text: Produced by Jari Koivisto
  
  
  
  
  
  
  
  
  SKÄRGÅRDENS VÅR
  
  av
  
  Arvid Mörne
  
  
  
  
  
  Helsingfors,
  Holger Schildts Förlagsaktiebolag,
  1919.
  
  
  
  
  INNEHÅLL:
  
  Skärdårdens vår.
  
    Morgonseglats.
    I vettskålen.
  
  Strålande dagar.
  
    Långt ute.
    Det fattiga faret.
    En strand.
    Vindstilla.
    Stormnatt i havsbandet.
    Sommarns första dag.
    Inomfjärds.
    De forna skären.
    Östersjövåren.
  
  Plundrare.
  
  En stig vid havet.
  
  Sånger tili hembygden.
  
    En fura på mon.
    Bygdens toner.
      Landet vaknar.
      Bondfiolen.
      Visans veckor.
      Ringdans efter slåttern.
      När skötarna bärgas.
      Sjömansvisan.
    Nylands vapen.
    Junimorgon i skären.
  
  Dikten och livet.
  
    Meditationer.
    Korallrevet.
    Den gamla drömmen.
    Långt till dag.
    Den enda stigen.
    Vågor på vidden.
    I Granmoraskogen.
    En nyårsdikt.
    Tolv små dikter.
  
  En sång om kärleken.
  
    Skymningstimmen.
    Två liv.
    Dimman över slätten.
  
  
  
  
  Skärgårdens vår
  
  
  
  Morgonseglats.
  
  
      Jag seglar en morgon bland skären
      i ekan, lagd på slör,
      mot ljusa, oändliga mären,
      som vidgas utanför.
  
      Och jag varsnar en kobb, som kallar
      av strandis stängt i sin ring,
      fast havet majblått svallar
      och jublar runt omkring.
  
      Den är mig ond att möta,
      men jag stävar ändå dithän.
      I bukten: flarn från en sköta.
      På land: bara grus och sten.
  
      Men skrevan är full av violer,
      löften i havets vår
      om vekhet och mildhet och godhet,
      där bränningen tornhögt slår.
  
      En kobb, där intet kan leva,
      som trängtar till lycka och sol,
      bär i skrovliga stupet en skreva
      och i skrevan en bård av viol.
  
               Klåvskär, Åland, maj 1913.
  
  
  
  I vettskålen.
  
  
      I.
  
      Ett grågåsdrev drog susande förbi
      i morgonskymlet. Vettarna vid stranden
      för vågen krängde. Bleka vattenranden
      kröp hop av köld -- en köld med vårdoft i.
               Aó! Aó! Aó!
      ljöd gudungsropet utmed dunkla stupen.
      Det tystnade. Omkring mig natten teg.
      Blott längst i söder steg
      en ensam brännings ton ur djupen.
  
      Men plötsligt sköt i pärlgrå skymlet fram
      en vingad vigg. För pipan sam
      vitmantlad, vårens furste, ejderhanen.
      I vit och stormnattsvart och alggrön glans
      han gled så stolt, som under fjällens krans
      på kvällsröd sjö den vilda svanen.
  
      Han smög allt närmare mot fjäderskrudarna
      av fällda ådor, stoppade med hö
      och vaggande sin arma ståt på viken.
               Aó! Aó! Aó!
      sjöng gudungsskaran brinnande för brudarna
      på havets vidd och under molstill ö.
      Ur rusig skymnings riken
      han långsamt gled emot mitt skär -- att dö.
  
  
      II.
  
      Och skottet föll.
                        På spänstigt sträckta vingar
      flyr flock på flock av ädelt vilt till havs.
      Omkring mig dalar tystnad lik en gravs
      tidlösa ro. Kring bytet vattenringar
      slå ut en gloria av blekhyllt måv.
      En stund förgår. En bränning rullar dov.
      En stund ännu. Från närmsta strandhälls klåv
      albräckans rop kring havet klingar.
  
      Jag rott min fångst i land och vilar, bidande
      på nya byten, medan dagern, glidande
      från öster, stryker havet med opal.
      På gryningsbleka viken stimma grisslorna
      och locka på varann som barn med visslorna
      i lek på lindor mellan snår av al.
  
      De tumla, dyka, skiljas åt och skocka sig.
      De likna leksaksbåtar, där de flocka sig,
      och hela flottan styr till havs på skämt.
      Men locket stiger, där den sakta fjärmar sig,
      med ton av visa, med en klang, som närmar sig
      en fjärran silverklockas klara klämt.
  
      Jag lyssnar, lyssnar. Icke näktergalarna
      och icke trastarna i tysta dalarna
      en sådan fjärrblå ton av längtan höjt.
      Sin taltrast härma sommarnattspoeterna.
      Men skärens vår mig skänker hemligheterna
      han djupast dolt. De bo i grisslans flöjt.
  
  
  
  
  Strolande dagar.
  
  
  
  Vid arbetsbordet.
  
  
      I vasen står en kvist av oxelrönn
      med grönvit, mäktig blomflock, mörka blad.
      En vårens krona över böckers rad
      han skimrar. Runt kring stugan brusar sjön.
  
      Och stormen sjunger, sjunger. Överstrött
      med vita tuvor är mitt grönblå hav.
      I faret lysa prickar fackelrött
      mot skärens dok av mörkhyllt lav.
  
  
  
  Långt ute.
  
  
      Brandgula kobbar! Sjöar blå,
      störtande akter över!
      Rikare strängar att dallra på
      aldrig sången behöver.
  
      Löddrets blommor på vågens kam
      plockas av flygande byar.
      På fästet, likt hjordar av betande lamm,
      vandra ulliga skyar.
  
      Kobbarna, täckta med brandgul lav,
      stångas av svallet och döna,
      men föröver vräker i kamp mitt hav
      kring bådar, dunkel gröna,
  
      och det bränner mot ören av snäckor och sand,
      som Adria skummar mot Lido.
      -- -- O visdom, bunden i böckers band,
      du är gjord att läggas åsido!
  
  
  
  Det fattiga faret.
  
  
      För stäven skiner ett kummel vitt.
      En nordprick, cinnoberröd,
      strör glans över vågornas tunga skritt
      mot kusten, trädlös och död.
  
      Hur lyser ej varje klick av färg
      i detta fattiga far!
      Mot stålgrå flada bland fånggrå bärg,
      lik en ökenväg, det drar.
  
      Men brisen fläcker en skygardin,
      och solen målar en vik
      i gnistrande, prunkande ultramarin,
      som en sidenfanas flik.
  
  
  
  En strand.
  
  
      Längs den vita stranden
      vaggar skärens mattblå råg.
      Snäckströdd bottensanden
      skymlar under våg.
  
      Ingen fot må stiga
      hård på höterbäddens blom!
      Strandens andar viga
      här sin helgedom.
  
      Ingen röst må skära
      luftens glinder! Havets rymd
      böljar nära, nära,
      fast av disen skymd.
  
      Ljusnar himlaranden,
      ingen mast dess dallring stör.
      Sunden mellan landen
      ingen åra rör.
  
      Ingen lugnet bräcker.
      Ensam här sen tusen år
      gamla vintern sträcker
      famnen mot sin vår.
  
  
  
  
  Vindstilla.
  
  
      Vindstilla, vindstilla!
      Strö över synfältets rand
      disen, som svinnande masterna höljer!
      Sänk över kusten, som dyningen sköljer,
      stämning från hägringens land!
  
      Vindstilla, vindstilla!
      Du är en vagga, som bär
      havsdiktens kungsbarn på vilande mede.
      Du är ett hägn och ett skyddande rede.
      Andaktens altar du är.
  
      Vindstilla, vindstilla,
      virad kring glättade grund!
      Före dig brisen och efter dig stormen!
      Räck mig din degel! Den eviga formen
      föds i en ljudlös sekund.
  
  
  
  Stormnatt i havsbandet.
  
  
      Nordöver vräkande fjärd
      skyar av stagsegelform
      ila i svindlande färd.
      Vidderna fräsa i storm.
  
      Kvällningen stupar mot natt.
      Ångarn från havsbandet styr
      landåt, där fyr bakom fyr
      blinkar ur rullande gatt.
  
      Ångarn går trygg i sin träd.
      Jakter i lä under land
      leta en hamn och en strand.
      Redlöst, bland skummande skred
  
      vacklar ett fartyg på drift.
      Gaddar och örar och grund
      teckna långs bådlinjens rund
      domen i rykande skrift.
  
