sig nödsakad att resa till Åbo,
  landvägen för att ej fördröjas af motvind på sjön.
  
  När han närmade sig Karis, fick han anledning att ihågkomma sin
  guddotter.
  
  -- Jag vill se till, hvad jag kan göra för henne, tänkte han vid sig
  själf. Hon blir fjorton år, hon kan få tjenst som barnflicka, men icke
  hos mig!
  
  Torpet fanns på sin plats. Det såg bofälligare ut, tiderna hade blifvit
  sämre. Barnen voro ute i arbete. Dordej spann, Thomas murade bakugnen,
  som hotade instörta.
  
  -- Guds fred!
  
  -- Goder dag, Lydiken! Det var hederligt; jag visste han skulle komma.
  Sitt ned!
  
  Och Dordej afröjde tegelstensgruset från bänken, medan Thomas, utan att
  afbryta arbetet, bortlade stillatigande mössan från sitt hufvud, som
  började gråna.
  
  -- Nå, hur är det? Dåliga tider, prack och bekymmer hvart man vänder
  sig! Hagar gör eder omak, Dordej?
  
  -- Gör hon? Jo men. Inte kunde jag tro det, Lydiken, den tiden ni var
  beskedlig mot barnet. Men si, man skall inte mena sig vara visare än
  Gud. Han vet hvar det fåfängliga hjärtat sitter; dit siktar han, och där
  träffar han bättre än skyttens pil. Fröjdebarn kan bli sorgebarn. Var
  hon inte mitt pärlegull och mitt silkesbarn, förmer än de egna
  matvargarna? Gud signe dem, de folka sig hvad de hinna. Var inte Hagar
  den trägnaste förr i alla sysslor, så träffeligt kloker och händig i
  allting? Det var förr, det, ser Lydiken. Från den dagen hon kom från
  Helsingeland, var hon, Gud tröste, ett bortbytt barn. Hvad ha ni för
  bergstroll på Turholmen eder? Af hela flickan fanns stort intet annat än
  stafvarna kvar, de latinska stafvarna, Lydiken! Inte har hon håg mera
  för karda och spinna, härfva och refva, baka och byka, det går allt som
  i drömmen. Jag säger: gå efter vatten till brunnen, Hagar! Ja, så står
  hon där och ser huru solen skiner på istapparna ... Fålla din kjol,
  barn, ... den där tyskullskjolen, ni vet! Ja, så sitter hon och låtsar
  sömma, men har glömt att träda tråden på nålen .... Hagar, läs
  aftonbönen med barnen! Läser hon inte? Visst läser hon, men det är
  bordsbönen. Så har det nu varit i tre vintrar och två somrar. Det enda
  hon hugfälles är att lära fågelspråk och valla kräken, som hon nu mest
  har för händer, för där får hon stafva i mossan på bergen.
  
  -- Har hon fått böcker att läsa?
  
  -- Hvad för böcker? Hon har de tre, som äro lärdom nog för en fattig
  stackare. Från prästgården har jag lånat en finsk postilla, och kan ni
  tro, Lydiken, barnet predikar nu finska rätt som en präst från
  Tavastland! När hon hittat andra böcker i byn, har jag eldat ugnen med
  dem. Vet jag hvad prent hon smusslat i sänghalmen? Inte med min vilja
  skall hon läsa mer än godt gör för människans salighet. Det finns lika
  många fåfängliga böcker som löst tal här i världen.
  
  -- Och hvad ämnar ni nu företaga med Hagar? Icke kan hon komma till mig;
  jag är nu gift och har egna barn. Det var annat för tre år sedan.
  
  -- Så, ja, lycka till! Jag trodde ni var gudfar hennes.
  
  -- Kan jag annars göra något för flickan? Hon är snart i den ålder, när
  fattigt ungt folk söker tjenst. Jag vill bekosta åt henne en omgång nya
  kläder och lägga till några hårda daler för underhållet, tills hon blir
  femton år eller sexton.
  
  -- Tackar för gunstig god vilja. Med oss och de många barnen är det så,
  att vi råkat i skuld och ha inte bröd för dem, som inte arbeta. Jag
  tänkte ni skulle taga henne, inte för vår, men för barnets skull. Inte
  vånnar jag om att jag själfver äter agnar till middagen och tegelstenar
  till kvällen, om den stackaren ej får svälta, för hon ligger mig som ett
  kyrktorn på hjärtat, ser Lydiken. Men si, den dromedaren ryms inte i
  mitt bo, sa' sädesärlan, när hon kläckte ut gökungen. Hagar ryms ej i
  vårt bo, ser Lydiken; det likar sig inte för henne att tjena heller.
  Antingen är hon ett tattarebarn, eller är hon af herrefolk, korp eller
  örn, Gud vet, det ligger i blodet; det visar sig nu, när hon snart blir
  fullvuxen.
  
  -- Dordej -- sade Lydik Larsson eftersinnande -- mäster Sigfrid var
  fuller af den mening, att modern, som dog här i torpet, ej var en
  tatterska. Hon bar hos sig två kostbara smycken, som ju höra barnen till
  och kunna försäljas för deras utkomst. Finnas de kvar?
  
  -- Hvad skulle ej de finnas? När mäster Sigfrid var döder och Thomas
  blef förmyndare, fick Thomas skrinet med barnens egendom att förvara.
  Det är försegladt med mästarens eget signet. Hvad skulle vi töras bryta
  det, vi?
  
  -- Däri ha ni gjort rätt, men blott för en tid. Förstår ni ej, Dordej,
  att barnens egendom ligger där utan ränta, nu när de bäst tarfva ett
  underhåll. Hvar är gossen?
  
  -- Han, tuppkyckling? Ja, det veta svalorna bättre än jag. Såsom utsädet
  är, blir skörden. Bennu har vuxit upp bland herr Åkes gudlöse ryttare;
  nu har han skjutit en karl på Gerknäs och måst rymma till Tyskland. De
  voro här på jagt efter gossen, men folk trodde, att det var bara för
  syns skull. Alla tyckte om Bennu, ingen själ ömkade Greger Andersson.
  Greger fick en opasslig kula genom kindbenet, och snedmundt blir han, så
  länge han lefver, men det tros, att han repar sig.
  
  -- Nåväl, är det ej bäst, att Thomas som förmyndare upplåter skrinet och
  jag betygar som vittne hvad däri finnes?
  
  -- Hvad säger du, Thomas?
  
  Thomas nedlade murslefven, strök sig med afviga handen om näsan och lät
  förnimma, att han ej skulle öppna skrinet förrän i barnens egen närvaro,
  när gossen blef myndig.
  
  -- Det vill säga om sju år, genmälde tullnären misslynt. Vi två äro ej
  gula om näbben mer, och gossen är ute på farliga stigar. Ung eller
  gammal, ingen af oss bär signet på lefnadens tid i sju år. Nu lida
  barnen nöd, och vi lefva. Hvarför töfva med det, som hör en förmyndare
  till?
  
  Thomas förblef obeveklig. Skulle han taga skäl och vansläktas från sitt
  folks kardinaldygd?
  
  -- Nåväl, sade Lydik Larsson, då står ett förslag åter. Jag reser till
  Åbo och skall i aller ödmjukhet uppvakta presidenten i hofrätten, herr
  Jöns Kurck. Vill ni, mot vederbörligt kvitto, öfverantvarda skrinet till
  mig, så skall jag låta öppna det i presidentens och vittnens närvarelse.
  Sedan jag förvisso vet värdet af barnens egendom och, där presidenten
  det tillråder, tagit en part ut för barnen, skall jag åter låta försegla
  skrinet med hofrättens signet, och det beror då af förmyndaren, om han
  vill förvara skrinet hos sig eller lämna det mot kvitto i hofrättens
  förvar. Detta senare vore säkrast. Ert torp kan brinna eller plundras af
  tjufvar.
  
  Ny rådplägning. Hvad allt de lagfarne hitta på! Den okunnige torparen
  hade en vidskeplig vördnad för alla signeter, men det han höll i sin
  hand tycktes honom vara säkrare än det han lämnade ifrån sig. Thomas
  svarade nej.
  
  Hans klokare hälft var af annan mening.
  
  -- I fars tid, sade Dordej, sköflade krigsmännen allt hvad de
  öfverkommo. I vår tid göra fogdens tjenare mångenstädes detsamma. Minns
  du i vintras, när Mannu var ensam i stugan och drog en eldbrand ur
  spiseln i halmen på golfvet? Du var med barnen vid läsförhöret, jag
  klappade byke vid vaken på isen. Hade Gud ej skickat mig in efter dina
  skjortor, hvad hade det blifvit af stugan, af Mannu, af Hagars och
  Bennus arf? Skicka skrinet till hofrätten! Det är ett sextipunds-lass
  att ansvara för andras egendom.
  
  Lydik Larsson anmärkte, att presidenten Kurck stått fadder för barnen.
  
  -- Ja, ser du? instämde Dordej. Passar inte Gud den saken som hake till
  märla? Slå fast haken, Thomas, så är barnens egendom bakom lås. Han, som
  är hofrättens öfverman, måste vara den lagfarnaste här i landet.
  
  Sara kallade sin man Abraham herre, men Abraham fann sig oftast väl af
  att lyssna till Saras råd. Thomas framtog ur den lästa ekkistan under
  sängen ett litet skrin, knappt större än en vår tids cigarrlåda. Det var
  konstrikt inlagdt med färgad halm, utan lås, men väl ombundet med starkt
  garn och försegladt med mäster Sigfrids sigill, Helsingfors', hans
  födelsestads vapen, båten, med en stjärna däröfver.
  
  Skrinet öfverlämnades åt Lydik Larsson mot kvitto med sigill öfver
  mottagandet. Medan kvittot skrefs, upprann i tullnärens förslagna hufvud
  en plan att göra guddottern en tjenst, som på samma gång befriade honom
  själf och fosterföräldrarna från bekymret om flickans framtid.
  
  -- Hvad sägen I, föreslog han, om jag tager Hagar med mig till Åbo?
  Presidenten är hennes gudfar; han torde låta sig henne föreställas och
  kanske göra något för henne.
  
  Detta förslag mötte intet motstånd. Hvar var Hagar? Hon var med de yngre
  barnen i rian. De hade åter för sig något slags fågelspråk.
  
  Dordej gick till rian, men mötte barnskaran på vägen. De voro utom sig
  af jublande fröjd, de skreko om hvarandra:
  
  -- Han kan tala!
  
  -- Hvem kan tala?
  
  -- Trastungen.
  
  Barnen förde med sig en bur af videkvistar, i hvilken satt en ung, nära
  fullvuxen koltrast, Hagars skötebarn. Hon hade upptagit honom som späd
  unge ur ett öfvergifvet bo, hvars föräldrar blifvit snarornas offer,
  vårdat och matat honom, gjort honom så tam, att han åt ur hennes hand
  och satte sig på hennes högra skuldra, när hon ropade: Tätti! Hagar hade
  läst i sina böcker, att vissa fåglar kunna lära sig eftersäga människors
  ord. Alltså företog hon sig att studera språk med Tätti, såsom hon själf
  studerat latin för _Cannabis_. Mer än ett halft år hade hon nu hvar dag,
  när de voro ostörda, upprepat två korta språkläxor för Tätti och sett
  honom göra misslyckade försök att forma sin näbb efter de ovana ljuden.
  I dag hade han, till barnens obeskrifliga förvåning, för första gången
  uttalat orden: _Tätti dum._
  
  Skaran instormade i stugan med denna viktiga nyhet. Tätti skulle tala,
  men, lik mången annan talare, kom Tätti af sig vid åsynen af de talrika
  åhörarne. Buren ställdes åt sidan; här var ett annat tal än fåglalåt.
  
  Lydik Larsson mönstrade Hagar med en rest af den forna vänskapen. Hon
  var förändrad, men ej till sin fördel. Ärtstängeln hade skjutit upp, men
  slokade gänglig i brist på stöd.
  
  -- Räknar du ännu himmelens trappor? frågade tullnären.
  
  Hon teg med nedslagna ögon. Denne beskyddare hade svikit henne. Han hade
  lofvat henne lärdom, lycka och fadersömhet. Huru hade han hållit sitt
  löfte?
  
  -- Vill du följa mig till Åbo och se en stor stad, en stor, ny gudfar?
  
  -- Skynda dig, barn! inföll den alltid praktiska fostermodern. Lägg hop
  dina kläder, dina två linnen, dina strumpor och tyskullskjolen, som du
  kan fålla i Åbo. Lydiken har brådt och vill taga dig med sig. Hvarför
  suras du, dumma flicka? Pussa gudfar på granna handen!
  
  -- Får jag ej stanna hos er, mor? frågade Hagar skyggt.
  
  Huru hade hon icke brunnit af längtan att flyga ut i den vida, okända
  världen! Men denne man hade en gång svikit henne; han kunde andra gången
  göra det om igen. Hennes tårar begynte tillra på kinden.
  
  Dordej visste knappt själf huru lätt hon veknade som ett vax för
  älsklingsbarnet.
  
  -- Visst får du komma tillbaka och blifva hos oss, om du ej får något
  bättre. Se så, lipa nu inte, barnet mitt; lägg hop dina kläder!
  
  -- Låt mig gå, låt mig gå i den villa skogen! snyftade Hagar. Det
  bittra, förödmjukande intrycket af att kastas ur hand i hand
  öfverväldigade allt hennes mod.
  
  Då hördes från buren vid väfstolen ett snattrande ljud, liksom ur en
  barntrumpet: _Inte ledsen nu!_ Det var den andra språkläxan, som Hagar,
  till tröst i sina ensliga sorger, stafvat för koltrasten och som nu för
  första gången lyckades trilla ur trastnäbben.
  
  Situationen förändrades; alla smålogo. Hagar flög till buren, lockade ut
  favoriten, lät honom sitta på högra skuldran och uppmanade honom att
  säga om de beundrade, muntrande orden. Men den nye talaren hade redan
  glömt dem, flaxade kring i sin lyckliga frihet och lät nu förnimma:
  _Tätti dum._
  
  Hastigt vidtogos de få nödiga förberedelserna för Hagars resa.
  Fosterföräldrarna och hela barnskaran sågo tullnären instufva sin nya
  barfota bytesvara i höet på den fyrhjuliga bondvagn, som borgerligt folk
  brukade vid sommarresor före schäsarnas och åbokärrornas tid. Hästarna
  legdes för fyra mil eller för hela resan. Mellan Åbo och Helsingfors
  fanns i grefvens tid en början till gästgifvare och skjutslega, en
  lättnad för bonden, af hvilken adeln härintills trugat sig fri skjuts.
  
  Torparefolk är sällan sentimentalt vid afsked, men här låg i luften en
  förkänsla af att skilsmässan skulle blifva lång. Tommu snöt sig gång
  efter gång; det var något som tagit en orätt väg från ögonen. Sigfrida
  hämtade buren med Tätti, Hagar skulle än en gång klappa sin gunstling på
  de mjuka, svarta fjädrarna.
  
  Dordej sade:
  
  -- Du mitt hjärtebarn och mitt sorgebarn! Räfvarna hafva sina kulor och
  fåglarna sina nästen, men en vet jag, som före dig icke hade en sten att
  luta sitt hufvud mot. Res, om Gud vill; kom igen, om Gud vill! Befall
  honom dina vägar, och han skall finna också åt dig en kvist att sitta
  på!
  
  -- _Inte ledsen nu!_ bjäbbade trastungen. Åkdonet rullade bort, och den
  andra spånen flöt ut på det strandlösa hafvet.
  
  
  
  
                             12. Åbo akademi.
  
  
                                                         Där bo bestier!
  
  Om tidehvarfven kunde förflyttas som tablåerna i ett skådespel, om
  nittonde seklet sutte som åskådare i salongen, förhänget rullades upp
  och sjuttonde seklet blottades där bakom i sin väldiga storhet, hur
  ogenomträngligt mörkt, hur dystert allvarligt, hur groft tillyxadt i
  sina massor skulle det icke te sig för åskådaren från ett annat
  tidskifte! Men äfven detta mörker hade sina glimmande ljuspunkter, äfven
  detta allvar sina gladare mellanstunder och denna grofva tidskoloss sina
  fint utmejslade spetsar. Det vi kalla natt ansågo de då lefvande som en
  dag, och skymdes dagen af moln med härjande hagelskurar, såg man dock
  stundom solen. Invånarne på planeten Mars med dess svagare dagsljus
  skulle troligen ej vilja byta med jordens invånare, och sjuttonde
  seklets hårdt betungade folk skulle sannolikt betänkt sig mer än en
  gång, om någon erbjudit dem att flytta till nittonde seklet.
  
  Axel Oxenstjerna hade sagt om sitt besök i sydvästra Finland: där bo
  bestier! Per Brahe upptog ordet såsom en varsel, såg botemedlet i att
  statuera en _academia_ och ryckte denna som ett halfslukadt ben ur
  krigets hungriga gap. När hans _academia_ ändtligen kom och funderades
  genom Kristinas kungliga bref af Nyköping den 26 Mars 1640, utlade
  biskop Rothovius i sitt cirkulär till prästerskapet, att detta vore den
  största välgärning, som vederfarits Finland sedan världens begynnelse.
  
  Enär Finland troligen icke stod att igenfinna på kartan vid världens
  begynnelse, var den första och största välgärningen rimligast den, att
  landet nu fanns till. En biskop borde icke heller ringare uppskatta
  införandet af kristen tro eller dess reformation. Men med dessa lofliga
  reservationer hafva två och ett halft sekel framåt icke mycket att
  afpruta på den kraftige, nitiske och välmenande biskopens hjärtefröjd
  öfver denna märkliga tilldragelse. Akademin har aldrig varit _allt_,
  icke ens vid sin stiftelse, lika litet som kunskapen är allt; men
  akademin har varit och är oberäkneligt _mycket_ för ett land, som i sin
  politiska svaghet söker ett fäste i arbetet för sin kultur. Förgäfves
  har akademin från sin första början draperat sig i sin rektors
  purpurmantel för att inför de olärda upphöja lärdomen på samtidens
  kungliga tron. Hon stod med sina rötter för djupt in i folket för att
  någonsin lyckas afkläda sig vadmalsjackan, och detta blef hemligheten af
  hennes stora civilisationsarbete. Ju folkligare hon blef, desto
  mäktigare samlade hon i sig folkets vaknande intelligenta kraft och
  klarnande medvetande. Kyrkan har varit äggeblomman, ur hvilken det nya
  lifvet begynt pulsera, men akademin har varit den unga mot samtidens
  höjder stigande folkandens första vingar.
  
  Och akademin år 1640 var kyrkans lydiga dotter. Icke allenast biskopen,
  äfven Per Brahe räknade, jämte bokliga konster, utbredandet af ett
  gudeligt lefverne och skickeliga seder bland det nya läroverkets
  förnämsta ändamål. Folket ansåg akademin för en prästskola. Ännu hundra
  år därefter, 1740, stod teologen främst och dugde till allt, likasom i
  vår tid generalen. 1840 hotade tre andra fakulteter att öfverflygla den
  högvördiga, som med gammal häfd intog första rangen, och fyrtio eller
  femtio år vidare framåt i tiden, när gudeligt lefverne icke mer anses
  nödvändigt för skickeliga seder, står akademins prästskola i mångens
  ögon kvar som en skuggornas gengångare från sextonhundratalet.
  
  Om få förstodo akademins betydelse vid den tid när hon stiftades, ville
  dock styrelsen göra allt för att rätt tydligt inprägla dess vikt. Redan
  en månad förut påbjöds i alla landets kyrkor en allmän böne- och
  tacksägelsefest på invigningsdagen, onsdagen den 15 Juli 1640. Alla
  förnämliga personer, adel och ofrälse, inbjödos till Åbo, och många
  infunno sig. Det blef stort jubel och stor ståt i Finlands dåvarande
  hufvudstad.
  
  En af Åbo akademis förste professorer, den berömde Michael Wexionius,
  adlad Gyldenstolpe, har omständligt skildrat invigningsfesten. Dess
  ceremoniela program var på förhand noggrant bestämdt i alla detaljer.
  Stor uppvaktning klockan sju på morgonen hos hans grefliga nåde i Åbo
  slott. Därefter procession till landningsstället vid Aura å i lika många
  afdelningar som sånggudinnorna. Därifrån på grant utsirade, vimpelprydda
  båtar en färd till bron. Där åter landstigning och procession till
  akademihuset. I spetsen gingo trumpetare och härpukor, »de där sin
  tjenst lustigt med all flit gjorde». Men att fredens verk invigdes under
  ett stort brinnande krig, därom erinrades man icke blott af
  slottskanonernas och pukornas dån, utan ock genom den imponerande
  eskorten af 1,000 ryttare i full rustning, hvaribland mången veteran
  från Breitenfeld och från Lützen.
  
  Det oansenliga akademihuset, gymnasiets förra lokal i skuggan af
  domkyrkan -- fem kalla och låga rum -- var praktfullt smyckadt med
  purpurfärgade tapeter och mattor. Här skedde musik, tal af grefve Brahe,
  fundationsbrefvets uppläsande, prokanslers och rektors beklädande med
  deras insignier, sång, tal af två professorer och slutligen en students,
  unge Johan Stålhandskes, »_gratulatoria oratio_ med synnerlig
  lyckönskan».
  
  Därefter gudstjenst i domkyrkan och predikan af biskopen, kanondunder på
  kyrkogården närmast utanför, muskötsalvor af kavalleri och infanteri
  samt höga fröjderop af den till tusendetal församlade folkmassan inom
  och utom kyrkan. »Gud och hela naturen, säger Wexionius, syntes hafva
  förenat sig att öka och höja dagens fest; ty icke allenast luften
  förblef klar och mild, utan en ljufvelig fläkt, som framdref de smyckade
  farkosterna, gaf anledning till ett skönt skådespel. Pukor och trumpeter
  ljödo från vatten och land, hvaraf skallet återkastades, likasom under
  bifallsyttringar, af omgifvande berg och boningar.»
  
  Dagen afslutades med en bankett på slottet, en middag, där alla på
  hennes kungliga majestäts bekostnad »blefvo härligen tracteradhe och
  plägadhe» vid den ovanliga timmen klockan fyra. Ehuru berättelsen därom
  tiger, torde få antagas, att gästerne efter nio timmars oafbrutna
  mödosamma vandringar, båtfärder, tal, predikningar, musik och
  krigsdunder från klockan sju på morgonen till fyra på eftermiddagen icke
  saknade aptit att göra heder åt kronans anrättningar. Två dagar därefter
  uppförde akademins förste unge medborgare i det större auditoriets sal
  ett sedelärande skådespel, kalladt »Studenterne», däri framställdes
  »huruledes somlige föräldrar visa sig mycket knappe att bestå penningar
  åt sina söner, hvilka då gemenligen blifva flitige; men andra bestå dem
  allt hvad de åstunda, hvarigenom sönerne blifva försumliga, ohörsamma,
  förlorade» o. s. v.
  
  Den ståtliga invigningen kunde förliknas vid ett rikt bröllop i
  fattigmans hus. I dag öfverflöd på alla lyckans håfvor, i morgon en hård
  brödkant, en skopa vatten. Akademin var så fattig, att när arrendet icke
  inflöt från de till dess underhåll donerade, ofta själfva utblottade
  krono- och skattehemmanen, fingo lärare och lärjungar hjälpa sig bäst de
  kunde. Allt kronans mynt rann ut i kriget som i en tratt. Det som ännu,
  fastän allt knappare, fanns att tillgå i penningens ställe, var kronans
  räntor och jordagods. Därmed aflönades mången gång officerare och
  tjenstemän, därmed betalades skulder, därmed underhöllos de tre
  akademierna i Upsala, Dorpat och Åbo. En ny akademi var ett nytt gapande
  hål i en tom rikskassa. Hvarför kunde ej akademin, ett sekularverk,
  invänta freden? frågade rikshushållarne. Ja, hvarför kunde ej det
  fattiga, mörka torpet invänta julmorgonen utan ett ljus i fönstret? Per
  Brahe hade redan besvarat frågan till Jöns Kurck. Folken lefva i
  årtusenden och hafva likväl stundom brådt att uträtta i dag det som
  kunde uträttas i morgon. Äfven historien kan stundom fjäska, men endast
  när åkertegen ännu ej är beredd för utsädet. Morgondagen står lika litet
  i folkens hand som i individens. Krig följde på krig, så långt man
  mindes tillbaka. Hvarför skulle framtidens hyddor skuggas af fredens
  palmer? Och Finland beboddes af »bestier». Det blödande, mörka, förgätna
  landet stirrade på sin första bleka ljushärd i Åbo, såsom dess yttersta
  nordbo stirrar i Januari på den efterlängtade solens första röda strimma
  i morgonmörkret borta i öster.
  
  Den första ljusningen var ännu långt ifrån dager. Hvilka drifvor att
  smälta! Hvilka sophögar att bortrensa! Hvilken issörja af tröghet och
  hvilken natt af okunnighet! Det var ett långsamt, mödosamt, ihärdigt
  arbete att bryta igenom seklernas gruslager, och det varade äfven i
  hundrade år, innan man trängt genom skalet, men när man hunnit så långt,
  fann man därunder icke den hårda, ofruktbara sandmon, utan en bördig
  lergrund, som lönade odlarens möda.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Samma dag, när fredens stora verk invigdes i Åbo, afsomnade krigets
  väldige kämpe, den oförfärade Åke Henriksson Tott, snöplogen, på sin
  egendom Lavila i Euraåminne socken, fyrtiotvå år och två månader gammal.
  Bruten af krämporna redan i flera år, hade han förra sommaren insjuknat
  på Ekolsund, men kände sig följande vår nog återställd att kunna
  öfverresa till Finland. Ridten gick icke snabbt då mera; färden varade
  med hvilotider från den 26 Maj till den 4 Juli, då han nästan döende
  ankom till Lavila. Den hårdhändte slagskämpen dog som en kristen.
  
  Den 29 September 1640 blef han med tidehvarfvets krigiska ståt begrafven
  i Åbo domkyrka. Fyra kompanier, tillhopa 480 man, af de frejdade finske
  ryttarne redo i spetsen för processionen från slottet till kyrkan. Efter
  dem följde djäknarne, studenterne, prästerne, professorerne och
  biskopen. Därefter marskalken Melchior von Falkenberg. Efter honom en i
  svart taft klädd stridshäst. Därefter hufvudbaneret, buret af Jöran
  Boije. Därefter likkistan, buren af sexton adelsmän, och på hvardera
  sidan den dödes fäderne- och mödernevapen, burna af adelsmän. Därefter
  åter studenter och professorer, köpmän, tjenstemän, hofrättens
  assessorer. Därefter sorgefanan och sorgehästen, inhöljd i svart kläde
  med hvitt atlaskors. Därefter de förnämste af adeln och tjenstemännen,
  borgmästare och råd, borgerskapet och fyra kompanier infanteri. Efter
  dem grefve Brahe med fyra lakejer och två kuskar. Efter honom fruntimmer
  i åtta vagnar och sist borgerskapets hustrur. Sorgetåget torde, utom
  åskådarne, räknat mer än 1,400 personer. Utfärdspredikan hölls i Åbo
  slott af hofpredikanten Nils Martini öfver Rom. 10: 9-12 och likpredikan
  i domkyrkan af biskop Rothovius öfver Rom. 14: 7-10. År 1678 lät Åke
  Totts änka, Kristina Brahe, för hans hviloställe inreda det ännu i
  domkyrkan bevarade, nyligen restaurerade Tottska grafkoret.
  
  
  
  
                            13. Andra spånen.
  
  
                                                       Du skall få läsa.
  
  Hagar reste med Lydik Larsson till Åbo. Våra dagars järnväg är
  Mefistofeles med hans mantel: dit, och man är där! Man sofver sig fram,
  landskapet ilar tomt, intryckslöst, spårlöst förbi, människorna uppdyka
  som stumma dvärgar, kupén är världen, vägen är intet, målet allt. En
  fotvandring eller en långsam resa med häst i Juli månad är geografi,
  etnografi, naturkunnighet, estetik. Ett vaket barn lär där på en dag
  mer, än på ett år ur böcker.
  
  Hagar vaknade, när hon befann sig på vägen till Åbo. När hon begynte
  räkna kyrkorna, sjönk Kaskas torp bakom horisonten. Nya intryck
  undanträngde de kända gamla. Det förekom henne, som vore dessa berg
  högre, dessa dalar djupare, byarna folkrikare, hjordarna mera välfödda,
  människorna klokare. Sommarluft och omväxling förskönade allt. Hagar var
  åter förvandlad. Hon drack luften som ur en hälsobägare. Här vågade hon
  andas, här var hon icke sämre än andra; ingen visste här, att hon var
  ett tattarebarn.
  
  De voro icke en mil från torpet, innan Hagar öfverraskade sin beskyddare
  med sin frimodighet. Hon var lika språksam och glad, som hon nyss förut
  varit tyst och nedslagen. Hon skrattade, sjöng, berättade, frågade.
  Hvarför var sjön så blå? Hvarför sprang räfven öfver vägen? Hvarför hade
  den ena kyrkan en tupp på tornspetsen och den andra ett kors? Hvarför
  gick den gamle soldaten på krycka? Hvad skulle Lydik Larsson göra i Åbo,
  och hvad skulle hon själf göra där?
  
