text: Produced by Tor Martin Kristiansen and the Online
  Distributed Proofreading Team at http://www.pgdp.net
  
  
  
  
  
  
             _STUDENTFÖRENINGEN VERDANDIS SMÅSKRIFTER. 261._
  
  
  
  
                              V O L T A I R E
  
  
                                    AV
  
                         G E O R G  B R A N D E S
  
                          ÖVERSÄTTNING AV HJ. Ö.
  
                      [Illustration: Printer's Logo]
  
                                STOCKHOLM
  
                          ALBERT BONNIERS FÖRLAG
  
  
  
  
                                INNEHÅLL.
  
  
    1. Voltaire, Cicero och Aretino. Voltaire representerar en nation,
    en världsdel, ett århundrade                                         3
  
    2. Lessing, Byron, Oehlenschläger och Grundtvig om Voltaire          5
  
    3. Voltaire rättslös, anonym, hans ande alltomfattande               8
  
    4. Frankrikes rättstillstånd var barbariskt                         12
  
    5. Zeus och Scapin. Voltaires verk en orkester                      17
  
    6. Voltaire och naturvetenskapen. Naturvetenskaplig syn på
    historien                                                           20
  
    7. Voltaire som diktare                                             26
  
    8. Voltaire och Luther. Voltaire och Faust                          28
  
  
  Denna småskrift utgör en översättning av inledningen till Georg
  Brandes' stora verk François de Voltaire Bd I 1916, Bd II 1917. Till
  denna inledning har författaren för småskriftens räkning gjort ett
  tillägg (som belyser Grundtvigs uppfattning av V.).
  
  Titelplanschen återger Largillières porträtt av Voltaire (25 år
  gammal).
  
  Rörande en del biografiska och historiska data kan skriften
  kompletteras bl. a. genom N:r 14 i Verdandis småskriftserie: Voltaire
  av Hellen Lindgren, 4:e upplagan 1915.
  
  Av Voltaires arbeten finnas i svensk översättning:
  
  Candide, Filosofiska romaner och dialoger övers. av David Sprengel,
  2:a uppl. 1915. Pris 3:50.
  
  Filosofiska romaner i övers. av David Sprengel, med en studie över
  filosofpropagandan i Frankrike på 1700-talet och Voltaire av H. Taine
  samt noter av övers. 1922. Pris 6:75.
  
  
                                STOCKHOLM
                      ALB. BONNIERS BOKTRYCKERI 1922
  
  
  [Illustration: Voltaire]
  
  
  
  
         1. Voltaire, Cicero och Aretino. Voltaire representerar
                 en nation, en världsdel, ett århundrade.
  
  
  Det ges författare, som ha sin plats i litteraturhistorien. De
  förnämsta bland dem representera tidsskeden i sitt hemlands diktning,
  vetenskap eller historieskrivning.
  
  Det ges ett litet fåtal författare, tillsammans kanske ett par dussin,
  som tillhöra världshistorien.
  
  Voltaire är en av dem.
  
  Det var en gång ett knippe nerver, laddat med elektricitet, som intog
  och upplyste Europa.
  
  Det var en gång en man, som tidigt utvecklade sig till att vara och
  anses som den förkroppsligade intelligensen, och som, så långt
  civilisationen sträcker sig, ännu i dag bevarar detta anseende.
  
  Det var en gång en demon, vars håg var en eldhåg, vars infall voro
  blixtar, vars hjärta var varmt i sin hängivenhet och vänskap, men vars
  förstånd var kallt i sin lysande klarhet och vars konst var en enkel,
  naturlig vältalighet, som knappast någonsin blivit uppnådd, aldrig
  överträffad, en föredragets vältalighet, ty han höll aldrig något
  tal.
  
  Det var en gång en världsman, en affärsman, en hovman, en herreman, en
  diktare, en lärd, en historieskrivare, en enstöring vars väsen var
  vilja, vars åtrå var ära, vars lust var handling, vars formgivning var
  behag, vars styrka var ett sällsynt minne, vars klokhet var en
  genialisk vakenhet, vars beröm innebar en utmärkelse, som en påve, en
  skådespelerska, en kung icke mindre än en poet lidelsefullt åstundade,
  och vars hån satte brännmärken, som snart stått vid lag ett par
  århundraden.
  
  Före honom har endast Cicero utgjort en sådan centralpunkt i Europas
  litteratur; också blickade han därför med beundran tillbaka på Cicero
  som till en förebild; och det var ingen roll, han hellre spelade på
  sin teater, än Ciceros i sitt eget drama »Roms räddning». Dock, Cicero
  uppnådde honom icke i kvickhet och satirisk kraft.
  
  Som den vid alla hov och i alla kretsar namnkunnige satirikern har han
  _en_ föregångare, Pietro Aretino, fruktad och fjäsad som han. Men
  Aretino var en smädeskrivare, än slipprig och än skenhelig, vars enda
  mål var förvärv och vällevnad, och som eftervärlden endast nämner med
  förakt, under det Voltaires rykte är ännu större efter hans död än
  under hans livstid.
  
  Genom sin aldrig vilande vetgirighet, sin outtömliga
  uppfinningsförmåga och genom sin handlingskraft, som gav sig till
  känna som verksamhetsbegär, kom han till att representera ingenting
  mindre än en nation, en världsdel och ett århundrade med hela dess
  kultur.
  
  Goethe, som till en början var hans motståndare, sedermera hans
  beundrare, har sagt om honom, att han är fransk som ingen annan
  fransman, ja han har kallat honom »den yppersta skriftställare, som
  kan tänkas i Frankrike, den, som bäst motsvarar nationen». Och i våra
  dagar ha Voltaires två avgjordaste motståndare inom den franska
  kritiken, hans motpol Brunetière, och Faguet, som hatar honom, sagt
  detsamma: Intet namn är mera franskt, intet avspeglar bättre det
  franska väsendet.
  
  Sålunda representerar Voltaire en nation.
  
  Och han representerar ett århundrade. När man nämner 1700-talet,
  kallar man det för korthetens skull Voltaires århundrade.
  
  Slutligen representerar Voltaire en världsdel, ja mer än en världsdel,
  ty på andens område företog han erövringståg såsom Alexander och
  Napoleon i den yttre världen; och han härskade genom andliga medel
  lika oinskränkt som de. Och hans herravälde har visat sig långt
  varaktigare. Ty det ges i våra dagar ingen anhängare av Alexander och
  knappast längre några bonapartister. Men det ges ännu Voltairianer.
  
  Voltairianismen betecknar en ny reformation 200 år efter Calvin och
  Luther. Den fria forskningen, som under reformationen skrymtaktigt
  förkunnades, men som gjorde halt inför bibelordet, blev först med
  Voltaire genomförd och utbredde sig från Frankrike över jorden.
  
  
  
  
               2. Lessing, Byron, Oehlenschläger, Grundtvig
                               om Voltaire.
  
  
  Ingen har blivit smädad som Voltaire. Om få betydande personligheter
  har det stått hårdare strid.
  
  Lessing, som var hans frigjorde, andlige lärjunge, och som människa
  gjort sig skyldig till en liten förseelse mot honom, något som ju den
  skyldige sällan vill erkänna, skrev efter hans död följande hånfulla
  gravskrift[1] över honom:
  
      Här vilar, om på Er, I fromme män, man kunde lita,
      Den man, som långt förut bort uti gräset bita.
      Må honom Gud tillge var rad
      Uti hans Henriad,
      I sorgespelen långa,
      Hans rimmerier många.
      Ty vad han eljest skriftställt har
      Det någorlunda skapligt var.
  
  Voltaire, som satte Pope så högt, blev själv högt uppskattad av Popes
  uppriktige beundrare, Byron. I Child Harold ägnade honom skalden denna
  minnesskrift:[2]
  
      Den ene[3] var en eld, full av kapris,
      Liksom ett barn--men skiftningsrik uti
      Sin kvickhet--glad, högtidlig, yr och vis,
      Mångsidigt verksam--i filosofi,
      I hävdateckning och i poesi--
      En konstens Proteus, som åt allting kryste
      Ett elakt löje fram; och hans geni
      Likt vädret blåste, vart det honom lyste
      Och än slog ned en narr, än själva tronen ryste.
  
  I Tyskland var Wieland en diktare i Voltaires anda, och därför illa
  tåld av diktarförbundet i Göttingen. De tyska romantikerna, som
  beteckna reaktionen mot 1700-talets filosofi, voro ännu mer fientligt
  stämda mot Voltaire än Lessing varit.
  
  Ett exempel på den danska romantiska litteraturens påverkan av den
  tyska lämnar Oehlenschlägers hållning gentemot Voltaire. I dikten
  »Gipsbilden» från 1804, hånar han Voltaire i den stil, som då för
  tiden var på modet i Tyskland. Det är en dikt, rik på tyska
  vändningar, vari Oehlenschläger antager, att bysten på kakelugnen är
  Voltaires, men sedan finner, att den föreställer Johannes Ewald, som
  han älskar och dyrkar.
  
      Den byst av gips här uppställd står,
      Ja, himlen vet, vem det kan vara!
      Voltaire, jag tror man kunde svara.
      Vi ägt den nu i några år.
  
      *       *       *       *       *
  
      Så talte husets son och gick.
      Tänk om det verkligt vara skulle
      Voltaire, den av sarkasmer fulle?
      Han skall ej möta mer min blick,
      Den lumpna själ'n här ej får stå,
      Som ville fromhet, konst avrätta,
      Och tänkte fräckt att allt ersätta
      Med litet kvickhet då och då.
  
      Jag bysten tog en vacker dag,
      Jag dammet torkade från nosen
      För riktigt att få se fransosen
      In i hans markattsanletsdrag.
  
      O himmel, vad är det jag ser?
      O må mig ångerns tårar bränna
      Att så dig, kära vän, misskänna![4]
  
  I Grundtvigs bok »Kort framställning av världens krönika i sammanhang»
  (1812) finnas följande, för 1800-talet i Danmark betecknande
  uttalanden:
  
       »Voltaire bör betraktas som den utan all jämförelse största och
       bittraste fienden till kristendomen och allt heligt. Han skrev
       en hjältedikt över Henrik den fjärde; men man kan gärna säga,
       att alla hans skrifter äro en hjältedikt över Frankrike; ty
       allt, som var spritt hos de föregående diktarna, var samlat hos
       honom och han slutade raden. Vantro, kvickhet, ytterlighet,
       klarhet och lätthet hade han i en förvånande grad; det
       vämjeligaste kunde han sminka upp, det klaraste kunde han
       förvränga och det vördnadsvärdaste blev löjligt i hans mun. Det
       är en heder för kristendomen, att dess fienders hövding
       avskyddes som människa till och med av sina tillbedjare, och
       den tidsålder, som avgudade odjuret, hade icke mycket
       kristendom att mista; men en förfärande syn är det att se en
       man, utrustad till att vara släktets välgörare, genom hjärtats
       vrånghet bli det till en snara och fördärv. Vad han ej kunde
       uträtta med sina egna skrifter, som i det mest förföriska skick
       utsändes i länderna, sökte och ernådde han genom att vara
       encyklopedisternas (kretslöparnas) anförare, och genom att med
       sitt namn förläna deras verk anseende. En del självkloka män,
       bland vilka gudsförnekarna Dalembert och Diderot voro de
       förnämsta, hade nämligen tagit sig för att genomlöpa hela
       kretsen eller ringen av mänskliga kunskaper, och att framställa
       det, som var mest värt att veta, på ett sådant sätt, att alla
       kunde förstå det. Härigenom utbreddes då den mest bakvända
       uppfattning av all andlig verksamhet och förakt för
       kristendomen i hela den franska läsevärlden runt omkring i
       Europa. I Frankrike blev denna ogudaktiga och ytliga skrift
       ansedd som en samling av all mänsklig visdom, och man kunde
       vänta, att all gudsfruktan och grundlig insikt skulle gå under
       i Europa.»
  