      Sprötet mot natthimlen sträcks.
      Skyggt mellan sjöarnas bärg,
      gulsiktigt blek i sin färg,
      flämtar en fackla -- och släcks.
  
  
  
  Sommarns första dag.
  
  
      I natt har sommarn vaknat. Än en vecka kvar
      av maj -- den veckan räcker juni handen!
      I natt har flöjeln svängt och undret skett,
      det stora undret utmed himlaranden.
  
      Där fäller dimman, tät som en ridå,
      och bakom vecken allorna i troppar
      från skären flykta. Men i strandens grå
      och ärgigt gröna klyftor rägnet droppar.
  
      Och lindan skjuter strån kring stugans knut,
      och gräs i skrevan spirar kring violen,
      och skärets fyra rönnar breda ut
      de gröna skärmarna och bida solen.
  
  
  
  Inomfjärds.
  
  
      Fem björkar, väl i lä för nordankåren,
      kring döda stenrösmarker sprida våren
      med stammars blänk och skärgrönt unglövsrägn.
      Fem björkar, susande i var sitt hägn!
  
      Men inomfjärds är sommar. Utmed väggarna
      av höga landens klyftor blomma häggarna,
      och enen, som på Klåvskär väver hätta
      kring bärgens kammar, lysten att berätta
      för varje bris sin långa levnads rön,
      han hissar modigt flaggan, gul och grön,
      på alla hymplar där och frömjöl ryker.
  
      Och juninattens vinge stryker
      med purpurfanet över mörka landen.
      Styr dit, styr dit från havets dån!
      I morgonsolens flöden skimrar stranden
      med stänk av ersmässblom längs björkskogsranden,
      med nyponstånd, som skymtas långt ifrån.
  
  
  
  De forna skären.
  
  
      Jag drömmer mig bland svunnet fornt i skären,
      tili tid, då skygga fåglar, återsedda
      en gång på tio år, bak dessa bådar
      sökt fridlyst lä var solvälsignad vår.
      Praktejdrars röda kammar sköto lågor
      bland bjärtgrönt gudungsblänk på fladans vågor,
  
      och allan sjöng, som aldrig nu hon sjunger,
      i isgångssvallet följd av allförrädarn,
      och gråsälsskockar, havets boskapshjordar,
      de mäktiga och råmande, i kvällens
      blåbruna dunkel styrde in i fjärden.
  
      Det hör allt hit, så visst som gamla släkter
      och gamla gårdars loft med gamla dräkter
      och gammalt gilles glam i morgonsolen
      och gammal, gammal melodi på fjolen.
  
      Förbytt är allt. Som långt i havet står
      en hägring under rymder morgonhöga,
      så skulla någon gång för minnets öga
      de forna skären i sin flydda vår.
  
  
  
  Östersjövåren.
  
  
      Jag älskar allt, som förenar
      med livet mitt ishavsland:
      ett drev av betande renar
      vid blånande fjällets rand,
      ett sjungande moln av allor,
      som styr över nordens hav,
      där isarna tornas till kallar
      kring kobbar, i kåpor av lav.
  
      Jag älskar östersjövåren,
      när brakande isar gå opp
      och splittras av solen och kåren
      och frätas av rägnets dropp.
      Hans blommor jag längtar att skåda
      på en strand, dit led ej bär,
      och hans algers krans kring en båda,
      långt, långt från öar och skär.
  
  
  
  
  PLUNDRARE
  
  En dikt över sägenmotiv från Åland och Jurmo
  
  
  
  Plundrare.
  
  
      I.
  
      I spetsen gick de askgrå skärens bonde.
      Man sade, att han sålt sin svarta själ
      för år och dagar sedan åt Hin Onde
      och fått i gengäld makt att träffa säl
      i prick på längsta håll och träffa truten,
      mot molnen ringlande, så den stöp ned
      i höterns bruna bädd på fraggigt ed
      med näbb i blod och vinge genomskjuten.
  
      Hans växt var hög: tre alnar, fyra tum.
      Men år av ensam id (och kanske grubbel
      vid enslig skyttebådas bränningsbubbel)
      har nattens rakhet böjt, gjort ryggen krum.
      I skjul för skägget, eldrött, strävt som vildens,
      låg blekt ett anlet, och förrädiskt blå
      där brann en blick, ibland så ond som få,
      men ofta from som kristusbildens.
  
      Det blåste storm. Den grova sjön låg på.
      I bondens fjät på bärgväg grå
      steg ödmjukt fiskarn, nödväxt, hundögd, rädd
      för nattens dater, van att jämt bli hädd
      som kältring och för feghet hån få smaka.
          Femhundra år tillbaka
      var bonden härskeppsviking, fiskarn träl,
      som pärtor spjälkte, ved på härdar lade.
  
  Ed = en smal landremsa, som förbinder två större områden.
  -- Näs används i sin egentliga betydelse av udde.
  
      Och Tor vart död och Kristus född, ja väl.
      Men hur det gått, höll bonden än sin häl
      på fiskarns nacke, än hans härskarsjäl
      bjöd lydnad för de bud han föresade.
  
      Och efter fiskarn bondens drängar följde,
      mot vädret stretande: två starka, grotta,
      snabbhänta gråsälsjägare, som måtta
      de grova huggen, dräpande i rappet.
  
      Oktoberskymning långsamt stigen höljde.
      På bärget stod en tall. I kronan stormen ven.
      Då fiskarn gick förbi, han skalv vid klappet
      från gren, som slog mot gren.
  
      Längst ut vid skärets stup mot väster,
      där havet sjöd i uddens bränningsfamn,
      ett jättebål av sönderhuggna mäster
      och gistna bord och bräckta spiror tronade
      med en galjonsbild kastad högst på bråten.
      När mörkret föll, när mullret dovast tonade
      i bränningarnas hålor, tändes bålet.
  
      Men långt på vidden vroks i stormnattsvrålet
      ett skepp ur kurs. Man lopp till räddningsbåten.
      Då ljöd en röst: "Var signat, Kristi namn!
      Nu visar fyren, havets kyrka, målet.
      Nu vänder skeppets bog från villostråten
      mot blosset över vänlig, fridsvigd hamn."
  
  
      II.
  
      Tre värst från land en hög fregatt
      till spillror maldes. Liken flöto
      i ringar kring, där bränningarna bröto.
      Mot stranden drev en kullvräkt båt, en ratt.
  
      Det dagades. Emellan klippor skruvat,
      låg, oskatt, akterskeppet än,
      och där kajutan ner mot vattnet krängde,
      en krans av eternell i fönstret hängde.
  
      Längs vraket roddes bonden. Skyggt hans män
      mot fönstret sågo, som om hämnden ruvat
      bland evighetens blom.
      Man äntrade. Kajutan tycktes tom,
      men längst i tunga dunklet någon snyftade.
      Det var en flicka, omkring tio år,
      med lärftsvitt anlete och ramsvart hår,
      som grät och kramade i vänstra handen
      ett silverradband, men den högra lyftade
      som till en smekning hon mot bondens skägg.
      Han teg. Han bar sitt fynd till relingsranden.
      Han bar det högt och teg. De andras blod
      vart stelt som is. Men flickan låg blott,
      som om hon lagts i säng av mor, och såg blott
      mot bonden upp och sade: "Du är god".
  
      Hans börda föll i havet. Men en vägg,
      en vit, en himmelshög, flöt upp ur det.
      Emellan vattnets plask och det, som följde,
      minuten växte till en evighet.
      Ett band av vålnads vita sjöröksöar
      orkansnabbt vältes över dödsmärkt hav
      mot vraket, som ett nålfint duggrägn höljde.
  
      Från räcket bonden såg i djupets sjöar
      så fridsällt ner, som hade i en grav
      han blommor fällt, och blekt han log. Men skräck,
      en måttlös, vettlös, grep hans män. 1 båten
      de störtade och kapade med bilan
      dess spända lina. Deras ögon gråten
      begynte fylla, och dem tycktes vilan
      i döden mindre hemsk än vrakets däck.
  
      Vid deras själars speglar fläck vid fläck
      i röda odådsnätter häftat fast
      och frätt och tärt som rosten i en klinga.
      Nu var det, som en gammal fjätter brast!
      De grepo efter böner, funno inga.
      Kring båten misten föll. Bakom dem ljöd
      en bränning och en annan bröt framför dem.
      Nu blir oktoberhavet deras död,
      om ej ett helgons böner tala för dem!
  