  Hofrätten låg öfver tullnären med hela tyngden af författningens sjunde
  bud. Han behöfde förströelse, han nedlät sig att höra och besvara de
  efterhängsna frågorna. Bakom dem låg ju stundom mer än ett barns
  nyfikenhet. Denna blandning af naivitet och klokhet kunde vara
  förtjusande. Hvilket lif på Turholm, om Hagar blifvit tullnärens
  fosterdotter!
  
  -- I Åbo, sade tullnären, är en stor helgdag. Man skall inrätta en
  _academia_.
  
  -- En _academia_? Hvad är det?
  
  -- En stor lärdomsskola.
  
  -- Får jag gå i academian?
  
  -- Du får beskåda henne utanpå, det är icke förbjudet.
  
  -- Å så! Får jag böcker i Åbo?
  
  -- Du skall få hela trojanska kriget och trojanska freden med, om du
  vill.
  
  -- Lefver _Cannabis_?
  
  -- Han lefver och har fått sina böcker tillbaka. Han har nu börjat läsa
  latin med en tam kråka.
  
  Hagars ögon blixtrade.
  
  -- Jag ville hellre vara tokig som _Cannabis_, än skratta åt honom!
  
  Tullnären betraktade henne förvånad. Hon hade verkligen blifvit tre år
  äldre.
  
  Resan hade fortgått på tredje dagen, när de nalkades Åbo. Lydik Larsson
  erinrade sig, att hans guddotter borde förberedas på besöket hos
  presidenten.
  
  -- Har Dordej förtäljt dig något om din mor?
  
  Svaret dröjde. Den brännande frågan, namnstämpeln, ärefrågan, var åter
  där.
  
  -- Vi ha fallit från stjärnorna, svarade Hagar afvärjande.
  
  -- Hm ... ja, en föll, men det var din mor, och hon dog af fallet. Om nu
  hans nåd presidenten vill se dig, lofvar du att vara lydig och ej
  misshaga honom med sådana konster, som sist i torpet?
  
  -- Kan han ej lida, att fåglar tala?
  
  -- Ställ dig ej enfaldig! Han kan ej lida, att fattiga barn visa sura
  miner.
  
  -- Håller han hvad han lofvar? frågade Hagar med en ny blixt ur de mörka
  ögonen.
  
  -- Hvad vill det säga?
  
  -- Jag menade, att han är så förnäm och jag så fattig.
  
  Nej, tänkte tullnären misslynt, det var fuller bäst, att jag icke tog
  flickan. Hon blir mig för slug.
  
  De anlände till Åbo på tisdagen, när trumpetaren på torget utblåste
  onsdagens fest. Petrus Luth hade anskaffat ett härberge i utkanterna af
  den folkfyllda staden. Hörnet af en trång stuga var nog för den rike
  svågern; Hagar fick en sofplats på vinden. Petrus Luth var nu vorden
  student och en af den stora dagens hjältar, ty de förste studenternes
  antal steg ej högre än till fyrtiofyra.
  
  Det var icke lätt att i detta festvimmel få audiens hos en så betydande
  person som presidenten Jöns Kurck. Men hvad förmådde icke en klingande
  handtryckning hos hofmästaren Antonius Pape? Lydik Larsson fick en kvart
  timmes företräde redan på tisdagsaftonen. Mottagandet var icke det mest
  uppmuntrande. Där förnams en sträng skrapa för efterlåtenhet vid
  tulluppbörden och gällde intet mindre än tjenstens förlust.
  Generalguvernören var uppbragt öfver de begångna underslefven. Tullnären
  skulle dock få nytt företräde torsdagsmorgonen klockan sju för att
  erhålla vidare anvisning om processen i hofrätten.
  
  Dåliga nyheter! Lydik Larsson bugade sig i djupaste ödmjukhet för att
  försvinna, när presidenten, som var känd för sitt utmärkta minne, sade
  till honom:
  
  -- Hvar har jag sett eder förr?
  
  -- Alltför stor ära för en så ringa tjenare som jag, genmälde tullnären.
  Det var för tretton eller fjorton år sedan i Karis. Ers nåd täcktes med
  sin höga närvaro behedra två fattiga barns döpelse.
  
  -- I Karis? Var det mäster Sigfrid som döpte barnen?
  
  -- Ja, ers nåd. Jag hade lyckan vara tillstädes då.
  
  -- Var fältmarskalken Tott också tillstädes vid samma läglighet?
  
  -- Ja, ers nåd.
  
  -- Han rappellerade något därom för två år sedan. Det var en gosse?
  
  -- Ja. Och en flicka.
  
  -- Fältmarskalken tog vård om gossen. Vet ni något om flickan?
  
  -- Ers nåd täcktes bekosta hennes underhåll i ett fattigt torp. Hon är
  begåfvad med sällspordt förstånd och har följt mig till Åbo ... för att
  beskåda högtiden i morgon.
  
  -- Tag henne med er om torsdag. Farväl. Glöm ej att medföra
  tullspecialerna!
  
  Lydik Larsson bugade allerödmjukast och gick. Han skulle ej vågat ett
  ord om guddottern, därest ej den högmäktige herrn själf fattat i tråden.
  
  Festdagen randades vid kanondunder, och Åbo liknade ett böljande haf vid
  en regatta med tusen brokiga vimplar. Hvilken ny värld för en
  trettonåring, född och uppvuxen i ett aflägset skogstorp! Hagar var ute
  klockan fem på morgonen, förvillade sig bland gator och folkmassor,
  hörde allt med två spetsade öron och såg allt med två flygande ögon. Hon
  stod, halft ihjälklämd, på bron, när processionen anlände i båtar från
  slottet. Intet ljud i det stora sorlet undgick henne. De kringstående
  beledsagade hvarje landstigande med sina anmärkningar: »Där är grefven i
  röda jackan! ... Hvad? Grefven? Det är ju hofmästaren ... Där är Carl
  Lindelöf, som stack ihjäl Hans Jönsson i Borgå! ... Där är Gustaf
  Stensson Tavast, som lät piska ihjäl sin landbonde på Kurjala! ... Där
  är gubernatorn i Viborg Carl Mörner, som lät fastläsa sin länsman vid
  väggen så högt, att tårna med nöd nådde till golfvet ... Nu komma
  studenterne! Där är en, som bär på brickan en röd kjortel ...»
  
  -- Petrus! Petrus! ropade Hagar. Han hörde henne icke. Petrus Luth var
  fullt upptagen af det ärofulla förtroendet att bära i processionen
  magnifici rektors röda sammetskåpa, som betecknade rangen af en romersk
  kardinal. Efter kåpan gingo en adjunkt med akademins sigill, en notarie
  med dess matrikel och räntmästaren med två silfverspiror. Åskådarne
  fortforo att än beundra, än kritisera. Grefve Brahe, som ensam i sitt
  led följde efter silfverspirorna med en lifvakt af tolf bardisanbärare,
  sex på hvardera sidan, var populär bland folket.
  
  -- Skapar han sig inte så milder som kung David i psalmboken! utropade
  en bondhustru från Masku. Si, när fogden i våras tog vår andra ko, sedan
  han tagit den första för samma gäld, gick farsgubben till hans nåde,
  och, Gud signe honom, kon kom tillbaka, hon, men fogden fick sitta i Åbo
  torn.
  
  -- Nå, så taga vi honom till kung. Hvad göra vi med kvinnfolk? föreslog
  en munter sjöman, som redan hunnit tömma ett krus för mycket till dagens
  ära. -- Tycken I, att den här skulle duga att styra riket?
  
  Och för att illustrera sitt rebelliska tal, fattade han den
  bredvidstående Hagar om lifvet, ställande henne under åhörarnes skratt
  på brons ledstänger.
  
  Icke förr blef detta bemärkt, innan en invalid på träben neddrog med
  vänstra armen den förskräckta flickan från hennes upphöjda plats, medan
  han med högra handen och kryckan gaf talaren ett kraftigt rapp öfver
  skuldran.
  
  -- Hvem dristar att bruka lasteligt tal om kung Gustafs dotter? röt den
  uppbragte gamle krigaren.
  
  Det artade sig, midt under festens ståt, till tumult på bron.
  Lyckligtvis tilldrog sig processionen allas blickar, och så många näfvar
  höjdes mot den fritalige sjömannen, att han fann rådligast maka sig
  undan. Drottningen, fröken Kerstin, var ock folkkär för hennes store
  faders skull, hvilken lefde i folkets minne. Ingen konung har varit så
  älskad i Finland, som den store Gustaf II Adolf.
  
  Trampad, knuffad, med rifna fållar, blossande kinder och fladdrande hår,
  drogs torpflickan från Karis i den ohjälpliga trängseln med till
  akademihuset, dit folkmassorna strömmade efter processionen. Hon hade
  kunnat undkomma vid ett gathörn mot torget, men hon lät vidare knuffa
  sig framåt. Skulle hon icke se, skulle hon icke höra allt hvad ses och
  höras kunde?
  
  Under de lärda talen där inne roade sig åskådarne att begapa krigsfolket
  och i synnerhet de täta lederna af rytteriet, som uppfyllde alla
  angränsande gator och öppna platser, så långt ögat nådde. Det var icke
  en af nutidens lysande parader med hvarje knapp knäppt och hvarje
  bantler på pricken så buret, som det skulle bäras. Uniformernas tid var
  icke kommen ännu. Man igenkände truppafdelningarna på deras lika
  beväpning. Ryttarne buro dels gult, dels svart kyller, dels half
  rustning: stormhufva, bröst- och ryggharnesk, läderhandskar, svärd och
  den af Gustaf Adolf införda piken om elfva fots längd, som han förkortat
  från femton eller aderton fot. De som ej buro pik buro öfver axeln en
  kort karbin med det då nyss uppfunna flintlåset. Musketörerne till fots
  buro längre gevär. En brigad eller ett regemente fick väl stundom namn
  efter färgen, men denna berodde mest af fanor och fälttecken. De berömda
  gula och blå regementena i svenska hären kallades så efter färgen på
  sina lifrockar. De finska trupperna, så kavalleri som infanteri, buro
  mest den välbekanta inhemska, föga paradmässiga grå färgen. Det var till
  största delen ungt folk, som snart skulle sändas att fylla luckorna i
  Johan Banérs snabbt glesnande leder. Veteranerne stredo i Tyskland, men
  en kader af dem var i hemlandet för att inöfva reserven. Det beridna
  borgerskapet deltog i festen och presenterade en brokig anblick af olika
  färger.
  
  Här kan tilläggas, att detta år 1640, när man hade råd att inviga en
  akademi, uppställde Finland 17,380 fältrustade krigare, eller ungefär
  hvar åttonde vapenför man af dåvarande befolkning, nämligen 13,780 man
  infanteri och 3,600 man kavalleri. Af denna styrka stodo 8,048 man utom
  landet och 9,332 inväntade i hemlandet order att rycka ut.
  
  Efter talet på akademihuset följde gudstjensten i domkyrkan. Vakt stod
  vid portarna; icke många bland den stora skaran af nyfikne lyckades
  tränga sig in, men in kom Hagar. Trasor och skråmor, hvad mer?
  
  Från kyrkan strömmade folkskaran nedåt Slottsgatan för att se de
  inbjudne gästerna aftåga till drottningens middag. Klockan var åtta på
  aftonen, när Hagar efter många villovägar letat sig fram till sitt
  härberge. Men i hvilket skick! Grå af damm, öfverstänkt af gatornas dy
  från hästhofvarna, brunsvart af språnget och julisolen, skorna
  nedkippade, -- hon hade fått skor i Åbo -- håret som granens hängande
  mossa. Af helgdagsdräkten, den förr så beundrade tyskullskjolen,
  återstod en oigenkännlig ruin.
  
  Och _du_ skall till hofvet i morgon bittida klockan sju! utbrast
  tullnären. Marsch i badstugan!
  
  Ingen badstuga hade i dag eldats i Åbo.
  
  -- Så marsch till brunnen!
  
  Värdinnan, en skräddarehustru, förbarmade sig öfver trasungen. Hagar
  fördes i tvättstugan, afkläddes, öfversköljdes med ett par ämbar kallt
  vatten ur brunnen och ikläddes sitt andra rena linne; hon hade ju
  medfört två i knytet. Natten och skräddaren anlitades för att göra
  flickan presentabel vid hofvet, d. v. s. hos presidenten.
  
  Denne mäktige herre bebodde öfra våningen af ett ansenligt stenhus vid
  torget, där hofrätten var inlogerad i nedra våningen. Han hade icke
  samma bekvämlighet här, som på sitt rymliga Laukko; han nödgades med sin
  andra maka, Sofia De la Gardie, och elfva barn, hvaraf blott de fem
  yngsta hemma, nöja sig med elfva eller tolf rum.
  
  Torsdagsmorgonen på slaget sju stod tullnären med sin skyddsling i
  presidentens förrum, anmäldes och fick inträde, medan Hagar kvarlämnades
  med de galonerade kammartjenarne utanför och använde tiden att betrakta
  det ännu böljande folkvimlet på torget.
  
  Audiensrummet var stort och praktfullt, rikt beklädt med väfda franska
  tapeter, gardiner och mattor. Dess förnämsta möbel var ett af
  tidehvarfvets med dyrbara sniderier utsirade skåp för böcker och
  dokument, en make till Georg Härtels mästerverk, hvilket staden Nürnberg
  förärade Gustaf Adolf och som kostade 9,750 gyllen. Det likaledes
  konstrikt utsirade skrifbordet var inlagdt med mosaik. Bland dess
  prydnader sågs ett obekvämt, kolossalt skriftyg af röda koraller,
  föreställande en trana[23] och på tranans stjärt ett bläckhorn af
  slipadt glas, föreställande en sköldpadda. En fin doft af rosenolja
  parfymerade rummet. Presidentens morgondryck, mandelmjölk försatt med
  ingefära, stod halfdrucken i en silfverpokal. Han själf, i morgonrock af
  rödt siden, satt vid bordet i en finsvarfvad karmstol utan dynor och
  stoppning, men med sitsen i rutor af olika kostbara träslag. Notarien
  Hans Ekholt och skrifvaren Krister Thomson disponerade hvardera ett
  mindre bord i samma rum.
  
  Lydik Larsson erhöll, stående, besked om sitt ärende i hofrätten och
  aflämnade sina papper till skrifvaren. När detta var beställdt, frågade
  presidenten efter flickan från Karis.
  
  Svaret blef, att hon i förrummet väntade hans nåds befallningar.
  
  -- Godt ... Pape! och presidenten ringde. Ringklockan var af guld med
  handtag af bernsten.
  
  -- Lämna flickan därute i hushållerskans vård. Hon skall skickas till
  Laukko i nästa vecka ... Hon är ju fattig, Lydik?
  
  [Fotnot 23: Släkten Kurcks gamla finska familjenamn var _Kurki_, som
  betyder trana.]
  
  Tullnären förklarade, att flickan visserligen var utfattig, men man hade
  hos hennes döda mor funnit ett par smycken, som kunde användas för
  barnens behof. Förmyndaren anhöll ödmjukeligen att fä öfverlämna detta
  barnens arf i hofrättens förvar, om ej hans nåd funne skäl att genast
  föryttra egendomen för barnens räkning.
  
  Halmskrinet framvisades och öfverlämnades åt notarien Ekholt. Thomson
  tillsades att med honom bevittna inventeringen.
  
  Notarien afklippte segelgarnen, öppnade skrinet och återlämnade det åt
  presidenten, som kastade på detsamma en likgiltig blick, i förmodan att
  det innehöll någon bondgrannlåt.
  
  -- En hårnål af silfver! -- Och han granskade med kännaremin det fint
  arbetade smycket. -- Hvarifrån har kvinnan fått denna nål?
  
  Omöjligt att besvara.
  
  -- Nålen, fortfor han, är ett konstverk af _Claude Ballin_; hans märke
  står graveradt på liljans blad. Fältmarskalken Tott hade en nål af
  alldeles samma arbete och förärade den åt grefvinnan Brahe. Det troddes,
  att denna nål var den enda i sitt slag ... Är här något annat? Låt se!
  
  En liten näfverdosa visade sig, öppnades och befanns innehålla en
  guldring, inlagd i ull. Presidenten syntes öfverraskad, påtog ett par
  glasögon med guldbågar, gick till fönstret och höll ringen uppmärksamt
  mot dagern. Han vände sig till tullnären.
  
  -- Ni sade, att flickan är fattig?
  
  -- Ja, ers nåd. Ingen vet annat. Moderns kvarlåtenskap blef förseglad.
  
  -- Nå, utfattig är man icke med tre sådana ädelstenar. De två mindre
  torde värderas till ett par tusen daler stycket, men den stora i midten
  lärer näppeligen säljas för mindre än tolf tusen. Barockt! Att infatta
  en sådan sten i en ring, som kan tappas bort med en handske, i stället
  att därmed pryda ett diadem eller en _collier_! Infattningen är mediocre
  och arbetet en gesälls. Förste ägaren har varit antingen groft rik eller
  plumpt dum, kanske _tous les deux_ ... Har ni anställt efterspaningar om
  moderns härkomst?
  
  Tullnären omtalade tilldragelsen i torpet.
  
  -- Singuliert! En kvinna i December på landsvägen? Icke kan hon ha
  fallit från månen.
  
  Lydik Larsson understod sig tillägga, att hon troddes ha varit en
  tatterska. Barnen inbillade sig, att hon fallit från stjärnorna.
  
  -- Kalla hit flickan.
  
  Hagar infördes och undergick mönstring. Hon såg tåpig ut i den nya,
  slamsiga klädningen, som man icke haft tid att profva. Dittills hade hon
  burit kjol med lifstycke eller tröja och kände sig nu olycklig i en
  helklädning, som gick upp till axlarna.
  
  Den höge herrn tog henne, icke ovänligt, under hakan, såg henne i de
  stora bruna ögonen och frågade hvad hon hette.
  
  -- Hagar.
  
  -- Det är ett hebreiskt namn. Tatterska är du icke. Antingen har din far
  eller mor varit af judisk härkomst.
  
  Tullnären anmärkte, att flickan liknade sin moder. Namnet hade hon fått
  af mäster Sigfrid.
  
  -- Nå, hvad skall jag göra med dig? Vill du blifva kammarpiga i staden
  eller hjälpa dejan på Laukko?
  
  Hagar rodnade starkt.
  
  Åter dristade tullnären ödmjukeligen anmärka huruledes barnet hade en
  besynnerlig håg att läsa.
  
  -- Så? Du kan läsa? Hela katekesen?
  
  Hagar teg.
  
  -- Om ers nåd tillåter mig svara för flickan -- återtog Lydik, modigare
  blifven af den höge herrns nedlåtenhet -- kan hon den heliga skrift
  utantill samt därtill räknekonsten och hvad en djäkne kan lära.
  
  Presidenten betraktade småleende det rodnande barnet och behagade
  skämtsamt fråga, om hon också kunde djäknens latin.
  
  -- Till det minsta kan hon trojanska kriget. Hvad hette den karlen,
  Hagar, som skrifvit en bok om det där? _Gilibus_, tror jag.
  
  -- _Virgilius._
  
  -- Så, du har läst Virgilius? -- Och presidentens hand hvilade på
  skrinet, som låg öppet framför honom. I handen föll ett sammanviket
  papper, som han upptog och tyst genomläste.
  
  »Nådens åhr 1626 den 8 Decembris undfingo i Kaskas torp af Nyby
  skattehemman i Karis socken gossen _Ben-Oni_ och flickan _Hagar_,
  tvillingsbarn af okända föräldrar, thet heliga dopets sakrament genom
  underskrifven pastor i Ekenäs stad. Tillstädhes voro som vittnen
  konungens troman, ståthållaren i Åbo, vählbohrne herr Jöns Knutsson
  Kurck, öfverstelieutenanten välbohrne herr Åke Henricsson Tott,
  tullnären i Helsingfors, välachtade Lydikh Larsson, torparen ärlige och
  välfrejdade Thomas Kask sampt dygdesamma hustru Dorothea Johansdotter.
  Som intygas. Ekenäs then 10 Decembris samma åhr. Gud förhjelpe barnen
  till ett christeligt lefverne och en salig ändalycht. Amen.
  
                                                     _Sigfridus Aronus_,
                                                                Pastor.»
  
  Nedanför var antecknadt:
  
  »Viljandes jag härmedh till ähro och åminnelse för the förnämlige herrar
  och kronones högtbetrodde män, som thessa barnens döpelse af christelig
  barmhertighet bevittnat, sanfärdelighen intyga, at herr Åke Henricsson
  hafver gunstigt uthlofvat gossebarnet Ben-Oni till sigh tagha och honom
  christeligen uppfödha till hans myndighe åhr, sampt at herr Jöns
  Knutsson likaledhes samma gunstiga benägenhet sigh påtagit vidkommande
  flickebarnet Hagar. Som skede förbemählte 8:de Decembris
  thersammastädhes. Gud Allsmächtig vedergälle the ädle herrar för
  fadherlig omvårdnad, at thesse barnen måga växa til hans nampns lofh,
  som them under märkeliga himmelens tecken födhas låtit. _Datum ut
  supra._
  
                                                    _Sigfridus Aronus._»
                                                               (Sigill.)
  
  -- Ekholt, sade presidenten eftersinnande, försegla åter detta skrin med
  dess innehåll, som ni och Thomson kunna attestera. Det skall förvaras i
  hofrättens _archivum_ till gossens myndiga år. Skrif ett kvitto därtill
  åt förmyndarens ombud, Lydik Larsson. Jag håller för rådligast --
  fortfor han till tullnären -- att dessa _pretiosa_ nu intet försälja,
  medan det här och i Sverige är så ondt om reda penningar, utan låta vi
  därmed anstå till lägligare tid. Där förmyndaren gifver sitt samtycke
  till, vill jag taga flickan om händer. Hvad säger du därtill, barn?
  
  Hagar hade förstånd nog att kyssa sin nye beskyddare på handen. Det
  ljusnade för hafvets drifvande spån, som funnit en strand. Och det
  klarnade än mer, när beskyddaren tillade:
  
  -- Vet du väl, att du är född samma natt som drottningen? Du skall få
  läsa.
  
  
  
  
                        14. Den svenske Leonidas.
  
  
                                                        Kom och tag dem!
  
  Tre timmars rast. Kavalleriet sitter af, hästarna fodras med hvad i
  staden kan öfverkommas. Vid daggryningen kallas alla invånarne till
  torget. Ingen får lämna staden. Alla skola arbeta på murarnas
  iståndsättande. Hugg ned den som tredskar! Allt brukbart användes, sten,
  tegel, fasciner, stock, sand, mull. De närmaste husen rifvas, så många
  som medhinnas, till material. Ni, ryttmästare Sigfridsson, anskaffar
  foder, och ni, kapten Stamer, låter genomleta källrar och visthus för
  proviant. Hittas vinfat, bevakas de. Ranson åt manskapet, men för ert
  lif, ingen droppe till sköfling! Öfverste Gordon, ni tager befälet vid
  murarna. Jag litar på er som min närmaste man. Ni vet, här är ingen tid
  att förlora. Vi hafva förtruppen öfver oss två timmar efter
  soluppgången.
  
  -- Ännu kunde vi upphinna hufvudstyrkan, anmärkte John Gordon, en af
  Gustaf Adolfs berömde skottar, för närvarande chef för en spillra af
  Viborgs och Nylands infanteri.
  
  -- Kavalleriet? Å ja. Men med fienden på hasorna göra vi bättre att
  stänga porten i härens rygg.
  
  Och uttröttad, som allt hans folk, efter en brådstörtad ridt genom
  natten, kastade sig öfverbefälhafvaren på en halmkärfve i det hus, hvars
  invånare han nyss uppskrämt och förjagat ur deras nattro. På sömn var
  icke att tänka, i bästa fall några ögonblicks hvila, ständigt störd af
  rapporter och begäran om order. Barnen i huset, bärgade på en vind,
  gräto öfverljudt. Hundarna tjöto. Hästtramp och sorl hördes utanför på
  gatan. Vaktposten vid dörren slog, skälfvande af köld, sina armar
  tillsamman och kastade längtande blickar på en brasa i spiseln, upptänd
  på sönderbrutna bänkar, stolar, bord och allt brännbart man i hast
  öfverkom. Det var en kall, mörk natt i början af Mars 1641. Mellan
  hotande snömoln glimmade karlavagnen långt i norr öfver det snöiga
  Sverige, det aflägsna Finland.
  
  Johan Banér stod vid slutet af sin glänsande segerbana. Han hade strax
  efter nyåret, utan att akta den då stränga vinterkölden, företagit sitt
  djärfva tåg från Thüringen mot Donau. Kejsaren och hans riksdag voro
  församlade i Regensburg utan aning om faran. Hvilket praktfullt byte att
  slå ned som en örn bland det romerska rikets furstar och öfverhufvud,
  bortföra dem i klor af stål och nedsätta dem varligt vid stranden af
  Östersjön eller i Stockholms slott! Det var redan andra gången det
  svenska och finska kavalleriets hästar drucko ur Donau. Nu kunde deras
  ryttare ropa till kejsaren öfver floden ett hörbart godmorgon; nu var
  den starka floden fastsmidd vid sina stränder af isen och bar på sin
  tama rygg Königsmark med en plundrande ströfkår af sexhundra man. Men
  plötsligt kom töväder. Rörd af katolikernes böner, grät jungfru Maria
  bort isen; från alla sidor tillströmmade kejsarens härar som vårfloder,
  och Banér med sin underlägsna styrka måste rädda sig genom ett skyndsamt
  återtåg, som blifvit berömdt i krigshistorien. Hans arriergarde, under
  öfversten för lifregementet Erik Slange, försvarade återtåget med sådan
  tapperhet, att det nu på natten, med fienden tätt i sina hälar, nödgades
  kasta sig in i den lilla, svagt befästa bajerska staden Neunburg på
  återtågslinien till böhmiska gränsen. Banérs order lydde: samla de
  spridda trupperna och stöt till mig i Cham! Men innan Banér hann dit,
  skulle han vara genskjuten af fienden. Man kan lyda order som en korpral
  eller som en fältherre.
  
  Gordon gick till sitt kvarter att på sitt sätt förfriska sig. Han lät
  öfverskölja sig med iskallt vatten. Det var hans läkemedel mot sjukdom
  och trötthet. Men han bar hos sig äfven ett annat, än verksammare, sin
  lilla fickbibel. Han satte sig att läsa vid skenet af en fackla.
  
  Någonting rörde sig i en mörk vrå af rummet. Gordon lyste med facklan
  och såg en gosse liggande på bara stengolfvet, försjunken i sömn. Gossen
  frös. Gordon, nyss klädd efter det kalla badet, tog af sig sin fältkappa
  och bredde henne omsorgsfullt öfver den sofvande gossen.
  
  Dagen begynte gry. Neunburgs skrämda invånare församlades redan på
  torget. En sådan natt hade de aldrig upplefvat. Var mörkret uppfylldt af
  fasor, kom gryningen åter med nya faror. Män, kvinnor och halfvuxna
  barn, så många som kunde bära en sten eller draga en sandkärra, drefvos
  till murarna. Ju mera det dagades, desto eländigare visade sig dessa i
  sitt ramlande skick. Än här, än där redo ryttare in öfver dem: det var
  enstaka förskingrade eller förvillade efterblifne af flera retirerande
  svenska afdelningar. Man började rifva de närmaste husen och med deras
  timmer eller stenar fylla murarnas luckor. Ingen tid var öfrig för
  murslefven. Här en bjälke, där en stenhög, sand mellan dem, och den nya,
  improviserade muren måste tjenstgöra så godt han förmådde.
  
  Solen hade ännu icke höjt sig öfver de aflägsna topparna af Böhmerwald,
  när redan en förtrupp fientligt kavalleri visade sig i väster på vägen
  från Schwandorf. Erik Slange stod på muren med kikaren i sin enda
  återstående hand, den högra, ty vänstra armen hade han förlorat några
  månader förut i svältlägret vid Saalfeld.
  
  -- Det är bajrare! sade han till de närmast stående. Bryn er icke om
  dem, gossar; det är första myggsvärmen! Hade vi nu en enda kanon att
  hälsa dem en frisk godmorgon!
  
  Neunburg hade några gamla förrostade fältslangor, men ingen enda brukbar
  kanon, och Slanges flygande kår medförde intet artilleri. De fientlige
  ryttarne, vidpass tvåhundra till antalet, kunde obehindradt närma sig
  staden och rekognoscera dess befästningar på föga mer än ett musköthålls
  afstånd. Man såg dem utsända mindre ströfpartier, medan två man redo
  tillbaka den väg de kommit, sannolikt med rapport till hufvudstyrkan.
  
  -- Det är Mercys bajrare, fortfor öfverbefälhafvaren. Von Gerdten, där
  klättrar en kvinna öfver muren!
  
  Kapten von Gerdten ryckte geväret från sin närmast stående man, lade an
  och sköt. Kvinnan föll, sökte resa sig, föll åter och blef liggande. Det
  var af yttersta vikt, att ingen desertör från staden fick underrätta
  fienden om den svenska kårens verkliga styrka.
  
  De fientlige ryttarne besvarade muskötskottet med en salva ur sina
  karbiner, men afståndet var för långt, kulorna nådde icke bröstvärnen.
  Ett lätt rökmoln dref med västvinden öfver fältet. Från murarna hördes
  intet gensvar.
  
  Landsmännens närhet frestade stadens invånare att utsända en ny
  rapportör. Icke fem minuter efter kvinnans fall upptäckte
  öfverbefälhafvarens skarpa öga en pojke om fjorton eller femton år, som
  hasade ned öfver murens ytterkant och försvann i den torra vallgrafven.
  Skott föllo, men utan att träffa.
  