  Gentemot dessa skarpa uttryck för en antipati, som icke grundar sig på
  insikt, och som utformats av Danmarks två mest berömda diktare under
  1800-talet, känner sig en nu levande dansk uppfordrad till ett
  fördjupande i den angripna personligheten, som det varken var
  Oehlenschlägers eller Grundtvigs sak att utföra.
  
  
                                FOOTNOTES:
  
  [Footnote 1: Övers av Hj. L.]
  
  [Footnote 2: Övers. av Malmstedt.]
  
  [Footnote 3: I nästa vers omtalas Gibbon (som en tid bodde i Lausanne).]
  
  [Footnote 4: Övers. av Hj. L.]
  
  
  
  
             3. Voltaire rättslös, anonym; en alltomfattande
                                  ande.
  
  
  Voltaire utgick från ett land och levde i en tidsålder, där de mest
  utvecklades bildning var förfinad, men det sociala och politiska
  tillståndet barbariskt. Som författare var han därför rättslös. Som
  satirisk diktare och reformatorisk författare blev han upprepade
  gånger insatt i Bastiljen, och han måste hela sitt liv igenom leva i
  ständig ångest för att bli inspärrad.
  
  Den franska litteraturens mest berömda man har därför tillbragt
  jämförelsevis endast få år av sitt liv i Paris, där det antingen var
  honom förbjudet eller alltför farligt att vistas. Till och med då han
  vid 83 års ålder, efter att icke ha sett Frankrikes huvudstad på 28
  år, vågade sig dit, hade Ludvig XVI helst låtit fängsla honom, och lät
  giva honom det rådet att försvinna så fort som möjligt; något som
  döden gjorde obehövligt.
  
  Sålunda tillbragte Voltaire sina dagar i landsflykt, antingen i
  främmande land--England, Holland, Preussen, Schweiz--eller så nära
  Frankrikes gräns som möjligt--Cirey, Ferney--för att vid minsta vink
  kunna fly.
  
  Under dessa rättslösa förhållanden skrev han nästan alltid anonymt.
  Men detta skyddade honom långtifrån tillräckligt, då hans stil var
  känd, och därtill ett och annat tillskrevs honom, som han icke
  skrivit. Han förnekade också därför i sin säkerhets intresse åter och
  åter sina skrifter, ljög sig hänsynslöst fri från dem, och lät ett
  icke ringa antal ligga otryckta en hel människoålder igenom. Om de
  blevo utgivna, var det sällan av honom själv.
  
  Nästan alla hans skrifter blevo förbjudna att säljas. Flera av hans
  värdefullaste arbeten (t. ex. de Filosofiska breven om England) blevo
  brända av bödeln. Han arbetade visserligen rastlöst, men i ständig oro
  för att bli berövad sin frihet.
  
  Och likväl blev han ungefär från det han uppnått 24 års ålder hyllad
  som den andlige hövdingen av jordens mäktigaste och mest begåvade män
  och kvinnor, en kung, en kejsarinna, tidsålderns aristokrater och
  krigare, tänkare, diktare, vetenskapsmän.
  
  Till slut hade han ett sådant anseende, att litteraturens yppersta,
  alla länders bästa kretsar, i honom sågo icke blott tidens mest
  namnkunniga och mest inflytelserika författare, utan även den
  personlighet, som utgjorde sinnebilden för frisinthet och
  fördragsamhet, för avskyn för grymhet och för högsinnad humanitet; så
  att en man sådan som Benjamin Franklin, som representerade icke blott
  det nya Nordamerika utan även folkfrihet, uppfinnarsnille, teoretisk
  insikt och praktiskt förnuft, förde sitt barnbarn till honom och utbad
  sig hans välsignelse för den lille gossen. Voltaire sade: »God and
  liberty» (Gud och friheten).
  
  Strålarna från hans lysande ande upptände hans tidsålders män och
  kvinnor. Icke få av de mest intelligenta stodo i ljus låga av
  hänförelse. Vi se av tallösa brev till Voltaire, med vilket svärmeri
  och med vilken tacksamhet de yttrat sig till honom. Typiska äro t. ex.
  de första breven från Fredrik den store som kronprins.
  
  För de gammaldags fromma, därnäst för dem, som till varje pris höllo
  på det bestående och isynnerhet för de dumma, stod Voltaire som en
  hädare och nedbrytare. För vidskepelsen var han en djävul. För
  elakheten och missundsamheten var han ett föremål för hat och
  hårdnackat förtal.
  
  Men han ingav under sitt långa liv släktled efter släktled
  övertygelsen om förnuftets rätt och makt. Han var aldrig själv kall,
  när han trodde sig ha funnit en sanning och ansåg sig böra förkunna
  densamma. Den lågade i honom och han kastade ut den, än som ljuset
  från en fyrbåk, än som bomben från en mörsare, än så, som man utsänder
  flyttbart ljus i form av elektriska lampor.
  
  Som Condorcet slående har sagt, var för honom sanningen icke en
  hemlighet, som skulle viskas invigde emellan. Den var för honom
  näring, som borde meddelas färsk i form av den aptitligaste och mest
  tilltalande anrättning, eller ett läkemedel, som för att icke avvisas
  borde reta gommen och smaka gott; eller som ett banér, som borde
  höjas, ett krigsrop, vari man borde instämma.
  
  Hans största konstverk är icke något av hans talrika arbeten utan
  just hans eget liv.
  
  Detta hans liv har många utvecklingsskeden, långt fler än den insekts,
  som först är larv, så puppa och slutligen fjäril. Ett sådant liv har
  ganska fula skeden. Larven är ju ingalunda vacker. Men Voltaires liv
  har det sällsynta gemensamt med fjärilen (som givit Psyke sina
  vingar), att dess sista skede är det vackraste.
  
  Voltaire var till en början en diktare för de högre samhällskretsarna,
  teaterdiktare och estetiker, efter dåtidens begrepp nationalpoet; blev
  sedan på engelsk mark ombildad till upplysare, tankeväckare, omdanare,
  modig men försiktig bekämpare av föråldrad fördom och hävdvunnet
  oskick. Längre fram blir han så småningom historiker,
  naturvetenskapsman, lyriker, dramatiker, romanförfattare,
  nationalekonom, filosof, agitator. Dock, han når först sitt livs
  höjdpunkt, när han från att vara stridstupp blivit fältherre, från
  skämtare blivit en vis, från hovman patriark, från den anonymt
  verkande hemlöse, som flackar från land till land, från hov till hov,
  blivit den fast bosatte slottsherren, välgöraren för en hel trakt. Då
  står han som förnuftshatets och fanatismens öppna fiende,
  rättfärdighetens och fördragsamhetens oförtrutne målsman, de
  undertrycktes och misshandlades beskyddare--en gestalt, som aldrig kan
  glömmas.
  
  Satyren är (liksom i Victor Hugos dikt) förvandlad till Pan.
  
  Voltaires anda omspänner allt. Hans sunda och praktiska förstånd
  sträckte sig till hälsovård och koppympning.
  
  Han verkade för renlighet, föreslog inrättandet av bad för
  allmänheten. Han var den första, som lärde folk att man icke skall
  begrava inne i städerna, icke i kyrkorna, icke låta de döda slå ihjäl
  de levande. Och han var den första, som i Frankrike förordade
  smittkoppympning (kokoppor blevo först senare använda). Men samme man
  var den första fransman, som icke nöjde sig med att uppställa för sig
  själv de viktigaste andliga spörsmål, utan även modigt besvarade dem:
  Var den kristna läran sann? Var den kristna kyrkan en helig och nyttig
  organisation? Var den kristna läran gudomligt inspirerad och andligen
  tillfredsställande? Han svarade utan tvekan: traditionen är full av
  fabler och orimligheter; kyrkan betyder en sänkning från den hedniska
  forntidens högre kulturnivå; läran är ofullkomlig, där den är som
  bäst, en mörk och tyrannisk vidskepelse, där den är som sämst.
  
  
  
  
               4. Frankrikes rättstillstånd var barbariskt.
  
  
  Frankrike var säkerligen under 1700-talet näst England det mest
  upplysta land av alla. Men enligt moderna begrepp var denna upplysning
  ett oerhört barbari, långt värre än Rysslands i våra dagar.
  Strafflagarna utgjorde ett virrvarr. Man utfärdade nya lagar utan att
  upphäva de gamla. Lagarna motsade varandra och voro därtill fulla av
  spetsfundigheter, otydliga uttryck och omänskligheter. Nästan varje
  nyck hos domaren kunde finna stöd och berättigande i någon lag.
  Sålunda blev domarens makt oinskränkt. Domarebefattningarna voro till
  salu. Barn, som icke voro i stånd att sköta sina egna angelägenheter
  kunde, nyss sluppna ur skolan, komma att råda över vuxna människors
  väl och ve.
  
  La Bruyère säger i 14:de kapitlet av sin bok Les caractères: »Det är
  domarens plikt att utöva rättfärdighet, deras yrke att smussla den
  undan.» Om de ändå nöjt sig därmed!
  
  Rättskipningens handhavare på landet spärrade in bönderna under
  förevändning, att de stulit eller burit vapen, och höllo dem
  fängslade, tills de betalade. Om någon hade en domare till fiende, så
  ve honom!--Fogden i Puissieux dömde en viss Carlier till tortyr, till
  stegel och hjul, enbart av hat. Det hade lyckats honom att vinna en
  bisittare. En prokurator Frillet ville komma åt ett tegelbruk;
  anklagade därför den oskyldige ägaren för mord och lät rådbråka honom.
  Två män, som avlade vittnesbörd om ägarens oskuld, blevo hängda som
  falska vittnen. Då detta blev ådagalagt och rätten dömt prokuratorn
  till döden, benådade honom Ludvig XV med 10 års förvisning--till
  provinsen Bourgogne. En annan domare, som förfalskat aktstycken, blev
  dömd till 15 francs böter.
  