      Den morgonen vart nådens gärning övad
      mot männen utan nåd, som bragts att gråta.
      Och när de grubblat på sin räddnings gåta
      på undret, som dem hinna lät en lövad
      och fridfull vik med last av brott ombord,
      de tänkt: Guds öga, evigt vaket,
      oss skådade med barnets blick på vraket,
      den enda gudens makt att allt förlåta
      tog röst och talade med barnets ord.
  
  
      III.
  
      Förbi på vårblå havet flottan styrde.
      Ett skepp föll av mot askgrå skärets hamn.
      Kring branta stäven skummet yrde.
      Dess pik bar flagg, dess reling kungens namn.
  
      Mångpundigt ankar föll. En båt tog land.
      Till gårds gick fogden, karsk, i blåa kappan.
      Och knektar följde. Bonden stod på trappan.
      Hans öga mätte havets fjärran rand.
  
      Och det var vår. En oxel stod i blom.
      I hamnen lyste skeppets segel.
      På bron stod bonden, bidande sin dom
      för mord och rån till död på stegel.
  
      I stugan bytas pilvasst smidda ord,
      och hullinglömska spörsmål fogden ställer. --
      På sparren hänger över högbänksbord
      ett radband i en krans av eterneller.
  
      Det varsnar fogden: "Mig i handom giv
      det helga bandet!" -- Bonden blek sig reser:
      "Ej helga bandet får du för ditt liv,
      i dödens väkt vid det min bön jag läser!"
  
      "Du har det rövat, niding!" fogden slöt.
      Tog bandet ned. Men då ur bondens öga
      så avgrundshemsk den blåa viggen bröt
      som ljungeld ur en natt, där molnen snöga.
  
      "På detta skär sen tusen år min ätt
      har bott och ryggås rest och jagat vida
      och kölar sträckt och övat strandens rätt
      och lagts i hög, som din, vid kungars sida.
  
      Är niding jag, är niding du också!
      Blott mörk och blodig bragd att härska lär oss.
      Är stort ditt bo, är mäktigt mitt också!
      Med svagas lik är gödd den grund, som bär oss.
  
      Är niding konungen? Kring havets hörn
      på rov han flyger under flagga brokig.
      Är niding blåa himlens konungsörn,
      som djupt i kidet sänker rovnäbb krokig?
  
      Man tage konungen bak borgens vall!
      Man kulans bly i örnens hjärta skicke,
      när breda vingen sopar havets svall!
      Man dräpe mig! Men niding är jag icke."
  
      Och tystnad föll. -- -- "Jag känt av livets ve
      långt mer än nog, och gärna mig beger jag
      den gud, som härskar bortom det, att se.
      När dödens port slås upp, förvisso ler jag.
  
      Blott steglas ej jag vill och dras i träck
      och multna på en brink och trås av sulor. --
      Nu, fogde, mig tillbaka bandet räck,
      mitt kära band med silverkulor!"
  
  
  
  
  
  En stig vid havet.
  
  
  
  En stig vid havet.
  
  
      Med slipade, jämna hällar:
      (en värstlång terrass mellan skog av tall
      och havsvidd, som höstliga kvällar
      gjort sträv och öde och kall)
      står Måsbergakusten.
  
                I söder,
      långt i den mörknande cirkelns mitt,
      en lysboj blinkar i rött och vitt,
      och i öster, där havet i veckor stritt
      med brotten, en ledfyr glöder.
  
      Över klippor, där dyningen sackar
      tillbaka i djupet från slipad rand
      med bubblande porl, -- över klackar,
      i flisor bitna av isens tand, --
      över döda vågor av sand,
      där potentillorna sänka
      rottrådsnäten och blänka
      med gula kronor i solens brand,
      en gångstig leder. Där trampa
      sen hundra, och mer än hundra, år
      de tunga fötter, som klampa
      på arbetsstråten var höst och vår.
      Från byn till skötbåtshamnen!
      Från skötbåtshamnen tillbaka hem!
      Så skapades stigen, men skaparnamnen
      må här förtigas. Vem gläds åt dem?
  
      Om stigen, som sådan, jag ordar.
      En yngling med pensel, staffli och palett
      har Måsbergakusten en vårdag besett,
      och när fjärden från röd- till blåviolett
      i kvällningen skiftar, fullbordar
      han tavlan. Den fyller kravet,
      som juryn ställer, och mer än det.
      På höstsalongen som nummer ett
      man prisar "En stig vid havet."
  
      Den prisas för perspektivet,
      som låter blickarna glida
      mot himlarandens skyar
      i rosa och alabaster,
      den älskas för motivet:
      idyllen sida vid sida
      med havet, det episkt vida.
      Men intet den skvallrar om livet
      i gråa och fattiga byar,
      om dem, som med stormarna strida
      för några strömmingslaster.
  
      Om dem vet duken ingenting.
      Och sett med deras öga,
      har horisontens vida ring
      och molnets bana, måsens sving,
      av färg och stämning föga.
      Tre färger vet det ögat av:
      den blå, som lovar bris från hav
      och fångst i bärgad sköta; --
      den grå, vår stugas fattigfärg
      och mossans på vårt låga bärg
      och stigens, som vi nöta; --
      den svarta, över kistan bredd,
      vår mödoköpta vilas bädd,
      där domens dag vi möta.
  
      Så låt min penna tolka
      den fattiga stigen, vars glans blir blek
      i verkligheten runt omkring,
      och låt mig dikta om arma ting,
      om stormens och vågens och isens lek
      med kämpande fiskarbåtar!
      Och låt mig stigen befolka
      med dem, som trampat hans barr i nöd
      för stuga och hem och dagligt bröd
      och lyssnat i ångest till hav, som sjöd,
      och till mistsirenens låtar!
  
      En vår -- det var för längesen,
      när oppåt landet lärkan slog
      för skalder och artister,
      föll kvälln över fjärden med blodrött sken,
      och nordan fläktade bister.
  
      Han ökar mot natten, han hastar
      till havs genom fladar och strömmar och sund,
      han viner, han piper, han kastar
      sitt yr över synrandens kokande grund.
  
      Tre skyttar, på pass vid råkens rand,
      fly över skare, som skakar.
      Det mullrar omkring dem, det brakar,
      och isen skjuter i flakar
      med dånande skott från land.
  
      Fåfängt trängde en klockas förvirrade
      klämt genom vårnattsdisen.
      Fåfängt kvinnor med facklor irrade
      borta på hemfjärdsisen.
  
      Fåfängt på stigen i dagningen spejade,
      gråtögd, en barnaskara.
      Solskenet flödade. Byarna fejade
      havet och fästet klara.
  
      Men trenne kors vid stigen, just där gloppet
      slår opp sin vida port mot havets blå
      och vita tegar, minner om förloppet
      av denna vårnatt. -- Lutande och grå,
      de likna tiggarbarn, på post vid grinden,
      där över heden dimman duggar tät.
      Det vajar ingen minneskrans för vinden,
      och ingen bokstav sirar hårda trät.
  
      Jag lämnar korsen i rägnen
      att rötas och multna med åren
      och griper på nytt till skärgårdssägnen,
      berättad en afton vid skötbåtsåren.
  
      På den byiga olycksvåren
      blev sommaren kall, och tidigt skullade
      hösten kring himlarunden.
      Strandvattnen stego, vågorna rullade
      hotande in genom sunden.
  
      En natt i oktober, när stormen körde
      sin jätteharv genom sjöarna,
      fjärran och klagande nödrop hörde
      folket på yttersta öarna.
      Kullstjälpt, en skötbåt med fjärdedagsdyningen
      drev i en bränning och bräcktes.
      Lotsen på vaktbärget såg den i gryningen,
      där den av virvlarna täcktes.
  
      Men nog med dramer!
                          Till aftonrodden
      ger fiskarn längs stigen i sakta mak,
      ger akt på havet och vädergrodden
      i väster och skyarnas seglande flak.
      Hans rygg har tidigt böjt sig i kut,
      och tidigt vid skot och vid åror
      ha mödorna tagit hans kraft i tribut
      och plöjt i hans panna fåror.
      Han sörjer blott för en enda sak:
      fångsten för morgondagen.
  
      Han går ej till stämma med ryggen rak,
      han rider ej häst genom hagen,
      han håller ej gille med flagg över tak.
      En bonde är konung och patriark.
      En lots är herre vid ratten.
      En fiskare bygger på andras mark
      och strör över andras vatten
      de sjunkande nätenas flarn av bark.
  