  -- Niemand -- sade öfverste Gordon till en liten spenslig volontär,
  hvilken ständigt var vid hans sida, hälften uppassare, hälften ordonnans
  -- tag fatt pojken där, han kan göra oss skada!
  
  I ett nu var Niemand öfver muren och ned i vallgrafven. En jagt begynte,
  som tilldrog sig alla åskådares blickar. Rymmaren drefs ur sin gömma ut
  på öppna fältet. Han sprang som en jagad lo mot den rekognoscerande
  ryttaretruppen, snafvade, men kom åter på fötterna, hukade sig ned,
  slank in i ett åkerdike, blef osynlig och drefs åter i dagen. Var han
  snabbfotad, så var hans förföljare det icke mindre. Slutligen upphanns
  han. Man såg båda pojkarne brottande tumla öfver hvarandra. Bajraren var
  större och starkare, hans förföljare vigare. Fyra bajerske ryttare
  närmade sig att bistå sin landsman. Slange utsände lika många från
  staden. Skott växlades, pojkarne försvunno i krutröken. När man återsåg
  dem, förde Niemand sin fånge, bunden med ett remtyg, till staden.
  
  -- Hvem är den käcke pojken? frågade Slange.
  
  -- Han kallar sig Niemand, Ingen, svarade Gordon. Jag fann honom på en
  hamnbrygga i Finland, när jag förra sommaren fick order att hitföra mina
  viborgare. Af denna kattunge kan blifva ett lejon, om kulorna unna tid.
  
  -- Godt. Låt inskrifva honom i rullorna som korporal ... Kinnemund, låt
  bortjaga kvinnor och barn från murarna! Taube, låt framföra bjälkar;
  västra tornet behöfver förstärkas. Om en timme kunna vi vänta Mercy.
  
  Klockan var omkring nio på morgonen, när general Mercys förtraf visade
  sig på landsvägen och snart efterföljdes af starka afdelningar
  kavalleri. Erik Slange följde med kikaren hvarje fiendens rörelse och
  dolde icke sin fruktan. Skulle dessa ryttareskaror lämna honom oantastad
  och fortsätta sin marsch i Banérs spår? Det var _detta_ han fruktade.
  Eller skulle de invänta sin hufvudstyrka för att kasta sig öfver det
  nästan obefästa Neunburg med en förkrossande öfvermakt? Det var _detta_
  han hoppades.
  
  Och hans hopp blef icke bedraget. Mercys kavalleri inväntade
  infanteriet, som anlände vid middagstiden, och icke allenast Mercy, utan
  efter honom ärkehertig Leopold Wilhelm, generalfälttygmästaren grefve de
  Suys och general Piccolomini med den kejserliga härens hufvudstyrka,
  omkring 20,000 man, alla på jagt efter Banér, som, med den till 10,000
  man sammansmultna svenska hären och mindre än en dagsmarsch i försprång,
  kastat sig in i västra Böhmen. Nu visade sig vikten af att de kejserlige
  förblefvo i okunnighet om svenska styrkan i Neunburg. De trodde sig här
  kunna fånga halfva svenska hären. Jagten afbröts, Neunburg kringrändes
  på alla sidor.
  
  Det var den 8 Mars 1641. Mot aftonen, när staden var kringränd, anlände
  en officer som parlamentär från ärkehertigen och erbjöd Erik Slange att
  dagtinga. Den svenske befälhafvaren borde inse omöjligheten af hvarje
  försvar och gifva sig fången med hela sin afdelning.
  
  Erik Slange hade låtit uppställa sitt folk så, att han kunde antagas
  hafva minst en dubbel styrka mot hans verkliga, och mottog budskapet vid
  porten. Han framräckte högra armen och svarade med sitt trygga finska
  lugn, att så länge han ännu hade denna ena arm, skulle han och hans folk
  försvara Neunburg.
  
  Parlamentären invände:
  
  -- Hans höghet ärkehertigen erbjuder nu hedrande villkor, men tvingas
  han till en stormning, kan han ej garantera pardon. Han fordrar, att
  Neunburgs besättning genast nedlägger vapnen.
  
  -- Kom och tag dem! svarade Slange med Leonidas' berömda ord vid
  Thermopyle.
  
  -- Herr general! -- utropade parlamentären, som trodde sig stå, om ej
  inför Johan Banér, så dock inför hans närmaste man -- ni skall ångra
  detta svar.
  
  -- Tror ni det? genmälde Slange, som ändtligen brusade upp med finnens
  sena vrede. -- Jag skall så litet ångra mitt svar, att därest hans
  höghet skickar mig ännu en sådan budbärare, skall han besvaras med en
  kula.
  
  Parlamentären gick. I Neunburg hölls intet krigsråd; där frågades ingen
  om han var sinnad att dö eller lefva. Hvad angick det desse 2,000 om de
  föllo, endast den segervana svenska hären, endast Banér och de 10,000
  finge rådrum till räddning? Murarna iståndsattes med fördubblade
  ansträngningar; alla armar släpade sand och tegel, kavalleriets hästar
  användes som dragare. Här fanns föga proviant och än mindre furage, men
  detta betydde heller intet; hästarna kunde slaktas till föda åt
  människorna, och sålunda voro alla betryggade.
  
  Redan samma dag begynte lätt fältartilleri spela mot murarna. Det var i
  soldaternes ögon ärter och hafregryn, gjorde ej heller synnerlig skada.
  Först på natten skulle det tunga artilleriet anlända, och på dess
  hårdhändta hälsning måste man vara bättre beredd.
  
  Slange befarade en nattlig öfverrumpling. Halfva hans styrka sändes att
  sofva tre timmar i full rustning och därefter aflösa den andra hälften,
  som stod i gevär vid murarna. Alla arbetare underkastades samma order.
  Ve den, hvars arm dignade af trötthet eller hvars ögonlock föllo
  tillhopa för tyngande sömn. Fredens lycklige dagkarl, som efter dagens
  mödor kastar sig ostörd ned på sin torftiga bädd, förstår ej krigets
  rastlösa, skoningslösa kraf på järn i människomuskler.
  
  Natten förgick dock stilla nog; äfven de kejserlige funno en hvila
  behöflig efter den ansträngande marschen. Men vid daggryningen, klockan
  fem på morgonen, slogs alarm. Fyra regementen bajerskt infanteri,
  understödda af en stark reserv, försökte en stormning, i hopp om medhåll
  af sina landsmän i staden. Där funnos icke få af Tillys veteraner bland
  de anfallande, och desse fruktade krigare visade sig värdige sitt gamla
  rykte. Landsmän skulle befrias, inkräktarne förjagas från Bajerns
  gränser, kättarnes öfvermod nedslås i stoftet inför den heliga jungfruns
  fötter. Och bajrarne slogos som man slåss för sitt land. De klättrade
  oemotståndligt öfver vallgrafven och öfver de svaga, låga, förfallna
  murarna, hoppade ned på gatorna, förenade sig med de modigaste bland
  stadens invånare, som gripit till gömda vapen, och läto redan höra sitt
  skallande victoria, när de anföllos af Slange i spetsen för rytteriet.
  Där stod icke mer den tappraste mot. De inträngande redos ned, stupade
  för pikar och svärdshugg eller jagades tillbaka öfver murarna; en ringa
  återstod räddade sig i husen, hvarifrån de sköto på svenskarne. Gordon
  med afsutne ryttare och en liten infanteritrupp af tvåhundra man
  försvarade med framgång östra sidan af staden. Den fientliga reserven
  hade kunnat förändra utgången, men rörde sig icke, sannolikt för att
  låta bajrarne ensamme återtaga sin stad. Klockan sju på morgonen var
  första stormningen afslagen, och fienden drog sig på alla punkter
  tillbaka.
  
  Hvilken förödelse! Döde och sårade, blodiga gator, kringströdda vapen,
  vild oreda, klagan och jämmerskri. Där låg ett barn ihjältrampadt af
  hästarna; där en munk med svärd i handen, men klufvet hufvud; där en
  kvinna genomborrad af pikar. En skara af de förskrämde invånarne bultade
  förtvifladt på kyrkodörren, som tillreglats af andra flyktingar, hvilka
  före dem uppnått den helgade fristaden. Vid några gator rasade hejdlös
  plundring, hvilken befälet ej kunde förekomma, emedan där skjutits från
  husen på svenskarne och några af de stormande där sökt gömställen. Desse
  olycklige framdrogos ur källrar och vindar, gjorde med böjda knän
  korstecknet, bådo om lifvet och blefvo dock på stället nedhuggne. En
  ståndrätt dömde dem bland invånarne, som förenat sig med de stormande,
  och domen blef kort: delinkventen mot väggen, fyra gevärsmynningar, allt
  var färdigt.
  
  Sådan var krigets och sådan Banérs skola. Trettioåra kriget hade mycket
  förvildats, sedan den store Gustaf Adolf ej mer höll tillbaka dess
  bloddrypande gissel. Vid Johan Banérs med rätta så frejdade namn låda
  mörka fläckar af omänskliga härjningar, särskildt i Bajern. Här, där det
  katolska bigotteriet ansåg sig frikalladt från hvarje förskoning mot
  kättarne, ansågo sig äfven desse fritagne från alla mänskliga känslor.
  Öga för öga, tand för tand. Neunburg behandlades bättre än mången annan
  stad, som vid en afslagen stormning visat fienden medhåll. Här var ingen
  massaker i massa, ingen allmän plundring; ingen kvinna förolämpades,
  intet barn spetsades. Olycksfall bland de värnlösa under striden kunde
  ingen förhindra. Van vid rof, tog soldaten hvad han öfverkom. För honom,
  som lefde i dag och föll i morgon, hade lifvet knappt något värde mer.
  Han tog andras lif såsom han gaf sitt eget, liknöjd, känslolös. Hvad
  angingo honom trasor af människolycka? Det enda, för hvilket det lönade
  mödan att lefva, var segern.
  
  Ännu fortforo plundringen, ståndrätten, klappandet på den stängda
  kyrkodörren; ännu hade segrarne ej funnit luft att andas eller en bänk
  att hvila på; de sårade hade ej förbundits, de spridda skarorna ej
  hunnit ordnas i leder, när redan det grofva kejserliga artilleriet
  begynte från två under natten uppförda batterier spela helt nära mot
  murarna. Det var inga ärter mer, det var tunga järnklot, som träffade
  allt och krossade allt. Torn och bröstvärn hasade ned i vallgrafven;
  murarna remnade och föllo i stycken; deras försvarare måste skyndsamt
  söka ett säkrare skydd. Öfverbefälhafvaren var beredd därpå. Han lät
  rensa gatorna och bortsända invånarne till husen och källrarna.
  Krigarnes leder ordnades och fördelades; deras nya arbete blef att
  innanför hvarje bresch i muren timra en ny förskansning. När denna var
  nedskjuten, uppfördes i dess ställe åter en ny. Så fortgick det hela
  dagen. Men när solen började sänka sig mot sin aftonhvila, hade icke
  allenast murar och förskansningar fallit på långa sträckor; äfven de
  hus, som stodo i skottlinien för muröppningarna, hade blifvit
  nedskjutna. Man förutsåg en ny stormning, och den uteblef icke. Äfven
  därpå var Slange beredd.
  
  Mot aftonen tystnade artilleriet plötsligt, och starka bataljoner
  infanteri ryckte fram öfver fältet. De hade ej lång marsch, de hade,
  likasom batterierna, kunnat uppställas på föga mer än ett musköthåll
  från staden, där de hade inga kanoner att frukta. Stormkolonnen anryckte
  mot den bredaste fallna mursträckan, medan ströfkårer företogo
  diversioner i de belägrades flanker och rygg.
  
  Försvaret af sistnämnda hotade punkter öfverlämnades åt Gordon och hans
  infanteri med vidpass hälften af kavalleristerne, som här stredo till
  fot. Slange själf och hans fullrustade ryttare, vidpass sexhundra man,
  afbidade anfallet vid sidan af stora breschen. De stormande funno
  breschen öppen och inryckte med dånande härskri under de kejserliges
  välkända fältrop: Jesus Maria! Detta afgörande ögonblick, när de
  anfallandes leder upplöste sig under klättrandet öfver murens
  kvarlefvor, hade Slange beräknat. Nu kastade han sig med hela tyngden af
  sitt kavalleri så våldsamt från sidan in på de stormande, att allt
  stupade i hans väg och trampades ned under hästarnas hofvar. Hela
  anfallskolonnen sprängdes i spillror, såsom af en inskjuten kil, och
  remnade i två delar, en inåt, en utåt. Den del, som skingrades inåt
  staden, upphanns af ryttarne och nedhöggs på gatorna. Den åter, som
  trängdes tillbaka utåt breschen, stötte här på sina efterföljande
  kamrater, som ännu ej hunnit upp, och spred oordning i deras leder.
  Slange begagnade förvirringen, red öfver breschen med en del af sitt
  kavalleri, som stod honom närmast, och högg in på de kejserlige utom
  murarna. Allt skingrades eller flydde. Det kejserliga rytteriet, som
  hoppats förblifva lugne åskådare af stadens intagande, anryckte
  ändtligen till de sinas bistånd, och Slange vek undan för öfvermakten
  till den med döda och sårade fyllda muröppningen. Men nu inbröt mörkret,
  och de kejserlige funno det rådligast att afbryta striden.
  
  Neunburg är beläget på södra stranden af en liten flod, Schwarzach, ett
  af Donaus vidt utgrenade tillflöden. På norra sidan var således staden
  tryggad af floden. Sidoanfallen från öster och söder hade icke varit af
  någon betydenhet. Den andra stormen var sålunda lyckligt afslagen. Den
  hade kostat föga blod på försvararnes sida, men desto mer på de
  anfallandes. Kanondundret hade upphört, de uttröttade krigarne fingo
  några ögonblicks hvila. De som ej sofvo eller stodo på vakt begagnade
  rasten att spoliera sista återstoden af proviant, öl och furage: hvilken
  ryttare tänker ej på sin häst? Och hvartill tjenade mer att spara?
  »Låtom oss äta och dricka, i morgon skola vi dö!»
  
  Hvilken natt af blod, mörker och suckar, förgården till den graf, som så
  snart skulle öppnas för dagens segrare! Ingen af desse krigare, som
  sutto vid bivuaken kring en eld, upptänd på timret af nedskjutna hus,
  ville gifva en bajersk kopparslant för en kamrats eller sitt eget lif
  tjugufyra timmar därefter. Och likväl kunde de skämta ännu på sitt sätt,
  desse råe, förvildade kämpar. En hade funnit hos de fallne, plundrade
  bajrarne en bild af madonnan; en annan hade funnit en mässbok, den
  tredje ett silfvergehäng, den fjärde en guldring, den femte och
  lyckligaste en börs med guld. Allt vanns och förlorades på ett
  tärningskast. Vinet, ja det var drucket till sista droppen, och nästa
  bägare skulle Slanges krigare söka i Wien eller i paradiset.
  
  Vid en af bakportarna syntes facklor och rörelse. Öfverbefälhafvaren
  hade gifvit order att bortsända stadens invånare, hvilka ej mer kunde
  förråda hvad fienden redan personligt fått erfara. Där var brådska,
  förvirring, frågor och misstag. Några hade velat medföra sin dyrbaraste
  egendom och upptäckte vid porten, att de medfört ett handkläde, en
  afbruten slef eller en sprucken kruka. Andra hade kvarglömt ett barn, en
  sjuk, en blind eller en halt af sina närmaste anhöriga. De bådo med
  knäfall och tårar om anstånd att återvända, men därtill var icke tid.
  Stora skaror strömmade ut i den mörka natten för att uppsöka landsmän
  och tillflyktsort. De hade förlorat allt, utom ett uselt lif utan fäste
  och bärgning, men detta lif skulle de dock få behålla, när deras stad
  var dömd till en viss undergång.
  
  Öfverste Gordon satt vid sin engelska bibel i kvarteret, genom hvars
  nedskjutna tak man kunde se stjärnorna. Han öfversatte stycken ur
  skriften för sin unge liftjenare, Niemand, den nye korporalen, som i dag
  laddat karbinerna vid hans sida. Det var profeten Micha, fjärde
  kapitlet:
  
  »Kommen, låtom oss gå upp till Herrens berg, till Jakobs Guds hus, att
  han må lära oss sina vägar och vi må vandra på hans stigar, ty ifrån
  Zion skall lag utgå och Herrens ord från Jerusalem. Och han skall döma
  mellan många folk och skipa rätt åt talrika hednafolk i fjärran land.
  Och de skola smida sina svärd till plogbillar och sina spjut till
  vingårdsknifvar. Folk skall icke lyfta svärd mot folk och icke mer lära
  att örliga. Och de skola sitta enhvar under sitt vinträd och under sitt
  fikonträd, utan att någon stör dem; ty Herren Zebaots mun har talat. Ty
  alla folk må vandra hvart och ett uti sin Guds namn; men vi, vi skole
  vandra i Herrens vår Guds namn evinnerligen.»
  
  -- Förstår du detta? frågade Gordon.
  
  -- Nej.
  
  Gossen hade hört bibeln läsas i Kaskas torp och längesedan glömt orden,
  likasom han glömt bokstäfverna. Han hade åtföljt ryttarne, som
  eskorterade herr Åke till kyrkan, men stannat med dem på kyrkbacken
  utanför porten. Guds ord bodde icke i Gerknäs' stall. Härute i kriget
  flydde det krutröken. Soldaten, som hvar dag umgicks med döden, behöfde
  äfven dagligen umgås med Gud, såsom han gjorde i Gustaf Adolfs tid,
  såsom han gjorde i Oliver Cromwells tid, ur hvars rot Gordon uppvuxit.
  Men i Banérs härskaror var det närmare till svärdet än till altaret,
  närmare till en svordom vid bägaren än till Guds namn i skriften.
  
  -- Du skall snart bära ett svärd, fortfor öfverste Gordon till gossen
  Niemand. Minns då, att vi lefva i eländets tid och strida för att hvarje
  folk må vandra i _sin_ Guds namn och icke vara domare öfver andras
  samveten. För denna sak döda vi utan förskoning och dö utan fruktan. Det
  är hårdare att döda än att själf dö, men ogräset måste uppbrännas i eld:
  den goda säden växer bäst ur askan. Minns, hvarje gång du drager detta
  ditt nya svärd ur slidan, att du drager det för Guds ära och människors
  samvetsfrid! Inskrif dessa orden med ditt blod på svärdet, och vet, att
  om du drager det utan dessa ord, är du en mördare! ... Gå, du har tre
  timmars hvila. Vi behöfva i morgon all vår kraft.
  
  
  
  
                         15. Neunburgs sista dag.
  
  
                                      Än en dag, gossar! En enda dag än!
  
  Icke i hvila förgingo nattens mörka timmar. Arbetet inom de grusade
  murarna fortgick rastlöst. Innanför den bredaste muröppningen timrades
  åter en ny förskansning, men nu blott för syns skull af löst hopfogadt,
  lätt virke, hvilket på afstånd skulle se ut som ett fast bollverk. Under
  denna förskansning anlades en mina, till hvilken åtgick största delen af
  det lilla återstående krutförrådet. För musköter och karbiner sparades
  endast tio skott per man, och äfven dessa måste laddas med småsten;
  kulorna voro bortskjutna. Försvaret skulle föras med blanka vapen. Norra
  delen af staden hade lidit minst, dess torn var det starkaste,
  öfverbyggnaden af lerskiffer, grundvalen af granit. Här spärrades
  gatorna med i hast uppförda bollverk, invid närmaste mur inreddes
  betäckta gångar med skottgluggar, och för dem skulle de sista skotten
  sparas. Hästarna började störta af foderbrist. De sämsta nedslaktades,
  som en reserv mot hungersnöd.
  
  Slange öfvervakade minans nedläggning. Det var i mörkret ett vådligt och
  mödosamt arbete. Spioner fruktades; man var icke förvissad, att alla
  invånarne lämnat staden. Minan skulle tändas med en krutlunta under
  marken, tjugu alnar i längd; en längre kunde upprifvas af kulor eller
  rubbas af hästhofvarna. Det gällde påtagligen tändarens lif.
  
  Slange vände sig till befälet, som stod honom närmast.
  
  -- Kinnemund, skicka mig en pålitlig karl, som icke aktar sitt lif mer
  än en afbruten hästsko! Jag ansvarar ej för att han kommer lefvande
  härifrån, men lefver han och har tändt luntan i rätta ögonblicket, icke
  en sekund för tidigt eller för sent, har han en grads befordran och
  hundra ungerska gyllen i handpenning.
  
  -- Jag vet en, svarade Kinnemund.
  
  -- Jag känner en annan, inföll Koschels.
  
  -- Ännu ett! Han skall ha ögon att se genom väggen. Han skall se min
  signal i krutröken. Min order skall vara utförd innan en katt hinner
  blinka.
  
  Officerarne tvekade. De hade pålitlige karlar, som kunde sälja sitt lif
  för ett mässingsspänne, men hvar finna sådana ögon? Och _någon_
  besinning behöfde alltid en nordbo.
  
  Öfverste Gordon såg deras tvekan.
  
  -- Jag har en sådan ni önskar, öfverste, sade han. Niemand, kom hit!
  
  Niemand kom.
  
  -- Du har icke far eller mor, som sörja dig, om du dör. Vill du våga
  ditt lif och döda andra för samvetsfriden på jorden? Det är därför _vi_
  strida.
  
  -- Befall! svarade gossen.
  
  -- Godt. Hör då öfverste Slanges befallningar, och utför dem så, som jag
  vet att _du_ kan! Lefver du, skall jag minnas dig. Dör du, skall jag
  bedja för dig.
  
  Gossen afhörde stum sina order och gick därpå att välja en passande
  grushög, där han inredde åt sig ett tryggadt gömställe.
  
  Slange betraktade honom med ett deltagande, ganska ovanligt hos denne
  vid blod och död härdade krigare.
  
  -- Gör luntan tio alnar längre! befallde han. Det vore skada på pojken!
  
  En timme före dagningen slogs reveljen. Alla hvilka ej tjenstgjorde på
  vakt vid murarna kallades till torget och uppställdes i ordnade leder.
  En bivuakeld var upptänd på torgets midt och belyste de mörka, trotsiga
  lederna rundtomkring. Öfverste Gordon höll morgonbönen; här fanns ingen
  fältpredikant. Det var en kort bön, konung Davids 130 psalm: »Ur djupen
  ropar jag till dig, Herre!» Därefter fadervår och välsignelsen. Sist
  Gustaf Adolfs krigspsalm, så välbekant från Lützens morgondimmor:
  
     Förfäras ej, du ringa hop,
     när fiendernes larm och rop
     från alla sidor skalla!
     De fröjdas åt din undergång,
     men deras fröjd ej blifver lång;
     thy låt ej modet falla!
  
  När psalmens sista toner dött bort i den svala nattluften, vardt det
  tyst på torget. Bivuakens lågor hade sjunkit i glöd, nattsvarta skuggor
  föllo på de tigande lederna. Chefen, öfverste Slange, var en ordkarg
  finne, som bättre förstod ett raskt hugg än talarens konst, men
  ögonblicket var för afgörande för att gå stumt förbi. Han lät kasta mera
  bränsle på elden, red mönstrande förbi lederna af desse oförfärade, åt
  döden invigde krigare, höll slutligen stilla på sin stolta svarta häst
  Breit, en erinran om Breitenfeld, och talade några ord till dem. Han
  hade ej frågat dem, sade han, om de hellre ville kapitulera än slåss, ty
  han kände dem godt från mången ärlig dust; han visste, att de kunde
  segra och falla som tappre män. De skulle nu minnas, att hvarje timme de
  här höllo ut var en timmes försprång för deras kamrater i hufvudstyrkan
  och därmed en frisedel för kommande segrar. För dem själfve var det en
  odödelig ära, att de redan i två dagar uppehållit en så stark och
  stormodig fiende; de skulle nu visa honom tänderna en dag till, så vore
  hären i säkerhet, och då ville chefen sörja för sina tappre. Dem skulle
  intet vederfaras, som de ej mången gång pröfvat förr, men på deras
  svärdsspetsar hängde nu fäderneslandets välfärd och krigets utgång.
  Lösen är: Gud med oss! Än en dag, gossar, en enda dag än, och Neunburgs
  namn skall gå med edert till eftervärlden!
  
  »Gud med oss!» ljöd ett sorl genom lederna, vittnande mer än höga
  hurrarop om krigarnes beslut att följa sin chef i döden. Den gamla
  segervana lösen hade en förunderligt lifvande kraft. Tidigare på natten
  hade vid bivuaken hörts halfhöga ord om fiendens stora öfvermakt och
  omöjligheten att försvara sig inom så usla murar. Hur mången gång hade
  ej myteri uppstått i ett belägradt fäste under mindre hotande faror! Här
  slogs man icke för segern, icke ens för lifvet. För hvad slogs man? Det
  visste chefen, och på honom kunde man lita. Till Erik Slange hyste
  soldaten ett obegränsadt förtroende. Tyste, allvarlige, gingo hans
  krigare att intaga sin post i den oundvikliga sista kampen om Neunburg.
  
  I de kejserliges läger hölls sent på kvällen ett krigsråd. Otålig att
  upphinna Banér och förutseende allt hvad här förlorades genom ett
  dröjsmål, hade den krigserfarne Piccolomini från början yrkat på
  fortsatt marsch med kvarlämnande af en obetydlig afdelning att observera
  och uthungra Neunburg. Ärkehertigen var af motsatt mening och fick på
  sin sida grefve de Suys. Han ansåg Slanges styrka betydligare än den i
  verkligheten var och ville för intet pris lämna en så farlig fiende i
  sin rygg. Denna mening segrade i krigsrådet. Vredgad lämnade Piccolomini
  det kejserliga lägret den 10 Mars för att med sitt kavalleri upphinna
  och slå Banér. Det är bekant, att endast få timmars försprång räddade i
  Böhmen den svenska hufvudstyrkan från de rasande huggen af Wallensteins
  bäste lärjunge.
  
  Det kejserliga artilleriet hade på natten framförts knappt femhundra
  steg från Neunburgs murar och började vid dagningen en eld, som tycktes
  vilja bortsopa staden från jordens yta. Af den nya förskansningen fanns
  om en half timme intet spår. Nya sträckor af muren föllo och med dem
  långa rader af hus, så att man fram på morgonen kunde utifrån se in i
  staden ända till torget. Nu ansåg ärkehertigen tiden vara kommen att för
  sista gången fordra kapitulation.
  
  Elden upphörde. En trumslagare afsändes med budskapet, åtföljd af en
  officer. De närmade sig försiktigt den bresch, som i går kostat så många
  offer, trumslagaren förut under ihållande hvirflar, parlamentären efter.
  När de kommit på hörhåll, svängde officeren sitt hvita fälttecken och
  ropade allt hvad han förmådde:
  
  -- Kapitulation! Kapitulation!
  
  -- Hvad nu? genmälde Slange, som stod i breschen. -- Skjut den hunden,
  som gläfsar där nere!
  
  En karbin blixtrade och den olycklige trumslagaren föll, midt i en
  hvirfvel, med genomskjuten panna. Parlamentären, hvilken kulan
  rätteligen gällde, kastade sig till marken och kröp på alla fyra
  tillbaka till lägret.
  
  -- Alle man på sin post! kommenderade chefen. Han visste hvad därpå
  följa skulle.
  
  Åter begynte kanondundret med en våldsamhet, som vittnade om fiendens
  raseri. Han kastade nu äfven fyrbollar, som antände de återstående husen
  och som försvararne förgäfves sökte släcka. På västra sidan hade de
  intet annat skydd än kvarliggande grushögar; de läto, utsträckta på
  marken, järnhaglet hvina öfver sina hufvuden, men äfven denna ställning
  räddade dem ej från ricochetterande kulor och kringflygande
  stenskärfvor. När de kejserlige sålunda uttömt sin första vrede öfver
  trumslagarens fall, upphörde ånyo elden, och fram ryckte en stark kolonn
  infanteri med kavalleri i spetsen till tredje stormningen. Denna gång
  spred sig framför kolonnen en jägarekedja, hvilken siktade på hvarje
  lefvande föremål, som rörde sig inom de nedskjutna murarna.
  
  Stridens utgång berodde närmast på anfallspunkten. Skulle fienden taga
  sin väg öfver minan, eller skulle han välja en annan punkt? Valet stod
  honom fritt. Hvad hindrade honom? Icke ens ett gevärsskott mötte honom
  mer. Han skulle endast marschera in, och Neunburg var hans.
  
  Den underminerade västra sidan, där allt redan var nedskjutet, erbjöd
  honom fördelen att vara fri från rök och brand, medan den öfriga staden
  stod i lågor. Han valde således denna väg. Jägarekedjan inträngde först
  för att rensa terrängen. Dess skyttar hade i friskt minne gårdagens
  nederlag och närmade sig försiktigt spejande, beredde att gifva eld på
  hvarje misstänkt föremål. De funno platsen utrymd, fattade mod och
  spredo sig längre framåt. De hade icke upptäckt en gosse, som låg dold i
  en af de stora grushögarna, till hvilken ledde under marken en lunta.
  
