text: Produced by PG Distributed Proofreaders.
  
  
  
  
  VERNER VON HEIDENSTAM
  
  FOLKUNGATRÄDET
  
  
  
  
  
  _Folke Filbyter_
  
  
  
  
  1.
  
  
  Hur dvärgarna lämnade från sig hornet Månegarm och hur ett frö gömdes i
  mullen, innan ett stort träd kunde växa, det skall här beskrivas. Här
  skall berättas om en släkt, som vann högsta ära och sedan spårlöst
  sopades från jorden. Vad de mäktiga av denna ätt tänkte om sina
  guldkronor, när deras livsdagar stupade som kalla och slippriga
  trappsteg ned till helvetet, och de olyckliga och ömkade om sina
  fjättrar, det skall också bli sagt. Må de, som vilja veta det, lyssna.
  Ingenting skall bli förtegat. Oöverskådliga avstånd breda sig mellan dem
  och oss, men alla människoöden susa under fingrarna på samma
  spinnerskor.
  
  På landets östra kuster krökte sig en havsvik djupt in mellan klipporna.
  En sköldmö hade där blivit gravsatt på sin stol, i full härbonad med
  spjutet mot axeln. Högen var den väldigaste i nejden och syntes långt
  från yttersjön till ett märke för de seglande.
  
  Många minnesstenar voro också resta på stranden, några ohuggna och
  mossiga, andra ristade med runor. Ingen väg ledde dit, och det var långt
  till någon köpstad eller gård. Under vintertiden syntes sällan några
  spår efter människor, fast ända till trettio skepp kunde stå uppdragna i
  snön, väl övertjällade med näver och granris. Först efter Göje månad,
  när det vårade, kommo vikingarna ned från bygderna. De förde då med sig
  verktyg och timmer på sina kälkar och åtföljdes av en mängd säljare, som
  reste sina vadmalstält i en rundel omkring sköldmöns hög. Under några
  veckor rådde där nu samma liv som vid en tingsstad. Yxorna höggo och
  tjärgrytorna kokade, ända till dess skeppen blevo satta i vattnet och
  gingo till havs. Sedan låg snart trakten åter lika övergiven.
  
  En gång på senhösten kom ett hårt väder från sjön. Måsarna kastades
  baklänges av blåsten och satte sig som kråkor innerst på ängsmarkerna.
  Det stod en vägg kring havet, så att solen gick ned utan aftonrodnad. I
  rämnan på en stormsky, som stannade över gravfältet, upptindrade redan
  den första stjärnbilden.
  
  På sköldmöns hög stod den kvällen en finndvärg, som hette Jorgrimme. Han
  var helt och hållet klädd i ludna rävskinn. Trolltrumman hängde på
  ryggen, och i den silverkedja, som tjänade till bälte, bar han en mängd
  torsviggar och stenknivar. Han stod med ryggen åt havet och lyddes inåt
  landet. Slutligen lyfte han båda tummarna och böjde sig och ropade ned i
  högen:
  
  --Högbor! Hören I? I kväll gråta kvinnorna i höganloftsalen på
  Föresvall. Lång är vägen dit, sju dagsresor lång, men aldrig förr hörde
  jag en sådan veklagan. Aldrig förr gick en sådan fasa ut över landet.
  
  En stund sökte han i det frusna gräset och hopsamlade några torra örter,
  men sedan stannade han igen och lyssnade.
  
  --Slå ett hårt slag på din sköld, högjungfru! sade han. Väck dina
  gelikar ur dödssömnen! Nu knarrar golvtiljan bakom offerstenen i
  svearnas heligaste gudahov. Det är Asa-Tors beläte, som skälver.
  Förbarmande, förbarmande över allt levande!
  
  Som han ännu talade visade sig en hemvändande vikingaflotta vid
  synranden. Alla skeppen styrde jämsides i rad med lutande master och
  svällda segel. En lurs bölande ljöd genom stormen, och tre av skeppen
  föllo därvid undan för vinden med sköldmöns hög till inseglingsmärke.
  
  De andra brusade vidare österut i ett moln av yrsnö och vände runt
  landets udde mot norr. Det var de allvarliga och krigiska uppsvearnas
  skepp, två och tjugu i antal. Hotande voro de också att se med sina
  mordrunor på seglen och alla gapande drakar, grinande galtar och
  stångande tjurar, som brottades med vintrigt Eystrasalt. Det gällde att
  före isläggningen hinna till invatten vid Sigtuna, och några ämnade sig
  ända till de vassrika dystränderna vid Aros. Där skulle fetaktig
  offerrök hälsa dem från var sten. Horgabrudarna skulle komma ända ned
  till vattnet och signa skeppen med blodstänkning och vifta med kvistar
  från det evigt grönskande, heliga trädet vid Uppsala högar. Till allt
  detta längtade svearna, och det fanns inga rev att taga in på deras
  segel. De hade svurit en ed att aldrig väja för en stormby eller gå i
  nödhamn.
  
  Det mellersta av de tre skepp, som nyss med luren bjudit de andra
  farväl, bar däremot Freyjas huvud i förstammen. Det hade likväl
  slutligen blivit så stort genom alla hängande och uppåtvända istappar,
  att på detta beständigt växande havsvidunder ingenting längre kunde
  urskiljas av Vaners ljusa och öppna drag. Stambon, som fullt rustad satt
  i fören, tog därför yxan och lossade på ishåret och lyfte in huvudet
  under bänken, så att det ej skulle skrämma landvättarna. Skeppet var
  namnfäst med gudinnans binamn Menglöd, som också målats i stora runor
  tvärs över seglet. Ändå rådde där ingen freyjaglädje ombord, fast där
  satt en värvad skara av det guldhåriga folk, som bodde sunnanskogs och
  som hela vintrarna igenom kunde rida från gästabud till gästabud för att
  dansa och leka. Till hemkomstens firande voro alla sköldarna uppsatta
  utefter relingen, men där var uppror och mummel. För var gång stambon
  böjde sig och utpekade sundet, där de skulle styra in, kastade han
  skällsord akter över. Till och med rorgängaren, som med hela sin tyngd
  lutade sig mot styråran utan att taga ögat från ättehögen under
  stormskyn, talade så högt om sitt missnöje, att ingen behövde fråga
  honom om hans tankar. Det fanns nämligen en sedvänja bland götarna från
  den kusten: så länge de rodde ledung eller voro ute på vikingafärd lydde
  de blint och tyst sin anförare, men den stund, som förflöt mellan
  hembygdens första anblick och ankarets fällande, fingo de fritt begagna
  till att överösa honom med allt det klander och hån, som under färden
  hopat sig i deras sinnen. Det stod dem öppet att prisa honom i en
  hjältesång eller att likna honom vid det mest föraktliga, de kunde
  finna. Och detta sista var just nu, vad de skyndade att göra av fullaste
  hjärtan. De ropade, att aldrig hade ett par ekplankor vanärats genom att
  bära en slaktfetare so. Där fanns bara en enda, som envist teg. Det var
  den utskrattade, som nyss befallt över dem alla, Folke Filbyter,
  hövdingen, sjökonungen.
  
  Han satt borterst i lyftningen, en halv manshöjd ovan rorgängaren och en
  hel manshöjd ovan det andra skeppsfolket. Mitt på hjälmen reste sig en
  havsörns uppåtböjda vinge, som gjorde honom ännu högre, och ändå
  föreföll han icke att rätt passa till en så ansedd plats. Blåsten hade
  plockat vingen på hälften av fjädrarna, och kappan var full av stoppar,
  vilkas långa och sneda stygn läto ana, att han själv skött sömnaden.
  Axlarna voro breda och kullriga, och de knotiga, alldeles bara armarna
  tycktes gömma den sega styrka, som kan gräva och bära. Det ljusa
  linhåret, som blev vitt i skymningen, lindade sig långa stunder skylande
  om både haka och kinder. Det gav honom ett tycke av kvinnlighet, som
  underligt stred mot de tunga och stora lemmarna. Men var gång håret flög
  i sär blottades en bondes rynkiga och trumpna ansikte.
  
  Han såg bort över skären, där själarna knuffades om det bästa
  sovstället eller stodo upprätta i bränningen och spejade efter ett
  isflak, som kunde bära dem till havs för vintern. När han hörde deras
  hemska stön och svordomar, skakades han av ett drygt löje. Det var det
  enda, som vittnade om, att han var vid skarp hörsel, fast han satt tyst.
  
  Stambon låg nu nästan framstupa i stäven för att hålla utkik på alla
  grund, och han var en vild och ärrig bärsärk. Han stack handen bakom
  ryggen, och den träffade med flatan rätt över hjässan på en liten gubbe,
  som satt med benen i kors om masten.
  
  --Tala nu, du träl! sade stambon. Du har varit med för att koka vår mat
  och vakta över vattenkaret, och du har skött dig väl. Knappt mer än två
  eller tre gånger har du fått stryk. Men ännu ha vi inte hört, vad du
  tänker om hövdingen. Var nu frispråkig, du träl. Kan du likna honom vid
  något bättre än en so, då är du målsnällare än jag.
  
  Trälen började genast lydigt att härma en skeppsskald genom att knäppa
  med fingrarna på mastrepet liksom på en harpsträng. Hans näsa med de
  rödsprängda ådrorna var mjukt och vackert böjd som på allt glatt folk
  sunnanskogs, och han gjorde munnen lustig och liten som en getpiga, när
  hon äter lingon. Sjungande i näsan vände han sig inåt skeppet och stämde
  upp.
  
  --Fager var snäckan, när hon speglade sitt freyjahuvud i Niörva sund. Vi
  sågo Blålands berg, men ingenting såg vår hövding. Han såg ej
  kvinnorna, de lekande, som gingo ut i vattnet och badade. Utan
  strandhugg hade vi kunnat taga dem med oss. Aldrig utmanade han heller
  berömda kämpar till envig. Och då vi i kyrkorna spottade Kristmoderns
  beläte i munnen, stötte han undan oss för att få rycka till sig hennes
  fingerguld. Han trätte bara om guld och silver. Mycket visste vi inte om
  honom den första gången, då han värvade oss, ty han kom från avlägsna
  trakter. Men så ofta han höll träta, skröt han av sin härkomst. Bonde
  var hans far och bonde hans farfar, och bondeträtan går aldrig ur honom.
  Den blir arvet i hans gård, om han får några barn. Men jag tror inte han
  duger därtill.
  
  --Vi ha en skickligare skald ombord, än någon kunde ana, sade stambon.
  
  Trälen blev då ännu modigare och sjöng:
  
  --Så blevo vi då vinddrivna ända till Jorsalalands ovänliga kuster. Där
  slutligen fick vår hövding stora ögon. Där steg han i land och stod och
  stirrade intill kvällen. Han såg, att kvarnarna där drevos av vinden, så
  att mjölnarna bara behövde hålla fram säcken för att få den fylld.
  Aldrig hade han hört om ett större under. Därom talade han sedan under
  hela färden, när vi andra ville ha nattro. Hövding, har du förstått mig?
  Nu är du hemma! Mjölkonung, gack nu och hissa mjölsegel!
  
  --Jag skall! svarade Folke Filbyter och steg upp. Nu först hade han rätt
  att svara.--Äro ni kanske inte alla från mjöldammets land sunnanskogs?
  Vore det sommar, skulle jag ända hit tro mig höra kornsuset från
  Östergyllen. Sannerligen, stambo, den gamle vid masten är mer snartalig
  än du.
  
  Männen tystnade med ett undertryckt mummel, och två av dem stego i
  vattnet och buro Folke Filbyter i land. Med breda och säkra steg gick
  han upp på högen utan att stort giva akt på dvärgen, som ännu stod kvar
  och lyddes inåt landet. Ur ficksäcken på den trasiga kappan tog han upp
  en handfull jord och kastade den i gräset. Därvid böjde han sig framåt
  och talade till sköldmön nere i stenkammaren, som det var återkomna
  vikingars sed.
  
  --När jag drog bort, sade han, tog jag denna mull ur din hög, att den
  skulle bringa mig lycka. Frikostigt har du hulpit mig. Arm var jag då
  jag for, bortjagad från fädernegården, där alltför många söner trängdes
  på bänken. Hemlös var jag som den klagande lommen under hösthimmeln. Ej
  har jag sedan dess tömt hornet under sotad ås, ej sovit på bäddad dyna,
  men sju borgar brände jag i Frankland. Nu är jag rik nog att köpa egen
  mark, och jag är trött och led vid det hav, som mitt knotande folk så
  ogärna vill lämna. Havets tjänare äro trälar åt en nyckfull husbonde.
  Trälar äro också de, som vrida sig under längtan efter berömmelse eller
  som i var dröm se en kvinna. Därför äro mina män trälar, men jag ensam
  är fri, ty jag har ingen längtan och jag älskar ingen kvinna och
  ingenting under solen. Högkvinna, när talade någonsin till dig en så fri
  man? När stod en så lycklig människa på din grav? Här offrar jag åt dig
  mina trältecken: hjälmen och svärdet. För mig må världen gå, som den
  vill. I ro skall jag njuta mina år. Tidigt var morgon skall jag gå till
  min varggrop för att hämta, vad den fångat under natten. Sedan skall jag
  på min torvbänk blunda i solskenet och höra kornet växa.
  
  Han stötte fast svärdet i gräset och hängde hövdingahjälmen över
  knappen, så att han sedan stod barhuvad.
  
  --Och jag säger dig, att bättre gjorde du, om du åter stege på ditt
  skepp, svarade dvärgen med ett gällt anskri. Jag säger dig, du hövding,
  du bonde, att är det frid du söker, då skall du fly. I oräkneliga
  mansåldrars tal har ingen skådat sådana ting som nu stunda. Asagudarna
  stiga nu ned till landet för att uppsöka ett växtkraftigt frö, och ingen
  vet, vilket de välja. Icke välja de det skönaste och ädlaste, utan det,
  som lovar att skjuta den starkaste brodden. Ur detta frö skall det växa
  ett lummigt träd med oväder och stilla stjärnor i sin krona. Så högt
  skall det trädet stiga, att det skall överskugga allt, som här är
  levande, icke bara människorna utan stridshästarna i spiltorna och öken
  vid plogarna, ja, de vilda djuren i skogarna. Ty alla skola känna, när
  det droppar solregn eller blod från grenarna. Och alla skola såras, då
  stammen rämnar och faller. Så tala i natt genom mig de höga asagudarna.
  
  Folke Filbyter tog ett par steg fram mot dvärgen och knöt händerna över
  hans luva.
  
  --Öva din trolldom på de döda under högarna, du dvärg, och sörj ej för
  de levande! På inga gudar tror jag men väl på egen kraft. Lång är vägen
  till de mäktiga på Föresvall, och i deras åker ämnar jag icke gräva. Och
  nu, skeppsfolk! Hitåt med säcken och tärningar och våg, så att vi få
  dela bytet, innan det blir ännu mörkare. Stora vagnen och Freyjas
  spånten brinna redan på himmelen.
  
  Viken glittrade i den sista kvällsstrimman som ett nät av otaliga våta
  maskor, och männen stodo till knät i vattnet för att bära i land lasten.
  De hörde honom icke för det dön, som rullade utefter marken, men de
  förstodo honom på hans vinkande. På andra färder hade deras skepp blivit
  fyllda ända till relingen med vapen, tygbalar, vinsäckar och påsar med
  valnötter och kryddor. Här fanns det bara en enda säck, men den innehöll
  myntat eller nedbränt guld och silver. De måste vara många om den för
  att få upp den på högen.
  
  Folke Filbyter löste förseglingen och rörde en stund bland mynt och
  guldtackor, liksom en bonde siktar säden mellan fingrarna för att pröva,
  att den är god. Noga och varsamt mätte han sedan ut på vågen åt var och
  en den utlovade andelen. Det förband folket att stanna kvar och se till,
  att skeppen blevo uppdragna och stöttade. I stambons hjälm kastades
  allra sist lott om nornornas vängåva. Var karl, som slog upp minst fem
  ögon på tärningen, fick taga så mycket, som kunde läggas i öppna handen.
  Men då de framsträckta händerna blivit fyllda, strök Folke Filbyter
  girigt tillbaka i säcken så många mynt, som han i en hast kunde nå.
  
  --God hövding kräver offergärd, sade han och knöt fort igen säcken.
  
  Med stor svårighet lyfte han upp den på sin rygg. Han såg ut som en
  stavkarl med påse, där han vandrade bort över gravfältet. Säcken var så
  tung, att han ofta måste stanna och luta sig mot minnesstenarna.
  
  --Högbor! ropade dvärgen och vände sig återigen inåt landet. Jag hör
  blotbrudarna öppna porten till Uppsala tempel, och på tunet vid
  kungsgården springa svennerna med skridljus. Jag ser en vitskäggig gubbe
  ligga inne i lucksängen med öppna och orörliga ögon. Nu dör den sista
  drotten av Ivar Vidfamnes ätt.
  
  
  
  
  2.
  
  
  I två nätter vandrade Folke Filbyter inåt skogarna, där ett tunt hölje
  av snö redan låg över marken. Om dagarna dolde han sig under buskar och
  grenar av fruktan för stigmän, och till och med under sömnen höll han om
  säcken.
  
  När tredje dagen var till hälften liden, kastade han sig på en låg kulle
  i skogen. Den var så tätt bevuxen med unggranar, att ingen snö trängt
  ned. Endast på ett ställe glesnade det mellan topparna, så att han kunde
  se hela solskivan, men den begynte att snurra och bukta sig och skifta
  färg. Hans huvud sjönk viljelöst åt sidan, så att örat blev tryckt mot
  marken. Han hade ingenting att förtära, och den snö, som han ibland lade
  på tungan, brände mer än den vederkvickte. Han stred mot sömnen genom
  att tvinga sina öron att lyssna och sina ögon att se på den raglande
  solskivan.
  
  --Nu sover jag, sade han och satte sig upp. Hans ögon hade verkligen
  fallit ihop och somnat, fast knappt längre än under ett par andedrag.
  Men hörseln, som därigenom blev ensam om att vaka, hade dubbelt skärpts.
  Han var säker på, att ett egendomligt ljud skakat marken under hans
  öra. Sedan han väl en gång börjat att lyssna, kunde han höra det, också
  när han satt upprätt. Det lät närmast som en springdans, men det var
  icke något stampande av skor eller smällande av bara fötter, utan stegen
  voro mjuka och ludna. Någon slog takten på ett trumskinn, men endast med
  naglarna, ty det påminde om när en fågel hoppar med sina klor på ett
  nävertak. En sur röklukt stack honom i näsan, och som han ännu icke
  öppnat ögonen, var det nära att han på fulla allvaret somnat in i en
  dröm om svedjefält och hjälpsamma människors boningar. Men så kom han
  ihåg säcken, och med ett nytt tag om den såg han upp.
  
  Han kröp försiktigt framåt för att pröva om ljudet på något ställe lät
  fylligare och närmare. När han hade hunnit ett halvt varv kring kullen,
  märkte han, att röken blev tätare och att det var den, som kom solen att
  bukta sig och darra. Han trevade sig fram ännu en armslängd genom riset,
  och då upphörde de stickande barren under fingrarna, och det kändes lent
  och mjukt, som hade han strukit över ryggen på en hund. Det var en
  skinnfäll. När han rörde vid den, gled den litet åt sidan från en trång
  öppning, som ledde in i den upplysta högen. Den var så full av rök, att
  han i början icke urskilde annat än ett par sprakande vedpinnar under en
  gryta och några ludna sockor, som dansade runt på jordgolvet. Småningom
  upptäckte han längre bort i vrån, ovanför några jaktdon och avgnagda
  ben, två händer, som med naglarna knackade på ett trumskinn. Under hela
  tiden viskade jordkulans invånare i takt med trumman, men alltid mycket
  noga, så att de tisslade fram vart ord på en gång och liksom med en
  röst. Det var beständigt samma återkommande besvärjelse:--Stenöga,
  Stenpanna, gud vid forsen, Umasumbla, hjälp oss!
  
  Han lät fällen glida igen över ingången och grep åter om säcken, fullt
  besluten att icke längre än nödigt dröja hos så hemlighetsfulla
  varelser. Knappt fick han likväl upp bördan på sin värkande rygg, innan
  han hörde hur en dvärgkvinna, utan att med ett enda ord falla ur takten,
  flämtade fram:--Far, far, jag hör månhunden skälla. Månegarms runda gap
  vill nu sluka själva den bleka vintersolen. Far, far, fyll mig hornet,
  ty nu segnar jag!
  
  Ett lerlock lyftes från en kruka och det plaskade och bubblade, när
  drycken rann i hornet. Då kunde han icke längre bemanna sin törst utan
  ryckte häftigt undan fällen. Röken störtade ut med ens, och han fann,
  att det var två dvärgdöttrar, som höllo varann i händerna och utan
  uppehåll svängde om på samma ställe. När de fingo se honom, släppte de
  varann och vacklade baklänges mot väggarna, och deras yra ögon stodo som
  blodbubblor. De voro alldeles nakna med mycket smala armar och ben och
  små utstående bröst. Det enda, som de buro på sina gulaktiga kroppar,
  var några slängande länkar av glaspärlor. Om fötterna hade de sina mjuka
  rävskinnssockor, som ändå icke kunde förtaga skakningen i marken. En
  dvärgman, som tycktes till åren, fast det flätade håret var ramsvart,
  reste sig förskräckt ur benhögen i vrån. Han sköt ifrån sig trumman och
  smackade med tungan mot gommen och talade med tummarna, som det var sed
  bland finnfolk.
  
  --Lönnvandrare, asadyrkare, sade han, och hans ögon fylldes av falska
  tårar. Du gör mycket illa, som smyger dig över dvärgen i hans kula.
  
  Röken stockade sig i Folke Filbyters torra strupe, och det dröjde en
  stund, innan han kunde svara. Därför fortsatte dvärgen:
  
  --Mycket illa gör du, ty detta rum är inte för oheliga blickar. Vet du
  inte, främling, att när vi dvärgar dansa, sluta vi först, då vi falla.
  Då springer hjärtat upp i huvudet, så att det känns, hur det bultar
  under tinningen. Och då hänga vi över kanten på jorden och hisna. Vi
  tala då med Den enögde, med guden vid forsen, den blodgirige och grymme,
  som råder över oss. Han berättar oss allt, som händer och skall hända.
  Mycket har han också redan sagt oss denna morgon. Men vad söker du här?
  Vill du köpa dvärgasmide eller torsviggar?
  
  --Jag har kommit till en bygd av kummel och jordkulor! slungade Folke
  Filbyter in i högen, så snart han återfick målet. Är detta ett heligt
  rum, så vanhelgas det inte genom en god gärning. Den hungriga och
  törstiga, som skakar av vinterkyla, begär bara en stärkande klunk ur
  hornet. Stig hit ut, gamling, i stället att rycka dig i håret och kvida,
  och döm själv, om en vapenlös man med en säck på ryggen ser ut att komma
  av ond vilja.
  
  --Också på kummel och jordkulor växer det nytt gräs var sommar, svarade
  dvärgen. Men vad som nu skall växa, därom må vi väl med dans spörja Den
  enögde. Mina döttrar, om vi också skulle fråga honom, vad denne vandrare
  bär i sin säck!
  
  Folke Filbyter ryckte till och makade sig en smula åt sidan.
  
  --I säcken har jag lappar och gamla skor, och barhuvad och obeväpnad man
  går säkrast för fridstörare. Säg mig nu, om det är långt till bebyggda
  marker.
  
  --Ovanliga lappar, som skramla, sade dvärgen med gnistrande ögon, men
  utan att låtsas märka hans oro. Andras svettdroppar har du i säcken, men
  de ha blivit så hårda, att de klinga mot varann. Rovgods är tung börda,
  och ännu har du långt till gårdarna. Där gårdsfolk sätter rå och rör,
  får dvärgen flytta. Dvärgen minns varken mor eller far, vet inte
  varifrån han kommit. Ensam bor han i skogarna med sina döttrar. Vart
  järtecken förskräcker honom, och hela hösten har det stått hotande
  stjärnbilder på himmelen. En god konung har länge härskat över landet.
  Fager, fager var han till att hälsa, då han red till tings i sin
  ålderdoms vita krona. Djupt i skogarna hördes skölddundret och de fria
  odalmännens rop, när de delgåvo honom sin vilja. Emund, han som var av
  långfedgaätt och härstammade från gudarna, förtryckte ingen. Lugnt steg
  röken från dvärgens kula, och de, som blotade åt Tor och Frey, hade hans
  skydd. Därför nämnde honom kristfolket Den slemme, men vi andra kallade
  honom Den gamle. Visserligen är han nu död, och jag säger dig,
  lönnvandrare, han är död utan son.
  
  --Ni dvärgar tro er veta allt, svarade Folke Filbyter. Och nu känner jag
  igen, att det var du, som stod på sköldmöns hög. Hade du visat mig den
  genaste stigen, skulle du besparat mig mången omväg. Men vad angår det
  mig, vem som råder över Uppsala öd? En konung är en matfriare, som
  låtsas husbonde vid det bord, där andra bestå kosten. Mina fäder voro
  stormodiga odalmän, och ingen av dem sålde sig till hirdtjänst. Räck mig
  nu hornet, pyssling!
  
  Dvärgen utstötte ett hånfullt väsande mellan framtänderna och tryckte
  båda tummarna mot bröstet.
  
  --Har du aldrig hört talas om den största klenoden i Jorgrimmes kula?
  Har du aldrig hört om ulvhunden Månegarm, som tjutande och skällande
  jagar efter månen för att sluka honom? En urtidskonstnär tog en gång ett
  tjurhorn och satte det på fötter och sjöng runor över det. Han tvådde
  det med sötaktig odört, som gör människorna galna, och lejkingräs, som
  gör dem stela och hårda. Det hornet namnfäste han efter ulvhunden, ty
  den, som dricker därur, grips av en så vild segerkänsla, att han vill
  svälja både månen och stjärnorna och allt som är synligt. Till sist
  förskräcktes konstnären för sitt eget verk och gömde det i en ihålig
  trädstam högt uppe på ett berg. Bina byggde sina vaxkakor över hornet
  och fyllde dem med honung, men Jorgrimme tog råd av sina gudar och
  hittade klenoden. Är det ur hornet Månegarm du vill stilla din törst?
  Det är mycket begärt.
  
  --Jag tror lika litet på dina ulvhundar som på dina gudar.
  
  Jorgrimme kom långsamt till ingången med krukan i den ena handen och det
  våta hornet i den andra. Det var ett kort och trubbigt tjurhorn på två
  klumpiga järnfötter med en grov ring av järn omkring den öppna rundelen
  och en träplugg i spetsen.
  
  --Du skall aldrig förneka några gudar, sade han. Vi dvärgar veta så
  mycket mer om dem än du. Ju längre bort vi flytta från människorna, dess
  oftare kunna vi överraska gudarna och se och tala med dem. Det bor gudar
  i var källa, vart träd, var mistel i de höga ekarna. Det bor gudar i
  mjödet, i hanen, som ropar på soluppgången, och i fisken, som står i
  vattnet nedanför forsen. Herdarna kunna berätta dig om den godmodige
  Tor, som sitter uppe i bergskrevan med sina bockar. När han får se oss,
  slår han vredsint hammaren i klippan, så att stenviggarna stänka efter
  oss, men vi plocka upp dem och gömma dem i vårt bälte till försvar.
  Skulle vi tillbedja alla gudar och tänka på att göra dem nöjda och
  glada, då bleve aldrig tid till annat. Därför valde vi dvärgar stenen
  till gud, ty i honom slumrar det, som vi älska mest: guldet och silvret.
  Det är stenens ädlaste inälvor. Och nu frågar jag dig, främling: är det
  inte skönt att gå fram i en värld, där allt sjunger av gudom? Ler du
  ännu åt Jorgrimmes visdom?
  
  --Jag ler åt Jorgrimmes visdom, svarade Folke Filbyter, men om guldet
  och silvret är det, som du älskar mest, är jag kanske man att gälda en
  vederkvickande dryck efter värde. Säg ut, vad du begär.
  
  --Vi dvärgar begära ingenting, ty vi få ändå aldrig så mycket, som vi
  önska. I tysthet bestämma vi själva, vad vi anse rättvist, och ställa så
  att det sedan blir vårt. Redan på ättehögen band jag dig genom att rita
  tecken i gräset, så att du skulle gå vilse och ändå slutligen stanna
  just framför min kula. Jag kände, att dina och mina öden sökte varann.
  Tag nu hornet och drick. Det kan inte vara vågsammare för dig än för
  oss, efter du inte är kristen. Och nu säger jag dig något, som du skall
  lägga på minnet. Det är en sägen, att om en kristen dricker ur Månegarm,
  då kommer han inte bara att längta efter stjärnorna och månen utan också
  efter det osynliga därbakom. Och en sådan människa blir fruktansvärd.
  
  Folke Filbyter tog hornet och tömde den sura drycken med välbehag. Under
  tiden drog dvärgen en torsvigg ur bältet och skar oförmärkt en rispa i
  hörnet under säcken.
  
  --Ditt enbärsöl är gott, sade slutligen Folke Filbyter, och jag känner
  mig styrkt. Efter du ingen lön begär, så tack och lev väl!
  
  Han makade säcken bättre upp på ryggen och fortsatte sin färd.
  
  Mellan granarna framskymtade till sist öppna ängsmarker och en
  vasskantad sjö. Ännu längre bort i fjärran bredde sig odlade fält med
  enstaka gårdar, och han inbillade sig, att säcken blev lättare att bära.
  
  På en sluttning bevuxen med avlövade ekar upptäckte han en övergiven
  fäbod utan dörr. Där satte han sig till en stunds vila på tröskeln, som
  var lika hög som en bänk.
  
  När han skulle ställa ifrån sig säcken, stannade hans ögon alldeles
  orörliga och han bleknade under solbrännan, skakad av en frossbrytning.
  Han såg, att säcken hade sjunkit ihop något i ena hörnet som en vissnad
  frukt. Med fingret kände han rispan, genom vilken en liten del av det
  gyllne innehållet redan hade runnit ut. Han slog en knut om rispan och
  följde sina spår tillbaka till jordkulan, men den var tom. Endast askan
  på golvet visade, var elden hade brunnit. Med ännu tyngre steg, än då
  han bar den fullastade säcken, kom han efter en stund åter till fäboden.
  Några mynt hade han hittat, men många voro de icke, och snön låg djup
  nog att gömma de förlorade åt dvärgarna ända till nästa tö.
  
  Han satt på tröskeln, och dagen var klar. Den bondtrygga segheten i hans
  själ började småningom att återgiva honom hans vanliga lugn.
  
  --Varför skulle hemlös viking längre ströva omkring och söka efter jord!
  utropade han slutligen så högt, som ville han, att var ek och var buske
  skulle höra honom. Här är kulligt och vänt. Har jag sått mark med
  myntat guld och silver, får jag också stanna och själv bärga skörden.
  Här skall jag bygga mig en gård, och den skall heta Folketuna. Och ni,
  finndvärgar, ni skola bli mina trälar.
  
  
  
  
  3.
  
  
  Innan Folke Filbyter hämtade eld från gårdarna och begynte svedja och
  röja, tog han laga fasta på sitt köp. Fem goda minnesmän följde honom
  genom skogarna och uppsatte råmärkena. Han var så lysten efter mark, att
  han icke försmådde det värdelösaste kärr. Allt betalade han i vittnens
  närvaro, och Ulv Ulvsson, som var säljare, nedsmälte genast köpsilvret i
  små stänger och grävde ned dem på ett obekant ställe.
  
  På den tiden fanns det inga fattiga eller tiggare varken sunnanskogs
  eller i svearnas land. De, som ingenting ägde, sutto hos de rikare och
  voro nöjda. I en trakt, där det mest bodde vilda jägare, som tillbådo
  stridsguden Ti, fortlevde därför en gammal lag. Det hette där, att den,
  som tog annans gods med kraft, skulle få behålla det; den, som stal,
  skulle återbära hälften, men den, som tiggde, skulle mista livet. Andan
  i den lagen rådde också bland de bofasta bönderna, men det fanns gott om
  oroliga sinnen. De lockades av allt nytt och särskilt av ryktet om Folke
  Filbyters rikedomar. Nästan genast fick han därför fullt upp med folk.
  Några blevo bodsätar eller stubbekarlar, men de flesta togos till
  gåvoträlar, och om nätterna vankade en talrik vakt kring eldarna på
  sveden.
  
  Folketunas väldiga stuga stod snart under ås, sammanokad av friskt
  ektimmer och tätad med ännu grönskande mossa. Starka smällar hördes i
  väggarna, när virket började torka i sommarsolen. Där funnos inga
  högsätesstolpar eller lucksängar, inga fällar eller hyenden. Husbonden
  kände sig nöjd med en långbänk vid härden och en halmkärve på det
  tilltrampade golvet. Det första, som han skaffade sig, var varken
  väggbonader eller prydliga skålar utan tolv vita höns med en röd hane.
  Sedan köpte han getter och får. Åt alla dessa flaxande eller trampande
  djur uppsatte han en avbalkning i hörnet, så att de fritt kunde gå ut
  och in genom stugan. Dörren till förstugan vid gaveln stod nästan
  beständigt halvöppen. Den var så låg, att den inträdande måste buga. Och
  var det en fiende, väntade honom banehugget från den masurklubba, som
  alltid låg på bänken.
  
  Småningom fyllde han också bodar och fållor med brandig boskap och små
  lurviga hästar. Ingen satte heller en mjölkstäva till munnen med en så
  skinande hälsa och belåtenhet som han. Kinderna voro rundare än på en
  husfreyja, som har vanan att alltför länge dröja bland sina bunkar.
  Rösten var djup och mörk som en jättes, och hans händer sågo ut att
  kunna bräcka upp käftarna på en slagbjörn. Var morgon, när den röda
  hanen gol på avbalkningen, reste sig Folketunas husbonde utsövd ur
  halmen. Hans första steg gällde varggropen, men som den alltid befanns
  tom, gick han sedan till trälarna på åkern. Storplogen höll han i en
  sådan heder, att ingen träl någonsin fick sätta den i jorden eller hålla
  om styret. Han mjölkade själv sina kor och ryktade sina oxar och hästar,
  och han förde med sig en lukt av herde, då han kom tillbaka i salen.
  
  Han var aldrig hård mot sina trälar, ty de voro som hår på hans egen
  hjässa och hud på hans egen arm. Det var tvärtom hans stolthet att kläda
  och föda dem väl. Fast de knappt kunnat hitta en bättre husbonde, skulle
  de dock gärna ha förlåtit honom, om han slagit och svält dem, bara han
  hållit sig högre och förnämligare, så att avståndet mellan honom och dem
  blivit större. De önskade, att han skulle ha hängt bjällror på hästarna,
  blådragit stugan med dyrbara bonader och brett en vit duk på det bord,
  som de icke själva fingo sitta vid. Därmed hade det kommit mer glans och
  anseende över gården. När nu en främmande steg in, började han sin
  hälsning med att dra på munnen åt husets herre och åt all hans
  tarvlighet mitt i rikedomen. Detta förgrymmade till den grad trälarna,
  att de ofta blevo buttra och ovilliga. Men då höll han bondeträta och
  blev seg som bast och omöjlig att flytta som en sten.
  
  Vägfärdande köpmän kommo ibland med halländskt salt, som hade blivit
  dyrt under de oroliga tiderna. Hände det, att de klövjade genom skogarna
  med ännu större dyrbarheter, skickade han ut sitt folk och lät plundra
  dem. På det sättet växte beständigt hans rikedom. De ihjälslagna blevo
  sänkta i ett kärr, som han sedan aldrig själv tordes rida förbi annat än
  i stort följe och vid full dager. Både Tor och Frey och Oden och Kristus
  hädade han av hjärtans lust och trodde på ingendera. En torsvigg, som
  hittades i åkern, högg han ändå fast i dörrträt, för att den skulle
  skydda mot eld. Och i smyg, så att ej trälarna skulle se det, lät han en
  kristen man läsa över storplogen. Han trodde lika litet på mannen som på
  torsviggen, men han ansåg, att i så allvarliga ting var en god bonde i
  sin rätt att försöka alla medel. Varken regn eller snö kunde heller
  avhålla honom från att på Tors dag tåga åstad med sitt husfolk för att
  blota. Han begav sig då till något av de små skurdtempel, som byggda av
  pålar och alldeles runda stodo under ekarna vid vägen med insjunkna
  nävertak och mossiga beläten. Visade sig hotande järtecken i
  offerdjurets inälvor, greps han av så vidskeplig ångest, att han hela
  natten lät bränna facklor och utsätta vakter. Knappt tändes likväl den
  första ljusningen på skyn ovan vindögat, innan han åter blev lika
  stormodig och trygg för sju dygn.
  
  Allt detta genomskådade trälarna och de försökte att ödmjukt lyda honom,
  men de aktade honom icke.
  
  En morgon, när han gick sin vanliga gång till varggropen, kastade han
  spaden över axeln. Trälarna höllo på att skära gräs och han sade till
  dem:
  
  --Stort och ljuvligt är mitt Folketuna, fet och lucker är jorden, och
  allt här är till nytta. Varggropen är det enda, som aldrig givit mig
  något, varken en päls för vintern eller ett villebråd för spettet.
  Därför tänker jag nu så, att det är lika gott att fylla den. Vad mena ni
  om det, barn?
  
  --Vi mena, svarade bryten, som var trälarnas förman, att det vore oklokt
  arbete. På tom strand kan en vacker dag ligga den grannaste mussla.
  
  Dejan, som var trälkvinnornas förestyre och bar nycklarna till skämman,
  ville också säga något, men hon tvekade. Först då hon märkte, att han
  enkom vände sig till henne, sade hon:
  
  --Ända hit kan du själv se, att grankvistarna som äro lagda över
  varggropen, blivit rubbade. I dag får du byte. Men jag säger dig,
  husbonde, är det en grann mussla, så akta dig att den inte skär dig i
  fingrarna.
  
  Det hade han icke väntat, och varskodd av deras ord lyfte han spaden
  till hugg som en yxa. De sista stegen gick han smygande.
  
  Så snart han böjt sig över gropen och makat kvistarna åt sidan, lät han
  åter spaden sjunka. Den trygga munterheten i hans själ susade upp som
  jäsande vin, ända till dess hela ansiktet blev blodrött.
  
  --Du hjulbente och kutige Asa-Tor! utbrast han. När hittade en bonde en
  sådan fångst i sin varggrop!
  
  En så lång stund stod han sedan orörlig och tyst, att trälarna varken
  förr eller sedan hade sett honom försjunken i så djupa tankar. Det var
  nu full sommar. Tunga humlor brummade i luften. Baldersbrå och Friggas
  öga blommade på tunet, och på åkervallarna gulnade länge sedan kornet.
  Borta på sjön vickade en fiskare sin ekstock, och den var ännu svart
  efter elden, som hade urholkat den.
  
  Trälarna kommo efter hand också fram till gropen och ställde sig i en
  ring. Endast dejan, som förut hade kastat en blick mellan grankvistarna,
  höll sig ett stycke bakom de andra. På botten i gropen satt en liten
  späd finnmö och lyfte skrämt och bedjande sina händer. Fast hon ända upp
  under kinderna var gömd i sin pösiga rävpäls, igenkände han henne
  genast. Därom misstog han sig ej. Hon var en av dvärgdöttrarna, som
  dansade i högen, fast hon då icke hade annat på sig än skinnsockorna och
  de slängande länkarna av glaskulor. Länkarna voro nu hopvirade om halsen
  och glimmade i rävhåret som regn. Ögonen, som då voro yra och liksom
  fyllda med blod, brunno nu stilla och djupa som två bruna vildsjöar, men
  de voro ändå desamma. En gång sedan dess hade han drömt om henne. Då i
  drömmen hade hon suttit och brutit sönder glaskulorna som nötter, och ur
  alla kröp det små svarta larver med horn.
  
  --När jag ser rätt efter, sade han, upptäcker jag på ditt bälte en hel
  rad av de mynt, som jag förlorade i snön. Du kan inte skylla mig för att
  ha brådskat med att taga hämnd på er, dvärgar. Säg nu, hur har du kommit
  hit?
  
  --Ensam och vilse gick jag i nattmörkret, kvidde hon och smällde med
  tungan och talade med tummarna på finnvis. Ingen hade öra när
  vildmannens dotter ropade. Ingen hjälpte henne, när hon stupade genom
  gillret, och hon var för liten att taga sig upp.
  
  Dejan kom nu litet närmare.
  
  --Hon är nog frid och väl danad, den lilla, men du skall inte höra på
  henne, husbonde. När en av hennes folk ser en röd räv, kallar han den
  vit, bara därför att en dvärg aldrig kan säga något sant. Var du säker,
  att här är något försåt med i detta. Jag har hört mycket ont om
  Jorgrimme och hans kula. Hade han ärligt i sinnet, komme han själv till
  gårdsgrinden med sina döttrar och bad dig att köpa dem. Upptar du henne
  bland husfolket, så kan därav komma mycket ont.
  
  Han stötte fast spaden i marken och började tänka.--Tror ni då, frågade
  han slutligen, att jag skall sitta ensam i alla mina dagar och inte ha
  annan ögonfägnad än era sotiga huvud?
  
  --Vad oss trälfolk angår, svarade hon, känner jag mer högättade odalmän
  än du, som inte hållit sig för goda att sätta trälkvinnorna bredvid sig
  på dynorna. Jag har varit i gårdar, där var trälinna hade en påse på
  ryggen, och i var påse skrek det ett barn. Så brukar det gå till här
  sunnanskogs.
  
  --I min stuga får trälkvinnorna nöja sig med halmen.
  
  --Vi menade också bara, att du skall låta henne sitta kvar i gropen, så
  att ingen behöver röra vid henne. Vill hon taga sig upp, känner hon nog
  runor, som hjälpa henne lika bra som någon stege. Och så menade vi, att
  du borde tänka på att skaffa mer heder åt gården. Du är redan över din
  medelålder, och en så rik bonde som du behöver väl bara åka till
  närmaste granne för att göra ett gott brudköp.
  
  Han vände henne ryggen och begynte gå utåt åkern. När trälarna sågo det,
  följde de efter och togo vid igen med arbetet. Under tiden mumlade han:
  
  --Jag har nog hört om de stormodiga bondedöttrarna, som draga sina
  bröder med sig in på bänken och slå efter husbonden med nyckelknippan.
  
  När det hade lidit om en stund och dagvarden blev framsatt, kom han
  tillbaka till stugan. Han tänkte på dvärgdottern och mindes henne, som
  han hade sett henne i drömmen och den gången hon dansade. Men på samma
  gång tänkte han på något helt annat, som i grunden sysselsatte honom
  vida mer, och det var att trälarna begynte tredskas och ville giva honom
  råd. Det var då lönen för att han var en god husbonde, som lovat dem nya
  vadmalskläder varannan höst. Därför teg han envist och blev återigen seg
  som bast. Då han emellertid såg, att trälarna icke genast följde med in
  utan togo spadarna med sig och i en grå flock linkade bort till
  varggropen, ropade han på bryten.
  
  --Vi tycka att det är bäst att skotta igen gropen, så får hon bli där,
  sade bryten och hejdade ett ögonblick sin gång. Det enda är med allt
  guldet och silvret, som hon har på bältet, men det kunna vi taga upp
  sedan till nästa sommar och lämna dig då.
  
  Folke Filbyter satte sig på bänken, där grötfatet redan stod och rykte.
  Han tog skeden full och blåste på den, och genom dörren såg han hur
  trälarna ställde sig kring gropen. De väntade på bryten, och när han
  utan att göra sig någon brådska slutligen hade hunnit fram, rådgjorde de
  en stund. De gingo än till den ena sidan, än till den andra och sågo ned
  i gropen. Bryten tycktes vilja övertala dem att först giva sig en stunds
  ro och icke låta maten kallna, ty han pekade mot stugan, men de voro
  oroliga och otåliga.
  
  --Vad ont har jag gjort er, efter ni vilja mig så illa? klagade
  dvärginnan ur djupet. Spring till min far i skogen. Han skall giva er
  mycket silver för mitt liv. Stenöga, Stenpanna, gud vid forsen,
  Umasumbla, hjälp oss!
  
  --Nu kan ingen stengud längre skydda dig, hånade bryten nästan
  godmodigt. Men blunda och böj dig litet framåt, så går det fortare för
  dig.
  
  Trälarna plockade undan grankvistarna. Ryggarna, som redan voro krokiga
  förut, böjdes ännu mer och förskinnen smällde. En sakta gråt var annars
  det enda, som hördes, och spadarna kastade jord och sand i den grav, som
  var ämnad åt vildmarkens vargar och rävar men ej åt hennes olyckliga
  dotter.
  
  
  
  
  4.
  
  
  Folke Filbyter gav sig god ro, och det gjorde han för att dubbelt kunna
  visa sin vilja och makt. Först när han hade ätit sig mätt, sköt han
  ifrån sig fatet och gick till varggropen.
  
  --Vi fylla gropen för vår egen skull, men ändå mer för din, husbonde,
  sade bryten och makade på piskan i bältet. Du kommer att bli nöjd med
  oss sedan efteråt.
  
  Folke Filbyter gav honom icke något svar. När han böjde sig fram, såg
  han, att hon ännu hade huvudet fritt och bart. Hon höll den ena handen
  sträckt uppåt liksom för att i det sista räcka sig efter hjälp. Han grep
  henne stadigt om armen och lyfte henne upp i solljuset. Hennes hud var
  så het, att han kände, hur det sved inne i handen på honom. Utan att
  släppa sitt tag, bar han henne med sig som en docka ända in i salen och
  satte henne i halmen.
  
  Därefter gick han bort i hörnet och öppnade kistan. Den hade många
  hänglås och bommar och var dessutom kantad med fastlänkade gråstenar, så
  att den skulle bli ännu tyngre och tarva många mäns kraft för att
  flyttas ur stället. Det klingade och rasslade, när han rörde i kistan
  bland smycken och silvertackor, och en stund letade han något och
  tycktes tveksam. Så tog han upp en guldkedja och kastade den över
  takbjälken mitt i salen, två steg från härden. Det var en kedja av fina
  ringar och med många små och stora pärlor. Knäppet glänste på långt håll
  med blåaktigt och stilla sken som en aftonstjärna.
  
  --Vad heter du? frågade han.
  
  --Jag heter Jorgrimmes dotter.
  
  Han klappade henne på luvan.
  
  --Sörj ej, du lilla dvärgmö, sade han, ty nu skall du stanna hos mig på
  Folketuna och aldrig mer behöva skrapa ett rävskinn till kjorteltyg. Var
  dag skall du betrakta denna guldkedja, när du går i dina sysslor. Den
  skall vara det sista för dina bruna ögon, då du somnar, och det första,
  när du vaknar. Och när jag blir nöjd med dig, skall du få hämta den
  kedjan från bjälken och behålla den som din.
  
  Då torkade dvärginnan bort sina tårar och begynte trivas i gården, så
  att hon sedan nästan aldrig gick bort till de sina i skogen. Endast vid
  klart stjärnväder smög hon sig ibland undan till sin syster för att
  dansa och spå. Med svek eller fagert tal ställde hon det då alltid så,
  att hon på återfärden hade med sig några av de mynt, som hade fallit ur
  Folke Filbyters säck och som dvärgarna sedan plockat upp efter
  snösmältningen. Gårdsfolket begynte därför småningom förlika sig med
  henne, efter hon drog rikedom till huset och aldrig var oglad. Tunet
  framför stugan var omgärdat med en skidgård, och slutligen hände det
  ofta nog, att Jorgrimme och hans andra dotter smögo sig fram till
  grinden. Där stodo de med luvorna ända innanför grindstolpen och bådo
  att få låna en kittel eller byta till sig ett stycke vadmal mot något
  fällt villebråd. Hon lade då ut det begärda i gräset och gick sedan in i
  stugan med alla trälarna och slöt dörren. Dvärgarna skyndade sig att
  verkställa utbytet och sprungo sedan till skogs. Men ibland, när Folke
  Filbyter ville ha lustigt, stod han i vindögat och sköt efter dem med
  pilar.
  
  Nästa sommar födde hon honom en son. Då lyfte Folke Filbyter henne från
  golvet och bar henne bort till guldkedjan, så att hon själv kunde lösa
  den från bjälken. Sedan låg hon i halmen och lekte både med pilten och
  smycket, och redan nästa dag stod hon vid härden igen och skötte
  kitteln. Hennes plats var bland trälarna, ty hon bar varken nyckelknippa
  eller kappa som en lagköpt odalkona. Hon gav ej heller gossen di utan
  stack då och då litet djurmärg i hans mun och lät honom sedan ligga.
  
  Gossen fick namnet Ingemund. Sedan födde hon Hallsten och på tredje
  sommaren Ingevald.
  
  Hon tog ofta barnen med sig i en påse på ryggen, när hon strövade i
  skogarna. De lärde sig tidigt att med skidor under fötterna gå i kapp
  vargen och slå av hans rygg med staven. När de blivit halvvuxna gingo de
  in för fadern, där han satt på bänken. Han frågade då om de ville kasta
  lott om sin arvsrätt till Folketuna eller gå till hirdgårds som andra
  rika bondesöner. Det gjorde han endast för att pröva dem. Ingemund och
  Hallsten visade honom, att de redan skäftat tre tolfter pilar var och
  att de kunde slunga masurklubban tvärs igenom salen ända ut i gräset.
  Ingevald, den yngste, var oraskare och hade ingen annan färdighet att
  visa honom än att han var snartalig och kunde svara på vilken gåta som
  helst.
  
  --Välan, sade Folke Filbyter till sina söner. Du, Ingevald, som är yngst
  och svagast, får stanna under mitt ris, så länge jag lever. Men sedan
  ärver du också ensam hela Folketuna. Åt er båda andra skänker jag
  däremot genast så mycket ur kistan, att ni kunna värva femtio män och
  skaffa er själva goda brynjor och vapen. Mitt skepp Menglöd och två
  andra skepp, som också voro mina, stå ännu på havsstranden vid sköldmöns
  hög. Dem skola ni taga. De äro av ek och väl övertjällade, och ni skola
  medföra verktyg och timmer för att sätta dem i stånd. Några råd för
  livet kan jag inte giva er, ty jag är en fåkunnig man och har långt till
  ord. Åt inga gudar kan jag anbefalla er, ty ni få se många olika, och
  alla svika de er, när er egen arm sviker. Men sitter jag i högen, när ni
  återvända, blygens att beträda den, om ni komma för att tigga.
  
  Ingemund och Hallsten drogo nu i österviking, men Ingevald fick sitta
  hemma hos trälarna. Han var moderns kelpilt. Hon klädde ut honom i
  skrikande tyglappar efter dvärgfolkets tycke, men han följde trälarna i
  arbetet och högg störar och repade vidjor som de andra. Om kvällen kröp
  han in mellan dem, när de sutto kring härden och bundo bast eller
  gjorde kardor, och han lärde sig att härma deras tungsinta och släpande
  tal. En träl förblev han i alla sina tankar, ty han visste ingenting
  annat om världen än vad trälarna visste.
  
  Det var Folke Filbyters fröjd att hålla bröllop för sina trälar. Helst
  ställde han det så, att han gifte ihop en ung träl med någon av de
  fulaste och skrumpnaste gummorna. Nu hade han en trälkvinna, som han
  kallade Tova Halmkär, därför att hon var gammal och utsliten och mest
  låg bakom avbalkningen och suckade. En dag, när tiden blev honom lång,
  gjorde han bröllop för henne och en ung träl, som hette Kalv. Bryten
  manade in alla trälarna och ställde upp dem med viskor under armarna,
  som det var bruk när de skulle leka bröllopsdans. Han var miskundsam mot
  dem, när de arbetade, ty han var mån att likna sin husbonde; men när de
  skulle leka, voro de så tröga, att han måste taga till piskan och snärta
  efter deras långa hälar och platta fötter.
  
  --Tova, Tova! ropade Folke Filbyter och log, så att det skymde för
  ögonen. Tror du, att du får ligga kvar hos baggen i fårfållan, när du
  skall i brudhalmen? In med dig vackert i leken. Nej, vänta litet, Tova!
  Säg oss först, om det är sant, att du fordom i din ungdoms och dårskaps
  dagar rövades från skepp till skepp för dina vita armars skull?
  
  Hon strök sig över hårfästet med sina tjocka och krumpna fingrar och
  stod alldeles förbryllad mitt i ringen. Det eggade husbonden ännu mer
  till att fortsätta gycklet.--Du är för blyg att svara på sådant, Tova
  lilla. Och du är rädd för brudgummens vrede. Han är så ung och hetsig,
  brudgummen. Men säg oss då åtminstone, om det verkligen kan vara sant,
  att du är dotter till en stor och mäktig hövding i Frisland?
  
  --Honom minns jag inte, svarade hon långsamt och släpande. Men jag minns
  en ung kvinna, som var min mor och som satt i det trånga borgfönstret
  och plockade körsbär åt mig från trädtopparna.
  
  --Trodde jag inte att det var sant! Du får en ädel brud, Kalv. Och hon
  blir liggkär och stillsam. Smäll nu i med fötterna! Mana på dem en
  smula, bryte! Stryk brudgummen om hälarna! Så skall det låta.
  
  Ingevald höll sig gömd bland de bortersta och mest förlägna, som voro
  omöjliga att få fram på golvet. Några voro så vana vid arbete, att de
  leddes vid att stå och hänga med armarna. De begynte feja i vråarna och
  hissa på kitteln, under det att de sågo på. Hönsen lupo kacklande
  utefter väggarna, och stickor, barkbitar och halm yrde högt upp. I den
  täta röken vände sig de dansande. Den knappa dagern föll då och då på
  trumpna och hoptryckta ansikten, men försvann sedan åter igen lika
  hastigt.
  
  Dejan hade redan hällt upp honungsgröten och satt den på bänken framför
  Folke Filbyter. Hon stod och torkade hornet för att gå till brygghuset
  och hämta mungott. Sävligt och godmodigt banade sig då bryten en väg
  mellan armbågarna. Genom att höja piskskaftet upp- och nedvänt gav han
  trälarna ett tecken att hålla upp.
  
  --Husbonde, sade han, det har kommit någon främmande oxe på ägorna, ty
  våra oxar råma i fäboden.
  
  --Du talar rätt, svarade Folke Filbyter och pekade mot dörren, där en
  blåmålad vagn stannade.
  
  Den var förspänd med en silkesglänsande och välryktad oxe. Tömmarna hade
  tofsar. Oket var utskuret med rosor och löv i alla sommarens färger och
  fullsatt med oräkneliga små pinglande klockor och bjällror. Mannen, som
  steg ur och kastade tömmarna, hade benen ända till knät korsvis lindade
  med band. Ett grått och ärevördigt skägg bredde sig över hela bröstet,
  men hans klara och kloka ögon blevo först synliga, när han böjde sig ned
  utanför den låga dörren och förundrad såg in i salen. Hönsflocken mötte
  honom på tröskeln och vände flaxande och spridde sig återigen utefter
  väggen i en lång och springande rad. Och trälarna stodo där med sina
  viskor utan förstånd att gå ur vägen. Det dröjde tydligen också en
  stund, innan han vande sig så pass vid röken, att han upptäckte Folke
  Filbyter, som satt kvar på bänken med grötfatet mellan knäna.
  
  --Ulv Ulvsson, grannen, hälsar gårdsbonden, begynte han. I stället för
  att därvid hånle som andra främlingar alltid brukade på Folketuna,
  rynkade han ögonbrynen och stannade fientligt flera steg från
  bänken.--Törhända minns du, att det till stor del var av mig du köpte
  din myckna jord. Sedan dess ha vi inte sett varann. Och nu skall jag
  giva dig en lätt gåta att tyda, Folke Filbyter. Nämn mig den man, som
  borde fruktas som en slagbjörn och hedras som en odalman, men som nu
  alla se snett på med löje.
  
  Folke Filbyter stötte fast skeden mitt i gröten.--Ingevald, Ingevald,
  min son, sade han, kom hit och visa, att du är ordsnäll och har din mors
  huvud! Din far förstår sig inte på gåtor. Tala nu inte släpande, som när
  du sitter med trälarna. Kom fram utan försagdhet, Ingevald! Nämn mig den
  man, som borde fruktas som en slagbjörn och hedras som en odalman, men
  som nu alla se snett på med löje.
  
  Ingevald strök sig bondblygt mot väggstolparna, men så tog han mod till
  sig. Han hade kvicka bruna ögon och moderns gulaktiga ansikte.
  Silverringar sutto i öronen. En mängd gula och röda lappar voro
  fastsydda på kläderna, och mitt i sin förlägenhet kände han sig smickrad
  och lycklig över att beskådas. Smal och trasgrann gick han fram ända
  till härden och svarade djärvt:
  
  --Det är Ulv Ulvsson, när han kommer obuden till bröllop just då
  välfägnaden burits fram.
  
  Ulv Ulvsson bet sig i läppen.
  
  --En god gåta kan ha flera tydningar, sade han. Blir jag utskämd i ditt
  hus, Folke Filbyter, så får jag tåla det. Själv kommer jag inte för att
  visa dig någon ära. Svårt är det också ana, att här hålles bröllop. Jag
  ser inga lövruskor i vråarna, inga blommor på golvet. Men nog snavar
  jag i groparna över barkbitar och spånor. Takbjälkarna äro på
  undersidan sotiga och svarta men ovanpå vitkalkade av hönsens spillning.
  Och nog har jag hört att bröllopsstugan brukar blådragas med bonader,
  men de halvfärska kalvhudar, som du här torkar på väggarna, sprida en
  sådan lukt, att den genast botar både hunger och törst. Här sitter du
  och tämjer trälar utan tanke för annat, och ändå är du storrik och kunde
  gälla mest i hela häradet. Det var dig jag menade med min gåta, om jag
  nu skall behöva säga dig det. Det finns inte en krämare, som inte
  skrattar dig i synen, när han ser dig sitta och pusta över grötfatet.
  
  Folke Filbyter stirrade på honom och kände hur öronen och huvudet
  fylldes av hans ord, men han förstod dem icke. Det fanns hos honom en
  bred fromhet på botten, fast ingen hade lärt honom att bruka gåvor, som
  syntes honom själv så misstänkta. Det vållade honom en nästan blyg
  förlägenhet, om de någon gång kommo till synes. Han förstod icke annat,
  än att han var den bästa bland husbönder, men han hade ändå en
  förnimmelse av, att Ulv Ulvsson i allt var hans överman--och han gladdes
  icke åt att se honom.
  
  Ulv Ulvsson stod kvar på avstånd.
  
  --Varför kommer du aldrig till tings som andra odalbönder? frågade han.
  Vi behöva män. Eller vet du inte, att när gamle konung Emund väl blev
  satt i högen, kom hans jarl Stenkil till makten? När han sitter vid
  vinterblotet i Uppsala, dricker han inte gudarnas minnen utan ser ned
  på marken och viskar med sin kristna hird.
  
  --Stenkil klipper inte mina får, svarade Folke Filbyter, och skor inte
  mina hästar. Här på Folketuna råder jag och ej den usla jarlaätt, som
  upprest sig och trotsar Uppsala gudahov. Har du ingenting viktigare att
  förtälja, Ulv Ulvsson?
  
  --Jag har.
  
  --Säg det då fort, ty jag vet inte mycket, som jag fruktar.
  
  --Nåväl, så skall du nu höra min nyhet. I går kom till vår bygd den
  första tiggaren.
  
  --Jag förstår dig inte, Ulv Ulvsson.
  
  --I går kom för första gången en man, som vandrar kring och ber om
  nådegåvor.
  
  Folke Filbyter reste sig, rödflammig av harm.
  
  --Det är stor skam att höra om sådant. Låna mig den löskekarlen. Jag
  skall taga honom med mig ut på åkern och spänna honom för kroken. Har
  han då en snål och dålig herre, som inte kläder och föder honom?
  
  --Därom får du själv fråga honom, när han kommer, ifall du vill byta ord
  med en, som tigger: Men kom ihåg: dräper någon utländsk präst, böte för
  honom som för inländsk man. Det säger redan vår lag för att skona de
  kristna. Han är på väg hit, och jag har åkt det fortaste jag kunde, så
  att jag skulle hinna före honom och varsko dig. Du skall inte tro, att
  jag gjorde det för din skull. Du lär inte stoppa många gåvor i hans
  påse. Men jag vill ärligt säga dig, att i onda tider som nu få vi tänka
  på att hålla ihop, vi två, fast ingen av oss likar den andra. Och ser
  jag rätt, är det han, som redan närmar sig där ute på gräsvallen.
  
  Alla vände de sig nu igen mot dörren. I solskenet kom en gammal man med
  en knotig stav i den ena handen och en liten pung i den andra. Han bar
  ett grovt rep om livet och var barfota och gick så fort och ivrigt, som
  såge han en lång väg framför sig och fruktade var onödig vila. Så snart
  han hade kommit fram mitt för salen, bredde han ut armarna vänligt och
  utan stora åthävor och sade helt sakta:
  
  --För Jesu Kristi sons skull, giv mig en allmosa. Jag heter Jakob. Har
  ingen talat med er om den gamle Jakob? Det är inte för min skull jag
  tigger utan för min gode herres skull. Ödmjukt tackar jag för det
  minsta, men är du rik, bonde, så giv tiondet, och är du rättfärdig, så
  skänk allt.
  
  --Ingevald, min son! sade Folke Filbyter, och hans röst stockades av
  växande vrede. Här är inte sed att giva utan att taga, ty marken är min.
  Tag du pungen från den gamle. Giv honom sedan två slag med hans egen
  käpp, det ena för hans egen skull, det andra för hans herres, efter han
  kläder och föder honom så illa, att han behöver tigga.
  
  Ingevald gick ut och ryckte till sig pungen. I den lågo några mynt och
  fingerringar och ett stycke torrt bröd. Brödet lät han honom behålla,
  men pungen knöt han fast vid sitt eget bälte. Sedan gav han honom med
  glad lust det första slaget över ryggen, så hårt han förmådde. Men
  redan när han skulle utdela det andra slaget, föll det lamare och
  mjukare. Han kände sig rådvill, ty den gamle tog honom om halsen och
  kysste honom på båda tinningarna.
  
  --Jag tackar dig, mitt dyra barn, att du låter mig lida för min gode
  herres skull, sade han. Och jag tackar och välsignar er alla, ty ingen
  kan älska er mer innerligt än jag, kära, kära bröder. Jag hade tänkt att
  få stanna något hos er och tala till er om min herre, men jag ser, att i
  dag skulle ni inte höra mig. Jag får välja en bättre stund.
  
  Därefter fortsatte han genast sin vandring med samma brådskande iver,
  och hans ögon, som fuktats under smärtan, glänste så lyckliga som i den
  största glädje.
  
  --Det där är farligt folk! mumlade Ulv Ulvsson och slog ned ögonen och
  strök genom skägget. Folke Filbyter förstod alltjämt ingenting utan
  höjde bara ännu myndigare sin röst.
  
  --Kom hit, Ingevald! Du gjorde din sak väl, och nu skall du ställa dig
  framför Ulv Ulvsson, så att han får fästa dig med handslag. Var inte
  rädd, Ingevald. Han är vår granne och vill dig inte illa. Kom bara hit,
  så skall jag själv leda dig fram till honom. Han talade med stränga ord
  som alla storbönder, men nu börjar jag ana, vad han menar. Det behövs
  män på tinget. Men jag har långt till ord, och jag har suttit länge
  stilla. Min brynja hänger så ihoprostad, att jag inte längre kan skaka
  ut den. Du skall få vapen och en ny brynja, Ingevald, och du skall gå
  till tinget i mitt ställe.
  
  Han sköt fram sonen, men Ulv Ulvsson, som ännu mindes det spetsiga
  svaret på gåtan, kände föraktfullt på hans sträva hästhår och gav honom
  ett slag tvärs över kinden.
  
  --Se här, sade han, din son har hästhår, och kinden är läderaktig och
  kan inte rodna, inte ens för ett slag. Det är tecken på finnblod. En
  finndvärg kan inte rodna, hur mycket man nyper och slår honom i ansiktet
  eller skämmer ut honom. Bland fria män på tinget skulle inte många
  lyssna till en sådan, om du också själv ginge med och erkände honom. Det
  hade varit bättre, om du i tid satt ut det barnet i skogen. Bonde, är
  det med slik avkomma du tänker grunda gård och ätt?
  
  Folke Filbyter grep honom i manteln. En sådan skymf mitt inför det
  samlade husfolket hade han aldrig varit med om, och Ulv Ulvssons
  högdragna och lugna hån förbryllade och förstummade honom. Den storrika
  husbonden på Folketuna började stamma, och Ingevald viskade till honom:
  
  --Vill du, far, så går jag och stänger dörren, medan du slår ned honom.
  Bryten och jag får sedan bära honom till kärret.
  
  --Jag har god hörsel, fortsatte Ulv Ulvsson. Jag vet nog också, att om
  jag kärar mot dig vid tinget och låter gräva i kärret, blir du illa
  fast. Därmed skulle jag heller inte dröja en enda dag, om inte klokheten
  sade mig, att vi bönder och grannar nu behövde hålla samman mot de
  kristna.
  
  Folke Filbyter besinnade sig och släppte hans mantel.
  
  --Du är vapenlös, Ulv Ulvsson, och du står under mitt tak. Är det med
  skymf du tänker lämna mig, då lovar jag, att ditt hus skall brinna redan
  i natt. Men var det allvar nyss, när du ville, att det skulle bli
  annorlunda här på Folketuna och att vi skola bli bundsförvanter, då kör
  du mig nu strax i din egen vagn till den rikaste gården i hela häradet.
  Och där blir du böneman för min son, så att han gör ett gott gifte. Jag
  har nog själv länge betänkt, att allt inte kan gå som hittills. För min
  del kan det vara detsamma, men Ingevald börjar bli vuxen och han får ett
  stort arv. Har du förstått mitt villkor, så låna mig nu din blå mantel.
  Min grå vadmal är ingen brudfägnad. Jag vill se den bonde, som kan säga
  nej, när Folke Filbyter friar för sin son med dvärgkvinnan!
  
  --Den rikaste gården i häradet, näst Folketuna, det är min.
  
  Folke Filbyter ryckte till, som hade en lönndörr oväntat sprungit upp
  och visat honom en trappa, om vilken han förut aldrig haft en
  föreställning. Han var icke skicklig nog att förställa sig. Nya och
  plötsliga tankar korsades i hans huvud. Det föreföll honom, att han
  själv i en hast hade förvandlats till den överlägsne, som hade att tala
  och råda. Med en sidoblick, som blev förnärmande i sin misstro, sänkte
  han rösten och halvviskade:
  
  --Granne, du bär flera ärenden på hjärtat än du låtsats.
  
  Därmed gav han Ulv Ulvsson ett slag på skuldran, men ännu en gång ryckte
  han till av förundran. Det var inför det dystra allvar, som vid hans ord
  lägrade sig på gästens ansikte.
  
  --Mitt ärende har jag redan sagt dig, svarade slutligen Ulv Ulvsson
  efter att länge ha stått tyst, som ville han helst slippa alla
  bekännelser. Likväl bör jag inte neka att under vägen hit kom jag på
  många tankar. Hur du hade det inom skål och vägg visste jag inte mycket
  om. När jag stod vid råmärket mellan våra ägor och vattnade oxen i
  bäcken, besinnade jag, att du kanske hade barn liksom jag och att ett
  gifte säkrare än annat kunde betrygga ett förbund mellan gårdarna.
  
  --Nu talar du uppriktigt, Ulv Ulvsson.
  
  --Och därmed skall jag fortsätta. När jag fick träffa dig i din sal och
  se din son, voro de tankarna fort bortblåsta. Din son är en vanbörding,
  och jag håller min dotter för god att bättra upp ditt ätteblod.
  
  --Dagarna bli långa för en mö, som sitter och väntar på friare, kära
  granne, och du skall inte vara hård mot henne. Här skall din dotter få
  det bra. Hon skall få bo hos mig och vara samman med mig om disk och
  duk.
  
  --Ännu har jag inte sett någon duk i ditt hus, Folke Filbyter, och min
  dotter trivs gott där hon är, under mitt ris. På ditt Folketuna råder
  varken skick eller sed. Trälarna stirra, som om de aldrig förr sett en
  människa i hela kläder.
  
  --Vet du, att jag har varit hövding och haft tre skepp på havet?
  
  Ulv Ulvsson log.
  
  --Det låter som en saga, men det sägs, att den skall vara sann.
  
  --Den förste tiggaren har i dag kommit till trakten, Ulv Ulvsson. Vad
  sådana vårfåglar varsla, har du nyss sagt oss. Välj själv, om du vill ha
  förbund eller strid mellan gårdarna.
  
  Ulv Ulvsson vände sig halvt åt sidan för att gå, men betvang sig.
  
  --Däröver bestämmer inte jag ensam, svarade han motsträvigt.
  
  --Du har då vuxna söner?
  
  --De bli hårda nötter att knäcka på en fästningastämma. Du skall likväl
  inte tro, att jag är övermodig, därför att jag är av gammal
  lagmanssläkt. Vem kan säga det förut, om inte din smalaxlade sons granna
  klutar bättre behaga mina barn än mig? Jag har trätt in under ditt tak,
  och du är därför i din rätt att också stiga under mitt. Du kan då själv
  framställa vilka frågor dig bäst lyster. Vill du utsätta dig för avslag
  och kanske spe, blir det din sak. Så hotande som tiden är, skulle jag
  åka hem lugnare, om jag kunde tänka mig en klok uppgörelse. Vänner bli
  vi aldrig, men det är min önskan, att vi åtminstone aldrig bli fiender.
  Här har du min mantel. Var det inte så, att du ville låna den?
  
  Folke Filbyter svepte om sig manteln och häktade den. Han gick bort i
  hörnet till sin kista och tog fram en ask av lindträ. I den låg det en
  liten krona, vars gyllene eklöv voro alldeles mjuka och böjliga som på
  en levande krans. Trälarna hade aldrig beskådat en sådan härlighet. De
  sträckte sig över varann för att kunna se bättre, och i detta ögonblick
  kände de för första gången en verklig vördnad för sin husbonde.
  
  --Denna skall hon få, sade han. Och en silversömmad huvudbindel skall
  hon få och fingerguld och ärmkappa och nyckelring... och en sadlad
  mjölkvit gångare. Du skall se, Ulv Ulvsson, att jag kan bjuda högt!
  
  Ulv Ulvsson hjälpte honom tankspridd upp bredvid sig i vagnen, som var
  trång för en så bred sidoman. Folke Filbyter satt med asken i knät, och
  under det att vagnen vände på gårdsvallen och åkte bort, hörde de
  kringstående trälarna, hur han fortsatte att bjuda.
  
  --Två silverskedar skall hon ha, ropade han, och två hundraden vadmal
  och tjugu alnar linne... och åkläde och underdyna, stoppad med
  fågeldun... och bänkdyna med gudväv... och femtio mark bränt silver med
  flämskt stadsmärke. Och var och en av bröderna skall ha en skjorta med
  silverknappar... och själv skall du ha så mycket tröskad säd, som två
  par oxar kunna köra i två vännor. Jag vill se vem som säger nej. Du
  kutige och hjulbente Asa-Tor!
  
  
  
  
  5.
  
  
  Det blev tyst i huset, när vagnen hade rullat bort. Genom att ännu en
  gång höja piskan omvänt lät bryten trälarna förstå, att de voro lediga
  för kvällen. De linkade ut i en grå flock.
  
  Ingevald stod kvar innanför dörren. Skymfen brände i hans sinne med en
  sådan smärta, att den tycktes honom oläklig. Med ens hade den öppnat
  hans ögon, så att han såg barkbitarna och smutsen i rummet. Han kände
  för första gången, hur fränt det luktade från hudarna på väggen. Han såg
  pinsamt klart, hur förvildad och litet vördnadsbjudande fadern tett sig,
  när han med sin ask i knät skrytande och högröstad åkte bort bredvid den
  allvarlige Ulv Ulvsson. Ingevald hade aldrig hört någon tala så stolt
  och manligt som Ulv Ulvsson, och begärligt hade han lyssnat efter vart
  hans ord. Det gnagde och plågade honom också, när han tänkte på den
  gamle Jakob, som han hade slagit. Ännu kunde han på sina tinningar känna
  de kalla läpparna.
  