      Han tycks mig mer än en individ.
      En typ för ett kuvat släkte!
      Så långt som tankarna räckte
      bland strandbyggaröden i heden tid,
  
      ser jag hans likar streta vid årorna,
      plöja sig fram genom mistkallt hav,
      trampa stigarna, rista skårorna
      först av alla i runprydd stav,
  
      yxorna slunga mot furulommarna
      först i susande vildmarksdjup,
      stugorna timra för efterkommarna
      under mossiga bärgens stup.
  
  Lommen är rotändan av trädet.
  
      Vi kommo i samspråk om skärgårdsöden
      -- vad här jag förtalt och annat till. --
      Man bävar väl ofta vid rodret i nöden,
      när snöbyn rasar och kursen går vill,
      när yret står tätt som en rappad vägg
      för stäven, och vågorna isa suden,
      och stänket fryser i hår och skägg,
      och man hör av en bränning ljuden.
  
      Man skulle haft skötarna opp, men hann ej
      mänskan är långsam och stormen rapp.
      Man kommer hem som fattiglapp.
      Man tänker: jag säljer stugan till våren
      och söker mig jord i bondens skog,
      och svedjar och dikar och går bakom plog
      och bygger torp med åren.
      Man tänker så. Men -- man kan ej.
  
      Vi nådde hamnen och skiljdes åt.
      I skymningen såg jag länge hans båt
      mot blygråa gattet, tills dagern svek,
      och jag vandrade hem till byn.
  
      Så gingo åren. En dag för min syn
      steg plötsligt på nytt den gamla vyn
      ur duken i ram av ek. -- --
  
      Det var som om ramens begränsning vek
      för ett vräkande hav, ett obeskrivet.
      Och stilla på stranden blommade livet
      på gänglig stängel med krona blek.
      Det var som ur stigens många tusen
      i sanden trampade mänskospår
      små lågor fladdrat. Det var ej vår.
      Det var höst, och i kojorna tändes ljusen.
  
  
  
  
  SÅNGER TILL HEMBYGDEN
  
  
  
  En fura på mon.
  
  
      Den fura, som smyckar vår hembygds mo,
      vårt heliga träd vi kalla.
      Dess anblick gjuter i själen ro
      och mod att strida och falla.
      Dess stam av solen en genglans bär,
      och vindarnas sånger tona
      sitt eviga drapa från hav och skär
      i dess blågrönt skiftande krona.
  
      En skyrest fur är en kämpe, ställd
      på post, där det strids om ett rike,
      om ljus mot mörker, om rätt mot väld;
      den är stolt och en hjältes like.
      Hur mörk är de mumlande granarnas hord
      på tåg från tinande tundra!
      Hur dödsmärkt och bister och arm den jord,
      vars blommande prakt de plundra!
  
      Vi älska ej tuvornas duvkullsblomst
      bland granar, symboler av döden.
      Vi bedja om solens återkomst
      i röda och segrande flöden.
      På frysande marker, där skuggorna bo,
      må glittrande strålrägn falla!
      Den fura, som tronar på sol vid mo,
      vårt heliga träd vi kalla.
  
  
  
  Till "Brage".
  
  Bygdens toner.
  
  
  Landet vaknar.
  
      Det mörka landet, som ur natten höjer
      sin vemodspanna mot den bleka solen,
      det flyktigt leende, som flyktigt dröjer
      i sköra sommarprakten, strödd kring polen,
      det vintertysta, svept i millioner,
      av stormar vräkta, vilsna flingors dok,
      det mörka landet under främlingsok --
      jag ser det vakna i ett stänk av toner.
  
  
  Bondfiolen.
  
      En melodi ifrån bondfiolens strängar,
      en av de halvt förglömda, muntra, gamla,
      kan så som ingen spridda bygden samla
      till glam, till dans på vårnattsljusa ängar.
      Och som en kväll, när glöden dör på härden,
      -- en vinterkväll med stämning som i sagan --
      fiolen tolkar hjärtats fröjd och klagan,
      så talar ingen annan röst i världen.
  
  
  Visans veckor.
  
      Sådden är gjord, i lidren vila plogarna.
      Borta på vägen slamrar stadsbudskärran.
      Kvällen står ljus kring fälten och kring skogarna;
      fjärran blir nära, nära blir ett fjärran.
  
      Visan på läppen föds i såddens veckor,
      visan om kärlek, hopp och trofast minne.
      Göken han galar, hörs på långa sträckor.
      Häggblommen faller. Visans tid är inne.
  
  
  
  Ringdans efter slåttern.
  
      Nu är höet bärgat in och lyktad slåtteranden.
      Runt kring röda gårdarna stå vida fälten tomma.
      Nu är varje lada stinn. Nu rägnar bröd i handen.
      På de bara snesarna ses bondens glädje blomma.
      Och nu klingar ringdansvisan, ärvd från hedenhös,
      över slagen linda sprakar hennes lusteld lös.
      Ordena bli trånga.
      Toner orden fånga.
      Ringdanstoner, löftestoner ut i rymden strös.
  
      Glammet utmed tågen sprids, och snart går byn till vila.
      Stilla smyger dagningen emellan husens rösten.
      Drängen fyller så och ho och låter tanken ila
      över sommarns tröskel hän till flyttningen om hösten.
      På sin bro står bonden som en kung på tingets sten,
      mäter lugnt sitt rikes vidd, dess fält från ren till ren.
      Kring hans slott, det röda,
      mognar kärntung gröda,
      och en bofink slår revelj på borggårdsalmens gren.
  
  
  När sköterna bärgas.
  
      Hon sjunger i båten så glädjefull
      i gryets ljusnande timma.
      I aftonens visa var sorg och mull,
      men morgonens toner glimma.
      Han över svallarna
      blytungt tåg
      lyfter, och hallarna
      bärgas ur våg,
      och fjällen händerna rimma.
  
      Första sköten var skimrigt vit,
      och dubbelt tung var den andra
      av silver, som lönar en fiskares slit.
      I sommar stimmena vandra
      in genom sundena.
      Havet slår
      varmt över grundena.
      Fisket går
      med fröjd, när man tyr till varandra.
  
      Svällande segel på skötbåtsmast!
      Stigande brus kring skären!
      liar, som jaga i sträckande hast
      strimmiga strömolnshären!
      Fram över stänkande
      böljestråt!
      Fram med blänkande
      last i båt
      mot vaknande landamären!
  
  
  Sjömanvisan.
  
      Men långt på Östersjön, där högsta vågen
      har höjt en grönvit plym bland vreda toppar,
      ett ensamt skepp det smäckra sprötet doppar
      i sjöarna, och stänket yr kring tågen.
      Ett ensamt skepp! En relingsgränsad värld,
      emellan hav och himmel rolöst slungad,
      från sjö till sjö mot mörkblå synrand gungad!
      Ett ensamt skepp på enslig världshavsfärd!
  
      Dess segel bada bugnande i glansen
      av gränslös himmel, smekt av gränslöst hav.
      Den käcka sjömansvisan lyfter av
      allt kvalm, som ruvar i den gråa skansen.
  
      Allt kvalm, som tynger, och allt agg, som sårar!
      Vart gammalt kval, som sinnet har igen!
      Som stänk mot bogen minnena av tårar
      och avskedshandslag virvla bort i den.
  
      Så stiger inget skepp ur vågens famn
      som diktad stäv ur visans lätta bölja.
      Så nämner ingen lönnligt dyrkat namn
      som visan, klingande i fjärran hamn,
      när gröna sammetsvågor dynen skölja.
  
             *     *     *
  
      Där hänger i en skärgårdskyrkas kor
      en snidad brigg. När altarljusen tindra,
      kajutans gula rutor stilla glindra.
      Där inne någon vänlig ande bor.
  
      I diktens kyrka, rest med torn och tinne
      av drömmar, flyktade från tid och rum,
      ett gyllne skepp i krans av snövitt skum
      skall stråla som vår hembygds äreminne.
  
  
  
  
  Nylands vapen.
  
  Sång, tillägnad Porkala ungdomsförening.
  
  
      Hell salta sjö! Hell havets stålgrå bölja,
      som fosterbygden i sköldarna bär!
      Hell hemmets kust, som vita kammar skölja!
      Hell röda stugor på grönskande skär!
      Hell hembygdsblänk från fyrars lågor!
      Hell fjärdar, fädrens kämpastråt!
      Hell strömmen med de egna vågor,
      den gyllne båt, den gyllne båt!
  
  Nylands vapen: en båt av guld mellan två silverströmmar
  på blå botten. "Stark ström på egna vågor går genom havet"
  har fått burskap som nyländskt studentvalspråk.
  