  La Bruyère säger med fin ironi: Det är icke alldeles omöjligt, att en
  man, som åtnjuter högtståendes gunst, kan förlora en rättssak.
  
  Den gammalfranska straffprocessen var sammanfattad i Ordonnansen av år
  1670. Däremot fanns ingen allmän strafflag. Domarna kunde när som
  helst gräva upp en gammal, omänsklig förordning. Hur omodern den
  samtidiga danska lagen av 1683 än må anses, var den dock ett långt
  bättre och humanare verk än den franska ordonnansen.
  
  I 1700-talets Frankrike rådde ännu samma grymhet som tvåhundra år
  tidigare. Stegel och hjul hade under Frans den förste år 1535 införts
  från Tyskland som värn mot rövarband på landsvägarna och straffet var
  på den tiden knappast för hårt, då rövarna ohyggligt pinade sina
  offer. Men nu var detta straff icke längre inskränkt till
  vedergällning för landsvägsröveri.
  
  Man hade fem slags dödsstraff: Fyrdelning, bålet, hjulet, galgen och
  halshuggning. Men dessa fem skärptes och förenades, då antalet ej
  motsvarade förbrytelsernas många arter och grader. Varje, än så
  obetydlig hustjuvnad straffades helt enkelt med galgen. Man hängde t.
  ex. en tjänstflicka, som stulit ett par serveter.
  
  Det lidande, som tillfogades förbrytaren, tillfredsställde ett krav.
  Och innehavaren av detta krav var efter dåtidens katolska
  uppfattning--Gud. Därför straffade icke blott den andliga, utan även
  den världsliga rättvisan i Guds namn. Och därför måste förbrytaren
  göra kyrkobot.
  
  All makt vilade hos kyrkan och hos konungen.
  
  Ännu så sent som år 1780 indelar en straffrättslärd, Muyart de
  Vouglans, förbrytelserna mot det kränkta, gudomliga majestätet i tre
  grupper: Den första innefattar gudsbespottelse, ateism, trolldom,
  häxeri; den andra kätteri, avfall, sekterism; den tredje helgerån, d.
  v. s. kränkning av kyrkor, sakramenter, gravar, krucifix,
  helgonbilder.
  
  Alltsedan upphävandet av ediktet i Nantes hade protestanterna i
  Frankrike varit rättslösa. 1724 förbjöd Ludvig XV franska undersåtar
  att överhuvud utöva någon annan religion än den romersk-katolska eller
  samlas till någon annan gudstjänst.
  
  Döden på bålet var straffet för trolldom, gudsbespottelse, kätteri,
  kyrkoskändning, blodskam, fadermord och homosexualitet. Den ständiga
  användningen av tortyr gjorde varje undersökning pinsam.
  
  I fråga om galärstraff var det betecknande, att detta straff, ådömt på
  viss tid, faktiskt var detsamma som livslångt straffarbete på
  galärerna, emedan man godtyckligt kvarhöll fångarna. Enär galärerna
  tjänade till att förstärka Frankrikes makt på Medelhavet, gällde det
  att ha en tillräcklig bemanning av roddare. Då självmord bland
  galärslavarna blevo för vanliga, lät man under Colbert somliga av dem,
  vilkas strafftid var utlupen, slippa lös, och ifall fångarnas
  släktingar voro rika, kunde det hända, att man av malteserriddarna
  köpte en turkisk slav som hans ersättare. Men regeln var följande:
  
  På 25-30 dubbelbänkar sutto omkring 300 roddare fastsmidda, av vilka
  5-6 tillsammans rodde en åra. Nakna till midjan sutto de på den bänk,
  där de voro fastsmidda, och från vilken de aldrig, varken sommar eller
  vinter, varken natt eller dag sluppo lös. De åto och sovo på bänken.
  De voro därtill ständigt underkastade fångvaktarens godtycke, vilken
  gick omkring bland dem med piskan i handen.
  
  Grymmast var behandlingen av de protestanter, som efter upphävandet av
  ediktet i Nantes kommo på galärerna. Den utgjorde en oavbruten tortyr.
  Jean Pierre Espinas blev dömd till galärerna på livstid och tillbragte
  där halvnaken och fastsmidd 23 år, emedan han givit en protestantisk
  präst kvällsmat och nattkvarter.
  
  Litteraturen åtnjöt ingen rättssäkerhet. Högsta domarmakten tillhörde
  formellt konungen; rätterna dömde, emedan han överlåtit åt dem den
  makt, som tillkom honom, och lagen satte ingen gräns för denna. Hans
  vilja var lag och han hade rätt att bryta varje motstånd mot hans
  vilja. Där domstolarna icke kunde inskrida (emedan intet brott var
  begånget), utverkade den, som hade intresse av att få någon i
  fängelse, blott ett »lettre de cachet», en hemlig arresteringsorder,
  underskriven av statssekreteraren och försedd med det kungliga
  sigillet. Den innehöll en befallning för personen i fråga att bege sig
  till statsfängelset eller i förvisning, antingen i landsflykt eller
  till ett bestämt ställe inom Frankrikes gränser, som han då icke fick
  lämna under viss tid, stundom 10 år. Dessa »lettres de cachet»
  berövade sådana personer deras frihet, vilka--såsom Voltaire--icke
  begått något enligt lagen straffbart eller icke kunde dömas av någon
  domare. Därför förekom ingen anklagelse och intet förhör. Fången
  förblev i fängelse eller i förvisning på obestämd tid. Han kunde icke
  försvara sig, då intet åtal väckts mot honom.
  
  Efter Damiens' attentat mot Ludvig XV blev litteraturens
  rättsförhållande genom en lag av 1757 ordnat sålunda: Alla som
  överbevisades om att hava författat eller låtit författa eller att
  blott ha köpt skrifter, som gingo ut på att angripa religionen,
  upphetsa sinnena, göra ingrepp i konungens makt eller störa statens
  ordning och lugn, straffades med döden. Samma straff drabbade även
  kolportörer. Än mera: Författare, kolportörer och utspridare av andra
  trycksaker, som icke iakttogo de former, som voro föreskrivna för det
  tryckta ordet, straffades med galärerna.
  
  Ett ringa straff i jämförelse härmed var den gängse tillintetgörelsen
  av det tryckta, som i enlighet med den allmänna åklagarens krav
  sönderrevs och brändes av bödeln.
  
  Det är ingen ringa ära att hava skött oppositionen mot ett sådant
  rättstillstånd.
  
  Voltaires strid för reform av straffrätten är mittpunkten i den
  rörelse, som under sista hälften av 1700-talet reste sig mot den gamla
  straffrätten och som ledde till dess fullständiga sammanstörtande
  under revolutionen. Först genom Voltaire fick denna rörelse fart. Som
  överallt, där det gällde att förklara medeltidens föråldrade former
  krig, upphävde han sig även här till anförare.
  
  Var och en som skrev mot det gamla rättsväsendet, sökte anknytning
  till Voltaire och sökte vinna samförstånd med honom. Var och en, som
  blev undertryckt genom detta rättsväsens stränghet eller genom de
  rättsvillfarelser, som härrörde därifrån, såg i honom sin beskyddare
  och räddare. Under det decennium, som ligger mellan hans död och
  revolutionens utbrott, verkade de lärdomar han förkunnat mäktigt
  vidare och om också under detta decennium dess energi tillväxer, så
  ökas icke dess omfattning. Man håller sig till de fordringar Voltaire
  uppställt. Alla trådar löpa här ut från honom och föra tillbaka till
  honom.
  
  Ty genom talrika verk, några hundrade flygskrifter, tiotusen brev
  påverkar han de högre stånden i alla civiliserade länder, det andliga
  ingalunda uteslutet; vidare furstar och furstinnor, kungars
  gunstlingar och älskarinnor, kardinaler och abbéer, fältmarskalkar och
  officerare och först och sist hela det skrivande folk, som växer upp
  efter honom, som lär av honom, som än bekämpar honom, än frigör sig
  ifrån honom, men som till slut fortsätter hans verk, till och med
  under oenighet med honom.
  
  Diderot, som väl är den störste av hans efterföljare, och som ofta
  blev illa berörd av hans begränsning som deist och av ensidigheten i
  hans goda smak, skrev under en sådan misstämning, att de alla voro
  skyldiga honom så oändligt mycket, att vad han än måtte säga eller
  göra, som väckte deras misshag eller motsägelse, allt måste förlåtas
  honom och glömmas, i betraktande av deras omätliga tacksamhetsskuld
  till honom.
  
  
  
  
             5. Zeus och Scapin. Voltaires verk en orkester.
  
  
  Voltaire var icke skapt av det ämne, varav det utbildas vad som
  Paludan-Müller i inledningen till Adam Homo har kallat »de blotte
  Helte med de bare Struber».
  
  Han är på samma gång gudomlig och skälmaktig, Zeus och Scapin. Innerst
  i honom bor en skämtare. Till och med när han är som djupast
  allvarlig, är all svulst, ja allt patos honom fjärran. Han kan skära
  tänderna av förbittring, men han deklamerar aldrig (i eget namn). Han
  dundrar icke, han hånar. Litteraturen, som förut varit en konst, blev
  för honom ett vapen. Och han gör bruk av sitt vapen, det dräpande
  hånet. Han var på sätt och vis en mycket klok och försiktig man, han
  var--som John Morley sagt om honom--för klok, för att någonsin kasta
  bort sin sköld. Men han kände, att om hans svärd en gång var draget,
  kunde han aldrig mera, så länge han ännu var i livet, sticka det i
  skidan. Han kastade icke, (som Horatius Cocles) bort sin sköld, utan
  skidan till sitt svärd. Hans samtida blevo upprörda intill märg och
  ben, när de sågo denna klingas blixtsnabba rörelser och hörde den susa
  i luften.
  
  Så äregirig Voltaire än var och så mycket han än höjde sig över sitt
  stånd, förstod han icke att som författare hävda sin personlighet. Han
  hade från första början litterära angripare och fiender. Han svarade
  dem alltför ofta, ja än mer, han släppte dem aldrig ur sikte; han
  fortsatte att på ett tröttande, för nutidens människor olidligt sätt
  fäkta mot dem. Han har mot sin vilja meddelat dem alla sin odödlighet.
  Deras namn återkommer som omkväde på flera hundrade ställen i hans
  livsverk, där man skulle tro honom vara sysselsatt med allting annat
  än med dem.
  