  Vid deras signal, att ingången var fri, inryckte först det kejserliga
  kavalleriet under öfverstarne Gayling, Gonzaga, Briganza och Kolbe,
  tungrustade ryttare i svarta järnhufvor och blänkande harnesk. De delade
  sig åt två sidor och höllo stilla innanför breschen för att lämna väg
  och skydda infanteriet mot ett angrepp af samma art, som i går hade
  blifvit så olycksbringande. Infanteriet följde i täta leder, nödsakadt
  att tränga sig samman i mellanrummen mellan grushögarna och
  förskansningens öfverallt kvarliggande spillror.
  
  Då skakades marken af en fruktansvärd knall, ett moln af grus, stenar
  och trästycken förmörkade luften, blandadt med eldslågor, och de
  kejserlige skarpskyttarne, som hunnit ett stycke längre fram, sågo med
  förfäran kavalleri och infanteri försvinna i grusmolnet.
  
  Knappt hade den tunga svartgrå skyn af rök och stoft skingrats, innan
  Slange på sin svarta Breit var öfver de stormande, likasom uppstigen ur
  jorden. Mer härjande än någonsin rasade svärdet bland de förvirrade och
  bestörta skaror, som undgått minan och flyende skingrade sig öfver
  fältet. Äfven där förföljdes och nedhöggos de, intill dess att två af
  deras yttersta fotregementen under behjärtade anförare formerade fyrkant
  och, med bistånd af kavalleriet, tvungo Slanges folk att återvända till
  staden.
  
  Tredje stormen var afslagen med större manspillan än de förra. Det
  återstod blott att rensa staden från de inträngande skyttarne. Men hvad
  båtade denna nya framgång de segrande? Lågorna hade förtärt deras
  bollverk och drifvit dem till ett hörn af staden. De voro kringrände,
  utan ammunition, proviant och furage, utmattade efter tre dagars och tre
  nätters strid. Slange betraktade solen; hon hade snart uppnått sin
  middagshöjd. När hon sänkt sig så lågt i väster, att den fientliga hären
  ej mer hade en timmes dagsljus öfrigt att förfölja Banér -- då ville han
  kapitulera.
  
  Han mönstrade och tackade sina trupper vid norra muren. Ännu stodo 1,200
  man i ledet; det var många nog, det var mer än hälften. Af de saknade
  1,000 hade några fallit eller sårats, andre sjuknat, de öfrige hade
  under natten och stormningarna deserterat till fienden. Den stränge
  öfverbefälhafvaren räknade lederna. Hans blick ljusnade, när han förnam,
  att ingen af hans svenskar, finnar och skottar svikit sin fana. Det var
  tyskarne som tröttnat vid denna hopplösa strid, tyskarne som ledsnat att
  vara sitt lands bödlar. Krigslagen skulle ha dömt dem att arkebuseras;
  en jury skulle ha svarat: icke skyldige.
  
  En afdelning af de kejserlige bevakade norra stranden af Schwarzach, men
  hade, till de belägrades lycka, hindrats af lågorna att deltaga i sista
  stormningen. Klockan tre på eftermiddagen sände Slange en parlamentär
  att erbjuda kapitulation. Det var hög tid; en ny stormning från alla
  sidor förestod.
  
  Han blef icke skjuten, den unge löjtnanten, som man kunde befara, till
  försoningsoffer åt trumslagarens skugga. Ärkehertigen fordrade
  kapitulation på nåd och onåd. Underhandlingen varade, som Slange
  beräknat, flera timmar. Slutligen blef man ense om krigsfångenskap och
  hedrande behandling. Officerarne fingo behålla sina hästar och Slange
  sin stolte Breit, ett aktningsbevis för en tapper motståndare.
  
  Svenska hären hade härmed förlorat 1,200 af sina bäste krigare och
  tjugusex ryttarefanor, men de kejserlige hade förlorat mer: en afgörande
  seger genom förstörandet af Banérs hufvudstyrka. Likväl hördes i deras
  läger ett stort jubel: nu var ormen (die Schlange) fångad i klykan!
  
  Solen närmade sig horisonten, när de afväpnade krigsfångarne under stark
  eskort lämnade bakom sig den brinnande och förödda staden. En samtida
  berättelse tillägger, att tre karosser med fruntimmer, sannolikt de
  tyske officerarnes hustrur, medföljde tåget.
  
  Af det lilla, engång så blomstrande Neunburg funnos endast svärtade,
  sönderskjutna, rykande ruiner och dess olycklige, hemlöse, förskingrade
  invånare kvar. Desse hade vid första rykte om kapitulationen skyndat
  till staden för att, om möjligt, rädda en ringa återstod af sin egendom,
  men funno sig förekomne. Roflystne marodörer, krigens hyenor, som alltid
  följa härarnas spår, hade varit snabbare än de, trängt in i de ännu
  brinnande husen och tillegnat sig allt som kunde äga ett penningvärde.
  Äfven Slanges folk hade i sista minuterna plundrat allt hvad de medhunno
  till en sparpenning i fångenskapen. Det var krigaresed, byte som byte!
  De återvändande invånarne lyckades blott med bistånd af medlidsamma
  bajerske vaktposter rycka än en halfsmält kittel, än en halfbränd
  hufvudkudde ur plundrarnes händer. De hade i nöden, natten och brådskan
  äfven kvarlämnat bräckliga gamla föräldrar och sjuka barn. Hvar funnos
  dessa? Den sjunkande blodröda solen visste intet om den föregående
  nattens skräck och hade intet svar på den sedan i tårar tillbragta
  dagens tröstlösa frågor. Lågorna visste måhända mest af alla, men äfven
  de hade nu slocknat, och glöden stirrade svarslös på de sökandes
  darrande händer, som rörde i askan.
  
  Medan fångarne, mera lifvade än nedslagna af vissheten att hafva undgått
  en nästan säker undergång, tågade af till lägret, frågade Slange, som
  red vid Gordons sida:
  
  -- Hvar blef pojken?
  
  -- Under gruset af minan, svarade Gordon lugnt.
  
  Neunburgs hjälte glömde för ett flyktigt ögonblick segern och
  fångenskapen.
  
  -- Trettio alnar! ... Hvarför ej fyrtio? sade han vid sig själf.
  
  Och solen gick ned öfver Neunburgs sista dag, öfver Johan Banérs
  räddning, öfver så mycket blod och så många tårar, men ej öfver Erik
  Klasson Slanges till Karuna rykte för eftervärlden. Sverige har fostrat
  för många tappre män, för att det skulle missunna Finland dess bördsrätt
  till »den svenske Leonidas».
  
  
  
  
                           16. Förgyllda Ruben.
  
  
                                        Du skall dia hedningarnes mjölk.
  
  Den fria riksstaden Regensburg vid Donaus krökning från sydväst till
  sydost räknade gamla anor från ett romerskt fältläger och hade vuxit
  till välstånd såsom en hamnplats för det rika Nürnberg. Sin största
  betydelse fick Regensburg dock af det heliga romerska rikets herredag,
  som här plägade samlas ända till så sena tider som 1806. Herredagen,
  eller rättare furste- och biskopsmötet, var stadens stolthet och
  inkomstkälla, stundom äfven dess fara, såsom när Johan Banér i Januari
  1641 var nog förmäten att sända öfver floden femhundra kulor till en
  föga angenäm öfverraskning för kejsar Ferdinand III och hans församlade
  riksfurstar.
  
  Banérs förmätenhet hade kunnat blifva farlig, om icke Donau gjort myteri
  och fransmannen Guébriant icke klenmodigt vägrat med sina trupper
  understödja den djärfve nordbon. Nu blef hans förmätenhet straffad med
  ett återtåg, som nära nog liknade flykt och af de kejserlige förkunnades
  som en sådan, men icke desto mindre, tack vare Neunburgs tappra försvar,
  förde den svenska hären med ringa förlust i säkerhet och dess fältherre
  till grafvens ro. Banér slöt sin hjältebana i Halberstadt den 10 Maj
  samma år 1641. Åttatiotusen stupade fiender, sexhundra eröfrade fanor,
  strömmar af tårar och en bred, rykande väg af ruiner betecknade hans
  spår genom Tyskland och krigets trofé på hans frejdade graf.
  
  Regensburg hade upplefvat mycken bestörtning och därefter mycket jubel i
  denna stormiga tid. Riksmötet fortfor ännu i Maj under ändlösa
  rangtvister, intriger och protokoller. Fienden var förjagad, svallvågen
  återkastad från Donaus stränder, men lugnet återvände icke så snart
  bland de afundsamme riksfurstarne och i det godmodiga, men lätt
  upprörda, lätt fanatiserade schwabiska folklynnet. Krigsfångarne, som
  fördes i triumf genom staden för att interneras i fästningarna, fingo
  förnimma mycket hån. Oviljan mot desse Bajerns förhärjare mildrades
  ingalunda däraf att de därjämte voro kättare, som förde krig mot den
  allena saliggörande kyrkan och mången gång behandlat mariebilderna med
  ett förakt, hvilket djupt upprört alla fromma katoliker. Det kom någon
  gång till stenkastning på desse afväpnade fångar, som skyddades af en
  stark eskort; men vanligare var, att de följdes i hälarna af smädande
  folkhopar. Och när en sådan hop icke längre kunde uttömma sin vrede mot
  kättarne, sökte den andra föremål för sina upprörda känslor.
  
  I Regensburg, likasom i flera det romerska rikets större städer, var ett
  litet antal judar bosatt; ständiga föremål för misstro, förakt och
  förföljelser, men alltid med sin klokhet, sin sparsamhet och sina
  förslagna hufvuden trängande in i remnorna af ett samhälle, som var föga
  utveckladt och nu lossnat i sina fogningar. De idkade intet jordbruk och
  fingo ej inträde i de strängt begränsade, om sina privilegier afundsjuka
  handels- och handtverksskråen. Judarne brukades som nyttige agenter,
  mäklare och mellanhandlare, sysslade med allehanda förbisedda, icke
  alltid väl renommerade yrken och voro mångenstädes i tysthet de
  bankirer, hvilka mäktige herrar, kejsaren själf icke undantagen, i
  behofvets stund anlitade mot räntor, som höllo långifvaren skadeslös för
  lidna förluster. När behöfvas ej penningar, särskildt i krigstid?
  Hemligheten af det beskydd judarne åtnjöto mot de ständigt fientliga
  folkmassorna var ingen annan än just denna bankirrörelse i de
  maktägandes tjenst.
  
  I Regensburg, såsom i Rom, i Frankfurt och många andra städer, bebodde
  judarne ett Ghetto, ett strängt afspärradt judekvarter, till det yttre
  trångt, smutsigt, oansenligt, misstänkt och af stadens öfrige invånare
  betraktadt med afsky. Regensburgs Judengasse räknade blott en enda
  byggnad af någon betydenhet, ett grått, dystert stenhus om två våningar
  med gafveln mot gatan och en trång gård, befäst med höga murar, kantade
  med järnspetsar. Hela denna afstängda borg var en fästning för sig, den
  massiva ekporten starkt järnbeslagen och lämnande blott en liten,
  ständigt bevakad och omsorgsfullt tillreglad sidogång öppen för dagens
  trafik. Själfva de små fönstren försvarades icke blott af tjocka luckor,
  som stängdes om nätterna, utan ock i nedra våningen af järngaller, som
  gåfvo huset utseende af ett fängelse. Här bodde judeförsamlingens
  anseddaste patriark, en på sin tid nästan lika mäktig penningfurste som
  huset Rothschild i våra dagar.
  
  Hans namn var Ruben Zevi Ben-Isak, men i det kristna Tyskland var han
  känd under benämningen _Der vergoldete Ruben_, hvilken benämning var
  känd äfven i svenska hären såsom _Förgyllda Ruben_. Denne man ansågs
  nämligen vara omätligt rik, och när Banérs här från andra stranden af
  Donau bekikade Regensburg, spejade sannolikt månget lystet öga efter den
  förgyllde judens hus, hvilket tycktes så enkom inbjuda en fattig
  krigares toma hand till sköfling. Ruben Zevi bedref sina affärer mycket
  tyst och mycket försiktigt. Sällan såg man honom, föga kände man hvar
  eller huru han förde bakom härarnas kanoner sitt gyllene krut i fält,
  men man visste, att han öfverallt hade sina agenter på krigsfot, att han
  underhöll hemliga kontor i Wien, München, Nürnberg, Frankfurt, Warschau,
  Amsterdam, Paris, Madrid, Konstantinopel, ja man påstod äfven i
  Stockholm. Ty den förgyllde juden, sade man, var, oaktadt Mose lag, en
  världsborgare, som värderade alla nationer och alla trosbekännelser lika
  efter måttstocken af ett godt »geschäft». Man trodde sig veta, att han
  tid efter annan varit bosatt på olika orter: i Hamburg, i Danzig, i
  Warschau, i Wien, innan han på gamla dagar slagit sig ned i det
  anspråkslösare Regensburg. Man sade, att han mer än en gång blifvit
  plundrad och brandskattad, än af Wallenstein, än af svenskarne, och
  likväl alltid med oåtkomliga reservkassor kunnat börja rörelsen om igen.
  Det förunderliga var, att denne förgyllde jude, som tjenade alla
  krigförande makter och på lägliga tider plundrades af dem alla, fann
  beskyddare hos katoliker, protestanter och muhamedaner, alldeles som ett
  gångbart mynt. Ruben Zevi var kosmopolit, alldeles som det guld han
  beherskade. Hvem frågar hvarifrån det kommer eller hvem det tillförene
  tjenat? Det är nog, att man äger det: _non olet_, det luktar icke.
  
  Påsken, som nu inträffade, var i alla katolska länder en vådlig tid för
  judarne, och i Regensburg mer än annorstädes, till följd af den
  fortfarande upprörda sinnesstämningen. Lördagen före påsk hade judarne
  samtidigt firat sin passahfest inom stängda dörrar. Fredagsaftonen hade
  en liten kristen flicka, en handskmakares dotter, spårlöst försvunnit.
  Man hade sett barnet leka vid flodstranden. Hvad tycktes enklare, än att
  flickan fallit i Donau? Men på fredagsaftonen hade man äfven sett en
  judisk tjenare bära ett lefvande föremål i en säck till kvarteret, och
  detta föremål i säcken hade låtit höra ett klagande ljud. Åter låg den
  enkla förklaringen närmast, att tjenaren burit ett lefvande lamm,
  bestämdt till påskoffer, hvilket lamm låtit höra ett klagoljud i sitt
  fängelse. Men sedan handskmakarens hustru hela lördagen förgäfves sökt
  sitt barn och någon granne ledt hennes misstankar på den judiske
  tjenaren, begynte hon öfverljudt ropa, att judarne röfvat hennes barn
  och slaktat det till sitt påskalamm.
  
  Det var påskmorgonen. Folkmassorna strömmade med vigda ljus i händerna
  ut från Regensburgs gamla mäktiga katedral från trettonde seklet, när
  ropet om judarnes illgärning utbredde sig öfver gatorna. Sådane
  katolikerne kommo från kyrkan, ännu med sakramentet på sina läppar,
  rosenkransen vid sin sida och vigvattnets stänk på kläder och hår,
  beväpnade sig dessa fanatiska folkhopar med hvad de i hast öfverkommo
  och störtade sig mot judekvarteret. Alla judar som anträffades ute
  blefvo utan åtskillnad på ålder och kön misshandlade, slagne och
  nedtrampade, några till döds. Därpå begynte en stormning och plundring
  af boningshusen -- uppträden, hvilka, oftast af lika ogrundade
  anledningar, fortfarit från sekel till sekel allt intill våra dagar.
  »Hans blod komme öfver oss och våra barn!»
  
  Två timmar hade våldsamheterna fortfarit utan hejd, medan kejsaren och
  riksfurstarne ännu voro i staden med en betydande krigsmakt, när
  ändtligen en trupp ryttare visade sig och skingrade folkmassorna.
  Häktningar företogos, man skulle förmoda bland orostiftarne. Nej, bland
  judarne. Här behöfdes ett nytt påskalamm, ett skuldoffer för att
  tillfredsställa massornas fanatism. Man trodde sig hafva igenkänt den
  judiske tjenaren, som bar säcken, och det hus, till hvilket han burit
  den. De gripne missdådarne fördes bundne till fängelset, där de hade att
  vänta tortyren för att tvingas till bekännelse och därefter ett af dessa
  förfärliga bål, som då räknades bland de mest omtyckta folknöjen.
  
  Ett hus i kvarteret hade förblifvit fullkomligt oskadadt och lyckats
  bereda en tillflykt åt många flyende. Det var förgyllda Rubens väl
  befästade borg. Till detta hus begaf sig ryttaretruppens anförare med
  eskort af halfva sin styrka och fordrade inträde. Han fick vänta några
  minuter. Slutligen öppnades den lilla gångporten för honom och två
  drabanter.
  
  Dessa minuter hade synts ryttmästaren von Straubinger alltför opassande
  för hans värdighet. Han inträdde med en förnärmad chefs otåliga missnöje
  och fann den trånga gården uppfylld af ännu darrande flyktingar. En
  hastig blick öfvertygade honom, att borgen ej saknat försvarare, om
  folkmassan gjort ett försök att storma. Han fördes genom lederna af tolf
  välbeväpnade män till ett förgallradt rum på nedra botten, hvilket
  tjenstgjorde som mottagningsrum. Här hälsades han af värden, som gaf två
  skrifvare en vink att aflägsna sig, medan drabanterne posterades på vakt
  i förstugan.
  
  Den rike Ruben Zevi var en hvithårig sjuttioårig gubbe af mer än
  medellängd, med sitt folks skarpt utpräglade drag, hvilka röjde en
  afkomling af den spanska judetypen, de s. k. _sefardim_, som ansågos
  vara af en ädlare, mera oblandad ras än de polske och tyske judarne.
  Hans dräkt var den i judereglementet föreskrifna långa bruna rocken,
  öfver hvars prydliga krås nedhängde ett spetsigt hvitt skägg. Hans
  lugna, kalla, nästan förnäma hållning vittnade om en man, som väl visste
  hvem han var och med hvem han hade att göra.
  
  -- Jag trodde -- började ryttmästaren häftigt -- att en kejsarens
  officer, som nyss räddat ert hus från plundring, ej behöft vänta en
  kvart timme utanför eder stängda port.
  
  -- Jag beklagar -- svarade juden höfligt med en fin spets i orden -- att
  min port i dag behöft ett så stadigt lås. Mitt folk torde ha misstagit
  sig om tiden, sedan det i två timmar väntat ers välborenhets ankomst. Är
  det något hvarmed jag kan vara till tjenst?
  
  -- Det är helgdag; jag förmodar, att ni ihågkommer mina fattige knektar,
  som för er välfärd gjort sig mycket besvär.
  
  -- Edra knektar? Alldeles riktigt. Jag hoppas, att de straffat
  våldsverkarne och återställt mina trosförvanters plundrade egendom. Vi
  skola föranstalta en insamling för desse tappre knektar. Jag skall
  bidraga med min skärf, fastän jag, som ni ser, ej haft något att frukta
  för mitt hus.
  
  Ryttmästaren var icke van att göra omständigheter med en jude. Han
  förklarade utan omsvep, att han fordrade tusen gyllen.
  
  -- Hvad? Icke mer? genmälde gamle Ruben. Öfverste Di Caretto är ers
  välborenhets chef? Ja, jag vet, och ers välborenhet har att fordra sex
  månaders innestående sold? Vill ers välborenhet vänta på solden i sex
  månader till, eller vill ers välborenhet utbekomma sin fordran kontant i
  morgon?
  
  Straubinger visste rätt väl, att chefens punktlighet berodde af
  krigskassan och krigskassan af förgyllda Ruben. Efter något besinnande
  förklarade han, betydligt spakare, att han föredrog solden i morgon. Han
  hoppades likväl, att knektarne finge något för sitt besvär.
  
  -- Riktigt! De äro hundrafemtio. Hade ers välborenhet besvärat dem hit
  vid plundringens början, skulle de billigt gjort skäl för en gyllen per
  man, summa etthundrafemtio. Olyckligtvis ha de kommit två timmar för
  sent. Jag afdrager en gyllen för hvar minut, summa etthundratjugu.
  Återstå trettio, som jag härmed har äran ställa till ers välborenhets
  disposition.
  
  Ryttmästaren von Straubinger strök penningarna med en grimas i sin
  ficka, hvarifrån de sannolikt snart skulle trilla ut tillbaka hvart som
  helst, men icke till knektarne.
  
  -- Vänta, gamle gnidare -- tänkte den besvikne soldnären vid sig själf,
  när han gick -- detta skall du betala mig med ränta vid nästa plundring
  i Judengasse!
  
  Ruben Zevi tillkallade sin brorson Joas, hvilken med sin familj bebodde
  nedra våningen af huset, och gaf order om skyndsam undsättning åt de
  olycklige flyktingar, hvilka dels sökt en fristad här, dels förskrämda
  gömde sig i sina sköflade boningar. Det var icke första gången förgyllda
  Ruben varit för sina förföljda trosförvanter en Jehovas utskickade. Om
  de kristne ansågo honom för en svamp, hvilken omättligt insög hvarje
  guldkorn han öfverkom, ansågo honom judarne som en profet, hvilken lät
  manna regna för dem i den torra öknen. Bland dem fanns icke en
  nödställd, en lidande, en husvill, frysande, hungrande eller i lifvets
  vedermödor bruten usling, som ej hade gamle Ruben Zevi att tacka för
  tröst eller välgärningar. Bland de rike judarne, hans konkurrenter på
  marknaden, åtnjöt denne kloke, alltid rådige, alltid klarsynte gubbe ett
  högt anseende som sitt folks patriark, men de fattige nästan afgudade
  honom och ville gifva sitt lif för honom.
  
  Judeborgens öfra våning var strängt afspärrad till ägarens disposition,
  förutom ett större rum, som, med sitt förhänge, sitt altare och Gamla
  testamentets heliga skrifter på grundspråket, var upplåtet till
  synagoga. Utom några dyrbart utsirade, väl tillästa skåp vittnade nästan
  intet i denna tarfliga våning om en rik mans bostad. Den enkla sängen
  med dess hårda tagelmadrass var af oliveträd från det heliga landet, och
  ofvanför sågs porträttet af en ung flicka, nästan ett barn, måladt af
  van Dyck. De blixtrande mörka ögonen tycktes genomskåda betraktaren; den
  fint formade munnen, med ett oskyldigt, lyckligt leende öfver de
  halföppnade läpparna, tycktes säga till honom: Är lifvet ej skönt! Är
  Gud ej god! Är icke allt, allt solsken, vår och tjusande hopp!
  
  Här var bostaden för en änkling, som mist sina barn. Ensam var han icke,
  han hade en broder i Smyrna, men hade tagit till sig en annan broders
  fattige, snedvuxne son Joas, en man om fyrtio år, nästan en krympling,
  bosatt i nedra våningen med hustru och sex barn. Joas var förste
  kontoristen, begåfvad med ett slugt hufvud och samlande hand, hvarför
  han ansågs och ansåg sig själf som den blifvande arftagaren af omätliga
  rikedomar. Men de sista åren hade slagit en knut på denna gyllene tråd.
  Joas' äldsta dotter Rachel, nu fjorton år, hade så eröfrat sin gamle
  grandonkels hjärta, att han ej kunde vara henne förutan och låtit åt
  henne inreda ett litet praktfullt rum i närheten af hans eget. Här
  slösade han med fulla händer, den annars så sparsamme och tarflige
  millionären. Här var golfvet inlagdt med mosaik och väggarna behängda
  med rika flandriska väfnader. Hvarje möbel var ett konstverk, hvarje
  liten prydnad en dyrbarhet. De vänner till unga Rachel, som någon gång
  tillätos besöka hennes rum och sågo juvelringarna blänka på hennes
  fingrar, hviskade till hvarandra: hon blir arftagerskan!
  
  När Ruben Zevi på aftonen af de kristnes påskdag återvände till sina
  rum, trött af sina plundrade trosförvanters klagan, inkallade han
  Rachel. Hon hade lärt det heliga språket, hebreiskan; hon uppläste
  hvarje afton ett stycke af Mose, profeterne eller psalmerna, hvilka
  annars lästes endast i synagogan, sedan rabbinernes Talmud nästan
  utträngt bibelordet. Läsningen afslutades med böner på tyska språket.
  
  Ruben Zevis blickar hvilade på detta barn, som han älskade, riktades
  stundom mot porträttet ofvanför bädden och återvände ånyo till den
  läsande flickan. Denna jämförelse anslog och rörde honom. Däri låg den
  fördolda källan till hans kärlek för barnet Rachel, som hade ett
  släkttycke med bilden på väggen.
  
  När hon slutat, sade den gamle till henne:
  
  -- Vet du hvem hon var, som nu är i Guds paradis?
  
  -- Ja, svarade flickan, det är Ruth.
  
  -- Vet du också _hvad_ hon var för mig, gamle man, som nu endast har dig
  att älska i världen? Vet du, att hon var mina ögons ljus och mitt
  hjärtas tröst, alltsedan jag miste hennes mor i Spanien och hennes bror
  blef dödad af de kristne i Gent? Du är ett välskapadt barn, Rachel. Huru
  skulle du annars likna henne, och huru skulle du annars bära ditt namn
  utan blygsel? Men Ruth var det skönaste och fullkomligaste verk som
  utgått af Skaparens hand, alltsedan han gjorde vår moder Eva af Adams
  refben. Ruth var mer än våra fäders Ruth; hon var den, om hvilken det
  sjunges i Höga visan: Jag är en blomma från Saron, en lilja från
  dalarna. Vintern är förliden, och blomstren uppgå af marken ... Förstår
  du det, barn?
  
  När Rachel teg, fortfor han:
  
  -- Blomstren uppgå af marken och hafva sin tid och vissna. Men ve den
  människas fot, som förtrampar Guds skönaste verk! Herre, huru länge
  fördöljer du ditt ansikte för den rättfärdiges klagan? Du har sänkt mig
  i den djupaste graf, i de mörka rum i hafvens afgrunder. Jag var mätt af
  lidande, mina ögons källor förtorkades af elände, alla dina böljor hafva
  gått öfver mig. Du har tagit från mig dem min själ älskat; mina
  förtrogna äro ensamheten, mörkret och döden. Men till dig ropar jag
  dagligen: tig icke stilla, min Gud, när de orättfärdige förgöra ditt
  folk! Hvarje afton komma de tillbaka, tjutande efter rof. Gör med dem,
  såsom du gjorde med Midjan, med Sisera, med Oreb, Zeeb och alla deras
  furstar! Gör dem såsom en stofthvirfvel, gör dem såsom ett strå för
  vinden! Såsom elden förbränner en skog och lågan afsveder de höga berg,
  så förfölj; dem, Herre, med din storm, förskräck dem med ditt starka
  väder, fyll deras ansikten med vanära, utrota dem, och fräls ditt folk
  ur dess fienders hand!
  
  Det nyss så rörande uttrycket af kärlek och sorg i Ruben Zevis drag hade
  vid dessa ord efterträdts af ett strängt, hårdt, oblidkeligt uttryck af
  hat. Med oförrätterna mot hans folk förenade sig minnet af egna
  lidanden. Han var den mest barmhärtige, mest välgörande och
  människoälskande man gentemot alla olyckliga af hans eget förföljda
  folk, men sina och dess fiender kunde denne fromme jude icke förlåta.
  Han hade bland Davids psalmer, som han citerat, glömt den sextiosjunde:
  att din salighet må blifva känd bland alla hedningar och alla folk tacka
  dig!
  
  -- Men -- tillade han eftersinnande med Esaias ord -- Statt upp, var
  ljus! ... Främmande skola uppbygga dina murar, deras konungar skola
  tjena dig. Dina förtryckares barn skola komma till dig och ödmjukt buga;
  alla som hånat dig skola nedfalla för dina fötter. I stället för att du
  varit öfvergifven och hatad och besökt af ingen, skall du försättas i
  evig höghet. Du skall dia hedningarnes mjölk ... Jag vill låta guld
  komma i stället för koppar och silfver för järn och järn för sten ...
  
  Hvilka glänsande ljusblixtar ur seklernas natt -- årtusendens tröstlösa
  elände, suckar och vanmakt förbytta i segerjubel! Ruben Zevis mörka
  anlete ljusnade. Hans blodigt förföljda, förtrampade, öfver alla jordens
  länder förskingrade folk skulle dock engång beherska världen! Är icke
  detta folk världens förstfödda adel? Hvar finnes en stamtafla, sådan som
  dess? Är det ej konungasöner och konungadöttrar, sålda till trälar? Och
  _de_ skulle förneka sin förstfödslorätt? _De_ skulle sucka i evig
  träldom?
  
  Den troende israeliten uppreste sig och utsträckte sin arm mot fönstret,
  likasom ville han tala till världen därute. I den segervisshet han
  delade med hela sitt folk blandade sig bankirens uppfattning af _sin_
  mission bland förtryckarne.
  