      Hugg in med klinga blank, där hugg behöves!
      Du Nylands skara, ej vare du sämst!
      Hugg in för ljusets sak, när folket söves!
      Hugg in, hugg in och var djärvast och främst!
      Giv detta svar på fega frågor:
      framåt, vår unga flock, framåt!
      Hell strömmen med de egna vågor,
      den gyllne båt, den gyllne båt!
  
      Den vita fanan med vår hembygds tecken --
      där striden ståndar för fädernesland,
      hon blåser ut. Sydvästen jämnar vecken,
      och båten glimmar i solskenets brand.
      Då spännas viljor och förmågor.
      Oss följe genom livet åt
      den starka ström med egna vågor,
      den gyllne båt, den gyllne båt!
  
  
  
  Junimorgon i skären.
  
  
      Den bundna sången spränger bojorna,
      och det blir dag kring fjärdarna och sunden.
      Hur röken ringlar ljus från kojorna!
      Hur solen glittrar över klibbalslunden!
      Som bokars lövprakt i en jylländsk dal
      du snudda ser mot Bältets juniblånad,
      så viras kransarna av djupgrön al
      kring Nylands hav i sommarns gryningsmånad.
  
      Kom upp på bärget! Kumlets vita rund,
      hur hög den välves över skärens riken!
      Hur bjärt i gryet blänka fjärran sund!
      Hur grynnor glimma långt i Finska viken!
      I luften larm av måsars morgonkör
      och tärnors gälla, skriande diskanter!
      Och solen stiger och sydvästen kör
      med unga böljors spann mot näsets branter.
  
  
      Men in mot land den första båten ror
      med fångst ombord. På fjärden andra följa.
      Det dunklar blått, det lyser pärlemor
      från nätens strömmingsskatt och viddens bölja.
      Ett rägn av fjäll på toft och bord och spant,
      en jämn, sydvästlig morgonsjö mot suden
      är fiskelyckans granna underpant,
      när skärens sommar ler i högtidsskruden.
  
  
  
  
  DIKTEN OCH LIVET
  
  
  
  Meditationer.
  
  
      Hur skalden längtar, att den svaga handen,
      som pennan för,
      titanens vore, vilken svingar branden
      och flammor strör
      kring de förslavade och mörka landen!
  
      Att dikta är att lida. Lida är
      ej att i egen själ mot mörkren spana.
      Det är att se, hur varje mänska bär
      kring ännet skuggan, vilkens djup vi ana,
      när jorden höljer den oss mest var kär.
  
             *     *     *
  
      Nu viner stormen och solen sår
      i rymden sitt flammande säde.
      Det våras i dungar och videsnår.
      I spirande broddar en susning går.
      Men du, o människoande, står
      alltjämt i ditt svarta träde.
  
          När gryr din vår?
  
      Och skyarna ösa sin rikedom,
      sitt silverrägn, över fältens rund.
      Du kala, tvinande lund,
      när springer din gren i blom?
  
  
  
  Korallrevet.
  
  
      Brusande rev av korall,
      ring, I ett världshav kastad,
      klyvande sjöarnas svall,
      med bländande pärlor lastad --
      ensamt, som aldrig en dyn,
      aldrig en klippa vid stranden!
      Trista och glimmande syn,
      smyckande himlaranden!
  
      Brusande rev, med din palm
      visar du väg genom havet!
      Hägrar i middagens kvalm,
      halvt i din dyning begravet.
      Skälver i vitnande trots,
      när stormens förtöjningar lossats,
      och kämpande skepp förgåtts,
      och bävande hjärtan krossats.
  
      Brusande rev av korall,
      ensamt som du är mitt hjärta
      efter sin härlighets fall,
      bortom sitt världshav av smärta!
      Solen vid banan är smidd.
      Skeppet har hamnen att fly till.
      Brusande rev, på din vidd
      äger du intet att ty till!
  
             *     *     *
  
      Men när violblä kvällnings vinge snuddar
      vid västerns bryn,
      ett kolmörkt hav emellan silveruddar
      står fram ur skyn.
  
      Där glider _Skeppet_ över dunklets spegel,
      som bris ej stör.
      Ej rörs en år. Ej glimmar vitt ett segel.
      Men _Skeppets_ för
  
      bär _Korsets_ bild. 1 prakt dess lågor brinna,
      dess gnistor dö.
      Förgäves höjer _Duvan_ att dem hinna
      sin vinges snö.
  
      Förgäves slungar _Molnet_ att dem hölja
      sin slöjas svall,
      ty _Korsets_ fyra strålefloder skölja
      kring vidden all.
  
      Ur svarta spegeln sticka _Valens_ barder
      och _Skyttens_ pil
      och _Skorpionens_ gadd bak milliarder
      av tomma mil.
  
      Den svarta spegeln, o hur stilla bär den
      sin last av ljus!
      Mitt öde rev, min andes hem i världen,
      vad vill ditt brus?
  
             *     *     *
  
      Havets olivgröna siden
      frasar mot strändernas ör.
      Kuvad i stormmånadsstriden,
      vågen på vidderna dör.
      Ångarn, den grå triumfatorn,
      där han ur synlinjen dök,
      sprängande väg mot ekvatorn,
      textar sitt avsked i rök.
  
      Virvlande, solkiga flagor
      draga vid kolvarnas takt
      över en synrand av sagor,
      över en himmel av prakt
      strecken, de svarta, som skära
      världar av skönhet itu.
      Drömmande rev, huru nära
      skönhetens urgrund är du!
  
      Dyningen bubblande skurar
      din rand -- men korallernas slott
      strålar med milshöga murar,
      trollgrönt och sagoblått.
      Svalarna bada i lågor.
      Facklor lysa dess vall
      djupt under sorlande vågor
      och frasande dyningssvall.
  
             *     *     *
  
      Drivande strömolnsfjunen
      flyga så högt, tindra så vitt,
      speglas så mjukt i lagunen,
      som vaggar i revets mitt.
  
      Gråhyllt bleka och trista,
      -- fångar på marsch, slagna i järn --
      dess böljor vandra. De brista
      som dödsdömt svall i en tjärn.
  
      Djupt i mitt väsen bunden,
      brister som de, en våg, en ton.
      Kring haven och himlarunden
      jag söker mitt land, min zon.
  
  
  
  Den gamla drömmen.
  
  
      Jag drömmer mig en stuga, timrad mellan tallars stammar,
      ej långt från hav, ej långt från fjäll med molnbehängda kammar.
      Jag ville tro, att pappret, lagt på svalens furubord,
      blev fyllt av nattens visa språk och gryets purpurord.
  
      Jag ville tro, att böljans ton i bränningen vid stranden
      kan sjunga i min rytm engång, att snön vid jökelranden
      kan lysa i mitt rim -- --
  
      Min dröm, han tar en sällsam riktning!
      Ej rörs en våg i fruset hav! Ej böljar isad diktning!
      Men över kustens bård av snö strös löven, frostförbrända.
      Mot nord, mot storm, mot yr, mot natt sig årets dagar vända.
  
  
  
  Långt till dag.
  
  
      Kring min stolta hembygds jord
      sångens nät jag spunnit,
      men min diktnings lycko-ord
      har jag aldrig funnit.
      Jag har sträckt för djärvt mitt stag,
      lättat ankarflyet
      alltför arla, fruktar jag.
      Ännu dröjer gryet.
  
      Ej på länge solens ur
      bådar dag för skären.
      Ännu gömmer dimmans mur
      fjärran grundbarriären.
      Än för nattlig nordans fläkt
      vajar björkens hänge,
      Hon skall komma, dagens väkt.
      Men hon dröjer -- länge.
  
  
  
  Den enda stigen.
  
  
      Det går en stig, en enda, ner i lugnets dal,
      där friden lisar hjärtat, som din blick en snövit tinne.
      Det finns i livet blott en vän, som ej är fal,
      vars hand ger tröst, vars själ är godhet innerst inne.
  
      Det är din moder ej. Emellan höst och vår
      bär vägen genom gröna sommarveckor.
      Men mellan dig och en, som snart ur livet går,
      hur djupa klyft, hur vida ökensträckor!
  
      Det är ej hon du över allt har kär,
      din maka ej och ej din älskarinna.
      Vid altaret du står allena, när
      med höga lågor dina böner brinna.
  
      Och minst det är den vän, som dig med handslag mött
      i en förtrolig stund och som du träffar gärna.
      Man hör varandras ord och fattar dem förstrött,
      som från ett däck man ser en glimt av en lanterna.
  
      Din väg till lugnets dal går fram, där fjärdens flik
      står blå mot jord, som gula löven höstar.
      I stilla blicken ur en djupögd vik,
      där bor den enda makt, som tröstar.
  