  Hans självhävdelse antog således icke aristokratiska former. Ständigt
  hetsad och utmanad kunde han med sitt retliga nervsystem, sitt
  överkänsliga temperament och sin stridslystna instinkt aldrig besluta
  sig för att låta sina motståndare behålla sista ordet. Han sökte och
  fick beständigt hämnd, var alltid krigare och som krigare obarmhärtig,
  stundom grym. Hans angripare voro visserligen i regeln både
  illasinnade och mindervärdiga, tarvliga och missundsamma; de ville
  komma sig upp, vinna rykte och ställa sig in hos de kyrkliga
  maktägande genom att överfalla honom, än från ett bakhåll, än från ett
  annat; somliga voro helt enkelt högmodiga, klerikala pedanter. Men
  deras angrepp väckte hos honom en sådan förbittring, att han ofta i
  sin strid med dem glömde sin kamp för ordets frihet och yrkade på
  Bastiljen, fängelse i Fort l'Evèque, galärerna för dem; ja han
  lyckades få en av dem för någon tid insatt i Bastiljen till straff för
  smädeskriveri.
  
  Hur långt han än var före sin tid och dess fördomar, delade han likväl
  åtskilliga av dessa fördomar. Åter och åter låter han, ehuru själv av
  borgerligt stånd, sina fiender höra, av hur ringa börd de voro; och
  han är ingalunda så noga med sanningen, när det gäller att göra dem
  löjliga och utsätta dem för ringaktning.
  
  Rättslösheten i Frankrike hade hos honom åstadkommit den vanan, att
  frånsäga sig författarskapet till sina verk--han har frånsagt sig i
  det närmaste alla sina arbeten med undantag av Henriaden och dikten om
  slaget vid Fontenoy--och denna vana hade den ogynnsamma inverkan på
  hans väsen, att han kom till att anse en lögn som ett i allmänhet
  fullt berättigat nödvärn. Icke ens under sina sista levnadsår
  betraktade han sannfärdighet i vad han sade eller gjorde till sitt
  försvar som en plikt.
  
  Han skrev den 19 sept. 1764 till D'Alembert angående le Dictionnaire
  philosophique (Den filosofiska ordboken): »Så snart den minsta fara är
  förhanden, ber jag vänligen att bli underrättad därom, på det jag må
  kunna frånsäga mig arbetet i alla offentliga blad med min sedvanliga
  troskyldighet och oskuld.»
  
  Denna brist i hans karaktär förringade hos hans samtida aktningen för
  honom. Men även om hans genius under hans levande liv icke hade
  alldeles rak rygg utan snarare en liten puckel, så var dock denna
  blott det fula fodralet till hans vingar.
  
  Han var därför trots allt enligt dåtidens yppersta mäns och kvinnors
  uppfattning förvisso en Zeus, vars olympiska hårprydnad, vars
  ambrosiska lockar enligt tidens stil utgjordes av en peruk. Men om han
  avtog peruken, så satt han där, såsom Houdons underbara staty av
  honom, ännu mer överlägsen, emedan det själfulla huvudet blev
  tydligare synligt i alla sina konturer, en dominerande centralgestalt.
  
  Det var hos honom, liksom ett halvt århundrade efter hans död hos
  Heine, något av tigerns lust att riva sönder den som retar honom, i
  förening med skrattfågelns tonrikedom och gasellens grace.
  
  Han hade emellertid den vackra egenskapen, att, till och med när han
  var som mest uppbragt och utslungade hotelser mot en eller annan
  avundsman, behövdes det blott, att denne kom i nöd eller vädjade till
  hans hjärta, för att han med ens skulle slå om. Liksom han lät blidka
  sig och vinnas av fadern till en man, som skulle straffas för det han
  sålt smädeskrifter mot honom, så var han också villig att öppna sin
  famn för Jean Jacques Rousseau, då ett (för resten falskt) rykte
  omtalades för honom, att denne, som nyss utgivit sina Lettres de la
  montagne (Brev från berget) mot honom, nu tydde sig till Ferney.
  
  Voltaires verk är en orkester, där den poetiska intelligensen innehar
  första stämman, den genialitet, som grundlägger kulturhistorien, den
  andra. De utföra melodien; hatet till grymhet och fördom utgör den
  övriga instrumenteringen; den personliga polemiken är blott
  piccola flöjten.
  
  Bolingbroke sade om Marlborough: »Han var en så stor man, att jag har
  glömt hans laster.»--Historikern får tyvärr icke gå så tillväga.
  
  
  
  
           6. Voltaire och naturvetenskapen. Naturvetenskaplig
                            syn på historien.
  
  
  Voltaire har sitt fotfäste i Frankrikes klassiska 1600-tal. Han tror
  på detta århundrades litterära och politiska storhet; han hyllar i
  allt väsentligt dess smak. Det är till och med överraskande, hur många
  rester det är kvar hos Voltaire av 1600-talets nästan sinnessjuka
  kunga-och adelsdyrkan. Det klassiska kungadömet och dess aristokrati
  vilade på den föreställningen, att ett fullkomlighetens tillstånd var
  uppnått. Krav på förändring måste då uppfattas som fräckt uppror mot
  den gudomligt kungliga världsordningen. Denna uppfattning hade sin
  majestätiska överstepräst i Bossuet.
  
  Aktuella ämnen voro på den tiden författarna förmenta. Efter Ludvig
  XIV:s död däremot röra sig alla samtal både om tillvarons och om
  dagens stora frågor: man talar om religion och historia, politik och
  finanser, krig och diplomati, icke blott som förut om den sista
  tragedien och den sista romanen.
  
  Voltaire gör stilen; den var ädel men akademisk, levande och muntlig,
  han ger det flyktiga, muntliga ordet relief och varaktig prägel.
  
  Voltaire förstod vad som i det beundrade sjuttonde århundradet skulle
  komma att fängsla eftervärldens blickar. Det var förvisso icke det,
  som mest sysselsatte samtiden: Ludvig XIV:s elegans, hans aptit, hans
  växlande älskarinnor, hans omvändelse till upprörande intolerans, hans
  plundrande generaler, hans fistel. Ehuru Voltaire är alltför svag för
  den glans, som omgav konungens person, var det litteraturen, som han i
  denna tidsålder satte mest värde på: Racine, Molière och Boileau,
  Corneille och Lafontaine; dock allra mest den icke franske man, som
  under äppleträdet i Woolsthorpe och senare under almarna i Cambridge
  utformade den moderna civilisation, som Kopernicus, Tycho Brahe,
  Kepler och Galilei hade grundlagt: Isaac Newton.
  
  Då under 1800-talets första hälft Voltaire blivit föremål för allmän
  ringaktning, då hans poesi ansågs föråldrad och hans kritik inskränkt,
  anförde man ständigt och jämt utanför Frankrike hans nedsättande ord
  om Shakespeare i brevet till Franska akademien. Man nämnde icke, att
  detta är ett brev från hans 82:dra år och uttryck för en åldrings
  envishet och avundsjuka. Man framhöll aldrig, att det dock icke var
  någon annan än Voltaire, som i sin ungdom infört Shakespeare i
  Frankrike, som översatt och bearbetat honom. Trots dess hetsiga
  överdrifter, motsvarar detta brev i Voltaires liv i grund och botten
  alldeles det, som i Goethes liv hans ålderdoms avhandling Shakespeare
  und kein Ende (Shakespeare och ingen ända på Shakespeare) betyder. Och
  ingenting gjorde Voltaire så populär i Frankrike som detta brev.
  
  Shakespeare kunde Voltaire kritisera. För Newton böjde han sig
  obetingat. Voltaire var i Frankrike den förste, som intogs av
  hänförelse för Newton och som klargjorde hans betydelse, liksom han
  överhuvud var den förste som begrep vilken omvälvning den nyvaknande
  naturvetenskapen innebar.
  
  I undrets ställe satte han lagen. Och för naturvetenskapens sol
  förskingrades spöken och andar. Naturvetenskapen släckte de bål, varpå
  kättare, judar och häxor blevo levande brända. Den sprängde de
  sinnessjukas och negrernas bojor. Den erövrade jorden på annat och
  grundligare sätt, än någon romersk kejsare eller någon hunnerkonung
  förmått. Men frågar man, var forskaren i Europas skönlitteratur först
  stöter på den naturvetenskapliga grundåskådningen, så lyder svaret,
  till och med från naturvetenskapsmännens läppar (från en Du Bois
  Reymond): Hos Voltaire.
  
  Frankrike stod på Voltaires tid i fråga om naturvetenskaperna hundrade
  år efter England. År 1686, då Newton förelade Royal Society sina
  Principia mathematica, utvecklade Voltaires förtjänstfulle föregångare
  Fontenelle i sina berömda samtal »La pluralité des mondes» (Världarnas
  mångtalighet) Cartesius' virvellära, som Newton gjort slut på. Ännu
  tjugufyra år senare försvarade Fontenelle denna lära i ett minnestal
  över Newton. Den behärskade i Frankrike Versailles och Paris,
  akademikerna och jesuiterna, som hade undervisningen i sin hand.
  
  Hur stora resultat än Cartesius hade nått i matematiken och i den rena
  filosofin, i fysiken hade han blott åstadkommit gissningar, gripna ur
  luften, om tyngdens orsaker, om ljusets natur, om ebb och flod.
  Magnetens verksamhet förklarade han ur skruvformiga molekylers
  virvelrörelser.
  
  Voltaire skrev sina Eléments de la philosophie de Newton (Elementen av
  Newtons filosofi)--som icke utgöra ett utdrag ur Newtons verk, utan en
  självständig utveckling av hans upptäckter i optik och astronomi.
  Kanslern d'Aguesseau vägrade tillstånd att trycka boken. Den kom ut i
  Holland. Voltaire erövrade hovet och adeln, damerna och abbéerna från
  Fontenelle, fattliggjorde de nya idéerna om tyngdlagen, om
  ljusstrålarnas brytning, avlägsnade massor av villfarelser och banade
  sålunda väg för D'Alembert och Lavoisier.
  
  Han hade som naturvetenskapsman säkrare blick för vissa
  naturföreteelsers väsen än själva Réaumur och Euler och var i sina
  aningar och förmodanden långt före sin tid, fast han blev hämmad i sin
  forskning genom kemins dåtida låga ståndpunkt och genom omöjligheten
  av att noggrant kunna mäta och väga krafter och vikter. Han höjde sig
  med full självständighet över de naturvetenskapliga och metafysiska
  villfarelser, som på hans tid uppburos av de största namn (som
  Cartesius och Leibnitz). Det sunda människoförståndet, som hos honom
  var så utvecklat att det blev till geni, satte honom i stånd att
  genomskåda och skingra hjärnspöken och i stället bygga på
  erfarenheten.
  