  -- Ja -- sade han med ett triumferande smålöje -- förstån I det, I
  därborta, att profetiorna med hvarje dag nalkas närmare sin uppfyllelse?
  Redan dia vi eder mjölk, och sekel efter sekel skola vi utdricka den,
  intill dess att för eder återstår intet, men allt för oss. Uppenbart
  slån I oss, men i hemlighet bugen I redan för oss. I, som i dag förakten
  oss, trampen oss, plundren oss, veten I icke, att i morgon skola vi vara
  edra herrar? Hvad I röfven af oss i dag, det rinner i morgon tillbaka
  till oss, såsom bergens floder rinna utföre till den förhärjade dalen.
  Yfvens ännu i edert öfvermod, tills eder tid och vår tid är kommen; se,
  han är när! Och då I icke mera egen edra boningars tomt, edra åkrars
  jord, edra barns lindor, yxan i eder hand eller pennan på edert bord --
  när allt detta är vårt, förpantadt åt oss, och I köpen af oss på skuld
  eder usla graf för att där gömma eder fattigdom och eder blygsel -- då
  är vår tid kommen och profetian fullbordad. Som rådjur hafven I jagat
  oss kring världen och sönderslitit oss utan förbarmande; välan, sliten
  nu sönder hvarandra i krig och tvedräkt! Det är för oss I striden. Jag
  är en fredens man, vapen har jag aldrig burit, men jag prisar kriget,
  som utarmar eder, därför att I ej kunnen draga ett svärd utan att slipa
  det med vårt guld, därför att hvarje rustad krigare bär vårt märke och
  därför att hvarje fältslag, hvem där än segrar, är en seger för oss!
  
  Han hade glömt flickan, barnet, den enda som, skrämd och förvånad, hört
  hans hotande ord. Sådan hade Rachel ännu icke sett sin grandonkel. Han
  tycktes henne växa till en Jehu, en Josua; hon förstod honom endast till
  hälften, men hon ihågkom dagens uppträden och anade, att det var hennes
  förtryckta folk som talade med profetens stämma till Gog och Magog.
  
  Ruben Zevis spanska judeblod kunde svalla öfver, men hans praktiska
  förstånd förde honom snart till besinning. Han vände sig åter till
  flickan; hans röst återtog en kärleksfull faders mildhet.
  
  -- Glöm det där! sade han. Vid dina år har man rätt att tro på lifvet.
  Hon på taflan var engång vårens glada fjäril, utan fruktan och utan
  sorg. Jag vill, att du skall vara som hon, Rachel, så länge du kan. Gå
  till hvila, mitt barn! Dröm om rosorna, som nu börja knoppas! Önskar du
  något, lilla toka, så dröm, att du får det! En ny ridhäst? Eller en tam
  antilop? Är du icke en trollpacka, du, som får allt hvad du vill?
  
  Flickan böjde sig ned och kysste fliken af hans rock för att säga
  godnatt. Juvelringen på hennes finger tycktes erinra den gamle om något.
  
  -- Rachel -- nickade han halft skämtsamt, halft sorgset, när hon
  uppreste sig för att gå -- gif aldrig ditt hjärta åt en ovärdig man!
  
  
  
  
                           17. Inför kejsaren.
  
  
                                             Svamp, hvarför har jag dig?
  
  Följande morgon uppstod Ruben Zevi med solen. Galilei hade ej kunnat
  hindra dagens stjärna att gå kring jorden; påfven i Rom kunde ej hindra
  en jude att omspinna jorden med sitt gyllene nät.
  
  I tidiga morgonstunden, mellan klockan fyra och sex, plägade Ruben Zevi
  uppgöra sina fälttågsplaner. Ensamheten var hans förtrogne. Klockan sju
  började kontorstimmarna, men före sju gjorde han vanligen sin morgonrund
  kring borgen.
  
  I dag, när han tidigare än vanligt inträdde i nedra våningen,
  öfverraskade han sin brorson Joas vid en förbjuden affär. På ett långt
  bord lågo diverse persedlar kringströdda under sortering och granskning.
  Det var fältkappor, svärd, pistoler, harnesk, gehäng, madonnabilder, ur,
  smycken af koppar, silfver och guld, kläder och husgeråd, ända till
  begagnade stöflar och skjortor, påtagligen krigsbyte och en del ännu
  fläckadt med blod.
  
  Den rike bankiren tyckte icke om denna handel, hvarmed hans brorson
  ännu, af vana och vinningslystnad, i smyg befattade sig.
  
  -- Hvad nu, Joas -- sade han med rynkad panna -- är det så du visar dig
  mån om husets anseende? Blygs du icke att inlåta dig i handel med
  marodörer och liktjufvar?
  
  Joas grep till en nödlögn. En af gårdagens utplundrade trosförvanter
  hade trugat på honom sina varor för en skärf till bröd.
  
  -- Paraplymakare du! -- Och den gamle mätte honom med en föraktlig
  blick. -- Du har köpt krigsbyte af svarte Kunz.
  
  Svarte Kunz var en af dessa krigets roflystna gamar, som slå ned på
  valplatserna för att plundra de döde och nedsticka de sårade. Han
  underlät icke att efter ett lönande byte offra ett vaxljus åt jägarnes
  patron, Sankt Hubert, men sina affärer uppgjorde denne fromme
  helgontillbedjare helst med judarne.
  
  Ruben Zevi kastade en likgiltig blick på rofvet och upptäckte ett
  föremål, som ådrog sig hans uppmärksamhet. Det var en fint arbetad
  hårnål af silfver i form af en lilja. Han tog nålen, granskade den och
  fann ett märke på liljans blad.
  
  -- Ja, sade han eftersinnande -- det är _den ena_. Hvar har Kunz funnit
  nålen?
  
  Joas visste det icke.
  
  -- Kalla hit honom i afton efter mörkningen! En likröfvare får ej ingå
  genom min port vid dagsljus. Joas, nästa gång du drifver handel med
  sådant folk och sådana varor, snör då din ränsel och vandra åter den
  väg, från hvilken jag upptagit dig! Nålen behåller jag, han har förr
  varit min.
  
  Brefposten i Tyskland var denna tid långsam, osäker och ofta tvärt
  afbruten. Alla viktigare affärer uppgjordes genom ombud eller kurirer.
  Ruben Zevi mottog dagligen sådana. Några fingo besked i kontoret; andra,
  som medförde hemliga uppdrag, mottogos af penningfursten i enrum. En
  efter annan anmäldes och fick företräde i ett litet skåplikt rum
  innanför den större kontorslokalen.
  
  I dag anmäldes en skäggig protestantisk senator från staden Augsburg.
  Ärendet gällde ett lån, som staden upptagit år 1631 mot pant af sina
  tullar och som nu var förfallet. Augsburg hade sedan denna tid intagits
  af svenskarne och brandskattats af de kejserlige; staden kunde icke
  betala och fick med nöd anstånd mot tjugu procent i ränta.
  
  Därefter inträdde en kanik från Trier. Domkapitlet låg i fejd med sin
  furstbiskop och behöfde ett förskott. Visserligen hade Ruben för samma
  ändamål lämnat förskott äfven åt den furstlige biskopen, men desse
  prelater voro penningstarke, de hade sin rika inkomst af pilgrimerne,
  som vallfärdade dit att tillbedja Tysklands heligaste relik, frälsarens
  osömmade lifrock.
  
  Den näste var en kurir från agenten i Madrid, som underrättade, att han
  blifvit häktad af inkvisitionen, lagd på sträckbänken och tvungen att
  köpa sig fri för en betydlig penningsumma. Svaret blef, att han skulle
  gifva sig tålamod tills nästa silfverflotta ankom från Peru: principalen
  hade utväg att hålla honom och sig skadeslösa.
  
  Nästa sändebud var från konung Kristian IV i Danmark. Han behöfde
  penningar att utrusta sin flotta och fick dem mot pant af tullen i
  Sundet och tjugufem procent.
  
  Konung Carl I i England skickade en hemlig agent med förskrifning på
  skeppsumgälderna mot ett lån af 100,000 pund sterling och tjugu procent.
  Agenten affärdades med det snäfva besked, att konungen skulle först
  betala sina förfallna räntor på förra lånet; parlamentet hade förklarat
  skeppsumgälderna olagliga; på dem kunde hans majestät icke vänta något
  nytt lån ens till femtio procent. Ville agenten erbjuda ostindiska
  kompaniets borgen, skulle han få huru mycket som helst.
  
  Judarne i Smyrna klagade öfver intrång af sina trosförvanter i Aleppo
  och anhöllo, att Ruben Zevi ville undandraga dessa sin kredit. Bankiren
  svarade, att judarne i Aleppo erbjödo god säkerhet; han kunde ingenting
  göra. Smyrna vore rikt nog att själf underhålla konkurrensen. Han hade
  gifvit enahanda svar åt judarne i Alexandria, i Kapstaden och i Lima.
  
  Sultanen Ibrahim i Konstantinopel skickade en jude med ny anhållan om
  lån. Han behöfde tre månaders sold för janitscharerne, som hotade
  afsätta honom, likasom de tillsatt honom. Ruben Zevi gjorde sig noga
  underrättad om ställningen, fann Ibrahim sitta lös på tronen, men gaf
  ett förskott mot fyrtio procent för att betrygga föregående lån.
  
  Den siste anmälde för i dag var en af Ruben Zevis egne agenter i
  Frankrike, där han understödde det missnöjda partiet mot kardinal
  Richelieu. Agenten medförde dåliga underrättelser. Det gick illa för
  hertigen af Orléans; kardinalen var mäktigare än någonsin. Ruben Zevi
  hade förspillt en million på en misslyckad politisk intrig.
  
  -- Tålamod, sade han, kardinalen lefver icke i evighet. -- Och
  kardinalen dog året därpå.
  
  Mottagningen var afslutad klockan elfva, och bankiren gaf order i
  kontoret om afgående expeditioner, när en kejserlig adjutant inträdde
  och öfverbragte en kallelse till Ruben Zevi att infinna sig klockan fyra
  eftermiddagen hos öfverhofmarskalken grefve Trauttmannsdorff.
  Kontorspersonalen betraktade hvarandra med frågande blickar. Skulle
  deras principal ställas till ansvar för den ur luften gripna historien
  om påskalammet?
  
  Ruben Zevi svarade:
  
  -- Framför min underdåniga hälsning till hans herrlighet hofmarskalken,
  att jag skall infinna mig på utsatt tid.
  
  På slaget fyra lät han anmäla sig i öfverhofmarskalkens palats. Han
  fördes genom rader af undrande kammartjenare och hofmän till grefvens
  kabinett. Aldrig förr hade en sådan gunst beviljats en jude. Hofmännen
  hviskade till hvarandra, att denna ära torde kosta en Mose lärjunge
  vackra penningar.
  
  I kabinettet befann sig kejsar Ferdinand III:s gunstling och främste
  statsman, grefve Trauttmannsdorff, en lång, groflemmad herre med ett
  utseende som skulle varit afskräckande, om det ej mildrats af en klok,
  välvillig blick, hvilken ingaf förtroende. Bakom honom satt
  geheimesekreteraren von Miltitz och i ett hörn af rummet en i kappa
  insvept obekant man. Juden förblef under samtalet stående och inbjöds ej
  heller, oaktadt sin ålder, att taga plats.
  
  Grefven började med ett beklagande af gårdagens våldsamheter, hvarom han
  för sent blifvit underrättad, och erbjöd sig att bemedla en rättvis
  undersökning af klagomålen mot judarne. Därefter begynte han tala om det
  beklagansvärda kriget, om kejsarens uppriktiga önskan att sluta fred på
  antagliga villkor och grefvens egna förhoppningar att freden vore snart
  förestående, endast man lyckades krossa den redan tillbakakastade
  svenska makten med ett afgörande slag. Utsikterna vore nu de bästa, men
  skattkammarens behof af penningar stort för ögonblicket. Han kunde
  erbjuda de bästa säkerheter, om Ruben Zevi -- och här nedlät han sig
  till ett förbindligt småleende -- ville med sin kända kredit och sitt
  stora anseende på penningmarknaden bemedla ett statslån på fyrtio
  millioner gyllen, hvaraf hälften skulle inom Maj månad inflyta kontant
  och resten i mindre poster om fyra millioner i månaden intill slutet af
  Oktober.
  
  Ruben Zevi afhörde stillatigande detta förslag och tillät sig därpå en
  ödmjuk fråga om säkerheterna.
  
  Grefven uppräknade kejsaredömets omätliga hjälpkällor, utom subsidier
  från Spanien och Neapel, samt erbjöd en pantförskrifning af
  riksdomänerna och Donautullarna. Sannolikt kände Ruben Zevi dessa
  tillgångar bättre än grefven själf och visste, att största delen redan
  var pantförskrifven öfver sitt värde. Han förklarade i samma ödmjuka
  ton, att han ingalunda betviflade grefvens försäkran, men att han icke
  kunde disponera en så betydlig kredit i nuvarande osäkra tider. Ville
  hans nåd förnya säkerheten för några föregående små förskott till
  krigskassan och riksskattkammaren samt ställa personlig borgen af några
  namngifna, högtstående personer, hvaribland kurfurstarne af Bajern,
  Mainz, Trier och Köln, skulle Ruben göra hvad han förmådde för att
  sammanbringa ett belopp af tjugu millioner mot löpande ränta af femton
  procent.
  
  Vid dessa ord uppreste sig mannen i kappan häftigt och utropade:
  
  -- Hvad? Personlig borgen? Och femton procent? Detta är oförskämdt!
  
  Bankiren bugade sig djupt. Han hade genast anat under kappans inkognito
  en hög person, som införts genom en löntrappa, emedan han icke velat
  blifva bemärkt. Alla mynt buro denne mans bild, och Ruben Zevi hade känt
  kejsar Ferdinand III redan som konung af Ungern. Denne monark var af
  medellängd och hade i ungdomen varit sjuklig, hvarom hans gulbleka hy
  ännu vid trettiotre år bar vittne. Han bar långt svart hår, benadt åt
  höger, långa uppåtvikna mustascher och pipskägg. Öfver de stora,
  glanslösa bruna ögonen hvälfde sig ett par starkt markerade ögonbryn
  snedt uppåt; en kejserlig örnnäsa förliktes icke rätt väl med ett par
  tjocka läppar och en uttryckslös haka. Dräkten var en ovanligt stor
  spetskrage, vida ärmar och benkläder samt en åtsittande broderad lifrock
  af svart sammet, öfver hvilken, vid högtidligare tillfällen än detta,
  hängde på bröstet Gyllene skinnets orden. Gestalten, likasom
  förståndsgåfvorna, voro en kejsares, hvilken rätteligen varit född till
  en liten markgrefve, ehuru hans äldre broders död och den mera energiske
  faderns inflytande banat honom en väg till det heliga romerska rikets
  gamla kejsaretron. Obetydlig i öfrigt, var likväl Ferdinand III känd för
  två lyckliga statsgrundsatser: han undandrog sig jesuiternes öfvermakt
  och uppträdde i skattkammarens ruinerade ställning som en sparsam
  rikshushållare. Det var sistnämnda egenskap som nu framkallade hans
  vrede öfver judens förslag.
  
  Öfverhofmarskalken bugade med en bejakande, meningsfull nick och
  fortsatte underhandlingen.
  
  -- Låt oss förstå hvarandra, sade han. När jag sade fyrtio millioner,
  inser ni, att jag vet uppskatta eder stora kredit. För de första
  behofven komma vi tillrätta med tjugu millioner inom Augusti,
  fullhaltigt klingande mynt. Hans majestät kan ej nedlåta sig att begära
  personlig borgen af sina vasaller, men föreslå de säkerheter ni anser
  tillfredsställande!
  
  -- Ers herrlighet vet -- återtog Ruben Zevi i sin lugna, ödmjuka ton --
  att krediten begär säkerhet för i dag och säkerhet för i morgon. Om jag
  uppmanar mina trosförvanter att sammanskjuta dessa betydliga summor,
  hvilka ej stå till mitt förfogande, skola de fråga: Hvar är _vår_
  säkerhet för i morgon? Vi plundrades i går, vi kunna plundras i morgon.
  Ers herrlighet, gif oss skydd under romerska rikets lag, under kejsarens
  rättvisa spira, och vi skola bevisa oss vara tacksamme undersåtar!
  
  Grefve Trauttmannsdorff växlade en blick med mannen i kappan och läste
  där ordet: lofva! Så mycket hade Ferdinand III lärt af jesuiterne: åt
  kättare och otrogne lofvar man allt. En annan fråga blir hvad man
  håller.
  
  -- Jag är öfvertygad, att hans majestät af medfödd mildhet samtycker att
  låta nedlägga anklagelsen mot edra trosförvanter, lofvade hofmarskalken.
  
  -- Enligt romerska rikets lagar fordrar hvarje anklagelse bevis, fortfor
  juden oförskräckt, och detta åtal är obevisligt. Det som kan bevisas är,
  att mina trosförvanter lidit personligt öfvervåld och blifvit beröfvade
  sin egendom. Straffa våldsverkarne, återställ det röfvade godset, och vi
  skola göra allt hvad vi förmå för att tjena skattkammaren på antagliga
  villkor.
  
  -- Ni uppställer nya villkor! utbrast hofmarskalken, som såg vredens
  rodnad uppstiga på hans herskares gulbleka kinder.
  
  -- Ingenting annat än säkerheten för i morgon, svarade Ruben Zevi lika
  bestämdt och lika ödmjukt.
  
  -- Och om jag lofvar utverka hans majestäts och riksdagens samtycke att
  judarne ställas under skydd af ett nytt reglemente, som tryggar deras
  säkerhet?
  
  -- Förlåt, ers herrlighet, jag fördristar mig i djupaste underdånighet
  anhålla om en rikslag med kejsarens signet och underskrift samt straff
  och ersättning för gårdagens öfvervåld.
  
  Mannen i kappan kunde icke längre styra sin vrede. Han reste sig åter
  och trädde hotande fram till den oförvägne, som vågade föreskrifva en
  kejsare lagar.
  
  -- Vet du hvem jag är? frågade han.
  
  -- För sexton år sedan hade jag, ringe tjenare, den nåden att förskjuta
  omkostnaderna för eders kejserliga majestäts val till konung af Ungern,
  och samma nåd vederfors mig för fem år sedan, när eders majestät, till
  alla trogna undersåtars fägnad, täcktes uppstiga på sina ärorika fäders
  tron.
  
  -- Och därför tror du dig, gamle schackrare, kunna diktera lagar för din
  kejsare, fortfor monarken, mera retad än blidkad af denna erinran om
  riksvalens hemliga driffjädrar. -- Hvad hindrar mig att för en sådan
  oförskämdhet låta hänga dig i den högsta galge i Regensburg och utpiska
  edert fördömda släkte som råttor öfver mitt rikes gränser?
  
  -- Ingenting annat än eders majestäts egen höga rättvisa, svarade juden,
  bugande nästan till golfvet. -- Vi stå för närvarande under ingen lag.
  
  -- I lyden under ett reglemente, det är nog för skadedjur. Alltför länge
  har jag tålt edert öfvermod. Min fader har gisslat eder med ris. Vill
  ni, att jag skall gissla eder med skorpioner? Trauttmannsdorff, sätt upp
  skattkammarens förbindelse på tjugu millioner mot sex procent! Han
  ockrar för godt köp med kättarne, den otrogne hunden, och begär femton
  procent af rättrogne katoliker ... Förstår du mig, jude? Du har två
  veckors anstånd för första inbetalningen, sedan en million i veckan,
  intill dess du aflämnat tjugu. Svamp, hvarför har jag dig?
  
  Och kejsaren lämnade vredgad rummet genom samma löntrappa, där han
  inträdt. Ferdinand III var ingen grym despot, men efter alla de
  förödmjukelser han själf nödgats smälta af sina motspänstige
  riksfurstar, var det en lisa för hans stolthet att engång kunna
  förödmjuka en penningfurste, helst när det gällde en besparing i de
  millioner, som uppslukades af krigets glödande Moloch.
  
  Var denne monark nog oerfaren att tro sig kunna utskrifva millioner i
  tvångslån lika lätt som hans fältherrar utskrefvo dem i brandskatt,
  hyste dock icke hans erfarne öfverstehofmarskalk samma lyckliga
  illusion.
  
  -- Tag plats, sade grefven förbindligt, när dörren tillslöts efter hans
  herre. -- Jag kunde icke visa eder ålder denna uppmärksamhet i kejsarens
  närvaro.
  
  Bankiren satte sig.
  
  -- Min bäste herre, sade grefven, jag ville säga min bäste herr
  kejserlige hofbankir, om ni önskar en sådan småsak ... jag hoppas, att
  ni icke missförstår hans majestät. Ni vet, att det habsburgska blodet
  lätt svallar öfver, men när vår nådige herre får tid att lugna sig, har
  ni intet att frukta. Tvärtom, han är mild och rättvis, ni har mycket att
  hoppas, endast ni fogar er efter hans befallningar. Låt oss återkomma
  till saken. Begär ej för mycket; begär ej en ny lag, där ni vet, att
  kejsaren intet förmår mot de andlige kurfurstarne, som hålla strängt på
  trosformerna. Hvad åter angår öfvervåldet i går, skall anklagelsen mot
  judarne nedläggas och skattkammaren utbetala ett skäligt belopp i
  skadeersättning. Här är förteckning på säkerheterna, till en början för
  tjugu millioner. Välj ut dem ni anser bäst! Jag vågar icke bevilja er
  femton procent, då hans majestät är så bestämdt däremot, men låt oss
  uttänka en medelväg. Hvad säger ni om tio procent? Äro vi ense därom?
  
  -- Jag skulle vara det, om säkerheten vore därefter. Men ers herrlighet
  tillåter mig tvifla därpå. Se här, denna pant ... och denna ... och
  denna ... de äro förut intecknade till mer än halfva sitt värde.
  
  -- Nåväl, hvad gör man icke när man behöfver penningar? Afdrag från
  kapitalet dessa fem procent, som ni håller så strängt på. Vi ställa
  lånet på nittiofem för hundra. Det gör för tjugu millioner en millions
  kapitalrabatt.
  
  -- Ers herrlighet behagar skämta. Antag, att vi förlora endast fyra
  millioner på säkerheterna, och ers herrlighet bjuder en millions
  kapitalrabatt! Bevilja trettio procents rabatt, sjuttio för hundra, och
  lånet kan fås till sex procent, som hans majestät behagade föreslå.
  
  Hofmarskalken bet sig i läppen. Det var hårda villkor, men intet
  ovanligt i dessa tider, när låntagaren stundom ej fick mer än hälften af
  det nominela beloppet.
  
  -- Vet ni också, min bäste herr hofbankir, hvad ni och edra
  trosförvanter riskera på ett afslag? frågade han, knackande med en
  pennknif i bordet.
  
  -- Jag vet det, svarade Ruben Zevi lika lugnt. Det är ej första gången
  vi utdrifvas ur ett rike för att nedsätta oss i ett annat. Men tillåt
  mig göra ers herrlighet uppmärksam därpå, att en stor del af rikets
  fastigheter och riksfurstarnes enskilda förmögenhet äro pantförskrifna
  för vår räkning.
  
  -- Man annullerar förbindelserna.
  
  -- Möjligt. Men då annullerar man också krediten.
  
  -- Hvad är ert sista pris?
  
  -- Trettio procents kapitalrabatt, sex procents ränta, in- och
  återbetalning på bestämda terminer i fullhaltigt mynt. Vi godkänna icke
  kejsar Ferdinand II:s underviktiga mynt. Jag skall lämna bestämdt svar
  nästa onsdag, sedan jag granskat säkerheterna.
  
  -- Och jag skall vänta er här om onsdag. Von Miltitz, ledsaga
  hofbankiren.
  
  Härmed var underhandlingen afslutad. Öfverhofmarskalken grefve
  Trauttmannsdorff lämnade fritt lopp åt sin munterhet, när juden gått.
  
  -- Så slug och ändock lurad! utbrast han med ett diplomatiskt löje. På
  dessa säkerheter får han icke femtio procent tillbaka. Men han har
  dikterat lag för en kejsare, och har han icke fått allt, har han likväl
  fått löften. Det är så detta folk tränger sig igenom. I dag ett steg
  tillbaka, i morgon två steg framåt. Hvad är kejsarens makt mot
  penningens? Denne bugande, alltid förtrampade, alltid ödmjuke, alltid
  förslagne mammonstjenare är för ögonblicket mäktigare än Ferdinand III
  och hans romerska rike.
  
  Ruben Zevi sade vid sig själf, när han gick:
  
  -- Vore detta lån min enda affär, blefve jag ruinerad på panterna. Men
  detta lån är min pant för hundrade föregående. Det lönar sig att vara
  oumbärlig för makten. Jag och kejsaren behöfva hvarandra. Må han kalla
  oss råttor och skadedjur; vi dia hans rikes mjölk, intill dess att vår
  tid är kommen.
  
  Klockan nio på aftonen infann sig i borgen en liten svartmuskig karl,
  som med sina ständigt rörliga armar och ben påminde om ett krypande
  skaldjur. Det var svarte Kunz.
  
  -- Hvar har du funnit denna nål? frågade honom Ruben Zevi, visande
  silfverliljan.
  
  -- Jag har hittat honom vid floden, svarade Kunz.
  
  -- Du ljuger, karl. Du har funnit honom på ett slagfält, där du funnit
  ditt öfriga byte.
  
  -- Möjligt. Jag minns ej så noga. Jag hittar så mycket.
  
  -- Vill du säga mig hela sanningen för dessa blanka tre gyllen, eller
  vill du hellre piskas ut af mina drängar?
  
  -- En fattig karl tycker mera om penningar än om stryk. Hvad skulle jag
  veta? Jag förtjenar mitt bröd hvar jag kan.
  
  -- Nå?
  
  -- Det var i Neunburg.
  
  -- Kunde tro det. En bajrare eller en svensk?
  
  -- Död som död. Där var en fot i sanden. Drog fram foten, två ben och en
  pojke.
  
  -- Lefde han?
  
  -- Hvad skulle han lefva under fyra fot grus! Han bar nålen och en
  svensk daler insydda i rockfodret.
  
  -- En svensk således. Och du stack icke ned honom för att bekvämare
  plundra?
  
  -- För sådana paltor? Stöflarna voro icke värda en gyllen. Litet
  sparkade han med benet, det är så vanligt, att dödt folk sparkar.
  
  -- Således lefde han?
  
  -- Vet jag det? Hugg hufvudet af en tupp, och han skall ännu kunna
  flyga!
  
  -- Tror du, att jag kan göra dig gagn eller skada?
  
  -- Penningen kan alltid göra gagn eller skada, svarade likplundraren med
  ett försmädligt grin.
  
  -- Nåväl, gå till Neunburg, förskaffa dig de möjligast noggranna
  underrättelser om pojken, hos hvilken du funnit nålen. Men försök ej att
  ljuga; du ser, att det lönar sig icke hos mig. Tjugu gyllen, om du med
  säkerhet vet, att pojken lefver. Fyrtio, om du kan säga mig hvar han
  finnes. Hundra, om du för honom lefvande till mig, och galgen, om du
  bedrager mig eller försummar ditt uppdrag. Har du förstått?
  
  -- Jag har förstått hundra gyllen.
  
  Och svarte Kunz lofvade Sankt Hubert ett försilfradt vaxljus, om
  helgonet bistod honom att förtjena en så vacker hittarelön.
  
  Ruben Zevi granskade ånyo silfverliljan.
  
  -- Hon kan vara den ena, men hon kan också vara _den andra_, sade han
  eftersinnande. Hvarför märkte jag ej båda nålarna olika? Hvarför kan du
  ej tala, du vandrande lilja af Claude Ballin? Hvarför kan du ej berätta
  genom hvilka händer du gått?
  
  
  
  
                          18. Äfventyr i Böhmen.
  
  
                   Rid, om du vill hafva mer än en half timme att lefva.
  
  Efter en månad kom svarte Kunz tillbaka med en pojke, hvilken han heligt
  försäkrade vara den samme, hos hvilken han funnit silfvernålen.
  Berättelsen var icke illa hopsatt. Gossen sade sig vara från Sverige och
  hade följt en svensk officer som uppassare; officeren hade blifvit sårad
  och gifvit nålen som belöning för trogen vård.
  
  Ruben Zevi afbröt denna berättelse tvärt med några svenska ord, dem han
  för längesedan lärt af krigsfångar i Polen.
  
  -- Huru gammal är du?
  
  Gossen såg förvirrad på honom och svarade stammande:
  
  -- Aus Schweden.
  
  -- Ut med eder! skrek juden förbittrad, och till ersättning för sina
  hundra gyllen blef svarte Kunz denna gång verkligen utpiskad med sin
  förmente svensk genom borgens port.
  
  Emellertid hade förgyllda Ruben bekymmer och omak för den handpenning
  han lofvat kejsaren till det rikslofliga ändamålet att slå svenskarne.
  Trosförvanternes kassor voro rika på skuldförbindelser, men toma på
  klingande mynt. Själfve de mosaiske holländske bankirerne, som åtnjöto
  den afundsvärda förmånen att stå under borgerlig lag, hade tömt sina
  penningskrin för kriget mot Spanien, med dess för dem så vådliga
  inkvisition. Judiska penningar voro med i alla krig och i alla länder.
  Den ena millionen drog i fält mot den andra, den ena skuldsedeln ref
  sönder den andra. Samme långifvare kunde väpna två fientliga härar till
  strid. Blef den ene låntagaren insolvent, fick den andre betala för
  båda. Segrarens byte flöt dock alltid i omärkliga rännilar tillbaka till
  långifvaren. Jämförd med våra dagars bankirrörelse, var affären på
  sextonhundratalet sådan, att statslånen, under penningens högre värde,
  ännu icke gällde milliarder, högst femtio eller hundra millioner, och
  vidare bedrefs spelet mycket tystare. Det fanns mäklare, kontor och
  agenter, det fanns hypotek och pantförskrifningar, till och med
  börsbyggnader i de stora städerna, men där funnos inga noterade eller
  telegraferade kurser, inga tidningar, inga hastigt vunna rikedomar i dag
  med ruiner i morgon, ingen hetsjagt i papper som stiga och falla. Mammon
  dyrkades nu som i alla tider, men utan offentliga öfverstepräster och
  altaren; den stora allmänheten lefde i en lycklig okunnighet om
  mäklarnes hemliga spel.
  