  Han sprang ut för att följa med trälarna, som han brukade, men han kunde
  ej finna dem. Vad var det då de viskade om nyss, när de gingo förbi
  honom? Det förundrade honom också, att Tova icke kröp tillbaka in i
  fårfållan i hörnet utan gick ut med de andra.--Ingevald! ropade en
  släpande röst från bodarna, men när han kom dit fanns ingen människa.
  Kreaturen voro i vall, och han gick utefter de tomma båsen, där
  spindlarna spunno.--Ingevald! ropade en annan trälstämma långt borta på
  andra sidan stugan, men där kunde han heller icke hitta någon. Han
  började ana, att trälarna smögo sig undan och med flit sökte vilseleda
  honom genom att kalla på honom från olika håll. Hade han då nu blivit så
  föraktad, att till och med trälarna gömde sig för honom? Var det då hans
  skuld, att hans mor icke var en fri odalkvinna?
  
  Hur han än letade, kunde han icke träffa någon. Den smala och trasgranna
  bondesonen, som skulle ärva hela den storrika gården, stod ensam mellan
  hjulspåren i det nedtrampade gräset, och på gavelhörnens ormhuvud sutto
  skatorna och skrattade åt det öde Folketuna.
  
  Då drog han sig till minnes, att flera av trälarna smugit sig bort under
  de sista nätterna. De andra hade viskat med varann och ibland snyftat
  men alltid tystnat och låtsats sova, så snart han satte sig upp i
  halmen. Det var något, som de ville dölja för honom. Han ruvade därpå,
  förbittrad som han nu kände sig mot alla på gården och mot sitt eget
  liv.
  
  Han begynte gå utan mål och mening uppåt skogen, endast för att kunna
  kväva den gråt, som tryckte honom om strupen. Sommarkvällen bredde sig
  klar och stilla, och ekarna föreföllo ännu större i sin orörlighet.
  Flitigare än bina brummade ännu en stund de raggiga humlorna i luften,
  innan de kröpo in i sina mossbon. Utan att veta det stod han länge och
  såg på en ekorre, som stack ut huvudet genom fönstret på sitt hus för
  att undersöka vädret. Då det befanns klart och utan minsta stormsky,
  slet den röda väderspåmannen bort stoppningen ur dörren och begynte att
  kasta ut nötskal över skurdtemplet nedanför trädet. Smattrandet mot det
  trasiga nävertaket väckte Ingevald, och han vände sig bort för att
  slippa se belätet inne i templet. Det gjorde han halvt av rädsla men
  ännu mer av blygsel. Han tyckte sig icke längre tillhöra den stam, som
  skogstemplens gudar beskyddade.
  
  Vid vägen låg också en källa, som var berömd för sin goda och
  människovänliga vattenande. Han brukade ofta sitta där och
  självförälskad spegla de skrikande lapparna och öronens stora
  silverringar. När han mycket länge såg i det klara vattnet, hände det,
  att han till sist tyckte sig skönja källdisens bleka ansikte och greps
  av en vild lust att kasta sig ned till henne i hennes armar. Men när han
  nu böjde sig över källan, såg han sig själv med Ulv Ulvssons ögon.
  
  --Se här, snyftade han, kinden är som läder. Hur hårt jag nyper och
  slår, kan den inte rodna. Och håret är strävt hästhår. Aldrig får jag
  stå på tingsstället bland friborna odalmän. Går jag nu dit, lär ingen
  vilja höra mig. Och alla komma att le åt mina klutar.
  
  Han slet i den brokiga skjortan och spottade föraktfullt på sin egen
  bild i källan.
  
  Beständigt driven framåt av sina gäckade önskesyner, var det hela tiden
  just mot tingsstället som han vände sin gång. Den blev allt häftigare
  och snabbare. Han mumlade, att finge han aldrig stå där med andra,
  skulle han åtminstone ensam tala till de döva domarstenarna om sina
  olyckor.
  
  Ekskogen glesnade småningom för odlade fält, som längre bort kantades av
  mörka åsar. Där gärdet tog vid, reste sig tingshöjden. Till sin häpnad
  fann han, att det var fullt av människor innanför ringen av de väldiga
  stenarna. Därför att han vant sig att alltid känna som en träl, var hans
  första tanke att gömma sig, liksom om han varit ute i olovliga ärenden.
  Han böjde sig ned bakom en buske. Likväl upptäckte han snart, att det
  icke fanns några blå mantlar bland de församlade utan endast trälars grå
  vadmal. Han igenkände flera av de trälar, som hade smugit sig undan från
  faderns gård, och vid en av stenarna satt den livströtta Tova och
  suckade som alltid. Det var då för att i skymning och hemlighet hålla
  träl-ting, som de varit borta de sista nätterna? Och lagmannen, som stod
  i mitten och talade, var den gamle Jakob med sin stav. När han stundvis
  knäppte händerna och bad tyst, blev det alldeles stilla, och
  gräshopporna slipade i det våta och doftfyllda gräset.
  
  Ingevald hörde, hur den lågmälde predikaren slutligen stannade framför
  Tova och frågade, vad hon trodde om döden.
  
  --Därom tänka vi trälar ingenting, svarade hon. Tor och Frey missakta
  oss, och Den enögde vid forsen är finndvärgarnas gud. Jag vet bara,
  Jakob, att jag har stor tröst av att höra dig.
  
  --Bättre än du, Tova, har jag då förstått, vad Jakob talat med oss om,
  sade bryten, som stod bredvid henne och ännu hade piskan i bältet. Nu ha
  vi trälar också fått en gud.
  
  --Så är det, så är det, upprepade Jakob. Jag har talat med er om honom
  för att ni skola glädjas och vänta och inte sätta er upp mot era
  husbönder, om de en dag befalla er att dyrka den nye guden. Konungen
  trivs inte längre hos de blotande hedningarna i Uppsala utan bor hellre
  när mina bröder i Skara. Hundratals tignarmän och hövdingar samlas där
  var påsk och midsommar för att taga kristnan. Tålamod, tålamod och
  längtan, det var er arvedel, men hädanefter skall den tindra. Jag giver
  er nu var och en en nypa salt, så långt saltet räcker i min påse. Jag
  besvärjer dig, saltets väsende, vishetens låga, att du i din
  hemlighetsfulla kraft blir ett hälsosamt botemedel till allt onts
  fördrivande. Jag besvärjer dig vid den nye guden och hans sons kärlek.
  Och jag går nu fram till så många av er, som jag kan nå, och blåser er
  över ansiktet. Fly bort, du mörksens hövding, du djävul, ur de kroppar,
  som jag inviger till boningar åt Gud Herren. Korsets bild tecknar jag
  med sot och salt mellan era ögonbryn, att Satan måtte förskräckas, om
  han vänder sig om för att åter krypa in i ert innanmäte. Enfaldigt som
  jag har lärt det, primsignar jag er alla, både de som stå närmast och de
  som hålla sig gömda bakom stenar och buskar. Jag signar och viger er
  till Guds kärleks verktyg.
  
  Jakob lade sina händer på Tova och bryten och bad länge. Sedan kysste
  han de närmaste och tog upp tiggarpungen ur gräset och begynte åter sin
  brådskande vandring. Trälarna kände sig stolta och styrkta, ty de
  trodde, att det var Tors hammarsmärke, som han hade tecknat mellan deras
  ögonbryn. Mest förundrade det dem likväl att höra berättelsen om, hur
  han på det vilda Folketuna tackat för käppslagen.
  
  --Månne han är en träl liksom vi? frågade de och började skiljas åt för
  att smyga sig hemåt.
  
  --Jag ser röda lappar bakom enbuskarna, viskade då en kvinna. Det måste
  vara sonen från Folketuna. Har han också lyssnat?
  
  --Jag skall inte angiva någon, svarade Ingevald mellan tänderna. Nu har
  jag fått veta, var min gud är att finna. Till honom skall jag gå. På
  klippan vid forsen står dvärgarnas gud. Där står Den enögde, som jag kan
  misshandla och slå, utan att ens en träl skall ömka honom.
  
  Han hörde, att någon följde efter honom med ludna och trippande steg,
  men han vände sig icke om. Han vek av åt sidan in på ljungen under
  tallarna. Några nästan igengrodda skåror i trädstammarna visade honom,
  att han var på rätt stråt, men det hade blivit sent och ibland måste
  han stanna för att urskilja dem. Då stannade också stegen bakom honom.
  
  Hans skjorta fastnade oupphörligt mot kvistarna. Det var honom en fröjd
  att häftigt rycka den med sig, så att lapparna sletos loss och hängde
  som trasor. Suset från forsen sade honom snart, att han icke längre
  kunde gå vilse. Här ledde en upptrampad stig, ty här låg Jorgrimmes
  kula, och längre ut bakom stenrösen yrde skummet.
  
  Där stod guden i halvljuset på hällen utan att kasta någon skugga.
  Upplyft på fyra andra mindre stenar var han föga ansenlig till sin
  storlek och smalnade uppåt som en mortelstöt. Mitt ur klippstycket
  stirrade ett mörkt hål som efter en jättes finger, och det var den
  fruktades öga.
  
  Ingevald lutade sig på armbågen över guden och såg ned i forsen. Han
  märkte fortfarande, att han icke var ensam. De vittrande horn och ben
  efter offerdjur, som övervuxna med mossa lågo kringströdda över berget,
  knastrade bakom honom som trampat ris. Han förstod också, vem det var.
  Genast från första stunden hade han anat, att det var modern, som följde
  efter honom.
  
  När han böjde huvudet litet åt sidan, kunde han igenkänna henne. Hon
  stannade ett stycke från honom vid branten och såg också ned i det
  brunsvarta skogsvattnet, som först i virvlarna skummade upp och blev
  vitt. De stodo länge på det sättet, som hade de icke vetat av varann.
  Aldrig förr hade han lagt märke till att hon var så liten och redan så
  förhärjad och avskräckande ful. Är det hon, som har fött mig till
  livet? tänkte han.
  
  --Ingevald, sade hon slutligen. Jag var bland de andra trälarna, och jag
  hörde, vad du mumlade mellan tänderna. Därför gick jag efter dig.
  
  --Du är rädd, att jag skall gissla Umasumbla, stenguden?
  
  --Nej, jag fruktade att du inte skulle ha mod därtill. Tag du hämnd, min
  son. Hämnden är lisan och fröjden i världen. Och lär dig sedan att älska
  allt, som är av guld och silver. Det är det enda, som är värt en dags
  mödor.
  
  Hon gick litet närmare. När hon stod där alldeles invid honom och
  tuggade stensöta och smällde med tungan och talade med tummarna, fick
  han avsky för henne, så att han ej längre kunde kalla henne mor.
  
  --Jag känner nog, sade hon och skälvde på rösten, det du i natt lånat
  Ulv Ulvssons ögon och att det är med dem du ser på mig. Bättre vore, om
  de brunne som en verklig skogsulvs. Svider det inte ännu i din kind
  efter slaget? Inte en stund längre vill jag stanna hos en husbonde, som
  utan att hämnas låtit oss svälja en sådan skymf som i dag. Jag skulle då
  förgiva honom eller sticka ned honom under sömnen.
  
  --Så gå då! Gå hem till Jorgrimmes kula!
  
  --Jorgrimme är död. Här på hällen offrade han min syster åt Den enögde
  för att förlänga sitt liv. Men från den stunden blev han oglad och kände
  aldrig mer någon trevnad. Då gick han in i högen och stack sig själv med
  stenkniven. Och när jag kom dit och fann, att han var död, ställde jag
  hans fiskdon och grytor omkring honom. Och hornet Månegarm satte jag i
  hans stela händer. Sedan täckte jag över ingången med jord och torv.
  Älgen betar över hans huvud. Ingen skall hitta dit, liksom han själv ej
  visste varifrån han kom. Ja, gå, gå, dvärgkvinna! Det sägs, att du
  stammar från forna hövdingar, som bodde långt i norr, där kvinnorna ha
  skägg och jaga uroxen med pilbåge och övervinna jotnarna med sina
  besvärjelsesånger. Där voro de vida öknarna fulla av snö och villebråd,
  och där härskade dvärgarna. Ack, de ha blivit fattiga och få! Nu hör man
  nästan aldrig, att någon möter en dvärg i skogen, och här i bygden voro
  vi de sista. Ja, gå, gå, dvärgkvinna, i dagar och nätter, du möter ändå
  ingen gelike. Men när dvärgarna sluta att tala, glömma de snart alla ord
  och kunna bara vina och skria med stormen.
  
  --Ja, gå, gå! upprepade han bittert. Vada över strömmen nedanför det
  sista fallet. Där sluta alla stigar. Där börjar ödemarken. Varför gav du
  mig livet, om du inte vågar att taga det ifrån mig? En träl kan köpa sig
  fri och bli lika god som någon annan, men hur skall jag någonsin kunna
  köpa mig fri från allt det onda, som jag ärvde från dig. Mina bröder
  visste vad de gjorde, när de gömde sig i avlägsna länder. Vad skall det
  bli av Folke Filbyters gård och ätt? Varken örnar eller duvor krypa fram
  ur en mullvadsgång. Till oss kommer man för att sälja salt, och sedan
  spottar man på tröskeln. Om jag också rakar mitt huvud och färgar mina
  kinder, så sitter ändå blodsarvet efter dig i mina inälvor. Kan någon
  olycka vara större? Stengud, Stenpanna, Umasumbla, gud vid forsen, hjälp
  oss!
  
  Med ett gapskratt slog han armarna om stenguden och lyfte honom. Han
  visste icke varifrån han fick en sådan styrka. Följd av gnistor och
  dunder störtade Den enögde från sin tron och rullade ned i forsen. Där
  blev han liggande med ryggen uppåt och översköljd av skummet, så att
  ingen mer kunde skilja honom från de andra stenarna.
  
  --Dvärgbarn, dvärgbarn! framstötte modern med ett segerrop. Nu var det
  mitt blod i dina armar. Nu förspörjer jag, att du har hämndens eldslåga.
  Varför lät jag dig aldrig dricka ur Månegarm? Varför satte jag hornet
  hos den döde och otörstige? Vi skola riva upp högen, Ingevald. Vi skola
  plundra Jorgrimme i hans gravkammare och taga från honom hans klenod.
  Ser du, alla människor ha önskningar, men de ligga som små vackra barn i
  sina hängvaggor och småle utan att veta, vad de vilja. Men jag skall
  bjuda dig en dryck, så att de små barnen resa sig ur vaggorna som
  vidunder och varghundar och till sist vilja sluka både stjärnor och
  måne. Och vore du kristen, skulle du till och med åtrå det osynliga
  bortom tingen. Visa mig dina händer, så att jag får se, att du har nog
  vassa naglar för att gräva. Och säg mig om du vill?
  
  --Jag vill! svarade han.
  
  Hon tog honom om handloven och de sprungo över ormbunkarna till
  Jorgrimmes kula. De revo upp torvorna och jorden och näverstyckena och
  kröpo in till honom.
  
  --Jorgrimme, ropade hon i örat på den döde. Här sitter du bland dina
  fiskdon och grytor, men vi komma för att taga ifrån dig det bästa du
  äger.
  
  Jorgrimme var styv och torr, och när hon släppte honom, föll han mot
  väggen. Där blev han sittande med knäna uppdragna och händerna om
  Månegarm. Då tog hon ifrån honom hornet och fyllde det ur krukan och
  drack. Sedan räckte hon det åt sonen. Gång på gång fyllde hon det, så
  att det rann över.
  
  --Drycken är surnad och besk, men jag är törstig, sade han.
  
  Då fyllde hon det för sista gången med den grumlade bottenlagen i
  krukan.
  
  --Jorgrimme! ropade hon. Ännu sitter du och räcker ut händerna, men de
  ha ingenting att hålla om. Vi ha tagit ifrån dig hornet.
  
  Hon rörde på läpparna för att forma flera ord, men de ville icke längre
  lyda henne, och vansinne tändes i hennes ögon. Det var det vansinne, som
  alltid låg på lur i dvärgarnas själ, men som icke gjorde dem slösinta
  och sorgsna utan kom som en glad lättnad och oändlig lycka. Vansinnet
  lät deras människohamn falla, så att de återförenades med allt det
  hemlighetsfulla omkring dem, med vind och väder och vildmark och djur.
  Hennes önskningar kröpo nu ur sina små barnvaggor som rysliga
  varghundar. Hon längtade att bli en av de vittberömda valor, som med
  långa kattskinnshandskar och framdragna huvor brukade komma till
  gårdarna. Med vördnad och förskräckelse blevo de inledda i stugorna och
  rikligt undfägnade, och överst på anrättningen lades ett stekt
  ormhjärta. Det visste hon. Att skrämma människorna, att bli skydd för
  sin ondska och höra gråt, det var vad hon längtade till. Lätt som en
  liten fågel med yviga dun och stora vingar skulle hon flyga med stormen
  utefter skogsåsarna och utefter dikesrenarna. Mitt i natten skulle hon
  rycka upp stugdörrarna, kasta omkring kvastarna, hälla vatten över
  glöden på härden och med ett ohyggligt skrik väcka de sovande utan att
  någonsin bli sedd och fångad. Små spenbarn skulle hon stjäla och byta
  bort. Hon skulle gå många mil för att under den heliga midvintersnatten
  lägga dem hos en främmande mor eller hos en ung mö. Flera gånger
  försökte hon att tala. Munnen gick oupphörligt och blev än smal och lång
  och än rund och öppen. Men hon kunde icke draga sig till minnes några
  andra läten än de, som hon förr i tiden hade hört kring Jorgrimmes hög.
  Hon pep som en syrsa och knarrade som en gräshoppa. Under det att hennes
  ansikte med många ryckningar förvred sig på olika sätt allt efter de
  olika ljuden, härmade hon nattskärrans spinnande och surrande. Slutligen
  knäppte hon händerna om nacken på sonen och med ansiktet lyft uppåt
  framvisslade hon ett skärande och genomträngande vin. Då han såg på
  henne, tvangs han oemotståndligt att stämma in i samma ihållande
  vin--och det genskallade över skogarna.
  
  Blodet steg upp för hans ögon så att han tyckte sig stirra på henne
  genom rödaktiga hinnor. Sedan försvann för långa stunder allt klart
  medvetande, och han visste icke, hur han åter tog sig upp i det fria
  eller hittade hemvägen. Hon framvisslade flera gånger samma stormgnyende
  vin, och för var gång föll han in med vild styrka, men hon var redan
  långt borta. Rösten kom från vadstället, där alla stigar upphörde och
  ödemarken begynte. Hans tinningar bultade och voro iskalla. Och det
  förundrade honom att han gick och bar något i famnen, som var halt och
  glatt att hålla i men icke tungt.
  
  Först då han blev våt om fötterna och kvistarna slutade att sticka och
  riva honom, förstod han, att han åter trampade i högt ängsgräs. Han
  kände igen, att det var Folketunas mörka gavel, som äntligen kom emot
  honom i skymningen och stängde vägen.
  
  Trälarna voro redan tillbaka och snarkade på golvet i stugan. Innanför
  avbalkningen låg Tova bland getterna och fåren och suckade. Utan att
  släppa hornet, kastade han sig ned i halmen på första fria och lediga
  ställe. Det föreföll honom att modern satt på hans bröst och
  framvisslade sitt ihållande vin, men att han icke längre kunde stämma i,
  därför att hon stödde armbågen på hans strupe.
  
  --Du jämrar i sömnen, sade Tova. Vänd dig på andra sidan.
  
  --Ja, svarade han. Jag hittade ett gammalt dryckeshorn i skogen och det
  vållar onda drömmar.
  
  Mot morgonen hemkom Folke Filbyter. Han bar ännu Ulv Ulvssons mantel,
  fast den nu var överstänkt med fläckar av mjöd och mungott. Han ropade
  till Tova, att hon genast skulle stiga upp och fyra på under kittlarna.
  
  
  
  
  6.
  
  
  Folke Filbyter tog ut sina bästa sadeldon på gårdsvallen och lät feja
  dem, ty han och sonen skulle rida till Ulv Ulvsson på fästningastämma.
  Under det att trälarna sysslade härmed, begynte de ropa och peka mot
  skogen. Fortare än någon förmådde att uppfatta, vad som var på färde,
  hade de flockat sig framför dörren.
  
  Mellan ekarna närmade sig en brunsvart hop av besynnerliga
  människovarelser. Finndvärgar var det ej, därtill voro de för stora. Ej
  heller voro de av Ulv Ulvssons husfolk, ty de buro icke trälars grå
  vadmal utan skjortor och mantlar av alla möjliga tyg och färger. Och
  mitt ur trasorna blänkte de allra präktigaste söljor och knäppen. Deras
  ansikten voro otvättade och mörka som klumpar av fräknig ekved. På
  männen växte skägget ända upp över kinderna. Några av kvinnorna hade
  huvudkläden, som fordom varit vita och som visade, att de voro förfallna
  och förvildade horgabrudar, som lupit bort från sina offerställen och
  källor. Främst gick en man, som var högre än alla de andra, och på axeln
  höll han en klubba av det vanliga slag, som bönderna brukade, när de
  slogo pålar i jorden. Han räckte upp högra handen för att visa, att han
  var god vän och att det icke var fråga om något överfall.
  
  --Har ditt folk blivit blint, Folke Filbyter, sade han, efter det inte
  känner igen gamla vänner? Vi ha annars ofta råkats vid kärret och hjälpt
  varann med de motsträviga vägfararna. Har du blivit rädd för Älg
  Klubbehövding och hans stigmän? Eller har din bekantskap med den ädle
  Ulv Ulvsson gjort dig så högfärdig, att du inte längre vill kännas vid
  så tarvliga strykare? Säg bara ut, så att jag får besked.
  
  Fruktan var något, som aldrig fått rum i Folke Filbyters sinne. Så snart
  han såg, vilka han hade framför sig, befallde han genast trälarna att
  åter gå till sina sysslor. Men då begynte Älg Klubbehövding och alla
  hans följeslagare att hälsa med de djupaste vördnadsbetygelser, och den
  mest hängivna och oförställda beundran lyste ur deras ögon. Det var
  första gången som någon hälsade Folketunas bonde med sådan aktning.
  
  --I ett fall äro vi jämlikar, vi två, fortsatte Älg Klubbehövding och
  böjde sig allt ödmjukare. Du har begått urbotabrott som jag. Du har
  låtit överfalla badande och sovande. Du är nidingsman som jag, men
  tillika vet du att hålla dig som storbonde på din rika gård, och jag är
  vid din sida bara en fuskare i yrket. Därför hysa vi också alla här för
  dig en uppriktig beundran. Vi ha alltid behandlat dig som en av de våra
  utan att ens taga så mycket från dig som ett betande får. Det har varit
  svårt nog ibland, ty vi få både frysa och svälta, men dig vilja vi inte
  göra emot.
  
  Trälarna skrattade hånfullt och Folke Filbyter slog ned ögonen.
  
  --Det där är gott och väl, svarade han med en smula större hast, än han
  annars brukade, men vad vill du mig nu?
  
  --Jag vill bjuda dig vänskap och förbund. Jag har noga reda på vad som
  sker här i bygderna. Jag vet att du tänker dig till Ulv Ulvsson på
  brudköp. Slutar det besöket illa, då blir det osämja mellan dig och den
  ädle, liksom det alltid varit det mellan mig och honom. Han och jag växa
  inte på samma rot. Men då skall jag hjälpa dig och taga från honom allt,
  vad han för på vägarna. Han är fattig bredvid dig och har ont om folk,
  men behöver du en dag hjälp, kan jag komma på vakt till din gård.
  
  --Och vad begär du för en sådan tjänst?
  
  --Bara en enda sak. Men det blir en stor ära för mig och en lika stor
  förnärmelse mot Ulv Ulvsson, när du friar i hans högmodiga hus för din
  son. Det enda jag begär som villkor, det är, att du nu på stället ingår
  fostbrödralag med mig.
  
  Ådrorna reste sig på Folke Filbyters korta hals. Men när han så hörde
  husfolkets skratt och betänkte, hur gärna han ville utmana sin granne,
  på samma gång som han sökte att vinna honom, steg ett blint trots i hans
  sinne. Han kände sig nog rik att icke fråga efter de lagkära bönderna,
  som timvis stodo och trätte vid tingsstaden i stället att slå till.
  
  --Husbonde, du vill inte förnedra gården ännu mer än du redan gjort,
  sade bryten. Låt oss gå in efter våra huggtyg och försvara dörren.
  
  Det var okloka ord av trälen, ty i stället att svara, vecklade Folke
  Filbyter upp skjortan från armen. Genast gjorde Älg Klubbehövding på
  samma sätt och kom honom till mötes.
  
  Trälarna vände sig bort med avsky och lomade av till de upphängda
  sadlarna, men vände sig ändå om av nyfikenhet.
  
  De sågo, hur stigmannen drog sin kniv och bröt upp en torva ur jorden.
  Sedan gjorde han utan många omsvep en rätt djup skåra i Folke Filbyters
  framräckta arm och i sin egen. När bådas blod hade blandats i gropen,
  lade han tillbaka torvan på sin plats, så att gräsrötterna kommo i
  blodet.
  
  --Väx, väx, gröna gräs, liksom vår vänskap! sade han. Folke Filbyter, nu
  är du fosterbroder med den sämst ansedda mannen i hela bygden.
  
  Därvid fattade han om hans hand och böjde sig åter lika djupt som nyss
  med ögonen tindrande av tillgiven beundran.
  
  --Du stigman, sade Folke Filbyter och förde honom en stund med sig in i
  stugan för att dricka honom till. Jag har aldrig förr ingått
  fostbrödralag med någon människa.
  
  --Och jag har nu uppnått min ärelystnads högsta mål, svarade Älg
  Klubbehövding. Jag begär ingenting av dig. Du gav mig mer än nog, då
  ditt blod rann ned i mitt. Men hälsa Ulv Ulvsson, och kalla på mig,
  ifall det blir av nöden.
  
  När han åter reste sig och drog bort med sin skara, ledde trälarna ut
  två hästar och betslade dem.
  
  --Hur skall det till sist gå med oss alla här? viskade de.
  
  Folke Filbyter tog nu sonen med sig och red till Ulv Ulvssons gård.
  
  Vad Ingevald där fick se, hade han förut bara hört trälarna berätta om,
  och han blev tyst och försagd, redan där han satt i sadeln. Den sista
  biten av vägen var slätare och jämnare än golvet på Folketuna. I lunden,
  som beskuggade den, låg en ättehög med offeraltare, och han räknade ända
  till fem runstenar, uppställda till ädel hågkomst av fjärran fallna
  fäder och bröder. Fotstegen hördes knappt, när han kom in i salen, så
  djupt var där strött med enris och friska ängsblommor. Väggarna voro
  blådragna med bonader, på vilka fullrustade vikingar seglade i sina
  skepp eller rände spjutet genom gapande drakar. Bordet var täckt med en
  vit duk, och runda bröd lågo bredvid vart träfat. På högsätesstolparna
  blänkte vapen av urgammalt dvärgasmide, och under solljuset, som
  strömmade ned mot härden, glänste till och med kittlarna alldeles blanka
  i den svarta askan. Trälarna, som sutto i en ring och flätade korgar,
  reste sig genast höviskt, när de sågo de främmande, och ingen av dem
  hade någon piska i bältet. Framför kvinnobänken vid gavelväggen stod Ulv
  Ulvssons äldsta dotter och mätte ut tråd, och hon talade glatt och fritt
  med trälinnorna som med gelikar. Då en av dem tappade nystanet, böjde
  hon sig och tog själv upp det.
  
  Ingevald hade aldrig trott, att en sådan prakt kunde finnas annat än i
  de vakna drömmarna hos någon träl, som låg i halmen och satte ihop
  sagor. Han kände sig styv och stel i den nya blå klädnad, som han i dag
  hade fått till skänks, och han höll sig bakom fadern. Steg för steg
  följde han efter honom och försökte att i allt göra på samma vis som
  han. Men när Folke Filbyter bredde ut sig i gästbänken och lät sin röst
  eka genom rummet, märkte Ingevald, att det icke var rådligt att härma
  honom i allt. Han trängde sig in bredvid honom och behöll envist sin
  hopklämda plats, därför att han icke vågade flytta sig, knappt se upp,
  men han blygdes över honom, så att han skulle ha rodnat, om han hade
  kunnat det. Smal och tyst satt han på den mjuka bänkdynan och längtade
  hem till trälarna på Folketuna.
  
  Ingenting i hela salen ingav honom dock en sådan fruktan och vördnad som
  Ulv Ulvsson själv. Han satt i högsätet och glättade pilar. Men så fort
  han fick syn på gästerna, gick han dem till mötes och vinkade på sin
  dotter Holmdis och sina båda söner. De voro honom båda ganska lika,
  endast mycket yngre, och Ingevald kände på deras fasta handslag, att han
  hälsade unga hövdingar, som voro vana att handla och råda. Holmdis bar
  fram mjödhornet, och sedan gästerna blivit välkomnade, satte sig Ulv
  Ulvsson på nytt i högsätet och förtäljde kämpasagor. Stundom tog han
  också harpan från stolpen och spelade.
  
  Han hade också en yngre dotter, som hette Ulva, men hon satt för sig på
  kvinnobänken och lekte.
  
  Alltemellanåt återkom Holmdis med ett nytt horn. För var gång var det
  ännu större och präktigare än den föregående, men Ingevald visste varken
  hur han skulle mottaga det eller hur mycket det var anständigt att
  dricka. Han litade icke längre på fadern utan försökte att skicka sig på
  samma sätt som Holmdis' bröder, men det var en svår konst. Hon talade
  flera gånger till honom frimodigt och ljust, men hans tunga var liksom
  bunden, så att han ingenting kunde svara. En gång kom hon honom så nära,
  att hennes hår strök över hans händer, och därvid blev det alldeles
  genomstrålat av solstrimman. Hon log och vände sig om.
  
  --Akta dig för mitt hår, sade hon, ty det är starkt nog att tvinnas till
  en bågsträng.
  
  En lätt rynkning med ögonbrynen flög hastigt över hennes öppna blick som
  ett eko av det sista ordet. Först då blev den tanken fullt klar för
  honom, att det var hon som var ämnad att bo med honom på Folketuna. En
  sådan gränslös lycka tycktes honom omöjlig att tro på och fåfäng att
  begära, och han blev ännu räddare för henne. Han såg uppåt ljusöppningen
  i taket, och hon förstod icke, att han gjorde så i förlägenhet, utan
  sade till honom:
  
  --Du lyssnar efter något.
  
  --Vad är det som brusar i luften? frågade han och kände sig befriad av
  att äntligen finna något att säga.
  
  --Vet du inte det heller? svarade hon. Det är den stora linden, det är
  vårdträdet. Det är nu så gammalt och år för år grenar det allt mer ut
  sig över huset. Den första av Ulvungarnas ätt satte det för länge, länge
  sedan, och lövdisen, som bor i den höga stammen, vakar över oss alla
  här, ända från det vi äro små. Därför vaka vi också över henne och
  hennes träd. Kom ut med mig, så att jag får visa dig kring på gården.
  
  Han tog fatt om bordshörnet för att kunna resa sig och göra sig fri ur
  sitt trångmål på bänken. Folke Filbyter pekade med huvudet efter de båda
  unga, när de gingo ut, men Ulv Ulvsson fortsatte att spela på harpan.
  
  Det var det präktigaste solväder. Ett sådant sken flög genom hennes hår
  och från söljan på bröstet, som hade ljusfloden samlat sig just omkring
  henne och följt henne. Skuggan ringlade sig i kapp med vart steg och
  försvann under hennes fötter. Alla blommorna i gräset stodo vidöppna,
  och genomträngda av solelden hade löven en ännu klarare grönska än
  annars. I var källa och var bäck låg en sol. Till och med i de
  vattenfyllda fördjupningarna på hällarna lågo små och stora solar, och
  alla kastade tävlande sina strålar tillbaka upp mot den lysande modern
  på himlavalvet.
  
  --I dag sitta Oden och Frigg i tornet Lidskjalv och se ut över världen,
  sade Holmdis. Vad månne det vara, som så kan fröjda det högheliga
  gudaparet, att de låta allt skapat glimma så härligt just nu?
  
  Hon pekade upp i det brusande vårdträdet och visade Ingevald, att det
  skulle behövas tre eller fyra människor för att med armarna nå om
  stammen. Och hon beskrev, hur hon och trälkvinnorna under vinterfesten
  prydde grenarna med äggskal och hanefjädrar för att glädja lövdisen och
  tacka henne för ett gott år. Sedan skyndade hon sig några steg före
  honom, efter det var hon, som kände vägen. Det förvånade honom icke, att
  hon var glad, då hon gick i ett sådant ljusglitter, men han skämdes över
  att ingenting ha att säga.
  
  --Jag har hört, att du skall vara snabb i att svara, sade hon och
  frågade honom vilka blommor, som voro de fagraste, de vita eller de blå.
  
  Därpå kunde han icke svara. Först när de kommo in i stall och fäbodar,
  tyckte han sig mera hemmastadd och modig.
  
  --Den här oxen har för långa klövar och blir aldrig någon god dragare,
  begynte han och blev genast en smula säkrare på rösten. Och rid aldrig
  den här hästen. Han har opålitliga ögon. Hästar äro besynnerliga djur
  och det är svårt att bli klok på dem. Att tämja hästar är som att tämja
  kvinnor, säger far.
  
  --Det är gott, att man inte kan döma efter hästhåret, svarade hon med en
  hastig blick åt hans eget huvud. Jag var så nyfiken på att få se dig,
  Ingevald. Jag trodde så säkert, att du skulle ha på dig den där långa
  skjortan av granna lappar, som far talade om, när han kom från
  Folketuna. Nu fick jag bara se de stora silverringarna i dina öron. Är
  det sant, som trälarna påstå, att du ibland brukar ligga på knä över en
  källa i skogen och spegla dig?
  
  Han märkte, att hennes glättighet icke var så alldeles harmlös, som han
  först hade trott, utan att hon gäckades med honom. Han stod kvar inne i
  spiltan och fortsatte att hålla upp hästens öga och granska det.
  
  --Nu vet jag svaret på din fråga om blommorna! utropade han plötsligt
  och vände sig om. De vita äro fagrast, ty vitblommig är porsen, och ett
  kallt porsöl på en het dag går över allt, säger far.
  
  --Nej, det är de blå, för dem sätter man i brudkransen, svarade hon lika
  tvärt. Och nu skola vi inte längre stanna här inne utan gå tillbaka ut i
  solskenet.
  
  --Den som får sätta brudkransen på dig, Holmdis, blir nog för yr i
  ögonen att se färgen på blommorna, sade han.
  
  Han sökte henne med en fast blick, ty nu var han själv nöjd med sitt
  svar. Hon hade skjutit upp dörren och gick åter ett par tre steg framför
  honom.
  
  --Den som får sätta brudkransen på mig! Ja, Ingevald, kanske lekte jag
  med honom en gång som liten. Men nej, därpå törs jag inte nu tänka.
  Kanske har jag ännu inte mött honom, men jag har hört mina bröder tala
  om många ädla och hugstora kämpar. När den stoltaste och mest berömda av
  dem rider in genom min fars grind, då kunna vi börja tala om min
  brudkrans.
  
  --Övermodig mö får länge sitta och vänta.
  
  --Och medan hon väntar, spinner hon gladeligt och sjunger om sin kämpe,
  som styr snäckan långt ute på havet. Ack, hon hör så klart, hur han
  också sitter och sjunger om henne, fast han ännu kanske varken vet var
  hon bor eller vad hon heter.
  
  --Och så sätter hon till att gråta... och tar bonden i granngården!
  
  Hon böjde sig och bröt en dunig maskros och blåste på den.
  
  --Nej, till bonden i granngården säger hon: akta dig, bonde, för mitt
  hår, ty fast det inte är hästtagel, är det starkt nog att tvinnas till
  en bågsträng.
  
  Han tvärstannade också och sökte ett hatfullt ord för att kasta det
  efter henne som en kall stenkniv, men hon reste sig upp och sade lugnt
  till honom:
  
  --Det är orätt av mig att föra dig omkring här ute så länge, då far ännu
  spelar på harpan. Du kunde ha större glädje av att höra på honom, ty
  säkerligen ha ni ingen harpa på Folketuna. Vi ha nu fått talas vid, och
  jag tycker nu bäst, att vi gå tillbaka igen till de andra.
  
  När de kommo i salsdörren, avbröt Folke Filbyter sin värd mitt i
  harpspelet och ropade:
  
  --Du leker för omständligt på strängarna, Ulv Ulvsson. De unga äro redan
  tillbaka, och ännu har fästningastämman inte begynt. Det är inte sed,
  att de själva skola vara närvarande och därigenom hindra oss att tala
  fritt vid en så allvarlig förhandling.
  
  Ulv Ulvsson hängde upp harpan på högsätesstolpen. Till tecken att
  fästningastämman begynte satte sig alla med fötterna i kors och med
  händerna korslagda framför sig på bordet.
  
  --Det är sant, sade han och hans röst lät icke lika klar och bestämd som
  annars, att de unga inte själva bruka få vara inne. Men jag ger dem lov
  därtill, så att vi också få höra deras tanke. Må de sätta sig ned på
  sina tillbörliga platser, så att jag får min dotter hos mig och du din
  son hos dig. Låt oss nu höra ditt ärende, granne. Jag frågar dig först
  efter gammalt bruk: vill du köpa mark?
  
  Folke Filbyter steg upp.
  
  --Nej.
  
  --Då frågar jag dig, om du vill köpa säd?
  
  --Nej, jag vill köpa en av dina döttrar, Ulv Ulvsson, och helst den
  äldsta. Jag spörjer inte om hennes mor, ty hon är död. Din dotters frida
  väsen talar bäst för hennes eget värde.
  
  --Det är väl sagt, svarade Ulv Ulvssons söner. De visade sitt
  instämmande genom att slå ett hårt slag över den vänstra handen, som
  fortfarande låg utsträckt på bordet.
  
  --Så långt äro vi då eniga. Jag ber er att inte heller spörja om
  Ingevalds mor, ty hon har rymt tillbaka till skogarna och kan därför
  också kallas död. Lika mot lika.
  
  Ulv Ulvssons söner mumlade något om »finnkvinnan», men Folke Filbyter
  skyndade sig att fortsätta, ty han hade på förhand noga lagt upp sina
  ord i minnet.
  
  --Törhända förundrar det er, att jag med ens blivit så ivrig i en sak,
  som ännu för några dagar sedan inte fanns till för mina tankar. Skulden
  är i så fall din, Ulv Ulvsson. Du kom till mig. Du talade i mycket som
  en klok granne, men på samma gång så skymfligt, att jag bara ser en
  utväg till försoning. Och det är ett avtal om gifte mellan våra barn.
  
  Ulv Ulvsson nickade eftertänksamt.
  
  --Blev du skymfad av att höra sanningen, Folke Filbyter, så måste du
  veta, att det dock finns många sätt att få en uppgörelse. Anser du, att
  vi båda suttit för länge hemma för att rätt kunna sköta ett svärd, ha vi
  ju söner, som äro unga nog till ett envig. Det oaktat får jag inte
  glömma, att du i dag som gäst står under mitt särskilda skydd och att
  det var jag själv, som från början kom att tänka på ett gifte. Ja, jag
  sätter en lugn klokhet så högt, att jag för min del vill taga tillbaka
  mina häftiga ord och åtminstone inte motsätta mig ditt förslag. Jag
  råkade i vrede, när jag fick se dig och din son och ditt Folketuna. Det
  får du tillgiva, om du vill vara klok liksom jag. Men på samma gång
  måste jag påminna dig, att vid en fästningastämma är var och en fri att
  säga sin mening rätt fram, utan att den andra får misstycka. Och nu
  vänder jag mig till er, mina söner. Betänk att jag börjar bli gammal och
  att jag sitter ensam här hemma, när ni äro ute på skeppen. Jag behöver
  någon, som hjälper mig att värja gård och grund. Ingen vet snart rätt,
  vem som är herre över Svea välde. Valkyriornas hästar skria efter en
  blodsåker.
  
  Holmdis sprang upp från dynan bredvid honom. Och nu var all sol borta
  från hennes ansikte, fast hon ännu en gång stod mitt i solstrimman.
  
  --Far, sade hon, giv mig ej till den mannen. Aldrig följer jag honom
  godvilligt, om han också rågade din sköld med guld. Och till er, goda
  bröder, vänder jag mig för att få hjälp.
  
  Folke Filbyter slog vredsint i bänkkarmen. Som han stod där i sin vilda
  styrka och hälsa med Ulv Ulvssons nedfläckade mantel ännu häktad över
  bröstet, liknade han närmast en jättelik vildman. Hans tafatthet i alla
  åtbörder och hans obehärskade och mullrande stämma tycktes också snarare
  stamma från klyftor och skogsstigar än från det fredliga vardagslivet på
  en gård. Ändå var det omöjligt att ej genast igenkänna den storrika
  bonden. Den svällande fetman tyngde hans gestalt som en börda. Magen var
  mer framskjuten än bröstet, så att rocken framtill tycktes för kort. Han
  stod brett isär med fötterna, och linhåret hängde blankt och slätt på
  båda sidorna om det runda, kvinnligt skägglösa, skärhyade ansiktet. Det
  löje, som så envist alltid mötte och följde honom var han kom och gick,
  kringrände honom åter ett ögonblick på alla sidor, utan att han själv
  märkte något därom.
  
  --Ulv Ulvsson, tämj din dotter, ropade han. Lär henne, att ett klokt
  avtal är det enda, som grundar barns lycka. Jag är man att göra ett
  frikostigare brudköp än någon annan. Säg henne, att hon skall få två
  hundraden vadmal och tjugu alnar linne... och femtio mark bränt silver
  med flämskt stadsmärke och...
  
  Ulv Ulvsson satt förlägen och såg i askan på härden.
  
  --Lugn, lugn, granne! sade han. Det är inte mer än billigt, att också
  hon får ett ord med, ty frågan om ett brudköp är mera invecklad denna
  gång än den brukar vara. Din son har aldrig varit ute med något skepp
  och har inte den glans omkring sig som en viking. I tre dagar har jag
  redan talat med henne om din rikedom och ditt anbud. Men det är blyga
  ungmörs sed att neka i förstone. Kanske lyssnar hon därför hellre till
  sina bröder än till oss gamla.
  
  Nu reste sig Holmdis' bröder och talade. Den yngste nickade vänligt till
  henne och talade först.
  
  --Min syster får ingen tvinga, sade han kort.
  
  Folke Filbyter tog ett par steg fram över golvet som för att gripa fast
  var och en som han talade till.
  
  --Ni äro från vettet, unga människor! ropade han. Åt er, bröder, har jag
  lovat var sin tröja med silverknappar. Men jag är villig att bjuda ännu
  mer. Vet ni vad, Ulvungar! Bonader ha ni på väggarna och blomster på
  golvet, men ni äro fattiga. Om också er gård, näst min, har de största
  ägorna, så äro ni ändå fattiga, fattiga!
  
  Den äldre brodern tänkte sig för länge. Sedan sade han:
  
  --Jag kan inte giva min yngre broder rätt. När två unga flytta ihop bara
  för sitt tyckes skull, ha de inte mycket att bygga på. Kärleken är ett
  mjöd, som snart surnar, men ett klokt och rikligt avtal ger något att
  gemensamt akta om. Äro de också i början kalla i sinnet, märka de med
  tiden de goda sidorna hos varann, och då glädjas de däråt och bli nöjda.
  Därför skola aldrig de unga själva sysselsätta sig med sitt gifte utan
  överlåta den angelägenheten åt andra, som se klart och lugnt och ställa
  allt till det bästa. Kära syster, jag kan en gammal visa. Gifte av
  kärlek, det blir sorg, men gifte av klokhet, det blir fröjd i borg.
  
  Folke Filbyter ljusnade upp och gjorde sig i ordning att åter sätta sig.
  
  --Holmdis, där kan du själv höra, sade han. Din äldre bror har ärvt Ulv
  Ulvssons försiktiga klokhet.
  
  --Väl om så vore, fortsatte den äldre brodern, men ännu har jag inte
  talat till slut, granne. Det är sant vad du säger, att vi Ulvungar äro
  fattiga vid sidan av dig. Näst din gård är vår den, som har de största
  ägorna, men det växer inte guld och silver i skogar och kärr--annat är
  när du går förbi med ett hål i säcken. Nog bruka vi bröder annars om
  somrarna ligga i västerviking, men där ha vi mest fått handskas med järn
  och sällan med andra metaller. Vi ha följaktligen skäl att lyssna på
  ditt anbud men få därför inte glömma det enda rätta svaret. Och nu
  vänder jag mig till dig, Ulv Ulvsson, min fader och husbonde. Illa höves
  det oss, vi som äro av gammal lagmansätt, att knyta förbund med
  Folketuna. Guld når långt, men inte längst. Från Folketuna kommer aldrig
  någon son, som med makt och anseende kan bli vår broder och glimma som
  ditt svärd i din ålderdom. Ur ett förskämt frö växer intet träd. Kan du
  tänka dig Folke Filbyter som stamfader till en mäktig ätt? Folketuna är
  en föraktad gård, uppförd av en främling, om vilken vi inte veta annat
  än ont. Må han gifta ihop sin son med trälfolk eller finnfolk. Det
  anstår den, som efter en mansålder skall ligga glömd utan minnessten. Vi
  tro, att du menade väl, fader, då du fick din olyckliga tanke på denna
  sak, men frimodigt säger jag dig, att i den stunden svek dig din vanliga
  förtänksamhet. Tiden står molnig och hotande, det är sant, men åt en
  avkomling från Folketuna är min syster för god. Vi bröder säga nej och
  resa förbud, ty vi vilja att vår ätt skall stiga uppåt mot höjderna.
  
  Ulv Ulvsson var den enda, som ännu förblev sittande. Han vände sig åt
  sidan och tog sin dotter om armbågarna.
  
  --Skåde min goda fylgia i mitt sinne, ty rent är mitt uppsåt! Och du,
  min dotter! Friboren är du liksom jag. Tre frejdade ätteled kan du räkna
  bakom dig i tiderna. Hjältenamn, som ärats i Svitiod, kan du läsa på
  stenarna i minneslunden. Glädjefullt kan du drömma om de bröder, som
  skönt fingo somna på sina sköldar under drabbningar i främmande land.
  Därför bjöd jag dig också att närvara i dag och föra din egen talan. Hur
  högt min granne värderar dig, kan du bäst döma av hans anbud, och jag
  har ödmjukat mig inför klokheten hellre än att skryta om ättetal. Det
  oaktat bör du också lyssna på dina bröder. Bestäm nu själv!
  
  --Jag har bestämt. Aldrig lämnar jag mig godvilligt åt Ingevald
  Folkesson.
  
  --Då återstår mig bara att räcka dig handen, granne, sade Ulv Ulvsson
  och gick ned ur högsätet. Glöm mina förnärmelser sist och mina söners
  ungdomliga häftighet i dag, så att frid får råda mellan gårdarna. Dina
  gåvor skola ärligt återskickas till Folketuna. Vill du, så uppsätta vi
  gemensamt en väpnad skara till vårt försvar, ifall konungen skulle komma
  för att döpa oss med svärdsmakt. Här står jag och väntar på dig med
  handen framräckt.
  
  Nu tilldrog sig något, som ingen hade väntat. Det skulle ha förefallit
  alla vida rimligare och tryggare, om Folke Filbyter brusat upp och
  slagit i bänkkarmen som nyss, men icke ett drag förändrades i hans
  ansikte. Han stod där lika klippfast orörlig och tyst, som hade var
  blodsdroppe i hans kropp mist sin värme och stannat. Uppfödd bland
  bönder, girig och grym av ovetenhet och vana, men godmodigt förnöjd med
  litet eller ingenting, blev han en helt annan, när det gick honom emot.
  Han stelnade då till den sega kraft, som ödesdiserna just bruka förläna,
  där de ämna att lägga på de största olycksbördorna. Ulv Ulvssons
  skymfliga besök hade väckt hans lust att skaffa mer anseende åt sonen,
  men han blev enträgen och envis först därigenom att han mötte motstånd.
  Ett brudköp, som en annan kanske genast skulle ha fått till stånd,
  visade sig för honom mot hans förväntan nu som en omöjlighet. Han kände
  sig stå i ett hål djupt nere i jorden, inklämd mellan milstjocka och
  ogenomträngliga jordväggar. Det föll honom icke in att grubbla över, om
  han själv bar skulden och om det fanns något sätt att taga sig upp ur
  trångmålet. Han blev endast tvär och stum, och de, som nyss hade dragit
  på munnen åt hans otymplighet och skryt, blevo oroade och själva
  tystade.
  
  --Din hand? svarade han efter lång väntan i salen. Nej, Ulv Ulvsson,
  nej! Besutte jag din kloka förtänksamhet, skulle jag kanske svara
  annorlunda, men bonden på Folketuna är ingen klok man. Han är ingen
  passande vän för dig. Känner du Älg Klubbehövding?
  
  --Jag önskar, att jag hade den nidingens huvud på golvet här framför
  mig.
  
  --Sedan i morse är jag hans fosterbroder... Ulv Ulvsson, har du sagt
  till, att hästarna bli framledda?
  
  Trälarna sprungo till och hjälpte honom upp på hästen. Fet och tung som
  han var, red han sin väg i långsamt gående, och sonen red bredvid lika
  tyst.
  
  Om kvällen satt Ingevald efter vana inkrupen bland trälarna och viskade
  släpande och klagande om dagens händelser, men till fadern vågade han
  ingenting säga. Folke Filbyter dröjde länge vid grötfatet. Ända till
  dess det blev sent talade han lugnt med bryten om den följande dagens
  nödvändigaste göromål på åkern.
  
  Först om natten kände Ingevald med sig, att han icke längre kunde bära
  tystnaden. Utan att veta det hade han lagt sig i halmen alldeles bredvid
  fadern.
  
  --Far, du ligger vaken, sade han. Det finns ingen människa, som jag
  hatar så som Ulv Ulvsson.
  
  --Han är min värsta fiende, Ingevald. Det är hans försiktighet och
  klokhet, som gör, att man hatar honom.
  
  --Beständigt skymfar han oss, far. Vet du varför finnkvinnan smög sig
  bort i skogarna och lovade att aldrig mer komma igen? Jag råkade henne
  om natten och vi gingo ned i Jorgrimmes hög och togo från honom hans
  mjödhorn. Det är det som står där i vrån. Då talade hon om dig. Hon
  kände att hon måste förgiva dig, om hon stannade i gården. Hon kunde
  inte längre tåla en husbonde, som underlät att hämnas hela gårdens
  skymf. Kom ihåg, att jag har hennes blod, far. Du får mig aldrig lugn
  igen och kan aldrig en natt förlita på mig, förrän du tager hämnd på Ulv
  Ulvsson och hans söner.
  
  Ingevald hörde huru trälarna togo fram yxorna. Ingen hade befallt dem
  därom och de bullrade mer än nödigt. Han förstod, att de gjorde så för
  att mana husbondfolket att tänka på gårdens heder. Han intalade sig, att
  det också uteslutande var skymfen, som sved och brände, så att han icke
  själv kunde sova. Men han mindes knappt längre något av det, som hade
  blivit sagt hos Ulv Ulvssons. Det var för honom en storordig bondeträta,
  som han hade väntat på, redan då han färdades dit. Han mindes bara
  Holmdis, och han såg henne mycket tydligare för sig nu, än då han satt
  framför henne i salen. Då hon mätte ut tråden åt trälinnorna, var det
  ljust omkring henne, så att arbetet blev en glädje. Då hon gick, lutade
  hon på huvudet som en sjungande, fast hon strödde omkring sig de
  hånfullaste ord för att visa honom ifrån sig. De hade träffat honom mitt
  i bröstet, så att han från den stunden icke kunde tänka på annat än på
  henne. Hon förföljde och plågade honom under det han kastade sig i
  halmen och inbillade sig att han upprepade brödrens långa och
  förnärmande tal. Genomlyst av solstrimman strök hennes hår över hans
  händer, och han kände hur starkt det var och hur härligt det skulle vara
  att sno det till en bågsträng.
  
  --Jag säger dig, far, viskade han med osäkrare röst. Ingen annan kvinna
  än Holmdis vill jag någonsin taga till Folketuna. Jag skall sätta henne
  framför mig på hästen och hämta henne hit med våld, därför att hon
  trotsade oss och därför att jag hatar henne. Jag skall tämja Ulv
  Ulvssons dotter att krypa fram över golvet till matskeden.
  
  --Det är manligare talat, än jag väntat av dig, Ingevald, svarade fadern
  hastigt, liksom med en känsla av äntlig lättnad. Är det nu också bara
  sant, som du säger, så att du inte förställer dig och ligger och pinar
  dig med längtan efter den kvinnan? Då ville jag inte akta dig mycket.
  Jag är rik nog att köpa dig en husfreyja, som skall rosa sig lycklig att
  få bära nyckelknippan på Folketuna.
  
  --Du skall tro mig, far, att jag hatar henne. Och varför heter hon
  Holmdis? Det var i solstrimman hon stod första gången, och Soldis skall
  jag kalla henne. Soldis! Soldis! skall jag ropa över hela Folketuna.
  
  Folke Filbyter vände sig om med ryggen mot honom och drog bättre ihop
  halmen under huvudet.
  
  --Du är en stackare, sade han och lät åter trög och likgiltig. Jag kan
  nog höra, hur pass mycket du hatar henne. Du vill hämta dårskap till
  gården! Det är, vad du vill. Men gör som dig lyster. Jag hade tänkt att
  följa med och hjälpa dig, men nu får det vara. Tag med dig bryten och de
  starkaste trälarna, om du inte kommer på förnuftigare tankar och stannar
  där du är. Jag råder dig blott att under vägen offra en vit höna vid
  skurdtemplen för god medgång, änskönt jag intet föraktligare och
  ömkligare känner än gudarna.
  
  Ingevald sprang upp och skakade av sig halmen. Bryten och de yngre
  trälarna hade redan snört på sig skorna och stodo beredda, fast ingen
  hindrat dem att gå till sömns. När han kom bort till dem, svingade de
  med yxorna i halvmörkret, ty de kände sig skymfade samman med hela
  gården.
  
  För att göra hämnden stoltare och bittrare påtog han sin dräkt med de
  gula och röda klutarna, fast den nu var alldeles sönderriven på ena
  sidan. Bryten tände en fyrsticka i askan och lyste honom. När de gingo
  förbi Folke Filbyter, sågo de, att han fortfarande låg med ryggen åt
  rummet utan någon nyfikenhet för deras åtgöranden. Var och en av
  trälarna fick visa, att hans yxa satt någorlunda stadigt och fast på
  skaftet och att han till skydd mot återhugg bar en luden vante över
  högra handen. Det var samma yxor och vantar, som de brukade använda, när
  de voro ute i Folke Filbyters hemliga ärenden för att plundra
  vägfarande, och de voro lika vana att beväpna sig som att fatta spaden.
  Ingevald gav sig därför icke lång tid med dem utan var full av otålighet
  och hetta. Men åt sig själv utvalde han en knippe nyskäftade pilar och
  en båge utan sträng.
  
  Sedan skyndade han sig till stallet och satte sig upp på den bredaste
  och kraftigaste gångaren. Trälarna flockade sig omkring honom till fots
  och följde honom med långa och släpande steg och yxorna hängde över
  skuldrorna.
  
  Utanför det första skurdtemplet vid vägen stannade han och slaktade en
  vit höna, såsom fadern hade rått honom. Vildhumle och nypon klängde
  kring det lilla runda pålhuset, som nästan gömde sitt tak under en
  lummig hasselbuske. När han gick in med offerblodet, sade han:
  
  --Riv upp ett stycke av nävern från taket, ty visserligen är natten ljus
  nog där ute, men här inne är det skumt. Jag vet ju, att det är Freyja,
  som sitter här med sitt äpple i handen, men hon brukar vara så full av
  mossa, att hon mer liknar en vittrad trädstam än en gudinna. Det
  förundrar mig därför, att hennes anlete i natt kännes så litet och
  blankt, när jag bestryker det med offerblodet.
  
  Bryten slet upp ett näverstycke, så att det föll in mer dager, och
  sträckte sig själv till hålet för att kunna se.
  
  --Ingevald, detta är förfärligt, ropade han till. Vad har här skett? Är
  det människor eller skogsandar, som varit här? Det är ett nytt och
  främmande beläte, som du sätter röda kinder på. Och det är inte något
  äpple utan ett barn, som den nykomna håller i knät. Freyja var snidad ur
  ett enda ekstycke och vida högre.
  
  Ingevald vek tillbaka ända till ingången och stod där, blodig om
  händerna med den slaktade hönan.
  
  --Freyjas bruna och maskfrätta spillror äro kastade åt sidan, sade han,
  och tvärs över dem ligger en käpp. Kom litet närmare, trälar! Svara mig,
  ha ni förr sett den käppen?
  
  De höjde på yxorna som för att försvara sig mot något osynligt, och när
  de försiktigt gått närmre, stannade de.
  
  --Det är den gamle Jakobs stav!
  
  --Ja, det är hans stav, svarade Ingevald. Jag skulle känna igen den
  bland tio andra. Allt hos den mannen har bränt sig fast i mitt minne.
  Men ingenting kommer jag tydligare ihåg än den stav, som jag
  misshandlade honom med. Nu har den förrått honom. Hur kunde ändå den
  fromme begå en sådan illgärning?
  
  --Ingevald, viskade bryten och drog honom i den brokiga kjorteln. Jakob
  gör ingenting hemligt. Du kan vara viss, just därför har han lagt sin
  stav över de sönderslagna trästyckena, att var och en klart skulle se,
  vem som var den skyldige. Hur lätt hade inte någon av oss eller en annan
  oskyldig kunnat bli misstänkt och straffad.
  
  --Nåväl, utbrast Ingevald med häftighet och vände sig mot bilden. Jag
  känner dig inte, gudinna, men ännu är ditt anlete blankt och ungt, så
  att det lyser om det, och jag har lärt dig att rodna. Nu skall jag ända
  till fötterna göra dig så fagerröd som en välsk drottning--och kan du,
  så hjälp oss!
  
  Därmed kastade han allt det offerblod, som fanns kvar, över bilden och
  ryckte åter hästen från trälarna, och över dem brusade och skakade de
  väldiga ekarna.
  
  Han hade fått blod på ärmen, men gav sig ej ro att tvätta bort det.
  Under hela vägen tänkte han på Soldis och blev allt hämndgirigare och
  vredare.
  
  När de kommo till Ulv Ulvssons gård, grydde redan dagen. Det var ingen
  rök över taken och alla bodarna stodo stängda. En häst, som tjudrad
  betade mitt på tunet, begynte gnägga, men de fällde honom i ett enda
  slag med yxhammaren. Sedan höggo de fast några yxor i väggen på stugan,
  så att dessa sutto lika stadigt som trappsteg till ett loft. På dem
  klättrade de tyst och försiktigt upp till taket. När de hade krupit
  ända fram till vindögat, kunde de se ned i stugan och övertyga sig om,
  att inga voro vakna. Ett varmt brandos steg ännu från härden mitt under
  dem, där jord och aska blivit hopkardade i en hög över glöden, så de
  skulle hållas vid liv till morgonen. De knöto ihop tre bälten och
  hissade sig ned, en efter en. Alla kommo de mitt i askan, så att den
  yrde högt upp, och de måste hjälpa varann att släcka den eld, som
  begynte pyra i deras kläder och ludna skodon. Till sin belåtenhet hade
  de redan funnit, att trälarna icke här sovo inne hos husbondfolket som
  på det vilda Folketuna utan lågo för sig i något särskilt sömnhus. Men
  lucksängen stod halvöppen, och de sågo, att Ulv Ulvsson låg där och sov
  med sina söner. Ingevald gick sakta fram och sköt igen luckorna. Sedan
  fällde han haspen och ställde fyra trälar med ryggarna mot luckorna, så
  att de liggande icke skulle förmå att öppna inifrån. De andra trälarna
  drogo undan bommen från stugdörren, så att vägen till flykt blev öppen.
  
  Alla dessa förberedelser utfördes varsamt och ljudlöst. Först när de en
  stund noga hade hört efter att allt fortfarande var lika stilla i
  gården, begynte Ingevald att leta efter Soldis. Han hade icke heller
  gått mer än halvvägs genom salen, då han fick syn på henne. Yrvaken,
  barfota, baraxlad och omsvept med ett brunt åkläde stod hon i en
  sidodörr och stirrade på honom. De stora silverringarna blänkte i hans
  öron, och alla de gula och röda lapparna flaxade, under det att han,
  nästan springande, kom emot henne. Hon började ropa på de sina, först av
  förskräckelse, sedan av harm. Männen vaknade i sängen och svarade henne,
  men trälarna höllo igen luckorna med sina ryggar. De dunkade och bände
  inifrån men haspen var av järn och trälryggarna voro sega, och fötterna
  togo spjärn mot en av stockarna i det ojämna golvet.
  
  Ingevald grep fatt henne, och så snart hon blivit bunden, tog han saxen,
  som låg på bordet bredvid ett tygstycke och några nystan. Han klippte av
  det gula och tjocka håret och räckte det till bryten.
  
  --Sno mig en bågsträng, sade han.
  
  Bryten tog av vaxet, som låg i en ask bredvid sömnaden, och snodde en
  sträng. Den knöt han vid bågen.
  
  --Öppna nu luckorna! sade Ingevald.
  
  Trälarna lyfte då haspen ur öglan och veko åt sidan, så att luckorna
  flögo upp.
  
  Ulv Ulvsson satt upprätt i bädden och det var lätt att få sikte på hans
  vitsprängda skägg, som bredde sig över bröstet. Sönerna lågo längre in,
  så att de icke kunde komma ut före honom, och ingendera av dem hade
  några vapen hos sig. Ingevald tog den längsta pilen och lade den på
  bågen.
  
  Det väste till genom salen som hade en jätteödla av gammalt drakyngel
  slungat fram sin gadd. Det var pilen, som ven mot sitt mål. Men Ingevald
  var ingen god skytt, och hans armar darrade av iver. Pilen träffade
  endast Ulv Ulvsson genom handen och naglade fast den vid sängstolpen,
  så att han icke kunde göra sig fri.
  
  --Nu sitter du där med dina söner, Ulv Ulvsson, förtänksam och klok som
  alltid, och kan varken komma in eller ut, hånade Ingevald. Minns du vad
  det var, som vi talade om förut i dag? Sannerligen, om jag längre kommer
  ihåg det, Ulv Ulvsson. Och nu tar jag din dotter med våld. Soldis, det
  är vad hon hädanefter skall heta. Soldis, Soldis! Berätta mig nu,
  Soldis, var din far gömmer sitt mjöd, ty jag är törstig, och på ett
  sådant brudköp bör det drickas.
  
  Sönerna bemödade sig fåfängt att frigöra Ulv Ulvssons hand och att komma
  förbi honom ut ur det låga fängelset.
  
  --Ingevald, viskade bryten. Ser du inte, att våra trälar kasta yxorna
  och springa ut genom dörren? Bullret har väckt gårdsfolket, och det är
  redan full strid ute på tunet. Vill du gå miste om ditt rov och kanske
  om ditt liv, bara för ett tomt ordande?
  
  Men Ingevald ville icke sluta, utan hatet och kärleksruset ropade allt
  yrare och övermodigare genom hans mun.
  
  --Hör mig nu, käre Ulv Ulvsson, medan du sitter så lugnt och gott med
  dina söner. Det är ingen brådska, men trälarna äro otåliga, därför att
  du sölar med välkomstölet. Räkna upp för mig namnen på alla de höga
  hjältarna i din släkt. Vad får jag annars att säga, när din dotter föder
  mig en son och han frågar mig om Ulvungarnas långfedgatal? Om jag
  ingenting vet, kan jag bara svara honom, att han skall skäfta sin
  första pil för din räkning, Ulv Ulvsson, och sätta den lika fast i din
  vänstra hand som jag nyss satte min pil i din högra.
  
  Bryten ställde sig framför Ingevald, så att han skymde lucksängen.
  Mycket betydande såg han icke ut med sin simpla vadmal och sitt
  tillplattade ansikte, som var genomvävt av otaliga små rynkor. Men han
  var den första, som kom till sig själv, och nu kände han sin makt.
  
  --Vart ögonblick kan bli det sista, Ingevald. Ännu så länge är du inte
  stort mer än en träl på Folketuna och för trälarna ansvarar jag. Vakta
  dig att inte lyda mig. Jag har piskan med mig i bältet. Här kan du se
  den.
  
  Det var ord, som väckte trälvanan i Ingevalds sinne, och genast kände
  han, att han måste lyda. Bryten tecknade åt honom att fatta Soldis under
  armarna. Själv tog han henne om fötterna och springande buro de henne på
  det sättet ur salen. Men i dörren vände Ingevald sig om ännu en gång och
  ropade inåt lucksängen:
  
  --Du ser själv, kära fader Ulv, hur ivriga trälarna äro att få oss i
  brudhalmen. Din dotter är också alldeles ifrån sig av längtan. Det är
  bara jag, som är lugn och förståndig och tycker, att jag väl kunnat leta
  upp en anständigare kvinna. Hon har ju inte ens behållit kläderna på
  sig. Vore du inte så trög med att stiga upp, kunde du ännu kanske hinna
  att hämta fram hennes brudelin. Men sitt nu där du sitter, efter du har
  det varmt och mjukt, och tänk på dina barn och gör stora löften till
  gudarna.
  
  Han lyfte upp henne i det bruna åklädet och satte henne framför sig på
  hästen. Utan att akta på de flyende trälarna, som sprungo omkring honom,
  jagade han bort över stubbar och ormbunkar. Han tänkte icke på att värja
  sig, fast ekgrenarna stötte honom i bröstet och ryckte lapparna ur
  rocken.
  
  --Soldis, Soldis! jublade han och överhöljde henne med vilda och ömma
  smekningar.
  
         *       *       *       *       *
  
  Folke Filbyter stod i sin grind, när den vilda ritten gick förbi ända in
  på gårdsvallen. Han såg blodfläckarna på sonens ärm och frågade:
  
  --Hur många män ligga nu på likbänken i Ulv Ulvssons sal?
  
  Ingevald höll in den svettdrypande hästen utan att i förstone kunna reda
  sina tankar. Slutligen kom han ihåg, att det var offerhönans blod, och
  andfådd berättade han, hur allt hade tillgått.
  
  --Manligare skulle du ha skött din pil, svarade fadern, om inte
  bågsträngen hade varit en skön kvinnas hår.
  
  Ingevald lyfte ned Soldis från hästen. Under tiden fortsatte han att
  tala om offret vid skurdtemplet och om den gamle Jakobs käpp.
  
  --Den gamle lär gå omkring och predika om en gudinna, som han kallar
  Jesu moder. Jag tror, att det nya belåtet var hennes. Det var Jesu
  moder, som så ledde pilen, att Ulv Ulvsson varken kunde dödas eller
  döda.
  
  Folke Filbyter svarade honom föraktfullt:
  
  --Om det är, som du säger, då är Jakob modigare än jag trodde. Själv har
  jag ofta känt håg att göra som han och slå sönder de eländiga
  gudabilderna. De stå likväl på mina ägor, och där råder ingen annan än
  jag. Men låt oss i alla fall vara kloka, om vi också inte besitta
  Ulvungarnas höga vett. Tag rätt på hans käpp, som ligger kvar vid
  Freyjabilden, och sätt den över stalldörren. Vem vet, om den inte kan
  skydda mot eld och tjuvar. Och gå nu till stugan, Ingevald. I vrån, som
  är till vänster om fårfållan, har jag tjällat åt dig och kvinnan med
  stolpar och fällar. Det ser ut som ett gråhårigt finntält, och där inne
  får du det varmt till vintern. Jag har också satt ett nytt lås för
  stugdörren, så att du kan stänga den utifrån, till dess du får henne
  spak och trivsam.
  
  Han ägnade icke Soldis en blick, utan lät sonen ostörd få bära in henne
  i stugan. Sedan ställde han sig åter i grinden. Han räknade noga
  trälarna, som kommo tillbaka från den nattliga striden, så att han
  skulle vara viss, att ingen felades. Några av dem blödde i ansiktet och
  han tvättade själv deras sår och förband dem med jord. Han synade också
  noga alla hål i deras vadmal och visade, hur de bäst skulle kunna laga
  dem. Bryten fick stort beröm för sin rådiga stränghet mot sonen, och när
  allt var i ordning, bjöd Folke Filbyter de uttröttade på en god och
  riklig dagvard med mycket mungott.
  
  --Kanske var det bäst som skedde, sade han, fast jag hellre sett Ulv
  Ulvsson på likbänken. Men efter detta ha vi mycket ont att vänta. Ulv
  Ulvsson är inte en så enfaldig man, att han mödar sig att gå till tinget
  och kära mot mig. Har jag ännu inte haft tid att rida till tingsstället,
  får jag det ännu mindre hädanefter. Däremot måste vi betänka, att hans
  söner äro djärva och stormodiga, men det är ont om folk i hans gård, och
  hans trälar äro inte vana att sköta vapen. Därför dröjer det nog om
  innan de få rustat, och vi kunna hinna att befästa oss. De av er, som
  förstå smidets konst, skola nu raskt elda på i smedjan. De andra skola
  taga ut hästarna och alla våra vagnar och kälkar, fast det är sommar,
  och hämta sten ur skogen. Något berg finns här inte i närheten, men
  framme vid åkern ligger en kulle, som herdarna bruka kalla Bjällerbo,
  därför att de där gjort en inhägnad åt getterna. En god källa finns där
  också, som är prisad för sitt rena vatten och sin människovänliga
  vattenande. Där skola vi i hast lägga upp en rundel av stenar och bråte,
  så att vi ha en tillflykt, om det går så illa, att vi överfallas och
  inte kunna hålla själva stugan. Jag hade tänkt att få sitta här i ro med
  mina plogar och spadar, men fortare än jag ännu för några dagar sedan
  kunde drömma, har ovädersmolnet stigit upp. Nu finns inte längre någon
  återväg, och möter jag Ulv Ulvsson, så dräper jag honom.
  
  Uppfriskade genom den starka måltiden och nöjda med hans vaknande lust
  att värna om gårdens heder, skyndade sig alla att beredvilligare än
  någonsin lyda hans befallningar. Hela dagen arbetades det på Folketuna
  och kälkarna gnisslade i ljungen, när de släpade fram de tunga stenarna.
  Sot och gnistor sprutade ur hålet på smedjans torvtak, och Folke
  Filbyter satt själv på den sotiga kubben bredvid städet. Hans gamla
  ringbrynja blev upprullad och rengjord från rost, och han lät förfärdiga
  en hjälm av alldeles särskilt slag. Han letade fram en av de vanliga små
  och kupiga hjälmarna, som lågo i vapenskämman, men runt omkring lät han
  sätta brätten, som förvandlade den till en sorts kittelhatt. En enda
  gång i sitt liv hade han sett en sådan järnhatt på en ensam kämpe under
  en stormning vid Danelagen och märkt, att den gav gott skydd mot allt,
  som föll, antingen det var pilar eller stenar. Smederna funno den
  missprydande och tung och ville knappt slå fast nitarna, men han tvang
  dem att fortsätta med arbetet.
  
  Trött av nattvaket och dagens många ovanliga bestyr sänkte han småningom
  hakan mot bröstet och somnade, som han satt på kubben. Ännu i drömmen
  såg han smederna vända hjälmen över städet och hamra på nitarna.
  
  Han drömde att han satt i de underjordiska verkstäderna, där Muspelhems
  sotiga väsen lupo kring med sina glödgade järnstycken utan att känna
  någon sveda från gnistorna, som hundravis fäste sig på de håriga och
  krokiga benen. De skuro tänder och sträckte glödjärnen mot dörren,
  liksom väntade de därifrån ett besök av allt, vad de mest hatade och
  skydde. Därute trampade det och skrapade med stavar och spjut i sanden.
  Det kunde icke vara några andra än asagudarna, som Jorgrimme hade
  berättat om och som ännu gingo omkring och letade. Men Freyja kom in i
  gnistregnet, stor och rund och med så breda och glesa tänder, att de
  liknade äppelbitar instuckna under läpparna.--Där gå de och leta,
  viskade hon och hängde sig över hans axel, så att det klingade och
  spelade i bröstsmyckena, och ingenting märka de! Det frö, som de söka
  efter, har jag nu redan satt i livgivande och växtkraftig jord.
  
  Han vacklade under den sköna gudinnans tyngd och grep henne om armen.
  Aldrig hade han känt en arm så len och glatt och ändå så järnhård. Just
  som han fattade om den, blossade ett sken upp ur ässjan och stack honom
  väckande i ögonen.
  