  Hans begränsning röjer sig även på naturvetenskapens område där,
  varest det sunda människoförståndet även i sin högsta utveckling icke
  räcker till. Han kunde då och då höja sig över själva Buffon, när
  denne hängav sig åt tron på en fantastisk uravling, och Voltaire
  utöste sitt hån över den föregivna maskart, som skulle genom
  självalstring uppstå ur mjöl och köttsaft. Men med sin alltför stora
  böjelse att anse det omedelbart självklara, det påtagliga, såsom det
  enda trovärdiga, kom han att betrakta försteningarna som tillfälliga
  bildningar, ehuru redan renässansens genialiske krukomakare, Bernard
  de Palissy, hade förstått deras verkliga natur. Och i sin i och för
  sig berättigade otro i fråga om bibelns syndaflodsmyt, som man ville
  bevisa genom de på berg funna skalen av musslor underkände han den
  riktiga, geologiska uppfattning, som Goethe längre fram fann så
  naturlig. I stället hade han i skarp motsats mot Goethe öppen blick
  för Newtons matematiska fysik, och tillägnade sig den induktiva
  forskningsmetoden.
  
  I ett stort antal fall, där Voltaire drog det rätta i tvivelsmål,
  berodde detta endast därpå, att det för att vederlägga hans
  invändningar krävdes ännu ett århundrade av de mest djupgående
  forskningar; som t. ex. när han förkastade läran om energiens
  oförstörbarhet, enär vid oelastiska kroppars sammanstötning kraft går
  förlorad och emedan hos djuren uppstår kraft. Så var också hans samtid
  och han själv sysselsatt med det spörsmålet, varifrån kraften kom, när
  det av en gnista uppstod en brand.
  
  Voltaire hade i Cirey fysiska apparater och dåtidens kemiska
  hjälpmedel, laboratorium och mörkrum. Han var den förste, som utförde
  ett av Newton antytt, icke oviktigt optiskt försök. Han stod genom sin
  iakttagelse, att om man blandar lika viktmängder av olika vätskor med
  olika temperatur, så erhåller blandningen icke medeltemperaturen
  mellan de olika vätskornas temperaturer, vid tröskeln till upptäckten
  av kropparnas specifika värme.
  
  Och han hade blott behövt fullfölja sina tankar om metallernas
  förkalkning och luftens sammansatta natur en smula längre för att
  upptäcka syret och syrsättningen, upptäckter som först gjordes av
  Scheele år 1774, fullt 24 år senare. Därför ha också 1800-talets
  naturvetenskapsmän uttalat den största aktning för Voltaires kemiska
  forskningar.
  
  Det var naturvetenskapen, som satte honom i stånd att ådagalägga
  skillnaden mellan dåtidens krigshistoria och den kulturhistoria, som
  han skapade. I hundratal av hans kritiska försök och brev framträder
  den naturvetenskapliga grundtanken, uttalad med käckhet och klarhet.
  Som historiker och poet såg han, tack vare sin andes smidighet,
  händelserna ömsom från den allmänna jordiska synpunkten (som i Karl
  den tolftes historia), ömsom från den överjordiska, från vilken
  jorden tar sig ut som ett klot bland de andra (som t. ex. hans Essai
  sur les moeurs och i Micromégas).
  
  En historieforskning, grundad på naturvetenskap som Voltaires, visar
  ynkligheten av mänsklighetens hittillsvarande krigshistoria, referatet
  om den eviga striden om några remsor land, och mindervärdigheten av
  dess kyrkohistoria, denna sorgliga berättelse om mänsklighetens
  feberdrömmar angående högre väsendens vistelseort och uppenbaringar,
  vilket allt smyckas med namnet religion.
  
  Sedan Erasmus' tid hade ingen hatat och avskytt krig så som Voltaire.
  
  Han har berättat oss de omständigheter, som ledde honom till
  historiens filosofi. Madame du Châtelet sade en dag till honom, att
  hon (som var framstående i matematik och fysik) hade en verklig
  motvilja för historia. »Vad har jag, en fransk kvinna, som lever på
  min landtegendom, för nytta av att veta, att Egil följde efter Håkan i
  Sverige, eller att Ottoman var en son av Ortozul i Turkiet? Jag har
  med nöje läst grekernas och romarnas historia, som erbjöd mig stora,
  fängslande bilder. Men jag har aldrig varit i stånd att läsa något
  modernt folks historia till slut: Massor av små tilldragelser utan
  sammanhang, en mängd fältslag, som ingenting betyda.»
  
  Voltaire svarade, att historien knappast skulle medföra tidsförlust,
  om man skar bort alla de enskildheter, som äro så tråkiga och otroliga
  och höll fast vid de stora drag, som dessa detaljer dölja. Dessa drag
  skulle då måla sedernas tillstånd; det förra kaos skulle förvandlas
  till en målning, och vi skulle i stället för en brokig mängd av namn,
  årtal och fabler, få själva människoandens historia.
  
  För honom voro lagar, konst, litteratur, seder historiens
  huvudföremål; de detaljer åter, som icke leda till något, fann han
  vara blott en onödig ballast, som bör avlägsnas. Sålunda blev han den
  moderna kulturhistoriens skapare.
  
  
  
  
                         7. Voltaire som diktare.
  
  
  Det var icke som historiker utan som diktare Voltaire åtnjöt det
  största anseendet i sin samtid. Hans förmåga att skriva vers var
  medfödd; han skrev ypperlig vers redan som gosse och fortsatte därmed
  ännu som åldring. Ingen har överträffat honom i den huvuddygd hos
  skriftställaren, som kallas fyndighet, varken på vers eller prosa. Men
  det är i hans bästa vers dessutom en viss intagande melodi, som
  varslar om den, som hundrade år senare hos Lamartine vann människornas
  hjärtan.
  
  Samtiden överskattade Voltaire som diktare. För Fredrik den store
  liksom för Katarina den andra var han som epiker större än Homer och
  fullt jämbördig med Virgilius och Ariosto. Numera räkna vi icke med
  honom som episk diktare. Som lyriker sattes han av samtiden i jämbredd
  med Horatius, med vilken han dock icke kan jämföras. Det är hans
  korta, epigrammatiska dikter, som vi i våra dagar skatta högst. Dessa
  och hans små filosofiska romaner, hans kvicka och fantastiska
  skälmerier i berättande form, i samtalsform och i brevform äro som
  konstverk det mest fulländade han frambragt och det som skall leva.
  
  Candide torde vara odödlig genom sin intensiva och genomförda drift
  med Popes och Leibnitz' obegränsade belåtenhet med världsordningen och
  sin överdådigt uppsluppna skildring av, hur det på denna jord går den
  tillitsfulle och trosvisse.
  
  Som tragiker och överhuvud som dramatisk författare bildar Voltaire i
  franska litteraturen övergången från Racine till Victor Hugo. Hans
  skådespel bli, sedan han lämnat sin ungdoms tragedier bakom sig, mer
  och mer vältaliga melodramer som Victor Hugos, endast i klassisk stil.
  Hur stor än Voltaires komiska förmåga var, vilken överdådig rikedom
  på kvickhet han än ägde utanför scenen, saknade han dock som
  komediförfattare verklig begåvning och han har icke frambragt ett enda
  lustspel, som står vid lag. Den som vill njuta hans kvickhet, som
  endast kan jämföras med jordens allra kvickaste mäns, och som
  överträffas av ingens, bör icke söka den i hans arbeten för teatern.
  
  Horace Walpole har sagt: Världen är en komedi för den som tänker, en
  tragedi för den som känner.
  
  Som Voltaire både tänkte och kände, var han än satirisk gentemot
  låghet och löjlighet, än skräckslagen inför den tyranniska fanatismens
  förbrytelser.
  
  Han var den hänsynslöse och oförsynte hånaren med den djävulska
  kvickheten, som förvandlade sig till ljusets ängel, själva den store
  Lucifer. Och som sådan ingav han vördnad till och med hos föga
  känsliga män och kvinnor.
  
  Då Katarina av Ryssland beträdde det rum i Petersburg, där man
  uppställt Voltaires böcker, som hon efter hans död hade köpt, bugade
  hon sig djupt inför hans porträtt och sade till Voltaires sekreterare,
  Vagnière: »Denne man har jag att tacka för allt vad jag vet och allt
  vad jag är.»
  
  Till hertigen av Ligne sade hon några år senare: »Jag har velat dra
  nytta av edra begåvade män på -istes (encyklopedisterna); jag har
  prövat dem; jag har låtit dem komma hit, har emellanåt brevväxlat med
  dem; de ha tråkat ut mig och de ha icke förstått mig. Där var endast
  min gode beskyddare, Voltaire. Vet ni, att det är han, som bragt mig
  på modet. Han har rikligt belönat mig genom det nöje jag haft av att
  läsa honom och han har lärt mig ofantligt mycket, under det han roade
  mig.»
  
  För henne var Voltaire berömmets utdelare, själva Famas basun.
  
  
  
  
               8. Voltaire och Luther. Voltaire och Faust.
  
  
  Voltaire var visserligen icke stor som Michelangelo eller djup som
  Spinoza eller människoskapare som Molière.
  
  Men jämför honom med Luther! Luther är än i dag tilldragande genom sin
  urkraftiga natur, sin äkta folklighet och sin ursprungliga strävan
  efter att finna sanningen. Han var och förblev dock vidskeplig som en
  munk eller bonde. Voltaire var på åtskilliga punkter begränsad, men
  från vidskepelse var han fri. Luther var med nödvändighet ofördragsam
  och blev det allt mer och mer. Voltaire var trots sin reformatoriska
  lidelse, som icke stod tillbaka för Luthers, toleransens store
  förkunnare. Luther hade med all sin fordran på naturens rätt gentemot
  naturstridig, katolsk askes intet begrepp om naturvetenskap. Voltaire
  var en naturforskare av rang, som nådde så långt det i hans tidsålder
  var möjligt.
  
  I jämförelse med det inflytande Voltaire utövat, åstadkom det, som
  utgick från Luther, väl ett djupare uppror i sinnena, men det var
  inskränkt och inskränkande. Luther _har_ frigjort. Voltaire frigör
  ännu.
  
  För den allmänna meningen står han den dag i dag är som den store
  hånaren. Under den senare hälften av hans liv såg redan hans samtid
  annorlunda på honom. Grevinnan de Genlis, vilken som ivrig katolik
  hyste djup ovilja mot Voltaire, men dock liksom hela världen besökte
  honom i Ferney, skrev om honom: »Hans porträtter och byster likna
  honom förträffligt; men ingen konstnär har återgivit hans ögon. Jag
  väntade att finna dem strålande och fulla av eld--och de hade
  verkligen den mest själfulla blick jag någonsin sett. Men det var på
  samma gång något sammetsmjukt hos dem--en obeskrivlig blidhet.»
  
  Samma dam skrev sedan hon sett anläggningarna vid Ferney: »Han är här
  större än i sina böcker; ty man iakttar överallt en genialisk godhet.
  Och man kan icke tänka sig, att samma hand, som skrivit så mycket
  ogudaktigt, falskt och styggt, uträttat så mycket ädelt, förståndigt
  och nyttigt. Han visade oss främlingar sin by, underrättade oss
  enkelt och naturligt om allt, som han uppfört och satt i verket, och
  syntes dock ingalunda berömma sig därav. Jag känner ingen, som vore i
  stånd till detsamma.»
  