  Ruben Zevi nödgades företaga många resor och befann sig våren 1642 på
  väg till Prag, då han råkade ut för ett äfventyr.
  
  Det var en mödosam färd, denna korta resa till Prag. Landet var härjadt
  intill bara mullen, städer och byar nedbrända, åkerfälten förvildade,
  mångenstädes bevuxna med ungskog, befolkningen nästan utdöd af krig,
  flykt, hunger och pest. Det olyckliga landet var för ögonblicket
  befriadt från svenskarne, men kejsarens trupper, som inmarscherat i
  deras ställe, voro icke en hårsmån bättre, snarare grymmare. Invånarne
  vågade sig ej fram ur sina gömställen. Vågade någon visa sig, föll han i
  händerna på röfvarebanden, som utplundrade hvad där fanns öfrigt ända in
  under fästningarnas murar. Näst Italien fanns på denna tid intet land så
  illa beryktadt för sina röfvare, som de böhmiska bergen och skogarna.
  Desertörer från alla de krigshärar, som våldgästat landet, rotade sig
  tillsamman, drifne af hunger och roflystnad, till skaror af tjugu,
  femtio, stundom hundra man, och skydde inga våldsgärningar. De små
  städerna voro icke trygga för dem, än mindre byar och gårdar, där sådana
  undantagsvis funnos ännu. Invånarne bundos och tvungos genom all
  upptänklig tortyr att uppgifva de ställen, där de gömt sin egendom. Det
  var Tillys och Wallensteins, slutligen äfven Banérs soldater, som infört
  dessa sinnrika pinomedel. Några inhällde gödselvatten i de olyckliges
  mun; det var »den svenska drycken». Andra skrufvade flintorna från sina
  pistoler, inträngde offrets tumme i öppningen och skrufvade till. Andra
  strödde salt under uslingens sårade fotsulor, drogo ett tagelstrå genom
  hans tunga eller vredo kring hans panna ett snöre med många knutar.
  Fanns en bakugn, var denna ett brukbart redskap, ty dit instoppades
  offren, och en långsam eld uppgjordes framför ugnen för att genom röken
  och hettan tvinga de halfstekta offren till bekännelse. Historien -- och
  särskildt trettioåra krigets historia -- är rik på sådana uppenbarelser
  af den onde anden i människohamn, men djäfvulen lyder icke lagen om
  orsak och verkan: hans gärningar finnas, han själf säges ej finnas till.
  
  Under sådana kända tidsförhållanden kunde ingen resa utan en stark
  eskort, och Ruben Zevi medförde tjugu välbeväpnade ryttare, alla hans
  eget folk och israeliter, ty på främmande legoknektar vågade ingen lita.
  Själf red han, med sina sjuttio år, en stark häst, i hvars sadelhölster
  voro instuckna två långa ryttarepistoler. Guld medförde han endast för
  resans behof.
  
  Detta tilldrog sig i Maj 1642, något mer än ett år efter Neunburgs fall.
  Karavanen hade på morgonen lämnat den lilla staden Dobrschan i västra
  Böhmen, red långs den slingrande stranden af floden Radbusa och hoppades
  före aftonen uppnå fästningen Pilsen. Två ryttare redo förut som
  kunskapare, två andra bakom som arriergarde.
  
  Vägen var usel, resan fördröjdes öfver beräkning. I våra dagar löper en
  järnväg till Pilsen ungefär i samma riktning och öfvergår Radbusa en
  svensk mil nordost om Dobrschan. Öfvergångsstället var år 1642 närmare
  fästningen, hvarför solen redan stod lågt i väster, när de resande hunno
  till denna punkt. Där befanns bron upprifven, troligen för krigsändamål,
  och då vårfloden ännu var strid, syntes ingen möjlighet att komma öfver,
  helst människoboningar och vägvisare ej stodo att upptäcka i den
  förhärjade nejden.
  
  Karavanen höll stilla. Himlen mulnade, om en timme skulle mörkret
  inbryta, och här kunde man icke tillbringa natten. Man beslöt bana sig
  väg genom småskogen på samma sida om floden, i hopp att finna ett
  färjställe, ett vad eller något tak öfver hufvudet för det hotande
  ovädret.
  
  Skogen blef tätare, nejden oländigare. Man kom till en hålväg, ett
  bergspass, utför hvars sidobrant floden, sammanpressad i en trång
  klyfta, skummade bort i okända djup. De resande vågade icke fortsätta
  längre och skattade sig lycklige att vid bergsluttningen upptäcka ett af
  dessa fårstall, i hvilka nejdens herdar brukat indrifva sina hjordar
  till nätterna, den tiden när där ännu funnos hjordar i Böhmen. Det var
  ett stort, täckt skjul, utan fönster, dörrar, eldstad och golf, med
  glesa väggar till halfva sin höjd, men så rymligt, att karavanen godt
  fick rum med hästar och tross. Vakter utställdes, såsom i fält; hästarna
  förblefvo sadlade. Eld upptändes, aftonmåltiden framtogs ur medförda
  förråd, sofställen tillreddes af löf och riskvistar.
  
  Aftonbönen fick icke försummas; de voro ju alle rättrogne israeliter.
  Assar Kaba, Ruben Zevis stallmästare och anföraren för hans lifvakt, en
  ståtlig, kraftfull spansk jude om föga mer än trettio år, läste bönen
  och därefter ett kapitel ur första Mose bok, tjuguåttonde kapitlet:
  
  »Jakob drog ut från Beer-Seba och for till Haran. Och han påträffade ett
  ställe, där han dröjde öfver natten, ty solen hade gått ned. Och han tog
  en af stenarna på det stället och lade den till hufvudgärd åt sig och
  lade sig på det stället att sofva. Och han drömde, och si, en stege stod
  på marken, och dess spets räckte upp till himmelen, och si, Guds änglar
  stego därpå upp och ned. Och si, Herren stod öfverst därpå och sade: Jag
  är Herren, Abrahams, din faders, och Isaks Gud. Den jord, hvarpå du
  ligger, skall jag gifva åt dig och din säd ... Och si, jag är med dig
  och skall bevara dig hvar du går.»
  
  Det var nu fullständigt mörkt; regnet begynte falla i stora droppar. En
  del af karavanen hade inslumrat, när utanför stallet hördes knäppningen
  af en musköthane, som icke gaf eld, troligen emedan fängkrutet blifvit
  vått. Strax därpå rapporterade en af vaktposterna, att en skugga smugit
  sig tätt förbi honom och försvunnit i mörkret.
  
  Fyra män utsändes att rekognoscera. De hade ännu icke återvändt, när i
  det öppna rummet ofvanför den halfva väggen visade sig konturerna af ett
  hufvud och en dämpad röst sade:
  
  -- Gefahr! Gefahr! Todtgebrannt werden![24]
  
  Nu väcktes alla de sofvande, två man utsändes och återvände om några
  minuter med en halfvuxen pojke, så trasig, så smutsig och af ett så
  afskräckande vildt utseende, att någre af de uppskrämde israeliterne
  gjorde korstecknet, såsom de sett katolikerne göra, ty mot gastar och
  onda andar ansågs ingenting annat hjälpa.
  
  Fången hade låtit taga sig utan försök att fly. Han förhördes och
  svarade med samma dämpade röst, såsom hade han fruktat lyssnare:
  
  -- Gleich fort![25] Todtgebrannt werden!
  
  Föga belåten med detta korta svar, lät Assar Kaba rikta två musköter mot
  fången och frågade hvem som utskickat honom.
  
  Den trasige pojken skrattade föraktligt och svarade på samma böhmiskt
  tyska munart:
  
  -- Rid! Rid, om du vill hafva mer än en half timme att lefva! Petrowitz
  väntar på sömnen och midnatten.
  
  Bland alla Böhmens vid denna tid ryktbare röfvarechefer var Petrowitz
  den slugaste, blodtörstigaste och mest fruktade. Man höll ett kort
  krigsråd. Pojken kunde vara en förrädare, en lockfågel, utsänd till att
  locka ett rof i bakhåll. Det syntes säkrare att tillbringa natten under
  gevär i stallet, som dock erbjöd något skydd, än att våga sig ut på
  okända vägar i mörkret.
  
  Under denna rådplägning återvände de fyra först utsände spejarne. De
  hade smugit sig in i hålvägen och på afstånd upptäckt en lägereld bakom
  bergväggen. Man hade att befara angreppet af en öfverlägsen styrka, och
  spejarne tillrådde ett skyndsamt återtåg samma väg som man kommit.
  
  [Fotnot 24: Fara, fara! Innebrännas!]
  
  [Fotnot 25: Genast bort!]
  
  Rådet antogs. Hästarnas hofvar omlindades med halm för att icke förråda
  de flyende. Men i detta mörker, på denna oländiga väg och utan
  vägvisare!
  
  Fången sade:
  
  -- Jag känner vägen. Binden mig framför den främste ryttaren, men lämnen
  mig tygeln och händerna fria! Skjuten ned mig, om jag förråder eder!
  
  Det fanns intet annat val. Innan kort var den lilla truppen, så tyst som
  möjligt, åter på väg i mörka natten. Regnet, som smattrade mot
  berghällarna, bidrog att förtaga ljudet af hästarnas varsamma steg
  mellan stenar och vindfällen.
  
  På detta sätt hade man hunnit nästan ut från bergstrakten, när plötsligt
  ett skott blixtrade fram ur en klyfta. Det upplyste för ett ögonblick
  den ödsliga vildmarken, slocknade hastigt, men efterföljdes af två eller
  tre andra. Bergens ekon återkastade ljuden, så att man tyckte sig höra
  en uthållande musköteld från alla sidor.
  
  -- Det är ingenting, sade gossen skrattande. De sikta illa i mörkret,
  och deras musköter klicka i regnet. De skjuta ej för att träffa, de
  skjuta signal.
  
  Han hade rätt; ingen träffades. Men nu hade truppen kommit till
  småskogen och stötte vid hvarje steg mot snår eller trädstammar.
  Ryttarne måste sitta af och leda hästarna. Fången lämnades ensam i
  sadeln, hans ryttare ledde Ruben Zevis häst. De sjuttio åren
  protesterade mot en fotvandring under dessa omständigheter.
  
  Vägvisaren lyckades finna en fotstig, på hvilken man slutligen uppnådde
  öppna fältet. Men småskogen hade medtagit en dyrbar tid. När man kunde
  urskilja en friare utsikt, höll vägvisaren stilla och uppmanade ryttarne
  att låta sina hästar dricka ur regngölarna. -- De torde snart behöfva
  ungerska ben, anmärkte han. Ungerska hästar voro af alla de snabbaste.
  
  Gossen hade afstigit och lyssnat åt det håll, hvarifrån vinden blåste.
  Därpå kastade han sig ned på en flat berghäll, lade örat mot hällen och
  lyssnade åter, utan att draga andan.
  
  -- Jag trodde det, sade han slutligen lifligt. De äro fyrtio eller
  femtio man till häst. De hafva tagit en omväg för att undvika småskogen.
  Vi hafva tio minuters försprång.
  
  -- Hvem har tagit en omväg?
  
  -- Petrowitz.
  
  Det behöfdes ej mer. Detta enda ord bevingade flykten. Ruben Zevi med
  sin eskort jagade fram öfver det öppna fältet, öfver osådda åkrar,
  förvildade betesmarker, ruiner af byar och igenvuxna gångstigar. De
  passerade ett vadställe öfver floden Radbusa, nästan utan att veta det.
  Ve den ryttare, hvars häst snafvade i mörkret öfver en stubbe eller bröt
  sin fot mot en slipprig sten! Ingen hade tid att vänta eller att hjälpa.
  Två man blefvo efter. Regnet hade småningom upphört, och den mörka
  natthimmelen klarnade något, så att man stundom såg den gula randen af
  halfmånen glittra öfver bergen och kunde urskilja Böhmerwalds toppar.
  
  -- Hafva vi långt till Dobrschan? frågade under ridten Assar Kaba, som
  nu fattat ett obegränsadt förtroende till sin vägvisare.
  
  -- Till Dobrschan? Vi komma alldeles icke till Dobrschan, vi komma till
  Niirschan, det är jämnare väg, och dess garnison kan blifva oss nyttig.
  Ännu hafva vi öfver en mil att rida.
  
  -- Den milen blir seg. Våra hästar tröttna.
  
  -- Den milen kunde kosta vår hals, genmälde gossen, om ej Petrowitz'
  hästar vore lika trötta som våra. Han företog i går ett misslyckadt
  ströftåg mot Tuschkan.
  
  Om en stund begynte den tidiga majmorgonen ljusna. De flyende hade ingen
  tid att se sig tillbaka, men de trodde sig höra trampet af hästhofvar,
  som kommo beständigt närmare.
  
  Ruben Zevis häst segnade ned på hasorna. Den gamle mannen kunde af
  trötthet knappt hålla sig kvar i sadeln. Assar Kaba red den starkaste
  hästen, lyfte sin herre framför sig i sadeln och fortsatte ridten.
  Ständigt närmare kom Petrowitz och med honom undergången. Vid en
  krökning af vägen kunde de flyende räkna sina förföljare, knappt mer än
  tvåtusen alnar bakom. Det var en trupp beridne röfvare om vidpass fyrtio
  man, och de kommo från vindsidan. Man kunde tydligt höra hästarnas
  flåsande.
  
  Bland de flyende hyste knappt någon mer ett hopp om räddning, när
  gossen, som fortfor att rida främst, pekade på ett föremål vid sidan om
  vägen framför dem och ropade:
  
  -- Se! Om två minuter skola vi vinna ett försprång!
  
  Föremålet vid vägen befanns vara en af dessa groft uthuggna stenbilder
  af jungfru Maria med barnet, hvilka mångenstädes stå uppställda vid
  vägarna, särskildt vid korsvägar, dels som böneställen för de
  förbifarande, dels med sparbössor för välgörande ändamål. Om en stund
  sågos förföljarne göra halt, innan de uppnått mariebilden, och råka i
  tvist med hvarandra. Där blef en häftig ordväxling; röfvareskaran delade
  sig åt båda sidorna öfver de närmast liggande åkerfälten för att på
  detta sätt kringgå bilden. De mest förhärdade ville rida vägen fram, men
  flertalet kunde ej förmås att utan ett korstecken och ett _ave_ rida
  förbi denna heliga plats. Slutligen valde alla en omväg.
  
  Man hörde Petrowitz svärjande uppmana sitt uppstudsiga folk att skynda,
  ty på en höjd nära Niirschan visade sig fjärran en afdelning kejserligt
  kavalleri. Men åkermyllan, uppblött af regnet, klibbade vid hans trötta
  hästars hofvar och gaf, jämte omvägen, de flyende försprång. Ruben Zevi
  och hans än mera uttröttade följeslagare uppnådde i sista minuten foten
  af den höjd, på hvars topp kavalleripatrullen bevakade den kringliggande
  nejden. Petrowitz' fruktade band såg med oförställdt raseri sitt säkra
  byte undkomma; gjorde trotsigt halt, liksom för att invänta ett anfall,
  och aflossade utmanande sina karbiner i luften. Detta förblef icke
  obemärkt. Förbittradt öfver en så stor fräckhet, gaf det kejserliga
  kavalleriet sina hästar sporrarna för att antaga utmaningen. Men
  Petrowitz fann icke för godt att denna gång våga en ojämn strid. Han
  drog sig, visande tänderna, stormodigt tillbaka till sina otillgängliga
  bergshålor. Emellertid lyckades denna hans förmätenhet, jämte försöket
  mot Tuschkan och otaliga andra, förgäfves öfverklagade våldsbragder,
  slutligen sätta lif i den slappa kejserliga styrelsen öfver Böhmen.
  Garnisonen i Pilsen, förstärkt med truppen i Niirschan, fick order att
  göra slut på plundrarnes olidliga ofog. Några veckor efter sin
  misslyckade jagt på den förgyllde juden blef Petrowitz omringad, utdrefs
  ur sina bergshålor och jagades som en varg från klyfta till klyfta.
  Priset på hans hufvud frestade en af hans eget folk, som sköt honom
  bakifrån, medan han tvättade sitt blodiga ansikte i en källa.
  
  
  
  
                              19. Igenkänd.
  
  
                                 Blod af mitt blod och själ af min själ.
  
  Ruben Zevi hade förlorat två tjenare och tre hästar, som aldrig
  återfunnos. Under hans nödtvungna hvila i Niirschan badades och
  uppkläddes den förvildade pojke, hvilken han hade att tacka för
  räddningen från en säker död. Den trasige uslingen förändrade skepnad
  och framträdde som en vacker, spenslig yngling om femton eller sexton
  år. Där låg allt ännu något trotsigt och vildt i hans bruna ögon; där
  var ett österländskt släkttycke i hans örnnäsa, svarta hår och smidiga
  hållning; där var något af Petrowitz i hans utmanande förakt för faran
  och lifvet; men där var äfven något, som oemotståndligt tillvann honom
  den gamle israelitens bevågenhet. Ruben Zevi frågade förgäfves sig själf
  hvarför han, hvars erfarenhet lärt honom misstro alla okände som
  bedragare eller fiender, alltifrån den farliga natten i fårstallet kände
  ett så ovant förtroende till denne unge röfvare -- ty hvad kunde han
  annat vara? -- som förrådt sina kamrater och desto förr kunde förråda
  hvilken annan som helst.
  
  Gossen var frispråkig och öppen i allt som rörde Petrowitz' band. Han
  beskref huru desse röfvare legat än vid den ena, än vid den andra
  landsvägen på lur för att uppfånga resande och afpressa dem penningar;
  huru de för sin roflystnad användt alla medel och därefter nedhuggit
  sina fångar eller störtat dem utför branterna; huru de plundrat byarna
  och nattetid öfverfallit de små städerna; huru de sig emellan slagits om
  rofvet, när anföraren ej var tillstädes, men i hans fruktade närvaro
  hycklat en blind lydnad för denne man, hvilken de hatade lika
  uppriktigt, som de fruktade honom. Deras spejare i Dobrschan hade
  rapporterat den rike judens afresa, och de hade upprifvit bron för att
  tvinga honom in bland bergen. Uttröttade efter det misslyckade försöket
  mot Tuschkan, hade de sparat detta säkra byte till midnatt, när de
  hoppades bättre öfvermanna den väl beväpnade eskorten genom att i alla
  fyra hörnen antända fårstallet. De hade samtalat därom vid lägerelden,
  där han, berättaren, låtsade sofva. Han afskydde dessa ogärningar, han
  hade länge varit betänkt på flykt och nu i nattens mörker utfört sin
  föresats ... Det var ingenting att tacka mig för -- slöt han med sitt
  vilda röfvarelöje. -- Hade hästarna varit tjudrade utanför stallet,
  skulle jag tagit en och ridit min väg. Men jag fick ej plats i en sadel
  utan att varsko eder om faran. Hvart skulle jag undkommit till fots? De
  hade spejare i hvar buske.
  
  -- Hade du goda dagar i bergen? frågade Ruben Zevi.
  
  -- Goda dagar? Jag har engång förr suttit fyra dagar i ett hundstall och
  ätit hundmat. Petrowitz hade stundom så mycket vin, att när de druckit,
  glömde de sticka tappen tillbaka i vinfatet. Svälta i dag, frossa i
  morgon. Icke slogo de mig; jag bar ju en dolk. Ena dagen sköto de efter
  mig, andra dagen fick jag ett guldmynt. Jag rensade musköterna och
  fodrade hästarna. Där skulle lefvats ett friskt lif i bergen, om där ej
  varit så eländiga bakhåll. Jag har sett blod förr, men jag tål inga
  tjufknep. De spelte med falska tärningar!
  
  -- Berätta mig huru du kom till Petrowitz' band!
  
  Gossen teg.
  
  -- Du har varit en röfvare. Vet du en röfvares dom?
  
  -- Skjut mig! För hvad skall jag lefva?
  
  -- Du skall lefva, om du vill eller icke. Men berätta mig något om dig
  själf, för att jag må bättre utverka din benådning i ståndrätten! Ditt
  namn?
  
  -- Urban.
  
  -- Ingenting mer?
  
  -- Niemand.
  
  -- Katolik?
  
  -- Så säga de.
  
  -- Hemma från? ...
  
  -- Stjärnorna.
  
  Den gamle betraktade honom forskande.
  
  -- Haf förtroende för mig. Säg mig huru du kom till Petrowitz' band!
  
  -- De togo mig med en resande köpman från Genua. Honom stekte de på glöd
  och kastade honom att svalkas i floden Moldau.
  
  -- Huru kom du till honom?
  
  -- Jag rymde från ett band italienska komedianter.
  
  -- Och huru kom du till dem?
  
  -- Jag rymde från de barmhärtiga systrarna i Innsbruck.
  
  -- Hvarför? Voro de ej goda emot dig?
  
  -- De döpte mig till katolik och gåfvo mig namn efter påfven. Jag
  ledsnade vid deras eviga mässor.
  
  -- Huru kom du till dem?
  
  -- De fingo mig af en bajersk nunna. Jag var sårad och sjuk. Hon hade
  hittat mig nästan död i en grushög.
  
  -- Hvar?
  
  Gossen teg.
  
  -- Urban Niemand, du har räddat mitt lif; jag kan ju ej annat än vara
  din vän och önska din lycka. Hvar fann hon dig?
  
  -- I Neunburg.
  
  Ruben Zevi såg en aning besannad och uppknäppte sin långa kaftan. Hans
  undertröja sammanhölls vid bröstet af nålen med silfverliljan, det enda
  smycke han bar, emedan det var honom kärt.
  
  -- Känner du denna nål?
  
  Gossen rodnade upp till örsnibbarna.
  
  -- Det är min nål, sade han öfverraskad.
  
  Ruben Zevi kysste honom på den rodnande pannan.
  
  -- Det är nog, att du burit denna nål, sade han med faderlig ömhet. --
  Jag hade en enda kär son och en enda kär dotter. Åt hvardera af dem lät
  jag Frankrikes berömdaste silfversmed förfärdiga en sådan nål, så
  konstrikt smidd, att ingen kunde göra den efter. Herren har tagit min
  son och min dotter ifrån mig. Med dem försvunno äfven de silfvernålar,
  hvaraf de skulle igenkänna hvarandras budbärare, om de någonsin råkade i
  nöd eller trångmål. Vill du nu säga mig hvarifrån du fått denna nål?
  
  -- Jag fick honom af grefvinnan Brahe på Lavila för att jag hittat
  hennes guldkedja. Nålen skulle vara ett märke, om jag behöfde hennes
  bistånd i nöden. Å ja! Det är så långt till Finland.
  
  -- Vet du af hvem grefvinnan fått nålen?
  
  -- Af herr Åke Tott.
  
  -- Tott? Åke Tott? Var det icke han, som brandskattade Hamburg? Har han
  röfvat sitt byte där eller i västra Tyskland, är detta min sons nål. Men
  han har äfven plundrat i Polen, i Liffland, i Ostpreussen; han kan ha
  funnit min dotters nål. Den ena eller den andra; hvilken ovisshet! Hvar
  är du född?
  
  -- I Finland.
  
  -- Du menar Liffland?
  
  -- Nej, Finland.
  
  -- Och dina föräldrar?
  
  Gossens blick mörknade. Den stora, brännande frågan om skymf eller heder
  var åter där.
  
  -- Jag har sagt, att jag är från stjärnorna, svarade han.
  
  -- Godt. Behåll din hemlighet, tilldess att du frivilligt anförtror den
  åt en som önskar din välfärd. Vill du följa mig som min tjenare och
  blifva hos mig? Med villkor att du icke rymmer, som tyckes ha blifvit
  din vana.
  
  Urban Niemand betänkte sig.
  
  -- Gif mig frihet att uppsöka svenska hären! Jag är korporal under
  öfverste Gordon.
  
  -- Du korporal? Och katolik?
  
  -- Å så! Jag blir lutheran igen.
  
  Ruben Zevi fann detta vara ett nog lätt sätt att ombyta trosbekännelse.
  Han hoppades vinna gossen för egen räkning och lofvade bereda sin
  skyddsling något lägligt tillfälle att fly till svenskarne. Vägarna voro
  nu för en tid rensade från röfvare, och resan kunde utan hinder
  fortsättas till Prag. Därifrån återvände bankiren öfver Passau och
  uppför Donau till Regensburg.
  
  Urban Niemand inträdde där i tjenst under Assar Kaba, som var honom
  bevågen, och fick till en början rykta hästarna, hvilket han bäst
  förstod. Han var den ende kristne i judeborgen och som sådan illa
  anskrifven hos borgens öfrige invånare. Joas sade till sin farbroder:
  
  -- Hör, herre, din trogne tjenares varning! Denne hedning skall vid
  nästa upplopp öppna porten för plundrarne.
  
  -- Och jag säger dig, genmälde Ruben Zevi strängt, att eho som rör ett
  hår på piltens hufvud eller smädar honom med ett gäckande ord, den jagar
  jag ut som en hund ur borgen.
  
  På kvällen efter sin hemkomst hade den gamle, efter sin vana, läst
  aftonbönen med Rachel, när hans blick föll på bilden öfver hans säng. En
  plötslig blekhet öfverfor hans kind; han fattade flickans hand och
  utropade:
  
  -- Hon rör sig!
  
  -- Hvem? frågade Rachel häpen.
  
  -- Hon i taflan! Hon ser på mig, såsom hon såg i lifvet; hennes läppar
  röra sig, som ville hon tala!
  
  Flickan började gråta.
  
  -- Nej, gråt icke, fortfor juden, återkommande till besinning. -- Kalla
  hit Urban; du vet, den främmande gossen!
  
  Rachel vågade invända, att det var sent och att ännu ingen otrogen fått
  med sin närvaro besmitta borgens innersta helgedom.
  
  -- Gå! Jag vill se honom! Eller ... du är en jungfru af Israel ... väck
  Assar, låt honom skicka hit pilten!
  
  Rachel gick. Den gamle betraktade ofrånvändt bilden. Hon rörde sig icke
  mer, men en förunderlig likhet, som upprört honom vid första anblicken,
  syntes honom mer och mer öfverraskande.
  
  Urban Niemand inträdde, åtföljd af Assar och Rachel. Lampan flyttades,
  så att hon klart belyste gossen och bilden på väggen. Ruben Zevis
  blickar irrade från den ena till den andra och blefvo alltmera fuktiga,
  tilldess att han, ur stånd att återhålla sina tårar, drog gossen till
  sig och öfverhöljde honom med sina kyssar.
  
  -- Sen I det icke? Förstån I det icke? utbrast han till Rachel och
  Assar, hvilka förvånade följde riktningen af hans pekande finger.
  
  -- Han liknar Ruth! anmärkte Rachel okonstladt.
  
  -- Det är hon själf! intygade Assar Kaba.
  
  Ruben Zevi upplyfte sina händer och sade:
  
  -- Jag tackar dig, mina fäders Gud, att du gifvit mig detta
  vittnesbördet! Mina ögon äro förtorkade af gråt och min själ förvissnad
  af suckande. Ett vittnesbörd gäller intet, men i tu eller tre vittnens
  mun skola alla saker bestå ... Nu gån, Herrens vittnen, gå, Rachel, mitt
  kära barn; gå, min trogne Assar! I skolen sedan få veta Jakobs Guds
  rådslag. Jag vill vara allena med denne pilten.
  
  De två aflägsnade sig, ovissa huru de skulle förstå denna oväntade
  tilldragelse. Den gamle fattade Urban Niemands händer och yttrade med af
  rörelse darrande stämma:
  
  -- Vill du nu frivilligt säga mig hvilka dina föräldrar voro?
  
  -- Jag vet icke, svarade gossen sanningsenligt.
  
  -- Men om jag nu säger dig, att hon där på taflan, hon, den oskyldiga,
  den rena, som Gud utkorat till offer för hela min släkts synder, att hon
  var din moder ... vill du då säga mig hvad du vet om din börd?
  
  -- Jag har aldrig sett min moder. De sade mig, att hon dött okänd och
  fattig i kalla vinternatten samma stund, då vi kommo till världen.
  
  -- O, min Ruth! Mitt välsignade barn, Herrens offer för mina synder!
  snyftade den olycklige fadern och betäckte ansiktet med sina händer. --
  Så ung och så bruten, så högt älskad och så tröstlöst öfvergifven! Si,
  Herren har gifvit din fader denna världens ägodelar till rof, hans hand
  utsträckes öfver den vida jordens krets, han befaller dess skatter, och
  de lyda honom, men han har ej förmått räcka sin enda kära dotter ett
  bröd, när hon hungrade, eller en dryck vatten, när hon törstade, eller
  en trasa af sin purpur, när hon skälfde af köld! Okänd och fattig! ...
  Du hör det, Israels Gud, som gifvit mig allt, hon har dött fattig,
  fattig, fattig ... Den ringaste af mina tjenare skall icke dö så fattig
  som hon!
  
  Och den gamle slet sitt grå hår i sorgens öfvermått, intill dess att en
  ny tanke undanträngde den första. Han fattade åter gossens hand och
  tryckte den hårdt.
  