  
  
  Vågor på vidden.
  
  
      Fåfängt grubblar du vid årens
      gråa flod på mänskovårens
      snabba vissning. Tingens rot
      når ej en tanke, når ej grubbel.
      Livet är en böljas bubbel,
      lyst av morgonsolens klot.
  
      Låt blott havets vågor glida!
      Lär att ingenting förbida
      av en dags, en levnads flykt!
      Före dig ha många tusen
      släktled skådat stjärneljusen
      från den kust, där bo du byggt.
  
      Efter dig skall bölja brusa,
      bränning mullra, vindsång susa
      över strån i strandens ör.
      Som i vita sanden spåren
      ljudlöst glättas ut av kåren,
      tidens fläkt ditt verk förströr.
  
      Livet -- det var bruset, språnget
      från ett namnlöst, mörkt förgånget
      mot en solig synrands svall,
      vågens språng mot viddens under,
      följt i bristningens sekunder
      av miljarder likars fall.
  
  
  
  I Granmoraskogen.
  
  
      I Granmoraskogen, i granars rund,
      en ensam vildros blommar
      som ett irrbloss, tänt på en fattig grund
      över sagornas rikedomar.
  
      I viken, där byars och skurars brus
      drev fisken från lockande agnen,
      där dallrar i mojnande höstnattens ljus
      Lyran och Karlavagnen.
  
      Och min dikt, som tonade brusten och grå
      under jagande skyars vimmel,
      har fångat ett stjärnskott sist ändå
      på klarnad septemberhimmel.
  
  
  
  En nyårsdikt.
  
  
      Så ha vi nyår. Den väg vi gå
      är brant som stigen i alpen,
      där han ur skogarnas famn vill nå
      den bara, svindlande stalpen.
      Hur är den stigen ej vemodsvit
      som askan av brev, som brunnit!
      Och dock -- han bär genom molnen,
      vi blott i vår längtan hunnit.
  
      Så ha vi nyår. En ny spiral
      av vägen är lagd till rygga,
      som leder upp ur vår barndoms dal,
      ur ängden, där mänskor bygga.
      Jag ser dem plöja sin teg och så
      och harva och skördar skära.
      Hur fjärran, fjärran! Och fästets blå
      oändlighet -- hur nära!
  
  
  
  Tolv små dikter
  
  
      Såg du de glimmande fjäten
      tvärs över äng, snett genom by?
      Såg du de glimmande fjäten
      under ett tindrande ny?
  
      Hörde du dallrande strängar
      klinga i fjärran och klinga helt när?
      Varandets hemliga strängar,
      det ljusa i allt som är!
  
      Flora har kommit, och spåren
      de glimma, de sprida sig tusendefalt.
      Flora har kommit, och våren
      blommar i alla och allt.
  
             *     *     *
  
      Hur sällan till min fjärd, som vaggar tonlöst kall
      emellan skärens stup och gloppens bråda svall,
      ett ensamt, vägvillt segel hinner!
      Hur sällan i den rymd, vars valv vårt öde sträckt
      till gräns för tankens färd i livets korta väkt,
      ett stjärnfalls gyllne fåra brinner!
  
      I dag står världen full av glans från hav, från sky.
      Mot fjärran synrands blänk de vita seglen fly,
      som 1 en saga svanar lyfta.
      Det skimrar i min själ en sällhetsfylld minut,
      en korad stund, som då ett vildrosstånd slår ut
      sin första blom i bärgets klyfta.
  
             *     *     *
  
      Finådrat vita dina fötter stiga
      i böljestänk på atlasgröna hällen.
      Kring skären klara morgontimmar tiga.
  
      Din nakenhet, vars glans du själv blott såg,
      slår ut sin unga kalk, och mot den höjas
      med brus allt sveks symboler, våg bak våg.
  
      O, strandlös brånads hav skall inom kort
      slå ring kring dig och lottlös kärleks vårar
      i dina lemmars skimmer vissna bort!
  
             *     *     *
  
      Linjen har ord för allt,
      språket är armt.
      Linjen din flickgestalt
      smekande varmt
      fäster på vita blad.
      Linjen din gåta ger.
      Ordet skall vittra ner,
      dött på sin rad.
  
             *     *     *
  
      Vad var min dikt? Av skärens lök
      en bård, i skrevan spirad,
      en lätt girland av ångbåtsrök,
      längs öde synrand virad,
      en våd på någon enslig strand
      av dyninglöddrets rosor,
      en stiltjestrimma, sträckt från land
      mot skeppens fjärran kosor.
  
      Och vad var jag, att så mitt liv
      du kunde solbelöna?
      Nu sväll, min duk, och stäven driv
      i skum på sjöar gröna!
      I stilla dröm från båtens bett
      du ser, hur skären glida
      förbi, förbi. Jag ser blott ett:
      min lycka vid din sida.
  
             *     *     *
  
      O, du säger, din skönhet flyr
      dag för dag!
      Mörk över Styx en julle styr.
      Du och jag
      sitta på toften,
      höljas av disen,
      lyssna till eviga glömskans
      täta, jämna, suckande böljeslag.
      Glömd blir jag som min dikt av falnande
      solgångsglans.
      Glömd blir du som din fägrings vissnande
      törnroskrans.
      Glömskan besegrar
      minnet av tonerna.
      Glömskan kuvar dig.
      Glömskan begraver dig.
      Dag skall komma, då ingen
      vet, att engång din strålande skönhet fanns.
  
  
             *     *     *
  
      Allt vackert vill jag minnas,
      jag vill låta det glittra
      som mellan furustammarna
      ett blånande hav,
      förgätande den bittra
      och vrånga dom vår dröm du gav.
  
      Men aftonglöd pä kammarna
      av skyrest alp av skuggor nås,
      och stjärnorna i dammarna
      bland svarta moln förgås,
      och vad jag svept i toners dräkt,
      var havsblå syn, var solljum fläkt
      från gömda sund bland skären,
      de sälla landamären,
      i vilkas lä vi rott,
      blir jord i jord och multnar såsom frön, som aldrig grott.
  
             *     *     *
  
      Sätt vackra lögner hop!
      Låt gökens ömma rop
      ett löfte föreställa!
      Låt trastens drill, som sprang
      med gränslös lyckas klang
      ur skogens fred, som dess fullbordan gälla!
  
      När kvällen skrider tom,
      sätt ängens ersmässblom:
      de röda vivorna, i vas på bordet!
      Och dröm: på stigens strå
      nu trampa fötter små,
      och snart vårt möte verklighet är vordet.
  
      Så sjöng min dikt. Min själ,
      vars svall har sagt farväl
      åt lyckans kuster sedan år tillbaka,
      låg stilla -- lik ett sund,
      som speglar blomvit lund
      och skära purpurmoln i nattens vaka.
  
             *     *     *
  
      Spanande kretsar en ensam lom.
      Vidden är tom.
      Sökande svävar min ensamma båt.
      Vågens gråt
      snyftar i natt mot stäven.
  
      Spridde ej våren där uppe i land
      lövdoft kring strand,
      smög ej bland löven en blommande stig,
      trampad av dig, --
      det sloge så tungt ej mot stäven!
  
             *     *     *
  
      Säg, minns du, vi möttes en gång, vi två,
      i smyg på din hemgårds mark?
      Två bäckar, som ila mot slättens blå
      genom samma vajande park,
      två stigar i doftande vildmarksvärld,
      som smyga tillhopa i en,
      två speglande vikar av samma fjärd
      i sommaraftonens sken.
  
      Och minns du, vi växlade loven och tro
      och byggde vår dröm om varann
      så högt, som på svindlande fästets bro
      den glimmande månen brann?
      Du minns det. Vi se våra svärmande år
      som skyar av vemod och sorg,
      som falnande rosor i gulnande snår
      kring vår lyckas grusade borg.
  
             *     *     *
  
      Längesen de tystnat,
      mina veka toner.
      Vårens anemoner
      blommat sista gången,
      forsen under spången
      inga silversträngar äger kvar.
      Men jag lever, lyssnar
      jämt till nya lutor,
      ser i nya rutor
      vita händer ansa
      rosorna, som kransa
      lyckans port. -- Dit in jag aldrig drar.
  
             *     *     *
  
      Vindlös är natten.
           Öde ligger vägen.
      Tala jag ville,
           men till vem, till vem?
      Månljuset faller
           som i någon sägen,
      som på blomrabatten
           kring ditt vita hem.
  