  --Är det så ni sköta er syssla? sade han till smederna. Om jag för en
  kort stund slumrar till i en meningslös dröm, genast hålla ni upp att
  arbeta. Ändå är hjälmen långt ifrån färdig, och vad det lider ha vi
  kväll.
  
  --Ja, svarade smederna och stödde sig mot sina släggor. Du sträckte ut
  handen och grep tvärs över städet. Ville du kanske, att vi skulle ha
  slagit till?
  
  
  
  
  7.
  
  
  Under den tid, som nu följde, blev Soldis ej ofta sedd utanför stugan.
  Ingen hörde henne någonsin tala ett vänligt ord varken med husbondfolket
  eller trälarna. Vid minsta ljud om natten stod hon upprätt på golvet och
  lyddes. Ända till morgonen kunde hon ibland stå på det sättet, vitare än
  en lilja och orörlig som en spjutjungfru på en väggbonad. Alltid lyddes
  hon åt skogen till, ty därifrån väntade hon att först få höra brödernas
  hästar.
  
  Ingevald vaktade henne och satt inne i tjället mellan de nedhängande
  fällarna. Han blygdes inför trälarna att ej kunna tämja henne. Så ofta
  någon hörde på, låtsades han grym och befallande och gav sig till att
  både hota och skymfa henne. Eller också ställde han sig, som om allt
  blivit väl mellan dem, och smekte henne med de fagraste ord. Men när de
  andra sovo, kröp han fram till henne över golvet och tiggde om kärlek
  och kysste hennes kjortel och böjde sig ned framför henne i halmen, som
  hade han bara begärt, att hon skulle trampa på honom. Mitt i sin olycka
  fylldes han också av svindlande lycka och det spelade och sjöng i hans
  stackars rolösa hjärta. Han levde i en yra av glädje och förtvivlan.
  Kärleken slet undan förlåten från världen, så att världen kom honom
  närmre, ända till dess han speglade henne som en sjö. Saker, som förut
  varit honom likgiltiga eller solklara, förvandlades till frågor. Han
  började grubbla på liv och död och gott och ont. Världsträdets eviga
  brusande, som endast höres av grubblare och förälskade, flög genom hans
  tankar och lyfte dem i höjden som örnar och duvor. Det fanns ingenting
  ädelt och stort, som han icke skulle velat utföra, endast därför, att
  det för honom fått en tjusning, som han förr ej vetat något om. Han
  drömde om asynjornas höga skönhet och om Jesu moder. Deras ljusglänsande
  väsen ställde sig mellan hans ord, så att han knappt längre kunde tala
  om det vardagliga och obetydliga. Ångern över brudrovet drunknade i en
  känsla av, att det var en stolt och oförvägen bragd. Fast han satt hela
  natten utan en blund och vaktade Soldis, när hon stod på golvet och
  lyddes, såg han blint på den bittra verkligheten och trodde, att han
  endast satt så för att beundra henne och tänka sina lyckliga tankar. Om
  morgonen, då Tova begynte sucka i fårfållan och trälarna samlades för
  att karda glöden ur askan, reste han sig hastigt.
  
  --Soldis, Soldis! kunde han då ibland säga. Dellings dvärg sjunger nu
  från Breidablik i morgonrodnaden sin hälsningssång till världen. Gott
  måste du ha sovit, som redan är vaken. Skall jag följa dig till källan,
  att du får två dig och sitta i gräset och binda önskekransar? Eller
  skall jag föra dig till hagen, där trettio hästar stå i flock och
  stödja sina huvud på varandras halsar? Där skall jag lyfta upp dig på en
  gren i någon av ekarna. Och jag skall leka för dig med fålarna. De äro
  svårast att fånga, ty de stå innerst i flocken hos sina mödrar. Men
  varför lyss du mer till skogen än till mig, Soldis? Vet du inte, att
  dina bröder ha få hästar och få män? Länge dröjer det om, innan de hinna
  att rusta sig. Om det sker, har Folketuna till dess en ringborg med en
  järnport, som kommer att trotsa både eld och hugg. Och jag lämnar dig
  aldrig levande ifrån mig.
  
  Hon svarade honom aldrig, men när det blev full dager, gick hon in i
  tjället och lade sig ned och somnade.
  
  På det sättet gick hela den långa vintern, då golvet närmast omkring
  härden ofta om morgnarna var alldeles vitt av snö, som hade fallit genom
  vindögat. Någon enstaka gång hände det, att han tog henne med ut i
  släden, men då hade han alltid ett svärd hos sig under vargfällen. Och
  så snart skogen blev tätare omkring dem, vände han genast och körde hem.
  
  En dag kom hennes lilla syster Ulva ensam gående genom skogen. Kölden
  hade nupit henne i kinderna och hon var rödblommig och vit. Ingen kunde
  förstå, hur hon hade hittat den långa vägen, men folket nändes icke göra
  henne något ont utan ledde in henne i salen. När hon fick se Soldis,
  begynte hon dansa och sprang fram och kastade sig om hennes hals, men
  Ingevald gissade, att hon kom med något budskap, och ställde sig tätt
  bredvid dem.
  
  --Nog märker jag, att du är oglad, syster, viskade Ulva, men vad jag är
  lycklig att få se dig igen!
  
  Soldis prövade, hur hon skulle kunna lägga sina ord nog klokt för att få
  veta något, och slutligen frågade hon:
  
  --Bröderna ha väl fått många nya hästar sedan sist?
  
  --Nej, nej, syster, bröderna ha inte fått några nya hästar, svarade den
  lilla.
  
  --Då har väl far i stället köpt så många fler nya trälar?
  
  --Nej, han har inte köpt några trälar. Han har bara de gamla. Och äldre
  och äldre bli de för var dag. Minns du inte Snygg, hur halt och gammal
  han var? Nu kan han knappt gå längre. Det är vinterkylan, som han inte
  tål. Och Ånne, den gode och trogne Ånne, han har gjort sig illa i
  handen. Det var med yxan han högg sig, när han skulle spänta stickor.
  Rådsnälla är nog den duktigaste att arbeta. Far har så gamla trälar, men
  de ha ju alltid varit på gården och han trivs bäst med dem, säger han.
  
  Soldis blev villrådig.
  
  --Du har vuxit, Ulva, och blivit frid att se, som det anstår en liten
  odalmö. Men säg nu, var det far, som skickade dig hit?
  
  --Far visste inte, att jag gick.
  
  --Barn, har du utan fars lov gått den långa och farliga vägen?
  
  --Ja, far var ute och jagade.
  
  --Nå, far visste ingenting.
  
  Ingevald skrattade till.
  
  --Nej, far visste ingenting, föll han in, men bröderna, bröderna?
  
  Flickan blev rädd och steg litet åt sidan.
  
  --Varför tala ni båda så hårt till mig, när jag bara kommer för att få
  träffa dig, syster?
  
  Han grep henne häftigt om armbågarna och skakade henne.
  
  --Säg du genast sanningen, att det var bröderna, som skickade dig!
  
  Hon begynte gråta och han måste släppa henne igen.
  
  --Jag får ingenting säga, snyftade hon och kröp intill väggen.
  
  --Förstå mig nu, Ulva, sade Soldis. Det är bättre, att du förråder allt
  för oss båda här, så att jag åtminstone får veta något, än att jag
  ingenting får veta. Du ser själv, att ohörda av andra få vi ändå inte
  talas vid... Komma aldrig mina bröder för att hämta mig?
  
  --Hämta dig?
  
  --Ja, vad sade bröderna till varann den natten, då jag blev bortrövad?
  
  --Då sov jag, syster. Aldrig visste jag, det du blev bortförd mot din
  vilja. Därom har aldrig någon talat med mig. Jag trodde det var skick,
  att en brud skulle rida bort med stavljus och svenner under natten.
  
  Soldis bleknade och kysste den lilla på pannan.
  
  --Är jag då alldeles glömd nu i min faders gård?
  
  --Nej, nej, syster. Far och bröderna tala inte om annat än om dig, när
  de sitta vid elden och slöjda. De säga, att för dem finns det inte något
  annat än du i hela världen. Och de ha letat fram dina gamla kläder och
  lagt dem i kistan, som står i skämman. Jag har nog märkt, hur ibland den
  ena och ibland den andra smyger sig dit in, när han tror, att ingen ser
  det. Och jag har nog försökt att smyga mig efter, men då har alltid
  dörren varit stängd inifrån.
  
  --Och det var bröderna, som skickade dig hit?
  
  --De ville, att jag skulle se, hur du hade det. De visste, att mig
  skulle ingen göra något illa. För säkerhetens skull togo de av mig allt,
  som var av silver.
  
  --Och ingenting skulle du säga mig, Ulva?
  
  --Jo, tre ord skulle jag säga dig. Tålamod, tålamod, tålamod!
  
  Soldis blev stel och rak och ännu blekare. Hennes blick gick bort över
  den lillas huvud utan att se.
  
  --Överbringa då till bröderna kyssen, som jag gav dig, sade hon, men
  sedan blev hennes röst hård. Hälsa dem, att jag är en lycklig odalkona
  på det rika Folketuna, gift med en ädel och frejdad bondeson.
  
  Ingevalds uppjagade sinnesstämning, som beständigt vägde mellan ömhet
  och segertörst, rustade honom med fin hörsel. Han förstod till fullo det
  trotsiga hånet i hennes svar, men han märkte också mycket väl den
  förtvivlade hjälplöshet, som orden voro ämnade att skyla--eller att
  blotta, allt efter hur man tog dem. Han kände, att trotset denna gång
  icke heller gällde honom enbart utan också bröderna. Han njöt med en
  svindlande glädje av vad hon hade sagt och upprepade det två gånger för
  den lilla, så att hon icke skulle glömma något. Sedan tog han henne om
  handen och ledde henne med sig ut ur stugan. Hon grät ännu, fast tyst.
  Förvirrad såg hon sig omkring utan att dock längre våga tänka på att
  springa tillbaka för att en sista gång slå armarna om den stränga
  systern.
  
  När han kom ut, tillsade han två av trälarna att hämta sina yxor och
  följa med upp på skogen. Då de hade gått ett stycke, fingo de syn på två
  av Ulvssönernas trälar, som stodo och väntade, också beväpnade med yxor.
  Han släppte då flickan och bad henne återigen att inte glömma Soldis'
  svar. Sedan vände han om hem med sina följeslagare utan att närma sig de
  beväpnade männen från fiendegården.
  
  Han undrade mycket, vad Ulvssönerna hade menat med den trefalt upprepade
  hälsningen: tålamod. Han tänkte sedan ofta på den, stundvis med ökat
  lugn men ännu oftare med obestämd och växande oro.
  
  Han såg, att Soldis från den stunden vissnade bort och aldrig mer steg
  upp om nätterna för att lyssna. På försök gick han ibland ut mitt i
  natten och lämnade stugdörren öppen efter sig. Så länge han kunde
  uthärda kölden, höll han sig gömd bakom stallgaveln, men det hände
  aldrig, att hon ens reste sig upp och gick fram till dörren. När han
  kom tillbaka, låg hon och sov likgiltigt och tungt. Andra nätter, när
  han hörde, att hon var vaken, låtsades han själv sova för att bättre
  kunna speja på henne. Med skinnfällen uppdragen ända under ögonen låg
  han och såg, hur månskenet, som flöt ned genom vindögat, darrade av
  frostglitter. Eller också fördrev han tiden med att försöka igenkänna
  trälarna på deras olika snarkningar. Beständigt låg hon dock kvar lika
  stilla på sin plats med ryggen vänd mot honom utan att längre tyckas
  tänka på någon flykt eller hjälp.
  
  Småningom led då vintern mot sitt slut, och det somrade på nytt över äng
  och åker. Lycklig och ändå främmande satt han bredvid henne, då hon
  slutligen födde honom en son.
  
  Gamla Tova, som var gårdens jordemoder, bar ut barnet på tunet till
  Folke Filbyter. Han satt på stenen och vilade sig efter arbetet. Hon
  lade gossen splitt naken framför honom på de gula blommorna.
  
  --Soldis har nu fött oss detta gossebarn, sade hon. Det tillkommer dig,
  husbonde, att bestämma om jag skall sätta ut det i ödemarken eller lämna
  igen det till modern. Vill du höra på oss trälar, så säga vi: låt det
  leva. Måtte en god fylgia taga sig an den späde. Här ha inte fötts många
  barn på din gård. Finnkvinnan har rymt till skogarna, och på många långa
  år har du ingenting försport om dina äldre söner. Förr ibland hörde jag
  dem viska med varann under nätterna, och jag vet, att här kände de
  aldrig någon rätt trevnad. Ungdomen längtar efter äventyr och dåd.
  Törhända ha de så fäst sig vid sitt skepp och det fria havet, att de
  aldrig vända tillbaka. Kanske ha de som många andra vikingar tagit sig
  borg och mark i andra land. Kanske äro de redan fallna.
  
  Hennes hjärta bultade hårt, under det hon försökte att lägga sina
  släpande ord så vackert och frestande, som hon kunde. Och ännu
  ängsligare blev hon till mods, då husbonden icke genast svarade henne
  utan tycktes falla i tankar.
  
  --Det talas mycket ont om Folketuna, mumlade hon och kände sig varsamt
  för, men vi trälar veta, att du i grunden är en god husbonde.
  
  Han såg upp.
  
  --Varför voro inte mina söner förnöjsamma som jag? Kunna ett par
  upprätta timmerträn skänka heder åt en gård, bara därför att de kallas
  högsätesstolpar? Varför måste allt här vara som hos andra? Varför skall
  allt vara lika? Varför får inte människan leva, som hon vill? Sover jag
  sämre i min halm än Ulv Ulvsson i sin lucksäng? Nej, nej, det vilda
  Folketuna skall förbli, som det är. Alla buskar kunna inte bära kvalmiga
  nypon. Det talas mycket ont om oss, och många ihjälslagna vägfarare
  ligga i kärret. Ingenting ångrar jag, ni erbarmliga gudar, men med detta
  barn skrämma ni mig.
  
  Hon vinkade på de andra trälarna, för att de också skulle komma till och
  allesamman hjälpa henne att bedja. De ställde från sig sina verktyg och
  redskap och kommo långsamt, en efter en, ända till dess det var en tät
  ring omkring honom. De kände med sig, att av allt, som hittills skett
  på Folketuna, var denna stunden den betydelsefullaste. Husen och de
  heliga åkrarna och de själva, allt skulle ju en dag tillfalla detta
  nyskapade väsen, om det fick behålla livet som en nådeskänk.
  
  När hon såg hela skaran samlad, blev hon modigare och mindes sin plikt
  och myndighet som jordemoder.
  
  --Det är sedvänja, sade hon, fast i början ännu litet darrande på
  rösten, att jordemodern skall bedja för barnet. Därför får du ha tålamod
  med mig, husbonde, och inte taga det illa. Vi trälar ha ännu inte glömt
  de skymfliga förebråelser, som vi en gång hörde här i stugan från Ulv
  Ulvssons mun. Nu har här fötts ett barn, som är av ditt blod och hans
  blod. Och du skulle inte låta det leva, bara därför att han är din
  värste ovän? Låt gossen växa och en dag hålla styret på storplogen. Låt
  honom då rida till tingsstaden och ställa sig framför den största stenen
  i domareringen. Det skall bli Folketunas domsten, och från den skall han
  tala för oss till de andra odalmännen, så att det kommer heder och
  anseende över oss. Befall mig hellre att utriva ditt eget öga, husbonde,
  än att bära bort gossen.
  
  Hon kände sig redan halvt segerviss, ty runt om hörde hon de andra
  trälarnas högljudda bifall. Hon tyckte sig märka, att husbonden ljusnade
  och var närmre hennes egna tankar, än han ännu ville visa. Han såg hela
  tiden ned på barnet, och efter ännu en stunds besinnande sade han:
  
  --Förr var jag fruktad och trygg och skulle likgiltigt ha gått in i
  dödssömnen, men Ulvssönerna lära varken ha glömt mansskadan eller rovet.
  Till sist komma de, och kunna de, taga de nog också med sig barnet. Hur
  har här inte på mindre än ett år vuxit olycka och missämja ur intet! Jag
  har ingenting annat att förlita mig på än mina egna livsår, som äro
  hastiga och korta, och på er, trälar. För första gången behöver jag
  människohjälp. Jag har klätt och fött er som mig själv. Min vadmal och
  min mat har varit er vadmal och er mat. Ni ha fått sova och vila, och
  jag har varit mån om att låta er leka och förlusta er. Kunna ni nu också
  vaka och vakta och vid första hovtramp stå färdiga med yxorna framför
  grinden?
  
  --Det lova vi dig vid Frey den gode! Och något kan du väl också lita på
  stigmännen, ropade genast alla trälarna.
  
  Utan att vänta ett ögonblick längre, skyndade sig genast Tova, så pass
  hennes stela ben förmådde, att begagna sig av den ljusnade stämningen.
  Hon hämtade en skål med vatten och bröt av en nyss utslagen lövkvist och
  räckte den åt husbonden. Sedan lyfte hon upp barnet i hans knä.
  
  Han namnfäste då gossen genom att doppa lövkvisten i vattnet och rita
  Tors hammarsmärke på hans panna och på hans bröst. För att visa honom en
  särskild heder, kallade han honom Folke efter sig själv och upprepade
  därefter fem olika gånger namnet.
  
  --Lägg nu barnet hos modern, sade han sedan till Tova. Under tiden gå
  vi andra att offra en hane vid skurdtemplen, efter seden bjuder så och
  efter det är Tors dag.
  
  Ingevald satt kvar inne i tjället hos Soldis utan att blanda sig bland
  förebedjarna. Men när han fick se Tova komma igen med barnet, glänste
  hans ögon. Om han hade kunnat rodna, skulle ansiktet ha färgats av
  glädje, då han stack ut huvudet mellan de hängande fällarna. Lika
  hastigt överfors det dock av en tungsint trötthet, och han viskade:
  
  --Soldis har legat i en tyst och lång sömn och hon andas så sakta, att
  jag knappt längre kan höra det. Soldis, Soldis, ännu har du inte
  förlåtit mig! Varför går du ifrån mig just nu?
  
  Tova lade barnet ned till modern, men ingenting förmådde att väcka
  henne. Då begynte den omtänksamma och mångförfarna trälkvinnan att leta
  bland allt gammalt bråte innerst i tjället. Slutligen hittade hon det
  horn, som Ingevald hade tagit från Jorgrimme i hans hög. Därom visste
  hon ingenting och gjorde heller inga frågor. Myndigt och bestämt satte
  hon gossen i sitt knä och lärde honom att dia tjurhornet, sedan hon
  fyllt det med ljum mjölk och ryckt träpluggen ur den genomborrade
  spetsen. Annars var det tyst och stilla i rummet. I kitteln, som hängde
  på kedjor över elden, kokade några hälsogivande örter, röken slog in, så
  att det var svårt att se, och svalorna ilade fram och åter under
  takåsen.
  
  --Jag fruktar, att mina örter bli till ingen nytta, sade hon sakta till
  Ingevald. Gå ut på tunet och bind dödskransen åt din älskade!
  
  Redan om kvällen hade Soldis upphört att leva. Hela natten flammade en
  väldig eld på härden för att med sina slickande tungor värja huset mot
  onda makter. Ingevald satt hela tiden kvar hos henne i tjället, och
  kärleksruset höll ännu hans själ så högt över jorden, att hans tankar
  fortsatte att tindra och glindra som en hel stjärnhimmel. Olyckan
  plågade honom icke utan blev en vemodig sällhet, och han fortsatte att
  tala till Soldis och framställde de mest noggranna och vetgiriga frågor
  om livet och döden, fast han aldrig fick något svar. Trälarna kommo
  ibland fram och gläntade på fällarna för att få se på henne. När de
  hörde hans för dem nya och främmande frågor, sade de till varann:
  
  --Han kommer själv att gå under på detta. Så är det med alla av
  dvärgfolket. När de en gång få tycke för något, kunna de inte längre
  sluta. Och när de börja att grubbla och fråga, brister deras själ sönder
  och flyter ihop med luften och vildmarkerna omkring dem.
  
  Nästa dag bröto de två stockar ur stugväggen, så att de kunde lyfta ut
  Soldis utan att behöva föra henne genom den dörr, som var de levandes.
  För första gången bar hon krans på huvudet och brudelin, och hon blev
  uppsatt på samma gångare, som Ingevald hade ridit, då han hämtade henne
  till gården. Han höll henne i ena handen och bryten höll henne i den
  andra, och på det sättet förde de den tysta ryttarinnan till en öppen
  plats i ekskogen alldeles framför Jesu moders skurdtempel. Där var
  redan torr ved upplagd i en trång rundel med en ingång på ena sidan. De
  tvungo hästen att stryka baklänges in i rundeln och satte sedan igen
  ingången med ved ända upp under betslet. Därefter gav bryten hästen ett
  hammarslag i pannan, så att han stupade på knä, men veden stödde det
  dräpta djuret på alla sidor, så att det icke kunde falla. Därför satt
  Soldis alltjämt lika upprätt i sadeln. Ingevald sträckte sig över veden
  och höll henne ännu så fast i handen, som om han aldrig ville släppa
  henne. Och hela tiden fortsatte han med sina frågor.
  
  --Är du då in i det sista så hård och stolt, att du inte vill svara mig?
  Vad ser du nu? Du sitter högt, så att du bör se långt, om det också är
  aldrig så trångt omkring dig av gubbar och kvinnor och barn, som var
  stund samlas utanför Hels port? Soldis, du kommer till häst som en
  sköldmö. Har nyckeln redan vridits om? Är det mörkret, som vållar att du
  ingenting ser och därför ingenting har att svara mig? Är det vinet av
  heiptornas törngissel, som förfärar dig? Du har ingenting att frukta,
  Soldis. Sätt dig trygg på bänken vid Urds tingsstad och vänta dina
  domare. Har du också inga målrunor att värja dig med, så har jag i natt
  inlärt din goda fylgia allt vad hon skall säga. Eller går du redan bland
  honungsblommorna på glädjestigen och låter mina frågor flyga förbi likt
  små svarta flugor, som ingen bryr sig om att fånga? Om du bara svarade
  mig för en enda gång med ett aldrig så sakta viskande, skulle jag veta
  något. Nu måste jag själv svara mig på alla mina frågor, och du anar
  inte vad jag svarar. Jesu moders beläte sitter inte tystare under sitt
  nävertak än du på din orörliga gångare. Kommen hit, trälar, och hjälpen
  mig att fråga! Och kom ut, husbonde och far, och gäckas med gudarna, som
  du föraktar! De ha rånat i din gård.
  
  Trälarna ville icke höra på honom, och slutligen förmådde de honom att
  släppa hennes hand och slunga facklan i bålet. Ett fat med signat mjöd
  blev utlyft i gräset, och ju mer de drucko, dess vildare blev deras
  smärta. Kvinnorna skakade ut sitt hår och klagade med långa drillande
  jämmerrop. Tova sprang fram ända till elden och kastade två tärningar
  till den döda.
  
  --Tiden kan bli dig lång, husmoder, ropade hon. Med tärningarna kan du
  förkorta en dyster stund. De äro skurna av ädel elefanttand, husmoder,
  och de voro det enda jag hade kvar från min ungdom.
  
  Då begynte de andra springa ända in i lågorna med olika gåvor, och
  smärtan skiftade om i vrede.
  
  --Här har du nål och tråd och vax, ropade de om varann och skakade den
  döda i armen för att göra sig hörda. Hur skulle du annars kunna hjälpa
  dig, när dina kläder gå sönder? Dina naglar äro klippta, och vi ha
  omsorgsfullt tvått dig och kammat ditt hår. Här har du helskor, som
  skydda dina fötter mot törnet i mörkdalen. Här har du en stekpanna att
  laga din mat i och en tänd tranlampa att lysa dig med. Visa dem för
  dina domare, så att de må se att vi hedra dig som en lagköpt odalkona,
  fast du knappt var mer än en fånge. Och fråga dem, fråga dem från oss
  trälar, om de ha glömt Valands ed! Spörj dem, om de hörde Ivaldesonens
  ed, att när han hade förgjort både deras guldsalar och dem själva, skall
  ingen träl mera finnas på jorden!
  
  Upptänd av mjödet och den allmänna yran, där ingen längre kunde skilja
  mellan sorg och hämndbegär, knäppte Ingevald slutligen de stora
  silverringarna ur sina öron och trängde sig in under lågorna.
  
  --Där har du gott silver, husfreyja, ropade han. Det är finnkvinnans
  arv. Håll fram det inför de isskäggiga i domaresätet. Berätta dem, att
  Mimer var närvarande också när dvärgarna skapades av Ymers lemmar. Häng
  ringarna om Freyjas öron och hälsa henne, att när jag red bort för att
  hämta dig, blotade jag till Jesu moder. Det var hon, som räddade din
  faders liv. Det var Jesu moder, som halp mig från att bli baneman.
  
  Röken från bålet, där Ulv Ulvssons mest älskade dotter förbrann,
  vältrade sitt tunga moln över gården och ända in i stugan. Där satt
  Folke Filbyter alldeles ensam med barnet utan att vilja visa Soldis
  någon sista gärd av aktning. Däremot hade han befallt, att det icke
  skulle snålas med mjödet. Det dröjde därför länge om, innan gravölet
  blev drucket och askan satt i jorden.
  
  Till sist kom en knäsvag och vacklande flock i dörren och skrattet
  ekade genom huset. Mjödet stod ända upp i ögonen och rann ut över
  kinderna, och trälarna omfamnades och kysstes, under det att de
  fortfarande utstötte sina drillande jämmerrop. Men de flesta sysselsatte
  sig med att uppfinna allt mer förnärmande och oanständiga beskyllningar,
  som Soldis skulle frambära till asagudarna och särskilt till asynjorna.
  De skreko varann i ansiktet, kastade händerna upp i luften och togo
  varann om livet och hoppade på stället i en sorts dans.
  
  Ingevald syntes ej till, men trälarna funno det riktigt och självklart,
  att Folke Filbyter från nu tog sig an barnet med samma faderliga
  omtanke, som han förut vårdat sig om dem. Det var dock blod av hans blod
  och ben av hans ben, och det förvånade dem icke det minsta, att den
  forne sjökonungen satt och svängde på hängvaggan som en kvinna. Men heta
  och fulldruckna som de voro, ville de nu glamma. De ställde sig därför
  omkring honom och krökte knäna under nya skratt, när de sågo, hur pass
  ovant han ännu skötte sitt göromål. Orolig att Ulvssönerna just den
  dagen kunde tänka på ett överfall, hade han brynjan på sig och ett kort
  saxsvärd vid sidan. På bänken bredvid honom låg den väldiga
  kittelhatten, som ännu var silverblank kring nitarna.
  
  Trälkvinnorna trodde, att han ville skrämma barnet, när han lutade sig
  över skinnpåsen. Så trumpet var hans stora ansikte och så klumpigt och
  tjockt det finger, som han ibland stack i den lilles mun för att lugna
  honom. Och när han skulle rycka tappen ur spetsen på tjurhornet,
  brukade han en styrka, som hade det gällt att slita pilen ur ett
  älghuvud. Varken Tova eller de andra hade heller hört liknande
  vaggvisor, ty husbonden sjöng det enda han kunde. Det var mörka
  stridssånger, som han hört vikingarna stämma upp i vindstilla nätter,
  när de sutto vid årorna och ljusen på Franklands kuster blinkade lika
  avlägsna och små som stjärnorna.
  
  Vid sådana sånger var det Folke Ingevaldsson sövdes till sina första
  drömmar och sög den starka och gula mjölken ur spetsen på ett tjurhorn.
  
  
  
  
  8.
  
  
  Gossen lärde sig att icke frukta farfadern och hans tunghänta lek, och
  det blev en sådan vänskap mellan dem, att den var lätt att se.
  
  Folke Filbyter kallade honom alltid sin son, som hade Ingevald aldrig
  funnits till. Han visade trälkvinnorna, att gossen hade ett litet
  stjärnuddigt födelsemärke inne i vänstra handen, och de trodde, att det
  var ett gott tecken. När vädret var soligt, knöt han in honom i
  skinnpåsen och tog honom med sig på åkern, och varken natt eller dag
  voro de skilda. Där den ena var, där var också den andra. Hördes
  barnskrik, kunde man också vara säker att lite efteråt få höra den djupa
  mansrösten, som lät liksom när någon talar i en tunna. Trälarna kallade
  dem »de båda vännerna». För vart klippstycke, som vältrades uppför
  kullen till ringmuren, för var pilspets, som smiddes, kände de, att
  nykomlingen numera var den viktigaste personen på gården och att allt
  ytterst avsåg hans säkerhet. De vande sig att tala om honom som om en i
  minsta skrymsle närvarande makt, och de tyckte, att en ny dag hade
  begynt med honom. Det var som skulle den lille i hängvaggan under den
  sotiga bjälken redan ha fläktat bort något av den skam, som hängde över
  det vilda Folketuna. Snart fanns det knappt en enda bland dem, som icke
  med en god träls omutliga trohet skulle ha offrat livet för honom.
  
  Med Ingevald talade fadern lika litet som förr. Ingevald hade ingenting
  att sköta och ingenting att bestämma över. Till skogen vågade han sig ej
  längre utan en livvakt av väpnade trälar, och inför barnet kände han sig
  underligt blyg och försagd. Han gick alltid tyst förbi hängvaggan, ofta
  med en lång krök utefter väggen. Sedan lade han sig bortvänd i vrån
  innanför fällarna. Liksom husfolket sommar och vinter var afton spadade
  askan över glöden på härden för att bevara elden, försökte han också att
  rädda de sista glöden i sitt hjärta genom att var kväll gömma dem under
  de många bittra minnena. Men då slog lågan i stället rätt upp mot
  himlen, och den hade fått en ännu djupare färg än kärleksrusets.
  Slutligen blev han nästan beständigt liggande i en slö dvala. Trälarna
  stucko in huvudet och ruskade på honom, och över honom hängde de en
  mistel, som de letat rätt på högt uppe i en ek.--Men den kan nog inte
  bota dig längre, sade de. Det var det vi anade, att du skulle få helsot.
  
  En klar solskensdag skulle storplogen sättas i åkern. Ingen annan än
  husbonden fick hålla styret, och för första gången beslöt han att en
  kort stund skilja sig från gossen. Han lät sätta ut vakter kring gården
  och skickade upp spejare i trädtopparna med stränga tillsägelser att
  noga akta på allt, som hände.
  
  Ännu satt han med barnet i sitt knä och hade svårt att komma sig för
  att gå, men slutligen reste han sig, ty vakterna började ropa. Litet
  efteråt bultade det också på dörrstolpen. Det var gamle Jakob, och han
  skyndade sig in i stugan med sin vanliga brådska och ett långt steg över
  tröskeln.
  
  --En god salus önskar jag er, kära vänner, hälsade han. Jag har så ofta
  längtat efter att ännu en gång få träffa er. Men vad har skett min unge
  broder, att han ligger så slocknad? Ända hit kan jag se hans trötta
  ansikte mellan fällarna. Nu förstår jag, att jag kommer i rätt stund,
  och jag tackar dig, Herre, som ledde mina steg.
  
  --Din herre gjorde bättre i att hålla dig till arbete än att jämt låta
  dig stryka kring, svarade Folke Filbyter och mulnade.
  
  Det förtröt honom, att gossen begynte strida med armarna liksom för att
  bli buren till den nykomne. Han lade hed gossen i hängvaggan och knöt
  hårt igen skinnremmarna om honom ända upp under hakan.
  
  --Du påstår att du kommer i rätt stund, mullrade han under tiden. Det är
  kanske sant, efter ni predikare ha rykte om er att kunna läsa över
  sjukdomar. Sätt dig därför hos Ingevald, om ditt eget liv är dig kärt,
  och gör vad du kan, medan jag sköter storplogen. Sedan kommer jag
  tillbaka, och står han då helbrägda på sina fötter, skall nåd få gå för
  rätt. Annars tör du veta, att vi ha litet otalt med varann, vi två.
  Försök bara inte att slippa undan. Jag har vaktare ute på alla sidor
  och jag skall skicka ett par goda pilbågar till de män, som jag gömt
  uppe i ekarna. Du har ingen stav med dig i dag, Jakob, och därför känner
  du kanske din rygg säkrare än sist. Men din gamla stav är inte långt
  borta. Vi hittade den i skurdtemplet, och den sitter över stalldörren.
  
  --Sköt din plog, far, i det vackra höstvädret, svarade Jakob och gick
  bort och satte sig hos Ingevald. Jag skall nog sköta såret på det sjuka
  hjärtat.
  
  Folke Filbyter tog då trälarna med sig ut på åkern och den lille i
  hängvaggan somnade genast gott mitt i solskenet från taköppningen.
  
  --Jakob! viskade Ingevald och satte sig upp. Varifrån fick du kraften
  att förlåta mig, när jag slog dig? Därpå har jag grubblat många nätter.
  I drömmen har jag så ofta sett dig komma tillbaka, att det bara
  förundrat mig, att du inte kommit förr. Och när jag drömde om dig,
  alltid hade du bråttom, alltid gick du mycket fort och såg stadigt
  framåt. Jag var rädd, att du inte skulle ha någon tid för mig. Jag var
  så ängslig, att du bara skulle trycka din mun mot min panna som då sist
  och sedan börja gå igen. Vad är jag för dig? En ond människa, som du
  förlåtit. Inte ens trälarna akta mig stort, orask och svag som jag varit
  i alla mina dagar. De ha hållit mig för sämre än de själva, fast jag var
  gårdsbondens son. Nog må jag spörja, varför jag blev född. Låt mig få
  kyssa dig, men ödmjukt på händerna, ty jag är trälaboren, och min far
  är mer stigman än bonde och en skam för bygden är mitt hem,
  
  --Det vilda Folketuna är en nysådd åker, svarade Jakob, och vad som där
  till sist kommer att växa och spira, det kan ingen förutsäga.
  
  Ingevald höll fast hans händer. Med åter uppflammande häftighet
  berättade han om Soldis och hennes död, om faderns fostbrödralag med Älg
  Klubbehövding och allt, som hade tilldragit sig på Folketuna.
  
  --Ack, att du kunde göra mig till en god människa, jämrade han, så att
  jag bleve som en lövsal, där var sångfågel får kvittra men ingen hök
  letar sig in. Din lära vet jag inte mycket om, och det är inte heller om
  den jag spörjer. Gudarna äro ju många, men makten hos din gud är, att du
  själv är ädel och god. Mycket förmår du, Jakob, men för min olycka finns
  ingen hjälp. Mindre ryser jag för mig än för allt det, som genom mig
  skall komma till världen. Urarva kan ingen göra sig i sin födelse, och
  på Folketuna växer ingen ädel frukt. Jag var gömd bland menigheten den
  natten vid domareringen, då du signade alla omkring dig, men jag kände
  att det icke var för mig du talade. Och inte heller var det för det
  barn, som sover där borta i solstrimman. Hur mörk och röd skall inte den
  strimman bli, innan det kvällas!
  
  --Du talar som en trött och sjuk, broder, sade Jakob. Alla trötta tala
  som du. Därför skulle jag också helst vilja svara dig barnsligt och
  stilla, som man talar till trötta och sjuka. Men du vet inte själv, vad
  dina ord betyda för mig. Av all den klagan, som mött mig under mina
  vandringar, har ingen mer förskräckt mig än den, som nu långsamt böjt
  dig till jorden och som jag fått höra från så många, många. Vi äro
  frukter på onda träd, ha de sagt mig, och för oss finns därför ingenting
  att hoppas. Jag kunde inte svara dem, att det var osant, vad de sade
  mig, men heller inte, att det var sant. Bröder äro inte lika bröder och
  söner inte lika fäder, ty om de också äro lika i mycket, äro de sällan
  det i allt. Just skillnaden kan vara så uppenbar, att närmsta frände
  ibland blir närmsta ovän. Mycket är arv, men hälften är förvärv. Luften
  och människorna omkring oss, det tal som dagligdags surrar för våra
  öron, allt går in i oss och blir delar av oss. Giv mig en ung människa
  och låt mig få vårda och sköta henne, och jag tilltror mig att
  ungefärligen kunna dana den bild, som jag själv bestämmer. En ung själ
  är en tom lampa. Den kan vara av dåligt gods eller av bästa, men lågans
  klarhet beror mest av den ingjutna oljan. Eller stamma vi inte alla från
  tjuvkvinnor och dråpare! Men så kan viljan glödgas och smidas, att
  övermodet blir till styrka och svagheten till godhet. Själv var jag ett
  utsatt barn, som en from präst hittade på en rishög i skogen, och jag
  vet ingenting om mina föräldrar. Kanske skulle jag blygas och sörja, om
  jag träffade dem, hur syndfull och obetydlig jag än finner mig själv.
  Men ett gott finns det inom mig, Ingevald. Jag känner i min bräcklighet,
  att jag bär en gnista av en helig vilja, och den bär mig lätt framåt
  som på vingar. Med förskräckelse har jag också läst den heliga
  Augustinus om arvsynden, men i stället att övertyga mig, kom han mig att
  tvivla, och jag har ofta bedrövat bröderna i Skara med min irrlärighet.
  Jag är ju blott ett kyrkans ringa redskap och de äro mycket kunnigare än
  jag. Jag kan ingenting bevisa mot dem, bara se och tro. Inte heller är
  jag någon spåman, Ingevald, men rimligast måste det väl synas mig, att
  din avkomma liksom andras skall bestå av både goda och onda människor.
  Om också tio ättlingar av din son gå förlorade, men bara en enda stiger
  som en stjärna, då föddes och levde du inte alldeles förgäves.
  
  --Och något sådant skall kunna ske? Det tror du?
  
  --Skänk mig ditt barn, så få vi pröva och rannsaka, vad som är möjligt
  eller omöjligt. När såg du att frukten liknade det fula och bleka frö,
  som försvann i jorden? Jag skall gömma gossen för alla och vara en
  ömsint och vakande far för honom, så länge min gode Herre tillstädjer.
  
  --Du vet, Jakob, att allt vad du begär av mig, det måste jag giva. Men
  har du då ingenting för mig?
  
  --Därom frågar du! Liksom läste jag inte redan klart och tydligt i ditt
  hjärta, vad du innerligast åstundar! Har du inte nyss berättat för mig
  hela ditt liv! Varför smög du dig till domareringen, där jag talade,
  varför stötte du stenguden ned i forsen? Och vad var det för nytt ljus,
  som föll in i dig, när kärleksruset med sin ånger och sina eldslågor
  väl hade fått dig vaken? Dina tankar ropade endast på Soldis. Men när
  hon bleknade av och red in i bålet, fortsatte de ändå att ropa, fast
  allt högre och högre, utan att du själv knappt märkte, hur namnet
  småningom blev en annans. Han, den andre, han skickade mig. Och nu
  påkläder jag dig den vita skjorta, som jag i dag bär i min påse. En
  broder rådde mig, då jag gick från Skara, att jag skulle medtaga den,
  och sedan dess kände jag också under hela vägen, att någonstädes väntade
  mig en stor glädje. Det var långt att gå och jag blev öm om fötterna,
  men nu ser jag, att jag hunnit dit jag skulle. Mitt sinne var betryckt
  den gången jag primsignade trälarna vid domareringen. Jag visste, att de
  snart skulle glömma mig igen och att det är husbönderna, som här
  bestämma över tron. Men nu förstår jag, att det var för dig jag talade,
  just för dig, fast jag då var utan kunskap därom. Ingevald Folkesson,
  jag kläder dig i vita vadum, i döpelsens snövita skrud, innan du träder
  inför den, som du länge hemligt längtat till.
  
  --Tag mig om livet och hjälp mig att resa mig, så att jag får knäfalla,
  bad Ingevald. Jag tror på din gud Vite Krist, därför att han är
  barmhärtig.
  
  Jakob tog fram en liten träflaska med olja och beströk honom på bröstet
  och mellan axlarna och beklädde honom sedan med vita vadum. Därefter
  böjde han honom över krukan, som stod bredvid lägret, och vattenöste
  under bön hans huvud.
  
  Ingevald frös under de kalla dropparna, som runno ned utefter halsen,
  och genombävades därvid av den mest outsägliga lycka. Han kände sig svag
  och viljelös men lyft av omhuldande händer i ett sådant hav av ljus, att
  han slutligen blev delaktig därav och fylldes av andras styrka. Röster
  talade med honom långt ute från den vida och okända världen. Det
  föreföll honom, att några voro myndiga hövdingars och biskopars, men
  andra kvinnors och till och med barns. Alla sade de till honom, att han
  icke längre var ensam, utan att de älskade honom och fröjdades med
  honom, fast de aldrig sett honom eller ens någonsin skulle få höra om
  honom. De skulle leva kvar som en samlad härskara mitt i det övriga
  folket, om han också själv försvunne i plåga och död. De delade med sig
  av sin styrka, och för honom var denna känsla av äntlig ro alldeles ny,
  men för den kringvandrande predikaren var den ett dagligt och väl bekant
  sällskap.
  
  Anande hans tankar böjde han sig därför intill honom och frågade:
  
  --Får jag hälsa bröderna och systrarna, var jag går fram?
  
  --Du får, svarade Ingevald.
  
  Den gamle läste då över honom och gav honom broderskyssen. Sedan gick
  han till hängvaggan och döpte barnet. Ännu i sina böner talade han med
  samma snabba röst som alltid, icke av likgiltighet eller vanvördnad,
  utan därför att en ynglings iver brann i hans ord och handlingar lika
  väl som i hans steg.
  
  --Konung över människorna, ropade han, herre över jorden, låt undret
  ske! Visa oss, visa hela vårt folk, att ingen mer behöver sörja likt
  denne, som nu knäböjer för din tron. Om också hans avkomma hundra gånger
  skulle trampa på ditt kors, visa oss, att en renglödgad vilja till sist
  kan växa också ur det ondas frö och bli till skinande helighet!
  
  Ingevald låg ännu på knä, och det dröjde länge, innan han höjde
  ansiktet. Röken från härden omvärvde hängvaggan som skyar, och genom
  dörren såg han, hur fadern och trälarna arbetade ute på åkern.
  
  --Min fromme välgörare, viskade han. Tiden är knapp, ty de andra kunna
  när som helst komma tillbaka. Vi måste tänka på barnet. Här lider det
  ingen nöd, det är sant, och alla vaka över det. Jag själv var den ende,
  som alltid kände mig främmande för det barnet. Men i Folke Filbyters
  gård blir det sin egen olycka. Därför skall du hålla ditt löfte, Jakob,
  och nu genast taga barnet med dig ur rövarkulan.
  
  --Ingenting önskar jag högre, och jag skall dölja det så väl för
  världen, att aldrig någon skall hitta gömstället. Nu går jag till
  stallet för att utvälja en stark häst.
  
  --Men du får inte gå rakt fram över gårdsvallen, Jakob. Betänk, att för
  min far finns ingenting i hela livet så kärt som just det barnet. En
  obegriplig gåta är allt omkring oss, Jakob. Vem drömde väl, att han
  kunde fästa sig vid en levande varelse! Smyg dig utefter väggen, så att
  ingen märker dig.
  
  --Ack, du vet inte, hur man får tillit och medgång i ett kärleksvärv,
  svarade Jakob. Det är svårt att misslyckas i ett kärleksvärv, min
  lycklige broder.
  
  Den gamle gick rakt fram över gårdsvallen, och ingen mötte han och ingen
  av de arbetande vände sig om. Ingevald hade aldrig sett dem gräva och
  plöja med ögonen så fastvuxna vid jorden. Till och med spejarna i träden
  lågo framstupa över ekgrenarna och stirrade endast på de mörka
  åkerfårorna.
  
  Stalldörren gnisslade och Ingevald reste sig skrämd. Han vacklade bort
  till hängvaggan, men Jakob gick in i stallet och valde bland hästarna.
  
  På den kraftigaste lade han ett täcke och en stadig klövjesadel och
  spände fast den med en rem. Något betsel kunde han icke hitta, utan han
  lät hästen behålla grimman och ledde ut honom i det fria. Där lät han
  honom stå och beta och kastade grimskaftet, så att det släpade i gruset
  mellan hovarna.
  
  Ingevald väntade vart ögonblick, att hästen skulle gnägga. Utmattad som
  han var, började han darra, när Jakob kom tillbaka för att hämta barnet.
  
  --Gossen är ännu så späd, att han suger ur horn, stammade han och lade
  tjurhornet mellan fingrarna på gossen. Det heter Månegarm och det är
  runor på det, men i dina händer ha de nog ingen ond makt, Jakob. Om du
  skakar på hornet, kan du känna, att det ännu är fyllt med mjölk. Jag
  har tryckt säkert fast både locket och den träplugg, som sitter i
  spetsen. Förstår du att sköta ett barn, Jakob?
  
  --Jag vet inte, vad jag skall svara, men om Folke Filbyter kunde lära
  sig det utan att taga några råd av andra, får jag väl också försöka. Nu
  slipper jag att färdas ensam på de långa vägarna.
  
  Han virade in gossen i skinnsäcken och löste den från bjälken.
  Oupphörligt ryckte Ingevald honom i ärmen, och med uppbjudande av sina
  sista krafter nästan sköt han honom framför sig mot dörren.
  
  --Annars har du alltid en sådan brådska, Jakob. Vad gör det, om säcken
  inte blir så väl ihopknuten. Ser du inte, att nu slutar hästen att beta?
  Han lyfter huvudet och börjar klippa med öronen. Rid fort, fort, för
  mitt barns skull!
  
  --Hur kan du tro, att en så liten en skulle tåla att rida fort! sade den
  nye fosterfadern. Nej, långsamt och i gående få vi nog vackert leta oss
  fram. I dag får jag lära mig tålamod, och det kan vara nyttigt. Men jag
  skall taga en annan väg än den vanliga, det kan du lita på. Jag skall
  vika av inåt ljungen. Där kan ingen se några spår, ifall vi bli
  eftersatta. Och visst bli vi eftersatta. Länge kan det ju knappast töva,
  innan husbonden är tillbaka. Då blir det en svår stund, Ingevald. Göm
  dig undan inne i tjället och blunda och bed.
  
  När han hade krängt sig upp över hästryggen med sin lätta börda,
  borrade han sin blick i den bruna molntapp, som stod framför solen.
  
  --Låt undret ske! viskade han med stigande värme. Det kan uppenbara sig,
  när timmen är inne, så sakta och stilla som en ros öppnar sig. Fast jag
  ingen spåman är, hör jag, att en röst svarar mig. Det skall ske, säger
  rösten, om det en gång föds en ättling av detta gossebarn, som älskar en
  vaxdroppe mer än en pärla.
  
  Han var så upptagen av sin bön och sina tankar, att han glömde att nicka
  till avsked åt Ingevald. I långsamt gående red han genom grinden och vek
  in under ekarna, och hela tiden styrde han hästen med grimskaftet.
  
  Spejaren i det närmaste trädet hade somnat, och vakterna i skogsbrynet
  plockade bär. Först när Jakob längesedan var försvunnen, knöt Folke
  Filbyter tömmarna om plogstyret och vände sig om. En vipa hade hela
  tiden under arbetet hoppat framför hästarna, och han hade gått och sett
  på henne och undrat på hennes mod. Nu var hon bortflugen, och hans
  första tanke var att lyssna, om ej barnet ännu skrek efter honom inifrån
  stugan. Visserligen övertygade han sig om, att allt var tyst, men en
  obestämd oro hade redan smugit sig in i hela hans kropp och han skyndade
  sig med korta och bestämda steg över gårdsvallen. Plötsligt kom han
  ihåg, att Jakob var där och att han skulle bestraffas, ifall han icke
  fått någon makt över Ingevald. Han ropade därför till bryten och
  trälarna att också komma med.
  
  Hängvaggan var det första, som han letade efter med sina ögon redan
  långt utanför dörren. Men det var skummare där inne. Icke förr än han
  höll om båda dörrstolparna, förstod han, att han icke sett vilse, utan
  att de två löst släpande läderrepen under bjälken voro det enda, som
  fanns kvar av gossens bädd. Klädd i vita vadum låg Ingevald i sitt tjäll
  innanför skinnfällarna och liknade med sina slutna ögon och knäppta
  händer mer en död än en levande. Om någon hade ställt sig framför
  Folketunas husbonde och utförligt och med många ord berättat honom, vad
  som hänt, skulle han icke ha förstått det klarare. Under sina färder i
  sydliga land hade han sett många dö i vita vadum, och han visste vad det
  betydde. Som i skenet från en hastigt uppflammande eld såg han framför
  sig den gamle Jakob med olja och dopvatten och slutligen på flykt med
  barnet i sina armar för att rädda det åt den nya tron. Han gjorde heller
  inga frågor och tänkte icke på att utdela några snarrådiga befallningar,
  utan stund efter stund gick i overksamhet. Han tog ej sin blick från de
  tomma repen. I jordgolvet under dem var ännu en grop, som han själv
  trampat upp, då han suttit vid hängvaggan. Den kom honom att tänka på
  ett plundrat rede, och han brast ut i jämmer. Det var icke gråt och det
  var inga ord. Det var en klagan, lik den som jägaren stundom under
  nätterna hör från avlägsna lyor och legor i skogarna. Den växte och
  sjönk, och ibland blev den kvävd och stilla. Han begynte gå i ring om
  det tomma stället, tungt och vaggande som en björninna, när ungarna
  blivit stulna. Trälarna kastade från sig hackor och spadar och sällade
  sig till honom för att dela hans sorg. Det hade aldrig ingått i deras
  föreställningar, att Folke Filbyter hade ett hjärta. Och nu brann det
  framför dem med en sådan flamma, att deras egna förkrumpna hjärtan
  tändes av lågan! De kände sig som hans barn, hans enda hjälpare, ryckte
  i hans kläder och trugade honom med vatten och med mat för att på sitt
  enfaldiga vis söka trösta honom. Hans nakna kämpaarmar hängde viljelösa,
  och händerna, som nyss upphettats av arbetet, blevo kalla och torra.
  Ännu när han hörde, hur de ledde fram hästarna, förstod han icke
  meningen därmed. De fingo kläda och rusta honom, hur de tyckte, med
  brynjan och saxsvärdet och den väldiga kittelhatten.
  
  När han slutligen satt i sadeln och bryten lade tyglarna i handen på
  honom, sprängde han genast i väg, så fort den lilla lurviga hingsten
  förmådde med sin tunga och stötande börda. Trälarna följde efter honom,
  några springande, andra till häst, de flesta utan vapen. De hade glömt
  både ovänner och möjliga överfall och tänkte endast på att söka åt alla
  håll som jakthundar. De trängde sig in i buskar och snår, spredo sig på
  de olika stigarna och gingo från gård till gård. De skickade också bud
  till Älg Klubbehövding och hans män, och hela dagen hördes deras lurar
  kring träsket. Men all möda blev lika lönlös, och när Folke Filbyter
  tredje gången red förbi skurdtemplen, höll han in den flämtande hästen.
  
  Han tillsade trälarna att bryta ned templen, ett efter ett. De sleto
  upp nävertaken, välte omkull stolparna och höggo i stycken belätena,
  både asagudarnas och Jesu moders. Hästarna skrapade med hovarna på
  sönderslagna gudar, och till spillrorna talade han föraktets ord. De
  kommo lika långsamt som fordom, då han på förhand tänkte ut vad han
  borde säga, men nu flöto de rätt fram ur hans själ, och i sin högtidliga
  långsamhet ljödo de som en bön. Om hela världen också hade lyssnat,
  skulle han ha talat lika långsamt och sagt alldeles detsamma.
  
  --Om ni förmå att kröka ett hår på mitt huvud, sade han, varför ligga ni
  då stilla? Varför resa ni er inte till hämnd? I era namn röva
  människorna och döda utan mod att tillstå, att de göra det av egen lust.
  Jag har anropat luft och ånga, var gång jag offrat till er. I medgången
  fick jag inte min jord av er och inte min lycka, och i motgången blir
  jag inte hulpen. Ingenting frukta ni såsom människors vittnesbörd. Mitt
  korn skall växa som förr och mina trälar skola arbeta som förr, ty de
  äro goda trälar och måna om att göra sin husbonde till lags. Då de
  slutligen sätta mig i högen, skola de vittna, att jag lärde av mina
  levnadsår och att jag bad er om intet och tackade er för intet.
  
  Så länge trälarna voro i färd med att bryta ned skurdtemplen, lydde de
  honom med hämndfull glädje, men när de hörde honom tala, blevo de
  förskräckta och begynte att smyga sig undan. Till sist var där ingen
  annan kvar hos honom än bryten. Han satt också till häst, och ännu en
  gång följde båda vägen inåt skogen.
  
  Det fanns nu bara en gård, där ingen ännu hade frågat, och det var Ulv
  Ulvssons.
  
  Den låg nere på slätten, och från bergsstigen kunde de se husen och det
  lummiga vårdträdet.
  
  Folke Filbyter vände sin häst och styrde rakt ned mot gården.
  
  --Du har mist din besinning, husbonde, sade bryten. I din sorg vet du
  inte längre vad du gör. Vill du spilla både ditt eget liv och din bästa
  träls, då skall du fortsätta just så som du nu vänt hästen.
  
  Folke Filbyter red tyst på, men bryten tänkte, att han väl skulle
  betänka sig, om han fann sig ensam. Därför steg han av. Han stannade
  ändå vaksamt i skogsbrynet, fast han visste att han icke mycket kunde
  hjälpa honom, utan vapen som han var.
  
  Folke Filbyter märkte knappt, att trälen blev efter. När han kom ned
  till gården, stod grinden på glänt, och det lyckades honom icke att
  stöta upp den med foten. Hur ovigt och besvärligt det blev honom, måste
  han därför omaka sig att stiga av utan hjälp, och han band hästen vid
  grinden. Ingen av gårdsfolket syntes i närheten. Han hörde, att Ulv
  Ulvsson spelade harpa inne i stugan, och han lyddes och stannade med
  axeln stödd mot de utstående stockarna i knuten.
  
  Harpspelet brusade som en havsstrand, och när han hade stått en stund
  utan att själv veta, att han lyssnade, kände han igen tonerna. Det var
  samma roddarsång, som han brukat söva barnet med. Den slogs bara mycket
  sorgesammare på strängarna, än han lärt sig att sjunga den, och lät som
  en oändlig klagan. Han lutade huvudet in mot väggen och stod på det
  sättet, under det att harpspelet blev allt fylligare och rikare, och han
  tänkte varken på att giva sig till känna eller att akta på sin säkerhet.
  I hans hjärta hade det aldrig vuxit annat än ogräs och tistel, och då
  olyckans svedjeeld nu hade bränt och rensat det, ägde det en jungfrulig
  jords oförbrukade bördighet. Besynnerliga små blommor slogo därinne upp
  sina skygga ögon och begynte växa och spira i allt större mängd, till
  dess hela det fordom så ödsliga hjärtat liknade ett enda blomsterknippe.
  I stor förlägenhet skulle han ha råkat, om han försökt att giva några
  namn åt dessa obekanta gäster, men han räknade dem icke med någon kräsen
  glädje, om han ens märkte deras närvaro. Han begynte endast förundra sig
  över, att alla kallade honom ond, ty i denna stund, då den första
  smärtan gav efter, kände han ingen ond vilja.
  
  --Du har kanske ibland gjort ont efter andras sätt att se, Folke
  Filbyter, sade han. Varför blev du inte straffad då? Varför kommer
  straffet just nu, då du inte skulle nännas att göra ett kryp för när?
  
  När han slutligen såg upp, hade harpan tystnat och Ulv Ulvsson stod i
  dörren, barhuvad och med en båge i handen.
  
  Han var kritvit både om håret och kinderna, och han tog ett halvt steg
  framåt och böjde sig, så att han kunde se in under kittelhatten. Var det
  verkligen den hårdnackade och storrike ovännen, som nu stod där vid
  stugknuten så nedbruten och hopsjunken? Vad hade icke allt hänt sedan de
  sist talades vid på fästningastämman?
  
  --Du behöver inte tveka, sade den brynjeklädda gestalten utan att taga
  sin arm från stockarna i knuten. Jag är grannen från Folketuna, din
  värsta fiende. Länge har jag väntat på dig och dina söner, Ulv Ulvsson.
  Knappt trodde jag, att det var jag, som skulle behöva komma först. Är du
  otålig, så lägg nu pilen på bågen och skjut!
  
  Ulv Ulvsson skrattade klanglöst och ryckte bågen till ögat och siktade,
  men lät den sedan åter sjunka. Flera gånger gjorde han på samma vis, och
  då sade ovännen:
  
  --Vill du hellre bruka svärd, så kom ut på blomstertiden till envig.
  Blott på en fråga måste du först svara mig. Har du sett den kristne
  tiggaren, som red bort med din dotters barn?
  
  Ulv Ulvsson släppte bågen och kom så nära, att de båda männen kunnat
  fatta i varandras bälten. Håret föll ned över hans ögon och darrhänt
  pekade han på torvbänken under vårdträdet utan att få fram ett ord.
  
  --Där satt han med din dotters barn? frågade Folke Filbyter.
  
  --Vad är det du talar om? svarade slutligen Ulv Ulvsson. Min dotters
  barn? Jag har haft spejare ute. Jag vet, att min dotter är död och att
  du själv suttit och vaggat barnet... Å, nu förstår jag, nu förstår jag.
  Ja, här på torvbänken satt Jakob och vilade sig. Han var trött och varm,
  och själv fyllde jag hornet åt den lille med frisk mjölk. Han sade att
  han fått det av en döende, som tagit kristnan. Mer berättade han inte.
  Jag kände ingen lust att förlänga samtalet med denne predikare, om jag
  också av miskund med det obekanta barnet inte kunde neka honom ett
  ögonblicks vila. Det föll mig inte heller in att sedan fråga honom, vart
  han styrde sin kosa. Det är nu länge sedan han red bort--jag såg inte
  ens åt vilket håll. Hade jag bara anat, vad jag nu vet! Var då det
  barnet min dotters? Kanske för han det till Skara, men där råder
  konungen, som är kristen. Och där finns det höga trämurar, som inte lära
  svara, om vi ställa oss utanför och ropa. Kanske har han också reda på
  ännu bättre gömställen.
  
  --Och under dessa långa år har du ingenting gjort för att taga igen din
  dotter, Ulv Ulvsson?
  
  --Det har inte gått en dag och inte en natt utan att min första och
  sista tanke har varit hos henne. Men jag är inte rik som du och har inte
  folk som du, och jag visste, att striden skulle bli hård. Långt härifrån
  har jag en gård, och där samlade jag i hemlighet män och vapen och
  hästar. Vi ha knappt här unnat oss kläderna och födan för att småningom
  och med tålamod kunna rusta den lilla skaran där borta. Att kära mot dig
  på tinget hade varit bortslösad möda, men jag knöt förbund mot dig med
  de andra gårdarna. Och just då nätet var färdigt att dragas samman, ja,
  då kom budskapet att min dotter inte längre fanns till. Ännu kvider för
  mina öron den stolta och missförstående hälsningen, som hon skickade med
  systern.
  
  --Och allt detta tillstår du för mig så öppet och utan omsvep, Ulv
  Ulvsson! Din dotter kan du inte längre taga tillbaka, det är visst, men
  tänker du då inte hämnas?
  
  --När vi fingo höra om hennes död, gingo mina söner till sina skepp och
  härja nu i västerväg. Hämnden, granne, behöva vi människor inte sörja
  för. Vedergällningen kommer lika säkert som snön om vintern. Över henne
  råda makter, som äro visare och starkare än vi.
  
  --Så ha vi inte stort mer att säga varann, Ulv Ulvsson. Tag nu upp
  bågen, eller om du föredrar svärdet, så gå in i stugan och hämta det.
  Ingen väntar mig i afton där hemma, och jag har god tid.
  
  Ulv Ulvsson stod kvar utan att lyda hans uppmaning. Han återvann en
  skymt av sin forna avmätta värdighet.
  
  --För en man, som så darrande stöder sig mot husknuten, är inte nu rätta
  stunden att upptaga ett envig, sade han. Bonde från Folketuna, jag har
  aldrig hört din röst så hovsam och saktmodig, och vad du i denna stund
  minst längtar efter, det är att se en annans blod. Du har gjort mycket
  ont i ditt liv, men i olyckan kommer det för var människa en stund, då
  viljan till det onda så helt mister sin kraft, att det inte längre finns
  rum hos henne annat än för det, som gott är. Då blir hon för den
  stunden eller kanske för en dag eller ett år en alldeles ny människa,
  som inte längre minns eller känns vid vad hon förr varit. Och då frågar
  hon sig:--Varför skall jag lida så mycket, jag, som ändå inte är ond? Se
  här i mitt hjärta hur bräddfullt det är av allt gott och hur bittert jag
  ömkar mig över mitt olycksöde. Ty ett olycksöde är det att straffas så
  hårt, då man endast känner goda önskningar.--På det sättet talar hon då,
  och så är det nu med dig, granne. Hur skulle jag nännas att just i en
  sådan stund, då du är en god och ädel människa, straffa dig för något,
  som nu inte längre finns inom dig? Lugnt och leende skulle du draga ditt
  vapen, och om du fölle, skulle du känna det oförtjänt. Du är min värsta
  ovän, och därför unnar jag dig inte en så lätt död på blomstergräset.
  Nej, lev, lev och åldras utan att kunna dö!
  
  Folke Filbyter drog tillbaka sin arm från stugknuten och pekade med en
  frågande åtbörd på sitt svärd för att ännu en gång fresta ovännen. Han
  gjorde det med en sådan enträgenhet och en så uppenbar längtan att
  äntligen få strida och falla, som hade han bett om en nåd.
  
  --Rid nu hem till din gård igen, sade Ulv Ulvsson och vände sig om för
  att gå in i stugan. Din häst rycker i bindslet och kan slita sig. Vore
  det i gamla dagar, skulle du kanske beskylla mig för feghet och locka
  mig till en överilning. Men vi ha fått annat att tänka på, du och jag.
  Vi äro som två träd i skogen, som vuxit i kapp för att kväva varann och
  som stumma stå och stirra på varann över de döda grenarna. Vi ha
  ingenting mer att tala om. Jag har redan sagt dig de hårdaste ord, som
  en människa kan säga till en annan.
  
  
  
  
  9.
  
  
  Husbonden på Folketuna fann ej längre ro vid sin härd. Ingevald var
  länge sedan död, och själv fortsatte han att rida mellan gårdarna och
  fråga. På det sättet gick det år efter år, och han började åldras. Om
  vintrarna, när snön hopade sig över vägarna, satt han hemma, men var vår
  kom han ridande i sin järnhatt med det korta svärdet vid sidan och
  alltid följd av en ömfotad träl. Det var Kalv, samma träl, som han hade
  gift ihop med den suckande Tova.
  
  Folke Filbyter bar en utsliten vadmalskappa över kläderna, och sadeln
  hade ett så högt ryggstöd, att han satt som i en stol. Ännu skrattade
  bygdemännen åt honom och mest åt hans kittelhatt, som tycktes stödja
  sina brätten på skuldrorna och som han endast bar av seg vana. Med tiden
  blev dock löjet sällsyntare och mattare och blandades med en viss hemlig
  vördnad, ty ryktet om hans olyckor och rikedomar begynte mer och mer
  omgiva hans dystra gestalt med sagans glans. Liksom på trots valde han
  ofta sitt sovställe på ängen mitt framför Ulv Ulvssons gård. Där blev
  han ofta funnen av husfolket i djup sömn bredvid sin betande häst när
  solen rann upp. Eller också lade han sig vid elden hos stigmännen och
  viste dem den tomma fickan i manteln och berättade hånfullt om
  skattkistan där hemma, som vaktades av de beväpnade trälarna. Stigmännen
  vågade icke röra en man, som ingått fostbrödralag med Älg Klubbehövding,
  utan mottogo honom med undersåtliga vördnadsbetygelser som en stormäktig
  vän. I stället att taga ifrån honom hästen, undfägnade de honom och
  skänkte nya skor åt hans träl. Horgabrudarna, som övergivit sina källor,
  och bonddöttrarna, som följt fredlösa älskare på deras skogsgång, buro
  fram sina barn till honom så att han fick syna dem i händerna. Han ville
  själv övertyga sig, att ingen av dem hade det stjärnuddiga födelsemärke,
  som hans förlorade ättling burit innanför långfingret.
  
  När han kom till någon gård, gick han aldrig in i stugan utan satte sig
  under vårdträdet och talade knotande och klagande om sitt öde. För var
  gång vinkade han på sönerna och trälarna och undersökte noga deras
  händer. Det upprepades så ofta, att de till sist samlades omkring honom,
  utan att han behövde kalla dem. Den första tiden gällde det bara de små
  barnen, men allt som åren gingo, kom ordningen till de halvvuxna
  piltarna och ynglingarna och slutligen de unga männen. På samma gång
  började han dock frukta, att han var för lättrogen och att hans
  efterforskningar ej voro grundliga nog. Vidskepelsen i hans sinne ingav
  honom en dunkel oro för att hans förlorade barn möjligen på något
  särskilt gåtfullt sätt kunde växa fortare eller långsammare än andras
  eller till och med hållas gömd i kvinnokläder. Till sist fanns det
  därför varken ung eller gammal, varken man eller kvinna, som icke måste
  stanna och visa honom sina händer. Folket vande sig vid hans besök, som
  hade det blivit hans bestämmelse att evigt färdas på vägarna. Man
  förvånades lika litet över hans beständiga återkomst, så fort snön
  smälte, som över att höra gladornas vårskri eller finna träden knoppade.
  Runt om i landet blev han känd, och när bondhustrun såg honom utanför
  grinden, sade hon:--Det är den olycklige husbonden på Folketuna, som
  rider omkring och letar sitt barn.
  
  När han icke var ute och sökte, tycktes det honom, att han förspillde
  sin tid i sysslolöshet. Ofta kom han under sina irrfärder långt bort
  till helt andra trakter, och på Folketuna hörde man då icke det
  välbekanta långsamma trampet av hans alltid trötta häst förrän vid
  julmörkret. Flera gånger hade han också hunnit ända till Skara, men
  prästernas byggnad var omgiven av spetsiga och oöverstigliga pålverk,
  som folket kallade trämurar. På porten fanns visserligen en gallerglugg,
  men alltid vände han sin häst, så fort han kom till porten. Trälen
  anade, att husbonden mest av allt fruktade att mista sitt sista hopp och
  att det var därför han aldrig vågade fatta om portklappen. En gång
  skyndade sig trälen likväl oförmodat fram och bultade det häftigaste,
  som han förmådde. Förstenad släppte Folke Filbyter tygeln och lät hästen
  stå stilla.
  
  Det var en varm dag och han hade hängt järnhatten på sadeln. En stark
  lukt av rökelse slog honom till mötes ur gallret och några tjänare
  sporde om de okändes ärende. Snart fick han syn på ett åldersfagert och
  skarpt forskande ansikte. Det var den förnämste av de kristna lärarna
  och han kallades biskop, men han hade länge svårt att förstå trälens
  frågor och svarade med brytning på utländskt tungomål:
  
  --Jag drar mig till minnes, att före min tjänstetid lär här ha funnits
  en broder, som hette Jakob. En dag skall han verkligen ha kommit ridande
  med ett barn, som knappt såg ut att vara årsgammalt. Men då den nyfikna
  mängden och flera av lärarna samlades omkring honom, höjde han barnet på
  händerna och höll en så irrlärig predikan mot arvsynden, att bröderna
  samma dag sågo sig tvungna att utstöta honom ur sitt samfund. Så har det
  blivit sagt för mig. De gräto sedan mycket över honom och bådo träget
  för hans själ. Vart han sedan styrde sina steg, är mig obekant, men han
  var ju van att sova i skogar och lador. Jag har hört, att han under
  årens lopp flera gånger varit här, men mig har han aldrig uppsökt.
  
  Under samtalets gång betraktade han allt uppmärksammare den främmandes
  nedstänkta och egendomliga klädsel. Det undgick honom heller icke, att
  ett vekt drag av sorg och nästan av fromhet skiftade fram ur det fula
  och annars frånstötande ansiktet.
  
  --Du är vildman och hedning, sade han. Var det ditt barn? Du är
  olycklig. Kanske skulle jag bättre kunna hjälpa dig, om du toge
  kristnan. Tänk därpå, när du kommer i ensamhet. Varifrån är du?
  
  Det var för många frågor på en gång, och Folke Filbyter svarade endast
  på den sista.
  
  --Jag är från en avlägsen bygd österut, där Älg Klubbehövding och Folke
  Filbyter göra vägarna osäkra, så att ingen törs rida obeväpnad.
  
  --Far då hem i frid, sade kristbrodern, ty nu är en from hövding, som
  heter Inge, satt på Uppsala stol. Det är en ärlig västgöte, och det är
  hans konungaed, att han skall tvinga östgötarna till tukt och sed. De
  äro freysdyrkare bara för mjölets skull, ty de tro, att Kristus är
  snålare om skörden. Men hälsa dem, att på en så fet jord som deras kan
  också Kristus giva sjunde kornet. Jag har också hört om Folke Filbyter
  och att han är en illa ansedd bonde. Han lär ha mer tjuvgods än min
  nybyggda och fattiga kyrka har gåvegods. Han låter piska gudaktiga
  lärare och har slagit omkull Jesu moders beläte. Jag har fått veta det
  genom resande köpmän. Nåväl, kanske är han till hjärtat inte någon
  större syndare än var och en av oss alla. Den ena skaffar sig sitt guld
  på härjartåg, den andra genom köpenskap, den tredje vid farvägen. Men så
  kan det inte längre få fortgå. Ett klart ljus är hämtat från Österland,
  och så många händer skydda redan om lågan, att ingen vind mer förmår
  släcka den. Hälsa du den rövaren från mig, att gör han inte snar bot och
  skickar rikliga soningsgåvor, blir det nödvändigt att skilja hans huvud
  från halsen jämnt så mycket, att ett skarpslipat svärd kan slinta
  emellan.
  
  --Jag skall minnas dina ord, mullrade Folke Filbyter hotande. Men innan
  bonden på Folketuna tar kristen sed, får du hugga många järn slöa.
  
  Efter det samtalet blevo hans tankar ännu dystrare.
  
  Trälen däremot fick nytt mod och sade:
  
  --Vi skola sluta att fråga efter barnet. Du hör själv, att de, som
  möjligen veta något, helst svara undvikande om något annat. Nu skall jag
  sluta att tala om barnet och bara fråga efter Jakob. Jag skall låtsas,
  att du är en gammal vän, som vill hjälpa honom och taga honom med dig
  hem.
  
  Trälen gick in i alla hus, som lågo utefter den vänliga köpstadens gata,
  och talade medlidsamt om den bortstötte predikaren. Människorna voro
  gladlynta och språksamma, och han gav sig god tid. Innan han hunnit till
  det sista huset, kom han dock tillbaka och grep hästen vid betslet och
  ledde honom framåt med bestämda steg.
  
  --Jag visste med mig, att i dag skulle vi åtminstone inte bli alldeles
  utan lön, sade han. Men låt nu mig styra. Hittills har det varit jag,
  som fått gå tigande bakefter.
  
  Han fortsatte att leda hästen i rask fart, och då solen började att
  sänka sig, krökte vägen förbi en kulle. Den var nedtill tätt bevuxen med
  taggiga buskar, men överst på toppen stodo ett par aspar med darrande
  löv.
  
  --Här under asparna skulle de vara, sade trälen. Genom att nyss locka
  fram ett ord i det ena huset och ett i det andra fick jag småningom de
  goda kvinnorna i Skara att ganska noga beskriva stället. Själva trodde
  de nog, var och en för sig, att de voro mycket försiktiga och
  förbehållsamma. De kunde ju heller inte veta, hur pass allvarligt vi
  menade med vår vänskap för den gamle ensittaren. Ja, ensittare, det är
  vad han lär ha blivit, och här skall han bo. Det gäller nu bara att
  hitta någon gångstig genom de taggiga snåren.
  
  Han förde ned hästen i gräset, och då han kom till kullens bakre sida,
  som vette från farvägen, visade sig en trappliknande stig upp till ett
  träkors och en liten torvlagd riskoja. Utanför ingången satt Jakob och
  lappade sina skor och var så upptagen av sitt arbete, att han icke
  märkte främlingarna.
  
  --Har du gossen hos dig? frågade Folke Filbyter.
  
  Jakob spratt upp, väckt av den djupa rösten, och sträckte oroligt
  huvudet över buskarna åt andra sidan. Han trodde, att ropet kom från
  vägen, och först när han vände sig om, fick han klart för sig, att han
  var funnen av bonden från Folketuna.
  