  Är det inte märkvärdigt, att Voltaire slutar, såsom Goethes Faust 70
  år senare drömmer om att sluta, som den store herre, som utbreder
  välsignelse åt alla håll till innebyggarna i en fri och lycklig
  koloni, som han själv har anlagt?
  
  När man står i foyern till Théâtre français, i detta rum, som under
  några århundraden varit en av det andliga Europas brännpunkter, så ser
  man alla Frankrikes större och mindre dramaturger längs väggarna i
  ypperliga byster, en hel andens här i marmor. Men i den första stora
  salen i mitten, ovanför den spegel, vid vilken Corneilles och Molières
  byster stå, är där en enda, allt behärskande staty, Houdons berömda
  bildstod av den sittande Voltaire, som höjer sig över alla bysterna
  med detta obeskrivliga leende och denna kloka hand, med dess grepp om
  stolskarmen.
  
  Detta var visserligen icke mannens ställning i levande livet. Han var
  faktiskt hela sitt liv igenom förvist från Paris, lika avskydd av
  Ludvig XVI som han varit av Ludvig XV; och då han under sitt besök dog
  i Paris, var det omöjligt att erhålla tillstånd att begrava honom där.
  Han hade alltid hyst fruktan för att hans lik skulle kastas i
  rackarens grop. I hans ungdom, då prästerskapet nekade hans nära
  väninna, den sköna och ädla skådespelerskan Adrienne Lecouvreur, en
  grav, hade han skrivit de berömda raderna:[5]
  
      Ack, skall jag alltid se mitt stackars arma land,
      som ej vet, vad det vill, vad det beundrar skända,
      och sed och lag alltjämt emot varandra vända
      och franska lynnet snärjt av våldsmakt utan ända
      vidskeplig fördoms band?
  
  Då han dog, nekades också honom en grav, och det
  lilla, avmagrade liket undgick att genast bli kastat i en
  eller annan grop endast därigenom, att hans systerson i
  djupaste hemlighet lät föra det till klostret Sceslières i
  Champagne, där man genom överrumpling och oskyldigt
  bedrägeri lyckades dölja den enkla kistan i en källare, och
  där priorn sedermera fick sitt avsked, emedan han givit
  den en plats.
  
  Där stod kistan utan inskrift i tretton år. Så infördes i
  juli 1791 under revolutionen sarkofagen, dragen av tolv
  vita hästar, högtidligt i Paris. Den blev mottagen med en
  hyllning, som Paris varken förr eller senare bevisat någon
  kungs eller kejsares. Då Napoleons kista ett halvt århundrade
  senare fördes hem från S:t Helena, var hänförelsen
  icke på långt när så stor.
  
  Men år 1814 bröt sig en flock unga reaktionärer in i
  Pantheon, öppnade kistan, stoppade Voltaires benkotor i en
  säck, körde dem i dimma och mörker till en avskrädesplats
  och grävde ned dem, så att man sedan aldrig kunnat
  finna dem.
  
  På avskrädesplatsen hamnade således till slut de kroppsliga
  kvarlevorna av den man, som för sin samtid länge
  stod som dess största ande, som under revolutionstiden
  betraktades som mer än en halvgud, och som eftervärlden
  anser tillhöra icke blott litteraturhistorien utan världshistorien.
  
  
                                FOOTNOTES:
  
  [Footnote 5: Övers. av Hj. L.]
  
  
  Av Verdandis Småskrifter hava hittills utkommit =261 häften=.
  
  Varje häfte kostar 1 kr.
  
  
       1. =Om människans ursprung= av lektor _G. Adlers_. 1888. 5:e
       uppl. 18.
  
        2. =I vår befolkningsfråga= av prof. _Hjalmar Öhrvall_. 1917.
  
        3. =Koranen, Muhammedanernas bibel=, av prof. _H. Almkvist_.
        4:e uppl. 18.
  
        4. =Nutidens arbetssätt= av byråingenjör _Karl af Geijerstam_.
        3:e uppl. 07.
  
        5. =Om överläggningar och beslut=, en hjälpreda, av _Axel
        Svenson_. 13:e uppl. 19.
  
        6. =Istiden= av prof. _A. G. Högbom_. 5:e uppl. 19.
  
        7. =Lars Johan Hierta= av bibliotekarien _Harald Wieselgren_.
        2:a uppl. 08.
  
        8. =Skolans ställning till religionsundervisningen i Sverge
        och andra länder= av _Anna Whitlock_. 2:a uppl. 06.
  
        9. =Skatterna till staten= av red. _Harald Sohlman_. 2:a uppl.
        03.
  
        10. =Från människosläktets barndom= av _Ellen Key_. 4:e uppl.
        20.
  
        11. =Den industriella arbetarfrågan= av _Gustaf Siösteen_. 89.
        2:a uppl. 04.
  
        12. =Husdjurens skötsel= av folkhögskolläraren _J. F.
        Hallenborg_. 3:e uppl. 13.
  
        13. =Tillståndet i Frankrike före revolutionen 1789= av _O. v.
        Zweigbergk_. 4:e uppl. 14.
  
        14. _Voltaire och hans strid mot fördomarna i religion och
        samhälle_ av _Hellen Lindgren_. 4:e uppl. 15.
  
        15. =Om tanke- och yttrandefrihet= av _John Stuart Mill_.
        Övers. av prof. Hj. ~Öhrvall~. 4:e uppl. 14.
  
        16. =Jorden och solsystemet= av prof. _Karl Bohlin_. 4:e uppl.
        14.
  
        17. =Om pängar= av bankfullmäktig _E. Meyer_. Övers. och
        bearb. av bankdir. ~Johan Lilliehöök~. 2:a uppl. 02.
  
        18. =Giordano Bruno=, en tankefrihetens martyr, av _Joh.
        Bergman_. 3:e uppl. 07.
  
        19. =Syndafloden=, efter Edv. Suess, av prof. _Gunnar
        Andersson_. 3:e uppl. 08.
  
        20. =Den politiska rösträtten= av fil. dr _David Bergström_.
        90. 6:e uppl. 05.
  
        21. =Färgernas betydelse i djur- och växtvärlden= av _G.
        Steffen_. 2:a uppl. 05.
  
        22. =Den stora franska revolutionen= av red. _O. v.
        Zweigbergk_. 4:e uppl. 15.
  
        23. =Om förebyggande av eldfara och om eldsläckning= av _E.
        Wavrinsky_.
  
        24. =Karl Ivarsson och lantmannapartiet= av litteratör _Emil
        Svensén_.
  
        25. =Huru böra mejerierna betala mjölken?= av _K. F. Lundin_.
  
        26. =Folkbildningspolitikern Adolf Diesterweg= av _Fridtjuv
        Berg_.
  
        27. =Socialdemokratin=, _dess uppkomst och utveckling_, av
        _Ax. Danielsson_. I. 2:a uppl. redig. av _Hj. Branting_. 09.
  
        28. =Socialdemokratin=, _dess uppkomst och utveckling_, av
        _Ax. Danielsson_. II. 2:a uppl. redig. av _Hj. Branting_. 09.
  
        29. =Församlingsrätten= av v. häradshövding _Karl Staaff_. 91.
        2:a uppl. 06.
  
        30. =Språket, dess liv och ursprung= av fil. dr _Karl
        Ljungstedt_. 3:e uppl. 20.
  
        31. =Likbränning eller begravning?= av ingenjör _Per Lindell_.
        3:e uppl. 08.
  
        32. =Slumpen.= Något om sannolikhetsberäkn. av fil. dr _I.
        Damm_. 2:a uppl. 10.
  
        33. =Normalarbetsdagen= av prof. _Gust. F. Steffen_. 2:a uppl.
        07.
  
        34. =Finland= av bibliotekarien _Harald Wieselgren_. Med
        karta. 2:a uppl. 08.
  
        35. =Moralens utveckling= av _E. Key_. 3:e uppl. 11.
  
        36. =Om rättstavningen= av _E. H. Lind_. 2:a uppl. 17.
  
        37. =Irland och Parnell= av _O. W. Ålund_.
  
        38. =Om testamente= av juris kand. _Bernt E. Drakenberg_. 92.
        2:a uppl. 07.
  
        39. =Konstgjorda gödselämnen= av agronom _G. Berglund_.
  
        40. =Industrin och kvinnofrågan= av övering. _S. A. Andrée_.
        2:a uppl. 08.
  
        41. =Elden= av doc. _Wilhelm Palmær_. 2:a uppl. 12.
  
        42. =Rättskrivningens grunder= av prof. _Adolf Noreen_. 2:a
        uppl. 20.
  
        43. =Kolumbus= _och upptäckandet av Amerika_ av prof. _Karl
        Ahlenius_. 2:a uppl. 13.
  
        44. =Robert Burns= av _Gust. Fröding_. 2:a uppl. 10.
  
        45. =Socialismen= av _Hj. Branting_. 3:e uppl. 08.
  
        46. =Modersmålet= _och dess utvecklingsskeden_ av _K.
        Ljungstedt_. 93. 4:e uppl. 20.
  
        47. =Den svenska nykterhetsrörelsen= av prof. _Joh. Bergman_.
        3:e uppl. 05.
  
        48. =Kulturkampen mellan semiter och indoeuropéer= av doc.
        _K. L. Tallqvist_.
  
        49. =Fredsrörelsen= av _Anna B. Wicksell_. 2:a uppl. 12.
  
        50. =Billigare järnvägsresor= av _K. Trotsig_. 94.
  
        51. =Husdjurens yttre sjukdomar och deras behandling= av _J.
        Vennerholm_. 2:a uppl. 13.
  
        52. =Växternas skyddsmedel emot yttervärlden= av prof. _B.
        Lidforss_. 2:a uppl. 09.
  
        53. =Almanackan och tideräkningen= av prof. _C. V. L.
        Charlier_. 2:a uppl. 11.
  
        54. =Om naturkrafternas växelverkan= av _Helmholtz_. 95. 3:e
        uppl. 20. Övers. av _Hj. Öhrvall_.
  
        55. =Individualism och socialism= av _Ellen Key_. 3:e uppl.
        10.
  
        56. =Progressiv beskattning= av prof. _K. Wicksell_. 2:a uppl.
        03.
  
        57. =Slaveriet i antiken= av prof. _Joh. Bergman_. 96. 2:a
        uppl. 05.
  
        58. =Häxeriet och häxeriprocesserna= av med. dr _A. Nyström_.
        2:a uppl. 07.
  
        59. =Om psykisk uttröttning= av prof. _Hj. Öhrvall_. 3:e uppl.
        06.
  
        60. =Norge= av _Harald Wieselgren_.
  
        61. =Folkundervisningens anpassning till den moderna kulturen=
        av läraren _M. Ohlsson-Hörle_. 2:a uppl. 09.
  
        62. =Hur den svenska folkskolan kom till= av fil. d:r _Karl
        Linge_. 97.
  