  -- Du säger: samma stund _vi_ kommo till världen. _Vi?_
  
  -- Ja, vi äro två. Min syster Hagar och jag.
  
  -- Och hon lefver?
  
  -- Ja. Vi skildes för två år sedan.
  
  -- Hvar?
  
  -- I Finland.
  
  -- Jag skall uppsöka henne, om hon än gömde sig i den djupaste snö. Men
  du, min Ruths son, blod af mitt blod och själ af min själ, du skall från
  denna dagen vara _min_ son!
  
  
  
  
                             20. Före slaget.
  
  
                      Torstenson ensam behöll sitt ogenomträngliga lugn.
  
  Två svenske fältherrar hafva segrat fotlöse i hängbår; en tredje, den
  tappraste, förlorade i hängbår slaget vid Pultava.
  
  Fruktansvärdare i fält, större som människa, följde efter Johan Banér
  Gustaf Adolfs bäste lärjunge Lennart Torstenson, blixten benämnd. Huru
  man väntade honom i långa månader från våren 1641, när frukterna af
  Banérs fälttåg tycktes gifna till sköfling och den hufvudlösa svenska
  hären falla i spillror! Allt var förberedt: penningar, trupper,
  krigsplaner. Riket tycktes hafva uttömt sin sista sparpenning, sin sista
  arm, som kunde umbäras vid plogen, och Torstenson kom icke. En af dessa
  förgängelsens råttor, som gnaga hjältars lifstråd, hade krupit ut ur
  Ingolstadts fuktiga fängelsehvalf och bitit sig där för lifstiden fast i
  fältherrens fot. Det stora kriget kommenderade marsch; gikten
  kommenderade halt. Han, som skulle segra, var själf besegrad, innan han
  fattat fältmarskalksstafven. Afundsjuke generaler tvistade om företrädet
  i rang och befäl; tygellöse legoknektar tillställde myteri; uppviglare
  smögo sig in i fältlägren; diplomaterne begagnade tillfället att
  öfverlista hvarandra. Alla tänkte på sig, ingen på folkens välfärd och
  stridens världshistoriska mål. Trettioåra kriget upplöste sig i en fejd
  om byte; man slogs om besittningen af förödda länder.
  
  Ett stort drag hade kvarstannat i tidens förvridna anlete, ett heroiskt,
  men upprörande drag af förvildning: -- likgiltigheten för människolif
  och människolycka. Huru hade man icke i början upprört himmel och jord,
  när Magdeburg förstördes, när Pasewalks invånare nedhöggos! Hvilka verop
  hade ej då uppstigit från en härjad by! Hvem var så afskydd, som
  människoslaktaren Götz, som mordbrännaren Holk och deras gelikar! Men
  vid detta var man nu van, och vanan förslöar. Svärdet, brandfacklan,
  utpressningen hade nu gått från land till land; hvem hör en klagan i
  ödemarker? Vid Lützen, säger Schiller, hade lifvet förlorat sitt värde,
  när den bäste och ädlaste icke mera fanns till. Tio år senare stod
  lifvet så i vanpris, att man tog och man miste det såsom man i våra
  dagar tager och bortkastar en cigarrett. Den onyttiga varan slösades
  bort, såsom sällan förr och sällan sedan. Icke så, att svärdets och
  kulans arbete skulle ha kostat mera blod, än i nyare tider. Tvärtom, en
  nyare tid har tiodubblat förstörelseredskapen och härarnas massor. I
  sextonhundratalets krig smalt lifvet bort, än genom utsväfningar, än
  genom små dråpslag, små olycksfall, än genom otaliga lidanden, om hvilka
  vår tid knappt har en aning. Farsoterna togo sin part, umbäranden togo
  mera. Wallenstein förde till lägret vid Alte Veste 60,000 man och begrof
  hälften som döda. Gallas lyckades gång efter gång, inom få månader och
  nästan utan strid, förstöra manstarka härar. Marschen genom ödelagda
  länder kostade Banér halfva hans styrka. En belägrad fästning var utom
  och inom murarna en öppen graf. Detta allt utan att räkna manfallet
  bland de obeväpnade.
  
  Till slöseriet med människolif bidrog ett egendomligt bruk, som nutidens
  krigföring längesedan bortlagt, men som förklaras däraf, att trettioåra
  krigets soldat mest fick sörja för sig själf så godt han förmådde. Den
  tyske soldaten medförde i fält sin hustru och sina barn, som hade sin
  plats vid trossen till ett så stort antal, att de stundom voro tre eller
  fyra gånger så många som de stridande själfve. Dessa soldathustrur
  medförde kläder och husgeråd; de tvättade, kokade och hushållade för
  sina män, kunde ock deltaga i deras röfverier och svärma som korpar
  öfver slagfältet efter en strid för att plundra de döde. Lösa kvinnor,
  slödder af alla slag, förökade trängseln. När då hären led brist på det
  nödvändiga eller blef slagen och skingrad åt alla håll, skingrades äfven
  svärmen af kvinnor och barn; en del undkom i elände, andra blefvo
  segrarens byte, mesta delen förgicks. -- Den svenske och finske soldaten
  nödgades kvarlämna familjen hemma, men hans officer medförde ofta sin
  hustru, mera sällan ett barn.
  
  Ändtligen kom Torstenson i November 1641 och med honom ny enhet, ny
  kraft, nya förstärkningar. Han var den ende som uppfattat sin store
  mästares tanke, den ende som kände sig mäktig att föra det stora kriget.
  Hans mål, som han aldrig lämnade ur sikte, var att marschera så rakt som
  möjligt på Wien och där tvinga kejsaren till fred.
  
  Men Torstenson hade emot sig en lika tapper och därtill slugare
  motståndare. Elfva månader förgingo under marscher, belägringar, svält
  och mödor, innan han lyckades tvinga Piccolomini till ett allvarsamt
  fältslag.
  
  Kom så en mörk oktobernatt 1642. Svenska hären belägrade det välbefästa
  Leipzig. Fältmarskalken hade sent på kvällen sammankallat ett krigsråd
  till högkvarteret i byn Straussenhäuser för att öfverlägga om
  belägringen och möjligheten af en stormning. Närvarande voro svenska
  härens främste och mest frejdade fältherrar: Torstensons närmaste man,
  den barske riksfälttygmästaren Johan Lilliehöök med sin fårade panna och
  sina stora skarpa grå ögon -- mästaren i det lilla kriget, den tappre
  och roflystne brandenburgaren Hans Kristofer von Königsmark -- den
  blåögde blifvande fältmarskalken Carl Gustaf Wrangel -- den blifvande
  konungen, pfalzgrefven Carl Gustaf, nu vid sina blomstrande tjugu år i
  sin första krigsskola -- den i strider grånade Axel Lillie, väl
  bepröfvad i Gustaf Adolfs leder -- den eldige, oförfärade fransmannen
  Mortaigne och slutligen tre i alla faror härdade finnar: den lille
  korpulente Arvid Wittenberg, som förliknats vid både lejonet och
  blixten; Breitenfelds och Lützens frejdade ryttarechef Torsten
  Stålhandske samt Neunburgs försvarare Erik Slange, utväxlad ur
  fångenskapen.
  
  Fältmarskalken Lennart Torstenson beherskade med sin lugna klara blick
  desse krigare, hvilka redan så ofta anfört härar på eget ansvar. Efter
  Gustaf Adolf fanns ingen så älskad och fruktad man som Torstenson, ingen
  som så kunde vinna och kufva ett trotsigt krigarehjärta. Han frågade
  sitt befäl om detaljen, men behöll för sig krigsplanen och det beslut
  som blef afgörande.
  
  Helst, sade han, ville han undvika en stormning. Leipzig var rikt och
  väl försedt med alla förråder, som kunde för hären blifva af största
  nytta. Dessa borde icke vid en stormning sköflas eller förstöras,
  fastmera borde staden tvingas att kapitulera. Dock trängde tiden hårdt
  på och tålde intet uppskof, emedan den kejserliga hären redan var i
  marsch att undsätta Leipzig. Krigsrådet skulle utlåta sig om bästa
  medlen att skyndsamt betvinga staden.
  
  Mortaigne, den hetsigaste, hade dagen förut blifvit med förlust slagen
  tillbaka vid ett försök att storma Paulinerkollegiet och yrkade på en
  ny, allmän stormning dagen därpå. Med honom förenade sig Wrangel,
  Königsmark, pfalzgrefven och Stålhandske.
  
  Lilliehöök, biträdd af Axel Lillie och Wittenberg, ansåg försvarsverken
  för starka och brescherna ännu ej praktikabla för stormlöpning. Man
  borde invänta artilleriets verkan två eller tre dagar framåt och
  därefter erbjuda kapitulation.
  
  Slange anmälde, att han utsändt en kunskapare, som hvarje ögonblick
  kunde väntas åter med rapport om general Piccolominis marsch. Hade man
  ännu tre dagars tid, ville han förena sig med Lilliehöök om att vänta.
  
  Fältmarskalken anmärkte, att öfverste Stenbock med tre framskjutna
  brigader vid Connewitz bevakade fiendens rörelser. General Piccolomini,
  tillade han, står fyra dagsmarscher härifrån i Lausigk.
  
  -- Min kunskapare, sade Slange, inväntar icke fienden; han uppsöker
  honom.
  
  Meningarna förblefvo delade. Fältmarskalken, med en redan uppgjord plan,
  som han ej fann för godt att meddela, var i begrepp att upplösa
  krigsrådet, när en ordonnans utkallade Slange. Kort därpå återkom denne
  med rapport, att Piccolomini stod icke i Lausigk, utan i Gaschwitz, en
  dagsmarsch från Leipzig.
  
  Intrycket af denna rapport kunde läsas i fältherrarnes min och åtbörder.
  Lilliehööks panna lade sig i än djupare veck. Lillie tummade sina
  mustascher, Wittenberg lade föraktligt benet öfver armstödet af den
  stol, där han slagit sig ned. Pfalzgrefven förde handen till värjfästet,
  Stålhandske stampade i golfvet, så att sporrarna klingade. Wrangel bet
  sig harmsen i läppen, Königsmark hviskade leende några ord åt Mortaigne,
  och denne såg triumferande på fältmarskalken, likasom ville han säga: vi
  få likväl slåss! Torstenson ensam behöll sitt ogenomträngliga lugn, utan
  att ändra en min.
  
  -- Kalla in budbäraren!
  
  En spenslig yngling, klädd som böhmisk trumpetare med de kejserliga
  färgerna, infördes. Han tilläts muntligen afgifva sin rapport inför
  fältmarskalken.
  
  -- Den kejserliga hären -- sade ynglingen, ännu andfådd efter en häftig
  ridt -- stod i går på morgonen i Lausigk, 19,000 man stark, 13,000 till
  häst och 6,000 till fots, under ärkehertigens och general Piccolominis
  befäl. Klockan sex satte sig förtruppen i marsch, och i går afton kom
  fotfolket till Kitschen, men kavalleriet till Eula. Efter fyra timmars
  rast blef åter uppbrott och ilmarsch genom natten. I dag klockan nio på
  förmiddagen rastades mellan Rötha och Magdeborn. Vid mörkningen för tre
  timmar sedan var förtruppen i Gaschwitz. Jag hörde dem säga, att
  ärkehertigens stjärntydare lofvat dem seger och att de i morgon före
  mörkrets inbrott skulle klappa på Leipzigs portar.
  
  -- Du har varit i deras läger?
  
  -- Jag har följt dem från Lausigk och bivuakerat två nätter med dem.
  
  -- Invänta vidare order!
  
  Ynglingen gick. Torstenson vände sig till Slange:
  
  -- Stenbock har ännu ej rapporterat fiendens marsch. Kan generalmajoren
  lita på denne pojke?
  
  Slange, numera generalmajor, svarade:
  
  -- Han har bestått profvet i Neunburg.
  
  -- Mina herrar, återtog fältmarskalken, det torde blifva nödvändigt att
  ändra _dessein_. Bekräftas denna rapport före midnatt af Stenbock,
  upphäfves belägringen. Det är icke lägligt för oss att stå instängda
  mellan de kejserlige och staden. Förbereden allt till aftåg;
  vaktposterna rundtomkring staden kvarblifva tillsvidare. Vi gå öfver
  Parthe vid Schönefeld och marschera till Breitenfeld. Ingen onödig
  brådska. Det är nog, att vi sätta oss i marsch, när Stenbock replierat
  på hufvudstyrkan och fiendens förtrupp kan bevittna vårt aftåg. Jag
  önskar, att aftåget må se ut som en oordnad flykt. Förstån I mig?
  
  De i alla krigets konster invigde gamle fältherrarne förstodo sin chef,
  men den unge pfalzgrefven förstod honom icke. Hvilken skymf! En så
  segervan här skulle anses fly för en fiende!
  
  Vid midnatt anlände ilbudet från Connewitz. Stenbocks adjutant förhördes
  jämte Slanges kunskapare. Bådas berättelser öfverensstämde i öfrigt, men
  den senare kände fiendens styrka så noggrant, att han räknat hvarje
  regemente, hvarje skvadron, hvarje kanon.
  
  -- Ditt namn? frågade fältmarskalken.
  
  -- Urban Niemand, korporal.
  
  Torstenson log. I bredd med hans skäggige korporaler liknade denne pilt
  utan ett fjun på hakan en förklädd flicka.
  
  Belägringen upphäfdes. Följande dag företog fältmarskalken en
  rekognoscering med kavalleriet. Dagen därpå, den 22 Oktober, när fienden
  ryckte närmare, marscherade hela svenska hären mot kvällen till
  Breitenfeld. Detta skedde med skenbar brådska, i låtsad oordning, så att
  fotfolket tycktes vid bryggan öfver Parthe tränga på artilleriet, och
  kavalleriet åter tycktes trampa ned fotfolket. Stenbock, hvilken på en
  omväg kring staden drog sig tillbaka till hufvudstyrkan, råkade i
  handgemäng med fiendens förtrupper och gaf, efter en kort strid, sina
  hästar sporrarna. Allt liknade hardt när en skyndsam flykt, och de
  kejserlige styrktes i denna förmodan, när de funno spadar och hackor
  kringkastade i approcherna, vapen och munderingspersedlar likasom i stor
  brådska kringströdda, till och med några förnaglade kanoner kvarlämnade
  i de svenska batterierna.
  
  Denna oordnade flykt måste begagnas att i grund slå den retirerande
  svenska hären. Piccolomini ryckte efter och stod samma natt, äfven han,
  på den vida slätten vid Breitenfeld. Mörkret tillät ingen vidare marsch
  i en fiendes närhet. Man måste invänta följande morgon för att krossa
  den flyende fältherren, som troligen hindrades af sin hjälplösa gikt att
  här hålla stånd.
  
  Medan den annars så sluge och försiktige Piccolomini invaggade sig i
  dessa segerdrömmar, intog svenska hären ännu samma kväll sina platser i
  god slagordning och tillbragte natten, fullt stridfärdig, dels vid
  bivuakeldarna, dels utan skydd på den af regnet uppblötta marken. Äfven
  eldarna voro med afsikt tända så oregelmässigt, att de ej kunde förråda
  härens uppställning, snarare läto förmoda en nödtvungen rast hvarhelst
  flyende truppafdelningar funnit det lägligast.
  
  Öfverbefälhafvarne redo mönstrande förbi sina lägrade leder för att
  öfvertyga sig om att order blifvit noggrant utförda. Generalmajor Slange
  hade slutat sin mönstring och kastat sig ned vid en bivuak. Han var
  tankfull och nedstämd, något låg på hans hjärta. Eldskenet gaf hans
  uttrycksfulla blick en drömmande glans.
  
  -- Niemand -- sade han till den bredvidstående ynglingen, hvilken
  afvaktade hans befallningar, likasom förut Gordons -- sätt dig, jag har
  något att säga dig. Hvarifrån kom du till mig i Olmütz?
  
  -- Jag rymde från en jude i Regensburg.
  
  -- Såsom du rymde från Finland, från nunnorna, från komedianterne, från
  Petrowitz' röfvare. Det där har du berättat mig. Du blef illa behandlad
  i Regensburg?
  
  -- Nej, general. Den gamle juden var god mot mig, han gaf mig allt hvad
  jag önskade, utom friheten, och kallade mig sin son.
  
  -- Likväl rymde du?
  
  -- Köpmän! svarade ynglingen med en föraktlig axelryckning, som han lärt
  af herr Åke i tiden.
  
  -- Du tjenade mig lika oförskräckt som du tjenade Gordon. Du gick för
  andra gången till en nästan säker död, när du erbjöd dig att utspeja
  fienden i hans eget läger. Huru undgick du hans misstankar vid Lausigk
  och på marschen till Gaschwitz?
  
  -- Vi hade dagen förut tagit en liten böhmisk trumpetare. Jag tog hans
  dräkt, hans soldatbref, hans namn, kunde tala hans språk, blåsa hans
  trumpet och kände hans hembygd.
  
  -- Jag förstår. Men det var icke därom jag ville tala. Är du verkligen
  född i Finland?
  
  -- Så säga de.
  
  -- Och du kände aldrig dina föräldrar?
  
  -- Nej.
  
  -- Sällsamt! Du liknar någon, som jag i min ungdom såg i Marienburg och
  aldrig kan glömma. Det var en ung kvinna ... en judinna.
  
  -- Den gamle juden i Regensburg påstod, att jag liknade hans dotter. Han
  trodde mig vara hennes son.
  
  -- En gammal jude? Väl icke Ruben Zevi, som de kalla förgyllda Ruben?
  
  -- Så hette han.
  
  Slange betraktade gossen vid en uppflammande låga i bivuaken.
  
  -- Likheter kunna bedraga, yttrade han i djupa tankar, värjande sig mot
  sina egna känslor. -- Och likväl ... detta liknar icke en tillfällighet.
  Den person jag nämnde var Ruben Zevis dotter. Vet du alldeles ingenting
  om din far?
  
  -- Ingenting. Vet generalen något om min fader?
  
  -- Törhända. Var Ruben Zevis dotter din moder, så har jag sett henne
  sista natten i drömmen. Det betyder, att den kula, som är bestämd för
  mig, har funnit sin mynning och väntar i morgon sitt mål.
  
  -- Vet generalen min fars namn? återtog Urban Niemand, darrande af
  rörelse.
  
  Det var åter densamma brännande frågan, som icke lämnat honom någon ro,
  så långt han mindes tillbaka.
  
  -- Det finns namn, som man önskar aldrig ha känt och, om man känt dem,
  aldrig vill uttala. Fråga mig icke! Hvartill behöfver en krigare andra
  namn, än sitt ryktes och sitt regementes? Skapa dig själf ett ärofullt
  namn, och var nöjd därmed! Din far var det höstmoln, som gick öfver
  Tyskland den tid du föddes. Tacka Gud, att det gått förbi, och bed, att
  det aldrig återvänder, ty det bär ofärd, hagel och vintersnö. Kalla
  svärdet din fader; begär ej en annan! Och din mor ... kalla henne den
  blidaste stjärna på aftonhimmelens hvalf! Jag var tjugu år och hon
  sexton, när jag såg henne sist, och jag ser henne ännu bortom så mycket
  blod och så många tårar, som sedan strömmat ... Hon var det skönaste och
  det renaste af Guds skapade verk, mycket för god för denna usla jord och
  dess oheliga lustar ...
  
  På Urban Niemands läppar sökte en fråga sig väg: lefver min fader?
  Frågan förgicks i tystnad; Neunburgs hjälte, den tappraste bland de
  tappre, hade betäckt sina ögon med den enda hand han hade kvar och grät.
  
  Ynglingen kastade en hand full torrt ris på lägerelden; den flammade upp
  och belyste rader af trötta, sofvande krigare, utsträckta i sina
  fältkappor på marken. Generalen uppreste sig för att gå till sitt tält.
  Han var åter lugn, men där var något sorgset vekt i hans röst, när han
  frågade:
  
  -- Urban Niemand, kan jag lita på dig?
  
  -- Begär mitt lif; jag skall lyda!
  
  -- Jag begär ej ditt lif, det betyder för dig så litet. Du kastar det
  bort som ett barns leksak. Spara det hellre, där det kan sparas med ära.
  Du har rymt från land till land, från herre till herre; hvem kan lita på
  en fladdrande vind? Var lika trofast, som du är modig; var din moders
  son, icke din faders! Gör dig förtjent att af fältmarskalken nämnas
  _varaktig_, såsom en rättskaffens krigare! Jag begär mer än ditt lif,
  jag begär trohet. Kan jag lita på dig?
  
  -- Ja, general!
  
  Den fladdrande vinden ansåg sig själf för en klippa.
  
  -- Jag vill tro dig. Vi få i morgon en het dag; jag skall ej upplefva
  dess afton. Lofva mig, när jag ej mera finns till, att framföra min
  sista hälsning till två för mig kära kvarlefvande, som begråta mitt
  fall. På Karuna gård i Finland lefver min gamla moder, fru Elin Boos.
  Rid till Karuna, när du kommer till Finland. Säg min moder, att jag
  välsignar henne för all hennes kärlek och återsänder till henne den
  medaljong med hennes hår, som hon gaf mig vid bortresan och som du skall
  finna på mitt bröst, när jag stupat. Denna ring, som jag bär på mitt
  finger, skall du afdraga efter min död och föra till min trolofvade,
  fröken Agneta von Waldeck. Jag vet ej hvar hon nu vistas, måhända i
  Danzig; du får veta det af general Stålhandske. Säg henne, att jag
  testamenterat henne all min kvarlåtenskap; dispositionen finnes i Åbo
  hofrätt. Och säg henne, att jag fallit med hennes namn i ett troget
  hjärta. Har du förstått?
  
  -- Ja, general.
  
  -- Följ vid min sida i morgon; krigslyckan är vansklig, de kunna plundra
  mig, där jag är död på fältet. Se här din fullmakt att framföra
  medaljongen och ringen! Godnatt; vi behöfva ett par timmars hvila.
  
  Generalen lämnade sin tjenare ett sammanviket pappersblad.
  
  Ingen stjärna lyste. Nattluften kändes svalare. Eldarna slocknade.
  Tystnaden, afbruten endast af vaktposternas anrop, utbredde sig öfver
  det mörka fältet, som redan sett så mången krigares fall och snart
  skulle åter se tusende falla. Blodiga skuggor jagade hvarandra med
  dämpadt härskri. Ryttaren på den röda hästen höll stilla under popplarna
  vid Linkelwald, beredd att vid första daggryningen spränga i frustande
  traf öfver slätten vid Breitenfeld.
  
  
  
  
                    21. Andra slaget vid Breitenfeld.
  
  
                         Ryttaren på den röda hästen fick sitt lystmäte.
  
  Öfver den vida slätten norr om Leipzig, mellan köpingarna Schönefeld,
  Möckern och Breitenfeld, rasslar i våra dagar en järnväg, som vid
  Bitterfeld delar sig åt höger till Berlin, åt vänster till Hamburg.
  Landtgårdar, boskapshjordar, grönskande trädgårdar och åkertegar utbreda
  sig nu öfver detta samma af kulorna uppristade fält, som år 1631 såg
  Gustaf Adolf kämpa mot Tilly och den 23 Oktober (2 November) 1642 såg
  mästarnes lärjungar pröfva samma blodiga lek i kamp mot hvarandra.
  
  Nattvinden bar till svenska lägret ett dämpadt sorl af de kejserliges
  marsch mellan kullarna vid Möckern. De hade brådt att i tid hinna
  anfalla och slå den flyende svenska hären. Ärkehertigen förde
  öfverbefälet, men Piccolomini var icke blott armen, utan ock den ledande
  tanken. Den underlägsne och öfverraskade Torstenson skulle
  tillintetgöras, innan Guébriant med de väntade weimarska trupperna
  hunnit honom till hjälp.
  
  Den förenade kejserliga och sachsiska hären, 13,000 man kavalleri och
  6,000 man infanteri, uppställdes före dagbräckningen framför den sedan
  1631 välbekanta skogsdungen Linkelwald, nästan rätt i söder från
  Breitenfeld, -- samma i ryggen skyddade plats, som Gustaf Adolf valt åt
  sin här för elfva år sedan. Svenska hären utsträckte sig längre i norr
  öfver Tillys forna lägerplats, sydväst om Breitenfeld, men drog sig före
  slaget mera åt öster för att uppställa front mot front. De kejserliges
  fyrtiosex grofva kanoner placerades under De Suys på samma höjd som
  svenskarnes 1631, och desses sjuttio kanoner, mest lätt artilleri,
  intogo nu den höjd, där Tillys artilleri då stod och blef taget.
  Ställningen var således fullständigt ombytt, och växte segern som
  lejontänder ur marken, borde han växa upp där han vuxit förr.
  
  I svenska lägret var allt tyst och orörligt, intill dess att man i den
  första dagstrimman kunde urskilja Breitenfelds kyrktorn. Reveljen slogs.
  Fältpredikanten stod redan, med trumman som altare, framför hvarje
  regementes front, anropande härarnas Gud om bistånd och seger. Fältropet
  utdelades. Det var en reflex af morgonbönen: Hjälp, Herre Jesu! Hilf,
  Jesus, der Herr! Dödsfaran är en god lärmästare i bön. Äfven de, som
  ofta glömt frälsarens heliga namn för en svordom, nämnde det nu med
  vördnad såsom en sköld, en talisman och ett segerns förebud. Äfven de
  kejserlige sökte samma tillflykt: Jesus Maria! Och väntande på signalen
  till strid, log ryttaren på den röda hästen sitt hånande löje, när han
  hörde två härar anropa den eviga kärlekens namn i det ögonblick de drogo
  svärden för att hugga hvarandra i stycken.
  
  Båda härarna hade uppställt kavalleriet på flyglarna, infanteriet och
  artilleriet i centern. Svenska hären räknade 9,000 ryttare och 6,000 man
  fotfolk. Det var svenskar, finnar, tyskar och två skvadroner polackar.
  På högra flygelns första linie red Wittenberg i spetsen för Åbo läns
  ryttare och i andra linien Stålhandske med Nylands ryttare. Mot dem
  stodo generalfälttygmästaren Borneval och generalvaktmästaren Buchheim.
  -- I centern stodo Lilliehöök, Wrangel och Mortaigne; österbottningarne
  längst till höger i första linien och björneborgarne längst till höger i
  andra linien. Bakom dem generalmajor Lillie med reserven. Deras
  motståndare voro generalvaktmästarne Camillo Gonzaga, Webel, Fernamond
  och Enckeforth. -- Svenska vänstra flygeln anfördes i första linien af
  Slange, i andra linien af Königsmark mot Hannibal Gonzaga och De Bruay
  på de kejserliges högra flygel. Vid dessas utkanter svärmade krigets
  gräshoppor, de tappre, roflystne kroaterne.
  
  Knappt tillät det första dagsljuset de båda härarna att urskilja
  hvarandras ställning, innan de kejserlige möttes af en oväntad syn. Det
  var jagtens årstid; de hade tänkt sig en munter hetsjagt, piken i
  flyktingens rygg, svärdshugget öfver hans böjda nacke, rika byten
  prisgifna till sköfling. Men han kom dem till möte, den dumdristige
  nordbon, hvilken de trodde vara stadd på en brådstört reträtt. Han kom i
  den skönaste slagordning som ännu fägnat en krigares öga. Han vågade
  verkligen -- nåväl, det skulle kosta honom dyrt, när striden ej mer
  kunde undvikas. Piccolomini var öfverlistad och svor att hämnas.
  
  Torstensons älsklingsvapen var artilleriet. Han lät sina lätta kanoner,
  »halfva kartauer», som de då kallades, börja striden. Det gick hurtigt,
  men obekvämt under ständiga svängningar i spetsen för den framryckande
  hären. Elden besvarades och insvepte snart fältet i rökmoln.
  Fältmarskalken red framför fronten i centern, omgifven af sin stab. Vid
  hans sida red pfalzgrefven Carl Gustaf, närmast bakom honom
  generalkommissarien Grubbe, ryttmästaren Rabenow och sekreteraren Luast.
  
  -- De sikta icke illa, sade Torstenson. De Suys förstår välja
  artillerister, som urskilja en råtta på tusen stegs afstånd.
  
  I samma sekund förnams det egendomliga hvinandet af en kedjekula. Hästar
  och ryttare kastades till marken i det stoftmoln, som kulan uppref ur
  åkermyllan. Närmaste ledet bakom gjorde halt. Man framdrog döde och
  sårade, öfverstänkte af blod och liggande under dödade hästar.
  Torstenson reste sig oskadad under sin fallna häst och besteg genast en
  annan. Hans pälsfodrade lifrock hade mist en flik af skörtet och därmed
  betalat hans tribut åt härjaren. Pfalzgrefven, framtidens Carl X Gustaf,
  reste sig likaledes utan en skråma och var snart åter i sadeln. Rabenow
  linkade; han hade ledvrickat en fot i fallet. Grubbe befanns
  söndersliten i två stycken, och Luast fördes hopplös med krossad höft
  till fältskären vid reserven.
  
  Kulan hade utgått från samma låga kulle, som utsände den första svenska
  kulan 1631, hvilken tog hufvudet af en kejserlig öfverste vid Tillys
  sida.
  