      Månljuset faller.
           Hela rymdens tystnad
      dalar kring vägen,
           där mitt steg dör bort.
      Tala jag ville
           ord om hjärtats lystnad
      dess förbrunna lycka,
           falnad inom kort.
  
      Dig vill jag minnas.
           Minnas, om jag kan det!
      Du, som jag älskat,
           bor du i min själ?
      Du är alltför fjärran.
           Här är döda landet.
      Av din stämma minns jag
           blott ett armt farväl.
  
      Kanske den klingar
           än i några dikter -- --
      Vindlös är natten.
           Tomt är rymdens sken.
      Tala jag ville -- --
           Döda världars vikter
      pressa mitt hjärta
           mot en bädd av sten.
  
  
  
  
  En SÅNG OM KÄRLEKEN
  
  
  
  Skymningstimmen.
  
  
      På dynens ås låg fiskarbyns hotell,
      i två mils krets det enda natthärbärget.
      För trappan, lik en målning i pastell,
      en grupp av buskar stod, med dynblom kransad.
      En trädgård i sitt slag, -- av stormen ansad --
      vars murgrönsslinga är det gråa snärjet,
      vars ros är röd konvolvelblom, som putar
      ur mjällvit pudersand lik mandelstrutar
      på julgransbordet mellan bomullsvåder.
      Längst ut på stupet käckt en blomsteråder
      av gullgul väppling lyste. -- Nedanför
      låg slätten.
                   Men mot dynens andra brant
      det salta havet sina sjöar kör
      och bryter larmande och grellt och grant.
  
      Nu föll den första skymningen på plagen.
      En kylig kåre blåste opp i väster.
      För trappan körde bondbyns ekipagen:
      karosser, vurstar. Dagens skörd av gäster
      till trammen fraktades. Kring dyrfen, stranden,
      föll tystnad djup. Blott ebben sjöd i sanden.
  
      Och kvällens blåa portar slogos opp
      för lätta dagrars svävande baner.
      Det rosenröda från ett dynbärgs topp
      i sakta glidning sjönk mot havet ner.
      Det silvergråa över himlaranden
      sig bredde likt en trånsjuk dikt, som sänder
      sin längtans svalor ut mot drömmens länder.
      Men hastigt höjdes över kust, som sov
      med blomsterrevor doftande på dynen
      och musselslingor utmed vattenbrynen,
      den ljumma nordsjökvällns baner av måv.
  
      O färg, förtrollande, försåtligt fager!
      O alla aftondagrars aftondager!
      Vad du är olik hemlandskvällens klarhet,
      där allt är vithyllt, livlös underbarhet!
      En stelnad, genomskinlig rymd av snö
      med dis av frost kring molnets purpurö
      är aftonhimmeln där. Han fryser, speglar
      en jord, som kastat glädjens masker av,
      och utan ankar grund din längtan seglar
      i jäktad oro på hans vithets hav.
  
      Måvdunklet är en florfin trollridå.
      Bakom den flydda år i blomning stå.
      Vi minnas händelser med solglans i
      och våra hjärtans vackra hemligheter
      och strofer våra ungdomsårs poeter
      ha bräddat med en evig poesi.
      Måvdunklet är en tjuserska, som hastar
      med snabba fjät till dagens vilorum.
      När bort hon flyktat, ljus kring havet kastar
      blott ebbens fräsande girland av skum.
  
  
  
  Två liv.
  
  
      Och dunklet gled längs dynerna och hann
      hotell verandans bräm av vildvinssnärjen.
      Mot träbarriären lutad, stod en man
      av blond och nordisk typ. Hans röst i färgen
      var lyckligt ljus. Han hade just bemött
      med en replik sin följeslagarinna
      och bidde svaret.
  
      Hon.
  
      Jag är trött, trött, trött
      på dessa aftnar med sitt skymningsfall,
      som lovar, vad det inte hålla kan.
      Jag reser söderut.
  
      Han.
  
                        Jag norrut.
  
      Hon.
  
                                    Gott!
      så skiljas vi i dag i alla fall.
  
      Han.
  
      Du har mig ganska grundligt missförstått.
      Hör på: från dig, vid gud, jag skiljes ej!
      Jag slog blott an din egen rebusstil.
      Ditt nej, du vet, är ja, ditt ja är nej.
      Om alla jordens vägar, mil för mil,
      du satte hop och på den gatan gick
      ditt hela liv mot ständigt nya länder,
      jag följde dig ändå.
  
      Hon.
  
                           O, sluta, hör mig,
      och tro mig nu: du aldrig lyckliggör mig!
      Jag trott mig älska dig -- ett ögonblick.
      Jag trott mig älska många. Du har rätt:
      jag kunde gå mitt hela liv kring jorden
      på spaning efter soln jag aldrig fick.
      När först vi möttes, var jag vårligt lätt
      till sinnes. Ångarn bar oss bort från norden
      med rökens vimplar över havet flygande
      och skrovet timme efter timme smygande
      i sjöarna, som om dess stäv av stål
      sin fåra plöjt mot något hemligt mål.
  
      Och målet, det var du! Vårt mötes första stunder
      och vandringen mot plagens skymningsunder!
      Det var den första lyckovägens slag,
      den första natten på vår första dag.
  
      Han.
  
      Och nu? Mot andra mål? Lik böljan, fångar
      du stjärnans bild och mot den nästa flyr.
      Lik stigen över ökenhavets döda,
      förbrända dyningar, du ständigt styr
      mot nya vidders nya solnedgångar,
      allt mera snabba och allt mera röda.
      Men aldrig skall din sällhets kust du nå.
      Din kvinnosjäl dig kuvar sist ändå.
      I varje kvinnas längtan susar hägnet,
      det hemomgärdande, med gyllenrägnet.
      Ett hem, där ditt bekymmer anförtros
      åt en, blott en, -- där lågan smyckar veden
      med dina drömmars kronor, -- fönstrets ros
      strör doft av frid -- säg, bor ej där ett eden?
  
      Hon.
  
      För mig är detta eden luft, lik hägringen.
      Bli orden verklighet -- då flyktar fägringen.
      I himlarna är eden. En och var,
      som blott har vingen, själens vinge, kvar,
      kan någon strand av någon himmel hinna.
      Tro blott, att allt, som är och blir och var,
      vart skapat av en vis och allgod far,
      och strax i altarljusens lågor brinna
      ditt edens solar! Strö blott ut ditt liv
      som plockad blom till blåstens tidsfördriv
      och tro på slösandets lycksalighet!
      Bränn dina skepp! Var vandringsman, poet,
      och fattig, biltog! Var en stavkarls like!
      Drick ödets skål på brädden av ett dike,
      och kring dess pölar blommar edens rike!
  
      Han.
  
      Du glömt vårt samtals utgångspunkt. Nåväl!
      Just dig blev skänkt en flyktbenådad själ.
      En prunkande kaskad av gnistor är den,
      ett fall av blommor, mörka, vällusttunga,
      och dock ibland så vit som bortom fjärden
      den unga häggens första blomsterklunga.
      Din själ en lustgård är.
  
      Hon.
  
                               Min själ är död.
      Dess hägring blott du såg. Nu, låt mig tala!
      Du ser, hur snårens granna blomblad dala
      i mina lätta fjät, och tror mig gå
      mot någon synrand, lockande och röd,
      mot något fagert fjärrans älskogslycka.
      Du sagt jag lekt med dig. Det var ej lek.
      Du sagt jag svikit dig. Det var ej svek.
      O, att du kunde tro mig och förstå:
      ditt liv, men aldrig mitt, skall kärlek smycka!
      Må vara -- kärlek spirar upp, som gräsen
      i ljumma rägn, hos milda kvinnoväsen.
  
      Men den, vars själ blev skapt för striden, gärningen,
      som på ett enda kast med lyckotärnängen
      satt in sitt vara och går fram längs stupet,
      som hänger över molnens tåg i djupet,
      han kan blott älska, när med fot i dans
      han fjället når, där morgongryet skänker
      sitt röda vin i rymdens skål, som blänker,
      och världen strålar i hans segrars glans.
  
      Mig blev ett kall, ett rikt, ett enda, givet.
      Jag ville sjunga mig igenom livet.
      Som skalden diktar och som målarn målar,
      jag ville sjunga solar, stjärnor, strålar,
      och rägnets härlighet, när färg vid färg
      dess båge stryker över fjärran bärg.
      Jag ville sjunga om den vita staden,
      min stad vid nynnande, smaragdgrön flod,
      och eldflugsstrimmad natt med gräsen, bladen,
      i dallring, vignens susning i mitt blod.
      Jag sjöng. Min sång -- var aldrig -- svek och sken.
  