        63. =Om tobak= av _C. G. Santesson_. 2:a uppl. 08.
  
        64. =Våra torvmossar= av prof. _R. Sernander_. 3:e uppl. 16.
  
        65. =Om naturvetenskapernas betydelse för världsåskådningen=
        av _Karl af Geijerstam_. 2:a uppl. 04.
  
        66. =Om sjukdomar hos sädesslag= av lekter _Karl Starbäck_.
        2:a uppl. 09.
  
        67. =Bildning= av _Ellen Key_. 5:e uppl. 19.
  
        68. =Astronomi och kultur= av prof. _C. V. L. Charlier_. 2:a
        uppl. 06.
  
        69. =Sverges inre tillstånd under Karl XII= av _Hugo Larsson_.
        2:a uppl. 07.
  
        70. =Bergens uppkomst= av prof. _Carl Wiman_. Med 22 fig. 3:e
        uppl. 13.
  
        71. =Spanien och Kuba= av _E. Svensén_. 98.
  
        72. =Om Norrlands näringar= av prof. _A. G. Högbom_. 2:a uppl.
        08.
  
        73. =Förfalskningar av närings- och njutningsmedel= av _John
        Landin_. 2:a uppl. 11.
  
        74. =Gladstone= av _Gustaf Siösteen_. 99. 2:a uppl. 10.
  
        75. =Om skidor och skidlöpning= av prof. _L. A. Jägerskiöld_.
        2:a illustr. uppl. 04.
  
        76. =Om insjöfisket och insjöfiskaren= av _Carl Cederström_.
        2:a uppl. 10.
  
        77. =Skönhet för alla= av _Ellen Key_. 5:e uppl. 13.
  
        78. =Om arbetarnas konsumtionsföreningar= av _G. H. v. Kock_.
        2:a uppl. 02.
  
        79. =Några ord om Berzelius= av prof. _H. G. Söderbaum_. 2:a
        uppl. 15.
  
        80. =Om stjärnornas natur= av fil. dr _N. V. E. Nordenmark_.
        2:a uppl. 10.
  
        81. =Olika slag av fortplantning inom djurriket= av _L. A.
        Jägerskiöld_. 2:a uppl. 08.
  
        82. =Om lapparna i Sverge= av prof. _K. B. Wiklund_. 2:a uppl.
        10.
  
        83. =Vad bör Pettersson kalla sig?= En bok om släktnamn av _K.
        Trotzig_. 2:a uppl. 09.
  
        84. =Renlighet och frisk luft= av prof. _Hjalmar Öhrvall_. 3:e
        uppl. 09.
  
        85. =Om skogsodling= av _G. v. Paykull_.
  
        86. =Sagoskalden Hans Christian Andersen= av _H. Lindgren_.
        2:a uppl. 06.
  
        87. =Det svenska språket i Amerika= av fil. d:r _Gustav
        Andreen_. 1900.
  
        88. =Om fosterutvecklingen= av prof. _J. Aug. Hammar_. I. 3:e
        uppl. 19.
  
        89. =Om fosterutvecklingen= av prof. _J. Aug. Hammar_. II. 3:e
        uppl. 19.
  
        90. =Victor Hugo= av _Rich. Steffen_. 2:a uppl. 20.
  
        91. =Ur bokens historia= av _H. Schück_. 2:a uppl. 12.
  
        92. =Vår bokhandels barndom= av _H. Schück_.
  
        93. =Författningsstriden i Finland= av red. _Valfrid
        Spångberg_.
  
        94. =Människans inälvsmaskar= av fil. dr _J. Erikson_. 2:a
        översedda och tillökade uppl. 19.
  
        95. =Om Individualitetens betydelse för det allmänna bästa= av
        _Stuart Mill_. 2:a uppl. 01.
  
        96. =Fornskandinaviska upptäcktsfärder= av _Karl Ahlenius_.
  
        97. =Ur de djurfångande växternas liv= av lektor _K.
        Starbäck_. 2:a uppl. 22.
  
        98. =Råd och anvisningar till Sverges insjöfiskare= av dr _C.
        Cederström_.
  
        99. =Fredsrörelsen på 1890-talet= av _Anna B. Wicksell_.
  
        100. =Adolf Hedin= av _V. Spångberg_. 2:a uppl. 12.
  
        101. =Om vården av späda barn= av stadsläk. _R. v. Post_. 5:e
        uppl. 22.
  
        102. =Om villkorlig dom= av _A. Rydin_.
  
        103. =De engelska rösträttsreformerna= av _Gustaf Siösteen_.
        02.
  
        104. =Träldomen i Norden= av _E. Semmarin_. 2:a uppl. 14.
  
        105. =Vår kropps egna skyddsmedel mot bakterier= av _A.
        Stecksén_.
  
        106. =Gustaf Frödings skaldskap= av dos. _Ruben G:son Berg_.
        3:e uppl. 14.
  
        107. =Den svenska arbetareskyddslagstiftningen och
        yrkesinspektionen= av jur. kand. _G. Stjernstedt_.
  
        108. =Anders Fryxell= av _J. Bergman_.
  
        109. =Allianser mellan arbetare och arbetsgivare= av prof. _K.
        Wicksell_.
  
        110. =Om folkbibliotek= av _A. Steenberg_.
  
        111. =Bad är hälsa= av dr _R. v. Post_. 03. 2:a uppl. 08.
  
        112. =Runeberg= av prof. _O. Sylwan_. 3:e uppl 21.
  
        113. =Rättigheter och skyldigheter gentemot statskyrkan= av
        juris kand. _Georg Stjernstedt_. 2:a uppl. 07.
  
        114. =Striden om den danska statsförfattningen 1866-1901= av
        _P. Munch_.
  
        115. =Ryggradsdjurens närmaste förfäder= av fil. lic. _L. G.
        Andersson_.
  
        116. =Handledning vid elementära dissektioner. I. Däggdjuren=
        av prof. _J. Aug. Hammar_. 3:e uppl. 21.
  
        117. =Råd och anvisningar beträffande hönsens skötsel= av
        _Joh. Byman_. 2:a uppl. 17.
  
        118. =De veneriska sjukdomarnas betydelse= av prof. _E.
        Welander_. 2:a uppl. 07.
  
        119. =Åkerjorden= av _A. G. Kellgren_. 04.
  
        120. =Om läsning= av _Georg Brandes_. 3:e uppl. 22.
  
        121. =Om anstaltsvård av sinnessjuka= av prof. _Frey Svenson_.
  
        122. =Ett modernt renhållningssystem= av dr _R. v. Post_. Med
        22 fig.
  
        123. =Regeringsformen= av _C. G. Bergman_.
  
        124. =Skråtvånget= av _E. Sommarin_.
  
        125. =Det skönas problem= av _Rich. Bergh_. 3:a uppl. 09.
  
        126. =De i Sverge i stort odlade kulturväxterna= av _A. G.
        Kellgren_.
  
        127. =Kort översikt av vårt livförsäkringsväsende= av _S. v.
        Sneidern_. 05.
  
        128. =De smittosamma sjukdomarna och hemmen.= I. Av dr _R. v.
        Post_. 2:a uppl. 15.
  
        129. =Socialiststaten och nutidasamhället= av prof. _Knut
        Wicksell_. 2:a uppl. 13.
  
        130. =Handledning vid elementära dissektioner.= II. =Fåglarna=
        av prof. _J. Aug. Hammar_. 2:a uppl. 15.
  
        131. =Ett hem, dess byggnad och inredning= av prof. _R.
        Östberg_. 5:e uppl. 21.
  
        132. =De smittosamma sjukdomarna och hemmen.= II. Av dr _R. v.
        Post_. 2:a uppl. 15.
  
        133. =Språkforskningens strid mot gällande dogm= av _H.
        Almkvist_.
  
        134. =Nordisk folktro och fornnordisk religion= av prof. _H.
        Schück_. 2:a uppl. 11.
  
        135. =C. Larsson= av _G. Nordensvan_. 06. 2:a uppl. 08.
  
        136. =Bruno Liljefors= av _Tor Hedberg_. 2:a uppl. 08.
  
        137. =Anders Zorn= av _Tor Hedberg_. 2:a uppl. 08.
  
        138. =Naturminnesmärken och naturskydd= av prof. _Rutger
        Sernander_. 2:a uppl. 21.
  
        139. =Tänderna och deras vård= av tandläkare _Alb.
        Lenhardtson_. 2:a uppl. 09.
  
        140. =Henrik Ibsen= av _T. Fogelqvist_. 2:a uppl. 14.
  
        141. =Om rudimentära organ hos människan som bevis för hennes
        ursprung= av prof. _Hj. Öhrvall_. 2:a uppl. 11.
  
        142. =Första kammaren i Sverge och andra länder= av redaktör
        _V. Spångberg_.
  
        143. =Det internationella hjälpspråksproblemet= av fil. dr _H.
        B. Goodwin_. 07.
  
        144. =Kommunal rösträtt i Sverge= av fil. kand. _E. J:son
        Thulin_. 2:a uppl. 08.
  
        145. =Kommunal rösträtt i utlandet= av fil. kand. _E. J:son
        Thulin_.
  
        146. =Våra vanligaste främmande ord= med uttal och förklaring
        av doc. _O. Östergren_. 5:e uppl. 14.
  
        147. =Om lösningar.= Ett kapitel ur den moderna kemien av _G.
        Starek_. 2:a uppl. 17.
  
        148. =Kristendom och moral= av prof. _Edv. Westermarck_. 2:a
        uppl. 13.
  
        149. =Religion och magi= av prof. _Edv. Westermarck_. 2:a
        uppl. 20.
  
        150. =Jordreformen= av _Sven Brisman_.
  
        151. =Vattnet= av fil. d:r _H. Sandqvist_. 2:a uppl. 22.
  
        152. =Massornas själsliv och andlig smitta= av prof. _B.
        Gadelius_. 2:a uppl. 12.
  
        153. =Om besatthet och talande med tungomål= av prof. _B.
        Gadelius_. 2:a uppl. 12.
  
        154. =Sinnessjuka och sinnessjukvård= av prof. _B. Gadelius_.
        08.
  
        155. =Förbrytaren och samhället= av prof. _B. Gadelius_.
  
        156. =De gammaltestamentliga böckernas tillkomst= av prof. _H.
        Schück_. 2:a uppl. 13.
  
        157. =Den israelitiska litteraturens utveckling= av prof. _H.
        Schück_. 2:a uppl. 20.
  
        158. =Telegrafering utan tråd= av civilingenjör _Max
        Grenander_. 2:a uppl. 12.
  
        159. =Kyrkan och prästen enligt Sverges tidigaste lagar= av
        fil. dr _Arnold Bratt_.
  
        160. =Jesu liknelser= av doc. _Sven Lönborg_.
  
        161. =Paulus= av doc. _Sven Lönborg_.
  