  Inom mindre än en halftimme voro härarnas båda flyglar i skarpt
  handgemäng. Ingen väntade, båda anföllo. Det var en syn, som kunnat
  komma ett modigt hjärta att klappa. Tjugutvåtusen ryttare genomkorsade
  fältet i alla riktningar, än i ordnade, än i spridda leder, än försvunna
  i röken, än åter framdykande med sina stormhufvor och pikar ur
  dammolnen. Det var omöjligt för en åskådare att följa stridens
  växlingar. I nästan alla trettioåra krigets fältslag afgjordes segern af
  kavalleriet, som ofta var dubbelt, stundom tredubbelt starkare, än
  infanteriet. Ryttaren på den röda hästen fick sitt lystmäte. Man såg
  skvadronerna rida in på hvarandra, nedhugga och nedtrampa hvarandra, men
  öfverallt, där ej motståndaren genast flydde, upplöste sig lederna i
  denna enskilda tvekamp på pistol och huggvärja, hvilken så pittoreskt
  afbildas på detta tidehvarfs målningar af den nederländska skolan. Det
  kraftiga, modiga, gratiösa i hästarnas anlopp, stegring och fall,
  ryttarnes böjningar, huggens parerande, förlänar ännu efter sekler åt
  dessa taflor ett lif, som ej åldras. Kriget hade ännu icke lärt att
  segra med massor. Allt ännu byggde fältherrarne sina bäst kombinerade
  planer på forntidens och medeltidens personliga tapperhet, som till sist
  fällde utslaget.
  
  Generalmajoren Erik Klasson Slange till Karuna ryckte fram på sin stolte
  Breit i spetsen för vänstra svenska flygeln. Här skulle Breit visa sig
  värdig sitt namn. Närmast följde öfverste Kinnemund, två adjutanter och
  liftjenaren Urban Niemand. Hannibal Gonzaga, den tappraste italienare i
  kejsarens här, mötte Slange på halfva fältet. Urban Niemand såg icke
  mer; han befann sig inklämd mellan två rörliga, frustande, framträngande
  murar af hästar, som, delande sina ryttares raseri, stegrade sig mot
  hvarandra, beto hvarandra och träffade med bakhofvarna lika ofta vänner,
  som fiender. Alltför liten och svag att mäta sig med de järnklädda
  kämparne rundtomkring, hvilkas långa huggvärjor fällde till marken häst
  och karl, hukade sig ynglingen ned långs hästens hals för att undvika
  huggen, undvika pikarna, och styrde så skickligt sin häst, att han
  lyckades i denna hjälplösa, blodiga trängsel hålla sig tätt vid sin
  herres sida. Han bar ju ett svärd, och han bar det icke förgäfves. Han
  visste sin andel i striden, han var där för att skydda ett dyrbarare
  lif, än hans eget. Än riktades en pistol mot Slanges hufvud, slogs åt
  sidan och sände sin kula förbi. Än höjdes en järnklädd arm mot Neunburgs
  hjälte; hugget föll, men slant oskadligt mot sadelbommen, ty den
  anfallandes häst dignade ned för en svärdstöt i halsen. Breit blödde ur
  ett djupt sår i bringan, men Breit visste hvem han bar i sin sadel; fram
  skulle Breit, och fram bröt Slange genom fiendens tätaste leder.
  
  Då mötte honom en jättelik ryttare i svart rustning, ridande, äfven han,
  en svart häst, som tycktes under sina hofvar nedtrampa allt. I ett nu
  hade jätten ridit omkull den sårade Breit. Slange föll till marken, och
  i samma ögonblick genomborrades hans bröst af en kula. Den svarte
  ryttaren red öfver honom och var försvunnen.
  
  Urban Niemand såg detta, lät sin häst löpa och kastade sig öfver sin
  sårade herre. Förgäfves sökte han med örat vid den döendes läppar
  uppfånga dennes sista ord. De öfverröstades af det förfärliga larmet.
  Han trodde sig urskilja orden: _det var din fader!_ -- men törhända voro
  de blott ett återsvar från hans egna tankar.
  
  En obeskriflig känsla af skräck förlamade ynglingens arm. Han kunde ej
  tänka, ej fly, ej resa sig upp. Han låg som död öfver sin döde herre.
  Stridens vilda tummel gick öfver honom som ett dånande vattenfall. Han
  hörde icke slamret af svärden mot harnesken, kanondundret, muskötelden,
  stridsropen. Han kände icke de tunga hästhofvar, som galopperade fram
  öfver hans hufvud, så att det gnistrade för hans ögon. Bredvid honom låg
  Breit, som vältrade sig döende öfver sin fallne herre, liksom för att
  tjena honom ännu i döden. Urban Niemand sökte sig ett skydd under det
  ädla djuret, förutan hvilket han skulle ha trampats ned till en formlös
  massa af blodiga trasor.
  
  Snabbt, såsom alltid vid sådana tillfällen, spridde sig underrättelsen
  om Erik Slanges fall. Svenskarnes vänstra flygel råkade i oordning, led
  af karteschelden, sviktade och sprängdes af de kejserliges samtidigt
  förstärkta högra flygel. Några svenska kanoner togos och återtogos. Det
  liknade hardt när begynnelsen af ett nederlag. Kroaterne svärmade som
  flugor kring den splittrade flygeln och gjorde försök att plundra
  trossen.
  
  Königsmark i andra linien såg faran och ryckte fram. Han lyckades förmå
  de flyende att stanna, de skingrade att åter sluta sig samman. Aldrig
  hade han blifvit besegrad, denne oöfverträfflige mästare i det lilla
  kriget, och nu, i det stora slaget, förstod han, om icke att segra, så
  dock att behålla fältet. Pfalzgrefven Carl Gustaf stred vid hans sida.
  Åter stod svenska vänstra flygeln som en mur mot Hannibal Gonzagas
  rasande angrepp. Sex gånger kastade sig Piccolomini förgäfves mot denna
  punkt med sina fyrkanter från centern. Många föllo, men ingen vek.
  
  Högra svenska flygeln grep in med ett karlatag. Den som endast sett
  Arvid Wittenberg i hans bekvämliga hvila -- en Sandels vid Pardala --
  kände icke denne fältherre i aktionen. Torstenson kallades blixten för
  den otroliga snabbhet, hvarmed han genomtågade vida landsträckor, när
  det gällde att öfverraska en fiende. Wittenberg täflade om samma
  äretitel genom den utomordentliga, örnlika hastighet, hvarmed han slog
  ned i det afgörande ögonblicket. Innan de kejserlige ännu hunnit ordna
  sin vänstra flygel under framryckandet, var Wittenberg öfver dem.
  Ungrarne och kroaterne togo genast till flykten. Kejserlige öfversten
  Nicola försvarade sig hjältemodigt med sex skvadroner och gaf Buchheim
  tid att ordna sitt folk. Då framryckte andra svenska linien med
  Stålhandske. Denne djärfve hakkapelit kunde stå som en klippa mot anfall
  på anfall, men hans rätta lust var att själf gå bröstgänges, och
  ingenting kunde förliknas vid den »furia», med hvilken han då föll öfver
  sin motståndare. Nicola stupade; några få af hans tappre höllo stånd,
  men om mindre än en timme var den slagna kejserliga vänstra flygeln med
  stora förluster drifven tillbaka till Linkelwald.
  
  Nu gällde det infanteriet i centern. Här var i början en hård och
  förbittrad strid med eldvapen på knappt mer än hundrade steg. Mortaigne
  förlorade tålamodet, ryckte fram med sin linie och följdes af Wrangel.
  Nu korsades pik mot pik. När man afskjutit musköten på fyra steg midt i
  ansiktet på sin motståndare, slogs man med kolfven. Här stodo Tillys
  veteraner; här stredo ärkehertigen och Piccolomini själf som simple
  soldater. Ingen vann, ingen flydde. Lilliehöök såg de kejserliges
  vänstra flygel vika och blottställa sin center. Han tog centern i sidan,
  dref de yttersta fyrkanterna framför sig och angrep dem i en skogsdunge.
  Men här höllo de stånd. Här föll Lilliehöök, hvars anseende var så
  stort, att han ansågs designerad till Torstensons efterträdare. Gärna,
  sade han, ville han dö, när han visat de sina vägen till seger.
  
  Slagen på vänstra flygeln, anfallen i sidan af Wittenberg, tagen i
  ryggen af Stålhandske, nedsopad af Torstensons kanoner, skingrade sig
  slutligen de kejserliges center i vild flykt öfver fältet. Öfver deras
  tappra högra flygel kastade sig nu hela den förenade svenska styrkan och
  sprängde allt i spillror.
  
  Ett efterspel erinrade om 1631. Vid Linkelwald visade Tillys veteraner
  än en gång tänderna. Stålhandske var sårad, han nödgades lämna åt
  Mortaigne och Wrangel äran att rensa fältet. Steg för steg veko Tillys
  stolta fyrkanter i god ordning genom skogen. När de kommit ut på dess
  andra sida, väntade dem sju svenska skvadroner från sidan och svenskt
  infanteri i ryggen. De värjde sig än, de föllo i långa leder. Omringade
  på alla sidor, måste de kvarlefvande slutligen gifva sig fångne, och
  förbittrade att ha lämnats utan undsättning, gingo de fleste af dem i
  svensk tjenst.
  
  Slaget hade börjat klockan åtta på morgonen och slutades klockan elfva
  på förmiddagen med de kejserliges fullständiga nederlag. De hade
  förlorat inemot 5,000 döde, 4,500 fångar, alltså halfva hären, utom de
  sårade, hela sitt artilleri, sin tross och etthundranittio fanor. Aldrig
  hade deras öfverlägsna kavalleri blifvit så i grund förstördt. Bland
  fångarne sågos De Suys och Fernamond. Ärkehertigen undgick med knapp nöd
  samma öde. Piccolomini räddade sig till Böhmen med 1,500 man. Icke en
  tredjedel af hans här återvände till fanorna. I Böhmen lät kejsar
  Ferdinand tillsätta en ståndrätt att döma dem som vållat nederlaget.
  Regementet Madlot, som tagit till flykten vid Wittenbergs första anfall,
  ansågs ha varit det mest brottsliga. Det upplöstes totalt, dess fana
  sönderslets, dess ryttmästare och löjtnanter dömdes till döden. Af
  manskapet uttogs genom lottning hvar tionde man och blef arkebuserad.
  
  Svenska hären hade förlorat Lilliehöök, Slange och 5,000 man döde. De
  sårade plägade sällan räknas. Månget fältslag har varit blodigare och
  månget utkämpats med vida manstarkare härar, än det andra slaget vid
  Breitenfeld, men i få har segern vunnits med en mera glänsande tapperhet
  och nederlaget med lika rätt varit segern värdigt.
  
  
  
  
                              22. Stjärnan.
  
  
                         Mig är gifven hans kraft, men icke hans kärlek.
  
  Innan svenska hären hunnit betrygga sin seger, förfölja den flyende
  fienden och själf unna sig nödig hvila, var den korta höstdagen redan
  till ända. Endast de närmast lägret liggande sårade hunno föras till
  fältskärerne. Några uppsöktes på kvällen och natten vid skenet af
  facklor; många blefvo kvarliggande till följande dag bland högarna af de
  döde.
  
  Urban Niemand uppvaknade på natten ur sin dödlika dvala. Tiden stod
  stilla, världen fanns icke mer, lifvets svaga låga fladdrade upp,
  likasom på försök, i några knappt märkbara hjärtslag. Han var död och
  icke död. Han hade en aning om att han möjligen lefde, men icke den
  minsta föreställning om hvem han var eller hvar han låg. En obeskriflig
  känsla af tröstlös öfvergifvenhet var det enda han oklart fattade. Något
  låg tungt öfver honom, han visste ej hvad. Han bar det utan att veta
  hvarför. Han hade ej ens vilja nog att befria sig därifrån. Hans dvala
  var icke tillintetgörelse, icke dröm, men någonting mellan båda.
  
  Han låg så en tid orörlig; men om det var en minut eller ett århundrade
  visste han icke. Då hände sig, att först hans ena, snart äfven hans
  andra, af blod fastklibbade öga öppnade sig. Han såg ingenting, det var
  mörk natt omkring honom, men han erfor ett obestämdt intryck af
  ljussken. Hvarifrån det kom, inom eller utom honom, visste han icke,
  kände icke heller någon önskan att veta det. Han stirrade likgiltig på
  skenet, emedan han ej kunde undvika det.
  
  Småningom tycktes det sammanflyta, liksom ur luften, och samla sig i en
  ljus punkt. Det var ett mildt sken, det bländade icke, det gjorde ej
  ondt i de stackars trötta ögonen, som ej förmådde fasthålla något
  föremål. Det förekom honom, som flöte skenet in i hans själ och väckte
  till lif en dunkel hågkomst. Han föreställde sig otydligt, att
  ljuspunkten var en stjärna, men icke ens denna föreställning kunde han
  fasthålla. Skenet blef åter ett ljushaf, men det var dock tröstande att
  hafva ett intryck af lifvet kvar.
  
  Åter gick en obestämd tid, och ljusströmmen hade så småningom åter
  flutit tillsamman till ett fixt föremål, en verklig stjärna, som icke
  mera flöt åtskils. Han förstod nu, att hon var något för sig och han
  något annat, men att där var ett samband emellan dem. Han såg på henne
  såsom en drunknad, om det vore möjligt, skulle se upp från bottnen af
  ett milsdjupt haf till den gröna strand, från hvilken han sjunkit.
  
  Där rörde sig i honom en lycklig känsla af vaknande medvetande. Han
  kunde nu drömma med öppna ögon. Stjärnan steg ned till honom, kysste
  honom och sade: dig har jag sökt genom hela skapelsen, och nu har jag
  funnit dig! Förstår du icke, att jag är ett utflöde af den Allsmäktiges
  kraft och utsänd till att beskydda dig? Utan mig hade du drunknat i
  kärren, förgåtts i elden och tusende faror, begrafvats i Neunburg,
  stupat för röfvare, dött i elände, hängts i Lausigk, nedtrampats vid
  Breitenfeld. Men du lefver, och du skall lefva af Hans kraft, som
  utflödar i mig. Märk, att mig är gifven hans kraft, men icke hans
  kärlek. En skulle ha älskat dig, och hon såg dig icke. Jag skyddar de
  dödlige, men jag älskar ingen och skall icke slockna, när du dör i din
  tids fullbordan. Trängtar du efter kärlek, sök själf att vinna den! Jag
  går nu ifrån dig i morgongryningen; jag har två andra att beskydda,
  likasom dig. Vakna, lef, strid, och ingen skall öfvervinna dig, om du ej
  hämnas, ty hämnd är en dödssynd mot kärleken, och då kan jag ej skydda
  dig mer!
  
  Vid dessa drömmar sjönko den sårades ögon af matthet åter tillhopa, och
  han föll i en sömn, som icke mer var den förlamande dvala, hvari han
  nyss låg försänkt. Han vaknade af en känsla, som vore hans kropp
  söndermalad mellan två kvarnstenar. Med besinningen återkom smärtan. Den
  obekanta tyngd, som låg öfver honom, hindrade honom att andas. Men nu
  kunde han utsträcka sin vänstra arm och kände den runda, släthåriga
  sidan af en död häst. Han grep åt ett annat håll och kände någonting,
  som skulle liknat ett människoansikte, om det ej varit så förunderligt
  kallt och så slipprigt vått. Hvar var han? Det började dagas, men han
  kunde ej vända sitt hufvud, ej röra en lem, utom armen. En olidlig värk
  plågade honom, förenad med törst. Han föll åter i slummer.
  
  Icke långt därefter väcktes han af en röst, som sade: här är
  generalmajor Slange! En annan röst sade: här är hans liftjenare under
  den döda hästen!
  
  Det var soldater af Österbottens regemente, som utskickats med bårar att
  uppsöka kvarblifne döde och sårade. Slange fördes till lägret för att
  begrafvas med militärisk honnör. Med de öfrige döde gjordes kort
  process. En lång bred graf tillreddes i sanden, och dit lades vänner och
  fiender broderligt om hvarandra, utan vårdtecken, utan annat eftermäle,
  än ett fadervår för dem alla. Deras morgondag myllade öfver dem
  glömskans sand; deras eftervärld visste knappt, att de lefvat.
  
  Nu blef det klart för Urban Niemand, att han befann sig på Breitenfelds
  slagfält, att det kalla ansiktet tillhörde hans fallne herre och att den
  döda häst, under hvilken han legat, var Breit. Och nu fattade man honom
  i axlar och ben för att nedlägga honom i den långa grafven, till
  seklernas glömska, som tusende andra. Lyckligtvis kunde han röra sin
  vänstra arm. Famlande med handen, grep han sin bärare i det yfviga
  skägget.
  
  -- Se pojken! Hvem har gifvit dig permission att lefva? utropade
  soldaten skrattande och släppte sitt tag.
  
  Urban Niemand fördes till ett af dessa bristfälligt inredda tält, hvilka
  tjenstgjorde som förbindningsanstalter och där femton eller tjugu sårade
  lågo med de minsta möjliga bekvämligheter utsträckta på halmen. Någon
  vård om hans sår kom icke i fråga förrän på fjärde dagen. Mången fick
  vänta längre. Hvad skulle man göra? Fältskärerne voro få och arbetet
  mycket. Det var icke förbjudet att dö, om man ej hade tid att vänta. Ett
  lif mer eller mindre betydde så litet.
  
  När fältskärn ändtligen visade sig på fjärde dagen därefter, räckte den
  sårade honom ett papper, som han burit vid barmen. Det var Slanges
  fullmakt att mottaga och till vederbörande framföra medaljongen och
  ringen.
  
  -- Jag skall lämna papperet åt fältmarskalken, sade kirurgen, välvilligt
  stämd, när han läste Slanges namn.
  
  -- Gör mig frisk, så att jag kan lyda generalens order! bad den sårade
  enträget.
  
  -- Frisk? Kanske. Efter åtta veckor, om lyckan är dig bevågen. Det vill
  säga, så frisk du kan blifva, stackars gosse. Icke en knota är hel i
  dig. Du är så mörbultad, som hade artilleriet och trossen kört i kapp
  öfver dig. Nå ja, kan jag ej göra en hel karl af dig, skall jag försöka
  göra en half. I morgon kommer jag tillbaka för att afsåga din högra arm.
  
  -- Min högra arm?
  
  -- Ja visst. Där är en rätt vacker början till kallbrand, och värre blir
  det. Å, hvad skall du göra grimaser för sådana småsaker? Ha tjent Slange
  och vara rädd att mista en arm! Hästskomärket där på din vänstra tinning
  kan jag ej lika lätt såga bort. Tacka mig för att du får behålla det så
  länge du lefver; alla flickor skola tycka om dig för det.
  
  Med dessa tröstande försäkringar gick den välmente benafsågaren vidare
  till nästa patient, som ingneds med Rigabalsam, ett universalmedel för
  alla vedermödor, hvilka ej påkallade knifven och sågen. -- Den sårade
  gossen brast i tårar. Han hade ingenting mot att dö, men att framsträcka
  för sågen sin högra arm, detta var värre än döden.
  
  -- Hvad skall du råta? sade en hes röst på halmen bredvid honom. -- Rita
  hit rykken, jag känna armen. Pukken och Nikka tog penen mina, lut ten
  marsen för kamla Taavi. Mutta kutti, te inte vick hänterna med.[26]
  
  [Fotnot 26: Hvad skall du gråta? Rid hit på ryggen, så att jag får känna
  på armen! Buchheim och Nicola togo mina ben, den marschen är slut för
  gamle Taavi. Men det var lagom åt dem, de fingo ej händerna med.]
  
  Urban Niemand kastade en tröstlös blick på sin granne och igenkände
  Taavi, som engång på Lavilas äng hade undfägnat åhörarne med berättelsen
  om Wittstock och »Kräkken».
  
  Gossen följde uppmaningen så godt han förmådde. Taavi, själf sårad i
  båda benen, öfverfor med sin hårda tumme den krossade armens muskler och
  ben. Det kändes som glödande järn hvar tummen for fram, men sedan han
  slutat sin undersökning, sade den gamle ryttaren:
  
  -- Mitä hulluutta! Såga ten armen! Vå veckor han taga välskärn i
  ragen.[27]
  
  Taavi var en af de många, dem kriget, nöden och bristen på läkare lärt
  att sköta egna och andras sår. Han tillkallade tjenstgörande soldaten,
  fick vatten och fältbindlar, tvättade armen omsorgsfullt och pålade nya
  förband med vattenomslag. Sömnen och ungdomen blefvo hans
  bundsförvanter. När dagen därpå en bloddrypande såg sträcktes ut mot en
  ung arm, var inflammationen nästan häfd och kallbranden försvunnen.
  
  -- Han kommer igen, tröstade fältskärn. Räck fram tassen, gör pinan
  kort!
  
  -- Några dagars anstånd! ... Patienten bad så bevekligt.
  
  -- Får gå, några dagar. Ungt folk förstår ej sitt eget bästa.
  Kallbranden kommer igen.
  
  Men han kom ej igen. Taavi fortfor med sin kur; intet ben var knäckt,
  endast muskler och brosk grundligt massakrerade. Efter omslagen följde
  ingnidning af björnister; det var Taavis universalmedicin. Armen helnade
  allt raskare; efter mindre än två veckor var han ännu svag, men helad
  och smärtfri. Fältskärn, en sörmlänning, stärktes i sin tro, att
  finnarne kunna trolla. Endast hästskons märke på tinningen blef kvar att
  besanna hans spådomar. Dess sår läktes, ärret förblef outplånligt.
  
  [Fotnot 27: Hvilken dårskap! Såga den armen! Om två veckor tager han
  fältskärn i kragen.]
  
  Den blodgiriga sågen blef härmed öfverflödig för en patient, men gjorde
  sin skyldighet med en annan. Taavis vänstra ben befanns krossadt af
  samma karteschkula, som dödat hans häst i Wittenbergs första anfall, och
  benet måste aftagas nedanom knäet. Kirurgen har aldrig råd att visa
  mycken finkänslighet, men i trettioåra kriget sågade han ben som man
  sågade ved. Ingen var bortklemad med kloroform; »hvit kalf och rö, vill
  han ej lefva, får han dö». Taavi bet hop tänderna, svor vid ena manövern
  och välsignade sig vid den andra. Ändtligen var allting väl beställdt.
  Han blef icke värre medfaren, än hundrade hans gelikar.
  
  -- Och hvad skall det nu blifva af Taavi? frågade gossen Niemand, som
  med skäl tyckte det vara hårdt, att den trogne sidokamraten, som räddat
  hans arm, skulle själf göra så nära bekantskap med sågens hvassa tänder.
  
  -- Hvad nu pli Taavi? upprepade den gamle ryttaren, sedan han styrkt sig
  med en klunk öl efter den senaste krångliga spärridten mot sågen. --
  Marsa Eura gen. Rätta tem Lennarten, Langen, Hyökin. Purra tem palten
  riget. Hurra Ristina. Tacka Gud en pen. Komenderataan pois sista
  vintervarteren. Välta hästrykken, tö halmen. Eläköön isänmaamme![28]
  
  [Fotnot 28: Hvad det nu skall blifva af Taavi? Marschera till Eura igen.
  Berätta för dem om Torstenson, Slange, Lilliehöök. Purra palt i dem om
  kriget. Hurra för Kristina. Tacka Gud på ett ben. Kommenderas bort till
  sista vinterkvarteret. Svultit på hästryggen, dör på halmen. Lefve
  fäderneslandet!]
  
  Leipzig fortfor att tappert försvara sig med bistånd af 2,000 man, som
  räddat sig dit efter slaget. Torstenson nödgades företaga en regelbunden
  belägring med löpgrafvar, minor och stark artillerield. Man sköt äfven
  stenar. Förgäfves sökte det berömda universitetet utverka neutralitet.
  När ändtligen den stora slottsbastionen nedsköts, dess bröstvärn fyllde
  vallgrafven och en ny fruktansvärd mina stod färdig att antändas,
  kapitulerade Leipzig den 25 November. Staden fick betala 130,000
  riksdaler i två gånger nedsatt brandskatt och underhålla svensk
  garnison, men behandlades i öfrigt mildt. Erik Slange begrofs med stora
  ärebetygelser i en af stadens förnämsta kyrkor, sannolikt Nikolaikyrkan.
  
  När lugnet för tillfället återställts, kallades Urban Niemand,
  rapporterad frisk, till högkvarteret. Fältmarskalken behagade fråga
  honom som ögonvittne om generalmajor Slanges fall.
  
  -- Antingen var det Götz eller Hannibal Gonzaga, anmärkte han tankfull
  vid berättelsen om den jättelike ryttaren, som nedtrampade allt och
  kastade Slange till marken.
  
  -- Du har följt din tappre herre i döden, tillade Torstenson med den
  blida välvilja, som gjorde honom så älskad af hög och låg. -- Du är
  införd i rullorna som sergeant vid Nylands kavalleriregemente. Anmäl dig
  för din öfverste! Tillsvidare är du kommenderad till staben för min
  disposition. Tjena mig lika troget, som du tjenat generalmajor Slange!
  
  Allt blod, som undgått sågen och ännu fanns kvar i Urban Niemands ådror,
  rusade upp till hans kinder. Han gjorde stum militärisk honnör.
  
  -- Är du så återställd, att du kan företaga en vinterresa till Sverige
  och Finland? Kan du följa den kurir, som jag afsänder i morgon öfver
  Hamburg med utförlig rapport om slaget?
  
  Den nye sergeanten försäkrade, att han skulle lyda order hvart än han
  skickades.
  
  -- Godt. Du har ett halft års permission för att återhämta dina krafter.
  Res och fullgör generalmajor Slanges uppdrag! Fröken Waldeck är i
  Stralsund, fru Elin Boos på Karuna i Finland. Se här medaljongen och
  ringen. Detta till respenningar.
  
  Ynglingen kände en börs i sin hand och böjde ett knä.
  
  -- Stå upp, sergeant Niemand! En bra soldat böjer knä för sin Gud och
  sin konung, men ej för befälet. Det är nog att han lyder order och gör
  sin pligt. Med dessa villkor har hvarje soldat i den svenska hären rätt
  att anse sig som en officers vederlike. Farväl!
  
                          Slut på första delen.
  
  
  
  
                         Första delens innehåll:
  
  
          Vulgata                                     3
      1.  Vinternatt                                 11
      2.  Nattens barn                               21
      3.  Ryttaren utan sadel                        31
      4.  I Karis prästgård                          41
      5.  Turholm                                    51
      6.  Cannabis                                   62
      7.  Sammansvärjning och möte                   70
      8.  I grefvens tid                             80
      9.  Wittstocks minne                           93
     10.  Flytande spån                             108
     11.  Halmskrinet                               122
     12.  Åbo akademi                               134
     13.  Andra spånen                              141
     14.  Den svenske Leonidas                      154
     15.  Neunburgs sista dag                       168
     16.  Förgyllda Ruben                           178
     17.  Inför kejsaren                            192
     18.  Äfventyr i Böhmen                         206
     19.  Igenkänd                                  216
     20.  Före slaget                               224
     21.  Andra slaget vid Breitenfeld              236
     22.  Stjärnan                                  245
  
  
  
  
                         Albert Bonniers förlag.
  
  
                            Historiska romaner
                   för ungdomen af svenska författare:
  
  ZACH. TOPELIUS:
  
     Ljungars Saga. Från reformationstiden. 2: 75; inb. 3: 25; i
     klotb. 4 kr.
  
     Hertiginnan af Finland. Från 1700-talet. 1: 75; inb. 2: 25; i
     klotb. 3 kr.
  
  VIKTOR RYDBERG:
  
     Den siste Athenaren. 2 delar. 5 kr.; inb. i 2 band 7: 50.
  
     Vapensmeden. Hägringar från reformationstiden. 2 kr.; inb. 3: 75.
  
     Fribytaren på Östersjön. 4: 25; kart. 4: 75; inb. 5: 50.
  
  ALGOT SANDBERG:
  
     Sjöröfvarekonungen. Från 1400-talet. 2: 50; inb. 3 kr.
  
  G. H. MELLIN:
  
     Svenska historiska noveller. 3 delar. 7: 50; inb. 10: 50.
  
  PEHR SPARRE:
  
     Den siste friseglaren. Från Vasatiden. 3 kr.; inb. 3: 50.
  
     Adolf Findling. Från drottning Kristinas tid. 2: 50; inb. 3 kr.
  
     Standaret. Från Snapphanekrigen. 2: 50; inb. 3 kr.
  
     Sjökadetten i Gustaf III:s tid. 3 kr.; inb. 3: 50.
  
  H. af TROLLE:
  
     Sjöofficeren. Från Gustaf III:s tid. 4 kr.; inb. 5 kr.
  
     Gustaf III:s testamente. 3: 50; inb. 4: 50.
  
  
  
  
  Noteringar:
  
  
  Betoning är kännetecknat med _understreck_.
  
  Originalets stavning och interpunktion har bibehållits. Ett fåtal
  uppenbarliga fel har rättats som följande (innan/efter):
  
     [p. 134]:
     ... Axel Oxenenstjerna hade sagt om sitt besök i ...
     ... Axel Oxenstjerna hade sagt om sitt besök i ...
  
     [p. 204]:
     ... svarade likplundraren med ett förmädligt grin. ...
     ... svarade likplundraren med ett försmädligt grin. ...
  
     [p. 207]:
     ... befannn sig våren 1642 på väg till Prag, då han råkade ...
     ... befann sig våren 1642 på väg till Prag, då han råkade ...
  
  
  
  
  
  
  End of the Project Gutenberg EBook of Stjärnornas kungabarn 1: Nattens barn, by 
  Zacharias Topelius