  --Nej, vid Kristus, jag är ensam, svarade han med ängslig iver. Varför
  rider du kring här i skarabygden? Sluta upp att söka efter barnet. Du
  kommer ändå aldrig att hitta det.
  
  --Nu är det för dig vi komma, Jakob, sade trälen. Folke Filbyter
  tycker, att det är synd om dig och vill taga dig med sig. Därför går jag
  nu genast upp med en repstump och hämtar dig.
  
  --Är det bara mig ni söka, då blir jag lugnare till mods. Det var
  Ingevald, som gav mig barnet. Han bad mig att taga det. Jag var ingen
  tjuv. Men jag vet, Folke Filbyter, att du anser dig ha husbonderätt över
  allt levande på din gård. Blir det dig till någon lisa, så tag gärna
  hämnd på mig.
  
  Han slutade med sitt arbete och tog på sig de halvlappade skorna. Sedan
  kom han ned. Folke Filbyter lät då binda honom vid sadeln och tvang
  honom att gå med bredvid hästen hela den långa vägen hem.
  
  När de slutligen voro på skogsstigen ovanför Folketuna, mötte de Ulv
  Ulvsson. Han var också till häst, och ingendera ville rida ur vägen för
  den andra. Hästarna stannade framför varann och fnyste och grinade
  fientligt.
  
  --Rid ur vägen du, jag är storbonden här på trakten, sade Folke
  Filbyter, och de båda ovännerna sågo varann stelt i ögonen.
  
  --Nej, rid du, jag är äldst, svarade Ulv Ulvsson.
  
  Då sprang Jakob emellan, så långt hans rep räckte, och höll hästarna i
  sär.
  
  --Farligare karlar än du, Ulv Ulvsson, och du, Jakob, släppte jag aldrig
  genom gårdsgrinden, sade Folke Filbyter. Varför uppsökte ni mig i mitt
  ide? Jag bad er aldrig att komma. Ni togo ifrån mig barnet och Ingevald
  och min sinnesro och gjorde mig ensam och skydd. Ni bestulo mig i mitt
  hem på allt och klädde av mig naken inför mina egna trälar och läto mig
  bara behålla det röda silvret och guldet.
  
  Då böjde Ulv Ulvsson litet på huvudet och red åt sidan in mellan träden.
  
  --Vår väg blir allt smalare och trängre, granne, sade han. Vi få väja
  för varann, men helst utan att tala.
  
  De försvunno åt var sitt håll i skogsmörkret, och hovtrampet hördes
  knappt i det djupa barret.
  
  När Folke Filbyter kom hem till gården, lät han kedja Jakob vid väggen
  med en kalvklove, som blev hopböjd till ett halsjärn och starkt nitad.
  Det var vid väggen inne i stugan, och somliga dagar räckte han honom
  resterna på fatet, när han själv slutat att äta, men andra lät han honom
  svälta. Han flyttade sin bänk så nära väggen, att Jakob kunde känna
  ångan från maten, och långa timmar satt han och stirrade på sin fånge
  under oavbruten tystnad.
  
  En afton, när maten var framsatt och elden på härden lyste upp hela
  stugan, sade han äntligen till honom:
  
  --Jakob, nu är det tid att tala. Var är min son?
  
  --I mitt hjärta, husbonde. I mitt hjärta och mina tankar är han var
  stund. Mer säger jag dig aldrig. Därtill fäste jag mig för mycket vid
  det barnet. Du må lägga på mig alla de kval som du har makt till, ändå
  skall jag tiga.
  
  --Trälar, sade då Folke Filbyter, hetta upp ett järn på elden och
  blinda därmed tiggaren. Han är inte värd att ännu en gång få återse den
  stora härliga solen.
  
  Bryten gjorde då, som han befallde, och glödgade ett järn i askan. När
  det blev vitt, gick han bort till Jakob och höll upp hans ögonlock och
  blindade honom på bägge ögonen.
  
  --Kvällen är stjärnljus och fager, sade Folke Filbyter och bjöd Jakob
  fatet, som han icke rörde vid. Vill du som jag, så språka vi en stund.
  Måhända klarnar småningom ditt minne, då du inte längre förvirras av
  det, som är utomkring. Säg mig, Jakob, vet du något om min son?
  
  --Jag har gott minne, och jag vet, att jag ville honom väl.
  
  Folke Filbyter makade sig framåt på bänken och böjde sig ned över honom.
  
  --Det som mest trycker mig, är att jag inte kan ana mig till, hur han nu
  har det. Finge jag också aldrig mer se honom, skulle jag dock stiga
  lugnare i högen, bara jag hade visshet. Kanske kryper han på golvet i en
  koja och får hugg och slag, medan jag här sitter vid mina skattkistor,
  som jag till ingenting kan bruka. Kanske har han det gott och leker och
  växer bland vänliga människor till en hjälte, inför vilken Ulv Ulvssons
  söner komma att buga till marken. Aldrig skall han då ha en tanke för
  mig, aldrig ödmjukas av en hågkomst från det hem, där jag åldras i
  elände--jag som ändå skulle giva det sista jag ägde för två tacksamma
  och minnesgoda ord.
  
  Svedan hindrade Jakob att tala, men trälarna lade ett handkläde fuktat
  med kallt vatten över hans ögon, och då svarade han:
  
  --Att omskapa honom, det var min önskan, att göra honom så olik dig, att
  ni skulle kunna mötas utan en tanke på frändskap. Om jag fått råda, vem
  vet vart jag hunnit. Men din son är bara en begynnelse, Folke Filbyter.
  Han kan leva lika länge som du och få söner och sonsöner.
  
  --Du tror då, att han ännu är i livet. Med halvkvädna visor vill du
  inbilla mig, att jag straffar dig orättvist.
  
  --Det fanns en tid, då jag ropade förbannelse över orättvisan i världen,
  men jag har slutat upp. Nej, piska våra kroppar med dina hårda vingslag
  du, orättvisa, och väck oss, väck oss! Styrkt blev jag redan den gången,
  då jag fick de första käppslagen på Folketuna, men så stark som nu har
  jag aldrig känt mig. Och vad hade det blivit av Ingevald, om inte
  orättvisan tryckt in en tagg under hans fot? Orättvisan är den sträva
  och stickiga ved, som måste staplas upp, där eld skall brinna.
  
  --Bekänner du om min son, skall du i stället för straff och orättvisa få
  en lysande belöning. Och du skall få en nedbruten mans tack.
  
  --Det är bara det onda, som skall belönas, husbonde. Lär dig leva så,
  att du aldrig kan få full rättvisa.--Ingen påve har gjort mer för kyrkan
  än jag, skriver den store Gregorius i Rom, och därför måste jag
  falla.--Det är rätt skrivet, Gregorius. Den, som handlar i godo, skall
  heta ond, och de bästa skola kallas de sämsta. De skola kallas de
  sämsta till och med av dem, som i hemlighet mycket väl veta, att det är
  en himmelsskriande osanning. Hur skulle det se ut här i livet omkring
  oss, ifall de goda förlorade vissheten om straff och började att räkna
  på vinst alldeles som de onda? Då bleve det goda ett ännu värre ont än
  det onda. Belöningar äro människors verk, och med dem söka de att till
  sitt eget fördärv rubba orättvisans grundvalar. Hur krymper inte allt
  stort i sina mått, när det lönas efter förtjänst, men det, som förgås i
  orättvisa, det fortsätter att ropa, ungt och evinnerligt, ännu ur sin
  grav. Orättvisan är det djupaste och heligaste, som blev ingjutet i
  skapelsen, på det att starka varelser skulle kunna uppstå.
  
  --Ulv Ulvsson lär nog mena, att jag lider rättvist, sade Folke Filbyter
  och sköt ifrån sig den orörda anrättningen.
  
  --Det menar också jag. Ulv Ulvsson ville ingenting ont, när han först
  steg in till dig, och ändå blev han drabbad liksom du. För din sons
  välgång har ingen stritt som jag, och nu sitter jag här, blindad, med
  min sveda. Det förefaller mig, att vi alla tre lida rättvist, men att
  det kanske ändå överst i kalken ligger en droppe orättvisa. Och det är
  den droppen, som gör oss levande.
  
  --Du är en ännu farligare karl än Ulv Ulvsson. Det är farligt för hela
  mitt hus att ha dig kedjad vid väggen. Jag har bränt bort din syn, så
  att hinnorna på dina ögon äro hoptorkade och rynkiga. Skall du tvinga
  mig att också taga ifrån dig din tunga? Hämta in ullsaxen, bryte, och
  klipp av honom tungan!
  
  Jakob satt på golvet med nacken mot väggen utan att röra sig.
  
  --Du vill befria mig från en svår frestelse. Att veta dig sörja så
  mycket och höra dina frågor utan att svara på dem, det är den största
  frestelse, som Gud ännu lagt på mig. Jag är bunden av en ed. Arma
  husbonde, jag får inte hjälpa dig.
  
  --Bryte, låt saxen ligga, sade Folke Filbyter, och trälarna försökte på
  sitt vanliga vis att välment truga med mat och dryck för att trösta
  honom.
  
  --Var äro hans söner? viskade de till varann. Vad skall nu ske, och hur
  skall det gå med Folketuna?
  
  Det blev ej talat mer den kvällen, och hela veckor kunde förflyta utan
  att Jakob fick ett enda ord. Ibland kastade Folke Filbyter ett ben till
  honom eller räckte honom fatet, och då skramlade kedjan, när han
  flyttade sig på golvet med armbågarna.
  
  Folke Filbyter slutade att räkna dagar och år. På gården fanns ingen
  annan tidmätare än hanen, som från sin bjälke gol till midnatt och
  soluppgång, men icke till månvarv och årsskiften. Icke heller fanns där
  någon runstav att karva märken i, ty runor hade där alltid blivit
  fruktade som sejdtecken och trolldom. Man visste endast, att det
  somrade, när marken blev grön, och att det vintrade, när snön föll.
  Därför kunde snart ingen säga med bestämdhet, hur många år, som hade
  förrunnit till intet efter den stunden, då olyckan kom över dem. Några
  gissade på tolv år och andra på tjugu. De äldre trälarna började att dö
  undan. De yngre berättade sagor om Jorgrimmes dotter och hornet
  Månegarm, utan att tro på dem. Talade husbonden själv om forna dagar,
  lät det som en avlägsen röst ur ödemarken, där den vilsegångne tar
  skyarna för berg och ängarna för sjöar. Hans rikedomar förökade sig
  beständigt och hopade sig i allt flera kistor, som stängdes när de voro
  fyllda och sedan aldrig öppnades. Under de långa vinteraftnarna satt han
  i askan med tomma händer och teg och åldrades utan att kunna dö.
  
  
  
  
  10.
  
  
  I Miklegård i helge konung Olovs kyrka hade väringarna nyss slutat
  aftonsången, och deras överste hövding, som ända från skuldrorna till
  bältet glimmade av ädelstenar, skilde dem åt i olika nattlag. Den ena
  flocken var i högtidskläder liksom han själv, och den tågade upp till
  palatset för att vakta utanför kejsarens dörr.
  
  --Minns! sade han. Hjälmen på ännu under sömnen, skölden över bröstet,
  svärdet under huvudet och handen om svärdsfästet!
  
  Den andra flocken skickade han tillbaka till väringegården, men åt de
  övriga gav han full frihet ända till midnattsringningen. De hängde
  muntert armarna om halsen på varann och stämde upp sången till en
  nordisk danslek, men flera gånger måste de släppa varann och bryta den
  långa kedjan av armar. Kyrkan var nämligen icke färdigbyggd mer än till
  hälften, och murställningarna tvungo dem att väja. Månskenet föll in,
  mellan de kalkiga och ohyvlade stolparna, och det liknade icke månskenet
  där hemma, som grep fast om hjärtat och kramade det, ända till dess det
  knappt kunde slå. Det var icke brunt och dött som natten efter den
  yttersta dagen utan badade stad och ansikten i ett ljus, där ingen
  kunde drömma om annat än kvinnor.
  
  Om kvinnor var det också, som de sjöngo, under det att de på nytt hakade
  ihop sin långa rad och väldeligen stampade i de flata stenarna. Vid
  sidan om den vida platsen låg ett härbärge med öppet loft, vars trappa
  var kringvuxen av rosor och myrten, och en skyhög cypress kastade sin
  smala skugga över vägen. Där måste de återigen släppa varann, ty trappan
  var smal. De ställde ifrån sig de skarpslipade spardorna och ströko bort
  dammet under fötterna. Uppe i loftet hängde några lyktor under taket och
  en rad unga grekiska flickor stodo lutade över räckverket och skrattade
  åt dem. Mitt i rummet, som bara hade tre väggar, satt härbärgets ägare
  med några andra män och värmde fötterna på ett glödfat. De talade mycket
  häftigt, ty liksom alla byzantiner voro de inbegripna i en teologisk
  träta.
  
  --Jag säger er, for han ut med avbrytande skärpa, att vad tro man än
  har, blir den till sist alltid vantro för någon annan. När jag var fånge
  hos Alp Arslan, fick jag heta vantrogen, därför att jag inte trodde på
  de sju himlarna och profeten från Mecka. Men vad skulle jag för min del
  säga om Alp Arslan eller om den jude, som satt inspärrad i samma
  fängelse som jag och som var morgon väckte mig med att högt och lugnt
  förneka Den heliga jungfrun? Och dessa väringar, som sedan gammalt äro
  mina goda kunder och bröder, de berätta mig, att i deras land får man
  heta vantrogen, om man inte var jul sticker en galt. Nej, mina vänner!
  Min tro, det är den, att mitt härbärge alltid skall förbli den himmel,
  där alla tvister dränkas i ett välkryddat vin.
  
  Han sprang upp det fortaste han kunde och den yviga pälsen släpade
  omkring honom på mattan. Han grävde i fickan och hittade ett par
  tärningar, som han slungade ifrån sig på bordet. Sedan fattade han
  tjänarinnorna om livet och kastade dem, den ena efter den andra, rätt i
  armarna på de inträdande väringarna. Vita i månskenet som marmor kysste
  de smällande de skäggiga krigarna både på mun och kinder och följde dem
  till soffan. Deras svarta hår var utslaget, och armarna och axlarna, som
  var morgon blivit ingnidna med en deg av vetebröd och åsnemjölk, voro
  lena att stryka över som rosenblad. Om pannan satt ett guldband med en
  grön sten. Men de voro många i antal, och de, som blevo till överlopps,
  togo itu med maten. De kokade ihop russin, plommon och körsbär med
  honung och cedervatten och bestänkte en liten tårta med anisolja.
  Alltefter som anrättningarna blevo fullfärdiga, ställde de fram dem på
  en trekantig duk, som värden bredde ut på golvet; och oupphörligt
  trampade och snavade han på sin päls.
  
  Två väringar hade under tiden ställt sig vid bordet med några guldmynt
  framför sig och kastade med tärningarna. Så snart den ena av dem vann,
  gick vinsten genast med nästa slag tillbaka till den andra. De mätte
  varann med en mörk blick, och en lång stund blevo tärningarna liggande.
  
  --Vartill denna evinnerliga lek? utbrast slutligen den yngre och sköt
  tärningarna åt sidan. Den för ändå inte till något slut, och vi äro ju
  söner av samma far.
  
  Värden stannade förvånad framför dem med händerna i sidan.
  
  --Äro ni redan trötta, unga män? frågade han. Vilka äro ni? Jag känner
  er inte. Ni ha inte förr varit här med de andra, fast jag har så snälla
  tjänarinnor.
  
  --Jag tänker, svarade den äldre kort, att vi, likaväl som de andra, äro
  goda bondesöner, som kommit hit ut för att göra vår lycka. Där hemma ha
  vi vår odal, vi som de.
  
  --Känner du inte Ingemund och Hallsten, Folkesönerna? ropade de andra
  väringarna från sofforna. Nå, då lär du inte heller få veta mycket genom
  att fråga. Talar Hallsten för mycket, så talar Ingemund för litet.
  Alltid står han till hands bakom sin frände och klappar honom varnande i
  ryggen. Alltid ha de något emellan sig, som de sakta stå och tvista om.
  Och ändå hålla de lika beständigt ihop som goda bröder!
  
  --Så är det alltid med riktigt goda bröder, svarade värden, nära att
  falla framstupa på sin päls, och gick åter bort och dukade på golvet.
  Ungt folk har alltid hemligheter.
  
  --Ungt folk!--Väringarna började storskratta.--Ja, vi få alltid heta
  unga för vårt klara skinns skull, och ändå finns det väl knappt någon av
  oss här, som inte sett sina fyrtio vintrar eller mer.
  
  Av Folke Filbyter hade Ingemund ärvt den starka kroppsbyggnaden och av
  Jorgrimmes dotter den brunaktiga huden, som tycktes hetta under en
  ständig solbränna. Därför såg han också äldre ut, men omkring Hallstens
  öppna ansikte dansade ett ljust silkeshår i fylliga lockar, och båda
  voro fruktade inför kvinnor, men ännu mer inför män. Deras blågrå ögon
  glindrade, som på två yra människor, men de voro icke druckna av vin
  utan av luften, av glädjen att andas, att gå, att sova, att äta, att var
  morgon vakna levande och starka. De kände sig icke små under stjärnorna
  utan samhöriga med både sol och måne och hela jorden omkring dem. De
  trodde, att allt var deras och att de bara behövde räcka ut handen för
  att taga det. De kommo med buller och oväsen som en svärm av vårfåglar,
  men mitt i yrseln blevo de plötsligt inbundna och kloka, ty de voro två
  män, som lovat sig att icke stupa utan vinna.
  
  --Hallsten! sade Ingemund med barskt allvar, och munskägget spetsade sig
  uppåt över hans tjocka läppar. För säkerhetens skull sänkte han rösten
  och drog honom med sig ut i månljuset vid räckverket.--Förråd dig nu
  inte genom något hastigt ord, så att vi båda två bli till löje och
  spott. I en sak ger jag dig rätt. Vi kunna handla omtänksammare än att
  försöka spela ifrån varann vår sold.
  
  --Det förefaller mig så, svarade Hallsten och månskenet blänkte till i
  hans hjälm, som var krönt med en gapande gyllene fisk. Vunne jag också
  var dag hela din sold vore det i alla fall ändå för litet.
  
  --Du går för långt i din iver, Hallsten, och gör allt till en äresak.
  Det vore bättre att lämna det hela åt ett gunstigt tillfälle. Fortsätta
  vi som hittills kan det fräta på vänskapen. Här har jag nu gått och gömt
  och sparat på allt och aldrig unnat mig riktig förnöjelse mer än till
  hälften. Och du själv?
  
  --Vad jag har kommit över, det har alltid varit för litet. För det har
  jag hellre köpt mig stenar och pärlor till mina kläder... Men vem är
  det, som kommer springande där nere på torget? Det måste vara en av vårt
  folk, ty jag ser, att han bär vit kappa med röda kanter utanpå brynjan.
  
  --Folkesöner! gycklade en av väringarna utan att därför vara mindre
  upptagen av skönheten vid sin sida. Stå ni åter och tvista och skaka
  hand och se varann i ögonen! Kunna vi då aldrig få höra, vad det är för
  stor hemlighet, som trycker er? I allt annat äro ni ju våra frimodigaste
  och bästa karlar.
  
  Hallsten skakade lockarna från sitt ansikte och vände sig åt trappan.
  
  --Något är på färde. Här kommer en man springande från palatset, men ni
  larma så hårt, att jag inte kan höra, vad han säger.
  
  Värden slätade på den trekantiga duken och åstadkom en rad av kluckanden
  och fnysningar.
  
  --Bud från palatset! Jag vet vad sådana bud bruka betyda. Det är någon
  av väringarna som fått värk i nacken av att ligga på svärdet. Så har
  han ställt sig sjuk för att få litet roligt hos mina snälla och ömsinta
  tjänarinnor. He! Ha ni läkemedlen klara? Söta bra på vinet och tag det
  kvickt från glöden, just som det börjar susa...
  
  Han blev avbruten mitt i sina förnöjda betraktelser och råd, och det var
  nära, att den inträdande trampat honom på handen. Det var en varm och
  barhuvad väring, och på bordet kastade han en purpurröd stövel med en
  guldstickad örn över vristen.
  
  I ett ögonblick hade alla väringarna störtat fram. De befriade sig lika
  hastigt från fresterskornas armar som en vingårdsarbetare böjer undan
  rankorna.
  
  De lutade sig ned och granskade den kastade stöveln och kände försiktigt
  på den, som fruktade de i vördnad att vidröra den, och slutligen kysste
  de även guldörnen.
  
  --Gud förbarme sig över denna brottets stad! mumlade de. Det är
  kejsarens!
  
  --Ja, det är kejsarens, svarade budbäraren och drog djupt efter anden.
  Förstå ni tecknet? Minnas ni, vad det betyder, när hans purpurstövel
  blir kastad framför väringarna?
  
  --Kejsaren är död!
  
  --Alla veta ni, att han länge varit sjuklig. Prästerna förbjödo honom
  att dricka vin och läkarna att dricka vatten. Därför lät han i afton
  bjuda sig en sorbet. Vad som fanns på botten i den bägaren, vet kanske
  den tröstlöst sörjande makan, kanske den fromme patriarken, men vi
  väringar veta ingenting. Och vi vilja ingenting veta.
  
  --Nej, vi vilja ingenting veta. Vi förstå bara, att när kejsarens
  purpurstövel kastas för oss, väringar, då betyder det, att vi ha rätt
  till polutasvarv.
  
  --Det betyder så, och nu bli vi rika, sade budbäraren, men alla gingo de
  ganska trögt och långsamt utför trappan, ty de hade haft kejsarens gunst
  och voro honom tillgivna.
  
  Var och en letade bland spardorna, som stodo uppställda mot väggen, för
  att finna sin. I månskenet var det lätt att igenkänna bomärket. Det såg
  nästan ut, som hade de blygts att skynda, så långsamt gingo de över
  torget, och flera gånger stannade de och samspråkade halvhögt. Ingemund
  och Hallsten viskade om, att samma skepp, som fört dem dit, ännu låg
  kvar i hamnen, fast med lappade segel. Över deras blänkande
  silverhjälmar flög då och då ett kvävt klagorop från härbärget, men
  annars hördes endast brådskande fotsteg. Oupphörligt mötte de hovmän,
  som försvunno i huvudkyrkan, där lamporna började tändas kring
  marmorstöttorna från Efesos.
  
  --Väringarna, väringarna! ropade de slutligen och dundrade med spardorna
  på palatsets järnport, och genast gick den lydigt upp som av sig själv.
  
  Den första gården var fylld av vakter. En svart slavgosse stod vid
  springvattnet med facklan höjd över det ulliga huvudet och grät. Längre
  bort sågo väringarna, att porten till den inre gården var halvöppen,
  och där rörde sig en mängd skridljus och lyktor. Då begynte de nästan
  alla på en gång att gå allt häftigare och fortare och slutligen att
  springa.
  
  --Väringarna, väringarna! tjöto de och höggo blint omkring sig med
  spardorna, så att några beto sig fast i cypress-stammarna och blevo
  sittande.
  
  De rusade in på den innersta gården i vild oordning som den uthungrade
  och törstiga flocken av lejon och björnar på cirkus. Alla, som de mötte,
  veko åt sidan och gömde sig bakom förhängen och bildstoder. Oavbrutet
  ropande sitt: väringarna, väringarna! hastade de fram genom de månljusa
  pelarsalarna och in i den trånga skattkammaren. Där stod redan deras
  överste hövding och väntade dem.
  
  --Var och en har rätt att taga så mycket som han kan bära med händerna i
  en börda, sade han. Endast det, som ligger i denna järnbur, får ingen
  röra, ty det är det heliga liljediademet och rosendiademet, och de äro
  kejsarearv. Minns nu! Ingenting på ryggen, ingenting under manteln! Allt
  skall bäras framför er i händerna.
  
  --Du behöver inte lära oss, vi ha varit med förr! ropade några av de
  äldsta och stötte honom för bröstet. De ställde sig på bord och bänkar
  för att nå de översta skåpen eller de rikt smyckade sadlarna och
  hästtäckena. Somliga togo kläder, rustningar och dyrgripar, men de
  flesta grävde i kistorna bland lösa pärlor och stenar av alla slag.
  Skattmästarna stodo raklånga utefter väggarna som fastspikade och hade
  frivilligt satt nycklarna i alla lås.
  
  --Ni komma sent, väringar, sade överste hövdingen, som redan hade
  försett sig med en stav av tungt guld. Vi få skynda oss. Sedan blir det
  hovfolkets tur.
  
  De lastade då på sina händer så mycket de kunde rymma och tågade sedan
  ut igen med det blänkande rovet framför sig. Folkesönerna voro de sista,
  som blevo kvar. Ingemund hade valt ut ringar och mynt och sådant, som
  var av rent guld, men Hallsten gick ännu villrådig omkring och hade bara
  plockat ihop några enstaka pärlor.
  
  --Jag letar efter något, som har ännu större värde än guld och stenar,
  sade han. Och vill du, så tag här själv vad jag hittat. Men jag ser, att
  dina händer inte ha rum för mer, och jag får väl därför behålla detta
  till skor och kläder.
  
  Ännu en gång gick han ett sista varv kring den halvplundrade
  skattkammaren och sökte, och sedan följde han brodern tillbaka över
  gårdarna. Hans rov var icke större än att han kunde bära det framför sig
  i vänstra handen. Skattmästarna trodde, att anblicken av så många
  dyrbarheter skakat hans förstånd och att han inbillade sig hålla den
  yppersta klenoden.
  
  När Folkesönerna hade hunnit ut genom den yttersta porten, började de
  efter vanan att halvhögt tala med varann.
  
  --Jag tänker, att vi nu fått nog på denna av Djävulen regerade stad,
  sade Ingemund. Är du enig med mig, så gå vi till segels redan i morgon.
  Jag är viss om att vi skola få tillräckligt många med oss för att kunna
  sköta snäckan. Det har snögat många vintrar över Folketuna, sedan vi
  voro där, och fast det var svårt att trivas med den gamle i snusket och
  förvildningen, vet du nog bäst själv, vad som binder oss att fara hem.
  Det är ännu så länge vår hemlighet. Enligt vad jag förnummit, ligger en
  stor hövding från folklanden i Svitjod nu med sin flotta i västerviking
  och har förirrat sig ända ned till Niörva sund. Hans män kalla honom
  Blot-Sven, därför att han är hedning och fasthåller den gamla seden att
  offra en hök eller någon annan rovfågel, så ofta han går till sjöss.
  Visserligen äro ju vi döpta kristna, men en stor mängd kristet folk lär
  också vara med honom. Det är därför min åsikt, att vi raskt skola segla
  till honom förbi Sikelö utan att därför försmå ett gott strandhugg
  emellanåt, om tillfälle bjuds.
  
  --Jag har också hört om Blot-Sven, men det lär vara en misstrodd man,
  som envist förföljs av otur. Nyss var han nära att bli tagen till konung
  av hedningarna i Uppsala, men han hade sin otur med sig, och allmogen
  valde i stället hans svåger Inge. God skytt lär han vara, men det
  påstås, att när han spänner en båge, brister strängen. Det finns ett
  ordstäv: När Sven spår solväder, blir det regn.
  
  --En dålig spåman är inte att förakta, sade Ingemund. Man kan ha lika
  stor nytta av honom som av en god, bara man på förhand vet, att han
  alltid spår falskt. Sedan rättar man sig därefter. Sven lär sällan ha en
  hjälm på huvudet eller raka sin haka som andra vikingar, men han är vida
  berömd både för sina härjarefärder och sin slughet. Han lär också vara
  en skicklig harpolekare, fast han föraktar de unga isländska skalderna,
  som bara smickra de nu levande. Själv lär han hellre sjunga de uråldriga
  och annars nästan bortglömda blotkvädena till asagudarna och asynjorna.
  Önska vi att uppnå hemmet levande, är det en god lägenhet för oss att
  segla i så stort sällskap.
  
  Hallsten fann att det var klokt tänkt och behövde icke övertalas längre,
  innan han förklarade sig villig. Bröderna gingo därför hem till
  väringsgården för att uppsäga tjänsten och samla hop sina
  tillhörigheter, som varken voro oansenliga eller få. Många av de andra
  väringarna hade också hunnit att tröttna, och det var sammanräknat
  trettio män, som i dagningen gingo ned till skeppet med sina säckar och
  skrin.
  
  Ett präktigt väder gynnade deras färd, fast det blev sparsamt med
  sömnen, ty de måste nästan beständigt passa på skeppet. En gång kommo de
  till en ö, där en liten stad låg inbyggd i tre sönderfallna tempel utan
  tak. Där gingo de upp och utkrävde en dryg skatt och vilade sig flera
  dygn i fröjd och gamman. Skeppsfolket ville, att de skulle stanna där
  för alltid och göra sig till samkonungar över ön, men de gingo bort och
  viskade med varann. Och när de kommo tillbaka var deras enda svar, att
  seglet genast skulle hissas.
  
  Icke långt efteråt kommo de till en borg, som låg på en ödslig
  lantudde, men den var illa befäst och borgkarlarna kommo ned till
  stranden och bådo om grid. De sade, att de själva stammade från nordmän
  och att de gärna på nytt skulle vilja se starka nordmän ibland sig. För
  att visa, att de menade allvar, ställde de upp alla sina döttrar på
  klipporna. Som de också voro ungefär trettio, frågade borgfolket
  sjömännen, om de icke ville välja var sin och sedan stanna med Ingemund
  och Hallsten till hövdingar.
  
  --Jag har sett många sådana borgar byggda av nordmän, svarade Ingemund
  och vände sig till brodern. Några ha ännu varit mäktiga och starka,
  andra nästan utdöda liksom denna. Jag har kommit till sådana borgar i
  Gårdariket och ännu fler lära vi träffa utefter kusterna hela vägen,
  ända till dess vi nå hemmet. Men jag har knappt sett en enda, som genom
  sitt läge kan göras så ointaglig i händerna på en rik man. Vill du
  stanna, skall jag gärna lämna dig hälften av mitt guld.
  
  Hallsten visade sig då ganska ängslig och förklarade, att Ingemund
  hellre borde stanna, efter han var äldst. Ingendera ville bli där, men
  båda ville att den andra skulle stanna. Därför flög seglet fort upp på
  masten igen.
  
  När de ankrade vid Niörva sund, fingo de höra, att nordmännen länge
  sedan vänt tillbaka mot norr. De gåvo sig då ut på det stora saltet och
  styrde efter vinternätterna.
  
  Det blev en hård färd, ty tre män måste alltid sitta vid styråran, och
  de andra hade full sysselsättning med att ösa. Först upp mot England
  fingo de i sikte en flotta på bortåt fyrtio snäckor. Ett skepp var
  större än de övriga och hade guldbelagda svirar. Både det gapande
  drakhuvudet och stjärten voro klädda med glänsande fjäll. I lyftningen
  stod en bredaxlad man med hövdingens märke. Det var fäst på en stång som
  andra hövdingamärken, men det var varken av guld eller silver eller trä
  eller tyg utan av smitt och vridet järn. Det föreställde en ringlad orm,
  som lyfte huvudet mot en stjärna. Väringarna anade, att det föreställde
  vishetens sinnebild och att det gott kunde passa Blot-Sven.
  
  För att giva sig till känna stämde de upp en sång på götamål. Genast
  fingo de svar på sveamål och norskt mål och togo då ned seglet och rodde
  in mellan snäckorna. Där blevo de väl mottagna och fingo blodgräddat
  bröd och många andra nordiska rätter, som de i åratal längtat efter.
  Sedan följde de Sven och vunno både ära och byte, och Ingemund och
  Hallsten räknades snart till de mest berömda bland hans män.
  
  Slutligen hände det, att flottan en hel vecka låg och väntade på lugnare
  väder för att hålla ting på öppna havet. Under hela tiden kunde männen
  på de olika skeppen icke meddela sig med varann annat än då och då med
  ett rop eller genom att svänga en fackla. Men en röd mantel, som hissats
  på hövdingaskeppet, sade dem, att ting förestod och att de icke
  onödigtvis fingo släppa varann ur sikte. De kände sig därför hungriga
  efter nyheter och blevo storglada, när äntligen en morgon grydde med
  vindstilla. Skeppstjällen och seglen blevo nedtagna. Alla de fyrtio
  snäckorna roddes fram till hövdingaskeppet och lades i ring utanför
  ring, de största och praktfullaste innerst och de mindre ytterst.
  Landgångar blevo sedan fasthakade mellan relingarna, så att männen kunde
  besöka varandra och komma och gå som på broar i en flytande stad. Så
  fort allting var i ordning, tvådde de ansikte och armar och påtogo full
  härbonad som före en drabbning. De, som ännu icke hade blankat hjälmar
  och brynjetyg, skyndade sig att feja och gnida. Där var mycket skämt och
  talande, och hela det oändliga havet låg spegelblankt utan land.
  
  Sven, som var en gammal och oglad hövding, hade redan tidigt stigit upp
  i lyftningen. Det var hans vana att stå där och se på molnbildningarna,
  som skildrade upp och försvunno och beständigt ändrade skapnad. Hans
  gråstänkta skägg bestod av en otalig mängd små runda tilltryckta lockar,
  och sådant var också hans hår. Barhuvad som han stod, liknade det en
  tätt om hjässan neddragen mössa av något isgrått och knollrigt skinn.
  Pannan sköt kullrig fram över de små och djupt liggande ögonen, men hela
  nedre delen av ansiktet var intryckt och näsan liten och rak.
  Svårmodigare drömmareögon hade aldrig sett bort över den soliga
  vattenytan. De voro både grå och svarta och blåskiftande som järn. På
  samma sätt var det också med den urblekta mantel, som han bar över
  brynjan, ty några kallade den grå och några svart. Däremot voro hans
  ansikte och hans smala frostbitna armar starkt rödletta, som hade hans
  hud småningom fått den färgen genom att under åratal badas av havets
  sälta.
  
  Skyarna kommo över himlen som små lamm och rullade ihop sin massa till
  höga berg och till gudar och till flytande världar med träd och städer.
  När han en stund hade betraktat deras lek, knep han hårt ihop ögonlocken
  och stod och tuggade med läpparna.
  
  --Varför kommer aldrig Hallsten Folkesson? frågade han Ingemund, som var
  honom närmast.
  
  --Sannerligen, hövding, därom må jag spörja som du, svarade han kärvt,
  och munskägget borstade sig spotskt uppåt. Men vill du svara mig på en
  annan fråga, så säg mig, vad du ser för underligt i skyarna?
  
  --Jag står och väntar, sade Sven. Jag står och väntar på mina öden, och
  öden likna skyarnas oberäkneliga bilder. Det är slumpen, som bestämmer
  över våra möten med människor, över kärlek och vänskap, över olycka och
  fiendskap. Till och med gudarna måste böja sig under ödesdiserna. Mycket
  har jag lärt, och jag är viss om alltings snabba föränderlighet. Jag har
  slutat att spå och hoppas. Jag väntar.
  
  --Varför frågar du då om min broder?
  
  --Därför att folket vill börja tinget.
  
  --Som jag redan förut har sagt dig, hövding, bad Hallsten mig att ensam
  få låna vårt skepp för två dygn, men något skäl kunde jag inte förmå
  honom att nämna. Jag gick då ombord hos dig och såg, att han styrde i
  riktning mot Orkenöarna. Han visste mer än väl, att vi bara väntade på
  bättre väder för att hålla ting, och med hjälp av sina femton par åror
  borde han, trots vindstillan, kunna hålla sitt ord. Jag ångrar, att jag
  gav efter för hans begäran, ty obetänksam som han är, behöver han en
  lugn rådgivare i sin närhet. Men däråt är nu ingenting att göra, och vi
  få hålla ting honom förutan.
  
  --Honom förutan! Nej, Ingemund. Han är en av våra yppersta, fast han
  tagit kristnan som du och många andra. Jag har ju med mig både vildmän
  från Hålogaland och kristna från Trondalagen och daner och götar.--Och
  med ett vänligt men bittert småleende klappade han Ingemund på skuldran
  och tillfogade:--De, som vilja uppåt mot ära och makt, veta nog vad de
  böra i en tid, då alla konungar låta döpa sig.
  
  --Det finns något, som heter tro, hövding.
  
  --Inte för unga människor med så otålig hjärtklappning som ni båda. För
  er är världen ännu så länge grekkonungens oplundrade skattkammare. Ni
  äro yra och upptagna av er själva och ha hårdare pannor än bockar. Vad
  bekymrar det er i dag, om slutligen dödsguden är den enögde asafadren
  eller en annan? Vad gör det er, om det är den långbente Höner med sina
  storkar, som springer omkring och lägger in spenbarnen i stugorna, eller
  om det är Sankt Niklas med sin stav och vattenbalja? Minnas ni ibland
  ens själva, när ni buga som djupast, om det är Tors eller Kristus' märke
  ni teckna över hjärtat? Gudarna äro till för oss gamla, och jag fröjdar
  mig åt er unga hälsa. I mannaminne har ingen så stor vikingaflotta som
  min varit under segel, och jag anar, att den blir den sista. En lycklig
  träff var det för er att få vara med. Ni ha tur, Folkesöner, och ni
  komma att gå långt... om ni inte dräpa varann.
  
  --Du menar något med de sista orden.
  
  --Annars skulle jag väl inte ha uttalat dem.
  
  --Du menar mer, än du säger.
  
  --Kanske. Jag har kommit en hemlighet på spåren.
  
  Han satte sig ned på bänken, men folket var otåligt och gjorde buller.
  
  --När som helst kan det blåsa upp igen, knotade några. Det höves inte
  att vänta på en så ung man. Dessutom veta vi, att det har kommit nysmän
  till dig, och vi vilja höra, vad de ha att förkunna.
  
  --Varför dröjer Hallsten? frågade Sven och vände sig åter till Ingemund.
  
  --Ja, svare den, som kan.
  
  --Och om jag kan det bättre än du, Ingemund?
  
  --Då kommer jag ändå i det längsta att tvivla.
  
  --Ändå vet du, att Hallsten om kvällarna brukade sitta hos mig i
  skeppstjället. Det har fördrivit tiden för mig att höra på honom. Jag
  har redan så vant mig vid hans sällskap, att jag nu saknar honom, då han
  är borta.
  
  --Och vad har han då haft att förråda?
  
  --Litet nog, om du så vill, och ändå ganska mycket för en gammal man,
  som själv bara har ett svärd till sovkamrat.
  
  En glimt av oro lyste upp Ingemunds ögon.
  
  --Har han talat om hemmet?
  
  --Om er far har han inte sagt mycket.
  
  Ingemund blev lugnare.
  
  --Vår far är en storrik odalman av gamla slaget... en god hedning.
  
  --Fägnar mig, fägnar mig. Om honom har alltid Hallsten yttrat sig mer
  skyggt och undvikande. Men jag har lockat ur honom ett och annat om era
  lekar och tidsfördriv i barndomen. Var det inte så att ni, fadern
  ovetande, stundom smögo er långt bort i skogen och lekte med en liten
  gullhårig mö från granngården?
  
  --Nå, nu känner jag igen Hallsten på dina ord. Han hör till de män, som
  skulle må väl av att emellanåt äta ett varghjärta.
  
  --Lovade hon att vänta på er?
  
  --Barn som vi voro, talade vi bara om lek.
  
  --Och sedan gingo ni båda och fäste er vid minnet av henne. Nu tör hon
  vara en frid och vuxen kvinna, du Ingemund?
  
  --Hon bör till och med knappt längre kunna kallas ung.
  
  --Fullmogen kvinna har stort anseende där hemma. Jag har hört om
  kvinnor, som blivit bortrövade, då de redan hade grått i håret. Men hur
  kunna ni veta, att hon går och väntar på er så länge?
  
  --Därom veta vi heller ingenting, men till den trakten hitta sällan
  några giftomän. Och är hon en klok kvinna, bör hon själv förstå, att ett
  gifte i den enda granngården skulle passa henne bäst.
  
  --Däri har du kanske rätt, och kvinnorna där hemma äro tålsamma.
  
  Ingemund ryggade tillbaka med ett leende.
  
  --Jag kom för att hålla ting med dig, hövding, och anade inte, att du
  vid dina år kunde vara så nyfiken på våra hjärtegriller.
  
  --Visserligen, men du vill ju ha besked om Hallstens färd?
  
  --Jag ser inte meningen i allt detta.
  
  --Och mig förefaller det däremot, att jag börjar se den allt tydligare.
  Hur var det hon hette, grannbondens dotter?
  
  --Holmdis var hennes namn.
  
  --Ja, Holmdis var hennes namn. Det hade fallit mig ur minnet, men nu
  finner jag, att det stämmer. Och är det inte så, att ni ofta tala om
  henne, och att ingen av er vill giva efter?
  
  --Ännu en gång, hövding! Jag kom till ditt skepp i andra ärenden. Efter
  du vill veta det, så är det sant, vad du säger. Men är det för att göra
  mig till gyckel, som du hela tiden talar så högt?
  
  --Hören nu, alla skeppsmän, att det var sant! Jag har fått tycke för de
  båda Folkesönerna och är angelägen att stryka bort den skugga, som i era
  ögon ibland dröjt över dem, därför att de uppenbart gått och burit på
  någon gemensam hemlighet. Nu är höljet bortryckt. De båda bröderna äro
  fästa vid en och samma kvinna. Är det något att förtiga eller att blygas
  över?
  
  Ingemund blossade upp.
  
  --Som goda bröder ha vi lovat varann att ändå hålla hop i vänskap och
  att vid hemkomsten fritt tävla om henne med våra skänker. Ulv Ulvsson,
  hennes far, är av gammal släkt och lär bli sträng att tala med vid
  brudköpet.
  
  Sven fortsatte att fråga:
  
  --Vilka skänker har då Hallsten med sig?
  
  --Ännu så länge inga, så vitt jag vet. Den stormodige mannen har ratat
  allt, gått förbi allt, ansett ingenting gott nog. Så var det i
  grekkonungens skattkammare, där han bara kom sig för att behålla några
  pärlor och stenar till skor och kläder. Men med vilken rätt fortsätter
  du inför folket ditt närgångna förhör?
  
  --Vad det lider, skall du förstå skälet, Ingemund. Och du själv, vilka
  gåvor har du?
  
  --Jag har hållit mig till rena guldet, svarade Ingemund med växande
  förtrytelse, skönjbart besluten att snart tvärtystna. Vill du se, så har
  jag smält ihop det till två tjocka ringar, så mjuka att en stark kvinna
  kan böja dem, och så tunga, att de väga upp mitt svärd. Här sitta de
  uppträdda på bältet.
  
  Sven kände på ringarna och på svärdet.
  
  --Det skall vara lätta svärd och tunga guldringar, som kunna tävla om
  vikten, sade han. Men hur är det med ditt svärd, Ingemund? Det är
  verkligen lättare än guldet, ja, nästan lika lätt som snibben på din
  mantel.
  
  Ingemund teg, men i harmen ryckte han med ens svärdet ur skidan och
  höll det framför Svens ögon.
  
  --Det är av trä, sade han. Är du nöjd? Vid gud, hellre må några fiender
  få slippa undan med livet, än att jag i en het stund skulle kunna hugga
  ned min egen broder.
  
  --En sådan avund och vänskap är då rådande mellan dessa bröder! Där
  kunna ni alla höra. Det var hemligheten. Men skall jag nu tro mina ögon?
  Där kommer ett segel!
  
  --Det är svårt att segla på blankt vatten, gäckades Ingemund, men när
  han vände på huvudet, upptäckte han verkligen en seglande snäcka. Hon
  kom långt borta mitt i en frisk bris, som pilsnabbt glittrade fram över
  vattnet, och på den gula randningen igenkände han, att det var Hallstens
  segel.
  
  Så snart snäckan hade lagt till vid den yttersta ringen av skepp,
  hoppade Hallsten raskt över till nästa fartyg och sprang framåt mot
  hövdingaskeppet på de vacklande broarna. Han var lätt att känna igen på
  silverhjälmen med den gyllene fisken och på det fladdrande håret. Ju
  närmare han kom, dess präktigare blixtrade också hans väringekläder av
  de dyrbarheter, som syntes honom för lätt vunna att spara på, men som
  ändå voro honom för lockande att icke bära. Han skyndade sig genast
  vägen fram till Sven, som nu återigen stigit upp från bänken, men nu
  syntes det att hans dyrbara dräkt var i trasor. Hans ena knä var bart
  och sönderrivet, han blödde om armbågarna, och två stora och rostiga
  järnringar voro uppträdda på bältet.
  
  --Jag kommer sent, jag vet det, men jag har lyckats! sade han frimodigt
  och visade, att han icke kunde räcka någon händerna, emedan de voro
  förbundna.
  
  --Är det dessa järnringar, som du tänker bjuda Ulv Ulvsson och hans
  dotter? frågade hövdingen.
  
  Då Hallsten förvånad och dröjande såg sig omkring, tillade han:
  
  --Knappast trodde jag, att det, som du for att hämta, var något så
  oansenligt. Men berätta nu för mig och mina män, vad du upplevat. Du
  behöver inte förtiga något. Jag har sagt dem allt, och fast detta kanske
  till en början tycks dig illa gjort, skall du nog sedan komma på andra
  tankar. De veta, att ni ämna tävla med skänker om samma kvinna och att
  hon heter Holmdis.
  
  Hallsten såg tvekande på brodern.
  
  --Har du inte bättre skött vår hemlighet, är det heller inte mycket kvar
  att gömma, sade Ingemund, ännu mörk i pannan av harm.
  
  --Skeppsmän, ni känna sagan om Olov Tryggvesson, ropade Hallsten och
  undertryckte glättigt sin förlägenhet. Han var den störste bland
  idrottsmän och fruktade icke att klättra upp på de mest hisnande fjäll
  för att där hänga sin sköld. En natt berättade vår hövding för mig, att
  han högt på en havsklippa vid Orkenöarna själv sett de sista förrostade
  återstoderna av en järnlänk, som den vågsamme klättraren fordom en gång
  fäst där uppe. Sedan dess kände jag ingen ro mer, ty jag förstod, att
  detta var den skatt, som jag så länge sökt efter och som var mer värd än
  guld. Utan att förtro mig åt någon, styrde jag därför till klippan. Ett
  under var det, att jag kunde hitta något fäste och hålla mig fast på
  tvärbranten. När jag väl hade järnringarna om handloven, tappade jag
  också mitt tag och föll. Och hade inte havet där varit så djupt och
  fritt från stenar, stode jag inte nu här med bytet.
  
  Svens hoptryckta och väderbitna ansikte klarnade för ett ögonblick, och
  han såg milt på Hallsten.
  
  --Vore alla mina män som du! Men vad vill du nu uträtta med de simpla
  järnringarna?
  
  --Nu kan jag med lugnt sinne fara hem, hövding. Föredrar Ulv Ulvssons
  dotter guldet, då vet jag, att jag i alla fall inte vill äkta henne, om
  hon också sedan skulle vilja skänka sig för intet.
  
  Ingemunds fingrar spelade på träsvärdets fäste. I förtrytelsen glömsk av
  sin vanliga tystlåtenhet, utbrast han högt och hånfullt:
  
  --Ärligt talat, broder. För oss Folkesöner kunde ett gifte med någon av
  Ulvungarnas ansedda släkt vara gott nog, antingen det vunnes med guld
  eller järn.
  
  --Ni se med olika ögon på denna kvinna, sade Sven avbrytande och
  befallde att folket skulle blåsas under märket. Därför blir också er
  sorg olika, då en av er går miste om henne. Tinget är begynt!
  Nysmännen, som seglat ända hit från Svitjod, må stiga fram och tala.
  
  Det blev nu rörelse på det skepp, som låg hövdingens närmast och som för
  icke länge sedan hade anlänt. Det syntes, att de flesta ombord voro
  fredliga sändemän och att endast några få voro rustade som vikingar. Två
  av dem hade brynjetyg ända upp över ansiktet, så att endast ögonen voro
  obetäckta, och de gingo ombord på hövdingaskeppet.
  
  --Vi äro Ulv Ulvssons söner, sade den, som stod till höger. Vi ha redan
  bekänt det för dig, hövding, och nu tacka vi dig för vad du i dag låtit
  oss höra och se. Veten, ni avkomlingar från det skamlösa Folketuna, att
  för er skull kommo vi hit. På havet nedanför Lidandesnäs mötte vi
  sändemännens skepp och fingo nys om, att ni voro här, och då följde vi
  med för att utmana er till holmgång och taga hämnd på ert ätteblod. Men
  ni tyckas vara bättre män än era fränder, och oskyldiga vilja vi inte
  utmana. Också vi ha nu tagit kristen sed.
  
  --Vad har då skett? frågade Hallsten och ville gå till dem, men de
  hejdade honom genom att fientligt slå på sina svärd.
  
  --Så goda vänner äro vi ändå inte, att vi längta att språka med er. Tids
  nog komma ni hem, och tacka till dess Gud för var stund, som går utan
  att ni veta något.
  
  Sven stod och blundade och tuggade med läpparna.
  
  --Vi ha viktigare ärenden, sade han. Återvänd till ert skepp, Ulvungar.
  Era svärd äro ännu törstiga och klirra i skidorna, och dröja ni för
  länge här, kunna ni inte hålla dem stilla. Det är sändemännen från min
  svåger Inge, som nu skola stiga upp, och jag ser, hur de redan kasta av
  sig sina varma pälsar. Men det fordras stark och van röst till att göra
  sig hörd på havet. Därför talar jag själv i deras ställe. Kanske borde
  jag glädja mig över att som svåger framdeles vid julölet få sitta
  kungabänken närmast, men hellre sutte jag själv i den. Då skulle vi ännu
  en gång göra stora löften vid bragefullet. Vi nordbor ha tagit städer
  och borgar på alla kuster, men i stället att där uppsätta våra egna
  gudar, hemförde vi de besegrades. Vad jag nu säger er, skola ni i en
  början ha svårt att tro. Den mäktige kejsaren i Saxland har, bannlyst
  och barfota, gått i vintersnön över bergen ända till Canossa för att
  tigga om påvens nåd. Sådana äro nu jordens herrar. Inge låter hälsa er,
  att folket ej mer skall ro ledung under sommaren utan i stället lämna
  honom skatt och giva tionde till påven. Han bjuder och säger, att om ni
  snarast vända tillbaka, skall han upptaga de främsta bland er i sin
  hird. Finns någon här bland er alla, som ännu har trotsets lust och vill
  stanna med mig på havet, höje han sitt svärd!
  
  Ingen enda drog sitt svärd, och det rådde djup stillhet. Det krusiga
  skägget trycktes hårt mot bröstet, och han fortsatte att blunda liksom
  för att bättre höra skärpan i sin egen röst.
  
  --Ett vikingating brukar sällan förlöpa så tyst. Jag står i otur och
  har misstro omkring mig. När jag som barn gick till mina lekar och
  frågade, vilka som ville följa mig, blev det också alltid lika tyst. Nu
  äro mina män trötta och börja tänka på att sörja för sin ålderdom. Det
  återstår bara att lyfta in broarna och ro skeppen i sär och vända dem
  mot hemskären. Jag är en avsatt hövding, därför att jag blev de gamla
  gudarna trogen.
  
  Han slog upp ögonen vid det brådstörta bullret, då männen skyndade sig
  tillbaka till de yttersta skeppen. Under det att årorna sattes ut,
  följde han skyarna, som reste sina lätta och flyktiga byggnader över
  vattenspegeln.
  
  
  
  
  11.
  
  
  Det var nedmörkt, och i skogssträckningen rörde sig en rad av skridljus.
  Först kom ett och sedan ännu ett, och det blev aldrig något slut på det
  långa tåget av vandrande lågor. De brunno stilla och klart, ty vädret
  var lugnt. Ibland gömdes de bakom en skyddande hand, om det susade till
  i trädkronorna, och kastade då skenet bakåt på stränga och allvarliga
  ansikten. Det var Inges hirdmän och huspräster, som förde Ulv Ulvsson
  med sig ut i skogen. Hans händer voro bundna med ett rep. Bredvid honom
  gick Inges jarl, en ung skrivkarl, som stod närmare konungens bönpall än
  hans rustkammare, och i sin släta svarta kåpa såg han ut som en munk.
  Håret skiftade något i rött, och en klok, torr ärlighet besjälade de
  magra och kärva dragen.
  
  De fortsatte att gå allt djupare in i skogen, ända till dess de voro på
  stort avstånd från alla människoboningar. Där samlade sig slutligen alla
  ljusen omkring en död ekstam, och vid den blev Ulv Ulvsson fastbunden.
  
  Jarlen ställde sig framför honom och såg honom djupt in i ögonen.
  
  --Jag vet, att de kalla mig bondeplågare, sade han, därför att jag
  förvandlar Inges allriksgata till ett segertåg för den nya seden. Jag
  vet också att du är den mest aktade i bygden. Helst ville jag skona dig,
  men någon måste ställas till ansvar, och vi äro för få att besegra de
  vilda stigmän, som befäst sig på en kulle ett stycke härifrån. Du har
  sagt, att dina gudar mest leva vid källorna och under träden i skogarna,
  och nu överlämnar jag dig åt dem till att omkomma av hunger och köld.
  
  Ulv Ulvsson stod lugn och orörlig vid ekstammen, fast hoptorkad av år
  och böjd av sina bekymmer. Han mötte jarlens blick med en sådan fasthet,
  att den mäktige kungstjänaren måste se åt sidan, och då sade han till
  honom:
  
  --När Loke räknar sina listiga planer på fingrarna, gör han det med en
  sådan iver, att fingrarna ömsa hud alltefter hans tankar. Än bekläder
  den sig med blanka ormfjäll, än blir den grå och rynkig som möglad
  grädde. Det är det, som förråder honom.
  
  --Vad förmår din Loke?
  
  --Knappt mer än din Satan, jarl. Det längsta de onda gudarna kunna
  komma, är att till sist bli ännu ett förhärligande av de goda.
  
  --Varför talar du då om hans skinn?
  
  --Därför att ditt skinn, jarl, skiftar allt efter som ljusen skina på
  dig. Och då tänkte jag: Hur strider och lider inte nu den mannen! Hur
  brottas inte natt och ljus i hans själ liksom på hans anlete!
  
  --Är det jag, som lider?
  
  --I denna stunden är det du, som lider. Jag har mist allt, till och med
  mina söner, som tagit kristnan och måste hålla sig borta. Och i natt
  kommo du och Inge och togo min gård och mig själv. Den enda tjänst du
  numer kan göra mig, är att binda mig vid den ek, som jag så ofta vilade
  mig under i yngre dagar. Jag ber dig heller inte, att du skall benåda
  mig eller lösa mina band. Men vore jag fri, skulle jag från bäcken hämta
  vatten i händerna till att styrka dig med, ty du lider förfärligt.
  
  --Du begynner yra, Ulv Ulvsson. En dåre vore jag, skönjde jag inte allt
  gott, som med tiden kan komma av den nya seden. Jag är upplärd bland
  präster och bergfast i min tro.
  
  --Och du är hård och äregirig, och därför genomlider du skammens alla
  kval över att vara så svag, att du måste begå det värsta av alla brott
  och förgripa dig på andras tro. Du skulle efterskänka mången god dag av
  ditt liv, om du nu sluppe att stå här. Din enda lisa är, att det
  åtminstone är nedmörkt.
  
  --Varför vill du inte lyssna till mig, du präktige odalbonde?
  
  --Därför att din gud är en mänsklig gud, som fägnar sig åt mänskliga
  seder. Vi, som plöja och så och ströva i urmarken, höra närmre omkring
  oss urmarkens andar. Och din veka mässa och dina broderskyssar äro dem
  en styggelse.
  
  --Jag trodde, Ulv Ulvsson, att du var en vän av mänsklig ordning och
  tukt. Var man prisar din rättrådighet, och din gård är den bäst skötta.
  
  --Jarl, din gud lär mig inte, hur jag skall styra min häst, hur jag
  skall lägga min pil på bågen eller sira min sal. Och när mina söner och
  döttrar få kärleksångest, var är då din gud? Jag har anlagt vägar och
  satt träd, därför att asagudarna bjuda det och kalla det god gärning.
  Jag har också gått till mina harvar och plogar och alla övriga redskap,
  som blivit signade vart år och som vi nordbor anse heliga. Jag har gått
  ut på åkern till allt, som gror och växer. Över allt har jag frågat
  efter din gud, och en mängd små och stora röster liksom från ett
  beständigt porlande vatten ha svarat mig: Varför kommer du till oss
  livsgudar och växtgudar och spörjer efter människoguden?
  
  Jarlen letade fram ett silverkors ur bröstet och kysste det
  lidelsefullt. Sedan höll han upp det framför den bundne, men korset
  skalv i handen på honom.
  
  --Ännu kan jag hjälpa dig, Ulv Ulvsson. Vill du två dig ren i Jordans
  älv, vill du bli den skuggande palmen för de många, som här försmäkta i
  otrons ökensand? Förnekar du Kristus?
  
  --Gudarna äro oräkneliga som träd och källor, som frön och regndroppar,
  och ingen av dem förnekar jag, svarade Ulv Ulvsson eftersinnande och
  långsamt. Men några av dem äro oss främmande, och andra äro oss nära. Du
  talar om en älv, som jag aldrig badat i, ett träd, som jag aldrig
  kvistat. Våra gudar komma i nordanvädret och tordönet eller i
  vårdagjämningen, och de gå omkring med kornet på människornas heliga
  åkrar. Om vi nu också sveke dem, skola våra efterkommande intill
  yttersta tid ändå aldrig sluta att höra dem, när de sitta på sitt skepp
  om natten, när de äro ute på jakt eller när de ensamma stå med sin yxa
  på sveden.
  
  --Så ha vi då ingenting mer att säga varann, Ulv Ulvsson, framviskade
  jarlen och gömde korset i kåpan.
  
  Och återigen började ljuslågorna att tåga, en efter en, ända till dess
  den sista var försvunnen.
  
  Frosten small i träden och emellanåt flyttade sig någon storfågel på sin
  gren, men de flesta djur höllo sig stilla. Det låg litet gles snö på
  granarna, men långa sträckor var marken hård och bar. Bäckarna voro
  isbelagda, och endast på de brantare ställena forsade och porlade
  vattnet entonigt.
  
  På den högsta skogsåsen ledde en bred stig, och där kommo två vandrare.
  Deras jämna och tunga fotsteg på den frusna marken hördes vida omkring,
  och fast de hade gått ända från Lödöse på den västra kusten, tycktes
  deras brådska och otålighet växa med vart andedrag. Det var de båda
  Folkesönerna, och ännu buro de sina präktiga väringekläder. Redan vid
  landstigningen hade de med ett språng skyndat upp på bryggan och sedan
  genast begivit sig i väg. Deras åstundan var att genskjuta Inge på hans
  allriksgata och bli upptagna i hans firade hird, innan den övriga skaran
  ens hunnit att vila ut i Lödöse och draga upp sina skepp. De gingo
  tysta bredvid varann, upptagna av sina tankar och förväntningar.
  
  Hovslag dundrade plötsligt långt borta i hällarna. I förstone lät det
  som när en lössluppen häst med hejdlösa språng kastar sig fram över
  stubbar och stenar. Småningom kom trampet allt närmre och närmre genom
  skogen och följde tydligen den tämligen öppna och raka stigen. Pinglet
  av sådana små kläppar och kulor, som allmänt brukades på betsel, väckte
  hos de båda vandrarna en förmodan, att det också möjligen fanns en hand
  med, som höll i tygeln. De båda männen drogo därför sina svärd, och
  Hallsten, som aldrig ville gå miste om en fara, ställde sig med fötterna
  brett i sär mitt på stigen.
  
  Ingemund sköt honom åt sidan.
  
  --Du har elddonen, sade han. Jag skall nog sörja för det övriga.
  
  Hallsten fick nätt och jämnt tid att taga fram det fnöske, som han bar
  hos sig i en hopvaxad valnöt. Det hade tagit fukt från hans egen
  kroppsvärme, och han måste slå sju eller åtta gånger med flintan, innan
  han fick eld. Då var hästen redan alldeles över dem och reste sig,
  tvärstannande, på bakbenen, ty han såg dem i mörkret. Ingemund skymtade
  ett ögonblick det frustande, svarta huvudet mot stjärnorna och lyckades
  att få fast i tygeln.
  
  --Vad vilja ni mig? frågade en klangfull kvinnoröst. Äro ni också Inges
  karlar?
  
  --Inges karlar? Är då han så nära? sade Ingemund. Nej, ännu äro vi inte
  hans män, men vill Gud, skola vi snart bli det. Varför så brått,
  valkyria?
  
  --Därom behöver jag inte lämna dig några upplysningar.
  
  --Män, som gå ensamma i skogen, bli till sist nyfikna på vad som händer
  i världen. Varifrån kommer du?
  
  Hallsten fick nu vaxveken tänd, och i en blink urskilde bröderna två
  tjocka hårflätor och en blå kjortel, som snävade om knät, ty kvinnan
  satt gränsle över hästen. Av ansiktet sågo de däremot icke mycket, ty
  hon började genast att hugga Ingemund över armen med en liten yxa, och
  vart nytt hugg skuggade över huvudet. Yxan bet ej på brynjetyget, men
  uppretad av smärtan, som slagen vållade, lyfte han sitt svärd till
  motvärn. Vid nästa hugg sprang det i bitar, så att bara de vassa
  träflisorna sutto kvar i skaftet. Storligen förundrad upphörde hon
  genast med sin strid, men veken brann då ut och Hallsten hade ingen
  annan med sig.
  
  --De hade rätt där hemma, utbrast hon, då de ibland brydde mig för att
  jag visste så litet om, hur det tillgår ute bland främmande människor.
  Nog har jag förnummit, att järnklädda kämpar kunnat giva sig till att
  överfalla en kvinna, men att de fäkta med träsvärd, det har jag ännu
  aldrig hört.
  
  --Jag hoppas också att snart inte längre behöva ett så skört och
  ofarligt vapen, svarade Ingemund och kastade ifrån sig det tomma fästet.
  Är det långt till Ulv Ulvssons gård?
  
  --Till Ulv Ulvssons gård? Därifrån kommer jag, men jag vet knappt rätt,
  om den längre är hans, så överfull är den i natt av hirdfolk och
  svenner.
  
  --Därför att de äro så många, har du flytt?
  
  --Nej, inte därför, men därför att konung Inge är med.
  
  --Där konungen sitter, där bör vara trygghet.
  
  --Vet du då inte, att Inge är den farligaste kvinnokarlen i hela landet?
  
  --Du är rädd, att han skall röva dig med sig.
  
  --Nej, Inge bortför inga kvinnor. Det behöver inte konung Inge. Han
  rövar dem med sina ögon och med fagert tal.
  
  --Och dig frestade han?
  
  --Inte det, inte det, men han lät jarlen leda bort min far, jag vet inte
  vart. Jarlen, som är grym och hård, ville tvinga honom att taga
  kristnan, och då han vägrade, blev han bortledd. Inge satt i högsätet
  och rodnade och teg--och därför vill jag inte längre visa honom vanlig
  hövisk gästfrihet.
  
  --Du kunde ha stannat och vänt honom ryggen.
  
  --Det säger du, som aldrig har mött honom. Ingen vänder ryggen åt honom.
  Att visa honom ett ovänligt ansikte, det är en svår konst, och därför
  satte jag mig på hästen och flydde. Han är så modig, så glad, så
  strålande i högsätet som Tor själv, och hans handslag är så gott. Det
  finns många ordstäv om honom, men det allmännaste är detta: När Inge
  skrattar ler hela jorden med honom.
  
  Hallsten gick nu också fram till hästen.
  
  --Din far, det är då Ulv Ulvsson? frågade han, men rösten stockade sig i
  strupen, så att hon med nöd förstod honom.
  
  --Visst är jag hans dotter.
  
  --Du behöver inte frukta redliga män. Vi äro inga fiender och stå
  färdiga att hjälpa dig. Du kan tala lika lugnt med oss, som vore vi dina
  egna bröder.
  
  --Innan jarlen och Inge kommo, visste jag heller inte, att jag hade
  några fiender annat än på Folketuna.
  
  --Menar du Folke Filbyter och hans söner?
  
  --Vilka annars?
  
  Bröderna stodo tysta i mörkret och Ingemund släppte tygeln. Slutligen
  sade han:
  
  --Vi trodde, att Holmdis skulle gömma vänliga tankar för Folkesönerna.
  
  --Jag heter Ulva. Hur långt ifrån äro ni, som inte ha hört om Holmdis?
  Min stackars syster blev bortsläpad till Folketuna med våld, och när hon
  hade fött Ingevald en son, dog hon och blev satt i hög.
  
  Då de icke svarade henne något, frågade hon:
  
  --Ha ni nu stigit åt sidan, så att jag kan rida vidare, efter ni blivit
  så tysta? Jag ser varken er eller stigen i mörkret, men hästen hittar.
  
  --Vi lämna dig inte, Ulva, sade Ingemund. Hur skulle du kunna livnära
  dig i något nattbol ute i skogen? Bättre är det, att vi vända din häst
  och följa dig tillbaka till ditt hem, där du har ditt sovställe och dina
  trälinnor. Nyss kände du dig hjälplös och utan manligt skydd i ditt eget
  hem, men nu har du träffat vänner. Vid Gud min drotten, vi skola vaka
  över dig, och du behöver inte mer gå fram inför Inge. Men spörj oss inte
  vilka vi äro och varför vi tiga och ha så litet att säga. Vi äro bara
  två hemkomna väringar, som äro nyfikna att få veta om allt, som hänt
  under deras långa frånvaro, men som bli främmande och stumma, när de
  fått sin lystnad mättad.
  
  Hon besinnade sig en stund och svarade tveksamt:
  
  --Min far och de försiktigare grannbönderna hade gjort i ordning en stor
  vetsla åt Inge, då budkavle kom om hans färd. I början gick också allt
  lustigt till, och fast vi voro oroliga, försökte var och en att visa sig
  lugn. Men slutligen stego husprästerna fram och predikade, och jarlen
  uppmanade sedan alla som voro närvarande att avsvärja de gamla gudarna.
  Då flydde genast grannbönderna, och far stannade ensam kvar och talade
  om Oden. Det var det, som vållade hans ofärd. Det lät så underligt
  avlägset som från en bergshåla långt borta, och jag gömde mig bakom
  väggbonaden. Där stod jag och grät. Jag såg honom inte, när de ledde
  bort honom, men sedan sprang jag ut.
  
  --Och nu råda vi dig uppriktigt att vända tillbaka.
  
  --Vilka ni än må vara, märker jag nog, att jag haft lyckan att träffa
  välmenande människor. Ja, vart skulle jag ta vägen i skogen? Däri ha ni
  kanske rätt. Jag är heller inte så modig, som jag låtsades nyss i min
  förskräckelse, men jag tänker alltid på min syster och hur hon skulle ha
  gjort. Och henne försöker jag att likna.
  
  --Hon skulle inte ha flytt för Inge.
  
  --Nej, hon skulle inte ha flytt. Hur kunde jag tänka det? Nu sade du
  något, som tvingar mig att vända.
  
  Hon vände själv hästen och de följde bakom henne på stigen. Ibland kommo
  de så nära inpå länden, att de stötte mot den med axeln, men andra
  stunder växte avståndet. En gång, då det blev större än förut, sade
  Ingemund sakta:
  
  --Där nere åt slättsidan en timme härifrån ligger Folketuna, Hallsten.
  När tror du, att vi komma att gå den vägen?
  
  --Aldrig, aldrig.
  
  --Det är också min tro. Där må han sitta, den gamle, i sin ensamhet utan
  vetskap om det onda, som han gjort oss, men en skam för sitt eget
  husfolk. Den enda barmhärtighet vi kunna visa, det är att försöka glömma
  honom. Vår härkomst är inte att skryta av, Hallsten. Blir Inge frågvis,
  så hav munläsa!
  
  --Så långt framåt kan jag nu inte tänka.
  
  --Och för mig är det tvärtom just framåt, som tankarna rusa på. Holmdis
  var ju ett barn och alltsammans var en lek. Vem vet ens, om vi någonsin
  betydde något för henne! Allvaret kom sedan, men det var något annat.
  Allvaret, det var vår tävlan om vem av oss, som skulle vara man att
  knyta en förbindelse med Ulvungarnas ansedda släkt. Och aldrig har jag
  bättre än nu förstått, hur väl vi behövt ett sådant gifte. Jag fruktar,
  att det, som till sist grämer mig mest, är att tillfället glidit oss ur
  händerna... fast nog minns också jag med ömsint vemod den lilla mön, som
  vi lekte med i skogen. Ära, ära, det är ändå en rätt lösen för två
  väringar som äro på vandring till konungens hird.
  
  --Din sorg är så olika mot min, broder, svarade Hallsten. Och sedan
  talades de icke vid under hela vägen.
  
  
  
  
  12.
  
  
  Inge satt i Ulv Ulvssons högsäte, ungdomlig, skägglös, glittrande av
  hjärtats sol och av konungslig prakt. Brynjetyget var allt igenom av
  silver och den fagerblå skjortan överströdd med silverhökar, som hade
  vingarna utspärrade. Han höll en stor samdricka med män och kvinnor, och
  ibland böjde han sig framåt som ett ungt lejon, färdigt att när som
  helst taga språng.
  
  På sin allriksgata förde han med sig en hane i en guldbelagd bur och två
  kvinnor, som hette Julia och Julitta. Buren var upphängd framför
  lucksängen, så att hanen med sitt galande vid midnatt och dagning skulle
  väcka honom till de föreskrivna bönetiderna, ty han var en väldig
  jägare, som kom hem trött om kvällarna, men han var icke mindre ivrig i
  andakt och bön. Julia var hans käresta och Julitta hennes syster. Till
  sitt yttre var Julitta icke mycket ansenlig, ty hon var liten och mager,
  men hon följde beständigt med av hängivenhet och beundran för den äldre
  systern för att betjäna och förströ henne som en frivillig trälinna. Hon
  var så ordsnäll och glad, att hon roade och underhöll både konungen och
  de andra med sina infall. Också stod hon nu vid bordsänden med
  armbågarna i sidorna och händerna öppna och berättade. Alldeles höljd av
  smycken satt Julia inkrupen hos konungen med hans arm över sin axel och
  lekte med hans fingrar. Eller också drack hon tvemännings med honom ur
  hornet. Det var ett ganska märkeligt horn, som Inge hade fått i vängåva
  av sin jarl. Det stod på ulvtassar av järn och var ristat med många
  runor, och det sades, att det fordom hade tillhört dvärgarna. Inge
  trodde, att det gav tur på jakt, och Julia, att det skänkte lycka i
  kärlek.
  
  Jarlen återkom nu från skogen, och på ärmen av den svarta kåpan låg ännu
  litet gles snö, som fallit från grenarna. Han höll ut händerna framför
  sig, så att alla, som stodo i dörren, måste vika åt sidan och lämna rum.
  Hans män gingo också in med honom och satte alla sina ljus på stakar och
  bordshörn, så att hela salen började glimma.
  
  --Vän och jarl, började Inge. Du ser dyster och plågad ut. Du kommer att
  bli glad igen, när du får höra en mässa.
  
  --Jag har haft ett tungt värv i afton, svarade han torrt, och alla de
  yngsta prästtjänarna, som brukade passa upp vid altaret med rökelsekaren
  och ljusen, flockade sig genast omkring honom, lyssnande och beundrande.
  Vad jag hade att utföra i skogen är fullbragt. Må nu de män av ditt
  följe, som varit utskickade åt andra håll, berätta sitt.
  
  Hirdmännen, som också voro klädda i silverbrynjor och blå skjortor,
  började röra på sig utefter bänkarna, och en av dem reste sig.
  
  --Mycket har inte hänt mig i dag, sade han. Bara en sak har jag att
  förmäla. I skogen hittade jag en finnkvinna, som låg framstupa och stel
  över en skål med vatten och en uppsprättad snok. Hon hade sådana
  kattskinnshandskar, som brukas av valorna. Bönderna sade, att hon hette
  Jorgrimmes dotter och att hon försökt att öva sejd mot dig, konung Inge.
  Men tydligen hade sejden gått tillbaka och dödslagit henne själv. Jag
  betraktade henne en stund och mindes ordstävet: Den häst, som Inge
  rider, kan inte snubbla.
  
  --Det hade varit bättre om hon levat och blivit förd hit, så hade hon
  kunnat spå oss segerlycka, ropade Julia och släppte konungens fingrar.
  
  Hela hirden stämde in med skallande ja-rop och viftade med
  ringhandskarna åt Julia.
  