        162. =Fredsrörelsen och kulturen= av _E. Key_.
  
        163. =Språk i språket= av _Gustaf Cederschiöld_. I. =Översikt
        av stilarna.= 09. 3:e uppl. 20.
  
        164. =Språk i språket= av _Gustaf Cederschiöld_. II.
        =Stilgranskning.= 3:e uppl. 20.
  
        165. =S. A. Andrée.= En levnadsteckning.
  
        166. =Charles Darwin= av lektor _Gottfrid Adlerz_. 2:a uppl.
        09.
  
        167. =Om kycklingens utveckling i ägget= av prof. _J. Aug.
        Hammar_. 10.
  
        168. =Flygmaskinen= av _T. Ångström_. I.
  
        169. =Flygmaskinen= av _T. Ångström_. II.
  
        170. =Läran om befolkningen= av prof. _Knut Wicksell_.
  
        171. =Michelangelo Buonarroti= av _L. Lundh_.
  
        172. =Om hembygdsforskning= av folkskollärare _N. Edberg_.
  
        173. =William Shakespeare= av prof. _Erik Björkman_. 2:a uppl.
        19.
  
        174. =Bibel och Babel= av doc. _David W. Eyhrman_.
  
        175. =Ur grävsteklarnas liv= av lektor _Gottfrid Adlerz_ II.
  
        176. =Instinkt och förståndshandlingar bland grävsteklar= av
        lektor _Gottfrid Adlerz_.
  
        177. =Huru länge har kvinnan betraktats som mannens egendom=
        av riksantikvarien _Oscar Montelius_. I. =Äktenskap genom rov;
        äktenskap genom köp.=
  
        178. =Huru länge har kvinnan betraktats som mannens egendom=
        av riksantikvarien _Oscar Montelius_. II. =Äktenskap genom
        gåva; kvinnans nuvarande ställning.=
  
        179. =Till Gustaf Frödings minne= av _Torsten Fogelqvist_. 2:a
        uppl. 22.
  
        180. =1809 års revolution= av prof. _Nils Edén_. I.
        =Revolutionens förhistoria.=
  
        181. =1809 års revolution= av prof. _Nils Edén_. II. =Gustav
        IV Adolfs avsättning.=
  
        182. =August Bebel.= En biografisk studie av _H. von Gerlach_.
  
        183. =Tusen nätter och en natt= eller =Den arabiska
        sagosamlingen= av _David W. Myhrman_. 12.
  
        184. =Hedvig Charlotta Nordenflycht= av _Yngve Östergren_.
  
        185. =De viktigaste knutarna.= En handledning för sjöfolk,
        fiskare, scouter m. fl. av _Hj. Öhrvall_. 2:a uppl. 22.
  
        186. =Charles Dickens= av _Ida B. Goodwin_. 13.
  
        187. =Våra vanligaste folkvisor= av fil. d:r _Sixten
        Belfrage_.
  
        188. =Fredrika Bremer= av fil. d:r _Sverker Ek_.
  
        189. =Verner v. Heidenstam= av _Göran Lindblad_.
  
        190. =Ådalen o. Norrlandsfrågan= av _O. Bucht_.
  
        191. =Norrländskt skogsliv= av _Otto Bucht_. I.
  
        192. =Norrländskt skogsliv= av _Otto Bucht_. II.
  
        193. =Svensk enighet.= Tal av _Henrik Schück_.
  
        194. =Beethoven= av _Karl-Erik Forsslund_.
  
        195. =Mozart= av _Karl-Erik Forsslund_.
  
        196. =Det offentliga talandets konst= av _Odal Ottelin_. I.
        =Innehåll och form.= 3:e uppl. 20.
  
        197. =Det offentliga talandets konst= av _Odal Ottelin_. II.
        =Talaren och auditoriet.= 3:e uppl. 20.
  
        198. =Ernst Ahlgren= av _Mathias Feuk_.
  
        199. =Svensk nationalitet i Finland= av rektor _Eirik
        Hornborg_. 14.
  
        200. =Om det svenska rikets uppkomst= av prof. _Otto von
        Friesen_. 15.
  
        201. =Marcus Aurelius och hans tid= av prof. _Einar Löfstedt_.
  
        202. =Om dövstumhet och dövstumundervisning= av dövstumlär.
        _I. M. Ingvarsson_.
  
        203. =Den kommunala rösträtten= av fil. d:r _David Bergström_.
  
        204. =Ärftligheten och dess lagar= av _Ejnar Malmberg_.
  
        205. =Om realism och idealism= av _Friedrich von Schiller_.
        Inledning och övers. av ~Johan Nordström~.
  
        206. =Erasmus av Rotterdam.= En studie av _N. Bergius_.
  
        207. =Den nytestamentliga textens ursprungliga form= av prof.
        _Ivar A. Heikel_. 16.
  
        208. =Hellenisk utvandring i forntid och nutid= av prof. _Sam
        Wide_. 17.
  
        209. =Om konkurs= av juris kand. _Y. Östergren_.
  
        210. =Platons livssyn= av _N. Bergius_.
  
        211. =Minnesord över Karl Staaff= av advokat _B. E.
        Drakenberg_.
  
        212. =Tal vid minnesstoden över Ernest Renan= av _Anatole
        France_. Övers. av bibl. Hj. ~Lundgren~.
  
        213. =Ballonger och luftskepp= av _Tord K. Ångström_. 18.
  
        214. =Reformation och renässans= av prof. _H. Schück_.
  
        215. =Den folkliga föreläsningen.= I. =Mål och medel= av
        lektor _Odal Ottelin_.
  
        216. =Den folkliga föreläsningen.= II. =Form och utförande= av
        lektor _Odal Ottelin_.
  
        217. =Två föregångskvinnor i kriget mot kriget= av _Ellen
        Key_.
  
        218. =Ärftlighetsforskningens resultat tillämpade på
        människan= av fil. d:r _H. Federley_.
  
        219. =Lord Byrons liv och diktning= av prof. _Erik Björkman_.
  
        220. =Den svenska olycksfallsförsäkringen= enl. lagen d. 17
        juni 1916 av jur. o. fil. kand. _Tage Östergren_.
  
        221. =Dopet och nattvarden= av lektor _H. Petrini_.
  
        222. =Författningsfrågan och valproblem i dansk belysning= av
        red. _Einar Rosenborg_.
  
        223. =Siffror, som tala sanning och--ljuga= av lektor _Gösta
        Setterberg_. 19.
  
        224. =Landsbygdens elektrifiering= av agronom _Albin E:son
        Norrgård_.
  
        225. =Det ekonomiska förhållandet mellan äkta makar= av e. o.
        hovrättsnotarie _Y. Östergren_. I. Äktenskap ingångna före
        1921.
  
        226. =Himmelens mekanik= av _Conrad Lönnqvist_.
  
        227. =Om nyttan av religion= av _J. Stuart Mill_. Övers. av
        ~Hj. Öhrvall~.
  
        228. =Kvinnorösträttens historia i främmande länder= i
        kortaste sammandrag av _Ann Margret Holmgren_.
  
        229. =Kvinnorösträttens historia i de nordiska länderna= i
        kortaste sammandrag av _Ann Margret Holmgren_. 20.
  
        230. =Susan B. Anthony.= Amerikas grand old woman av _Ann
        Margret Holmgren_.
  
        231. =Kvinnornas del i moralens utveckling= av _Ellen Key_. I.
        =Återblick.=
  
        232. =Kvinnornas del i moralens utveckling= av _Ellen Key_.
        II. =Framtidsblick.=
  
        233. =Magin, den primitiva människans naturvetenskap.= En
        psykologiskt-religions historisk studie av _Henrik Petrini_.
  
        234. =Har människan fri vilja?= av lektor _Gösta Setterberg_.
  
        235. =Den fysiologiska döden och dess betydelse för livet= av
        _Hjalmar Öhrvall_.
  
        236. =Jenny Lind= av _Maria Holmström_.
  
        237. =Kortfattad väderlekslära= av prof. _Gustaf Timberg_. I.
        =Om väder och vind.= 21.
  
        238. =Vårt folk och bildningen= av lärov.-adj. _C. Cederblad_.
  
        239. =Något om folkskolans undervisningsplan= av lektor _Gösta
        Setterberg_.
  
        240. =Krut, dynamit och andra sprängämnen= av lärov.-adj.
        _Albert Sjöstrand_.
  
        241. =Två internationella kvinnoorganisationer= av _Ann
        Margret Holmgren_.
  
        242. =Om prisindexberäkningar= av _G. Alegård_.
  
        243. =Om politiska val. I. Majoritetsval= av _N. Tenow_.
  
        244. =Om arbetssånger= av _Gustaf Cederschiöld_.
  
        245. =Skogens betydelse för Sverige= av _Sven Petrini_.
  
        246. =Det ekonomiska förhållandet mellan äkta makar= av jur.
        kand. _Y. Östergren_. II. I äktenskap ingångna efter 1920. 22.
  
        247. =Spiralnebulosorna= av fil. lic. _K. Lundmark_.
  
        248-249. =Björnstjerne Björnson.= Diktaren, hövdingen,
        politikern. I-II. Av _Ann Margret Holmgren_.
  
        250-251. =Om sinnesvillor.= I-II. Av _Hj. Öhrvall_.
  
        252. =Den klassiska gudavärlden i svensk diktning= av prof.
        _Hugo Bergstedt_.
  
        253-254. =Om den inre sekretionen.= I-II. Av _J. Aug. Hammar_.
  
        255. =Emilie Flygare-Carlén= av _M. Holmström_.
  
        256. =Constantin Meunier= av _Einar Rosenborg_.
  
        257-258. =Snorre Sturlasson och hans verk.= I-II. Av _Gustaf
        Cederschiöld_.
  
        259. =Om meteorer och meteoriter= av _A. G. Högbom_.
  
        260. =Fredrika Bremer= av _A. M. Holmgren_.
  
        261. =Voltaire= av _Georg Brandes_.
  
  
  Skrifterna redigeras av en av Studentföreningen Verdandi vald
  Småskriftskommitté, bestående av fem medlemmar. F. n. utgöres kommittén
  av: _Anton Blanck_, professor, Uppsala, _Torsten Fogelqvist_, redaktör,
  Stockholm, _Otto v. Friesen_, professor, Uppsala, _Rutger Sernander_,
  professor, Uppsala och _Hj. Öhrvall_, professor, Uppsala (~redaktör~).
  
  Återförsäljare erhålla goda villkor och antagas, även på obetydliga
  platser, om anhållan därom göres hos =Albert Bonniers Förlag=,
  =Stockholm=.
  
             =Verdandis småskrifter säljas i alla boklådor.=
  
  
  
  
  TRANSCRIBER'S NOTES
  
  This translation covers the Introduction only.
  
  
  
  
  
  
  End of the Project Gutenberg EBook of Voltaire, by Georg Morris Cohen Brandes