      Hur månget diktord är ej bjäfs, som pryder,
      ty ordets tysta väsen sällan tyder
      en man. Han löser ut dess själ i luft,
      blå, tindrande och kall som hans förnuft.
      Han sovrar språkets glosor, en för en.
      Hans vers är ädelsten vid ädelsten,
      den outgrundligt rika vid den tomma.
      Men i en kvinnas sång dess världar blomma.
  
      Han.
  
      Jag tror du gör ett diktords ande fri.
  
      Hon.
  
      Min gärnings dag är slocknad och förbi.
      Så vemodsvekt blir ordet på min tunga,
      ej bittert mer, när gammalt féeri
      i minnet spökar. Allt blir skymning bara.
      Nu har jag föga mera att förklara.
      Jag kunde leva, när min ton var fri.
      Jag kunde älska, när jag kunde sjunga,
      nu -- icke mer.
                      Helt visst, jag håller av dig.
      För varje fattigt skiljemynt jag gav dig
      du skänkt mig guld, rent, härligt guld, i byte
      Jag ser det för mig, som man ser ett smycke
      man längtat äga sedan många år.
      Man dras till det som till ett ungdomstycke,
      en gammal dröm, som ej ur hågen går.
      Men när ens anlet, tärt av spleenens sår,
      i spegeln röjer själens dolda lyte,
      då vet man -- --
  
      Han.
  
      -- Du för mörkt, för tröstlöst målar! --
  
      Hon.
  
      -- -- då vet jag, att kring smyckets gyllne nålar
      jag aldrig, aldrig vira vill mitt hår.
  
      Han.
  
      Förtvivlat syns mig livet, när dess botten
      ur ytans glada vågor sticker fram --
      så sorgligt meningslöst som mellan brotten
      den svarta banken med sitt vrak i slam.
      Dock, kraftens ursymbol är gröna havet
      och kraft vår livsnerv. Ej din kraft är all,
      fastän du sveks på dina solårs kall
      och spanar vid var aftonskymnings fall
      dit ut, där ditt Atlantis vart begravet.
  
      Ditt hopp är bräckt. Din tro, den ljusa, unga,
      man slagit har till blods med nävar tunga.
      Du drev i livet ut med lätta vindarna,
      och skärgrönt unglövssvaj i vägkantslindarna
      dig hälsade, och dig var ljuvt att gå.
      Och sen -- jag skildrar fritt -- --
  
      Hon.
  
                                         Och sen?
  
  
      Han.
  
                                                  Förstå
      din sång var kanske för de vises skrå
      en svårlärd sak. Man vill ju passa på,
      att ej nån biväg vilseför adepten.
      Man vara vill till hands att stänga grindarna,
      ibland, förstås, att öppna dem också,
      i fall prestanda stämma med recepten.
  
      Hon.
  
      O, låt mig slippa säga, när och var
      och hur min konstnärsväg i kärret bar!
      Du stod ej vid min banas branta stup.
      Du anar ej min livsförtvivlans djup.
      Du tror jag äger kraft. Det är ej fallet.
      För mig var kallet kraften, kraften kallet.
      Ett mannaverk kan brännas ner på bål
      och födas om som eldförstörda skogen,
      som spirar fram ur brända stubbars kol
      och blir, med åren, åter blomningsmogen.
      Jag är ett träd blott vid en enslig älv,
      på stupet fallet. Ej jag sår mig själv.
      Men långsamt grönskan flyr, vill gärna skona,
      och fåglar sjunga i min döda krona.
  
      Han.
  
      Vad det blir mörkt. Vi se knappt mer varandra.
      Mot livets gräns av frost ditt tal mig för.
      I dina spår allt tyngre blir att vandra.
      Inom mig någonting för evigt dör.
  
      Hon.
  
      Det är din kärlek. Jag ej döda vill.
      Jag vill dig älska, men jag kan ej, kan ej.
      Blott dagen med dess sol hör kärlek till
      och nattens blå med molnet, stjärnan, nyet.
      och aftonskymningen och morgongryet
      med dimmorna, med dagg och fågeldrill.
      Jag är en vandrerska, som stilla glider
      i egen skuggvärld bortom dygnets tider.
      Jag bär en ros, och ung och purpurröd
      den doftar i min hand, fast jag är död.
  
  
  
  Dimman över slätten.
  
  
      Ur dikena gled morgondimman kall.
      Längs vägens kant av ler låg slättens landskap
      och drömde, obekymrat om sitt grannskap
      med girigt hav, som sjöd bak dynens vall.
      Det vaknade, helt långsamt, till sin dag
      av sol och blåst och vita långfärdsskyar
      och sävlig arbetsid i gamla byar,
      där tiden flyr vid sus av kvarnvingsslag.
  
      Ännu blott här och där en liten fläck
      av slätten steg ur morgonväktens dis
      i grå belysning fram: en landsvägshäck,
      en kyrkas torn, en bondgårds frontespis.
      Allt annat var ett dugghav utan gränser,
      bakom vars tomhet ingen synrand glänser.
  
      Längs vägen skred en man. -- Som fjärlar kretsa
      en afton kring en facklas bloss i ringar,
      allt trängre, trängre, och till dödsflykt hetsa
      i eldens trollglans sina skira vingar,
      hans tankar irrade kring samma punkt
      sen många dar:
  
                     "Hon stod mig mera nära
      än någon annan kvinna. 1 mitt blod
      sjöng hennes blod; -- i mina drömmar slingrades
      de tunga rankorna, med blommor skära,
      av hennes drömmar; -- höll jag hennes hand,
      brast vart bekymmers moln itu och skingrades.
      Det flöt från den en ström av levnadsmod
      i min. Kring henne blev det gamla ungt.
      Och hennes själ, där ödet, bärgskredstungt,
      så tidigt härjat, där de djupa såren
      så länge blött, mig tjusade ändå
      som stilla aftonvidder, dunkelblå,
      som unga björkars blänk och svaj i våren.
  
      Det där är minnen nu. Framåt alltså!
      Framåt? Mot vad? Jag kunde gärna stanna,
      där nu jag står, med dugget kring min panna.
      Det lättar snart -- ger plats åt sol och bris --
      är här igen med skymningstimmens dis.
      Vart än min levnads kosa ställs, jag går
      mot samma horisont, och samma dagrar
      av stål blå arbetsdag och kväll, som trår
      till gamla stigars överväxta spår,
      omkring mig sväva. Månader bli år,
      och åren bli ett liv, och glömskan lagrar
      omkring dess afton sina branta dyner
      av trist, grå sand. -- --
  
      Jag tänkt ibland:
      symboler äro ungdomsårens syner.
      I dem vart landskap har sin egen färg,
      sin slöja med en hemlighet bakom.
      I dem var kalkvit stig i gröna bärg
      blir äventyret, som vi drömma om.
  
      En gång på Östersjön sig dimman lägrade
      i skeppets fåra, men för stäven hägrade
      en ö, lik ett Morgana, född av gryningen.
      Dess fyr i havet stod, som stöpt ur dyningen,
      och bredvid den en kvarn och sist i raden
      ett lummigt träd. Man kunde ana bladen
      i kronans mäktiga och runda hatt.
      Ett ögonblick -- och så vart bilden matt
      och slocknade. Mitt hjärta snördes hop.
      Så vackert och så tomt! Så nära, nära,
      och dock långt bort, dit inga kölar bära!
      Ett löftesland, likt det i sommarkvällen
      vi skapa oss, när fjärden slår mot hällen
      och djupt i skogens fred hörs gökens rop!
  
      Vad livet skänkte mig, vad mitt jag kallar,
      allt, allt är hägringar och drömmar blott.
      Jag byggt med sjörökstorn och töckenvallar
      på havets böljegrund min lyckas slott.
      Jag lämnat bakom mig så många stränder,
      så många vägar, slingrande längs dem.
      Var fattig stig ur trädens dunkel länder
      till sist till något solomstrålat hem,
      men jag har aldrig dröjt vid stigens sida.
      Jag skyndat fram, blott fram, på banor vida,
      mot slättens, öknens, havets perspektiv.
      Jag trott på kraftens seger i mitt liv,
      och tomhet famnar jag.
  
                             O, livets, dödens,
      vårt varas mål är våra kärleksödens!
      Av dem vi styras till vår sista dag,
      och de allena skriva kraftens lag."
  
  
  
  
  
  
  
  
  End of the Project Gutenberg EBook of Skärgårdens vår, by Arvid Mörne