  En ung djäkne reste sig från den bortersta bänken.
  
  --Hirden är dig tillgiven, Julia, sade han. Var dag deltar du ju också i
  vapenlekarna eller övningarna till häst, och gäller det fara, står du
  bland männen med spjut i handen. Det är svårt att göra sig hörd, när du
  nyss har talat.
  
  --Ämnar du hålla en av jarlens vanliga botpredikningar över mina synder?
  frågade hon isande lugnt.
  
  --Kanske borde jag det, ty hölle du inte mot jarlen, hade vi längesedan
  förgjort både Uppsala gudahov och offerlund med eld. Vi huspräster veta
  nog, att du hemligt är den gamla läran mer tillgiven än drottningen, som
  sitter hemma i Skara.
  
  Inge rynkade pannan.
  
  --Blev du befalld att räkna upp jarlens vänner eller fiender? sade han.
  
  Den unge prästen skälvde till och böjde huvudet.
  
  --Herre, det är inte för att strida med din kvinna, som jag reste mig,
  utan för att lyda vår avhållne jarl och berätta, vad som tilldragit sig.
  Men fullt hjärta skummar lätt över. Vill du höra mig, skall jag nu
  likväl försöka att samla mina tankar. Jag följde några av hirdmännen
  till en gård, som heter Folketuna. Alla där hade gjort förbund med Älg
  Klubbehövding och hans stigmän och befäst sig så starkt på en kulle, att
  de voro oåtkomliga. I stugan fann jag ingenting annat än en gammal
  ihjälsvulten gubbe, som låg fastkedjad i väggen med en kalvklove.
  
  --Låg han fastkedjad? frågade jarlen.
  
  --Som jag säger, han låg i kedjor. Men en besynnerlig man måste det ha
  varit. Med ett kol hade han i latinska ord skrivit upp sina tankar på
  väggen. Orden lutade och pekade så snett och vint som ritade av en
  blind. Särskilt rosade han sig lycklig, därför att han fått lära, att
  allt mänskligt stod på huvudet, att allt på jorden var upp- och nedvänt.
  Han slutade sina anteckningar med en bön till Gud, att det alltid måtte
  förbli så--för människornas storhets skull.
  
  --För människornas storhets skull, upprepade jarlen tankfullt. Den
  mannen visste, vad han skrev.
  
  --Du är svårmodig i dag, jarl, sade Inge.
  
  --Vad värde skulle jag nyss ha tillmätt Ulv Ulvssons ståndaktighet, om
  han lidit rättvist eller väntat, att rättvisa människor snart skulle
  stiga fram och hjälpa och tacka honom!
  
  --Ångrar du din stränghet?
  
  --Jag kan inte ångra den, men jag är tung till sinnes. Det blir bättre,
  när jag kommer hem till mitt arbete igen. Jag längtar till min trånga
  cell på kungsgården. Det sorglösa livet här gör mig otålig--och ännu är
  du halvt en hedning, Inge! Jag varnar dig i tid.
  
  --Jarl, vi måste dricka tvemännings, utbrast Julia med bitter glättighet
  och läppjade på hornet för att sedan räcka honom det.
  
  --Jag tackar dig, men Inge vet, hur illa ett så starkt kryddat mjöd
  bekommer mig.
  
  Han såg sig omkring för att länka samtalet vid något annat.
  
  --Jag ser två vapenklädda och obekanta män i dörren. Vem har bjudit er
  att komma?
  
  De tillfrågade stego käckt på, fast hälsningen icke tycktes dem
  synnerligen vänlig.
  
  --Vi komma inte för att tala med dig, jarl, svarade den ene och fick
  genast uppror och trots i hjärtat. En tignarman i prästkåpa som du är
  inte mycket efter vårt tycke. Vi vilja bli upptagna i din konungs hird.
  
  --Det är gott och väl, men sådana friare löpa här var stund. Så fruktad
  och älskad har redan min herre blivit, att det knappt lär finnas en man
  i hela Svitjod, som inte skulle skatta sig lycklig att bli upptagen i
  hans husfölje. Han är den uppgående solen. Han är lejonet, som går fram
  över våra hjässor. En sådan årsväxt, som under den sista sommaren, hade
  vi aldrig i mannaminne. Känna ni ordstävet: När Inge skänker Kristus ett
  pund vax, ger Frey bonden fulla ax.
  
  --Vi ha förnummit, att han har lyckan med sig. Annars skulle vi ha
  uppsökt en annan herre.
  
  --Det är väl sagt, det är frimodigt sagt! ropade Julia och sträckte sig
  fram över hornet.
  
  Då ropade hela hirden:
  
  --Hell dig, segerkonung, skördekonung, lyckokonung!
  
  Genast blev fullet inburet tre gånger, och sedan minnena druckits för
  Kristus och hans moder, tömdes hornet för Inge.
  
  Jarlen märkte, att han fått nya fiender i de båda männen, och då det
  första sorlet lagt sig, sade han till dem:
  
  --Hirden är inte längre en hop av vilda slagskämpar som förr. Jag vill
  göra den till ett brödraskap av kungsmän och ädla rådgivare. Därvidlag
  har jag Inges bifall.
  
  --Det kan inte ändra vår önskan.
  
  --Men er frejd, er börd? ropade jarlen med skärpt röst. Konungen är noga
  med sådant.
  
  --Det är du, jarl, som är sträng med börden och vill lära Inge att också
  vara det, svarade Julia storleende. Präktigare kläder och rustningar än
  dessa båda mäns har ingen av dina egna förfäder burit. Se, två tjocka
  guldringar har den ena på bältet!
  
  --Vi heta Ingemund och Hallsten, sade Hallsten, ty det var han, som hela
  tiden hade talat. Vår far var en rik odalman, och vi mena, att mer
  behöver du inte veta, Inge. Vi äro väringar, som fått lära utländsk sed
  och kunna giva dig många nya råd. Vi ha egna rustningar, och dessutom ha
  vi med oss många pärlor och stenar till sadel och remtyg. Jag har också
  i mantelsäcken flera små blåsor med den röda färg, som grekerna lägga på
  sina hästars hovar och som är fägnesam för ögat. Och gäller det, offra
  vi livet för dig, Inge!
  
  --Mig är det ganska likgiltigt om du vill giva dem hirdvist, Inge, sade
  jarlen. Men hirden är längesedan övertalig. Och du har femton svenner,
  som bära dina facklor, och tjugu, som betjäna dig vid bordet och sängen.
  Det är svårt att hitta sovställen åt så många.
  
  --Alla vilja följa mig, det är hemligheten, svarade Inge. Och jag vill
  ha övertaligt följe.
  
  I detsamma gol hanen till midnatt. Borden blevo hastigt avröjda och
  hornen togos bort. I stället buro husprästerna in ett altare. Runt om
  satte de alla de brinnande ljusen. Rökelsekaren svängde, och bönerna och
  sångerna begynte. Julia stod kvar i högsätet och plockade på sina
  söljor, men framför altaret knäböjde Inge, den storväxte och höftbrede.
  
  Ulva hade smugit sig fram bakom Folkesönerna.
  
  --Det är inte så mycket honom själv, som jag fruktar, viskade hon. Det
  är hans många ljus och den blida sången, som göra mig vek i hjärtat.
  Och ännu vet jag ingenting om, vart de förde min far!
  
  Inge märkte henne och ropade:
  
  --Ulva, min syster, kom hit in och lär dig att bedja med oss, ty
  förvisso är du en av de kallade.
  
  Då han såg, att hon ändå drog sig undan och försvann ute i mörkret,
  skakade han leende på huvudet och föll strax in i sången igen.
  
  Folkesönerna hade dock hunnit att en stund betrakta henne, medan hon
  stod kvar bredvid dem i det klara ljusskenet.
  
  --Hon är något lik Holmdis, fast hon inte har samma hårda ögon, sade
  Hallsten. Man känner igen Ulvungarna på den raka ryggen. Nyss ute i
  mörkret, när jag hörde hennes nästan barnsliga svar, föreföll hon mig
  helt ung. Först då hon kom fram i ljusskenet, såg jag att hon inte
  längre var det. Det är tydligt, att hon har levat här med sin far
  alldeles avstängd från andra människor. Under alla omständigheter är hon
  Holmdis' syster. Därför kan hon förlita sig på oss, och du skall sedan
  gå till henne, Ingemund, och tala med henne. Jag är för bedrövad, och
  det kostade mig stor möda att nyss slå bort alla sorger.
  
  När den sista sången var sjungen, påtog Inge en hjälm med upprätta
  hökvingar och satte sig på en stol framför altaret. Omkring honom stod
  hela hirden. Det var unga och mannavulna kämpar, lystnare att falla med
  ära än att leva och vana vid det milda suset av medgångens
  sommarvindar.
  
  --Vi äro ännu heta och yra i huvudet efter mjödet, sade han, men jag
  frågar er: bifalla ni, att de båda främlingarna upptagas i ert
  brödraskap, bara därför att de äro orädda och tro på lyckan?
  
  --När fick du någonsin ett nej, Inge? svarade hirden.
  
  Folkesönerna gingo då fram och knäböjde för honom. Han gav dem var sitt
  svärd med silverfäste, och vardera svärdet fick ett särskilt namn. Sedan
  sjöngo prästerna välsignelsen över de nya hirdmännen, och med fingrarna
  på svärdskorset svuro de att följa konungen i liv och död.
  
  --Blir du fördriven från makten, lovade Ingemund, skola vi aldrig
  fullmätta resa oss från ett bord, aldrig fullsövda från en bädd, innan
  vi åter fått höja dig på sköldarna.
  
  Inge omfamnade och kysste dem och befallde att ljusen skulle släckas.
  
  --Vem var det, som suckade så djupt? frågade han plötsligt. Nej, vänta
  med att blåsa ut ljusen! Jag hörde, att det var någon, som suckade.
  
  --Det är inte bruk att sucka i konung Inges sal, svarade en röst
  nedifrån dörren.
  
  --Är det du, svåger? Det var en förnäm och sällsynt gäst. Jag har ju
  inte sett dig sedan vid kungavalet, och då var det nära, att du talat
  mig från både stol och rike. Det var din rättighet då, Sven, och jag är
  dig inte gramse. Hade inte jarlen visat fram de tunga kornaxen från
  Västergötland, där man offrar åt Kristus, så vet jag knappt, var jag
  sutte nu. När kom du till gården?
  
  --Nyss under din mässa.
  
  --Var det du, som suckade? Varför står du så ensam nere vid dörren?
  
  --Jag väntar.
  
  --Mina sändemän träffade dig då på havet, och du följde dem?
  
  --Mitt folk följde dem, och när folket går, får hövdingen gå bakefter.
  
  --Ännu har jag icke träffat ditt folk.
  
  --Jag ser, att mina två bästa män redan hunnit före mig hit, fast de
  färdats till fots och jag till häst. Så brått hade de, och det är gott
  och hårt väglag. Det är ont om snö på vägarna i år. Har du tänkt på
  skörden, Inge?
  
  --Det finns ett ordstäv, Sven: När Inge går på jakt, får bonden kornet
  lagt--och därmed mena de, att då faller inte något regn.
  
  --Då skall du sluta att gå på jakt mer under vintern, Inge, så att det
  får snöga. Det behövs mycket, mycket snö. Det behövs snö, som tyr en
  reslig man som du ända till midjan. Det behövs hela drivor av snö...
  annars blir det missväxt.
  
  --Jag minns från gammalt, Sven, att du är en klen spåman. Men var
  välkommen i mitt följe, och sök dig nu ett varmt och mjukt sovställe.
  
  --Du skall akta dig för din jarl, Inge. Din kvinna har rätt.
  
  --Som du ser, står han här bredvid mig och hör själv vart ord.
  
  --Och därför upprepar jag ännu en gång: du skall akta dig för din jarl.
  Han har förbjudit bönderna att äta hästkött. Vad skola de då leva på?
  Det hästköttet kan bli dig en dyr stek.
  
  --Så är det, mumlade Julia.
  
  Vänlig och blid som en stark och segersäll man räckte Inge båda sina
  händer åt dem, som stodo närmast, utan att varken hota eller tvista. Det
  var hela hans svar. Sedan begynte han att kasta av sig kläder och
  brynja.
  
  --Glöm inte min jaktkost, Julia, sade han. I morgon stiger jag upp
  tidigt. Ett kluvet bröd med lingon är det bästa jag vet.
  
  --De sötade lingonen stå i skämman, svarade hon. Jag skall i god tid gå
  ut i stallet och stoppa brödet i din sadelpåse, alldeles som jag gjorde
  i dag.
  
  Inge föraktade att omgiva sig med nattvakt. Till och med i härnad sov
  han framför fienden med öppen dörr. Hirdmännen begåvo sig därför
  småningom ut och uppletade sina sovställen på skullar och loft. De
  yngsta prästerna och prästtjänarna följde jarlen genom mörkret och
  omringade honom hövligt viskande, men han sköt dem ifrån sig.
  
  --Nej, nej, sade han, jag vill inte höra därom. Jag ligger redan på
  loftet och sover. Min hand får inte vara med om något sådant, jag är
  inte bara Inges tignarman utan också hans vän, och han har gjort allt
  för mig, tagit mig upp ur intet och rustat mig med sitt svärd.
  
  Hans steg dogo bort på den isfrusna gårdsvallen och det blev rykigt och
  mörkt i salen, ty svennerna spottade på fingrarna och nöpo om
  ljuslågorna. För att få något lyse, plockade de ned de utbrända
  facklorna från väggen och kastade dem på härden. Där flammade de upp för
  en kort stund.
  
  Julia och Julitta höllo på att bädda Ulv Ulvssons stora lucksäng med
  åkläde och fällar. De viskade med varann och skrattade kvävt.
  
  --Du skall inte lägga någon dyna på Inges sida, sade Julia. Han vill
  ligga lågt. Jag är så sömnig. Om jag finge vrida nacken av hanen där i
  buren tills i morgon!
  
  --Jag tänker, att jarlen och husprästerna ändå hata dig tillräckligt
  förut. De äro rädda för din makt över Inge. Men du kunde vara
  försiktigare med jarlen.
  
  --Utmanar han inte mig beständigt? Talar han inte jämt om börd? Men jag
  har ingen börd. Och han själv?
  
  Sven stod kvar i dörren och såg på stjärnorna. Han vände sig om och kom
  fram till lucksängen. Han tog henne om armen och lyfte upp den.
  
  --Vitt och lent skinn, sade han. Det höves Inges käresta. Men kan du
  verkligen sova lugnt, Julia? Märker du inte, att i år äro stjärnorna
  aldrig ulliga och mjuka? Det finns ingen snö i luften. Och de åkrar, som
  blivit sådda, äro lika gröna som på hösten. Jag säger dig, det blir
  barvinter.
  
  Han gick ifrån henne igen för att taga rätt på ett liggställe. Ute på
  gården stodo några karlar och flådde en björn, som Inge hade fällt. De
  visade honom, att det fanns ett märke i pannan efter ett hammarslag, men
  varken något hål efter spjut eller pil, och de prisade Inge som den
  störste jägaren i Norden. När de hade dragit av huden, togo de den över
  en stång och följde med Sven för att visa honom till det bästa loftet.
  
  På det sättet spridde sig männen i olika nattlag och somnade snart, ty
  för halmens skull vågade de inte bära in något lyse.
  
  Bryggstugan var det enda ställe, där det ännu brann eld. Bönderna och
  Ulv Ulvsson hade till Inges mottagande berett ett präktigt mjöd, och
  karet var mycket stort. Det var sed efter stora dryckesgillen, att
  kvinnorna om natten skulle samlas och skumma bort fradgan och det smolk,
  som vid den flitiga mjödhämtningen råkat att samla sig på ytan. Ulva
  gick mitt ute i karet, bredskuldrad och hög som en jättinna, med
  kjorteln uppfäst över knät och en halmkrans på det utslagna håret. Med
  en slev öste hon upp de små kringseglande tapparna av skum. Runt omkring
  stodo de andra kvinnorna med facklor och sjöngo en mörk sång till det
  heliga mjödet, livsdrycken, som bubblade av hemligheter och som själva
  gudarna hämtat från underjorden. För var gång hon böjde sig ned över den
  svarta källan, som speglade henne, uttalade hon en besvärjelse. Hon sköt
  undan kryddpåsarna, som halvsjunkna simmade framför sleven, men deras
  lukt var så stark, att den minde henne om en het midsommardag, och hon
  blev alldeles yr.
  
  Skummet uppsamlades i en stäva åt bockarna för att fägna hammarguden,
  trälarnas och herdarnas hjälpare. Hammarsmärket var inbränt på stävans
  skaft, och innan hon tog över det, kysste hon det. Stundom räckte hon
  också en fylld slev åt de män, som ännu voro vakna och hade satt sig i
  dörren för att se på. Var och en, som blev bjuden en sådan gåva, var
  dock skyldig att först berätta någon saga, innan han fick läska sig.
  
  Ingemund hade satt sig bland åskådarna, där han snart blev igenkänd på
  sina blixtrande väringekläder. Med kloka och beräknande tankar granskade
  han Ulva, och hon tycktes honom ganska frid och ståtlig, fast hon inte
  längre var i sin första ungdom. Han hade ju vetat, att Holmdis måste ha
  varit ännu äldre, om hon ännu levat. Då turen kom till honom och han
  just mottog jättesleven på alla tio fingrarna för att icke spilla, blev
  den oväntat fattad av andra händer. Några ansikten sträckte sig in genom
  dörren, ohyggligt blåbleka som Leikins pestandar, och drucko häftigt och
  törstigt i hans ställe.
  
  --Ni skall tacka oss sedan, men nu måste vi styrka oss, stammade de, och
  han lät dem få som de ville.
  
  När de återigen hade rusat bort, sade han:
  
  --Dessa prästtjänare ha något i sinnet, efter de smyga omkring utan att
  lägga sig till sömns. Nyss i salen märkte jag nog, hur hotfullt de
  stirrade mot högsätet. Inte heller har det undgått mig, att gårdshunden
  blivit instängd. Och i stallet bultar det, som när någon skaftar en yxa.
  
  --Vem skulle våga ett nidverk i den gård, där Inge sover? frågade Ulva
  och såg upp. Allt detta finner du bara på för att locka bort våra tankar
  och slippa berätta någon saga. Du kan ingen!
  
  --Till hälften må det vara sant, vad du säger, Ulva. Jag är ingen
  kringvandrande skald.
  
  --Då skall du få dricka först, innan du begynner, så blir din tunga
  löst.
  
  Hon bjöd honom ännu en gång av mjödet. Det tycktes honom, att honungen i
  den jästa saften ännu susade och surrade av skogsbin. Då han druckit
  hälften, sade han:
  
  --Jag kan bara en saga, men låt mig slippa att berätta den ännu.
  
  --Vet du då inte, att du skulle bli utskrattad, om du efter en så ädel
  gåva försökte att undandraga dig gammal god sed.
  
  --Min saga har det felet, att jag inte kan slutet på den.
  
  --Ett slut skola vi nog hjälpa dig att grunda ut, bara vi få början.
  
  --Må då alla noga höra på, sade han och tömde vad som var kvar. Efteråt
  skola ni säga mig, vilken av mina båda hjältar som bäst liknar en
  kvinna. För länge sedan levde två bröder, som voro så avundsamma på
  varann och så goda vänner, att vad den ena önskade sig, det begärde
  genast också den andra. Förlorade de en kvinna, som de båda trott sig
  bundna vid, dröjde det inte länge, innan de lika enigt begynte talas
  vid om en annan. De kommo därför överens om att i tid förse sig med det,
  som kunde behövas till en broderlig tävlan vid ett brudköp. Den ena var
  en vettvill våghals. Han klättrade upp på en brant havsklippa och
  hämtade ned två förrostade järnringar, som Olov Tryggvesson fordom hade
  hängt där under en av sina färder. Den andra, som var klokare och
  allvarligare, betänkte däremot, att det med åren kan behövas många
  kittlar på härden i en stor gård. Därför sparde han försakande och
  troget allt guld, som han kom över, och smälte sedan ihop det till två
  tjocka ringar. Svara mig nu, Ulva: vilken av de båda männen skulle du ha
  valt, om de kommit till dig?
  
  Hon var så yr i huvudet, att hon först icke förstod honom. Han måste
  berätta om hela sagan på nytt, men då började de kringstående kvinnorna
  att ropa. Några lovade bestämt, att de skulle ha tagit den, som hade de
  oförlikneligt kostbara järnringarna, och andra, att de skulle ha äktat
  den, som förtänksamt kom till fästningastämman med guldet.
  
  --Och Ulv Ulvsson? frågade Ingemund. Vem månne han hade valt?
  
  --Jag tror, svarade Ulva och besinnade sig en stund, att mig hade
  järnringarna likat bäst, men att han skulle ha sagt: du skall också se
  litet till anletet och ögonen, dotter.
  
  Nu gåvo sig de andra till att svänga med facklorna och sorla och
  skratta.
  
  --Ulva, Ulva! ropade de. Du skyller på din far. Har du i afton redan
  sett så mycket till anletet och ögonen, att du inte märkte järnringarna
  på bältet? Då hade vi skarpare syn. Nyfikna och undrande upptäckte vi
  nog, att det fanns både järnringar och guldringar i salen.
  
  Hon såg oskyldigt och frågande från den ena till den andra, ännu rödögd
  efter all den gråt, som hade kvalt henne. Hon var den enda, som ej var
  sinnad att glamma, och Ingemund reste sig och gav tillbaka mjödsleven.
  
  --En god natt, Ulva, sade han strävt och bittert. Jag har nu berättat
  dig den enda saga, som jag lärt mig, och jag får tänka på slutet, när
  jag kommer i halmen. Det är tid, att jag tar männen med mig. Jag önskar,
  att det väl vore morgon och att jag såge Inge rida på jakt med sitt
  lingonbröd i sadelpåsen.
  
  När kvinnorna blevo ensamma, fortsatte de att sjunga och skumma mjödet.
  De hade fått mycket att tala om och bry varandra med, och deras rop och
  skratt hördes länge i natten. Vad det led, släckte de dock facklorna och
  begåvo sig under fortsatt lek upp på loftet, som sträckte sig över halva
  bryggstugan. De drogo igen porten bakom sig med en hård skräll, som kom
  många att vakna och ett ögonblick vända sig. Flera gånger tappade de
  bommen, innan de fingo upp den och hittade öglan för haken.
  
  Den instängda hunden hov upp ett klagande skall från en av de bortersta
  bodarna. Sedan blev allt tyst och stilla, och det var då mycket sent.
  
  Inge sov tungt och Julitta sov på bänken ett stycke därifrån, men Julia
  satt upprätt i sängen bredvid honom och såg på de vassa stjärnorna.
  Svens ord höllo henne envist vaken. Hon visste, att man trodde honom ha
  falskt i sinnet och kallade honom en dålig spåman, men någon gång kunde
  också han råka att spå rätt. Till sist blygdes hon över att tvivla på
  Inges lycka och ämnade just lägga sig ned igen på dynan, men då såg hon,
  att någon kom till dörren och vinkade.
  
  Hon tordes icke fråga, vad han ville, ty Inge var sträng om sin nattsömn
  och hon fruktade att väcka honom. Därför band hon om sig hans fagerblå
  mantel och gick barfota till dörren.
  
  Hon igenkände, att det var den unge djäkne, som så övermodigt hade talat
  mot henne nyss under samdrickan. Han lade fingret på munnen och pekade
  på lucksängen. Hon nickade för att visa, att hon gillade hans omtanke,
  och följde honom en smula villrådigt ännu längre ut i mörkret. Hon såg
  då, att där stod en hel ring av halvvuxna prästtjänare, och hon ville
  stanna.
  
  --Vi måste en gång tala ut med dig, Julia, viskade djäknen, men är du
  inte modig nog att gå med längre bort, så vaknar Inge.
  
  --Modig! svarade hon med ett kast på huvudet och fortsatte att gå framåt
  ännu ett stycke. I den gård, där konungen sover, är ingen rädd. Jag
  borde bara ha tänkt på att taga med mig ett vapen.
  
  --Vi hörde Svens mörka varningar både till dig och de andra, och denna
  gång spår han sant, Julia. Odalmännen frukta hårda tider, och då tarvas
  den man, som är den rådigaste och arbetsammaste i landet. Det är jarlen.
  Härom var det vi ville tala med dig.
  
  Hon blev uppmärksammare, men också trotsigare, och begynte lyssna med
  återhållen andedräkt. De voro nu nästan framme vid stalldörren, som stod
  öppen. En brinnande kådsticka var insatt mellan dörren och stolpen.
  
  Den unge prästen böjde sig intill henne och sade:
  
  --Människorna voro för svaga att tjäna Gud, då togo de sig konungar för
  att bekämpa honom. De skapade dem av sitt eget kött och sin egen synd,
  men gjorde dem tillika stolta och fria, så att de inte själva kunde
  tjäna dem utan daglig förnedring. De lärde konungarna att ockra med
  deras svagheter och knyta förbund med deras sämsta drifter, och endast
  därigenom kunde konungarna härska.
  
  --Och det säger du mig om Inge!
  
  --I konung Inge finns ämne till en bättre dag, och därför behöver han i
  tid en varning, som sent kan glömmas. Det duger inte, att han längre
  släpar med sig en kvinna som du. Du var solen och fröjden, men korset
  skall släcka dig. Må det nu ske--för kyrkans skull och för Inges skull,
  amen!
  
  Innan hon fick tid att svara, blev hon kullkastad över stalltröskeln,
  och ett snabbt yxhugg skilde kroppen från huvudet, som ännu rynkade
  pannan i rasande vrede.
  
  --Nu ligger vägen öppen och rak, och jarlen är den mäktigaste både här
  och nordanskogs! sade han och lyfte upp huvudet och kysste det på båda
  ögonen. Och nu kysser jag Inges kvinna. Hur ofta har jag inte med
  kärleksplågor sett på de frida ögonen!
  
  Han bar in huvudet i stallet, där Inges jaktsadel hängde över spiltan.
  
  --Detta skall i morgon bli Inges jaktkost, när han sitter i skogen, sade
  han och släppte huvudet i sadelpåsen. Stora friska lingonfläckar slå
  redan upp utanpå tyget.
  
  
  
  
  13.
  
  
  Det rådde svår missväxt under tre år, och när det led mot det fjärde,
  blev det åter barvinter. Kärr och sjöar lågo frusna och hårda som hällar
  och kunde befaras av både ryttare och vagnar. Då kom oron över Folke
  Filbyter och han kunde icke längre sitta overksam på härdkanten.
  
  Han tog sin träl med sig och red ut för att på nytt fortsätta sitt
  aldrig uppgivna sökande. Liksom förr blev han väl mottagen både av
  stigmännen vid eldarna och hos bönderna, och de gingo fram och visade
  honom sina händer.
  
  --Du skall rida till freyblotet i Uppsala, sade de. Där är i år mycket
  folk församlat från olika trakter.
  
  Goda vägar voro sträckvis upplagda av odalmännen och kantade med
  rundstenar, men många hus voro stängda inifrån, och där blotades hemligt
  i nödens timme till de gamla växtgudarna. Det var ödsligt och tyst och
  allt djurliv tycktes försvunnet. Han red hela tiden uppåt mot
  nordmörkret, och det stod som en svart klippvägg bortom granarna.
  
  Efter en mycket lång färd kom han slutligen till en hed. Från de
  kringströdda gårdarna hördes skriket av svin, som kvinnorna höllo på
  att slakta. Tung rök steg långt borta, och en lukt av bränt mötte honom
  med vinden.
  
  --Detta måste vara svearnas land, sade han, där valor och besvärjare
  utan uppehåll fylla offerbollarna med blod. Svearna kunna icke leva utan
  att offra och tro. Här mister du din tunga, träl, om du inte titt
  inblandar gudarnas namn i ditt tal.
  
  Men trälen greps av vördnad inför de heliga ställena och kastade sig ned
  i den rimfrusna ljungen.
  
  --Olycklig är du, husbonde, olyckligast av alla i min hembygd, men
  dubbelt olycklig är du därför att du inte nu kan dela min glädje.
  
  En stuga låg utmed vägen, och dörren var öppen. En bänk, som ännu var
  röd efter den föregående dagens slakt, stod uppställd mot väggen. Svarta
  kakor, bakade av mjöl och blod, hängde ännu sedan julen på en stång i
  taket bredvid en öppnad svinkropp.
  
  Bonden höll på att kläda sig i tingsdräkt med brynja och sköld. Det
  syntes, att han fann behag i kvinnor, ty hela stugan var full av både
  unga och gamla trälinnor, och en särskild bur på stolpar var uppförd åt
  dem vid ena gavelväggen. Där knuffades de med varann för att få se på
  den obekante ryttaren, som med sin järnhatt och sin stolsliknande sadel
  föreföll dem underlig.
  
  --Vem är den tjocke mannen? frågade de. Fettet hänger ut kring halsen på
  honom i rynkiga påsar, och ändå är han fattigt klädd. Är det en
  västgöte?
  
  --Västgötarna ha långa näsor och smala händer, svarade bonden. Och de
  kunna inte höra en silversked falla i golvet utan att kvickt sticka
  fingrarna under bordet. Ve oss svear, som blivit så svaga, att vi nu
  taga konungar från deras land!
  
  --Och ni svear, sade Folke Filbyter, ni kunna inte höra en galt grymta
  utan att genast ränna kniven i honom. Därpå känner man igen er. Jag
  rider omkring och söker en försvunnen son, och jag är från mjölnarnas
  och stigmännens bygd sunnanskogs. Där letade ni er ännu aldrig några
  konungar.
  
  --Hur skulle det sluta, om till och med östgötarna trodde sig goda nog
  att bli konungar i Svitjod! En östgöte stannar alltid vid stugdörren för
  att lukta, vad det är för bröd som bakas. Därpå känner man igen honom.
  Nej, främling, er frukta vi inte. Var därför välkommen och låt oss hålla
  frid!
  
  Bonden var mest vän med den allra äldsta av kvinnorna, och då han hade
  ansat sitt skägg med kammen, räckte han henne den. Fägnande sig åt hans
  ståtlighet, stod hon bakom honom och kammade ut hans hår, som räckte
  honom ända ned på ryggen.
  
  --Skall du till Uppsala, ryttare, så få vi samma väg, sade han och såg
  ut genom dörren.
  
  Ringarna klingade i brynjan, och han nöp skämtsamt om kvinnans
  skrynkliga haka.
  
  --Men var äro barnen, du gamla? frågade han. De bruka ju den här dagen
  annars hänga så nyfiket på tröskeln.
  
  Hon gick omkring i det djupa enriset och bar långsamt undan tvättfatet
  och hakade upp saxen och kammen på väggen. Sedan steg hon upp på en pall
  och tog ned fem nackade och hårdfrusna hönor.
  
  --Barnen hade fått annat att tänka på, men nu hör jag, att de komma,
  svarade hon. Du sov tungt i natt och vaknade sent, och vi kvinnor
  menade, att tids nog skulle du få harmen att höra en lögn. En stund
  ville jag ju också på gammalt vis i ro få glädja mig åt din härlighet.
  Här har du nu hönorna till skattegåva åt konung Inge. Få se om han
  håller till godo därmed, men säg honom du, att det inte är ditt fel, att
  du i år inte fått nog spannmål. Dålig skörd följer dålig konung.
  
  En flock vettskrämda och stirrande barn kommo inspringande och klängde
  sig om hans liv, under det att han höll på att binda fast hönorna vid
  bältet.
  
  --Far, far! ropade barnen om varann. Nu brinner den heliga lunden vid
  Uppsala hov!
  
  Han sköt dem ifrån sig för att gå ut till Folke Filbyter.
  
  --Vem har intalat er en sådan dårskap?
  
  --Tingsmän, handlingsmän, alla, som fara förbi, berätta därom, och vill
  du gå upp med oss på kullen, kan du själv se röken.
  
  --Det är inte sant, det kan inte vara sant. Barn, ni få aldrig mer komma
  till mig med en sådan lögn.
  
  Han steg förtörnad ur stugan och begynte att gå bredvid den ridande.
  
  --Låt mig få hålla vid din sadel, ryttare, så komma vi fortare framåt.
  Vägen är lång och hal. Ett tomt munväder har skrämt barnen, och det är
  ingenting att höra på. Vad skulle det bli av deras tro, om de märkte att
  man lyssnade till sådant! Varken yxa eller eld biter på den lunden. Där
  står det heliga trädet, som grönskar både vinter och vår och dricker med
  sina rötter ur Mimers underjordiska källa. Du kan tro mig, främling,
  ifall du inte själv förr varit här! På den tiden, när jag sprang omkring
  liten och barfota som nu mina egna barn, var det trädet fullt av bleka
  frukter. Det var människokroppar, som blottärnorna så länge sänkt och
  tvättat i källan, att de till sist blivit alldeles vita och nästan
  tycktes genomskinliga. Vi kallade det att offra trälar i konungens
  ställe och blidkade därmed gudarna, ty deras är landet. På den tiden
  gåvo de också rika skördar, men nu vill knappt den fattigaste bjugg gå
  till. Därför ha vi också stämt Inge att möta oss vid freyblotet och stå
  till ansvar. Ryttare, du är gammal och färdas tungt och långsamt. Rid
  fortare, fortare! Om jag håller om mitt svärd, kan jag springa. Skulle
  lunden vid Uppsala brinna? Nej, ryttare. Ett sådant dåd våga ändå inte
  de kristna. När den lunden susade, var han vårt bröst, som andades. När
  han blommade, var han vårt hjärta. Intet rum var heligare i Norden.
  
  Läderskölden och hönorna smällde mot hans knän, under det han sprang,
  och då hästen blev för långsam, slog han honom över länden.
  
  De voro snart mitt ute på den rimmade heden. Från alla håll kommo
  tingsklädda odalmän med höns och gäss, skinkor och fårkroppar, men de
  sedvanliga fororna av spannmål syntes ingenting av. De ropade till
  varann om vad de nyss under natten sett från sina gårdar, då eldskenet i
  en blink hade stigit bakom kungshögarna. Nu lågo de största ättehögarna
  som bergskullar långt borta på heden, och bredvid dem lyste morgonen på
  det klippfasta gudahovet. Stenblocken i väggarna voro ömsom runda, ömsom
  långa och alla av olika färg. Några blänkte svarta, än flera gröna, men
  de största glindrade i rött liksom bestänkta med ett blod, som aldrig
  kunde torka. Den rykande lunden stod kolnad och förbränd. Allt syntes
  tydligt och väl redan på stort avstånd under den klara vinterhimmelen i
  Göje månad.
  
  --Mina egna ögon kunna inte ljuga, jämrade bonden och höll springande
  ännu fastare i sadelgjorden. Jag måste tro det. Men drotthuset, det står
  obränt. Där har du haft en god sömn, konung Inge. Och vår gärd skola vi
  lägga vid porten, såsom det är landslag, men kom sedan ut, konung Inge.
  I tre dygn ha vi bönder nu hållit vetslor för dig, och din hird lär nog
  ha försökt att få se botten i mjödkaret. Men i dag är det du, som får
  släppa till--i nödfall skinnet. Kom ut på tingshögen, konung Inge, innan
  blotet begynner. Där skall du få höra bondelåt!
  
  På tingshögen stod redan konungens stol på en matta, och en vid rundel
  omkring högen var hägnad med hasselstavar och blå band. Böndernas
  förtroendemän stodo närmast högen, bakom dem två män och bakom dem tre,
  och så fortsatte det i allt vidare omkrets. Vart hundare förde sitt
  tecken på en stång. Nedanför denna var en pall, från vilken ropmännen
  skulle upprepa vad som sades på högen, så att det kunde höras även av de
  allra bortersta. Oupphörligt växte mängden med huvud vid huvud. Nyss
  voro de knappt mer än några tjugutal, men hastigt blevo de att räkna i
  tusenden. Också på de andra högarna stodo männen tätt som buskar i
  enskog. Fjedrundalands och Attundalands tecken restes. Bönderna från
  Tiundaland kommo tågande över sandåsen i fylke med lagmannen i spetsen.
  Sedan de alla hade nedlagt sina skattegåvor framför drotthuset, bröto de
  sig in i folkförsamlingen som en kil, och deras lagman steg upp på högen
  ovanför alla andra.
  
  En särskild inhägnad var uppsatt för främlingarna och sändemännen från
  avlägsnare bygder, och där steg Folke Filbyter av hästen. Trälen måste
  hjälpa honom, ty han var lutad och trött, och likt många av de äldsta
  satte han sig på marken.
  
  Trälen ledde bort hästen till den långa bom, där de ridande hade att
  binda sina gångare. Marknadsbodarna utmed tingsvägen voro ännu stängda
  och lekplatserna stodo tomma. Ej heller syntes några kvinnor eller barn,
  och fast så många människor voro samlade, hördes tydligt hela tiden
  blotprästernas sång inne från gudahovet.
  
  Medan skaran från Tiundaland ännu höll på att ordna sig, uppsteg Inges
  jarl till kungsstolen, följd av sitt husfolk.
  
  Nog bar han ännu samma släta kåpa som i Ulv Ulvssons gård och blåsten
  kastade omkring det rödaktiga håret på sidorna om huvan, men hans uppsyn
  var trygg och utan svårmod. Trött på allriksgatans gästabud och
  vapenlekar, stod han åter inför faran, full av verksamhet. Arbete,
  arbete dag och natt, det var hans lust och hälsa och hans enda begär,
  och det tryckte sin prägel på hans minsta rörelser. Bredvid sig på
  bänken hade han en trälåda med pergamentrullar och runkavlar, och han
  var helt och hållet upptagen av att granska dem. Han vecklade ut
  pergamenten, genomögnade dem och ritade här och var med nageln ett märke
  i kanten för att, om det gällde, hastigt kunna hitta den betydelsefulla
  raden. Det var honom påtagligen likgiltigt, om han hade åskådare eller
  ej, om det stod fem tusen människor omkring honom eller bara fem. Hans
  sätt var varken högmodigt eller förläget, och fullständigt hängiven sina
  ämbetsåligganden tycktes han icke ens märka folkets hotfulla tystnad.
  
  Väckt av sin galande hane till bönestunderna vid midnatt och vid dagens
  ingång, hade konung Inge sedan fallit i djup sömn. Gång på gång bultade
  skosvennen på sänggaveln. Slutligen kom Julitta med hans tingskläder och
  lade dem över täcket. Hon böjde sig leende och tog honom i håret och
  ruskade på hans huvud.
  
  --Inge, Inge, vakna! sade hon, då hon såg, hur blytungt ögonlocken ändå
  förblevo slutna.
  
  --Är det redan bönetid igen? frågade konungen.
  
  --Nej, du är i Uppsala, Inge, och där sjungas inga mässor, men allmogen
  står färdig och väntar på dig.
  
  --Jag drömde om din syster, sade han till Julitta, som fortfarande icke
  var något annat för honom än en tjänande väninna. Det går långsamt att
  glömma henne.
  
  --När du i natt hade gått till sömns, drucko de yngsta av prästerna och
  flera av dina andra män hennes gravöl. De kallade det så. Liksom i en
  vild dröm ryckte de slutligen facklorna från väggarna och rusade ut i
  offerlunden. Där satte de eld på de höga, hemska urträden, som ännu till
  stor del voro fulla med benrangel efter upphängda djurkroppar.
  
  --Och jarlen?
  
  --Han låg i sin bädd, men han straffade dem inte. Han ser svulten och
  tunn ut, din jarl, men hans magerhet tör vara av den sorten, som slår om
  till fetma, när han en gång till sist blir mäktig och själamätt.
  
  --En starkare och ärligare vilja har aldrig tjänat mig.
  
  --Det märkes, att det bara är i sömnen, som du minns min syster.
  
  --Ja, det är mest i sömnen, svarade han och blev med ens fullt vaken.
  
  Han skyndade att kläda sig. Svennerna drogo skinnrutan från vindögat,
  och en iskall och solig morgonluft dansade in över den nyss tända
  brasan. Han hackade tänder, där han stod på björnfällen, och svennerna
  satte på honom den gyllene pannringen. Den var fodrad med en kulle av
  samma blå silke som hans mantel.
  
  --Vad jag ämnar säga bönderna, det upprepade jag för er alla redan i
  natt, och det blir stränga ord. I dag skall jag visa dem, att de ställt
  ett lejon på sina egna hjässor.
  
  Han andades i de bredfingrade handskarna för att få dem varma, innan han
  drog dem på sig, och gick sedan raskt till dörren.
  
  Nu begynte hornen spela vid drotthuset, och Inge kom utridande på en vit
  häst mellan de uppradade skattegåvorna. Han förde det uddvassa och långa
  svärdet bart, och det blixtrade som en eldstråle. Bakom honom följde
  alla hans hirdmän, ländemän, huspräster, svenner och gäster. Det var ett
  tåg, som räckte från drotthuset och ända fram till högarna. Men han
  ryggade till, när han framför sig såg så många fler bönder än någonsin
  förr vid ett freyblot. I stridstumlet inför Magnus Barfots norska
  bågskyttar hade han aldrig känt någon fruktan, men de stillastående och
  ondskefulla bondeögonen, tvungo honom att se ned till hästens hovar
  liksom för att noga styra dem över stenflisorna på vägen.
  
  --Kan Inges häst snubbla? frågade en bonde med elak stämma.
  
  Inge kände, att det var en dålig början, och han försökte att i minnet
  genomgå de stolta ord, som han ämnade tala från högen. Väl fyra eller
  sex gånger hade han kvällen förut uppräknat för hirden vad han skulle
  säga, men nu mindes han ingenting annat än ett löfte att tala länge och
  befallande. Nästan omedvetet gav han hästen en stöt med sporren och red
  i vild fart uppför högen.
  
  Det sedvanliga bifallssorlet uteblev dock alldeles. Han steg av och
  hyllades med handkyssning av jarlen, och Sven, hans svåger, fyllde honom
  hornet. Men när han skulle dricka allmogen till, kvalde honom det söta
  mjödet, så att han knappt kunde taga mer än två klunkar. Kritvit satte
  han sig på stolen. Han förstod att det var lika meningslöst för honom
  att komma med maktspråk som för en skeppsbruten att hota stormvågorna.
  Väl var han konungen, men framför honom stod konungens herre: ett folk i
  vapen.
  
  Sedan lagmannen över Tiundaland utantill föreläst Uppsalalagen, begynte
  jarlen med torr röst förhandlingarna, och de flesta bönderna satte sig
  ned på marken för att vila. Knappt hunno de likväl att lägga ifrån sig
  sina vapen, innan de åter sprungo upp, ty lagmannen över Tiundaland gick
  upp ända överst på högen.
  
  Jarlen låtsade först ingenting märka, men lagmannen avbröt hans läsning
  och sade med hög röst:
  
  --Vi bönder ha icke gått den långa vägen för att höra din läskonst,
  jarl, eller bestämma om några tillfälliga påbud. Vi spörja ej heller om
  det är de kristna, som bränt vår lund, ty vad som sker i mörk natt,
  dricker gärna av mörkret och förblir dunkelt på ljus dag. Ej heller
  fråga vi, om det är sant, att du helst skulle vilja förbjuda oss bönder
  att fritt sälja och köpa på våra gårdar för att hantverkarna och de
  utländska köpkarlarna i Aros och Sigtuna skola förtjäna bättre och få
  råd att bära ännu varmare pälsar. Vi veta, att du vill förbjuda oss att
  hålla ting och bära våra vapen, att du vill tvinga oss att kalla
  hirdmännen herrar och lämna var tionde skyl åt biskoparna och påven i
  det avlägsna Rom. Hittilldags var det vi, som beskattade länderna och
  fyllde våra gårdar med deras dyrbarheter. Vi voro ett fritt bondefolk
  och hade fullt upp med boskap och goda hästar. Du lägger på oss ett
  främmande ok, och det blir icke mindre tungt, därför att det är sirat
  med många prydnader. Man skall vara ung som du för att drömma om så
  många nyheter. Vi ha icke valt dig. Du är ett vitbröd från drotthuset.
  Allmogen bakar en grövre kaka med stora sådor. Vem var din far och vem
  din mor? Några präster kalla sig dina föräldrar, därför att de lärde dig
  läsa. Många rykten viskas, men vi äro icke komna för din skull. Öppna
  dina rullar och läs konungabalken. Svearna äga att konung taga, så ock
  att vräka. Vi fråga dig, konung Inge, vill du gå från makt och rike
  eller nu genast stiga ned till oss och blota åt de gamla gudarna för god
  årsväxt?
  
  Ropmannen eftersade långsamt och noga vart ord från högen, och många
  gamla hade med sig borrade horn, som de satte i örat för att lyssna.
  
  Sven stod bakom Inges stol och följde molnbildningarna på himlen. Han
  hade icke ens brytt sig med att utbyta de urblekta vikingakläderna mot
  en tingsdräkt.
  
  --I går kväll i drotthuset, sade Inge och vände sig till honom, kunde
  jag så klart tala om allt. Du hörde det själv. Nu stå mina tankar
  stilla. Jag är dock ingen rädd man.
  
  Sven betraktade honom stelt.
  
  --Konung och svåger, svarade han. Folket frågar dig, om du är kristen.
  Jag är det ej.
  
  Då brast tungans band och Inge sprang upp. Dödsblek men konungslig stod
  han framför stolen.
  
  --Jesus Kristus, din är jag intill döden!
  
  Bönderna togo upp stenar och begynte kasta på honom. Några hade redan på
  förhand små och stora stenar med sig inknutna i manteln, men i början
  slungade de endast de mindre. En skärva träffade honom i läppen, så att
  han tuggade blod.
  
  Sven stod med skägget tryckt mot bröstet. Han bet hårt ihop ögonlocken
  och sade till Inge:
  
  --Skyarna omskapa sig och äro sig aldrig lika. Det kommer en tid för var
  och en i hans medelålder, då människorna plötsligt bli trötta på honom.
  De ha mött honom för ofta, lytt och rosat honom för ofta. Han är varken
  längre en morgonsol eller en slutad dag. Därför bli de leda vid honom.
  Svåger, du som så ofta suttit med mig vid tärningsbordet, du bör veta,
  att ena stunden är du i otur men den andra slår du sexorna. Tur och otur
  komma alltid i var sin följd liksom de svarta och de ljusare fjällen på
  tomtormen. Det lönar inte att därvidlag tala om vidskepelse. När den
  kloke är i otur, lägger han för en stund tärningarna åt sidan och
  väntar. Det är vad jag fått göra i fyra år; och nu blir det du. De
  flesta olyckor uppstå därav, att människorna inte ha tålamod att vänta
  utan vilja tvinga sig till tur, också när de äro i otur. En annan gång
  skola svearna kanske vara lika snara att ropa efter dig och dina lagar
  som i dag att stena dig. Gå du tillbaka till drotthuset och låt mig, som
  nu är i tur, få sköta tärningarna under min stund. Det är den enda
  räddningen för oss båda.
  
  --Jag trodde, att du var en av mina vänner, Sven.
  
  --Det var jag, Inge, men du skall inte begära mer, än du kan få. Var
  människa måste uppleva, att just det, som hon i sin ungdom trodde
  omöjligast, det sker. Hennes bästa vän blir den, som sviker henne
  säkrast.
  
  --Du är en slug man.
  
  --Det vitsordet förtjänar jag kanske.
  
  --Och mot mig har du varit full av svek.
  
  --Aldrig i handlingar, bara i hjärtat.
  
  Inge stod stolt kvar och försökte att krossa honom med sin blick, men
  inom honom växte en förskräckelse, som han icke längre kunde mästra. De
  trögt flygande stenarna, som blevo allt större och tyngre tycktes honom
  oemotståndligare än både spjutspetsar och pilar. Och likväl var det till
  sist icke förskräckelsen utan blygseln över den, som alldeles förvirrade
  honom.
  
  Omvärvd av hirdens sköldar begynte han springa utför högen.
  
  Stenarna smattrade klanglöst på lädersköldarna, och blödande från hela
  ansiktet, blev han den sista biten till drotthuset släpad och buren av
  sina flyende stallare och svenner.
  
  --Ofärdskonung! ropade allmogen efter honom. Barkekonung, hungerkonung!
  
  Då bullret börjat lägga sig och drotthusets portar bommats inifrån, gick
  Sven ett par steg framåt mot lagmannen över Tiundaland.
  
  --Om jag närt svek mot Inge, sade han, då var det därför, att jag aldrig
  kunde svika de gamla gudarna. Han och hans västgötar äro framsynta och
  glada, och Kristus kommer till deras kornrika gårdar på sunnanvädret.
  Annorlunda är det hos oss, vi bistra män här uppe, som gå och längta
  till horgabrudarnas dystra stjärnsånger. Härligt hade vi det förr
  samman, när vi lågo med våra skepp på havet. Själv är jag väl knappt
  annat än en vild bärsärk, men nu har jag närmsta rätten till er
  konungastol. Välj mig, och jag skall sätta mig på den, om också utan
  framtidshopp. I natt var en dålig natt, då många drömde vakna. I natt
  fanns ingen god människa, ty de, som voro goda, sovo. I natt brann den
  heliga lunden, och när eldskenet väckte mig, drömde jag också en vaken
  dröm. Jag såg valkyriorna rida över Föresvall med långt framsträckta
  händer och krokiga fingrar. Deras korpar skrapade med sina vingslag över
  min hjälm och skriade som mörkret i hålorna under Nifelhel. Deras hästar
  voro våta och blanka som likstränderna vid Amsvartners hav, deras egna
  fagra anleten bleka och tankfulla. Vem söken I? frågade jag. Och då
  svarade de: En konung. Vi söka en konung för att hämta honom till den
  sista tomma platsen på konungabänken i Freyjas ljussal. Månne det är du?
  När vi funnit honom, skola salsdörrarna för alltid falla igen.
  
  Allmogen rusade upp på högen och lyfte honom på sköldarna och ropade med
  tungsinta röster:
  
  --Hell dig, konung efter vårt sinne! Hell Blot-Sven och hans ätt!
  
  På främlingarnas inhägnad stod under tiden en gammal man, beskuggad och
  nästan gömd under sin stora kittelhatt. Mycket förstod han icke av den
  nye konungens tal. Han såg knappt hur han mottog stenkniven, medan
  offerprästerna ledde fram Inges vita häst och sänkte offerbollarna för
  att uppsamla blodet. Han hörde icke djurets rosslingar utan borrade sina
  ögon i jarlen. Det var husbonden från det vilda Folketuna.
  
  Han såg mindre på hans hårda och oföränderliga ansikte än på hans
  händer, som ännu sysslade med rullarna och lade dem till rätta med
  nästan småaktig ordentlighet. Under den allmänna förvirringen trevade
  han sig fram genom trängseln, ända till dess han slutligen kom upp på
  högen. Där grep han hårt fast om jarlens vänstra hand och höll upp den
  framför sina ögon, men det kom liksom vattenbläddror för dem, så att han
  ingenting kunde se.
  
  --Har jag blivit blind? stammade han.
  
  Jarlen, som kände sig prisgiven åt folket, gjorde intet motstånd utan
  stirrade på den rundaxlade bonden och hans tarvliga vadmal. Äntligen
  fick han besinningen åter och fattade den grå skepnaden för bröstet.
  
  --Vad vill du mig? frågade han. När Inge kommer till makten igen, tar
  jag ditt liv.
  
  --Vad jag vill dig? svarade husbonden från Folketuna, och det föreföll
  honom, att hans egen röst blev så svag, att ingen kunde höra den. Vad
  jag vill? Ja, det må du fråga. Kanske har jag något att säga dig, som
  skall betyda mer för dig än allt, vad du hört i dag, och göra dig len
  och mild. Heller också har jag inte mer att säga åt dig än åt alla de
  andra... Vad skall jag svara dig? Möt mig i hemlighet på drotthusets
  höskulle, där främlingar bruka få sova. Kom för ditt eget bästa, om jag
  också ingenting får att säga dig. Du behöver inte brådska. Jag har lärt
  mig tålamod. Liksom Sven har jag lärt mig att vänta. Men kom bara, kom
  en gång till sist!
  
  De, som stodo närmast, ville nu också gripa fatt i jarlen, men Folke
  Filbyter fick då en ömsint brådska att föra honom ned från högen. Han
  slog sina breda, fast redan något orkeslösa armar om honom för att värna
  honom, men med låtsat våld. Och högt sade han:
  
  --Gå bort härifrån, jarl! Gå till din avsatta herre. Här har du inte
  längre någon rätt att vara.
  
  Det var en list, som lyckades, ty de andra släppte då jarlen och nöjde
  sig med att välta omkull hans träask och trampa på rullarna. Ännu en
  gång stötte jarlen med en högdragen rörelse ifrån sig sin hjälpare och
  gick sedan till drotthuset.
  
  Folke Filbyter rycktes en stund med i hopen, som under dystert jubel bar
  Blot-Sven på sköldarna. Tre varv tågade mängden kring högen och
  slutligen till gudahovet. Genom dörren såg Folke Filbyter gudarnas
  beläten, som sutto i sina stallar utefter väggen, alldeles svarta om
  anletet av det blod varmed de årligen blivit bestrukna. Deras styva
  tygkläder voro behängda med dyrbara gåvor från de äldsta hövdingarna.
  Fast han tänkte på jarlen, lyssnade han ändå på offersagorna och
  drottsagorna, som bönderna berättade omkring honom, och han försökte att
  uppfånga en skymt av den hemska prakten. I Odens behandskade trähand
  satt ett rostigt och lutande spjut, och folket sade:--Det är spjutet,
  som Erik Segersäll skänkte den tankfulle dödsguden på samma dag han
  lovade sig själv åt honom.--Tor hade rött människohår och en guldblank
  halskedja. Alla harpspelare kysste den och sade:--Det är en av de
  kedjor, som Torvald Hjaltesson efter drabbningen på Föresvall fick i
  sångarlön för sitt stormande drapa.--Även trodde folket, att det
  axknippe, som hängde över Freys stol, förfärdigats av det myckna guld
  och koppar, som fordom inkastats genom ett hål i en ättehög för att köpa
  goda år. Frey själv var ute och bars kring åkrarna, men framför hans
  tomma plats var ett trint bord. Där gick hela tiden en borstig guldgalt
  i ring och nickade åt sidorna med huvudet och öppnade på trynet.
  Åkerbrukare och smeder bestänkte den med blod och sade:--Det är själva
  Gullenborste, som Sindre så konstskickligt smidde av ett
  vildsvinsskinn.--Allt av järn i gudahovet var hamrat av besegrades
  vapen, men av järn var ändå det minsta. Till och med på väggarna blänkte
  allestädes guldplåtar bakom facklorna, men taket var så nedsotat, att
  det liknade en vinternatt utan stjärnor.
  
  Blot-Sven vek upp ärmarna och tog små köttstycken efter den offrade
  hästen och gick omkring och matade gudarna. Deras munnar voro runda och
  öppna, och när köttbitarna försvunno, hördes pipet och striden av de
  möss, som voro instängda i de ihåliga belätena. Sedan doppade han
  armarna ända till armbågen i hästblodet och höjde dem med utbredda
  fingrar framför Tors och Odens anleten.
  
  Harporna begynte då att spela och blotprästerna att dansa med utkammat
  hår. På den äldsta var det bortsvett. Under den nattliga branden i
  lunden hade han kämpat med lågorna för att rädda en sista kvist från det
  heliga trädet, som ännu länge fortfor att lysa med sin grönska mitt
  genom elden. Han räckte den med en mörk besvärjelsesång till Blot-Sven,
  som ställde sig mitt i hovet vid den upphängda kitteln. Blot-Sven rörde
  om blodet och mjölet med kvisten. I en annan kittel kokade köttet. Under
  tiden satte sig de förnämsta tignarmännen efter ålder vid måltidsborden
  utmed väggarna och begynte att dricka spadet och äta av flottet och
  levern.
  
  Snart kunde det icke rymmas flera människor i hovet, utan de, som icke
  redan voro inne, måste stanna utanför tröskeln. Folke Filbyter fördes
  av trängseln mer och mer åt sidan, och slutligen blev han åter så fri,
  att han kunde bestämma över sina steg. Utan att brådska, men också utan
  att tveka, lämnade han de andra och gick till drottstallet.
  
  Hirdens hästar stodo där helt lugnt och åto ur krubborna. Van vid
  bondegöra tog han sig någorlunda lätt uppför stegen till skullen, trots
  sina år. Skullen var tom, men vid den öppna gavelluckan låg ett helt
  berg av hö, och där satte han sig, ty där var sol.
  
  Olyckan hade under de sista åren mycket förändrat hans ansikte. Det
  svällde av samma bondska bredd, men de känsligaste dragen hade blivit
  tunnare och ädlare, och de röda och skrynkliga ögonlocken hängde liksom
  förgråtna och vissna. Han blundade i solvärmen, och det yviga håret
  bredde ut sig över axlar och rygg. Kittelhatten låg i hans knä, och med
  det kullriga höet omkring sig såg han ut som en högbo, som en stund gått
  ut ur sin grav för att tina sina lemmar i det vackra vintervädret.
  
  Han undrade, om en så hög herre som jarlen verkligen på denna
  bestörtningens dag skulle klättra uppför en stallstege för att få tala
  med en obekant bonde. Det föreföll honom orimligt. Och ändå trodde han
  det fullt och fast, men det kändes lugnt, att han icke kom genast. Det
  gjorde ingenting, om han dröjde, bara han inte nu genast steg upp i sin
  glans på den dammiga skullen.
  
  --Det kom nyss liksom vattenbläddror för mina ögon, sade han, men ändå
  stod jag inte alldeles så skumögd, som jag själv trodde. Något såg jag
  ändå. Eller inbillar jag mig det bara? Varför är jag inte glad?
  
  Tunga och säkra steg klampade nere i stallet, och den gamle fruktade
  mannen började darra i lederna. Men det var endast trälar från
  gudahovet, som kommo för att utvälja ännu en häst till offring. I
  detsamma hördes en kärv röst, som ropade:
  
  --Var är du, bonde?
  
  Han förmådde icke att svara, och då han såg upp, stod jarlen redan på
  stegen i golvluckan.
  
  --Är det rädslan, som betar dig målet? frågade jarlen och gick raskt
  fram till honom.
  
  --Jag har glömt hur det känns att vara lugn, sade han långsamt. Vet du
  vad det är att ligga vaken mitt i sömnen och tänka? Vet du vad det är
  att rida från gård till gård och fråga, men aldrig få något svar? Jag
  har lidit så mycket, att nu sviker mig glädjen, till och med när han
  äntligen har rätt att komma.
  
  --Jag begriper inte ett ord, gubbe, bara det, att du med en eller annan
  bekännelse vill tigga min gunst.
  
  --Den stund du föll med din herre, blev din nåd litet värd, tänker jag.
  
  Jarlen gjorde en otålig åtbörd. Folke Filbyter såg stelt på hans hand,
  men jarlen fortfor som han börjat.
  
  --Jag skulle inte omakat mig med att gå hit, och det så brådstört, om
  det inte vore min plikt mot min herre att på en så farlig dag akta på
  det minsta. Ditt uppträdande nyss var gåtfullt och besynnerligt, och
  förmodligen har du reda på någon hemlighet, som du finner klokt att
  sälja. Låt vara, att jag inte längre har makt över dig för tillfället,
  men tala ut fort! Är det fråga om någon sammangaddning mot mitt eller
  konungens liv? Hur mycket begär du för en öppen bekännelse?
  
  --Vad jag begär för min bekännelse! Ack, det kan varken mätas eller
  vägas. Nu såg jag, nu såg jag utan blindhet. Nu läste jag i din hand...
  
  Det rynkiga ansiktet ljusnade upp, och han lyfte sina skakande armar mot
  jarlen, men de sjönko tillbaka över kittelhatten i knäet.
  
  --Du är stark och stolt, men jag tror, att du behöver mig och skall bli
  mig tacksam. Så mäktig är ingen, att han kan stå alldeles ensam. Vad jag
  begär? Ingenting, som du inte kommer att giva av dig själv. Nu står du
  på gungfly. Hörde du? Bönderna skymfade dig nyss som en vanbörding utan
  far och fädernegård. Men jag läste i din egen hand om ditt förflutna.
  Vad jag begär... Och det vill du veta?
  
  --Då läste du om arbete och försakelse. Nu börjar jag förstå. Du vill
  låtsas att vara spåkarl för att förtjäna litet på en rik man. Men mig
  bedrar du inte. Dina kläder lukta mjölk. Och ändå är du ingen riktig
  bonde. En sådan har kvinnor, som lappa hans kläder och kamma hans hår.
  Du är nedfläckad och trasig och okammad och tovig. Jag lade märke till
  dig, när jag stod och väntade på Inge. Folket skrattade åt dig och
  skämdes över dig på tinget. Snarare är du väl då en herde, som råkat att
  få fatt i någon gammal järnhuva, och med din enfald tror du, att den
  skall vara stor nog att gömma dig.
  
  --Vad jag begär? Kan du inte känna det där inne i ditt bröst, Folke? Jag
  har aldrig tänkt på att fråga om ditt namn. Alla kalla de dig bara
  jarlen och skynda sig sedan att förbanna dig. Heter du inte Folke?
  
  Jarlen svarade med en axelryckning och vände sig halvt bortåt.
  
  --Jag såg det stjärnuddiga födelsemärket i din hand, Folke, fortsatte
  den gamle. På det känner jag igen dig. Hur många gånger har jag inte
  kysst inne i den handen, då den var liten som mitt minsta finger.
  
  --Nu får det vara nog! avbröt jarlen. Har du någon hemlighet att sälja,
  eller vart vill du hän? Jag minns inte mycket från min barndom. Två
  gamla präster gåvo mig ris; det är allt, som jag vet.
  
  --Då minns jag längre än du. Jag är din döde fars far, Folke Jarl.
  
  --Det vill jag kalla dristigt sagt. En vild skogskarl, som ligger i höet
  på en stallskulle, lyfter upp armarna och säger: jag är far till
  konungens högste tignarman! Vid den heliga jungfrun, vid allt av gud och
  människor, förnuftigare kunde han bete sig, om han vore rädd om sitt
  skinn!
  
  --Du skall se, att mitt mod går längre. En avsatt konung har en avsatt
  jarl, och nu behöver du hjälp av den gamle skogskarlen på höskullen.
  
  Jarlens ansikte blodfärgades.
  
  --Är det ditt fulla allvar, att jag skall sätta tro till ditt förryckta
  påfund?
  
  --Du var alltid som mitt eget barn, Folke, efter jag inga andra hade.
  Din far dog och mina andra båda söner övergåvo mig och gingo i härnad.
  Vi skola gå ut till bönderna, min son. De känna nog Folke Filbyter, om
  de bli påminda. De känna nog den gamle mandråparen och rövaren. De hyste
  honom, när han kom på vägarna med sin ömfotade träl bakom sig. De sutto
  vid elden med honom och hörde honom sucka och jämra om sin sorg.
  
  Jarlen gick häftigt ett par varv över den tomma skullen, vars plankor
  dånade och skallrade. Till sist tvärstannade han, och han var knappt
  längre igenkännlig, i sådant uppror var hans sinne.
  
  --Detta är då, vad jag alltid fruktat och alltid gått och väntat på!
  viskade han med lam och trött röst. En dag skulle någon lycksökare stiga
  fram och göra sådana anspråk på mig som du, därför att jag ingenting vet
  om min härkomst. Nej, nej, min gode man, vad du gör, tala inte om sådant
  med bönderna.
  
  --Skall jag inte lära dem att sluta med sitt skymfande? Skall jag inte
  säga dem, att du har en far och att det är bonden på Folketuna? Vad
  menar du? Eller tror du ännu inte på vad jag berättar dig? Finns det då
  ingen ledtråd, som kan hjälpa dig? Har du aldrig ens hört talas om den
  kristne predikaren, som stal bort dig?
  
  --Predikaren?
  
  --Ja, det var en av bröderna i Skara.
  
  --Och honom såg du?
  
  --Han hette Jakob.
  
  --Jakob? Det låter som funnes det ibland ett stänk av sanning i ditt
  förmätna påstående, bonde.
  
  --Till sist fick jag honom i mitt våld, men han var bunden av en
  tysthetsed. Hur mycket jag plågade honom, ville han ingenting yppa, och
  då lät jag honom svälta ihjäl i en kedja vid väggen.
  
  --För människornas storhets skull! Nu minns jag de skrivna orden, som
  det berättades om under en dyster afton hos Ulv Ulvsson. Det var då min
  första välgörare, som låg död i kalvkloven--för människornas storhets
  skull.
  
  Jarlen vände sig åt sidan, och de hårda dragen veknade för ett
  ögonblick. Den gamle kände sig tryggare.
  
  --Inser du nu, att jag sagt dig sanningen?
  
  --Tala bara inte så högmält! Och kom ihåg, inte ett ord om saken till
  andra, ifall du vill förtjäna min nåd.
  
  Folke Filbyter böjde huvudet och plockade i höet omkring sig. Han drog
  ihop strå vid strå till stora tappar, darrhänt och famlande, och släppte
  dem åter i sär.
  
  --Du är rädd om mitt liv, Folke, din fars liv. Du är rädd, att böndernas
  vrede mot dig också skall bli mig till ofärd, helst om de börja tänka
  på mitt förflutna. Fast jag haft gård, har jag ju halvt gällt för en
  stigman. Mer skulle jag dock ha att frukta av din egen döpte konung. Men
  nu sitter han som en lake i en mjärde. Han törs inte ens skicka ut
  svennerna efter en skinka eller gås. Och när de bultade på porten, blev
  den icke öppnad, och det var därför du var så snar att gå in till mig i
  stallet. Först när det blev mörkt, vågar han kanske sig på flykten.
  Hinner du inte då med, får du gå kvar som en herrelös häst. Då kan det
  bli gott för dig att få följa mig hem och stanna under mitt låga tak, så
  länge stormen varar.
  
  --Det blir en kort stormby med solsken bakefter. Hör själv slaktdjurens
  vrål där ute och döm, om det längre kan hjälpa oss. Blot-Sven är en
  drömsjuk viking, som helst sitter i mjödbänk och lyss till harporna, och
  där skall blixten träffa honom. Jag passar inte till herrelös häst, min
  vän. För mig är det ett kval att inte arbeta, och jag skall inte vila
  förrän jag hjälpt Inge till styret igen... och inte heller då. Hur
  mycket vill du ha för att tiga med hela denna ledsamma saga?
  
  --Nyss frågade du, vad jag begärde för att yppa den. Och det förstod du
  inte utan att behöva fråga! Sonen förstod inte vad fadern i en sådan
  stund begärde i gengäld. Jag hoppades på det enda, som jag ur djupet av
  ett förkrossat sinne numer kan längta efter i livet. Och nu ber du mig
  redan att tystna igen, ja, kanske såge du helst att jag toge tillbaka
  vad jag sagt.
  
  --Du talade nyss om en kristen predikare, svarade jarlen och försökte
  att fästa en sträng blick på Folke Filbyter, men den blev i stället
  brydd och skiftande. Jag minns en gammal renlevnadsman, som ibland kom
  till mig hos prästerna i Skara och såg om mig, när jag var helt späd.
  Han hette Jakob, och jag minns honom i kärlek. Det var en god människa
  och han förmanade mig att aldrig forska efter min far utan tro och
  arbeta.
  
  --Varför dröjde han då inte hos dig?
  
  --Han talade irrlärigt och till sist förbjödo prästerna honom alldeles
  att undervisa mig. Sedan försvann han ur mitt liv, tyst och brådskande
  som jag alltid sett honom komma. Jag växte upp och Inge blev konung. Han
  behövde en jarl, som förstod sig på annat än att bära granna
  tignarkläder. Prästerna anbefallde mig--och i ett steg kom jag konungen
  närmast. Den, som skall bära en sådan medgång utan att stupa, får vara
  klok.
  
  --Och Jakob uttalade aldrig namnet Folke Filbyter?
  
  --Aldrig... som jag minns. Däremot tror jag, att jag hört det namnet
  förr, fast långt senare. Det var i Ulv Ulvssons bygd, och det var också
  här i Uppsala. Två tappra män, som varit i Miklegård med väringarna och
  där låtit döpa sig, upptogos sedan i Inges hird. De heta Ingemund och
  Hallsten. I dag ha de uppsikt över vakten vid Inges vagnar och tält där
  borta på sandåsen. Det är därför de inte heller varit synliga på tinget.
  God bondebörd är ännu hög börd här i landet, men det har viskats om, att
  deras far var en illa ansedd skogsman med ditt namn. De neka inte
  därtill, fast de bruka urskulda sig med, att han har gård. Till den
  vilja de inte återvända, sedan de tagit kristen sed. Detta drar jag mig
  nu till minnes. Ingalunda blygs jag över att komma i frändskap med så
  förslagna män, men jag måste rådgöra med dem. Sämjan mellan oss har inte
  varit den bästa, men se de, att jarlen är deras brorson, torka de kanske
  smolket ur ögat. Dina nyheter ha så plötsligt fallit över mig, antingen
  de nu äro skicklig lögn eller uppblankade med ett stoftkorn sanning, att
  jag ännu inte kan tänka fullt klart. Vi måste handla klokt, min gode
  man, och jag lovar att dra försorg om dig för dina återstående dagar,
  bara du vill tiga. För en kunglig tjänare i min ställning är det ett
  stort äventyr att plötsligt få en far.
  
  Folke Filbyter satt länge tyst och plockade i höet, förlägen och blyg
  inför sin egen avkomling. När han slutligen svarade, tyckte han att hans
  egen röst kom från någon helt annan, som han gått förbi och lämnat bakom
  sig på stort avstånd.
  
  --Ingemund och Hallsten äro då också här!... Så mycken lycka på en gång
  hade jag inte väntat att få uppleva. Du gör rätt. Gå och hämta dem. Jag
  längtar att få se dem, innan jag dör, men du skall tro mig, Folke, det
  var dig jag älskade mest. Över sådant kan ingen bestämma. Det är ju bara
  efter dig jag har sökt under alla dessa år.
  
  Jarlen stod redan till armbågarna i golvluckan.
  
  --Sitt kvar och vila dig i höet, sade han. Jag förlitar på, att du inte
  talar till någon.
  
  Folke Filbyter nickade åt honom, men då han blev ensam sade han till sig
  själv, och då kände han bättre igen sin egen röst:
  
  --Jag är inte glad. Mitt sinne har bara blivit ännu tyngre. Jag såg i
  hans hand, och han är det bortstulna barnet från Folketuna. Varför har
  jag då i en mansålders tid färdats på vägarna och letat och frågat, om
  jag inte nu kan känna mig lycklig?
  
  
  
  
  14.
  
  
  Folke Filbyter satt och blundade i solskenet och suckade, men ibland
  rycktes han till det närvarande av den bullersamma mängden utanför
  gudahovet.
  
  Ett långt bord hade blivit uppsatt ända fram mot drotthuset, och
  gudaträlarna hade mycket att sköta. De voro gåvoträlar, som av nit och
  fri lust skänkt sig åt gudarna för att betjäna dem vid de stora
  högtiderna, men som annars likt fria män sutto hemma på sin odal. Freys
  och Odens trälar buro gröna och blå kjortlar, men de, som hade givit sig
  åt Tor, voro rödklädda och måste alla ha rött hår och skägg. Det tillkom
  Odens trälar att hopvispa blodet och mjölet och i bagarstugan grädda de
  svarta blotkakorna, som voro så stora, att de räckte tvärs över bordet.
  Tors trälar satte fram den gräddstarka mjölken, i vilken folket doppade
  de styckade bröden, och Freys trälar framburo på spett de stekta
  galtarna och spädgrisarna. Det fanns också svarta trälar, men de voro
  benådade tjuvar. Bönderna spottade långa strålar efter dem och kallade
  dem korpskrämmor, ty de hade ingen annan syssla än att löpa omkring med
  kvastar och jaga undan korpar och kråkor. Likväl hoppade de feta och
  blanka fåglarna ända upp på bordet, ty de voro heliga, och vid
  livsstraff fick ingen såra dem.
  
  Nedstuckna hästar, hundar och hökar sänktes i offerkällan och blevo
  sedan fastkrokade i de kolade träden. Längre bort stodo bönderna
  flockvis kring uppsaxade kittlar eller kullkastade svin och oxar, som de
  höllo i fötterna och hjälpte varann att slakta. Detta gjorde de dock
  endast för att komma åt det ännu rykande blodet, ty själva offerdjuren
  stuckos inne i hovet, och de mesta anrättningarna voro tillredda på
  förhand. Hela den svartbrända lunden fylldes småningom av dödsskrän. På
  den frusna gräsmarken simmade alla fotspår av blod, och bordet och
  bänkarna hade märken efter blodiga fingrar.
  
  Sju och tjugu djurkroppar voro nu upphängda i träden, och asfåglarna
  skyndade sig från bordet och slaktställena för att hugga ut deras ögon.
  På en gång började då ett allmänt ropande och sjungande, liksom om
  blodlukten hade försatt de nyss så bistra och trumpna bondeskarorna i
  vildaste yrsel. Det var dock icke enbart det myckna blodet, som hade en
  sådan verkan. Det var icke heller därför att marknadsbodarna nu
  öppnades, eller därför att de pälsklädda köpmännen från Gandvik nu
  begynte sälja sina sköna trälinnor, som sutto två eller tre bakom varann
  på samma häst. Några vikingar från de närmsta skeppslagen samlade sig
  kring de barbenta ryttarinnorna, men kommo sig ännu icke för att
  överbjuda varann med höga anbud. Det var något annat, som menigheten
  redan en stund väntat på och som nu hälsades med stormlikt växande
  bifall. Tre mjödkar, väl ombäddade mot kölden med täcken och granris,
  blevo nämligen släpade på medar omkring hovet och sedan insatta i olika
  tjäll, där var och en fick fritt förse sig efter tycke. Allra sist kom
  en släde, som drogs av kvinnor och av gossar, som ännu icke vuxit till
  ynglingar. Den var täckt med päll och överst på sätet stod Freys beläte,
  berövat sina kläder och alldeles naket. Männen rusade fram och höggo och
  stucko efter guden med sina svärd. De äldsta gummorna ryckte honom
  slutligen ned på marken och piskade honom med tjocka ris, som hade
  hanefjädrar på topparna.
  
  --Hur vill du att det skall gro i den trötta och somnade jorden! ropade
  de och slogo allt ursinnigare med sina ris. Du är gammal och vintrig,
  Frey, och du måste dö för att kunna uppstå på nytt till ungdom och
  fruktsamhet!
  
  Harporna spelade, och den nyvalde konungen kom i dörren till hovet.
  Larmet saktade av, och kvinnorna lade sig ned och lyddes på guden och
  viskade, att han nu vore död. De begynte därför påkläda honom hans
  dyrbara kläder till uppståndelsen. Under tiden blevo minnena druckna,
  först för Oden till seger och välde, sedan för Tor till frihet och
  mannakraft och slutligen för Frey till grodd och gröda. När bragefullet
  därefter blev framburet, tömde Blot-Sven hornet i ett enda långt drag
  och gick fram till Frey, som nu låg på en bår, färdig att bäras tillbaka
  in i hovet för att uppstå. När han hade blodbestänkt de kringståendes
  ansikten, händer och kläder, höll han över Frey den heliga kvisten--den
  sista, som grönskade i tiden.
  
  --Jag hör världskvarnens dån i Nidarfjället, sade han. Sömnlöst mala
  jättinnorna. Jag hör tidens gång. Stötta vill jag det lutande gudahovet,
  så långt mina år räcka. Sedan väntar jag er utan ånger, bleka
  spjutbärerskor. Du har blivit vintrig och gammal, Frey, och du måste dö
  för att kunna uppstå på nytt till ungdom och fruktsamhet. Likväl funnos
  tider, då folket icke nöjde sig med att sticka efter ditt beläte med
  sina svärd utan hellre offrade sina egna konungar. Och nu vänder jag mig
  till er, svear. Av halvgjort verk blir ingenting att hoppas. Vackla vi i
  dag, blir sedan snart intet mer freyblot hållet. Där borta i drotthuset
  sitter Inge, min svåger. Ha ni mod, så hämta honom hit och låt
  blotbrudarna vässa knivarna.
  
  Han såg väntande från den ena till den andra, men de voro upptagna med
  att sticka svärden i skidorna, och molnbildningarna på himlen stodo vita
  och orörliga. Det muntra sorlet, som hade hälsat guden, var bortblåst,
  och den tillfälliga ysterheten föll som en mask från de svårmodiga
  ansiktena. Hornen och träbägarna blevo icke fyllda vid mjödkaret, och
  några kastade bort dem. Anrättningarna lämnades orörda på bordet, och
  vuxna män satte sig ned till att gråta.
  
  Handeln, som knappt ännu hade begynt, stannade alldeles av vid bodarna.
  Köpmännen från Gandvik togo sina hästar vid betslet och gömde sig undan
  med sina sköna trälinnor. Alla vände sig om mot drotthuset liksom i
  förväntan, att var stund få se Inge spränga ut med sin hird och med det
  kristna korset högt lyft i handen. Alla kände de, att den gamla tron var
  död. En förfärlig aning trängde sig in på både kvinnor och män och
  snörpte ihop deras strupar, så att de varken kunde klaga eller hota, och
  skuggorna av de kringflaxande asfåglarna gledo över deras huvud. Men
  ännu var det lugnt och stilla där borta, och hela drotthuset tycktes
  försänkt i sömn, endast befolkat av tysta löften och eder om en
  straffande hämndedag.
  
  Den bortglömde enstöringen på höskullen satt hopkrupen, men själva
  tystnaden kom honom att spritta till. Han slöt åter sina vissna ögonlock
  för det starka solljuset.
  
  --Du har blivit gammal, Frey, mumlade han till sig själv, halvt högt,
  halvt i tankar. Du har blivit gammal och vintrig, och du måste dö för
  att kunna uppstå på nytt till ungdom och fruktsamhet. Det var ord också
  till dig, du bonde från Folketuna. Jag har plöjt och samlat och fått
  fiender och hat och smälek, och nu ser jag, att allt ändå bara är en
  begynnelse. Jag trodde, att det var för min egen skull det skedde och
  att det var åt mig jag samlade, och så var det för andra. För deras
  skull var det då jag steg i land bland skären och byggde mitt Folketuna.
  Så litet har jag vetat, så litet har jag förstått. Jag trodde, att mitt
  liv var ett mjukt ler i mina händer, och så var jag själv det mjuka
  leret utan vilja. Jag har sett min egen avkomma, och jag ser den växa på
  samma sätt och föröka sig i mansålder efter mansålder; och det är
  tidens längd, som förskräcker mig. Skönare vore det, om människan levde
  en enda dag, bara en enda, men då med en guds unga hälsa, och om kvällen
  födde sitt barn och sedan försvunne. Vad hjälper mig nu den låsta kistan
  där hemma med alla de hopade skatterna? Det har inte legat för mitt
  huvud, att två upprätta timmerträn, som kallas högsätesstolpar, kunna
  skänka heder, och jag har tyckt, att min halm har varit god nog åt mig
  att sova i. Men nu ville jag ha bonader på väggarna och björnhudar på
  golvet och dukar på borden och hela huset fullt av fidlare och gigare,
  så att mina söner kunde högmodas och ropa: det är vår far! Ja, nu ville
  jag det, och nu är det för sent! Med list och sken har jag blivit lockad
  att gå som oket för vagnen, och jag är hudflängd och trött och ingen
  tackar mig. Jag ser trädet växa och förgrena sig, och själv är jag bara
  det fula och klumpiga frö, som först måste ned i mullen.
  
  Han började att sakta vagga fram och åter, och solstrålarna dansade över
  honom.
  
  --Jag visste ju, att du vid detta laget måste vara en vuxen man, Folke.
  Men i mina tankar förblev du ändå alltid ett litet spätt barn, som låg
  och diade tjurhornet. Jag har aldrig riktigt kunnat leva mig in i, hur
  det till sist verkligen skulle bli att möta dig efter så många år. Jag
  tror, att det varit bättre, om jag hittat dig vid vägen, utfattig och
  hungrig, och fått lyfta upp dig framför mig på hästen och rida hem med
  dig och bädda in dig mellan fällar och sköta dig som förr. Sedan, när
  du blev mätt och utvilad, skulle vi ha öppnat kistan och slamrat med de
  många bommarna och låsen. Jag skulle ha radat upp halskedjor och
  silvertackor och för väl hundrade gången räknat vart mynt i påsarna.
  Därefter skulle vi gått och räknat trälarna, och jag skulle ha nämnt var
  och en vid hans öknamn. Du skulle ha fått se, hur välfödda och hur varmt
  klädda de stodo allesamman. Vi skulle ha gått in i spiltorna och synat
  hästarna, och den ryktade och silkeslena boskapen skulle du då nog också
  själv blivit ivrig att få räkna. Till sist skulle vi ha följts åt ut på
  åkern, så att jag fått taga upp jorden och trycka sönder den mellan
  fingrarna och visa dig, att det är den luckraste och bästa, som kan
  finnas. Varför fick det inte bli, som jag helst önskade?
  
  Han fortsatte på det sättet att ömsom plåga och ömsom trösta sig, ibland
  tyst, ibland högt, oaktat att han redan hörde röster och klingande
  silversporrar i stallet. Det var ett sorl av ljud och ett larm, som när
  en vårflod svämmar över.
  
  Han kände igen sina avkomlingar på deras målföre, och det förundrade
  honom endast att tre ensamma män kunde åstadkomma så mycket buller. Med
  en betryckt känsla vände han sig inåt skullen. Jarlen kom först uppför
  stegen, och litet bakom honom stannade Ingemund och Hallsten i sina
  glimmande hirdrustningar.
  
  --Vad han har blivit vit och gammal! viskade genast Hallsten.
  
  --Du kan lugnt tala, sade jarlen. Vid hans år är hörseln klen. När jag
  nyss kom hit och ropade efter honom, dröjde det om en god stund, innan
  jag fick svar. Du känner då igen honom? Är du alldeles viss på din sak?
  
  --Därom kan inte råda minsta tvivel, det är vår far, insköt Ingemund
  bestämt.
  
  --Kom närmare, barn! Mina sinnen ha blivit svaga, sade Folke Filbyter,
  fast han gott kände med sig, att han både hörde och såg. Men det hade
  kommit misstro i hans själ och han ville locka dem att bli mer
  oförbehållsamma.
  
  Som de nu stodo framför honom alla tre, tyckte han dock, att han sällan
  sett ståtligare män. Det var fasta och öppna drag. Något glatt och
  ivrigt i deras later förrådde en önskan att alltid ha mycket att sköta,
  att vara med om var tävlan och beständigt vinna priset. All den
  kärnfriska och ofördärvade växtkraften i deras unga ätt, där bondeblodet
  ännu spände ådrorna, samlades hos dem i en verksamhetslust, som sov gott
  om natten och aldrig visste av trötthet. Det läste han snart i deras
  uppsyn.
  
  --Jag trodde, att det var sed också bland hirdmän att hälsa sin far,
  sade han, då de dröjde.
  
  Hallsten skyndade sig genast fram, omfladdrad av den silverstickade
  manteln, och böjde ett knä och kysste honom på händerna. Ingemund följde
  efter honom långsammare och mer betänksamt.
  
  --Och du, Folke? frågade den gamle och räckte ut sin hand.
  
  Jarlen gjorde då som de andra, och innan han fick tid att resa sig,
  tryckte Folke Filbyter hans huvud till sitt hjärta.
  
  --Har jag då äntligen fått dig tillbaka, Folke! Det blev så långt, så
  långt att rida på vägarna och söka. Men varför kommer inte nu också
  lugnet tillbaka till hjärtat? Varför går såret upp igen, så att jag på
  nytt lider lika mycket som den dagen, då du togs ifrån mig? Det växer
  och växer en sådan ångest här inne. Och ännu har du inte en enda gång
  kallat mig far?
  
  Jarlen befriade sig tämligen omilt ur hans omfamning och tog ett steg
  baklänges.
  
  --Bönderna kunde se oss, far, och det går inte an, sade han, röd om
  kinderna efter att ha stått nedböjd. Och så talar du alltid för hårt,
  far. I kungsgården får man lära sig att viska.
  
  --Det lät inte så nyss, då ni kommo. Jag fruktar inte bönderna, barn.
  Bönderna riva inte ihjäl varann. Jag har föraktat och slagit sönder
  deras gudar, men aldrig krupit för de mäktiga, och för sådant får man
  ära, när man blir till åren.
  
  --Och vilka bilder slog du sönder? frågade jarlen.
  
  --Freyjas och Kristmoderns och kanske andra. Jag räknade dem inte.
  
  Ingemund och Hallsten bytte en blick och gjorde flera gånger
  korstecknet. Jarlen log en smula och klappade den gamle på skuldran.
  
  --Nu skall du förstå oss, far, sade han förläget men med ett försök till
  förtrolig vänlighet. Vi vilja inte brista i sonlig vördnad och äro inga
  högfärdiga tokar. Vi äro bara starka och unga och vilja framåt och
  uppåt i världen. Det är friskt virke i oss, far, och det ha vi dig att
  tacka för. När har någon förr vid mina år blivit tagen till jarl! Men i
  vår ställning kan det kallas bättre att vara av okänd börd än att stamma
  från en gård, som är illa omtalad, särskilt bland de döpta. Jag har lärt
  Inge att vara noga med frejd och börd. Kyrkan i Skara var min mor och
  prästerna mina fäder. Det är därför vi bedja dig vara försiktig, så att
  bönderna och hirden ingenting få veta. I en upprörd tid som nu kunde du
  annars lätt störta dina egna barn. Vi ha nyss alla tre noga rådgjort
  härom. Det var mitt mål att taga makten från de envisa bönderna och
  samla den hos Inges hird och tignarmän. Men de äro breda herrar och
  hitta de ett fel på mig, kan någon av dem lätt få lust att draga på sig
  mina handskar.
  
  --Vet du, Folke, när du inte själv påminner mig därom, kommer jag knappt
  ihåg att du är en högt uppsatt kungstjänare. En sådan syssla står i
  dåligt rop hos oss bönder. Det är min enda glädje, att du nu är i nöd
  och behöver mig.
  
  --Du kan bara hjälpa oss på ett sätt, far. Låt gömt vara glömt. Rid hem
  igen till ditt Folketuna. Våra välsignelser skola följa dig, och vi
  skola skicka dig spannmål och kläder och allt vad du kan behöva för dina
  återstående dagar. Någon av oss skall nog också, när det blir lugnare,
  hälsa på dig i tysthet och se till, att du får det varmt och gott i
  stugan. Räck oss nu händerna igen och säg, att du är nöjd med oss. Du
  hör, att vi vilja dig väl, som det anstår söner.
  
  --Jag har inte tiggt er om någonting. Men jag förstår. Det är för min
  fattigdom och för mina trasiga kläder, som ni mest skämmas. De lukta
  mjölk, säger du, och jag har inga knäppen eller söljor.
  
  --Världen är som den är, far. Den är grym, isynnerhet när man vill uppåt
  som vi. Men för oss förblir du ju ändå vår far, och du får inte neka oss
  att giva dig litet bättre kläder efter ditt stånd. Bestämt och klart
  säger jag dig dock villkoret. Du måste tiga.
  
  Folke Filbyter fubblade med händerna i höet för att resa sig, och
  Hallsten erbjöd sig genast att stödja honom, men han sköt honom sakta
  ifrån sig. När han hade kommit upp, såg han sig en stund villrådigt
  omkring.
  
  --Jag trodde, sade han slutligen, att Ingemund och Hallsten mindes, att
  jag var man att rusta dem, när de drogo bort. Ingenting var gott nog åt
  er, mina barn. Jag unnade er det bästa. Jag kunde ha skänkt er min egen
  kjortel. Och för din skull, Folke, plöjde och sådde jag, ty gården
  skulle bli din. Den bar ju både ditt och mitt namn. Där skulle du bo med
  din avkomma och en gång tömma minnesfullet för ättefadern, som sov i
  högen under ekarna. Men nu, mina barn, nu ha ni lärt den gamle, hur han
  skall uppföra sig. Nu vet han, att han inte får taga er vid handen och
  leda er ned till folket och säga: odalmän, här se ni de återfunna
  delarna av min egen kropp och själ, här se ni mina söner. I dag är
  ingen av er lyckligare och högmodigare än jag. Här se ni Folke, som jag
  talat om och frågat efter vid var grind.--Den gamle vill er inte så
  illa. Efter ni skämmas över honom, skall han tiga.
  
  --Därför skall du ha tack, far, svarade jarlen, men Folke Filbyter
  vinkade på honom.
  
  --Kom hit, Folke, kom litet närmare. Jag har något att anförtro dig,
  Folke. Ännu har jag bara sagt hälften.
  
  --Vill du granska märket i min hand? Börjar du kanske tvivla?
  
  --Nej, du skall känna här på mitt bröst under vadmalen. Böj huvudet
  litet djupare, när du står så nära din far. Känner du, att jag har en
  kedja om halsen, och på den hänger en nyckel? Den nyckeln går till stora
  lås. Jag är rik, Folke. Jag är inte bara den rikaste odalbonden i min
  lagsaga. Jag har många gånger mer, än människor tro och ana. Jag hade
  tur, då jag låg i viking, och sedan slog jag mig på att plundra köpmän
  och andra vägfarare. Tre stora kistor har jag på Folketuna bräddfulla
  med guld och silver.
  
  Jarlen höll ett ögonblick om den varma nyckeln, och utan att se på den,
  vände han sig till de andra och sänkte rösten.
  
  --Är hans gård stor?
  
  --Han gav oss ett fullrustat skepp, svarade Hallsten och låtsades
  upptagen av att spänna på sitt bälte. Jag borde ha tänkt på det nyss, då
  vi talades vid. Hör nu, far! Det gick ju redan då rykten om, att du
  inte bara hade gods utan också guld, men inte visste jag att det var så
  mycket. Och nu har jag en känsla av, att vi äro hårda och otacksamma mot
  dig. För oss är du och förblir efter i dag vår återfunne far, antingen
  du sedan är fattig eller rik.
  
  --Hallsten har rätt, sade jarlen och blev växelvis tankspridd och skarpt
  uppmärksam. Plötsligt kastade han sitt huvud tillbaka och återfick något
  av samma handlingsfasta och frimodiga trygghet som nyss på
  tingshögen.--Men vi måste vara ärliga mot varann, far. Jag ryser, när
  jag hör dig själv tala om dina ogärningar, men nog blir det lättare att
  skaffa dig anseende, om du har så stora skatter i kistan. Det vore något
  för Inge just nu, då han behöver ett drygt arbete för att återkomma till
  makten. Du har blivit misstrogen mot oss. Jag ser det på dig, och det
  förvånar mig knappt, men vi vilja inte narra till oss dina rikedomar. Du
  måste bara inse, hur det, som du nu sagt, förändrat allting. Genom stora
  gåvor till kyrkan kan du också skaffa dig förlåtelse för mycket.
  
  --Kanske borde jag aldrig ha sagt det. Kanske borde jag ha ställt mig
  fattig och husvill för att så mycket bättre få lära känna er, ty
  silvertackor och guld behöva ni nog alla. För att hjälpa en kristen
  konung och hans präster gick jag inte i åkerfåran med kroken. Nyckeln
  hänger här under skjortan, Folke. Och nu skall jag berätta dig ännu en
  hemlighet. Där kommer den att förbli, så länge jag finns till.
  
  --Nåväl, far, då skola vi inte längre tänka på Inge. Men när han blir
  konung igen och vi alla tre få fast mark under fötterna, skola vi med
  lysande följe rida till din gård och inför hela folket kalla dig vår
  far. Du vet inte, hur högt jag kommit i Inges gunst och vad allt han
  vill göra för mig. Han välver till och med planer att äkta mig med någon
  kvinna av den danska kungaätten. Så högt vill han lyfta Folke Filbyters
  blod, därför att jag alltid tjänat honom oegennyttigt.
  
  --Och jag, Folke, vad kan jag göra däråt?
  
  --Du kan utbyta dina trasor mot en mer passande klädsel och börja ett
  annat liv. Det vore litet tacksamt mot Inge att tanklöst förstöra allt
  genom att lämna ut sig åt hopens åtlöje. Vi behöva tålamod. Det onda,
  som talats om Folketuna, skall lättare glömmas, om du låter din rikedom
  lysa. På så sätt kommer den både dig och oss till godo. Då få vi sätta
  oss hos dig vid dina fötter, utan att någon missaktning vågar smyga sig
  bakefter oss. Vi ha inte så hårda hjärtan, som det kan tyckas i vår
  iver. Den vördnad, som vi då öppet kunna visa dig, skall småningom också
  smitta de andra. Där på din rika gård skall du i den rätta stunden
  mottaga oss i prakt och heder. Men vi skola inte i dag besinningslöst
  släpa ned en gammal gubbe från höskullen och säga: svear, här se ni
  jarlens far!
  
  Folke Filbyter tog några steg framåt, och alla tre skyndade sig
  vördnadsfullt att hjälpa honom.
  
  --Tack, tack, kära barn, men jag har ännu goda krafter. Jag är inte van
  att ha tjänares händer under armbågarna. Och tack för att du har talat
  uppriktigt, Folke. Du, som redan vid unga år blivit en så mäktig man,
  förstår ju allting mycket bättre än jag. Låt mig nu ännu en gång få
  trycka dig till mitt bröst, länge, länge. Så här kunde jag stå med dig i
  timmar och glömma vad jag genomgått, glömma allt omkring mig. Det gör
  mig inte lycklig, som jag hade väntat, men det känns som ett ögonblicks
  sömn och vila--en orolig vila, men i alla fall en vila. Ditt hår är så
  lent att stryka, och när jag håller dig som nu, tycker jag, att du också
  sover. Jag har bekänt sanningen, Folke. Det var dig, som jag älskade
  mest. Och nu säger jag er farväl för i dag, mina barn, och önskar, att
  allt, som ni eftersträva, måtte bli ert. Jag tror, att vi äntligen börja
  förstå varann. Låt mig nu få fara hem... Aldrig visste jag, att en
  människa kunde sjunka i ett så djupt elände!
  
  Han sköt dem sakta ifrån sig, men Folke ville icke släppa honom utan
  följde honom ända till stegen.
  
  --Nej, far, du får inte lämna oss med sådana ord. Här finns bara en
  räddning, och det är, att du tager kristnan. Också jag förvarar en
  nyckel under min kåpa, men den leder till ett skrin med oförvanskligare
  skatter.
  
  Han letade fram silverkorset och höjde det över den gamle.
  
  --Ångra dig och tro.
  
  --Du talar om något omöjligt.
  
  --Bed om styrka.
  
  --Jag kan inte.
  
  Jarlens ögon sköto eld, och han fick röda fläckar på kinderna.
  
  --Jag befaller dig att taga kristnan, man. Det är jarlen, som talar.
  
  --Varför plågar du mig, Folke? Hallsten tog om korset och förde det åt
  sidan.
  
  --Låt honom vara, jarl. Han har levat efter sitt förstånd, och han är
  uthållig.
  
  --Hallsten, du har det bästa hjärtat av er tre, viskade Folke Filbyter.
  Fast jag nyss sade, att jag inte behövde er hjälp, måste jag nu visst
  bedja er därom, ty det blir svart för ögonen och jag ser inte pinnarna i
  stegen. Tack, tack, barn. Ni behöva bara böja er litet och stödja under
  axlarna. Nu är jag nere, men det är bättre, att ni dröja kvar där uppe
  till dess det blir mörkt. Jag hör, att allmogen ännu är orolig.
  
  Utan att vända sig om och se tillbaka banade han sig väg genom mängden,
  som ännu stod och stirrade på drotthuset. Han letade sig fram till
  trälen på hästplatsen. När han kom i sadeln, tryckte han åter järnhatten
  på huvudet, hälsad av ett par spefulla tillrop, och red sedan bort över
  heden.
  
  Han gjorde sig ingen brådska utan lät hästen gå trögt och långsamt, som
  den ville. När kvinnorna vid gårdarna märkte, att han icke mumlade sina
  vanliga frågor, sågo de på varann och viskade bakom hans rygg:
  
  --Nu kommer han inte mer tillbaka. Nu har han mist sitt hopp. Det var
  det, som höll honom fast, så att han inte kunde segna, hur mycket han
  än åldrades.
  
  Stigmännen däremot, som nyss plundrat en köpmansfora och hade grottan
  fylld med rov, bäddade åt honom på en mjuk tygbal.
  
  --Du läser inte längre i våra händer, sade de. Har du nu äntligen
  förstått, att den lille, som låg och diade tjurhornet, aldrig mer står
  att finna på denna jorden?
  
  --Det är, som ni säga, svarade han. Det barnet är försvunnet och
  förlorat.
  
  --Trösta dig med dina rikedomar och med att vi stigmän hålla dig i
  heder. För att skrämma köpfolket till att genast kasta sina vapen, säga
  vi alltid, att du är med oss och står bakom oss på berget och väntar på
  din andel. När de få höra ditt namn, bli de bleka och spaka, så känd och
  fruktad börjar du bli överallt i landet som rövare.
  
  Det började redan att knoppas och somra, när han kom hem till Folketuna.
  Hästen skänkte han till trälen, som hade följt honom, och sedan gick han
  knappast ens under den vackraste solskensdag mer ut på gårdsvallen.
  Trälarna visste sina göromål, så att han aldrig behövde tala till dem,
  och han lät dem till och med sätta storplogen i åkern och styra den.
  
  
  
  
  15.
  
  
  Hopkrupen och höljd av ohyra satt han i askan, och det grågula håret på
  vargpälsen, som han hade svept om sig, lossnade fläckvis och föll av.
  Hans skor voro sönderbrustna, så att bara fötterna stucko ut, men
  trälarna tänkte icke på att förfärdiga några nya åt honom, efter han
  aldrig lämnade härden. De sågo honom sitta på samma vis, antingen det
  var morgon och de kommo med dagvarden eller afton och de bäddade åt sig
  i halmen. När han flyttade sig, stödde han sig på en käpp, som han själv
  hade täljt. Han följde noga årstiderna och vädret genom att se på luften
  över vindögat, och när det blev vinter, blandade sig snöflingorna med
  röken och smälte till sotigt vatten nere i askan. Det fanns också en
  sak, som trälarna alltid frågade honom om, och det var tiden.
  Oupphörligt kommo de till dörren och frågade, ty han hade vant sig att
  tyda ljusets gång på väggstockarna lika säkert som på en solvisare. Till
  och med under natten kunde han svara dem. De visste icke, om det berodde
  därpå, att han lärt sig att iakttaga stjärnornas och månens ställning,
  eller om han kände timmarna inom sig. Däremot visste han ingenting om
  dagarnas namn, endast att mer än en mansålder nu måste ha förflutit
  sedan den dag, då han första gången begynte sitt fredlösa sökande. Ingen
  mindes heller, hur gammal han var. Själv trodde han, att han var några
  och nittio år, men trälarna älskade tro, att han var nära hundra.
  
  Kvinnorna gingo ibland fram och svepte bättre om honom, så att han icke
  skulle frysa, men han mumlade misslynt, att de icke skulle röra honom.
  Det var alltid han, som vakade över askan under nätterna och rörde i den
  med sin käpp, så att den icke skulle slockna ut till nästa dag. Om
  kvällarna, när trälarna sutto och slöjdade vid elden eller framför den
  öppna dörren, talade de högt med varann utan att tänka på, om han hörde
  dem eller ej. En afton berättade de, att en oöverskådlig skara av
  ryttare hade kommit till trakten med märkesmän och pipare och blevo
  mottagna i gårdarna med gästabud och högtidligheter. De hade hört, att
  det var konungens jarl, som kom med sina närmaste fränder. Nu gästade de
  som bäst Ulvungarnas gård för att hämta med sig Ulva, som stod klädd i
  brudelin.
  
  Nästa morgonen, när hanen begynte flytta sig på bjälken, sade Folke
  Filbyter:
  
  --Jag hör, att det kommit kungsfolk till trakten, men ser jag er ut att
  kunna mottaga så högt uppsatta män med passande ståt? Därtill är jag för
  överårig och trött. Det är bättre att jag besparar mig en sådan oro. Som
  gammal bonde vet jag, att den dag, då säden mejas, inte är mindre att
  fägna sig åt än såningsdagen. Fordom var jag vidskeplig, men hur skulle
  jag kunna frukta att dö? Har jag inte redan dött oräkneliga gånger under
  mitt långa liv? Har jag inte dött var kväll, när jag somnat och förlorat
  mig i dunkla förnimmelser och syner? Jag har ingenting kvar av vad jag
  hade som ung, varken min hud eller mitt gula hår eller mitt sinne. Det,
  som var min glädje då, är det inte nu. Jag var då en människa, som länge
  sedan är borta och som skulle sätta sig bredvid mig som en fientlig
  främling, om hon kom tillbaka. Jag kan inte hysa större fruktan för att
  vända mig om och gå bort från den människa, som jag är just nu. Därför
  finner jag med glädje, att det ögonblick nu är inne, då jag bör rista
  mig i bröstet, som jag vet att männen i min släkt gjort före mig. Hämta
  hit allt det, som jag behöver, och när blodet är förrunnet och jag har
  blivit stilla, skola ni sätta mig i högen.
  
  De blevo icke förundrade, ty de hade redan många gånger sport varann,
  varför han framhärdade att leva. Utan att särskilt brådska, men utan att
  heller tveka, togo de därför en tennskål och fyllde den med vatten. Den
  ställde de framför honom på en bänk, som de makade in mellan hans knän,
  så att den blev stående under bröstet. Bredvid skålen lade de ett
  handkläde och den stenkniv, som i hans yngre dagar blivit nyttjad vid
  offring.
  
  Några av kvinnorna gingo bort för att hämta in ängsblommor och friskt
  hö. De andra hjälpte honom att vika isär skjortan från bröstet, men
  under det att de redan höllo på med detta ropade en av trälarna:
  
  --Du hinner inte att nu rista dig, husbonde, utan du får skjuta upp
  ännu en stund. Vi kunna ju ändå inte taga mot sådana döpta herrar med
  blot. Hornblåsarna höras redan bakom ekarna. Skynda er, kvinnor, att
  knyta ihop skjortan och täcka över skålen!
  
  Kvinnorna kastade då stenkniven i vattnet och höljde över skålen och
  flyttade den litet åt sidan. Det var också snar tid, ty kungsmännen redo
  på i full fart, och vad det led fyllde de hela ängen utanför grinden.
  Hornblåsarna spelade, och det var så mycket tofsar och kulor på alla
  betsel, att det såg ut som om en svärm av granna flygfän surrat kring
  vart hästhuvud.
  
  På en mjölkvit gångare med rött betsel och rödmålade hovar satt Ulva i
  brudelin, och ett stycke bakom henne bars ett högt träkors med Kristi
  beläte. Vid stången hängde ett avhugget huvud, och fast det var gult och
  gapande, kunde vem som helst känna igen, att det var Älg Klubbehövdings.
  Förskrämda sprungo trälarna om varann och ville bomma dörren, men en av
  ryttarna var dem i hälarna och tryckte upp den. Nära att falla på sina
  silversporrar stormade han ända fram till härden, och lockarna dansade
  om hans glättiga ansikte.
  
  --Ni trälar där, vi äro vänner och inga fiender! ropade han ystert och
  skrattade. Jag är Hallsten Folkesson! Finns det ingen bland er, som
  längre känner igen mig? Och här kommer Ingemund, den starke kämpen i
  Kristo, och här Folke, konungens jarl. Åt sidan för honom, så att ni
  inte snudda vid hans kläder. Ställ er utefter väggarna med armarna i
  kors över bröstet! Så stå trälar inför tignarmän. Men hur ha ni vårdat
  och omhuldat vår far, ni, som han klädde och födde? Här sitter han halvt
  barfota och i lumpor. Aldrig visste vi, att han hade det så svårt. Kan
  du förlåta oss, far, att vi dröjt så länge?
  
  Hallstens blå ögon fylldes av tårar, och han letade fram faderns
  hoptorkade händer under den skabbiga pälsen. Han gjorde våld på sig, och
  fast det bar honom emot, kysste han dem flera gånger. När jarlen och
  Ingemund sågo det, böjde de sig också och gjorde som han.
  
  --Vi förstodo inte, att han önskade det annorlunda, svarade trälarna
  skamsna. Och nyckeln till kistorna har han aldrig släppt ifrån sig, utan
  den bär han inpå kroppen.
  
  --Då skola ni nu få lära annat, sade jarlen. Nu är Blot-Svens följe
  innebränt och han själv nedhuggen. Med trehundra ryttare kommer jag från
  konung Inges hov i Västergötland för att utrota de sista återstoderna av
  hedendomen i denna trakt. Och hårt ämnar jag slå till. Men jag har också
  ett annat ärende, som inte mindre ligger mig på hjärtat. Inge har
  skickat mig med en hedersgåva till er husbonde, som jag hädanefter inför
  alla högt tänker erkänna som min far. Inge vill för min skull skona
  honom, fast han håller vid den gamla seden, och gåvan talar bäst för
  sig. Här kunna ni själva se den. Det är ett tjurhorn, som jag hade hos
  mig som barn. Det stannade sedan hos bröderna i Skara. De hade hört
  många hedniska sägner om det, och på undersidan står namnet Månegarm i
  runor.
  
  --På det hornet känna vi igen dig, sade trälarna och tryckte sig
  ängsliga och häpna utefter väggarna.
  
  --Nu ställer jag hornet här bredvid dig på bänken, far. Förr hade det
  simpla fötter av järn, men nu äro de av rött guld. Det är en liknelse
  om, hur förvandlad jag själv kom tillbaka. Vid var gård ha vi också
  stannat och berättat, att vi voro på väg hit för att hylla vår far, den
  rike och mäktige odalbonden på Folketuna, kanske mest berömd för sina
  vilda dåd i ungdomen, men också omtalad för sin trofasta längtan efter
  oss barn.
  
  Ingemund började nu också tala. Han slog den gamle krigaraktigt över
  skuldran, så att hans eget svärd skakade och glimtade vid bältet. Det
  var ju icke heller längre av trä utan av stål och silver med Inges hökar
  på skidan.
  
  --Lyft upp huvudet, far, och sluta att sucka. De mörka åren äro nu
  förlidna. Där ute väntar på gångaren Hallstens brud, din värste oväns
  dotter. Hon är nu en vuxen och frid kvinna, fast hon ännu ibland får
  heta liten, därför att hennes syster var så mycket äldre än hon. Du får
  inte undra på, att hon inte själv vill stiga in under ett tak, där
  hennes syster fått lida så mycket. Men hon hälsar dig storsint, att hon
  vill glömma. Och hon, som känner bygden, har hjälpt oss till rätta med
  mycket, far. Hennes egen goda härkomst känner du, men hon har
  tillstått, att också Jorgrimme och hans dotter enligt sägnen stammade
  från väldiga finnkonungar i forntiden. Det är något att tänka på, nu då
  Inge vill skaffa jarlen ett lysande gifte. Dina avkomlingar äro av hög
  och ädel börd, Folke Filbyter.
  
  Jarlen nickade bifallande, men han hade blivit tankfull. Den svarta
  kåpan stack av mot de andras silverglitter och hängde lös om de seniga
  lemmarna med sitt tjocka och grova tyg utan prydnader, endast till för
  att värma. Han stödde tummarna i det tarvliga läderbältet, och den hårda
  strängheten försvann stundvis från ansiktet, men aldrig allvaret.
  
  --Var det här vid väggen han hungrade ihjäl, min första välgörare--för
  människornas storhets skull! Här kan jag ännu läsa hans anteckningar, om
  hur han prisar orättvisan och sitt eget öde.
  
  --Han var den sista tiden från sina sinnen, viskade trälarna.
  
  --Nej, han var bättre vid sina sinnen än någon av oss.
  
  --Kanske skulle vi om orättvisan kunna skriva ännu en rad på Folketunas
  vägg, sade Hallsten, men jarlen hörde honom icke.
  
  --Är det då här jag blev född, sade han, här i denna sotiga och ödsliga
  sal? Var det där i vrån min mor låg på halmen och dog? Jag tillstår, att
  allt här inte är som jag väntat. Ibland drömde jag nog om ett soligare
  och stoltare fädernehem. Jag kunde tänka mig så mycket fagert den tid,
  då jag ingenting visste. Hur kan inte den drömma, som ingen törs svara,
  att han bedrar sig. Hur kan han inte just i det ogenomträngliga se allt,
  vad han önskar: sköldbehängda högsätesstolpar och ädla och lyckliga
  kvinnor kring en vagga. Ofta föreställde jag mig, att min mor var en
  stupad hövdings unga husfreyja, som på sin flykt hade gömt mig under en
  buske i skogen. Jag trodde mig se, hur den barmhärtige predikaren där
  hittade mig och döpte mig över källan till ett liv i möda. Ett
  hittebarn, ropade det i mitt bröst, ett barn utan föräldrar, det har
  endast dig till far, du allsvåldige ovan tiden. Och du skall lära mig
  att föra ditt baner. Nu har du ödmjukat mig men inte böjt mig, ty
  framför mig ligger en ljus väg. Och alltjämt går den uppåt.
  
  Han såg sig omkring på de kala väggarna, där dammet gjort spindelvävarna
  så täta, att de liknade hängande flädermöss, och på golvet, där
  hönsflocken utan uppehåll sprang runt mellan trälarnas fötter. Men han
  gjorde sig blind, så att han snart knappt icke såg någonting annat än
  sin egen lysande framtidsväg, och hans ord blevo allt fler och allt
  stoltare.
  
  Hallsten var den ende, som hela tiden dröjde bredvid den gamle, och han
  satte sig hos honom på härdkanten.
  
  --Du skall se på våra vapenskjortor, far, sade han. Det kristna korset
  är insytt på bröstet. Därifrån strömmar kraft. Lång stund ha vi heller
  inte tid att stanna hos dig. Blot-Sven har en son, och hedning är han
  liksom fadern. Han har gömt sig undan här i skogarna, och med honom
  skola vi hålla slag. Bytet blir vårt, och vi ha löfte om alla hans
  gårdar. Annars hade vi inte fått tänka på att besöka dig redan i år.
  Just det, att alla tro, att vi bara kommit för din skull och för mitt
  bröllop, insöver hedningarna i säkerhet. Du kan inte ana, hur hjärtat
  slår lätt, när man i allt har medgången på sin sida. Susar en förflugen
  pil i luften, aldrig träffar den oss utan alltid ovännen. Störtar ett
  murket träd, så faller det inte över oss utan över våra förföljare. Men
  varför fortsätta att tala om fiender när alla springa oss till mötes och
  taga oss i famnen och lova att stå på vår sida! Lyckan är med oss, och
  henne kan ingen motstå. Du skall glädja dig med oss, far, och sitta här
  hemma i askan och tänka på din unga ätt. Far, du måste bli den första,
  som nedkallar välgång över Folkungarna!
  
  --Ja, ve den kvinna eller man, som vill hejda oss! sade jarlen. Far,
  kläd dig i scharlakan och skaffa dig gigare och trummare i gården, ty en
  dag kan du få hålla bord för konung Inge.
  
  Hallsten kammade med fingrarna håret ur pannan på den gamle och böjde
  sig fram och såg honom in i ögonen.
  
  --Den dagen kan komma snart nog, om vi lyckas. Och visst lyckas vi. Ännu
  har ingen av oss förlorat en strid. Vi skola skicka dig bänkdynor och
  päll till en himmel, om du lämnar oss något att köpa för. Det har tärt
  på oss att sätta ryttarna i stånd, och för tillfället ha vi just
  ingenting kvar. Men nu skall du få ett förtroligt råd om, hur du skall
  vinna Inges gunst. Börja i tid att skrapa sotet ur taket och att samla
  nötter, ty Inge tycker om friska nötter. Du kan ju själv gå till
  nötbuskarna och böja ned grenarna med din käpp och plocka, så får du
  tiden att gå. Och för var nöt, som du släpper i påsen, skall du tänka på
  att tusen gånger mer är vart ögonblick värt för dina söner. Vi äro män,
  som ha bråttom. Vid dina år har en hel lång vinter inte mer att giva än
  en dag, men du skall glädja dig med oss, far. Bjälkarna ligga lågt i din
  sal, och jag känner hur jag skrapar sönder hökvingarna, men härnäst får
  du skänka mig ett par nya. Vi hinna inte nu att kläda av oss vår
  härbonad. Jag hör att ryttarna börja spela med hornen igen. Det är ett
  avtalat tecken för att påminna oss att inte stanna för länge.
  
  Folke Filbyter, som tyst hade suttit och hört på sönernas brusande
  ordflöde, trevade på sitt bröst under vargskinnen.
  
  --Kom hit, Folke, sade han. Du får hjälpa mig. Jag har blivit så
  lamhänt. Här på bröstet har jag nyckeln. Har du nu hittat den? Du skall
  gå till den mellersta kistan och plocka fram fat och bägare, så att det
  blir dukat för så höga gäster efter deras stånd. Finns det något mungott
  i huset, trälar? Vad är det ni säga? Påstå ni, att det inte här har
  funnits något mungott att dricka på tio år? Då måste det väl vara så.
  Sätt då åtminstone fram mjölk och bröd och det, som finns.
  
  Jarlen tog nyckeln och gick bort och öppnade kistan. Det knäppte och
  gnisslade i låsen, och det dundrade när järnbommarna föllo i marken.
  Folke Filbyter makade sig på härdkanten åt den sidan, där kistan stod,
  och hans ögon släppte ej sönerna. Ingemund och Hallsten hjälpte jarlen
  att hålla i locket. Då det slutligen blev upplyft, häpnade de alla tre.
  
  --Så många hopade skatter väntade jag mig ändå inte, sade jarlen och
  sänkte rösten till en viskning, men Folke Filbyter skulle i den stunden
  kunnat höra ett sandkorn falla. Nu syns det, att vi nog kunde få råd att
  giva Ulvssönerna den botpenning för gamla oförrätter, som de begärde
  nyss vid bröllopet. Men de äro ju min mors bröder och ha låtit döpa sig
  och komma att bli oss goda bundsförvanter, om vi äro måna om deras
  vänskap. Låt oss därför hellre giva dem hela Folketuna, så blir det
  deras utgård och råkar snart med alla sina mörka händelser i glömska.
  Visserligen är lagen emot all avyttring av ärvd fädernejord, men jag får
  tala med Inge. Det blir bäst för oss, och de må gärna giva gården ett
  nytt namn.
  
  Ingemund lade sig ned på knä för att bättre kunna genomforska innehållet
  i kistan. Den var fylld med pärlor av bärnsten, karneol, bergkristall,
  jaspis, guld och silver. Han måste maka dem åt sidan för att komma ned
  till de stora kärlen på botten. Där hittade han till och med ett beläte
  av Kristmodern i ett tabernakel av guld. Han svarade jarlen i samma
  lågmälda ton:
  
  --Jag fruktar, att för vår egen skull få vi ändock taga ett djupt grepp
  i kistan, när den gamle kommer i högen. Han var ju i alla fall vår far,
  och det hjälper inte, jarl, vi få bygga en kyrka till försoning för hans
  minne. Får jag råda, skall den stå där nere på kullen, som getherdarna i
  min barndom kallade Bjällerbo eller Bjällbo. Där är det redan ihopbragt
  en mängd sten. Av silvret kunna vi gjuta en präktig bjällra, som skall
  höras hela milen, när hon beder för hans själ. Det övriga behöva vi
  sannerligen själva. Hör du, far!--ropade han med muntert höjd stämma och
  började röra och sila i kistan.--Du är rikare, än vi trodde. Du måste
  hjälpa oss med underhållet åt ryttarna, och snart behöva vi köpa flera
  nya hästar. Lyckan mutas inte med tomma händer.
  
  --Så länge jag lever, får ingenting tagas ur kistan, svarade den
  darrande men ännu djupa stämman från härden. Ingen får knyta upp snörena
  på myntpåsarna. Höra ni det, ingen!
  
  Jarlen log frimodigt.
  
  --Då tala vi inte mer därom. Du har fått en sådan misstro mot oss, far.
  Vi äro frispråkiga, men vi brås inte på dig och äro inga rövare. Råkar
  du höra, vad vi viska om, så må du det gärna. När du dör, far, skola vi
  timra dig en snäcka, lik ditt forna skepp Menglöd, och sätta dig i högen
  på gammalt vikingavis. Det skall lära folket, att du varit en stor
  hövding, fast du aldrig tog kristnan. Vad vi sedan göra för ditt minne
  blir vår sak. Ännu är du bland oss levande. Här kommer jag nu med
  silverbägarna och den största skålen. Du kan själv se, att Hallsten
  låser kistan efter mig. Och här har du nyckeln tillbaka. När Inge
  kommer, kan du verkligen duka ett riktigt kungabord med allt ditt guld
  och silver. Det skämmer inte saken, att han får tumma på ditt dyrbaraste
  fat och spegla sig i det. Lägg du en silvertacka som stöd under var fot
  på vildsteken. Sådant roar honom. Du skall se, att du lätt kommer
  överens med honom. Särskilt värderar han ett lätt och behagligt samtal,
  och du skall berätta gamla jaktminnen och skämta gladeligt. För övrigt
  behöver du bara höra på oss en stund i början och sedan göra som vi. Men
  raska på, trälar! Vi måste skynda oss. Vad lider tiden?
  
  --Knappt middags, svarade Folke Filbyter med en blick på väggen och kröp
  åter ihop under sina vargskinn.
  
  Alla tre åto och drucko med lust och hast av den enkla bondekosten, och
  flera gånger gick Hallsten ut med en skål eller bägare till sin hungriga
  och törstiga brud. Hästarna voro framledda och frustade och skrapade
  utanför tröskeln, men jarlen satt ännu.
  
  --Du har knappt talat med oss, far, sade han och tömde den sista
  mjölkbägaren. Det är hela tiden vi, som haft ordet, och nu måste vi
  redan bryta upp. Ingenting har du berättat om dig själv. Vad kunna vi
  göra för dig nu närmast? Med vad har du fördrivit tiden under hela de
  långa somrarna, då folket varit ute på markerna?
  
  --Jag har suttit och plockat malen ur pälsen, sade han med ansiktet gömt
  ända till kinderna innanför varghåret. Malen äter och fräter, men
  mellan fingrarna blir den bara en nypa guldstoft. Så är det också med
  en lång smärta. När du smular sönder henne på fingret under dina ögon,
  måste du fråga: var det denna lilla droppe hjärteblod, var det detta
  stackars guldstoft av några bedrägliga människodrömmar, som så förtärde
  dig? Den tid jag låg på havet, försökte jag om aftnarna att segla kapp
  månstrimman, men alltid gled hon undan på en armslängds avstånd. Varför
  lärde jag inte av det jag såg?
  
  --Den frågan kommer från oss, far.
  
  --Och då skall jag svara dig, Folke. Småningom har jag lärt, vad en
  bonde kan lära, och jag har slutat upp att klaga. Nu vill jag följa er
  till dörren. Det är ett sådant solväder i dag, att det är svårt att inte
  se ut. Göken ropar i skogen, och getskällorna pingla från markerna, där
  mina hjordar beständigt växa och föröka sig. Ända hit in hör jag
  kornsuset, överallt gror det och spirar, på vallen, på stugtaket, till
  och med de gamla stockarna i väggen börja att mossa sig och grönska. Och
  själv tycker jag mig känna, hur det skjuter unga kvistar och löv ur min
  egen hopfallna kropp. Du har blivit gammal och vintrig, Frey, och du
  måste dö för att kunna uppstå på nytt till ungdom och fruktsamhet.
  
  --Det är i oss du uppstår, far.
  
  --Ni ha vuxit så högt över mig, mina barn, att ni inte längre kunna
  räcka er så långt i djupet som till mig. Det enda jag begärde av er,
  kunna ni inte giva mig. Men jag gläds, jag yvs, jag är stolt över min
  avkomma, och jag önskar er medgång, Folkungar.
  
  Han flyttade fötterna så tungt och långsamt, att Ingemund och Hallsten
  blevo otåliga och skyndade sig förbi honom, men han fortsatte sin
  försiktiga gång fram till dörren. Där stannade han i solskenet. Hela
  gårdsvallen var fylld av ryttare, och Ulva nickade åt honom från sin
  vita gångare, men stelt och främmande.
  
  --Han går väl inte till ättestupan? frågade jarlen.
  
  --Dit är stigen för hög och brant, svarade trälarna. Nu tänker han nog
  bara på att så länge som möjligt få se sina söner.
  
  Då hastade också jarlen förbi honom och sprang i sadeln.
  
  --Du skall tro mig, far, ropade han och gjorde ett försök att vända sig
  om, men hästen var så het, att han knappt kunde hålla den. Har du något
  att befalla, så säg det frimodigt!
  
  --Över dig befaller jag inte längre, svarade Folke Filbyter och stödde
  sig mot dörrstolpen. Hjärtats kärlek, mina barn, kunna ni aldrig giva
  mig, och det var det enda jag begärde.
  
  Han stod kvar och såg, hur de redo bort. Många av husfolket samlades
  också i dörren, men småningom begynte kvinnorna att lägga i ordning
  friskt hö under bänken och beströdde det med de allra vänaste
  ängsblomster. Sedan gingo alla trälarna och trälinnorna ut, på en enda
  när. Han stannade kvar för att kunna stänga dörren inifrån, som det var
  bruk vid husblot.
  
  Vägbroarna dånade under hovslagen och Folkungarna voro snart vid det
  första skogsstråket. Hallsten hade sin brud framför sig i sadeln. Han
  lekte med hennes fingerguld och höll upp det över henne i solskenet.
  Allteftersom de tre fränderna kommo ut på fältet igen, stötte de dock
  hårdare med sporren och fäste blicken ännu skarpare på den nästa
  skogsranden. Där väntade dem okända händelser och vida trakter att
  vinna. De redo alla tre i bredd och talade om byte och jordisk lycka.
  
  
  
  
  
  _Bjälboarvet_
  
  
  
  
  1.
  
  
  Det heliga svärdet Gråne låg ännu på Holmgers grav i Sko, och ljus och
  skymning brottades över landet.
  
  Det var dymmelonsdag och kyrkklockorna hängde stumma med bunden kläpp.
  Människorna hade ännu icke tvättat askan ur håret efter botgöringen på
  askonsdagen, och de längtade till påskmorgonens sköna fest, då de under
  sång åter skulle få beströ kyrkgolvet med hackat enris. Barnen, som
  visste, att de skulle risas i sängen, när de vaknade på långfredagen,
  gingo modstulna omkring. De mindes sedan gammalt, att det ingalunda var
  någon lek utan brukade sluta med ett sådant skriande, att det hördes
  från gård till gård. Ett mörkt och tungt väder med isande blåst hade
  också rått under hela fastlagen, och sinnena blevo hårda.
  
  På skogsvägen öster om Bjälbo kom en flock bergsfolk från Stålberget i
  det avlägsna Järnbärarland. Skaran hade blivit plundrad under vägen, och
  av hela foran återstod bara en ensam släde, förspänd med en oxe och en
  halt häst. Släden hade skapnad av en båt för att kunna flyta, om isen
  brast på något av de talrika vattendragen.
  
  Själva de egentliga bergsmännen skilde sig från de övriga genom sina
  snygga pälsar och den lilla hammare, som blänkte i deras bälte. Den var
  både deras ämbetsmärke, deras verktyg och deras vapen. Då något prassel
  i skogen oroade dem, hade de samma sätt att lägga fingrarna på
  hammarskaftet som en krigare på svärdsfästet. Men bakom dem följde i
  stor oordning en hop jägare och förrymda missdådare. De hade tagit lega
  under vintern som hjälpdrängar, krossare och röstare, men levde om
  somrarna helst fria på vildskytte och bär. Fast landet hette kristnat
  och fast två hundra julnätter redan tindrat upp över Blot-Svens hög,
  kände dessa skogsgångare de svårtillgängliga ställen, där djur och till
  och med människor ännu offrades åt heliga träd och stenar.
  
  Bredvid dem på vägkanten tassade med sina hundar en rad av finnar, som
  voro märkta i pannan med brandjärn till tecken att de blivit döpta med
  våld och hemförda under sista korståget. De gåvo noga akt på träden och
  viskade med varandra, ty de kunde se på tallarnas färg, om det gick en
  malmåder under jorden. Ja, de behövde bara lyssna mot gråberget för att
  höra, var ett ondskefullt gnisslande sade dem, att man skulle bryta. De
  voro också de skickligaste att med eld spränga upp vägen till det järn,
  som sedan lastades på fordon och sändes ut kring landet för att smidas
  till vassa blad och pikar eller till fjättrar.
  
  I släden sutto två män. Fast den ena var den uslast klädda i hela
  skaran, ådrog han sig mer nyfikenhet, var färden gick fram, än alla de
  andra tillsammans. Det var den främmande riddaren herr Svantepolk
  Knutsson, som genom gifte kommit i släkt med Folkungarna. Nu var han på
  återväg från ollonskogarna vid Vreta, där han som botgörare en tid hade
  vaktat nunnornas svin. Han satt med fromt nedslagna ögon, ty han var
  lika ödmjuk som myndig, men ibland for han opp och stack med staven
  efter de långsammaste för att skynda på dem. De smala, alldeles nakna
  benen skallrade och nego av köld, och de bara fötterna voro ömkligt
  frostbitna. Han var både fet och mager med smala hängande kinder, påsar
  under ögonen, tunt vitt hår och stor, nedåtböjd fågelnäsa. Den korta
  illaluktande fårskinnströjan hade ullen utåt och var fullsmutsad, men på
  tummen sken det breda fingerguldet med sina dyrbara stenar. Hatten var
  översållad med pilgrimsmärken från olika vallfartsorter. Framtill över
  pannan satt ett litet gult ting, som mest liknade en hoptorkad
  skogssvamp och som gjort honom vida berömd. Det var ett stycke av ett
  linntyg och hade tillhört en utländsk fru, som han hade älskat under
  hela sitt långa liv utan att någonsin ha sett henne.
  
  Det låg litet järn kvar på botten i släden, men icke mer än att där
  fanns gott sittrum i halmen också för den andra mannen. Han hette Hulv
  Skumble och var bergmästare. Som han satt där med skägget nedklämt i
  pälsen och vaggade vid stötarna, liknade han mer ett grått stenblock än
  en människa.
  
  Han såg så klart för sig den kväll, då han stod med de andra vid
  gruvöppningen, färdig att kasta tärningarna på den rostiga marken för
  att lotta om vilket arbetslag, som skulle gå ned. Vindspelet knarrade
  över tunnan, och björnen, som drev det, sprang inne i hjulet med tungan
  utanför käftarna som en varm gårdvar. Det hamrade och knackade vid alla
  malmhögar, och elden i hyttorna lyste på röken. Då, just då, kom budet
  från Ingrid Ulva på Bjälbo att hon genast ville utfå sin andel av
  järnet. Och med järnet skulle det följa dugligt folk, som hon kunde ha
  nytta av i sin egen bygd.
  
  --Jag har vakat över det järnet, utbrast han med ens högt och bittert,
  viss att de andra gingo och tänkte på detsamma som han. Jag gav noga akt
  på att röken aldrig blev vitaktig och tjock utan gick lätt, som den
  skall, när ugnen är väl satt. Jag förstod nog, att annars skulle jag få
  det järnet om mina egna handlovar. Det var fullgott järn utan korn eller
  blåsor, och jag högg och vägde det i ärliga osmundar... och så blev det
  taget ifrån oss på vägen av rövare!
  
  Han ryckte hammaren ur bältet och höll den framför sig med skaftet uppåt
  och betraktade den vördnadsfullt.
  
  --Med denna kan jag försörja mig, försvara mig och på trettio stegs
  avstånd dräpa ett villebråd eller en fiende. Så litet behöver man i
  handen för att hjälpa sig. Vad skola då Folkungarna med allt det järn,
  som de tvinga oss att forsla? Våra fäder levde fria på sina gårdar, och
  ändå gjorde de rätt för sig och behövde inga kedjor.
  
  Han satt tyst en stund, och släden krängde i de djupa spåren. Sedan
  fortsatte han igen att tala.
  
  --Bergsmän och drängar, jag skall berätta något för er. Ha ni hört det
  förr? Det var en gång tre fränder, som redo ut att vinna lycka, och den
  som red i mitten hette Folke. Allt vad de togo på, det blev genast
  deras, och de unnade sig knappt en stunds ölro, bara för att få ännu
  dubbelt upp. De kramade och synade jordkokorna och köpte och pantade och
  höllo bondeträta på alla ting, och den bondeträtan går aldrig ur dem. Nu
  växer det Folkungar som ogräs och tistel. Dunkar nu ett hjul i forsen
  eller lyser en ljustereld över älvvattnet--vem skall ha mjölet, vem
  skall ha laxen? Det skall Folkungarna, när de hålla samdricka med
  utländska sändemän. Och hur ser det nu ut uppe vid Stålberget? När vi
  bergsmän få vara ända till fjorton om ett par bälgar, då har Ingrid Ulva
  två par för sig ensam.
  
  Han stack hammaren tillbaka i bältet och spottade i den söndertrampade
  snön.
  
  --Ja, annorlunda var det förr. Min farfar var ännu med på den tid, då
  järnet togs ur myren. Jag hörde honom ofta tala därom. En afton, när han
  stod i sin riskoja och hamrade, fick han besök av helge Erik, den stora
  sveakonungen. Det var vid den årstid, då kornet går i blom och enbusken
  dammar och som ännu kallas eriksmässa. Det förundrade honom heller inte
  att möta hans ljusa ögon, när han såg upp från städet, ty den fromme
  herren red ju ofta kring på lagfärd och satte sig då gärna hos de
  fattigaste för att hjälpa dem till deras rätt. Lugnt frågade han därför
  konungen, varmed han fick betjäna honom. Helge Erik visade honom då, att
  spetsen fallit från spjutet, och bad honom att raskt förfärdiga en ny,
  medan han satte sig på kanten av vattenkaret och väntade. Den skulle
  vara hårdare och uddvassare än någon annan, ty med den ämnade han strida
  under korsfanan. Glad i hjärtat skyndade sig den ärlige smeden att
  villfara hans begäran. För att härda den nya spjutspetsen, doppade han
  den slutligen fyra gånger i vattenkaret, och mellan var doppning hettade
  han upp den igen över kolelden, så att järnet fyra gånger bytte färg.
  Först blev det guldgult, därefter brunt, sedan dunkelrött och allra sist
  blått. Helge Erik, som noga gav akt på arbetet, för att det skulle bli
  efter hans önskan, sade då:--Tre olikfärgade åldrar har också vårt folk
  att genomleva, innan det kan stå härdat till blått stål... Allt detta
  berättade min farfar under tårar, ty ingen konung älskade han så mycket
  som helge Erik. Och nu frågar jag er: vilken ålder är nu kommen, efter
  vi alla ha fått det så tungt?
  
  Bergmästaren hann knappt utsäga det sista ordet, innan han häpet lyfte
  huvudet, ty en människoröst ljöd över honom ur kronan på en av de högsta
  ekarna. Det var en väldig stämma, enslig och högtidlig som en
  predikares, och orden flögo långsamt och sjungande bort över
  trädtopparna.
  
  --Därpå skall jag svara dig, far, ropade stämman. Den gyllne åldern var
  den tid, då hövdingarna var sommar seglade ut efter byte, medan de fria
  gårdsbönderna bärgade sina skördar. Den bruna åldern var helge Eriks
  egen tid, då marken ännu var brun av nyplöjning och av allt det blod,
  som flöt i striden mot götakonungarna och deras folkungajarlar. De ha
  föst er från era tingshögar, ni svear, och gjort ert Uppsala till ett
  föraktat ställe, och aldrig förr såg jag en sådan prakt som deras. Nu är
  det sneda rakt, och skratt är gråt. Men ännu kan det nog gå er väl, bara
  ni äro sluga, ty nu är den dunkelröda åldern kommen, och nu lyser det på
  oss från elden i helvetet.
  
  Bergmästaren höll in sitt trötta förspann. Han kände igen både rösten
  och den jättelika skepnad, som stod uppe i det avlövade trädet med en
  fångstsnara i handen och tycktes alldeles för ovig och stor för en så
  vågsam klättring. Det var Gistre Härjanson, en ökänd lekare och
  yrkesridare, som annars färdades med nyheter från by till gård, från
  gravöl till bröllop, husbonde över ingen och gäst hos alla. Genom honom
  blev det bekant, vad som hände i världen. Men han förstod aldrig att
  skämta och gyckla som andra av hans kall. Det stora skägglösa ansiktet
  var dystert gulblekt, och det svarta håret, som räckte ända till
  höfterna, var delat i en mängd tjocka flätor, nederst omknutna med vita
  band. I ett snöre tvärs över bröstet bar han en rad små tygdockor, som
  han vid fester trädde upp på fingrarna och lekte med. Som han stod där
  uppe i sin kolsvarta skjorta med den breda armen knuten om en ekgren,
  såg han ut som den obönhörligt hårda jordanden med människodockorna på
  sitt bröst.
  
  --Du är ute för att fånga påskskatan kan jag se, svarade bergmästaren
  kort och utan att hälsa. Samtidigt började han uppmärksamt att lyss åt
  sidorna.--Nåväl, lekare, vad nytt?
  
  --Nyheterna lär du snart få erfara, när du kommer fram till Ingrid Ulva
  med det myckna järn, som hon så otåligt väntar på. I dag är hon lagom
  god förut. Dödssjuk som hon är, har hon blivit uppburen i sin kammare i
  kyrktornet för att vara i skydd under upprorstiden. Själv kom jarlen
  nyss hit med sina båda äldsta söner för att gömma dem för fränderna. Vad
  skulle också hans son med kungakronan? Folke Filbyters blod förhäver
  sig.
  
  Herr Svantepolk hade hittills suttit tyst. Ensam som han var bland de
  vilda männen, ansåg han klokast för sin riddarheder att låtsas döv, när
  de hånade hans fränder. Men nu började han lyssna åt sidorna liksom
  bergmästaren.
  
  --Jag bedrar mig inte, föll han in. Medan ni ordade, satt jag och hörde
  på något helt annat. Det är folk ute på skallgång i skogen och ropar
  efter någon. Det måste vara bjälbofolket. Men vem ropas det på? Nej,
  nej, nu höra vi miste. Det kan omöjligt vara så.
  
  --Bjälbokarlarna tyckas vara ute och leta efter Valdemar, jarlens son,
  svarade Gistre Härjanson och böjde sig fram mellan grenarna. Jag kunde
  giva dem besked. Jag kunde hjälpa dem, till och med, om han vore tagen
  av dvärgarna. Här--han stack handen i ficksäcken--här har jag
  segerstenen, som jag hittat i magen på en svart hackspett. Och här har
  jag den sällsynta vita fjäder, som vuxit på en svart korp och som kan
  rista upp den tjockaste stenhäll...
  
  Herr Svantepolk stod nigande i släden, och frossan skakade sönder hans
  ord.
  
  --Vi ha ingen tid för den stortalaren. Han är nöjd, bara han hör sin
  egen stämma. Men där ser jag huvorna på de första drevkarlarna. Hitåt,
  bjälbomän! Vad är det ni säga? Vem, vem? Det kan inte vara sant. Svears
  och götars unga konung borttagen av dvärgarna! Nu, bergsmän, förstå ni
  bättre att råda än jag.
  
  Han lyfte armarna och stämde i med bjälbofolket, som började leta sig
  fram mellan buskarna, och alla ropade på en gång:
  
  --Valdemar, Valdemar!
  
  Släden befann sig nu på det rum, där Folketuna fordom stått med sina
  längor. Stensättningar och halvtärda ekstockar syntes ännu mellan
  tuvorna. Lunden hölls i fruktan och besöktes sällan utom vid de
  årstider, då någon klättrare sökte efter den undergörande misteln eller
  gillrade för hemlighetsfulla fåglar. Männen flockade sig om bergmästaren
  med en sidoblick mot en stor sten, på vilken istapparna hängde som
  välvningen över en port.
  
  --Jag vet bara ett att råda, svarade slutligen bergmästaren, efter att
  ett ögonblick ha besinnat sig. Det är att skynda till Bjälbo och ringa i
  klockan, innan solen går ned. Ha dvärgarna tagit gossen, måste de då
  släppa honom, men har han, det Gud bjude, bara gått vilse i skogen, får
  han en vägledning, när han hör ringningen.
  
  Han manade på det klena förspannet. Herr Svantepolk flög ned på
  sittbrädet, så att han slog ihop tänderna, men han låtsade icke därom
  utan började med en förnäm handrörelse att draga upp halmen omkring de
  blåfruset tillskrynklade benen.
  
  De andra blevo snart efter. När backen krökte ut ur skogen med fri blick
  över de vintervita slätterna, stod Ingrid Ulvas stengrå kyrktorn redan
  mitt framför vägen på den närmsta kullen. Bergmästaren tänkte på hennes
  makt och hur det var genom giftermålet med henne, som Folkungarna
  återfått Bjälbo från Ulvungarnas ätt. Men Folkungarna voro ju av
  dvärgabörd, och de hade lärt henne ondska och sejd. Han visste, att hon
  ofta brukade stå i torngluggen och stirra, och han mindes ordstävet: När
  Ulva skakar sitt bolster för himmelens väder, då blir det strax en
  ryttare av var eviga fjäder.
  
  Han såg på den halta hästen och på oxen, som bara hade ett horn.--Sju
  vällastade slädar och femton hästar hade jag, när vi foro från
  Stålberget! mumlade han. Allt skulle jag svara för vid livsstraff. Och
  nu ligger det bara några fattiga osmundar kvar på botten under
  halmen.--Han glömde nästan alldeles Valdemar och körde åter långsammare,
  och ändå tycktes det honom, att den sista vägbiten krympte alldeles för
  hastigt.
  
  Han kunde nu se ansiktena i torngluggarna och vakterna på den låga
  kullen. Den var rymligt omhägnad med ett grånande värn av spetsiga pålar
  och vidjor, mellan vilka nyponbuskarna flätade sina avlövade taggrankor.
  Innanför stod en ring av små och stora hoppackade timmerhus, som också
  hade blivit grå av sol och regn, med snö på torvtaken. Allra högst reste
  storstugan sin gavel med grönfärgade ormhuvud på vindskedarna. Utefter
  kyrkväggen fladdrade och smällde några vadmalstält, och framför dem
  brann det och sprakade under kittlarna. Från ingen av träbyggnaderna
  steg det i afton någon rök, men väl från ena hörnet av torntaket.
  
  Släden stannade framför kyrkan, och nu befann sig den i sin hembygd
  hedrade Hulv Skumble på det rika och fruktade Bjälbo.
  
  
  
  
  2.
  
  
  I tornporten stod en storväxt gosse med platta, raka axlar och svartbrun
  ansiktsfärg. Håret låg slätt och blankt om huvudet som tillkammat med
  vatten, och armarna voro långa med breda händer. Bergmästaren tyckte,
  att ett sådant barn vore fött till att bli en förträfflig smed eller
  kittelbotare.
  
  Gossen förde handen till hjärtat med en viss brådmogen klokhet och
  sirlighet och gick ett par steg framåt mot släden.
  
  --Har ingen av er sett min broder? frågade han med långsam och liksom
  försiktig röst. Och då han läste svaret i deras ögon, skyndade han sig
  att tillägga en smula frimodigare:--Glänta dvärgarna på stendörren och
  lova honom att få leka med de infångade vallkullorna och stryka dem över
  kinderna, är han snart lockad. Det är det farliga med Valdemar, att han
  aldrig kan svara nej.
  
  Bergmästaren ryckte till, när han hörde »min broder». Småningom, fast i
  början villrådigt, gled luvan ned framför förskinnet, som var bundet
  utanpå pälsen.
  
  Bakom gossen stod en man med den långa, fasta västgötamunnen viljefast
  sammanknipen. Han var icke obekant för någon, den sluge lagman Algot
  Brynjulvsson, som var lärmästaren Björn Nävs medhjälpare och undervisade
  jarlasönerna i lag och rätt. Ibland hade han hälsat på vid Stålberget
  för att granska räkenskaperna.
  
  --Du talar klokt, Magnus, bekräftade han och lade bakifrån sin hand
  smeksamt på gossens huvud. Valdemar är ett trohjärtat barn, som vill
  alla väl, men två ting har jag aldrig lyckats att lära honom. Det är att
  lyda och att säga nej. Du, Magnus, du är min flitigaste och bästa
  discipulus, och det är bara på dig jag kan lita.
  
  --Men hur har då Valdemar sluppit ut i skogen? Har han då inga
  lekbröder, som vakta på honom? frågade herr Svantepolk och satte den
  bara foten i snön.
  
  --Lekbröder?--Algot Brynjulvsson vände sig om och pekade på några andra
  barn, som stodo bakom honom.--Här ser du den lille Tyrgils Knutsson, som
  aldrig kan ljuga och aldrig slår ett djur. Här har du min son Karl, som
  är så galen, att om du toge huvudet av honom, skulle han ändå fortsätta
  att dansa som en nackad kyckling. Och här står min Folke, som vill vara
  med om alla upptåg, men inte törs. De voro trötta efter resan hit, och
  jag lade dem i nedersta tornkammaren. På junker Magnus litade jag mest.
  
  --Men också han kunde sova.
  
  --Och det tungt. När han vaknade, var Valdemar bortsmugen. Några av
  vakterna hade sett honom lekande gå utåt åkrarna, men de vågade ju inte
  ropa efter honom.
  
  --Så är det inte annat, fortsatte herr Svantepolk och korsade sig till
  tack för lycklig hemkomst, än att du, bergmästare, fort går upp i tornet
  till herrskapet och råder efter förstånd. I en sådan här fråga har en
  gammal skogsman som du rikare erfarenheter än någon av oss. Där inne
  till höger i kyrkan hittar du trappan.
  
  Men Magnus grep bergmästaren hårt i armen.
  
  --Du får bara inte berätta, att det är Valdemar som smugit sig bort,
  stammade han med stigande ängslan. En sådan olydnad skulle bli hårt
  straffad på långfredagsmorgonen. Ännu veta de ingenting där uppe. Låtsas
  då hellre, att det är någon annan. Säg då hellre, att det är jag.
  
  Algot Brynjulvsson klappade gossen igen på huvudet med en lärares
  stolthet.
  
  --Det är gott menat, kära barn. Bliv alltid lika trofast mot den broder,
  som du har fått så kär och som med tiden skall sitta som husbonde över
  oss alla.
  
  --Jag skulle gärna offra mitt eget liv, om det kunde hjälpa honom,
  viskade Magnus kvävt och såg frågande från den ena till den andra.
  
  Bergmästaren kastade ifrån sig tömmarna, men bittert ångrade han, att
  han icke i tid vänt om och själv sprungit till skogs. Det yrde gnistor
  för ögonen och susade för öronen. Han förstod knappt, hur det lyckades
  honom att hitta in till trappan.
  
  Murarna voro så tjocka, att han icke kunde se marken nedanför genom
  gluggarna. Utan att han själv visste det och endast för att fästa
  tankarna vid något likgiltigt räknade han halvhögt trappstegen:--Elva,
  tretton, femton, sexton, nitton... Överst i skumrasket påträffade den
  bredaxlade fjällmannen en dörröppning, men den var så smal, att han
  måste vända sig på tvären och släpa sig framåt mellan de räthuggna
  stenstolparna. Och ändå skrapade de långa tottar av hår ur pälsen.
  Välvningen var heller inte högre, än att han måste kröka sig. I det
  ögonblicket tyckte han, att tornet med hela sin tyngd hängde sig över
  hans nacke som ett ok, och han tappade anden.
  
  Ett rungande ljud som av ett klämtslag flög med detsamma genom tornet
  och fortsatte länge att darra i stenarna.--Ringer det redan till
  angelus? frågade han sig och sökte fåfängt att nå radbandet under
  pälsen. Angelus domini nunciavit Mariæ.
  
  Då slog honom plötsligt något, som både han och de andra nyss hade
  glömt. Det var dymmelonsdag, och på den kvällen fick ingen klocka ljuda
  i hela kristenheten! Hur mycket var då det råd värt, som det nu var hans
  ärende att giva åt det höga herrskapet? Och vad hade han nu att tala om
  annat än om sitt förlorade järn, och det skulle kanske kosta honom
  livet!
  
  Men det var för trångt att vända. För att göra ett slut på pinan och
  åter få luft i bröstet tog han ut steget.
  
  Han kom då ut i en ganska hög kammare, där Ingrid Ulvas larmande
  småpigor, sotiga och barfota, höllo på att koka vid spisen i hörnet. De
  svängde fläktorna över den sura och rykiga veden, hjälpte varann att
  knyta hårbandet och klättrade på bänkar och spann för att plocka ned
  brödkakorna, som voro uppträdda på en stång under taket. Mitt över
  rököppningen i valvet storskrattade ett par vaktkarlar. De voro
  sysselsatta med att fira ned från torntaket en kopparbolle för att hämta
  öl, och det var den, som vid var törn mot muren rungade mörkt och
  ihållande som en klocka. Kopparbollen var kantad med runslingor och hade
  fordom i Uppsala gudahov tjänat som det käril, i vilket offerblodet blev
  vispat.
  
  Han hörde otydligt, hur småpigorna berättade därom för varann, och han
  såg att de pekade genom röken mot ännu en nästa dörr. Men han mindes
  icke längre, vad han skulle säga eller varför han var kommen. Han kände
  blott, att han måste lyda. Så fort han hade trängt sig över tröskeln
  till den innersta kammaren, sjönk han ihop på knä, djupt framåtböjd med
  händerna stödda på golvet som en träl, och det smällde och knakade i
  förskinnet.
  
  Här såg det också annorlunda ut. Några ljuslågor växte och krympte på en
  järnkrona i taket, och väggarna voro blådragna med varma bonader.
  Framför fönstergluggen, som pryddes av huggningar i sten, stod Birger
  jarl och såg ut i luften. Vid andra sidan stod det ett dukat bord och en
  kista, fullbäddad med hyenden och dynor. På den satt Ingrid Ulva, rak
  som ett altarljus, med de avmagrade fingrarna utbredda på vardera knäet
  och ett hyende mellan nacken och väggen. Hon var den högmodigaste
  kvinna, som någonsin hade levat, och han visste, att hon aldrig hälsade
  de förnäma fränkorna med hela huvudet utan bara med ögonlocken. Ända upp
  till hakan var hon klädd i glaspärlor och små guldsöljor. Men fast hon
  var mycket gammal och förtärd, var det utslagna håret ännu ramsvart. Och
  lika svarta voro de buskiga ögonbrynen. Den stickande röken, som trängde
  sig in genom dörrspringorna, sotade ned bordsduken, lade sot i alla
  rynkorna på hennes ansikte och svärtade fingrarna på sidorna om
  naglarna, så att hon såg ut som en lappkvinna i en kåta.
  
  --Folkungarna, Folkungarna! tänkte Hulv Skumble. Detta är Folkungarna.
  Nu är jag hos dem, nu ser jag dem. Heliga Trefaldighet, skydda min
  stackars kropp mot pinor!
  
  Ingrid Ulva vände ögonen åt dörren till.
  
  --Var har du mitt järn?
  
  --Nådiga fru...
  
  --Du hörde min fråga. Jag ser på din hammare, varifrån du är.
  
  --För Guds mildhets skull... Det var tolv lass... det var åtta lass...
  Nej, nej, jag minns ingenting, jag vet ingenting... Goda och fromma fru
  Ingrid, som alla välsigna... det är förbi med mitt förstånd... Det var
  på de västmanländska gränsskogarna, som det kom rövare. För att håna dig
  lämnade de två fattiga osmundar på slädbotten. Men jag såg på sköldarna,
  att det var Filip Knutssons och Knut Magnussons folk.
  
  Nu märktes det, att jarlen vaknade vid gluggen, ty alla de gulbruna
  ärmarna och flikarna började att virvla. Ännu stod han kvar, liksom en
  vred humla en stund står stilla och andas och låter vingarna vina, innan
  hon rusar fram. Så kom han farandes över golvplankorna med armarna
  halvlyfta och långt från sidorna.
  
  Han var av medelhöjd, ganska böjd och mycket senig och mager, i
  synnerhet på halsen. Det skalliga huvudet var högvälvt och stort upptill
  men smalt nedåt, med spetsig haka. En svart lock, som räckte ända till
  nyckelbenet, stod yvigt ut vid vardera tinningen och hölls ihop med ett
  litet tarvligt knäppe av horn. De nötbruna, mandelformiga och sneda
  ögonen lågo mycket tätt.
  
  --Säg om det! mullrade han och skakade bergmästarens skuldror. Är det
  fränder, är det Folkungar, som plundra oss på vägarna? Och här fylla de
  landet med legohärar. Blir då blodsåkern aldrig igensådd? Kronan är en
  lekhatt för barn, och ett barn fick den. Glömma de redan, att jag, gamle
  änkeman, i alla fall haft salig kungens syster och att arvsrätten kom
  med henne?
  
  --De ha sin arvsrätt på andra vägar, och alla Folkungar missunna varann,
  svarade Ingrid Ulva. Det försporde jag nog, när jag red omkring vid
  kungavalet och såg, hur eldröda de sutto och blåste i sina soppskålar...
  Men bergsmannen där, honom hänger jag.
  
  Hulv Skumble borrade sin blick i ljuslågorna, och förskinnet knakade.
  Jarlen gick emellertid med långa steg ett slag genom rummet. Sedan
  tvärsatte han sig vid bordet mitt framför modren, plötsligt fylld av
  den mest brusande munterhet. Rösten klingade som ett helt klockspel.
  
  --Den, som blir hängd som ung, slipper tigga som gubbe, men man sticker
  inte sina hästar dagen före drabbningen. Karlen där har ett järn i
  skuldrorna, som du behöver. Mor, mor, här sitter du på Folke Fyllbulters
  gamla skattkista och styr med gårdar och stålberg. Men utan mitt lov får
  du i alla fall inte trampa på en mus. Det är visst det enda, som du
  aldrig förlåter mig. Se, se, så många lås den girebuken hade på kistan!
  Och ändå drömde han väl aldrig att den skulle förvara en kungakrona. Vad
  vet jag för övrigt om den mannen? Kanske var han en tjuv, en kopplare,
  en drinkare. Därför väljer jag det mildaste och kallar honom Fyllbulter.
  Alla dagar trampa vi på en nypa mull, som varit bröstet eller kinderna
  på en människa. Men skall jag säga dig sanningen, så betvivlar jag
  allvarligt, att den mannen någonsin funnits till.
  
  Han kastade orden som stenar, utan vetskap om sin grymhet och alltför
  rik på stolta anor att befatta sig med en hednisk bonde. Sedan blev han
  tyst igen och satt och vickade med silverskeden.
  
  --Varför tiger du, son? frågade hon.
  
  --När katten lapar mjölk, kan han inte spinna.
  
  --Ändå ser jag inte, att du spisar något. Tag här och bryt ett stycke av
  torsbocken, som småpigorna bakat till påsken. Jag märker nog i dag, att
  det är någon tanke, som fått makt med dig. Jag minns ett fagert
  ordstäv: När maskrosen fått besök av biet, lutar hon guldkronan mot
  jorden, medan frukten mognar.
  
  --En vämjelig och klibbig frukt! Du har så mycket fagert snack, mor. Du
  har alltid varit mitt goda samvete, och jag önskar att jag kunde föra
  dig med mig i en väl vaxad nöt liksom mitt fnöske. Och nu tar jag saxen
  ur din ask och klipper av mig mina två lockar, som inte få rum under
  ringhuvan. Och så binder jag dem så här om din handlove alldeles som
  riddaren i visan, när han skulle fara bort från sin käresta. I natt
  måste jag rida tillbaka till min här. Det är så mycket att styra med.
  Närkesfolket är häftigt och går för raskt på, och hälsingarna ha goda
  bågar, men skjuta för högt.
  
  --Rid du, kära son, och sörj inte för mig. Gäller det, kan jag nog ännu
  låta lyfta mig på hästryggen och föra mina huskarlar. Det är lagom göra
  för en änka på landet, när påskbaket är över... Men om du blir slagen?
  
  --Jag duger inte till att ringa i klockorna, mor, och bära kring helge
  Eriks ben. Men jag försöker i tysthet att skaffa mig nya och fullgoda
  krigsredskap. Sedan sprider jag mitt folk över en hel bygd i små
  flockar, som låtsas fly, ser du--han lutade sig närmre henne och sänkte
  rösten--och först när jag har napp på tillräckligt många krokar, halar
  jag oförmodat in hela reven. Litet av den sluga bonden sitter nog ännu
  kvar i jarl Birger.
  
  --Och om du ändå blir slagen av de upproriska?
  
  --Då tar jag dem med lögn, med list, med svek!
  
  Han hade sträckt ut armarna och höll om båda bordshörnen, under det att
  han oavvänt stirrade på henne. Svettdropparna pärlade honom på kinderna.
  
  Hon sträckte sig över duken, grep honom med båda händerna darrande om
  huvudet och drog det så nära sitt, att deras ögonlock nästan möttes.
  Hennes röst blev djup och grumlig.
  
  --Då tar du dem med svek. Du, Birger, vi fråga inte efter, vi två, vad
  de lalla om oss i frustugan.
  
  Han flyttade varsamt hennes händer upp på sin hjässa.
  
  --Och när jag har dem inom spjutgården, säger jag vid första hornstöten:
  ni götar, nu tog jag Filip Knutssons huvud. Och vid andra hornstöten
  säger jag: ni svear, nu upphörde helge Eriks ättling att leva.
  
  Jarlen och hans mor logo mot varann på det sätt, som var eget för
  Folkungarna. Det var en hastig, ljudlös glimt mellan läpparna och i
  ögonen, som fort vändes åt båda sidorna. Därefter återfick ansiktet
  genast sitt vanliga mörka uttryck.
  
  --Välsignelse följe dina vägar, läste hon över honom, också om du gör
  ont... för barnets skull. Jag är som uven i skogen, jag älskar ingenting
  på jorden utom min egen avkomma.
  
  --Ja, Valdemar är ett gott barn, viskade han, och Magnus talar redan
  som den torraste lagbok. Han kommer att stödja brodern, när han snavar,
  ifall jag bara rustar honom med en smula makt. Det blir ett präktigt
  brödrapar. Snart har jag lagt riket i ordning för dem. De ha bara att
  sitta i sina hov och höra på sina spelmän och rådslå med sina guldsmeder
  och vävare och akta sig att göra någon för när. Det är tillräckligt.
  Hela landet skall genljuda av deras lov. För mig är grovarbetet och de
  hårt dömda gärningarna. För mig blir kanske brännmärket i nödens elvte
  timme. Bli de rättskaffens, komma de att hårt döma den gamla jarlen, som
  ännu var nog lågättad att göra låga gärningar... Skulle det också smärta
  dem att högt tadla sin egen far i salen, skola de ändå göra det sedan,
  när de sitta i stillhet vid elden. Det förlåter jag dem.
  
  Osäkert och vacklande reste hon sig upp, och trevande med de sotiga
  fingrarna utefter bonaden pekade hon på en liten sköld, som hängde på en
  krok.
  
  --Det är Valdemars sköld. Med oss må det gå, som det kan, bara vi hålla
  den skölden så blank, att änglarna kunna spegla sig i den... Och nu
  skall du bära mig upp på torntaket, så att menigheten en sista gång får
  se oss samman, innan du rider din väg. Låt mig försöka att sätta på dig
  brynjetyget... Ack, det var visst för mycket lovat, så tungt som det är!
  Men bältet skall jag spänna... som det också står i visan om skön
  jungfrun.
  
  Han hade stigit upp, men när hon skulle hjälpa honom, sjönk hon mot
  hans axel, och han måste sätta henne ned på bänken. Därvid kom han att
  trampa bergmästaren på skägget. Han hade alldeles glömt bort honom, och
  det bekymrade honom heller icke det ringaste att ha haft ett så
  enfaldigt vittne.
  
  --Tag här hela torsbocken, karl, och stoppa den under förskinnet,
  gycklade han och föll in i samma brusande och förbryllande munterhet som
  nyss. Gå så ned och ställ upp dina män och låt dem svärja huseden. Är du
  ändå inte nöjd? Har du ändå något på hjärtat?
  
  Bergmästaren låg ännu som en hopfallen säck och hade icke förstått
  mycket av det, som blivit sagt. Men hela tiden hade han grubblat på, hur
  han skulle ställa sina ord för att komma fram med sitt viktigaste
  ärende. Det förvånade honom själv, att han, som i sin bygd alltid gällt
  för att vara så fritalig och rak, under en enda timme på Bjälbo redan
  hade lärt sig att ljuga och krypa.
  
  --Jo, kära jarl, försökte han att börja och tog mod till sig. Det är en
  smådräng där nere, som smugit sig ut i skogen och kanske blivit
  borttagen.
  
  --Ett russin mindre på fatet bryter inte ett gästabud.
  
  --Det må vara sant, men antingen han nu är tagen av dvärgarna eller han
  gått vilse, kunde han bli räddad, om vi ringa i klockan.
  
  --På skärtorsdagsafton?
  
  --Det är livsstraff att då röra klockan. Jag vet det, kära husbonde.
  
  Jarlen slöt det ena ögat och nickade åt honom.
  
  --Jag skall lära dig att nyttja list, min goda bergsman. Locka ett
  oskyldigt barn att ringa! För ett barn finns det inte något högre straff
  än sju par ris på långfredagsmorgonen i stället för ett. Och det får det
  tåla.
  
  Bergmästaren skakade på huvudet, men jarlen vände honom ryggen, och han
  förstod, att det icke lönade fresta lyckan två gånger. Därför makade han
  sig baklänges ut i yttre kammaren. Först där steg han upp och rätade på
  sin värkande rygg.
  
  När han kom ned, stod Magnus nyfiken och väntande med de andra i lä
  utmed kyrkväggen. En av de små Algotssönerna höll en fackla, ifall det
  skulle bli jarlalöfte på att någon fick bränna av halmen, som var bunden
  om klockkläppen. Klockan hängde i den låga stapeln framför dem, och
  solen hade redan sänkt sig ända ned i skogshultet.
  
  Röken från facklan sotade en lång strimma på kyrkväggen. Men längre upp
  kastades den åt sidorna, så att ett högt svart kors uppskildrades av
  sotet.
  
  --Se där tecknet, varnade bergmästaren och alla bugade och korsade sig,
  påskens heliga tecken! Ve i livet, ve i skärselden, den man, som i afton
  rör klockan. Det kan endast ett menlöst barn, ty ett sådant hör
  himmelriket till och kan till färdestraff bara få sju par ris på
  långfredagsmorgonen. Men betänk er väl, ni småsvenner. Jag ser, hur
  oroligt Algot Brynjulvsson skakar på huvudet. En ärlig lärmästare som
  han sviker inte vid riset. Det blir marter, som er späda kropp ännu
  aldrig smakat. Det blir en bläddrig och blodig rygg, som inte på dagar
  kan bära kläder.
  
  --Det är jag, som skall göra det, svarade Magnus med ögonen tårfyllda av
  skrämsel. Han försökte rycka till sig facklan, men Algotssönerna ville
  icke släppa skaftet.
  
  --Låt honom få facklan, befallde Algot Brynjulvsson, och hans långa
  västgötamun kröktes belåtet. Säll kallar jag den unga konung, som har en
  sådan broder.
  
  --Ja, för min broders skull! mumlade Magnus oavbrutet under hela vägen
  fram till stapeln. Och ännu då halmen flammade upp kring klockan och han
  virade om handen det rep, som var fäst i kläppen, fortsatte han att
  upprepa sitt halvsnyftande: för min broders skull!
  
  
  
  
  3.
  
  
  Innan ännu det första klämtslaget hade hunnit att ljuda, släppte Magnus
  repet med ett glatt anskri.
  
  --Se, se! ropade han, ännu darrande efter sin förskräckelse och pekade
  mot skogsbrynet. Valdemar är inte tagen av dvärgarna. Han har bara varit
  ute med Gistre Härjanson och smådrängarna för att fånga påskskatan. Det
  är honom likt. Vi borde ha tänkt därpå.
  
  I skogsbrynet hade det i en hast blivit svart av folk, som sjöng och
  larmade. Både skallgångskarlarna, bergsdrängarna och finnarna hade
  slutit sig till den skara av påskfirande ungdom, som de stött på i
  skogen. Valdemar var lätt att känna igen, där han hoppade och dansade
  framför de andra i fagerröd mantel och vitbrämad mössa. Bakom honom
  sprang Gistre Härjanson, lekaren, med den fångade påskskatan, som ännu
  hade snaran om fötterna och flaxande rycktes hit och dit i luften.
  Somliga hade över sig bockhudar med hornen på eller stora skråpukar av
  trä och vax. Där hoppade fiskhuvud, paddor, ulvar och björnar, men de
  flesta hade lindat armar och ben med röda trasor och klätt sig till
  djävlar. En djävul kom löpande före de andra och ryckte till sig
  facklan, som han stack fast mellan käftarna i sitt galthuvud. Sedan bar
  det i väg med lågor och gnistor om trynet. Magnus flydde med avsky och
  fasa från klockstapeln och gömde ansiktet i Algot Brynjulvssons kläder.
  
  Små flockar av getherdar och vallkullor började nu också samlas på de
  andra höjderna. I början stodo de bondblyga och försagda. Togo de ett
  par steg framåt, stannade de strax igen, dumma och främmande för varann.
  På det viset höllo de på en lång stund, men hur det gick till, kommo de
  slutligen ändå upp på kyrkvallen samtidigt med skaran från skogen. Och
  där fingo de mål i munnen.
  
  Både präst och klockare höllo sig undan på en sådan kväll, men liksom
  genom en hemlig överenskommelse satt nyckeln i kyrkdörren. Det var
  gammal sed. Så snart lekaren hade sparkat upp dörren, rusade skaran in i
  besinningslös bärsärkagång. Den trähårda tukt, som under hela det långa
  året tryckt deras nackar med sitt ok, föll i små smulor som murken ved.
  Allt det, som de tvungits att ära och böja sig för, kappades de nu om
  att skymfa. De föreföllo druckna utan att vara det, ty bruket bjöd, att
  de nu skulle slå sig lösa, och somliga kavlade upp ärmarna och spände
  från bältet som för att börja ett envig med osynliga väsen. Deras
  stridslust var sammanavlad av trots och skrämsel och blandades med
  hemlig tro på de bannlysta och förbjudna gamla växtgudarna och
  vädergudarna, som outrotligt levde kvar i urmarkerna. Där fanns knappt
  heller en enda, som inte någon gång hade mött dem. Lövkvinnor och alfer
  hade ryckt vedyxan ur deras händer eller brutit pilen tvärt av på deras
  båge. De hade haft systrar eller kärestor, som blivit borttagna eller
  släpade in i berget. En gubbe hade ännu läppen kluven av en sten, som en
  jätte kastat efter honom. De kände makten hos den eld, som de försiktigt
  måste bära med sig in i skogen till nyröjningen, och de åkallade den med
  besvärjelser, vilkas mening de hade upphört att förstå. Det var
  sejdspråk som dvärgen Jorgrimme fordom mumlat över sin trolltrumma och
  husfäder och husfreyor över sina plogar eller vid slakt och bak. De hade
  sett åskan bränna deras lador och torka deras åkrar. De hade märkt, hur
  kvinnor, som varit dem likgiltiga, plötsligt fått en sådan häxmakt över
  dem, att de varken kunde äta eller sova. De hade i stormnätter hört
  flåsande hästar slå hovarna i stugtaken, och på stigar, där de i åratal
  hittat, hade de en dag plötsligt gått vilse.
  
  --Vi glömma er inte, ni väldiga i skogarna, sorlade de i sjungande ton,
  halvt jämrande, halvt hotande. Nej, vi glömma er aldrig, och nu skola vi
  göra er goda mot oss för hela året.
  
  Gnisslande i näsan härmade de den kristna mässan, och de vildaste
  sprungo fram för altaret och satte sig ned och orenade.
  
  --Jesus Kristus, ropade de. Är du gud i landet, så visa din makt genom
  att sopa rent efter oss!
  
  Skrattet ekade genom den lilla lantkyrkan. De trodde lika fullt och
  fast på Kristus som på valvet över deras huvud, men några gånger under
  årets lopp måste de förneka honom för att muta och blidka ondskefullare
  makter. Redan nästa dag skulle de åter tillbedja honom som förut och
  flytta på kulorna i radbandet, men nu hetsade de upp varann med det
  vågsammas lockelse och ivern att tävla. De rädda kröpo bakom de
  modigare, puffade dem i ryggen med tummarna för att jaga på dem och
  skrattade i öronen på dem. Slutligen nedtog lekaren från väggen ett högt
  träkors, som brukade användas till att bäras framför liktåg. Det lade
  han mot altarringen. Sedan räckte han Valdemar en av bergsmännens
  hammare och befallde honom att korsfästa påskskatan.
  
  Valdemar insöp de andras yrsel. Deras hånande trots spred sig i hans
  ådror och slickade om hans hjärta som eldslågor. Han såg ut som en ung
  åskgud, där han svingade sin hammare, smal och fager med ljust flygande
  hår.
  
  Den pinade fågeln öppnade och slöt sitt svarta gap och väste hest. Under
  knuffningar och stönanden framräcktes från alla sidor fingrar, som
  försökte att få röra vid korset, och så begynte alla i vinande fart att
  läsa besvärjelsen.
  
  --Skamfågel, skamkulla, häda och flaxa, skratta och kraxa, dö för våra
  synder och flyg till den blå kullan, till Hel!
  
  Valdemar höjde korset och bar det framför skaran ut ur kyrkan.
  
  Armarna sviktade, ty korset var tungt. När han kom ut på vallen och åter
  ämnade börja att springa, var han nära att stupa i en öppen grav. En
  unken liklukt mötte honom.
  
  --Vad är detta? frågade han och tog förskräckt ett steg baklänges. Men
  sedan böjde han sig framåt för att kunna se ned i graven. Då såg han,
  att det låg en hop bruna och förruttnade barnlik där nere, men ett litet
  barn var ännu vid liv och kved sakta.
  
  Lekaren gick fram till kanten och knöt handen över den mörka gropen. Han
  darrade i alla lemmar, och hans ansikte arbetade, utan att han på länge
  kunde få ett ljud över sina läppar. Till sist gjorde han sig i ordning
  att stiga ned och tog stegen, som låg vid sidan.
  
  --Du frågar, vad det är! sade han. Lyckliga, menlösa barn, du vet det då
  inte! Vad det är? Det är den nya makt, som smyger sig efter oss in i
  hemmen och ut i markerna och sliter tungan ur munnen på oss och hjärtat
  ur brösthålan och befaller oss att vara döda som stenar. Var äro nu de
  raka och stolta bondkvinnorna, var männen, som stodo med sin båge vid
  gårdsgrinden och trygga svarade för egna gärningar? Jag missunnar dig
  din ovetenhet, unga herre, och jag skall säga dig, vad det är. Det är
  bergsmännens järn, som blivit utsmitt till kedjor, medan din farmor
  kläder dig i pärlor och mård. Det är kvävd jämmer. Det är tusen små
  ödlor, som vuxit ihop till det vidunder, som nu ligger över oss och
  frustar förruttnelse i våra näsborrar. Det är vårt folks torra och
  rättfärdiga lag, Valdemar, lagmännens och jarlarnas storverk, din fars
  ögonsten.
  
  Han lyfte upp det halvdöda barnet, som var ett flickebarn, och höll den
  lilla framför sig i luften.
  
  Det var första gången som Valdemar såg en mö utan kläder. Han stod en
  stund stilla och såg på henne. Det förundrade honom, att hon icke var
  fridare.
  
  --Själv har jag också en gång legat i en sådan grav, fortsatte lekaren.
  Det är lag, att om härjare varit i landet och några barn födas efter
  deras våldgästningar, skola dessa under påskveckan sättas i en grav till
  att omkomma. Därför heter jag också Härjanson. Vill någon med en gåva
  till kyrkan lagfästa ett sådant barn, är det medgivet. Men hur många ha
  råd till en sådan lek! Jag vet heller inte vilken barmhärtig människa,
  som tog mig själv ur mullens käftar. Jag vet bara, att för min börd har
  jag fått förakt. Jag är korsvägen, som ingen går förbi utan att kasta en
  sten. Blir jag dräpt, ligger jag ogilld. Jag är olyckan, som aldrig får
  hoppas på barmhärtighet.
  
  --Jag kan inte lida att höra den lilla kvida, stammade Valdemar.
  
  --Så tag upp henne du. Ung fosterfar. Här räcker jag henne åt
  vallkullorna, som nog skola sköta henne åt dig. Och hon skall heta Yrsa
  Härjandotter.
  
  Valdemar nickade och såg, att ett par vallkullor lindade in barnet i en
  trasa och buro bort det. Han hade blivit alldeles blek. Han kröp ihop
  och vek mer och mer baklänges och försökte att få skydd under
  bergsmännens armar, men från alla sidor blev han gripen och fasthållen.
  Från alla håll linkade det fram nya skepnader och trevade efter en
  tumsbredd av hans kläder till att taga fast i. Det var sjömän, som
  slagit skepparen, och därför mist ena handen. Det var tjuvar, som
  snattat en måle malt eller ett förskinn och därför fått örat bortklippt.
  Det var lagköpta hustrur, som varit sina husbönder otrogna, och därför
  fått näsan avskuren. Alla de lemlästade stackarna hade någon stympning
  att visa honom och berätta om, och några strödde jord på sitt huvud.
  
  --Har du ingen hjälp också för oss? klagade de. Ser du, vi strö mull
  över våra hjässor. Vi veta, att vi äro stora syndare. Vi äro inte mer än
  människor.
  
  --Ni skola inte göra honom illa! ropade de små vallkullorna och ryckte
  nyfiket i den pälskantade mössan eller trädde fingrarna genom hans lena
  hår. Den ena kysste honom på kinderna och slutligen på munnen.
  
  --Han ser ju ut som en liten fatburspiga, som lever på lingon och mjölk,
  sade hon. Och hur skall han kunna springa hednadansen med oss kring
  påskelden i så mjuka sockor? De klampa ju inte.
  
  Han lyftes i trängseln, så att han icke längre kände marken under
  fötterna. Lekaren tog fast om hans hand och böjde ut fingrarna och höll
  dem mot korset, som han hade släppt.
  
  --Du skall alltid vara med oss, ropade den väldiga stämman. Och du
  skall bryta sönder kedjorna. Du skall alltid trampa på dem. Du skall
  trotsa. Svärj, att du gör det, svärj vid korsskatan, vid Djävulen,
  svärj, svärj!
  
  --Jag vill er ju alla så väl, viskade Valdemar förskrämt och knappast
  hörbart. Men så blänkte det till i hans ögon.
  
  --Ja, jag skall alltid trampa på kedjorna, sade han.
  
  Då kom skaran åter i rörelse och drog honom under högt jubel med sig
  utåt fältet. Algot Brynjulvsson sprang fram ur sitt gömsle och ropade,
  att ingen ostraffat finge röra ens vid kläderna på en kronad konung. Och
  med lärda ord sökte han förklara, att jarlen icke rådde för lagar, som
  voro äldre än han och som de besutna bönderna blivit ivrigast att hålla.
  Men ohörd trängdes han tillbaka igen mot kyrkväggen och stod där med
  Magnus under kappan som en fågel med sin unge under vingen.
  
  Så snart Valdemar märkte sig fri, fick han åter färg i kinderna, och
  förskräckelsen vek lika hastigt som den kommit. Det var den första
  gången i livet som han fann sig obevakad, och han kände, att dessa
  stackare i grund och hjärta voro lika stora barn som han själv. Korset
  med påskskatan svängdes nu av andra. Han fattade den vallkulla om livet,
  som hade kysst honom, och dansade med henne framåt över åkerstubben.
  
  Medan detta pågick, voro stalldrängarna sysselsatta med att lägga alla
  vagnsskaklor i kors. Uppe i tornköket släckte småpigorna elden och lade
  rakor och kvastar i kors, så att de icke själva under sömnen skulle
  kunna sätta sig gränsle på dem och fara på häxritt.--Se, se! ropade de
  till med ett anskri och pekade på de gula molntapparna. Nordanskogs
  bland fjällen ha de glömt att binda klockorna. Det är häxorna, som rida
  på de flygande klockorna!
  
  De stodo darrande hand i hand med vidöppna ögon.
  
  I inre kammaren höll Birger jarl på att kläda sig i brynjetyget för att
  bryta upp. Då och då stannade han vid gluggen och mumlade om uråldriga
  sedvänjor, som kyrkan icke rådde på och som han icke vågade trotsa,
  allra minst under en sådan upprorstid. Ett folk bestod icke bara av
  människor utan också av människor med djurhuvud, och någon gång behövde
  man rasa och ropa.--Jag är glad, sade han, att åtminstone mina egna
  söner ligga och sova nere i tornkammaren på vardera sidan om sin
  läromästare med det färskskurna påskriset på väggen.
  
  När han blev färdig, tog han modren under armbågarna och förde henne
  framför sig till trappan. Där lyfte han henne på armen och bar henne upp
  på det flata torntaket, och det var icke någon tung börda.
  
  Vakterna skyndade sig att vika åt sidan, och det blå jarlabaneret, som
  med sitt folkungalejon över tre snedbalkar hela dagen varit höjt, slog
  och piskade i vinden. Nedifrån steg ett oredigt mummel. Det var de äldre
  och förståndigare bergsmännen, som ställt upp sig och svuro huseden.
  Många av menigheten skyndade också till, när de upptäckte det mäktiga
  husbondfolket på tornet.
  
  Jarlen såg med välbehag och stolthet över sina ägor, de fetaste och
  bördigaste i landet. Åt alla sidor bredde sig i vinterskymningen de
  kulliga östgötafälten, där rika skördar grönskade under skaren. På Folke
  Filbyters hög brann påskelden, och bockhornen och de smällande
  träsulorna hördes lång väg. Korset stod mitt i lågorna, och när
  bullerstenarna, som voro inlagda i bålet, rullade utför sluttningen, då
  dundrade det i högen.
  
  Jarlen satte Ingrid Ulva på tornkransen, men behöll armen om hennes liv.
  Hon böjde sig ut över menigheten och höll upp Valdemars lilla lätta
  sköld.
  
  --Se här, vad jarlen lämnar i mitt förvar! ropade hon så pass högt, som
  hon ännu förmådde. Det är er konungs sköld, ett barns sköld, blank och
  skinande utan fläck. Klar morgon lovar stor dag. Måtte folkungadygd en
  gång bli ett ordstäv i Norden!
  
  
  
  
  4.
  
  
  Ingrid Ulva blev död, och jarlen förgjorde sina fiender. Det frö, som
  asagudarna i sitt väldes afton hade lagt i jorden, fyllde sin
  bestämmelse, och folkungaträdet överskyggade nu hela landet. Knut den
  heliges, Harald Gilles och Sverkrarnas och Erikarnas ättesköldar hängde
  på grenarna som erövrade segertecken. Herrar och menighet lyddes omkring
  stammen med hopp eller förskräckelse till vart sus i lövkronan. Bådade
  det ont, fanns ingenting levande i landet, som fick sin ro sparad.
  Härskri och härblåsning jagade då boskapen från betet och räven från
  lyan. Ax och örter förtrampades, fiskarna i vattnet sågo långa
  tjugusessor ro fram över deras huvud och sjunka och bli stående i
  bottendyn. Men åren gingo fort, och det kom andra tider. Harporna
  spelade i bjälbosalen och golvet låg där så tjockt täckt med enris och
  örtablad, att tyngsta järnmän kunde gå med ljudlösa steg.
  
  Valdemar växte upp, och han var den enda av bröderna, som hade ärvt den
  äldsta ättefadrens ljusa hår. Han hade också ärvt mycket av hans lugna
  godmodighet och hans tycke för skogsmän och andra vilda sällar. Han
  älskade sitt rike som en bondeson sitt hemman, och han gick i en dröm
  och hörde bara fågelkvitter. Inga bördor tyngde honom hellre, ty fadren
  bestämde om allt och utförde allt och tålde inga motsägelser. Han
  hämtade åt honom från Danmark Sofia, den mördade Erik Plogpennings
  dotter. Och som han själv ju var änkeman, tog han änkan efter mördaren
  och brodern konung Abel. De båda kvinnorna kysstes med kalla läppar, men
  vana att se galgar och stupstockar på var backe, spillde de inga
  överloppsord på det förflutna.--Måtte han finna mig fager!--Det var
  Sofias enda tanke, då hon red Valdemar till mötes. Och han fann henne
  också ganska frid och var glad åt att få sitta hemma i frustugan och
  icke längre behöva ängslas för andra kvinnors skull.
  
  Valdemar flyttade kring på olika gårdar allt efter olika årstider, men
  jarlen trivdes bäst på sitt Bjälbo. Han var dock mån, att allt skulle
  ställas efter utländsk hovsed, och när han kom på gästning, mångdubblade
  Valdemar prakten för att behaga honom. Jarlen satt då vid hans vänstra
  sida och bar också en guldkrona liksom han, fast oansenligare och lägre.
  Ju fler faten buros in och ju stoltare harporna spelade, dess nöjdare
  ljusnade den fruktades panna. De yviga hårlockarna hade åter vuxit fram
  vid hans tinningar och förblevo alltid lika svarta, trots hans höga
  ålder, och hans glättighet var lika brusande. Men den var drucken ur ett
  annat vin än det, som tappas på fat, ur segerlyckans och maktens
  skummande livssaft. Han förtrollade kvinnorna med sitt ridderliga skämt
  och männen med sina korta och kärva domsord i alla frågor. Ofta glömde
  han alldeles, att han var gäst. Då rättade han bordssvennerna och
  befallde mitt i en springlek, att den skulle avbrytas. Eller också
  genomströvade han hela kungsgården från loft till stekarhus, synade
  räkenskaperna, avskedade och straffade och höll räfst med vem han mötte.
  Valdemar fann det också riktigt, att han själv och hela hans hus
  förblevo under fadrens ris. Men i hjärtat uppspirade hat mot allt tvång,
  och hemligt började han längta efter den gamles död.
  
  Han drömde om den dag, då han skulle få kasta den varma högtidsmanteln
  och visa sig sådan han var. Han glömde heller icke, att jarlen var den
  dröjande skuggan av en tid, då Folkungarna ännu måste rivas om makten
  med blodiga fingrar, och det var honom en plåga att följa med på
  lagfärder och ting. Väl hörde han till och med allmogen välsigna jarlens
  många fridstadgar, men var lag, även den visaste, klang till sist för
  hans öra som ett hammarslag på en handklove. Var det då icke nog, att
  dessa lagar äntligen blivit till? Skulle de nu hakas fast vid hans
  kungliga kläder och slamra efter honom, var han visade sig? Han kände
  sig först fri och nöjd, när han åter var på väg hem till frustugan, ty
  där trivdes han. Kvinnorna sågo efter honom från gårdsgrindarna, i
  synnerhet de halvvuxna, och de kände ett stick i bröstet, ty han hälsade
  alltid på dem förtroligt och bekant som på systrar. Han satt rosig och
  frisk på hästen med sitt gula, böljande hår och sina mörka ögon. Och han
  såg så oskyldig ut som ett fromt vaxljus på Menlösa barns dag.
  
  En höst hade jarlens nya husfru rest till Sönderjylland, och sönerna
  beslöto att samlas i den nybyggda hovgården vid Bjälbo för att förströ
  den gamle. Den låg ett stycke från kyrkan i en lund nere vid den
  vassrika Tåkern.
  
  Första dagen sovo alla ut efter resan. Den andra åto de sig mätta efter
  sovandet. Men på den tredje skulle den mångfrestande herr Svantepolk
  anföra en vapenlek efter utländsk sed. Han var den, som hade den största
  erfarenheten i en sådan sak, och han steg upp redan med solen. Några
  tjuvar hade kort förut blivit hängda just på ängen, där leken skulle
  hållas. Innan han skar ned dem, lät han binda in deras kroppar i säckar,
  så att de icke skulle falla sönder. Ännu yr i huvudet efter mjödet på
  natten, glömde han att låta bära bort säckarna, och de blevo stående
  bakom hasselbuskarna vid sidan. Det gjorde, att de i stor mängd samlade
  flugorna, som fortfarande kände lukten men icke längre kunde sätta sig
  på kropparna, i stället med fördubblad envishet slogo ned på allt, som
  kom i närheten. Som vinden låg bortåt, märkte herr Svantepolk dock
  ingenting i början utan klädde sig lugnt i sin präktiga rustning och
  fäste som alltid på ringhuvan den linnelapp, som hade tillhört hans
  hjärtas fru.
  
  Ett rep blev uppspänt kring rännarbanan, och äntligen kallade de första
  hornstötarna åskådarna till samling. Jarlen kom med glättig och het
  färg på pannan och bar framför sig på båda händerna ett långt isgrått
  svärd.
  
  --Hören mig! ropade han till de församlade. Från Holmgers grav i Sko har
  jag låtit hämta det heliga svärdet Gråne. Det är en sägen, att om någon,
  som inte har rent samvete, för det svärdet, skall det falna ned till vit
  aska, eller också skall han själv dö. Det svärdet utlovar jag i dag som
  segerpris.
  
  Han satte sig på träbänken, och till höger hade han sin sonhustru Sofia.
  Hon var fyllig och skön och det rika gula håret bredde sig över
  skuldrorna som ett tungt dok. På andra sidan kom Jutta, hennes yngre
  syster, som nyss färdats den långa vägen genom skogar och moras endast
  av längtan efter att få träffa henne. Hon gick med huvudet litet
  framåtsträckt, som hade de tindrande ögonen sökt något långt borta. Fast
  hon ännu icke var nunna, hade hon redan anlagt klosterdräkt, och den
  spensliga gestalten höljdes i slöjan. Men på fötterna hade hon
  världsliga skor, fullsatta med små gnistrande ädelstenar. Valdemar satt
  henne närmast, och på pallen framför sutto hans yngsta bröder, den tysta
  Erik och den runda Bengt, som redan var klädd i kyrkligt svart. Jarlen
  hade nu nästan alla de sina omkring sig. Han saknade blott den dotter,
  som han hade bortgivit åt den norska konungens son, och junker Magnus,
  som var på Nyköpingshus och som han förgäves hade väntat med de andra.
  Det grämde honom, men han gissade på de dåliga höstvägarna och ville
  icke förråda sin svaghet för honom genom att för hans skull uppskjuta
  kämpaleken.
  
  Den övriga bänken, som sträckte sig utefter hela banans längd, blev
  småningom fullsatt med Folkungar. Det tog tid, ty folkungagången var
  långsam och högtidlig, fast aldrig med blicken uppåt utan åt sidan och
  bakåt. De svarthåriga hade stora krokiga näsor, voro kullriga i ryggen,
  storordiga, bullriga och skrytsamma. De berättade om förgiftad mat,
  smällde med tungan, buro en mängd dolkar, kedjor och smycken och granna
  skrikande kläder. De rödhåriga däremot hade fräknig panna, framskjuten
  mage och talade bara om jordaköp. Eller också vände de sig till ammorna,
  som stodo bakom bänken och gungade folkungabarnen som dockor lindade med
  guldband. Några av fruarna viskade med de kloka gummor, som de alltid
  förde med sig, för att de skulle sköta deras hår, koka kryddor mot deras
  tandvärk och hjälpa dem när de blevo mödrar. Och det blevo de vart år,
  ofta med tvillingar eller trillingar. Men det fanns också många ståtliga
  herrar och fruar. Alla visste de, att de om några år skulle vara döda
  och att de blanka folkungahästarna snart icke längre skulle bära dem
  över vägarna. De visste, att gräs och mossa skulle växa över det stolta
  Bjälbo, att plogen skulle vända deras benknotor, att andra skulle bruka
  deras jord och smälta ned deras kronor och smida om dem till nya
  smycken, som skulle bäras på bröllop och danslekar. Men ingen enda av
  dem tänkte på detta. Kvinnorna tänkte på, hur de skulle hålla upp sin
  kjortel mitt fram och manteln vid högra snibben och på att en av änkorna
  fått ärva en alldeles för dyrbar kappa efter sin morssyster och att
  hennes dotter bar en alldeles för lång och släpande rock. Emellanåt flög
  ett tyst och snabbt folkungaleende utefter bänken.
  
  Många dystspjut blevo nu brutna, och småsvennerna knuffade sig fram
  mellan ammorna för att bjuda sötat vatten och bröd med sovel. Herr
  Svantepolk var överallt, rosade, bannade, gav råd och snavade på
  guldsporrarna. Men tiden led, och slutligen ställde han sig mitt på
  banan.
  
  --Dygdiga och välbördiga fruar och jungfrur! ropade han högtidligt. Det
  var en gång en skön och ädel riddare, som var så älskad av kvinnorna,
  den lycklige, att han var dag måste fästa en ny handske på sin stålhuva.
  För detta mångbytande fick han heta Vielbyter. Dygdiga och välbördiga
  fruar och jungfrur! Från denne vittfrejdade korsriddare, som lär ha
  seglat ända till Det heliga landet... om nätterna kan man ännu höra
  årplask i hans gravhög... från denne för sina milda seder storbesjungne
  kämpe...
  
  Herr Svantepolk märkte ett förstulet, halvt föraktfullt leende kring
  jarlens mun och började hacka och tala fortare.
  
  --Från honom stammar den stolta ätt, som nu är mäktigast i Norden och
  som jag ser samlad här på bänken framför mig. Vid linnet på min hatt!
  Också jag har älskat och genom kärleken blivit en sann riddare. Vilket
  lågt och föraktligt slagsmål om rov är inte kriget med sitt
  mordbrännande. Vi riddare skola utrota kriget. Människan måste stå
  högt, innan hon strider för blott äran. Rännarbanan är rätta
  mötesplatsen för riddare, men därför måste den också hållas i särskild
  helgd. Dygdiga och välbördiga fruar och jungfrur! Här har emellertid
  anlänt en obekant riddare utan märke på den grå och tarvliga skölden. De
  grå och bruna jordfärgerna, som stå under den dystra och bleka
  saturnusstjärnans hägn, äro hans, och han nekar envist att säga mig sitt
  namn... Men han utmanar var och en, som vågar möta honom.
  
  Ett glatt sorl blev det enda svaret, ty alla visste gott, att en dylik
  okänd riddare brukade höra till leken, och ingen tog det så noga. Men
  herr Svantepolk blev ivrig och gick några steg längre fram mot bänken.
  
  --Dygdiga och välbördiga fruar och jungfrur! Vem kan svara för, att han
  har det rätta antalet anor och inte är en vanbörding, som fläckar sin
  motståndare... att han aldrig talat illa om en kvinna, aldrig förgripit
  sig på en värnlös... Och han kan vara så okunnig i ett riddarspels
  lagar, att han utdelar svåra sår, som äro ogiltiga.
  
  Han gav en meningsfull blick åt Valdemar, som genast stod upp i sin nya
  brynjerustning belagd med klart och skinande silver.
  
  --De ädla fruarnas och jungfrurnas önskan tror jag mig redan ha
  förmärkt, svarade Valdemar. Jag befaller, att den obekante skall släppas
  fram, och själv upptar jag hans utmaning.
  
  Folkungarna sträckte fram sina huvud hela bänken utefter och stirrade
  på jarlen. Han såg upp från svärdsknappen, smickrat häpen över en så
  ovanlig stridslust hos Valdemar.
  
  --Herr Svantepolk, sade han, jag tillstädjer, att konungens befallning
  blir lydd.
  
  I nästa ögonblick syntes den okände mellan hasselbuskarna på sin häst,
  en bred tung hingst med yvigt hår omkring hovarna och nästan bockaktigt
  skägg under huvudet. Själv satt ryttaren också stor och bred i sitt mer
  ändamålsenliga än prydsamma brynjetyg, och stålhuvan med sin plåt för
  näsan och munnen dolde ansiktet. Den långsmala, något kupiga skölden var
  lika tröstlöst brungrå som mull. Han höll väntande hela tiden
  dystspjutet riktat mot marken, fast hingsten grinade och stampade och
  försökte att resa sig. Men bakom honom kommo flera brynjeklädda ryttare,
  först två och två men sedan i sådant antal, att jarlen bestört utropade:
  
  --Vem i Sveriges land har ett sådant följe! Antingen vinden nu kastade
  om eller luften kom i rörelse, därigenom att många i sin förvirring
  sprungo upp och grepo efter sina vapen, men liklukten från säckarna, som
  lågo kvarglömda under hasselbuskarna, spred sig hastigt, och med den
  följde också alla flugorna. De hängde sig i långa klasar kring ögonen på
  hästarna och satte sig på ansikten och händer. Det hjälpte varken att
  slå efter dem eller stryka med handskarna. De hopade sig så tätt, att
  många röda kappor blevo alldeles mörka på axlarna. Juttas förskrämda
  blick tycktes säga:--Är detta Folkungarna? Varför kom jag hit?
  
  En myckenhet allmoge var också samlad, men den stod längre bort, och det
  blev en stunds villrådig stillhet. Där hördes bara prasslet och
  klirrandet, när man torkade bort flugorna.
  
  En häst med böljande och nästan släpande täcke blev framledd till
  Valdemar. Han log hela tiden och skyndade sig att binda på stålhuvan,
  som endast hade en kort plåt, så att det blidfagra ansiktet förblev
  nästan bart. Han kunde icke gladare och lugnare ha gått in i en vanlig
  springlek. Så snart han kom i sadeln, spände han fast den röda skölden
  med de kronade danska lejonen.
  
  Åskådarna började glömma sina betänkligheter, så grep dem den ståtliga
  synen, och kvinnorna fingo tårar i ögonen.
  
  Ett dammoln yrde upp kring hästhovarna. Den okändes springare reste sig
  och kastade sig framåt, och de trubbiga dystspjuten korsades.
  
  --Jesus, hjälp! viskade herr Svantepolk och grep sig om pannan.
  Konungens häst är för svag!
  
  Ett brak hördes och därefter ett tungt slammer. Innan någon klart hann
  uppfatta vad som skedde, stöttes Valdemar ur sadeln och låg raklång på
  marken med brutet spjut.
  
  Den okände sprang genast från hingsten. Han skyndade sig att resa
  Valdemar, som var höljd av sand och hästsmuts, och väpnarna hjälpte till
  att damma rustningen med sina kappor. Men Valdemar vinkade skrattande åt
  både allmogen och Folkungarna utan den ringaste blygsel eller grämelse.
  De började därför också att svara med viftningar. Men det fanns två, som
  icke rörde sig. Det var jarlen, som tuggade med läpparna och blev
  blodröd ända upp i hårfästet, och Sofia, Valdemars egen drottning. Hon
  kastade torrt och hårt några speord till systern.
  
  Valdemar drog av stålhandsken och räckte sin besegrare vänligt och
  godmodigt handen.
  
  --Min häst och mina vapen tillfalla segraren, sade han.
  
  Då måste också den okände lyfta av huvan och blottade ett brett och
  mörkhyat ansikte med magra och håliga kinder. Det brunsvarta håret låg
  slätt och blankt utefter hjässan. En otalig mängd små fina rynkor omgåvo
  ögonen, som lyste av dyster eld. De väderbitna läpparna, ovanför den
  runda och platta hakan, voro också korsade av små rynkor. Hans hållning
  talade om oförbrukad kraft och var i allt en kämpes. Det syntes, att han
  var van vid den tunga järndräkten och övad och väl förfaren i alla
  äventyr på en rännarbana. Likväl visade han ingen glädje utan tvärtom
  den största förlägenhet.
  
  --Det är kittelbotaren! utropade Sofia hånfullt. Han är det, som kastar
  sin egen broder och herre i hästsmutsen!
  
  Där fanns ju heller ingen, som icke genast såg, att det var junker
  Magnus, men det var en överraskning att han borta på sitt Nyköpingshus
  hade hunnit att öva sig till en sådan säkerhet och rusta så många män.
  Det var nära, att ett allmänt jubel hade brutit lös, men jarlen
  flammade. Han snurrade på svärdet, som stod mellan hans knän, och
  räckte det efter en stunds tvekan åt drottningen. Utefter hela den långa
  folkungabänken fortsatte alla att tyst torka flugorna ur ögon och öron.
  
  Magnus drog av handsken och gav Valdemar sin stora hand, som också hade
  små rynkor på de utstående fingerlederna, och naglarna voro kortskurna.
  
  --Jag bedyrar dig, broder, sade han. Det var hingstens fel. Jag gjorde
  allt för att hålla honom tillbaka. Tro vad jag säger, och förlåt mig!
  
  --Snack! Inga bedyranden! svarade Valdemar. Lek är lek, och här är var
  och en i sin rätt att göra sitt bästa. Jag skulle inte ha tagit det så
  illa, om jag råkat få dig ur sadeln. Jag när verkligen ingen lystnad
  efter att få heta den yppersta i en lek. Nej, lek är lek, säger jag. Låt
  mig nu leda dig fram till drottningen, så att du ur hennes vackra händer
  får mottaga det pris, som rättvist tillkommer segraren.
  
  Han skakade oupphörligt broderns hand, under det att han förde honom
  fram till bänken.
  
  --Jag lyckönskar min frände, sade drottningen med förställd
  inställsamhet. Jag lyckönskar min frände till att ha en så eldig hingst
  och en så anspråkslös broder. På min frändes hjälm vågar jag inte fästa
  en så enkel kärleksrelik som den, herr Svantepolk i sin ungdom fick av
  sitt hjärtas fru, men jag överlämnar det heliga svärdet Gråne. Bär det
  i trohet och med ofläckat samvete, så att det aldrig falnar till aska.
  
  --Hon kan inte med mörkhyade män, tänkte han höviskt framåtlutad. Hon
  hatade mig från första stunden vi träffades. Det är underligt med
  kvinnor och deras aningar.--Men högt sade han:--Fast jag får mottaga ett
  så avundsvärt segerpris ur min sköna fränkas händer, är jag ändå
  nedstämd, ty framgången berodde inte på egen förtjänst utan på en ond
  slump. Jag bedyrar det öppet... ärligt.
  
  Vid de sista orden vände han sig mot fadren, men jarlen steg upp, vild
  av ursinne, och gick sin väg med alla de gästande folkungarna.
  
  De spridde sig med sina hustrur och ammorna i vandrande flockar under de
  gula ekarna. Det var i oktober månad. Rökar och såtar voro inne, säden
  var välsignad i ladorna, porsen och humlen plockad till brygd. De långa
  raderna av bistockar stodo väl övertäckta med råghalm, trälarna drogo
  upp båtarna, och huskarlarna talade i stallet om höstens sockenfärder
  och mungottsstämmor. Men när det knäppte i bågsträngen på väggen,
  sprungo både herrar och tjänare efter sina vapen, ty det betydde, att
  villebråd var i skogen.
  
  I härbärget hjälpte Algotssönerna Magnus att skaka flugorna ur manteln
  och taga av honom rustningen och den vita underdräkten.
  
  --Varför se ni på mig så besynnerligt? frågade han. Det plågar mig när
  folk stirrar.
  
  De tego och buro fram hans stugkläder, och han fortsatte med en för
  honom ovanlig hetta:
  
  --Lycka att min älskade broder själv har så litet sinne för ridderliga
  utmärkelser. Fast han stupade i hästsmutsen, så det klang, tror jag att
  han hade uppriktigt roligt åt hela äventyret, så snart han kände, att
  han var oskadd. Hade han fått en rispa, skulle det ha blivit värre. Nu
  kommer han att göra sig glad över sitt missöde hela kvällen... Varför
  slå ni ned ögonen?
  
  --Vi veta inte, hur vi skola göra med våra ögon för att bli dig i lag.
  Det var en ståtlig syn, när du stod i din grå rustning över din fallne
  broder som ett ovädersmoln och förödmjukade honom inför allt folket. Men
  ditt spjut gick tvärs igenom drottningens hjärta.
  
  Magnus steg ut och begav sig tankfull till det kungliga sömnhuset. Tunet
  var fyrkantigt kringbyggt med långsträckta, svarttjärade timmerhus, som
  styckevis överskyggades av ekarna. I mitten stod ett högt beläte av
  jungfru Maria, belagt med guld och färger. Rikt sirade svalgångar vette
  både utåt skogen och inåt tunet, och genom porten lyste den nedtrampade
  halmen utanför stall och skämmor på den yttre förgården. På stentornet i
  ena hörnet var en rundel med sol och måne och stjärnbilder och timmar
  och en skuggstav, som visade tiden. Men skuggan begynte nu att mattas
  och sprida sig över hela väggen, ty det skymde.
  
  En trappa ledde upp till sovstugan. Det var trångt där inne mellan
  kistorna och bänkarna med hyenden och kulstolpar. Valdemar stod med
  drottningen mitt på golvet som efter ett nyss slutat samtal. Några
  småtärnor voro i färd med att ruska dunkuddarna i den stora sängen. På
  härdkanten satt Jutta och brände kryddor för att de skulle giva en god
  doft.
  
  --Min frände är drucken och tar fel om kammare, sade drottningen.
  
  Magnus satte fram vänstra foten för att böja knä, men innan han fick tid
  därtill, stöttes dörren häftigt upp på andra sidan och jarlen rusade in.
  Ärmarna och flikarna virvlade, och han såg sig hastigt och forskande
  omkring.
  
  --Nu, frände, kommer vedergällningen, viskade drottningen.
  
  --Du säger det. Jag önskar bara, att jag vore utan mitt svärd, om något
  händer, så att jag inte förgriper mig på min egen far.
  
  Med tre långa steg hade jarlen hunnit ända fram till sönerna, men han
  bevärdigade icke Magnus med en blick. I stället lyfte han handen och
  slog Valdemar över kinden, så att tårarna sprungo den vuxne mannen i
  ögonen.
  
  --Tag det riddarslaget, du, som skall låtsas konung och gör dig till ett
  åtlöje, mumlade han och stirrade på honom.
  
  Sedan blev honom vreden så övermäktig, att han icke kunde fortsätta att
  tala. Han vacklade, när han gick ut, och tycktes nära att falla omkull
  på golvet. Bakom sig drog han igen dörren med en skräll.
  
  --Är det då den oskyldiga som skall straffas? ropade Sofia med
  fingrarna utsträckta efter honom, som hade hon hoppats att ännu kunna nå
  snibben av hans kappa. För allt detta ha vi min frände att tacka.
  
  Magnus följde henne i en ring, då hon försökte att vända sig från honom.
  Slutligen stodo de på var sin sida om härden.
  
  --För en enda gång ett par lugna och ärliga ord, kära fränka. Som liten
  slet jag med glädje ris för Valdemar, och med glädje skulle jag nu ha
  tagit slaget. Jag älskar och jag älskar honom... Väck inte en misstro
  omkring mig, som slutar med att göra mig till en ond ande. Dag för dag
  går du mellan mig och honom. Glatt och tanklöst plockar du bort det
  vackra från vår vänskap som ett barn guldbeläggningen från en bild.
  
  --Ack, vi undanbedja oss några knäfall, svarade hon. Fördröj sig inte så
  länge här, att ansiktet tappar sorgen och blygseln. Tillåt mig att
  ledsaga vår ridderliga frände till tröskeln.
  
  Magnus sänkte huvudet, och en tung och bitter suck pressade sig fram ur
  det breda bröstet. Han såg från den ena till den andra, som han brukade,
  när han var upprörd. Valdemar stod bortvänd med armbågen stödd mot
  väggen. Jutta böjde sig så djupt hon kunde med handen i kryddpåsen och
  silade kryddorna mellan fingrarna.
  
  Då förstod han, att ingenting mer var att göra, utan drog sig bugande
  mot dörren och gick.
  
  När han kom tillbaka i härbärget, var det redan bäddat i de uppslagna
  bänklådorna för honom och hans män.
  
  Det hade nu blivit mörkt. Algot Brynjulvsson stod och väntade på honom
  med en liten tranlykta och en bok.
  
  --Jag skall väl läsa dig till sömns som vanligt? frågade han en smula
  dröjande. Det går bara _en_ väg till mänsklig frihet, Magnus. Det är att
  genom läsande och tänkande göra viljan fri.
  
  Magnus satte sig på bänklådans kant, och händerna hängde trött mellan
  hans knän.
  
  --Det är andras misstro, som kryper in i mig och äter sönder
  hjärthalvorna, så att jag till sist inte heller själv kan tro på min
  egen vilja. Jag höll in min springare, så att stålhandsken skar i
  handen. Här kan du se. Mot otur hjälper varken försiktighet eller
  styrka. Allt var ju hemligt avtalat på förhand mellan Valdemar och mig.
  Vi skulle bryta några spjut och sedan blotta våra huvud och erkänna
  varann jämnstarka.
  
  Algot Brynjulvsson plockade med något på bordet.
  
  --Och det förslaget var ditt?
  
  --Nåväl, det var så. Jag skickade till och med Valdemar hans
  silverbelagda rustning som gåva.
  
  --Lysande rustning att se på. Snäv och ovig att bära. För trång över
  armbågarna. Jag provade den för ro skull i går.
  
  --Nå, det gjorde du!
  
  Det såg ut, som försökte Algot Brynjulvsson att gömma sitt ansikte för
  lampskenet. De två vecken på sidorna om munnen--alltid rörliga och
  darrande med ett uttryck både av nästan försmädlig listighet och
  oändlig seghet--blevo djupa som urgrävda i trä.
  
  --Det sitter något dovt kval i ditt bröst, Magnus, någon ohygglig
  hemlighet, sade han sakta. Var uppriktig mot din gamla lärmästare från
  fordom.
  
  Magnus teg, men han kunde icke uthärda den tystnad, som han själv hade
  begynt.
  
  --Du frågar! Visste jag bara själv svaret, sade han slutligen. Tror du
  på mig? Ni ha småningom alla blivit så olika mot förr. Så fort jag
  kommer in, börja ni att viska.
  
  --Förbehållsam man går alltid bland nyfikna.
  
  --Förbehållsam man har tid att tänka, och jag vill fostra både mig själv
  och mina män till sanna riddare.
  
  --De ädlaste livsmål kan du hänga upp för dig med lika stadig arm som en
  annan sin sköld på väggen. Ingen talar så gärna ädelt som du. Var du
  hittar en fackla, sätter du upp den i ett högt skaft och säger till dina
  vänner: Kom och se, kan någon lysa sig med en ståtligare fackla!... Men
  är du redan trött på att tala med mig? Varför lägger du dig i kläderna?
  Vill du, att jag skall gå?
  
  --Ja Jag är trött, Algot Brynjulvsson, och jag vill sova.
  
  Algot Brynjulvsson ställde lyktan på bordet och stack boken under armen.
  
  --Eftersom du vill bli ensam, bjuder jag en god natt. När vi komma
  tillbaka, jag och de andra, skola vi gå tyst. En segrare har rätt att
  drömma ostörda drömmar.
  
  --Inte ens han tror längre på mig! tänkte Magnus, då den sluge lagmannen
  hade gått.
  
  Han kastade sig i bänklådan och ställde svärdet mot kanten.
  
  När han hade legat en stund med sina tankar, raspade det sakta på
  dörrträt. Det lät som en hund. Magnus teg, fast utan att taga sina ögon
  från dörren.
  
  Den öppnades helt litet och försiktigt, så att den icke skulle knarra.
  En hand sträcktes in i lyktskenet som för att mottaga något, och ett
  blekt ansikte blev synligt mellan två tjocka, svarta hårflätor. Det var
  Gistre Härjanson, lekaren.
  
  --Judaspengarna! viskade han. Fort! Någon kan komma.
  
  Magnus rörde sig icke ur fläcken. Då sträckte lekaren handen ännu längre
  in.
  
  --Inte sant, frågade han, du är nöjd med mig? Jag har gjort min sak bra?
  Bättre hingst hade ingen kunnat skaffa dig. Men så fick jag också söka
  fem hela veckor. Och det gjorde ont i ryggen att sedan oupphörligt krypa
  in i stallet genom gödselluckan för att smussla undan havren från
  Valdemars häst och lägga den för din. Med ett sådant djur kunde du ha
  ridit omkull stenstolpar.
  
  --Usling! gnisslade Magnus mellan tänderna, men rösten vid dörren
  fortsatte att skrika fram sin viskning.
  
  --Och kvinnorna, herre, så de skrattade nyss! Jag menar ammorna och
  kvinnorna av folket. Och några av de förnäma. Alla de där, som annars
  brukade rycka på axlarna åt den fula junker Måns. Nu tycka de nog, att
  du borde vara rikets husbonde... Usling, säger du? Omhulda mig, så blir
  jag en god människa. Och då kan jag tiga. Du hade så många vackra
  talesätt nyss, då jag stod utanför väggen och väntade på, att du skulle
  bli ensam. Du behöver vackra ord, junker. Det behöver också en lekare.
  Lär mig några, så att jag kan skölja dem i mig som friskt vatten, när
  tungan ligger och flämtar som torrast... Ja, nu lyser det på oss från
  elden i helvetet.
  
  Magnus stack handen i skjortsäcken. Han fubblade, så att han drog upp
  hela fodret och ett radband och en andaktsbok och en kristall med Sankta
  Klaras hår och allt, som han icke letade efter. Slutligen hittade han en
  liten skinnpung, som redan låg tillreds väl ombunden.
  
  Han slängde den i den framräckta handen. På samma gång tog han blint och
  besinningslöst svärdet, som det låg med skidan på, och kastade det samma
  väg. Men dörren hade då redan glidit igen, och svärdet blev halvdraget
  liggande framför tröskeln.
  
  Det föreföll honom, att härbärget var kvavare än en badstuga, att han
  såg det sken, som den hånande rösten hade viskat om, och att vart timmer
  i taket lyste som beklätt med sönderspruckna glöd. Ulvungarnas ädla blod
  bultade stoltare inom honom än hos någon annan av hans ätt, det kände
  han. Och ändå fanns där ingen, hos vilken dvärgabörden så mörkt gick
  igen. Det hade drottningen ofta ropat efter honom på spe. Men nu började
  han att halvhögt göra sig själv frågor. Hade han icke Ingevalds hår och
  hy, som det berättades därom i sägnen? Hade han icke dvärgarnas förmåga
  att tråna efter det omöjliga och att tänka och vilja och säga de
  vackraste ting mitt under ett svek? Då och då kunde han, liksom
  dvärgarna också, sittande eller stående, råka i ett krampaktigt
  tillstånd, under vilket han såg syner. Eller var det icke så? Ljög han
  för sig själv? Han flyttade en stund kulorna på radbandet och lovade nya
  gåvor till kyrkorna, ty han hade en stark tro, men icke kärlek genom
  tron, utan bävan. Och mitt genom denna grottlika inre värld av
  vidskepelse och ångest rullade alltjämt ulvungablodet sin ljusa och
  ogrumlade flod med sång om dåd och bragd. Han försökte att omspinna det
  hela med ett nät av slug klokhet, men det spinnverket var skört. Och hur
  skulle en själ, hur skulle ett jordeliv kunna hålla samman så mycken
  dådlust och förbannelse?
  
  Han sträckte ut sig på ryggen i bänklådan med händerna knäppta under den
  runda nacken och mumlade mellan läpparna:
  
  --Jag är den största lögnaren i jarlagården.
  
  
  
  
  5.
  
  
  I den kungliga sovstugan hade vaxljusen blivit tända, och de brända
  kryddorna spridde en sövande doft. Den tömda påsen låg ännu kvar i
  enriset nedanför härden. Hastigt och oöverlagt gick Jutta fram till
  Valdemar. Alltid var hon i hänryckning över något, antingen det var
  kvällssången från ett kloster eller hornsmattret från en ryttarskara.
  Hon var en sträng, på vilken var vind spelade. Vågglittret kring de
  danska öarna hade stannat i hennes ljusa ögon, och allt vackert, en sten
  i en ring eller ett blomsterklätt altare, lockade henne att stanna och
  beundra. Hennes späda lilla varelse kunde hela timmen gömma sig på knä
  under nunneslöjan, men nästa timme stod hon lika orörlig med slöjan i
  handen och lyddes till en lekares kärleksvisa.
  
  --Här talas om ridderlighet, jublade hon. Valdemar, det är du, Valdemar,
  som i dag är den ridderlige.
  
  --Ja, trösta honom du, oskyldiga barn, sade drottningen, som satt på
  sängkanten. Hon var lik den yngre systern och vacker som hon, men mycket
  stor och stark med kullriga och utstående ögon.--Gå ut med honom i
  svalgången och lek, så att jag får lägga mig. Ser du, hur jarlens alla
  fem fingrar ännu synas på kinden... Varifrån få vi kvinnor våra aningar?
  Själv kan jag inte förklara det, men bara Magnus kommer in i rummet,
  känner jag, hur var liten sena börjar sticka och rycka. Och ändå är han
  alltid så hövisk mot mig, så tålmodig och undfallande. Men jag tror inte
  på honom. Å, jag är dödstrött. Giv mig ett horn öl.
  
  Hon var alltid törstig, och småtärnorna sprungo ned i brygghuset och
  kommo tillbaka med ett väldigt och droppande horn.
  
  Valdemar hade redan kastat av sig dagens förödmjukelser med några
  sorglösa axelryckningar och hjälpte henne att hålla om hornet.
  
  --Det var skönt, sade hon och strök sig över den feta och vita halsen.
  Jag var så torr på tungan efter allt dammet från hästarna... Han tog så
  hårt i dig, när han skulle hjälpa dig upp. Jag såg det.
  
  --Han är alltid så hårdhänt, käraste. Det var han redan som barn. Skulle
  han smeka en häst eller hund, genast skrek den och blev rädd. Nå, han är
  hårdhänt också i tankarna, när han rör vid andra ting. Han slår på
  människohjärtan med slägga som en smed.
  
  --Kan du inte göra honom mildare, Valdemar?
  
  --Nej, nej, låt honom vara som han är. Varför tvinga och mästra? Låt
  alla människor vara fria och som de vilja. Så tycker jag bäst om dem.
  
  --Du vill alla så väl, Valdemar. Dig själv också.
  
  --Jag vill mig själv mycket väl, svarade han och räckte Jutta skrattande
  handen. Jag har så svårt, Jutta, att se din kloka och lugna syster plåga
  sig med onödiga tankar. Och aldrig har det ännu mellan Magnus och mig
  fallit ett ovänligt ord. Kom! Månen är uppe.
  
  Han tog henne med sig ut i svalgången.
  
  Den var så full av inblåsta löv, att de gingo lika tyst framåt som på en
  matta. Ekstolparna föreställde kvinnor och skäggiga män, som höllo
  varann om livet, och deras ansikten voro guldbelagda och glimmade blekt.
  Men utanför stod dimman i jämnhöjd med räckverket, och först ovanför
  dimman satt månen på den klara oktoberhimmeln som över en gråaktig
  vattenyta. Bara några halvt avlövade träd stucko upp som små holmar, och
  det enda, som gjorde vattenytan död, var att den icke kunde spegla.
  
  Han tog stöd mot räckverket och ställde henne framför sig och kysste
  henne på hjässan.
  
  Det var en sval och glättig kyss, och han tänkte icke på den utan på
  det, som hade hänt, men som han ville glömma.
  
  --Du har ett så vackert sätt att säga mitt namn, barn lilla, började
  han, en så lustig främmande brytning. Du gjorde mig glad igen där inne i
  sovstugan. Och det gyllene danska håret, vad jag älskar det! Du är så
  mjuk som en lindbuske, jungfru Lindelöv. Det gör mig lugn igen att
  inandas doften av så mycken ungdom och hälsa. Det är som att komma ut i
  friska skogen.
  
  Han strök genom hennes hår och tvinnade det mellan fingrarna. Ibland
  vände han sig litet åt sidan och såg på den stora skinande månen.
  Världen låg avsomnad och utdöd, och det fanns ingenting annat än han och
  hon och månen.
  
  --Talar du lika lättfärdigt till alla kvinnor? frågade hon. Det sägs så.
  
  --Jag lyfter av stålhuvan när jag talar med kvinnor, så att de skola se,
  att de ha en man framför sig. Förställning, det kan ingen beskylla kung
  Valdemar för.
  
  Hon drog sig litet baklänges, men såg lugnt på hans ansikte. Hon tyckte,
  att hon nu först riktigt märkte, hur friskt och frimodigt det var, när
  det nästan med sin naturliga färg lyste fram genom det tunna ljuset.
  
  --Och din broder? Lyfter han också av stålhuvan?
  
  --Finns det då i afton ingenting annat att tala om? Jag börjar bli
  avundsjuk. Varför fråga alla så envist om honom?
  
  --Förmodligen därför att han är så svår att bli klok på. Det är ändå en
  ståtlig man.
  
  --Broder Måns? Nå, måhända.--Valdemar bröt loss en flisa från det
  skäggiga belåtet och kastade den ut i dimhavet som i väntan att få se
  den flyta.--Han bugar alltid, när han talar med kvinnor, men han bryr
  sig inte om dem.
  
  --Då är han olik dig i det också.
  
  --Vad skulle jag taga mig till en sådan här dyster afton, om jag inte
  hade ditt muntra joller omkring mig!
  
  --Jag vet något ljuvligare än att alltid låtsas glad, sade hon med
  stegrad röst, och det smala lilla ansiktet återfick samma förskräckta
  uttryck som förut på folkungabänken. Jag har alltid drömt om den heliga
  friden, alltid drömt om att få gå i kloster.
  
  --En sådan misshushållning skulle jag aldrig tillåta.
  
  --Jag visste inte, att du var så girig.
  
  --Om sådant är jag snål, inte om penningar.
  
  Hon tvekade litet.
  
  --Hur skall det då bli, om du måste giva mig åt någon? Men du behöver
  ingenting frukta. Aldrig låter jag mig skänkas åt någon man, varken som
  ung eller gammal, aldrig med godo, aldrig med våld.
  
  --Det har ingen hast, barn lilla. Lät jag inte nyss hämta dig nära nog
  som en drottning, när du skrev, att du hade fått längtan till din
  syster?
  
  --Och när jag kom i det hemska Småland, sade jag: ljusare skogar hade
  min fader på Själland.
  
  --Och då klampade de långhåriga getherdarna med sina träskor och kallade
  dig en Guds ängel.
  
  --Och när jag skulle äta östgötaböndernas hårda kaka, gjorde det ont i
  tänderna, och då sade jag: bättre mjöl hade abboten i Sorö.
  
  --Och då myste de snälla östgötarna, som aldrig kunna bli onda, och
  svarade: nu blir det en fröjd i jarlaborgen.
  
  --Men när jag fick se det mörka tornet i Stockholm, då ropade jag, så
  att det hördes över hela bron: lycklig är jag, att jag inte har den
  grymma Birger Jarl till svärfader som min stackars syster. Se, så trött
  och modstulen hon står på muren! Vart ha ni fört mig? Aldrig, aldrig kan
  jag trivas hos Folkungarna!
  
  --Och då sprang kung Valdemar den unge ned ur tornet och lyfte dig ur
  sadeln... högt över alla småtärnorna, som strödde rosenblad... Så här...
  högt, högt!
  
  Han lyfte upp henne och höll henne en stund på sträckta armar, men
  guldtaggarna på hennes gördel stucko honom i händerna, så att han
  försiktigt måste släppa henne igen.
  
  --Nåväl, detta är nu lek, bara lek, sade han slutligen. Vem måste inte
  leka i ett sådant månljus! Men det blir sent. Vi få tänka på att gå in.
  
  --Valdemar, viskade hon, stå stilla!
  
  --Man kan stå sämre. Jag har inte bråttom.
  
  --Flera gånger har jag hört, att det prasslat nere i dimman.
  
  --Förmodligen någon av bergsmännens hundar.
  
  --Nu sist lät det som steg, och det var en människas steg.
  
  Han stötte tämligen otåligt foten i tiljorna och böjde sig över
  räckverket.
  
  --Vem är det, som smyger omkring och lyss? frågade han med höjd röst.
  Vem är det, som missunnar mig att jag en månskensstund förlustar mig
  med min unga fränka?
  
  Först fick han icke något svar. Därefter knastrade en torr gren, och nu
  hördes det klart och bestämt, att någon steg fram alldeles under
  svalgången.
  
  --Jag litar på, att du inte längre är gramse på mig, broder, svarade en
  djup röst nere ur dimman.
  
  --Det är junker Magnus, viskade Jutta och kröp ihop.
  
  --Du brukar annars skryta om god nattsömn, sade Valdemar med ovanlig
  köld.
  
  --Jag bedyrar, det var inte min avsikt att bespeja dig.
  
  --Något sådant kan heller aldrig falla mig in. Varför jämt bedyra så
  mycket i onödan?
  
  --Jag har letat efter dig, Valdemar, och så fick jag till sist höra, att
  du satt här och lekte och jollrade.
  
  --Det var ett joller om ingenting.
  
  --Allt börjar ur ingenting, broder. Hat, missförstånd, kärlek. Ur
  ingenting växte hela folkungaträdet.
  
  --Är det för att säga mig det, som du har kommit?
  
  --Om du kunde se mig här nere i dimman, skulle du nog märka, att jag
  inte står här för ro skull.
  
  --Gör då inga omsvep.
  
  --Vår far tog det så hårt nyss, att när han kom in till sig, föll han
  omkull på sängtrappan. Det blev ropat efter mig, och jag skickade
  genast efter några kloka gummor. Det är blodslag åt huvudet, säga de. Nu
  måste du fort komma ned.
  
  Valdemar lindade armen om belätet på stolpen. Han bleknade så häftigt,
  att han kände, hur hela ansiktet blev iskallt. Det svindlade till för
  honom, och hans ögon sågo bara var sin virvlande gnista. Men när han
  blundade, såg han fadren, den okrönte konungen, på bår. Och under båren,
  under själva bårtäcket, letade han efter något. Det var så tungt, att
  han måste lägga sig ned och taga om det med båda armarna för att draga
  fram det på golvet, och han hade mycket bråttom. Det såg ut som Folke
  Filbyters murkna skattkista, men när han öppnade den, såg han, att det
  var hela folkungaarvet, att det var land och folk och himmel och helvete
  och alla de vackra småtärnorna och rustningarna i vapenstugan och
  silversäckarna i källaren. Nu behövde han icke längre spörja och lyda.
  Nu var det hans, endast hans. Han kunde behålla eller kasta, bygga eller
  slå sönder, allt efter lust.
  
  --Ha de läst över honom? frågade han slutligen för att väcka sig själv.
  
  --Ja, husprästerna hålla på att läsa över honom, ljöd broderns långsamma
  svar, men nu är han redan mållös.
  
  --Förmådde han ingenting säga?
  
  Magnus teg.
  
  --Uppriktighet, uppriktighet, Magnus! Varför svarar du mig inte? Du
  märkte, att han ville säga något, och då böjde du dig ned, inte sant? Så
  måste det ha gått till.
  
  --Jag försökte att trycka örat till hans mun för att kunna höra, men
  det lät så svagt som en liten avlägsen viskning långt borta, långt nere
  från botten i en gruva.
  
  --Men säg då ut det!
  
  --Han yrade.
  
  --Det är detsamma, men jag vill veta ordet.
  
  --Är det oåterkalleligt din önskan, Valdemar?
  
  --Oåterkalleligt.
  
  --Tag riket! viskade han.
  
  Valdemar släppte sitt grepp om stolpen och stod andlös. Allt blev med
  ens töcknigt framför honom, och han knöt handen om manteltyget på den
  sidan, där svärdet annars brukade sitta.
  
  --Och hvad svarade du då, broder... älskade broder?
  
  --Jag svarade: lag och rätt får ingen bryta. Kronan är Valdemars, och
  jag skall hålla den fast på hans huvud, Gud frälse min själ. Blive jag
  annars redan här på jorden en av de evigt fördömda!
  
  --Och den gamle, vad gjorde den gamle?
  
  --Han slog upp ögonen och välsignade mig. Håll ord! viskade han. Sedan
  miste han målet.
  
  Valdemar skakade sitt hår som en skeppsbruten, när han känner klippan
  under foten, men ännu kunde han varken tänka eller tala klart.
  
  --Barn lilla... är du ännu här? frågade han förvirrat. Fast jag står
  mitt i månskenet... jag kan varken hitta dörr eller lås.
  
  Jutta trevade darrande på de stickiga stockarna utan att se, hur nyckeln
  blänkte. Slutligen stötte hon emot den med armbågen och sköt upp dörren
  framför Valdemar.
  
  Drottningen satt ännu kvar på sängkanten, fast nästan avklädd, och
  småtärnorna höllo på att gnida hennes fötter med ett vått handkläde. Vem
  skulle hon också blygas för? För systern, för småtärnorna, för Valdemar?
  Nej, därpå hade hon ingen tanke. Linnet var uppknäppt, och halsbandet av
  bärnstenskulor och de tjocka hårflätorna hängde ned över en jättinnas
  stora runda bröst. Men benen voro smala och långa med små förnäma
  fötter. Hon sträckte ut de breda vita armarna.
  
  --Jag är så trött, gäspade hon, låt mig bara få sova!
  
  
  
  
  6.
  
  
  Hästar sadlades, lyktor ilade i dimman och de kloka gummornas taktfasta
  besvärjelser och slag i händerna blandades med husprästernas läsande. I
  dagningen dog jarlen. Han blev uppbårad i sin sovstuga, och nedanför
  fötterna satte kvinnorna, som det var gammal sed, en lerkruka med
  rökelse och bröstbenet av en tupp, soluppgångens och livets fågel.
  
  Det blev långa dagar, medan gravölet förbereddes. Valdemar satt helst i
  frustugan och lekte schacktavel med Sofia. Långsamt och eftertänksamt
  flyttade hon dockorna, och för var gång rundade sig tre gropar vid de
  feta vita knogarna. Hennes makliga huslighet omgav honom med stilla
  värme och de hade det trivsamt som spinnande gårdskattor på härdkanten.
  Hon skulle snart bli mor igen som alla folkungahustrur, och hennes
  godmodiga lugn spred en trygg sävlighet ända till barn och tjänare. I
  skymningen smittade hennes gäspningar småtärnorna, så att de uttänjda
  klagoljuden hördes genom väggen ända ut i borgarestugan. Men det betydde
  icke leda utan att de hade det varmt och gott. När han icke hade hennes
  nystan och syaskar omkring sig på bänkar och bord, grep honom en känsla
  av ensamhet. Ibland gick han till vindögat och såg en liten vallkulla,
  som hette Yrsa-lill, springa förbi med bara fötter. De voro röda på
  hälarna och vita ovanpå.
  
  När bouppteckningen skulle hållas, samlades alla i likrummet, och det
  stod mycket folk utanför den öppna dörren. Lagman Algot och Magnus sutto
  vid bordet med räkenskaperna. Magnus vände sig till drottningen.
  
  --Här felas ett gammalt dryckeshorn, som hette Månegarm och stod på
  ulvtassar.
  
  Sofias lugn var genast borta.
  
  --Tror min frände, att jag har gömt undan det? frågade hon. Jutta stod
  bakom stolen och höll på att fläta band i hennes hår.
  
  Valdemar gick emellan, och den första segeryran var redan släckt på hans
  drag.
  
  --Tänk på rummets helgd, mina vänner. Är det för ett lumpet dryckeshorns
  skull, för en örtugs värde, som osämjan skall brista lös över vår faders
  lik? Min store mäktige fader, jag var otacksam mot dig i livet. Vem
  skall nu hålla sämjan mellan oss?
  
  --Har du inte fått nog, hertig? fortsatte Sofia. Nyköpingshus med
  förläningar, jarlamakt och hertigtitel. Sörjer du också för ett gammalt
  dryckeshorns skull?
  
  Magnus satt mörk och kämpalik, som hade han ännu burit sin rustning.
  
  --Hädanefter skall allt skrivas upp, sade han och lät fingret löpa
  utefter raderna, som hade han framåt i tankarna sett tusenvis
  fullskrivna rullar lastas på hyllor och i valv. Pålägger jag mig ett
  ämbete, blir jag också sträng i mina plikter.
  
  Drottningen trummade på bordshörnet.
  
  --Vår frände förgår sig.
  
  --För Guds barmhärtighets skull! avbröt Valdemar. Skriv bara, skriv:
  tillfälligtvis förkommet. Är det skrivet, lagman Algot?
  
  --Tillfälligtvis är ett långt ord, konung, och rullar inte över
  pergamentet, svarade lagmannen. Men nu är det skrivet. Hornet Månegarm.
  Tillfälligtvis förkommet. Värde en örtug eller fyra alnar vadmal.
  
  En ung dominikanermunk från Skenninge, som knäböjde vid båren, reste sig
  och gick sakta fram över golvet. Det var hertigens biktfader Martinus.
  Han tog upp ett brev, som låg nedfallet bredvid drottningens stol, och
  räckte det åt Valdemar.
  
  Konungen vecklade upp det och ögnade först likgiltigt på underskriften,
  men sedan blev han vit som lärft.
  
  --Ett hemligt brev från en dansk riddare till Sofia! stammade han. Och
  han kallar henne käraste vän!
  
  Munken försökte att uppfånga en blick från Magnus, men hertigen såg
  envist på bordsskivan. Då drog Martinus ned huvan över sitt bleka
  ansikte och återvände till sin plats framför den döde.
  
  Drottningen kände förskräckt i sin rocksäck, ur vilken brevet nyss hade
  halkat ut vid hennes vreda rörelser. Då hon märkte, att den var tom,
  gömde hon ansiktet hos systern.
  
  --Här i rummet bör talas sakta, sade hertigen med en handrörelse mot
  den höljda båren. Betänk, broder, att min fränka inte kände dig, då hon
  fördes hit, och att en oskyldig ungdomsvänskap kan lämna sår. Mot det
  finns intet lagord.
  
  Valdemar grep sig om pannan och gick häftigt fram och åter genom rummet.
  Ibland stannade han vid båren, ibland framför ett av de brinnande
  vaxljusen, och rösten blev vild och oigenkännelig.
  
  --Det är då därför hon har spunnit in mig i så mycken fridsam vänskap
  utan glöd! På allt blir jag bedragen, på lycka, på makt... och det under
  smekningar. Det är mitt folkungaarv. Skriv siffror, hertig, och tala
  inte om människor. Vad vet du om dem? Du har inte blod i läpparna... Nu
  känner jag, hur luften har unknat i frustugan och hela jarlagården. Styr
  om, att det snart blir gravöl. Den kvava lukten här i rummet! Hur väl
  jag minns den från kyrkorna och böndernas lövade likbodar. Lik och
  svepningar, var man kommer. Öppna bättre på dörren! Och tag hit min röda
  vardagsmantel. Jag kan inte se alla de svarta kapporna omkring mig.
  Skrämmer det dig så, du modiga hertig, att jag begär fram min
  vardagsdräkt? Omhuldar du så ängsligt sedvänjorna i ett sorgehus? Vem är
  starkast, den, som bär en kedja, eller den, som sliter den!
  
  --Den, som smider den, svarade Magnus med handen på jarlens testamente
  liksom för att peka på sin makt.
  
  Valdemar rusade fram mot honom med det ljusa håret nedfallet i pannan,
  händerna knutna och fadrens hetta i sina rörelser.
  
  --Låt bödelsyxorna vila, ropade han, riv ned galgarna och smid klovarna
  till hjulringar för bondens vagnar. Två brott begås aldrig riktigt lika.
  Hur kan då ett och samma lagord gälla för båda. Benådning skall heta
  valdemarsdom. Var gång du i mitt namn tar ett huvud, tar jag av dina
  förläningar så mycket jord, som en fogde kan gå omkring utan att stanna.
  Det skall bli som fordom, då männen voro fria och starka. Jag tål inte
  trälar. Jag vill, att en karl skall kunna se mig i ögat och svara: jag
  lyder inte. Sådant folk behagar mig. Jag vet bara en brottsling, som jag
  ger dig lov att straffa till liv och lem: den lömska bakdantaren som
  listar sig fram och har det bra bland människor.
  
  --Den läran är de svagas, sade hertigen, som också hade rest sig, halvt
  vänd mot folket ute på tunet, men det finns också en kraftens och
  myndighetens. Husmän och tjänare, vårt höga herrskap är upprört och
  uttröttat av sorg, men låt oss aldrig glömma vår pliktskyldiga vördnad.
  
  --Ja, jag är upprörd av sorg, sade Valdemar och stannade i dörren, och
  hans ögonlock rödkantades av blygsel över att alla voro så vana att se
  honom lyda, att de måste uppmanas till skyldig vördnad. Kom hit,
  bergsmän, finnar och skogsgångare, alla som följde Hulv Skumble från
  Stålberget! Jag skall göra er till min livvakt, och ni skola få
  hovkläder av björnskinn. Sätt sträng på bågen, så att vi få gå på jakt.
  Jag börjar tycka om lukten av era våta kläder och sura skodon och trivs
  inte längre hos dem, som lägga rosenblad under lakanet och luktört i
  skorna. De bedraga mig, medan de kyssa mig. Kom hit, Gistre Härjanson,
  häxkarl och tjuv. Du skall bli min hovgycklare och harpare. Jag tycker
  om dig, därför att du ärligt ljuger och vill vara den sämsta. Kom hit,
  bodsätar och stubbekarlar! Jag skall alltid bli er en vän. Var och en är
  fri. Jag tvingar ingen. Det är mitt kungalöfte. Jaga och fiska och bruka
  jorden. Följ varann, om ni ha håg till varann, men om ni inte trivas, så
  lämna varann. Bygg inga gårdar, bo i de gamla. Bygg inga vägar, gå på de
  gamla. Ingen plundrar en ensittare i hans riskoja. Äg inte mer än han,
  så plundrar er ingen. Jag var svag nyss, när jag klagade. Ryck ut
  pilarna ur bröstet och sjung med glad uppsyn, när ni stupa. Och följ mig
  nu in i stora salen, så skola vi dricka jarlens minne ända till midnatt.
  
  Han hängde sin arm om Gistre Härjansons axel och förde honom med sig
  över tunet, omringad av den brokiga mängden.
  
  
  
  
  7.
  
  
  När efter långa förberedelser gravölet äntligen var drucket, måste
  Folkungarna ändå stanna en tid i jarlagården för att fortsätta skiftet
  av det stora arvet. Fast de gingo i ett sorgehus, firades på Valdemars
  befallning höstens och julens lekar som vanligt. Det hände, att han gick
  in i frustugan och frågade efter Jutta, som förr, men alltid var hon
  försvunnen. Ropade han efter henne i svalgången, blev han utan svar.
  Drottningen bannade henne för att hon icke längre tänkte på att göra
  Valdemar glad, men hon visste ingenting att säga, och när det blev
  kväll, gick hon tidigt till sängs.
  
  Valdemar slutade att kalla på henne, och vid måltiderna mötte han henne
  med ett kyligt småleende.--Ett världens barn, som vill gå i kloster!
  sade han till drottningen. Om brevet, som hittades vid arvstämman,
  talade han aldrig. Drottningen brände upp det med vemodiga tankar på en
  bleknad ungdomsdröm, men också med sorg över att det hade råkat i
  Valdemars händer. Hon var fäst vid honom med en osjälvisk, fast tung och
  stillastående hängivenhet. Hon var glad, när han var glad. Han visade
  henne samma vänlighet som förr, men han satt aldrig i frustugan utan
  kom och gick beständigt med sin båge.
  
  Fulla fat och kannor bjödos honom från alla sidor, och smådrängarna, som
  buro dem, svällde av välmåga. Nere i stallet tuggade hästarna blomsterhö
  dag och natt. Det var blanka, breda folkungahästar, som icke kunde vända
  huvudet mot honom utan att på samma gång draga upp en mun foder ur
  krubban. Han begynte längta efter en varelse, som kunde säga: jag är
  hungrig.
  
  En dag var det springlek på tunet. Herr Svantepolks dotter Ingrid stod
  mitt i ringen, brunögd och glad med korta små mörka lockar. Den galna
  Karl Algotsson dansade omkring henne med höga språng. Han hade ett
  rödbrunt ansikte med stora läppar och ljusa, nästan färglösa ögon. Hela
  tiden drev han spe med brodern Folke, som var nog veklig att ha skägg
  och som förlägen stod och fingrade på skägglockarna utan att tordas vara
  med. Men Ingrids ögon irrade oupphörligt bort till Folke, just därför
  att han var så olik henne själv och alla de andra. Slutligen sprang hon
  frimodigt fram och drog honom med sig in i leken.
  
  Den gamle herr Svantepolk, som kom gående med Valdemar, viskade till
  honom:
  
  --Jag har länge märkt de båda ungas tycke för varann, men Algotssönerna
  äro för oansenliga och fattiga för min dotter. Om några dagar ämnar jag
  sätta in henne i Vreta kloster, till dess jag finner en lämpligare
  brudgum. Jag skrev in henne där, då hon var barn. Där kan hon också i
  tyst lycka få drömma om sin Folke. Hemlighet, hemlighet heter kärlekens
  fäste, och där slipper ingen stortalare in... Och nu, Valdemar, vill jag
  följa dig ett stycke på vägen, efter jag ser, att du styr dina steg till
  skogen.
  
  Den vithårige riddaren fattade Valdemars hand och bredde ut den över
  sitt hjärta.
  
  --Känn här ett hjärta, som är troget som guld, fortsatte han försiktigt,
  som rädd att stenarna skulle lyssna. Du behöver någon att förtro dig
  till, Valdemar. Du har länge varit tungsint. Jag märker sådant. Andnöd,
  tryck över bröstet. Det börjar som en sjukdom.
  
  --Allt börjar ur ingenting, säger broder Magnus, men jag förstår dig
  inte, kära riddare.
  
  Herr Svantepolk stannade och såg skarpt på honom.
  
  --Det är något, som alltid felats dig, Valdemar, något som skulle
  förvandla dig från man till riddare och sätta korsfanan i din hand. Jag
  har alltid i mina böner inskjutit ett ord därom för din räkning. Och nu
  falla fjällen från mina ögon, nu ser jag att jag är bönhörd. Med bara
  lugn kommer människan ingen vart. Hon behöver ett törne i skon för att
  gå stolt och strålande. Hon måste kunna gråta, när ingen ser det. Maten
  måste kvälja henne på tungan, för att hon skall kunna le ett riktigt
  gott och vackert leende. Så underligt är hon nu en gång skapad. Du kan
  rycka på axlarna, du kan sluta upp att gå i kyrkorna och tycka, att det
  är lika litet mening i att födas som att dö. Det hjälper dig inte. Där
  vattnet ser tommast ut, är det djupast och gåtfullast. Svara mig nu
  frimodigt, som bara du kan. Är det på den unga Jutta du går och tänker?
  Hur behagar hon dig?
  
  --Jag önskar, att hon redan vore i kloster och finge slita ris i långa
  röda strimmor!
  
  Herr Svantepolk ryggade åt sidan och fortsatte att en stund gå tyst
  bredvid konungen.
  
  --Har hon då redan hunnit att bli så mycket för dig? utbrast han
  slutligen. Plågar hon dig redan så häftigt? Jag fattar inte, att jag den
  här gången har kunnat vara så blind. Det är väl för dig, att du fick en
  förtrogen och att du bekänt utan omsvep.
  
  --Bekänt. Vad har jag bekänt?
  
  --Allt, allt, Valdemar. Det är en stor lycka, som nu begynner för dig.
  Du kommer snart att inte längre känna igen dig själv.
  
  --Du glömmer visst den kanoniska lagen, min hederliga Svantepolk. Hon är
  min frussyster.
  
  --Det är just det, som blir din lycka.
  
  --Broder Magnus skulle kalla det ett ohyggligt brott.
  
  --Han ser för hårt på allt. Han kan inte knäfalla för ett altarljus utan
  att först övertyga sig om, att vaxet inte är stulet. Valdemar, man kan
  inte älska en kvinna, som man är köttsligt förenad med, utan för henne
  hyser man vänskap. Bolstrarna i frustugan äro varken bäddade av änglarna
  eller ruskade av djävlarna. Valdemar, kärleken behöver inga bolstrar,
  den behöver en mur, som når ända upp i himlarna och som ingen förmår att
  levande komma över. Kärleken är oköttslig och kysk, och över var
  längtan hos en sådan allt uppfyllande kärlek darrar en liten ljusring
  som över de heliga. Är du den enda, som aldrig har hört talas om reliken
  på min hatt?
  
  Han tog av hatten och såg med rörelse på det mögelfläckiga och
  sönderfrätta minnet.
  
  --Jag var ung då, ung som du... Jag hade varit en svår syndare och fast
  jag befann mig på vallfart, kände jag, att jag ännu var lika fast i
  synden. Då skulle jag rida över en bäck och strax bredvid en tvättbrygga
  fick jag se ett linne, som hängde utbrett över en buske och torkade i
  solen. Det var så vitt, så litet och smalt, att jag genast måste trycka
  det till läpparna. I samma ögonblick skedde det stora undret med mig.
  Jag blev pånyttfödd, jag blev räddad. Det var min kärlek till den okända
  ägarinnan, som reste mig ur dyn.
  
  --När talade du sist med den fagra ägarinnan?
  
  --Jag har aldrig talat med henne, aldrig sett henne, Valdemar. Men hon
  har sedan hört mycket om mig, och hon är ett helgon.
  
  --Jag visste inte att späkerskor bära linne.
  
  --Hon är ingen späkerska, ingen nunna, Valdemar. En frejdad riddare har
  henne, och hon har fött honom döttrar, som redan äro gifta. Nu skall jag
  berätta dig, hur det gick till. Hör på, Valdemar! Jag stack svärdet mitt
  genom linnet och skar ut den lapp, som du här kan röra vid. Sedan red
  jag till Frankland och fick riddarslaget vid ett tornej... Gud give att
  vi snart också litet oftare få hålla tornej i ditt vilda land... Och var
  jag kom, betygade jag, att jag bara stred för Den heliga jungfrun och
  för den fru, som kunde visa mig att hennes linne hade ett lika stort hål
  som lappen. Fåfängt, fåfängt! Alla slogo ned ögonen och tego.
  
  --Och du blev henne trogen?
  
  --Obrottsligt. I hjärtat. Min usla kropp fick gå sina egna vägar. Och
  när jag så på hemvägen kom i samma buskskog och till samma bäck, satt
  där på sin häst en bredaxlad riddare och höll upp ett sönderskuret
  linne, i hvilket lappen alldeles passade. Först skymfade han mig och
  kallade mig en åsna, som lupit omkring hundratals mil och ropat efter
  ägarinnan i stället att söka henne i närmsta borg, ty där bodde hon som
  hans ärliga husfru. Men sedan vi brutit ett par lansar och det började
  bli farligt, förklarade vi varann jämngoda och tryckte varandras händer.
  Han medgav, att jag just genom min långa färd också hundrafallt ökat
  hennes rykte och ära. Hon hade därför gripits av den största beundran
  för mig och lät nu hälsa, att jag skulle få behålla min av blod
  genomdränkta relik som gåva. Hon fäste bara ett villkor vid gåvan. Jag
  måste heligt försäkra, att hon aldrig i detta livet någonsin skulle
  behöva träffa mig.
  
  Han strök det vita håret vid tinningarna, och det smala och rynkiga
  ansiktet färgades av en lätt rodnad.
  
  --Valdemar, du må le åt mig. Men den kärleksreliken har sedan varit min
  lykta, när jag tvekade mellan ont och gott, min kraft i tornejet, mitt
  hopp, när jag besinnade min dödlighet. Förstår du nu, vad kärleken kan
  giva en svag människa? Och en sådan låga skulle kallas syndig!
  
  --Vi äro varandra mycket olika, Svantepolk.
  
  --Och ändå skall du en dag giva mig rätt. Kanske är jag en stor narr,
  Valdemar, men då har jag för dig blottat det djupaste i kärlekens väsen
  på samma sätt som en enfaldig predikare kan råka att med sin förlägna
  och stammande tunga uttala djupa sanningar. Allt skall jag nu ställa
  till rätta för dig, som är oerfaren, jag menar, oerfaren i sådant, som
  är allvar och inte bara köttsligt, ty sådant frågar jag inte efter. Låt
  bara mig styra. Jag går nu hem och talar med drottningen, min hulda
  härskarinna.
  
  Valdemar grep fatt i hans arm, men släppte den lika hastigt.
  
  --Alltsammans är ingenting, sade han och gick ensam inåt skogen.
  
  Några getter beskådade honom klokt och nyfiket från ett stenrös, men de
  tuggade och tuggade liksom hästarna i stallet, och harmsen ämnade han
  jaga bort dem. Då fick han höra porlet av en bäck. Han hade aldrig hört
  en bäck ljuda på det sättet, ty en mänsklig röst blandade sig sorgset
  bedjande med vattnets sång och härmade den med stigande och fallande
  klagan. Han böjde sig in över en mossig algren, men den var murken och
  föll brakande i vattnet. Därigenom blev det en öppning mellan kvistarna,
  och han urskilde en sliten getskinnströja. Den var alldeles för stor åt
  den, som bar den, brusten i sömmarna och fläckvis utan ragg. Småningom
  letade han också rätt på ett ansikte med kort rakt hår. Det var
  Yrsa-lill, vallkullan med de små fötterna, som voro röda om hälarna men
  vita ovanpå och på sidorna bruna som gammalt elfenben.
  
  Hon vände på huvudet men utan att avbryta sången, ty hon höll på att
  offra till bäcken för att få ymnigt med dricksvatten åt getterna. Då och
  då beströk hon ett brödstycke med honung och kastade det i vattnet. Över
  knäna hade hon ett spjut för att kunna försvara sig. Han trodde också på
  den goda vattenanden och vågade icke störa henne med någon hälsning. Då
  hon hade sjungit slut, kastade han en liten silverring i virvlarna.
  Sedan gick han fram och lade armen om hennes axel och satte sig ned
  bredvid henne lika oöverlagt som ett barn bredvid ett blomsterstånd.
  
  Hon böjde sig litet åt sidan, men icke av blyghet, utan därför att hon
  var rädd att fläcka ned hans dyrbara kläder.
  
  --Vänta litet, sade hon sömngångaraktigt och stilla. Jag är klibbig på
  fingrarna.
  
  När hon hade tvått händerna, satte hon sig till rätta igen lika
  allvarsam som förut och följde med sina yrväckta ögon bläddrorna, som
  seglade förbi och lindade sina pärlband om stenarna.
  
  Hon tänkte varken gott eller ont om honom, ty hon hade ingen kunskap om
  något annat än det, som hon dagligen såg med sina ögon. Och det omgav
  henne töcknigt och tyst och obegripligt som en dröm. Hon hade hört, att
  det var han, som hade tagit henne ur den mörka graven och givit henne
  åt vallkullorna, och hos dem hade hon levat. Under tröjan bar hon
  ingenting annat än en trasig skjorta. Hon hade aldrig fått en hel dräkt,
  aldrig ätit vid ett bord, aldrig sovit annat än i hö eller halm. Hon
  visste ingenting om världen, varken om den var två dagsresor lång eller
  tusen. Hon visste bara, hur man vallar getter. Hon brukade sitta på
  tuvan som en brun stubbe utan att hitta något särskilt att grubbla på,
  vemodig snarare än glad, men aldrig heller verkligt bedrövad. Ödemarken
  skrämde henne lika litet som de tassande eller flygande skogsväsen, i
  vilkas sällskap hon levde sitt ordlösa drömliv. Valdemar talade icke,
  men han satt ändå kvar.
  
  --Kom, jag är hungrig, sade hon långsamt och reste sig som en
  sömngångerska från mossan.
  
  Hon gick framför honom till en liten skogslada, som låg på en glänta,
  just där solen sken in mellan grantopparna. Taket var hopsjunket i
  mitten, den bräckliga dörren hängde halvöppen, och över askhögen inne på
  golvet surrade en sista sömnig hästfluga.
  
  Yrsa-lill gjorde upp eld. Han steg in till henne med huvudet
  tillbakakastat, som om han nu först beträtt sitt rätta rike, där han
  endast behövde befalla för att bli lydd. Hon kokade något i en kittel,
  och när allt var tillrett blåste hem i en pipa av ben. Rop svarade från
  olika håll, och skogsgångarna, som Valdemar hade tagit till livvakt, men
  som alltid lågo ute på jakt, böjde grenarna åt sidan och stego fram med
  sina bågar och kastspjut. Gistre Härjanson kom efterst med en liten
  harpa hängande på höfterna och hornet Månegarm i ett snöre över andra
  axeln. Alla satte sig med Valdemar omkring kitteln.
  
  --Den natten, då jarlen dog, begynte Gistre, stod hornet kvarglömt på
  trappsteget till hans sovstuga. Då tog jag det åt Yrsa-lill. Hon skall
  räcka oss det, när vi spisa hos henne på jaktdagarna. Men ännu har hon
  ingenting att fylla det med, herre.
  
  --Jag skall skicka ned mjöd till er, svarade Valdemar, och skålar och
  fat och de präktigaste kläder åt Yrsa-lill.
  
  Gistre tog i hans hår.
  
  --Yrsa-lill ser på ditt mjuka gullhår, herre, sade han med en lång suck.
  Mina tunga, svarta flätor skrämma henne bara. Skogen är hennes mor och
  skogen är din. Tag henne du. Vi skola nog viga er samman, när det blir
  mjöd i Månegarm. Jag har tiggt och bett henne att följa mig bort på
  stigarna för alltid, men hon är rädd för mig, hon som de andra. När jag
  kommer i stugdörren, skrika barnen och kvinnorna ropa att min svarta
  kåpa är ett stulet bårtäcke... och det är min fröjd, kung Valdemar! Så
  skall en folkungagycklare hälsas. Jag ville vara en lokatt hellre än en
  människa, bara för att få leva i skogarna och skrämma. Sitter jag ibland
  och gråter, när jag ensam rör strängarna, då är det för att jag hör
  Yrsa-lill vid bäcken.
  
  --Ni vallhjon, ni fria människor, sade Valdemar med armen räckt åt
  Yrsa-lill, som låg på knä och blåste i glöden. Jag skulle ha varit
  lyckligare, om jag blivit en af er. Var jag ser en trashank, som knyter
  handen, tror jag, att jag möter en hjälte. Jag tycker om din solbränna,
  Yrsa-lill, och alla de tusen många små hvassa barr i din tröja som
  sticka mig. Varför lever jag inte med er om somrarna och ligger om
  vintrarna och sover på ugnskanten!
  
  Gistre sprang upp. Han kastade tillbaka sina bandvirade flätor, och
  spelande på harpan ropade han:
  
  --Till oss hör du, Valdemar. De utstötta och förtappade behöva en
  konung. De behöva honom hos sig i de långa nätterna, då barnföderskorna
  skrika från skullarna och benknotorna klappra i galgarna. De behöva en
  konung, som går framför dem på vägen till helvetet. Si, nu är den
  konungen oss född av folkungasäd, hosianna!
  
  Harpan fortsatte att ljuda till lekarens dystra stämma, och det blev
  ingen jakt den dagen.
  
  Sedan lät Valdemar hämta från jarlagården allt, vad han hade lovat, och
  småningom blev han själv förtrogen med var stig. Om dagarna var
  Yrsa-lill fortfarande getpiga som förr, men när det led mot
  stjärntändningen, tvådde hon sig och prydde sig med hans gåvor för att
  vänta honom. Om hon nyss stigit ut ur berget, skulle hon icke kunnat
  glimma av fler smycken. Men det var icke med den dräkten, hon hade tagit
  honom fången, och han satt tankspridd och såg på hennes drömlek med sina
  söljor och glaskulor.
  
  Under tiden stod herr Svantepolk ofta och väntade uppe i jarlagårdens
  svalgång. Ju senare det led, dess blidare klarnade hans smala ansikte.
  
  --Valdemar har då stannat i skogsensamheten, tänkte han, för att
  begrunda mina ord och under betraktelser vårda en ren och himmelsk
  kärlek. Säll och stor blir nu hans väg. Varsamt vill jag tala med
  drottningen, så att hon får en rätt syn och vi alla kunna glädja oss.
  Låt gärna bli att förtro dig till mig, min unga konung. En viss beslöjad
  glans brukar vara rätta tecknet på pärlans äkthet.
  
  
  
  
  8.
  
  
  Adventsfastans fridstid var kommen, och kvinnorna blevo mörkrädda, när
  de skulle stöpa ljus både för jarlens grav och för julbordet. Jutta
  räknade med tummen dagarna framåt på runstaven ända till solhjulet, som
  var luciadagens märke. Hon skulle bli luciabruden, eftersom hon var den
  fagraste, och med gnidsten och blekt vax glättade hon i god tid en vit
  skjorta, så att den blev slät och glänsande. Hon ville ibland fråga
  småtärnorna om Valdemar, men då blevo läpparna stela, och hon kunde
  ingenting säga.
  
  Äntligen kom så lucianatten, årets längsta, då världen stannade i sin
  gång och korna talade till varandra med gumröster och de döda vände sig
  på kisthalmen. De lyste och flämtade vid källor och bäckar, där
  vallhjonen dränkte kattor och hällde blod i vattnet.
  
  Vid midnatt stod Jutta vit och utklädd. Vettskrämda satte småtärnorna på
  henne lingonriskronan med de nio vaxljusen, som runno och aldrig ville
  stå rakt. Under tiden brydde de henne med, att de snart skulle få kläda
  henne till verklig brud. Småningom förde de henne sedan framåt mot den
  kungliga sovstugan. Men de kröpo ihop omkring henne med armbågarna över
  huvudet, rädda att till och med dörrstolparna skulle sträcka sig efter
  dem och sticka ett hårt träfinger i flätorna.
  
  Valdemar satt upprätt i bädden bredvid den sovande drottningen med en
  duk om huvudet och naken ända till täcket. Först bländades han av
  ljusen. Men han hade legat vaken och undrat på, om det verkligen skulle
  bli hon, som kom med kakorna och mjödet. Det föreföll honom med ens, att
  sagan i skogen hade varit en plågsam mardröm, full av trasor och
  ohyggliga skratt. Han bredde vänligt och broderligt ut armarna mot
  ljusbärerskan. Småtärnorna sköto henne framåt, men hon ville icke gå
  utan stred emot, fast hon kände sig stolt och nöjd över att han hälsade
  så gott på henne. Som han satt där, tyckte hon, att han liknade det
  vänaste beläte af frälsaren.
  
  --Men så bjud honom då hornet, viskade småtärnorna och lyfte upp hennes
  arm.
  
  --Kan du förlåta mig! viskade han och böjde sig fram, så att han kunde
  nå hornet. Är du ännu gramse på mig?
  
  Hon bara skakade på huvudet, utom sig av förlägenhet, men då begynte
  ljusen att vackla, och hon grep hastigt om kronan. Och så tryckte hon
  sig baklänges in mellan småtärnorna, till dess hon kom ända ned mot
  dörren. De måste gå fram och hämta hornet.
  
  Så snart hon fick det i händerna, satte hon hälen utanför tröskeln och
  vände sig försiktigt om för att icke snava i trappan.
  
  Men sedan blev hon genast tryggare. När hon kom ned till Magnus i
  härbärget, satte hon sig utan att brådska på kanten av sovlådan.
  
  Han satt också vaken på sitt bolster, men han var brun och ful och mager
  och mötte henne med en skarp blick.
  
  --Var konungen hemma i sin bädd? frågade han.
  
  Hon blossade upp, men hjälpte honom beredvilligt att stödja under
  hornet, medan han drack.
  
  --Var annars! svarade hon.
  
  Magnus ryckte tillbaka armen, ty en vaxdroppe föll på den från ett av de
  sneda ljusen och sved häftigt. Han plockade bort vaxet, och en liten grå
  blåsa hade redan svällt upp.
  
  --Det är en spådom, sade han mörkt, att när av vårt ätteblod en gång
  någon blir född, som älskar en vaxdroppe mer än en pärla, skall det ske
  stora under i den mannens eller kvinnans hjärta. Jag fruktar, jag
  fruktar, att det länge kommer att töva till den stunden.
  
  Hon satt kvar och vilade ena handen över locket på hornet liksom med en
  önskan att få fortsätta att tala med honom. Småtärnorna blinkade åt
  varann, men han lade sig ned, vänd inåt väggen, och drog upp
  fårskinnsfällen över skuldran.
  
  --Jungfru, sade småtärnorna, det finns också andra, som vänta på dig.
  
  Då steg hon upp, fast det syntes, att hon hade något på hjärtat och
  helst skulle ha stannat ännu en stund.
  
  Hon följde dem utefter bänkraderna, där det ibland låg ända till två
  eller tre män i samma bädd. De reste sig, plirade mot det strålande
  ljushelgonet och fingo sin kakbit och sin klunk. Sedan kröpo de lika
  hastigt ned igen, ty det rådde en fruktansvärd köld.
  
  När hon blev färdig med de sista, lyfte småtärnorna av henne kronan och
  gingo bort med den för att ställa den på julbordet. De andra fortsatte
  att leda henne framåt sjungande. Men sången gick oupphörligt sönder och
  de skrattade och smusslade, ty nu kom det betydelsefullaste, som de hela
  natten hade längtat efter men också fruktade mest.
  
  De ledde henne över gårdsvallen till bryggstugan. Där ställde de upp sig
  i en vid ring och smällde i händerna.
  
  Dörren var halvöppen. Den vigaste klättrade upp på det låga taket och
  ryckte halmen ur ljusöppningen. Det var alldeles skumt omkring dem och
  ännu mörkare inne i bryggstugan. Där syntes ingenting, varken fat eller
  spann. Endast det nyss färdigbryggda julmjödet blänkte i sitt kar som en
  rund stålsköld. Vems ansikte skulle de nu få se, när de gingo in och
  böjde sig över karet? Vilka syner sutto hopkrupna i mörkret under
  mjödskummet och väntade på att få visa sig i framtidens töckniga ljus?
  Var det bredaxlade kämpar eller rödkindade svenner? Eller var det kanske
  tandlösa och skalliga gubbar, som belåtet grinade mot sina blivande
  stackars kärestor? Vem kunde råda över kommande öden, vem visste något!
  
  Jutta gick in först. Hon lyfte slöjan åt båda sidorna och lutade sig
  framåt över den spåkraftiga vätskan.
  
  När hon sträckte sig för långt fram, skymde hon de speglande stjärnorna
  och drog sig tillbaka. O, hur saliga och klara tindrade de icke på
  fästet!
  
  Bläddror susade hela tiden på ytan och blänkte till, när de sprungo
  sönder. De två största lågo länge kvar och simmade omkring lika skinande
  som de ögon, den kyska Lucia berövade sig själv och bar till sin älskade
  för att de ej längre skulle plåga honom med längtan. Men när Jutta
  försökte att se in i dem, spottade de ett kallt stänk på hennes haka som
  onda andar och försvunno. Hon tyckte, att mjödet kvällde upp från
  bottenlösa djup, att hon blev yr och föll framstupa genom hisnande hålor
  ända ned i det svarta källsprångets vidaste grottor, där det
  tillkommande virrade fram ur de ilande bubblorna. Hon kände, hur tänder
  beto sig fast i hennes kinder och gnisslade, att hon skulle vissna och
  bli skrynklig med ådrorna utanpå huden och krokiga naglar. Men det
  visste hon förut, och det brydde hon sig nu icke om. Hon hörde, hur
  hennes egen likkista blev igenspikad om henne. Men det skulle dröja
  länge till dess, och vad hon ville veta, det var bara, att kistan icke
  var vit, att det icke var en gammal jungfru, som svennerna buro till
  graven. Betydelselöst avlägset blev allt för henne utom den fråga, som
  viskade ur vart pulsslag. Vem skall jag få älska? Det var livet, det var
  det enda, som hon kunde tänka på. Var bodde han, varifrån skulle han
  komma? Och hade han ett gott leende? Allt jungfruligt och oskyldigt i
  hennes väsen jublade den okände till mötes som harpspel, allt vackert
  och ömt, allt, som hon hade drömt om lycka och om ära inför människor.
  Nu såg hon, nu såg hon! Var det icke ett ansikte, som långsamt började
  att klarna fram?
  
  Småtärnorna fortsatte hela tiden utanför dörren sin sång till Lucia, som
  hjälpte i barnsnöd och kärlek, och i somliga verser kallade de henne
  Ljusfreyja. För vart ord slogo de ihop händerna, först över huvudet och
  sedan framför bröstet. De hackade tänder, och de darrande rösterna föllo
  i sär skärande och vasst som tappade glasskärvor. Än var det den ena,
  som kom av sig, än var det den andra, som blev efter. Slutligen
  förlorade de alldeles tråden och stodo bara och storskrattade. Det klang
  vida omkring i den ödsliga natten. Då försökte de skickligaste att leda
  de andras sång, och så måste de på nytt taga om alltihop från början
  igen:
  
    --Säg, säg,
    vem ger mig fingerguld?
    Säg, säg,
    vems famn skall jag sova i,
    vems barn skall jag bära?
    Säg...
  
  --Varför sjunger du inte med, Jutta? frågade en röst, och åter brast
  sången sönder. Varför svarar du inte, jungfru?
  
  De blevo rädda och sträckte sig in genom dörren. De sågo, att hon icke
  längre skymde karet, utan att mjödet åter fritt speglade ljusöppningen i
  taket.
  
  En av de äldre vågade sig ett par steg framåt och trevade i mörkret. Hon
  stötte mot kittlar och bänkar. Slutligen hejdade hon sig.
  
  --Vad har då skett? utropade hon. Jungfrun ligger avsvimmad på marken.
  Men hon håller ännu så hårt om kanten på karet, att jag knappt kan böja
  upp fingrarna.
  
  En kvävd och grumlad snyftning svarade henne. De andra hörde, hur hon
  sköt undan en bänk och hjälpte Jutta att komma till sig själv igen och
  resa sig.
  
  --Hur länge har jag legat så? viskade den svaga stämman.
  
  --Några ögonblick på sin höjd, kära jungfru. Alldeles nyss kunde vi
  tydligt ännu se dig mot det blänkande mjödet.
  
  --Det hade varit bättre, om ni aldrig väckt mig. Finns det då ingen
  barmhärtighet bland människor, om det också ingen finns i himmelen!
  
  --Men så berätta då? Vad har du sett, som kunnat så förskräcka dig?
  
  Jutta vacklade ut genom dörren med den andras arm om sitt liv. Alla
  ville de taga i henne och hjälpa henne, och de kände, att hon var isande
  kall.
  
  --Jag måste genast tala med hertigen, stammade hon.
  
  Men då släppte de henne igen, och det blev åter samma yra sorl.
  
  --Hertigen, kittelbotaren... Var det då honom du såg? Han, som är så
  svart och ful!
  
  De ryckte ordet från varann och skrattade över varandras axel, så att
  snart ingen längre kunde höra någon annan än sig själv.
  
  --Men jungfru... Så betänk då, att han i alla fall är en ridderlig
  kämpe. Torka du tårarna... Vi småflugor våga minsann inte surra omkring
  en sådan storherre... Men har du fått en sådan brådska att genast komma
  till honom? Inte går det an, kära jungfru.
  
  --Det är inte, som ni tro, svarade hon. Ni taga alldeles fel. Men han
  vet mycket, han förstår mycket. Ingen klerk är kunnigare än han. Jag
  måste tala med en man, inte med en kvinna. Och då finns det ingen
  rättrådigare.
  
  Småtärnorna voro alltför ivriga att själva få se sin tillkommande för
  att vilja strida med henne, utan de skyndade sig på nytt att ställa upp
  sig i ring.
  
  --Männen ha redan klätt på sig och gått till morgonvarden, sade de. I
  natt dukas den ju tidigt, och vi hörde dem nyss på gårdsvallen... Men gå
  du och se efter. Hertigen brukar visst inte trivas rätt väl vid
  kungsbordet utan kommer gärna så sent som möjligt.
  
  Handklappningen och sången begynte igen. Hon hörde den glada leken bakom
  sig, medan hon gick till härbärget.
  
  Magnus stod ensam vid elden, insvept i den långa sorgkappan.
  
  --Månne det redan är tid att rida till mässan? frågade han och såg upp.
  I natt gal ingen hane.
  
  --Vi kvinnor ha varit nere och sett i julmjödet, svarade hon utan att
  akta på hans fråga. Du är en lärd herre, Magnus. Ofta har jag känt lust
  att tala med dig, och nu är jag kommen. Giv mig nu också ett ärligt
  svar. Kan det verkligen betyda något, om man tycker sig se ett ansikte i
  karet?
  
  Först kände han knappt igen henne, så blek hade hon blivit, och nu, då
  inga ljus brunno, kom den vita skjortan henne att likna ett andeväsen.
  
  --Man ser den, som man mest har i tankarna. Därför kan det betyda ganska
  mycket. Det bräcker upp hjärtat som ett äpple, och kärnorna falla i
  handen.
  
  Han slog kappan åt sidan och värmde händerna över elden. På det sättet
  stod han en stund och tycktes vilja tvinga sig att ej säga något vidare.
  Hastigt tog han ett par tre steg framåt och stannade framför henne med
  genomborrande ögon.
  
  --Stackars, stackars barn, viskade han. Du, som var ämnad till
  drottninglycka och en blid ålderdom! Var det honom du såg?
  
  --Vem? Jag har ingenting sagt.
  
  --Vem, frågar du. Liksom såge jag inte själv också just samma man både
  dag och natt! Jag må blunda, jag må sova, ändå ser jag honom.
  
  --Du?
  
  --Det, som lockar mest, det ser man antingen man så vill eller inte. Du
  ser honom som han satt nyss, när du kom i din ljusglans. Jag ser honom
  med gullkronan på huvudet.
  
  Han grep fatt om hennes arm och skakade den utan att vilja släppa sitt
  tag.
  
  --Misstror du mig också, du som de andra?
  
  --Då stode jag inte här godvilligt.
  
  --Nej, gå inte ifrån mig. Du är oskyldig och ung. Bara till en sådan
  människa kan jag tala. De andra skulle korsa sig--och förråda mig. Vi
  äro i samma nöd, du och jag. Vi ha ingen att förtro oss till. Bara till
  varann. Du, som inte vet av ont, du skall höra mig. Det var en välsignad
  stund, då du kom. Jag kan inte längre tiga. Jag måste tala till ett
  levande väsen, som kan höra, inte bara till väggar och tak. Jag kan inte
  längre hålla orden tillbaka. Håll fast ormar! Krama, nyp, krossa--ändå
  rinna de ut mellan fingrarna! Det enda, som stannar, det är deras bett.
  Heliga moder, har jag då blivit till sådan smuts!
  
  Han talade upprört och fort, men när hon såg den starka mannen så
  söndersliten, blev hon själv lugnare. En känsla av medlidande lockade
  henne att vänligt och barnsligt se upp mot honom. Det föreföll henne
  naturligt och riktigt, att han sökte ett ögonblicks lisa just hos henne,
  fast hon icke fick någon mening i hans ord. Han hade ju sagt, att de
  båda befunno sig i samma nöd. Hon tyckte, att det var på en gång både
  osant och sant.
  
  --Vad ont har då Valdemar gjort dig? frågade hon osäkert.
  
  --Vet du, vad det är att vilja bära en skinande rustning, när hundra
  fingrar så länge smyga sig över den för att känna efter rostfläckar,
  att den till sist inte längre är blank? Det är misstro i vart handslag,
  som jag får, var hälsning. Den misstron vållar, att jag till sist blir
  den värd. Vet du, vad det är att få gå overksam för en dåres skull? Jag
  säger en dåre--inte en elak, som lägger gift i mjölken åt sina hundar
  och skär öronen av sina hästar, utan en tio gånger farligare, en
  godhjärtad och solögd dåre, som vill alla väl, sig själv också. Han
  begår dårskaper med ett så segervisst leende, att vi andra nära nog
  måste fråga, om det är vi, som äro dårarna... Men tyst! Är det någon,
  som lyss på oss?
  
  --Det är bara ekarna som rassla mot taket.
  
  --Du har rätt. Jag borde ha känt igen det ljudet, det enda svar, som
  natten brukar giva mig, när jag ligger vaken och talar till de tomma
  väggarna... Knappt ha några höstdagar gått efter jarlens död, knappt ett
  sextal veckor, och redan är förvirringen här. Bönderna betala inte sin
  avrad, prästerna utfå inte sin tionde, och jag får inte lagfästa
  hälsosamma straff. Till allt svarar Valdemar: Benåda, benåda; i mitt
  land äro alla fria! Var hans röda mantel fladdrar förbi, upphör det
  allvar, som väl ändå borde råda, där husbonden nyss låg på bår. Och då
  vaknar och gnager här inne i bröstet det gamla onda, som jag försökt att
  skyla och läka med gärningar och inte själv tro på. Det har jag försökt
  ända sedan jag var ett litet barn. Ack, inte heller då kunde jag
  någonsin vara glad. Du är ung, du. Jag har aldrig varit det. Föddes här
  inte tusen och så tusen igen, somliga nere i fattigdomen, somliga uppe
  i lyckan? Men mot en enda var Gud så huld och så grym, att han lät honom
  födas en knapp lillfingersbredd nedanför toppen, nedanför den högsta
  lyckan och härligheten. Vad vet du om kval, lögn och lumpna kval--och de
  äro de enda, som ingen står ut med att bära! Eller har du känt den
  avund, som förvandlar själva solen på himlavalvet till en mögelfläck och
  kommer den bästa mat att äckla på tungan? Skäms, barn, att stå kvar här
  och inandas en sådan vämjelse. Gå med din jungfrudom till konungen. Allt
  är hans. Åt honom fagra ord. Vad han än finner på, svarar folket bara:
  Vår gode konung! Han väntar på sin unga fränka. Gå nu, men torka först
  över läpparna med ärmen, efter du så länge har stått och talat med mig.
  Han kunde annars tycka, att du har fått en okysk smak. Det kunde
  misshaga konungen... Eller har han vant dig, att du skall smekas först,
  innan du går din väg? Ånej, den syrliga äppellukten från ett så ungt
  väsen har alltid plågat mig. Det är bäst, att du går.
  
  Hon hade ryckt upp den stickade vanten ur gördeln. Ibland snodde och
  kramade hon den och ibland slog hon med den på kjorteln.
  
  --Gå skall jag nog, svarade hon, fast hon vart ögonblick fruktade att
  falla raklång på marken liksom nyss vid mjödkaret. Gå skall jag nog,
  Magnus, men inte till din broder.
  
  --Det ena först, det andra sedan. Allra först skall du gå in i salen.
  Och till hvar och en, som du får med dig i en vrå, skall du säga: Vakta
  er för hertigen, nu vet jag hurudan han är. Vakta er!... Gör mig den
  välgärningen, och du skall nästa natt sova gott. Frälsad skall jag känna
  mig från den stund, jag blir förrådd och släpad ut och pinad till att
  ropa högt, högt för alla: Ja, jag är falsk, falsk i brodersvänskap,
  falsk och smygande i mina raka och stolta steg... Hur kan världen ändå
  hänga hop med så mycken falskhet bakom de fasta handslagen... ty lika
  falska äro de andra? Ärliga äro bara de solögda dårarna.
  
  --Du talar för högt, viskade hon och drog om sig armarna, som under
  hårda slag. Men då höjde han rösten ännu mer.
  
  --För några aftnar sedan såg jag Valdemar krypa ut mellan spjälorna i
  svalgången med vänstra skon sönderriven och klättra ned. Jag visste, att
  i en skogslada satt en vallkulla och väntade på honom, utklädd i dyrbara
  kläder och med ett litet hov av drickande skogsmän. Är detta landets
  husbonde? frågade jag. Valdemar, i ett sådant läge hoppas jag slippa att
  någonsin behöva visa mig. Men vad svarade då Valdemar? Därtill har du
  inte mod, broder, sade han... Nu tror jag att jag fick färg i dina
  kinder, fränka. Din mun står öppen, som om du talade stora ord, men du
  säger ingenting. Och dina ögon krympa ihop och bli alldeles röda. Skynda
  dig nu härifrån! Ungdomen tänker inte på annat än det, som är okyskt,
  men det okyska är mig emot. Var sitter då detta ständiga begär, i blodet
  eller baktill i huvudet som en snurra av gnistor? Jag vill att mina
  tankar skola vara vita och snygga som nytvättat garn. Jag vantrivs i
  unga kvinnors sällskap. De kunna inte se på en man utan att undra, hur
  han passar till brudgum. Rör mig inte, fränka, släpp mig! För ett
  ögonblicks lindring har jag stått här och förött din själs oskuld. De
  kroppsliga spillrorna lämnar jag åt konungen.
  
  Hon vek baklänges ifrån honom, halvkvävd av gråt.
  
  --Hur vågar du, hertig? Aldrig har någon talat till mig som du! Gud
  hjälpe mig att snart komma bort från Folkungarna!
  
  --Tag det inte så illa. Bara inga tårar. Jag trodde, att jag var en
  hövisk man, som förstod att skicka sig inför en ädel jungfru. Men inte
  heller det var sant. Jag vet inte, vad jag har sagt. Jag vet bara, att
  jag höll på att kvävas och att jag andades in liv, när jag fick kasta
  allt ont ifrån mig i en ren luft, där det inte kunde fortsätta att leva.
  Stackars lilla vita fjäril, hur kom du hit in i folkunganästet?
  Ingenting ont får ske dig. Visst måste du härifrån. Inte en dag längre
  får du stanna. Jag skall hjälpa dig, jag skall... Men vi äro
  oförsiktiga, Jutta. Nu hör jag något annat än rasslet av ekarna.
  
  Sporrar klingade på tröskeln, och herr Svantepolk stötte snön av
  fötterna och steg in. Bakom honom slingrade sig en lång rad av bloss
  över fältet bort mot den upplysta kyrkan.
  
  --Måltiden är slut, begynte han med en förbryllad blick på Jutta. Det är
  tid att rida till mässan.
  
  --Vi ha haft ett allvarligt samtal, jungfrun och jag, svarade Magnus,
  och nog märker jag, att hon ännu är vred på mig.
  
  Jutta betänkte sig. Så blev hon lugnare och drog på sig vantarna.
  
  --Mycket har jag inte förstått av det, som du sagt, svarade hon ännu en
  smula tvekande. Inte heller kan jag mena, att en riddare får tala så som
  du nyss. Men vred på dig? Nej, Magnus, jag är uppriktigare din vän, nu
  då jag går, än då jag kom.
  
  --Så fick jag då äntligen en gång ett hjärteord! utbrast han och strök i
  luften över hennes huvud. Det måste barnaläppar därtill. Nu är jag
  stark, nu är jag trygg igen. Hör på, herr Svantepolk! Jungfrun måste
  härifrån.
  
  Herr Svantepolks milda och irrande ögon ljusnade.
  
  --Klokt sagt, riddare. Det har länge varit min tanke. Jungfrun måste
  härifrån, långt härifrån, måste i kloster, så att kärleken på ömse håll
  kan få fortsätta att brinna med den rätta klara lågan. Ack, vad livets
  vår är rosig med all sin kärlek! Och den kan leva, riddare, den kan leva
  ännu under ett vitt hår som mitt.
  
  Magnus rynkade pannan.
  
  --Men Valdemar, svarade han avbrytande, vad skall han säga? I nödfall få
  vi föra bort jungfrun på hästryggen i lönn. Vi skola rädda dig, kära,
  älskliga barn. Men först gäller det att bygga en klok plan. Det blir vår
  sak, herr Svantepolk. Jag förstår, att jungfrun nu längtar till mässan
  och de sköna och heliga sångerna.
  
  
  
  
  9.
  
  
  Fast döden var i huset, tog julstöket ut sin rätt med ett stimmande av
  röster som över en myr, där flyttfåglarna hålla på att samlas. Sjutton
  baner blevo uppsatta i salen. Från takbjälkarna hängde kransar med ljus,
  och väggarna blådrogos med bonader, på vilka Birger Jarls snäckor styrde
  fram över havets krusningar med korsfanor och spjutbärande manskap.
  
  Allra sist dukades julbordet. Utefter yttersidan uppradades husets
  dyrgripar och minnen. Där blänkte den bägare, som Snorre Sturlasson hade
  förärat lagman Eskil, jarlens frände. Ännu fylldes den var julnatt med
  mjöd för att till den isländska skaldens hågkomst räckas åt den bästa
  sångaren. Där stod den simpla tennskål, ur vilken Birger Brosa en afton
  bespisat en landsflyktig och trasig skogsgångare, som sedan blev Norges
  konung och hette Sverre. Och mellan de enkla, av tiden ofta anfrätta
  minnesklenoderna glittrade kannor och skrin och guldkronor med pärlor
  och stenar.
  
  Men nu blev det muntert på gårdsvallen, ty kvinnorna kommo med julbaket.
  De strödde mjöl i luften för att skänka jorden fruktsamhet och
  omfamnade träden. När de blevo synliga i dörren, fylldes den vida salen
  av mjölskyar och kryddlukt. Till och med drottningen hade förkläde och
  uppkavlade ärmar. På ett bräde bar hon framför sig den solrunda såkakan,
  som sedan skulle gömmas i kornkätten och vid såningstiden klyvas med
  plogbladet.--Sol, sol, lys på oss för Guds kärleks skull! sjöng hon och
  satte såkakan mitterst på bordet, ty den var det heligaste skådebrödet
  och bakad med mjöd och månbelyst rimfrost till god årsväxt. Men när blev
  det icke god årsväxt på det rika Bjälbo?
  
  Under tiden byggde de andra kvinnorna hela små tempel av bakverk som
  voro prov på deras olika skicklighet och ofta hälsades med ihållande
  bifall av männen. Offergalten, som svearna fordom blotade under dyster
  sång, svällde rund och degig på sina korta ben, och den sturska och
  strittande hanen, som Jorgrimmes döttrar tillbådo med pannan mot
  ljungen, stack upp sina två rödfärgade fjädrar ur en ring av andra
  mindre bullar, som föreställde hönor och kycklingar. Men under bordet
  sattes ett fat med mat åt de döda. Allt hade genom åldrarna följt
  Folkungarna och förändrats med dem och hörde ihop med dem liksom deras
  kläder. Vandrare och andra främlingar, som i mängd samlades nere vid
  dörren, hade mycket att se på och fråga om.
  
  Men Jutta var oglad, och hon kände, att konungen icke tog sin blick från
  henne. Han gick mitt i kvinnoflocken, där han trivdes bäst. De ystra
  Algotssönerna och andra unga karlar klättrade däremot upp på taket och
  lade sig kring rököppningen med långa spön för att taga mot julbocken.
  
  Han lät heller icke vänta på sig utan kom snart inlunkande och stångade
  kvinnorna i knävecken, så att de satte sig med en duns i halmen. Över
  ögonen hade han en blodfläckad bindel till tecken, att han var blindad
  liksom hela jorden under midvintermörkret. Men han såg ändå rätt bra
  genom gapet på den skråpuk, som var bunden över huvudet. Han liknade
  också snarare ett vilddjur än en bock. Ibland stack en röd hand fram
  mellan de förfärliga huggtänderna som en tunga och räckte färska gotter
  åt drottningen eller den, som han annars särskilt ville gynna. Ju
  drumligare han betedde sig, dess oftare flög det tysta, snabba
  folkungaleendet utefter bordsraderna, där de äldre redan hade bänkat
  sig. När han slutligen reste sig på bakbenen och rent ut beskyllde de
  vackra bagerskorna för de otillbörligaste saker, skrattade den
  saktmodiga drottningen, så att hon måste torka sig i ögonvrån. Men så
  tog han ett stångande språng fram mot konungen och öppnade på käftarna
  och viskade:
  
  --Herre, var på din vakt! De tänka stjäla från dig det käraste du äger.
  
  Valdemar böjde sig över honom.
  
  --Fort, fort, säg ut! Vad menar du?
  
  Lekarens hand kom återigen ut ur gapet, men försiktigt och hastigt.
  
  --Här har du min julgåva. Göm den raskt! På den kan allt bero.
  
  Valdemar kände, att han fick något tungt och kallt mellan fingrarna,
  och det slamrade, när han stack det under manteln. Han ville fråga
  något, men bocken rullade utåt golvet, träffad av väl tjugu spön från
  rököppningen i taket. Där uppe lågo männen och försökte att stöta omkull
  honom, och så ofta det lyckades, upphävde de ett skri. Det snögade
  starkt. Ibland måste de resa på sig och skaka av snön, som då föll i
  stora tappar ned över kvinnorna. Men de voro glada däråt, ty det
  betydde, att de skulle bli fruktsamma och få många barn.
  
  Till sist blevo männen så heta, att de hissade sig ned för att bättre
  komma åt bocken. De började att sticka och slå honom med sina spön, så
  att det svor och vrålade under pälsen.
  
  Valdemar granskade därvid under sin mantel den besynnerliga gåvan och
  fann, att det var en järnring med stallnycklarna.
  
  Genast, utan att han behövde höra något mer, vaknade en aning hos honom.
  Men varför kom man då icke öppet och frågade honom, om Jutta fick resa?
  Därför att man på förhand gissade hans svar och ville föra bort henne i
  smyg. Nej, det skulle icke få ske. Aldrig hade han funnit henne mer
  intagande, mer nödvändig att ha i sin närhet än just nu, då han fick upp
  ögonen för att hon snart kunde vara borta. Med förskräckelse såg han,
  att kvinnorna togo sina korgar och bräden för att åter begiva sig ut och
  gå till julbadet. Och dit kunde ändå ingen man få följa dem. Jutta var
  den sista, som gick. Han sträckte ut handen efter henne. Men för att
  hastigt giva sin åtbörd en annan mening, vände han sig inåt den larmande
  salen, där bocken halvt ihjälslagen låg i halmen.
  
  --Håll upp, jag tål inte att se blod! sade han.
  
  --Få vi inte efter gammalt gott bruk piska karlen ur pälsen? undrade
  männen och sänkte sina spön. Det är ju bara en lekare.
  
  --Trotsa inte mina önskningar alltför mycket, svarade han och hjälpte
  själv den hopkrupna stackaren på fötterna.
  
  --Den här gången fick jag för mycket, stönade Gistre under sin
  förklädnad. Men du är god, du har hjärta, herre. Nog är jag en förtappad
  usling, men för dig kunde jag gå i döden... Du har väl nyckelknippan?
  
  --Jag har.
  
  --Låt inte kvinnorna stanna för länge i badet.
  
  --Vad kan jag göra däråt?
  
  --Husbonden kan, vad han vill.
  
  En sådan oro överföll Valdemar, att han ej längre kunde dölja den, och
  han hörde icke, hur hårt han själv talade. Han hörde bara ur det orediga
  sorlet, att herr Svantepolk kom in och ordade om en försvunnen
  nyckelknippa och om att hästarna måste ha rikligt med foder på
  julnatten.
  
  Kvinnorna hade emellertid bråttom att hinna över den mörka gårdsvallen
  och stänga in sig i badstugan. Det var de äldre, som skulle två sig
  först. De kastade av sig kläderna och klättrade upp på de heta lavarna,
  under det att de yngre buro fram vattnet. En nästan ogenomtränglig imma
  fyllde rummet. Där den delade sig, syntes magra ryggar och gropiga
  halsar--förvissnade somrar, som snabbt höljdes i barmhärtigt töcken.
  Högt uppe under taket sträckte sig ibland ur skyarna en brun arm efter
  en kruka, som hade för i natt till och med rymderna befolkats av
  brinnande och försmäktande osaliga. Det forsade och stänkte, pallar
  gnisslade mot golvet, upphettade stenar begötos med vatten och fräste,
  och vid pannmuren sjöd det och dånade. Drottningen satt på en bänk mitt
  i rummet, och Jutta höll på att häkta upp hennes smycken.
  
  --Mycket kär borde du ännu vara för din herre, efter du är så fager,
  sade Jutta och lyfte halsbandet över hennes huvud. Jag vet knappast, om
  jag skall giva priset åt dina axlar eller åt dina händer, som i afton
  äro så mjuka och vita av mjölet.
  
  --Jag är kanske inte den jag borde vara för honom, svarade drottningen.
  Men varför går du själv så modlös och hågsjuk, när alla äro glada?
  
  --Syster, sade hon efter att en stund ha stått och flyttat
  bärnstenspärlorna som kulor på ett radband, jag längtar hem igen till
  mitt land.
  
  Drottningen smålog vänligt och strök henne om den fuktiga kinden.
  
  --Börjar du också att sörja dig blek för Valdemars skull? Snart finns
  här visst inte en kvinna, gammal eller ung, som inte sitter och ser
  efter honom med rödgråtna ögon.
  
  --Och därom talar du så lugnt?
  
  --Så stolt kan du säga. Jag förstår er alla så väl. Och inte kan jag
  missunna Valdemar något... Jag är törstig, syster. Räck mig ett horn
  mungått.
  
  Jutta gick bort till karet och fyllde ett horn åt drottningen, men hon
  drack bara helt litet.
  
  --Ett dåligt skött badöl, sade hon. Det har stått här inne och blivit
  varmt. Småtärnorna skulle ha lagt is i det. Hjälp mig nu av med skorna,
  och le mot mig som förr. Du har redan blivit så mycket för Valdemar, att
  hans glädje skulle vara borta den dag han inte längre hade dig i sin
  närhet. Var glad däråt.
  
  --Jag vill inte stanna i folkunganästet, jag vill inte.
  
  Drottningen lyfte foten i hennes knä.
  
  --Och jag säger dig, Jutta, att bleve Valdemar lyckligare med dig,
  skulle jag svälja min skam och avstå min rätt, om kyrkan det tilläte. Så
  uppriktigt önskar jag honom all timlig lycka. Nu är det omöjligt. Kyrkan
  tillåter ingen att taga sin hustrussyster. Det medför fredlöshet intill
  döden och straff i evigheten... Men vänta, Jutta! Vad är det för
  bultande på dörren? Bommen är väl försatt?
  
  Rop och buller hördes, och det lät som ett handgemäng. Det bultade
  häftigt och ihållande med något, som klingade som järn.
  
  --Låt upp, låt upp. Jag befaller det! ropade en röst.
  
  Det var Valdemars, men på samma gång hördes hertigens stämma djup och
  darrande.
  
  --Den man, som bryter sig in i kvinnornas bad, slutar med att också
  tränga sig väpnad in i kyrkorna. För honom finns inte sed och helgd. Det
  är inte längre min broder, som står framför mig. Det är en vettvilling.
  
  --Inte så strängt, hertig, medlade herr Svantepolks mjuka flöjtröst. En
  förälskad blir alltid en vettvilling inför den kloka och kalla. Och du,
  Valdemar, tro mig! När jungfrun väl är i kloster, skall lyckans
  sångfågel bygga bo i era hjärtan. Nunnedoket, det är kärlekens bästa
  brudelin.
  
  --Ni ämna föra bort jungfrun, medan hon låtsas att taga julbadet, ropade
  Valdemar med larmande vrede. Ni tro mig blindare än jag är. Jag vet
  allt. Kanske håller hon där inne på att kläda sig till färden. Eller har
  hon redan smugit sig ut? Så sant jag lever, hon skall stanna! Låt upp,
  kvinnor, låt upp!
  
  Nyckelknippan dundrade på dörren, och de solstungna trästyckena begynte
  att falla sönder. Först var det bara ett, som gav efter, sedan ännu ett.
  Men slutligen blev hålet så stort, att han kunde sticka in huvudet i den
  vitimmiga badstugan och räcka sig ned till bommen. De andra
  männen--några av dem hade förglömt sig ända till att draga sina
  svärd--vände sig bort för att icke fläcka sin heder med att ha stirrat
  in i kvinnornas bad. Uppe på lavarna gömde sig de förvissnade somrarna i
  sina skyar, och suset från pannmuren överröstades av gummornas rop och
  förbannelser.
  
  Valdemar såg ingenting annat än Jutta. Han gick rakt fram till henne
  och grep henne så besinningslöst om handloven, att hon snyftade till.
  Utan förklaringar ryckte han henne med sig och ledde henne till salen
  och ända upp i högsätet. Hon satt hopsjunken och med händerna knäppta.
  Fast drottningen snart kom och satte sig på andra sidan om Valdemar,
  kände hon sig lika ensam.
  
  --Arma Jutta, vart har du kommit, är det till onda andar? tänkte hon och
  sköt ifrån sig det första fatet, ty det var rågat med något, som såg ut
  som avhuggna händer med bortbrutna naglar. Det var björnramar. Men hon
  hade aldrig förr sett en sådan rätt, och hennes skygga blick följde
  fatet, där det gungade fram utefter folkungabänken. De rödhåriga togo
  ymnigt för sig av vart fat, men de svarthåriga glömde oftast att äta för
  att viska och skryta eller göra upp listiga köp och byten. Alla tyckte
  om pälsverk och scharlakansmantlar, och de sutto där som lapphövdingar
  och lappkvinnor i en jättelik kåta. Den likheten hade de ännu med Ingrid
  Ulva. Deras ögon runno i den stickande röken, pannguldet glimmade, och
  ögonvitorna och det snabba leendet blänkte ännu vitare i de sotiga
  ansiktena. Småningom föll sotet som en mörk snö också över dyrbarheterna
  på bordet.
  
  Men nu blev fullet inburet, och tjugu harpor begynte spela. Harpbruset
  fyllde salen och alla hjärtan. De onda blevo goda, de svaga starka, och
  ingen tänkte längre på att viska med grannen. Gistre Härjanson, som hade
  befriat sig från sin bockhamn, steg fram till härdkanten, storväxt,
  blek, aldrig älskad, alltid fruktad. Åhörarna lyddes icke på honom för
  att skratta, som omkring andra lekare, utan för att rysa. Dockorna, som
  han bar i snöret över bröstet, trädde han upp på fingrarna, och
  sjungande lät han dem så tala till varann. Djävulsdockan och den blodiga
  mördardockan räckte varann genast handen, men där funnos inga
  ängelsdockor och inga skyddshelgon utom Sankta Gertrud, som kom för att
  hämta de döda till sin dystra boning. Leken föreställde en strid mellan
  djävulsdockan och en ung gosse, som ovetande råkat bada sig i en helig
  källa och därför blev dömd att dräpas.
  
  Slutligen tystnade både Gistre och harporna, och han vände sig mot
  högsätet.
  
  --Har jag lekt till ditt behag, herre, sade han, så låt mig nu få min
  sångarlön ur Snorre Sturlassons bägare.
  
  Valdemar hängde nyckelknippan på bänkstolpen och föll i tankar.
  
  --Förunderligt, förunderligt! mumlade han. Allt vad ni lekare sjunga om,
  allt som rör oss till medlidande, allt som människorna strida om, det är
  människofunder. Om de med ens strökes bort, då hade du ingenting att
  sjunga om. Då hade vi ingenting att gråta över. Då bodde vi i paradiset,
  lekare.
  
  --Kanske, herre.
  
  Var sena darrade i den hand, som Valdemar hade lagt på bänkknappen. Det
  var som hade femtio år plötsligt ilat förbi över taköppningen och kastat
  sin aska på hans ansikte i förtidiga veck och fåror. Han satt böjd som
  en gammal man.
  
  --Då bodde vi i paradiset, upprepade han trött, men på samma gång
  ljungade det till ur ögonen, så att han liknade sin fader jarlen. I
  afton får du inte sångarpriset. Människorna kalla en källa helig, och
  därför måste en gosse dö... Med människofunder sarga vi varann. Men när
  sågo ni en Folkunge efterskänka något, som han åtrådde? Res dig upp,
  hertig, nu är det till dig jag talar! Fortare, litet ödmjukare! Böj på
  huvudet, karl! Du står inför din äldre broder, din herre. Ännu mer! Nå,
  svara mig nu, du som är mångkunnig: hur stort värde sätter du på
  människofunder?
  
  Hertigen hade rest sig och flyttade på ljuset för att bättre kunna se
  brodern. Han betraktade honom stelt och drog kappan en smula om sig.
  
  --Hur vill du, att människorna skola kunna bygga sin värld annat än av
  människofunder? Till och med de evigaste sanningar måste från deras mun
  låta som människofunder.
  
  Valdemars blick irrade över honom utan ro.
  
  --Så får jag också taga hjälpen från människofunder. Än ligger järnet
  från Stålberget onyttjat kvar på kyrkvallen. Broder, än kan jag låta
  smida två fjättrar.
  
  --Också jag kan det... älskade broder.
  
  --Harporna! För all barmhärtighets skull, harporna! ropade de
  svarthåriga Folkungarna, och guldsöljorna ringde mot bordskanten.
  
  Då brusade åter harpspelet, och över facklorna och den flammande härden
  tindrade stjärnorna. Småtärnorna stodo vid dörren hand i hand i en lång
  rad, nyfikna att övertyga sig om, hur det såg ut där ute i julnatten.
  Några menade sig tydligt se, att de döda redan hade lyft på gravstenarna
  och tänt mässljusen innanför kyrkfönstren. De tänkte på alla, som de
  själva förr i livet haft bekantskap med, leksystrar, som de hade trivts
  med, ungersvenner, som de hade fått fästegåvor av, och många gamla, som
  de aldrig hade gjort annat än förtret. Stundvis tyckte de, att de döda
  stodo mitt ibland dem, ännu mer levande än de levande, bara oändligt
  mycket förnämare och vackrare och med ett vitt sken omkring sig. Men
  nästa stund mindes de dem, som de hade sett dem den sista gången, märkta
  av förgängelsen, och de kommo ihåg, att snart skulle andra småtärnor stå
  och tänka på dem själva på samma sätt. Och så skulle det gå år efter år,
  ända till dess ingen längre visste, att de hade funnits till. De släppte
  varandras händer och smögo sig in igen utmed väggbonaderna.
  
  De sista nätternas av julbestyr fyllda vaka gjorde dock småningom sin
  verkan. Det var vid pass två hundra människor i salen, men till sist
  sutto alla askgrå och tysta. Ingen visste riktigt om han halvsov eller
  var vaken. Fast det ännu var långt till ottesången, vågade ingen bli
  ensam. Icke ens Magnus fann sin vanliga trevnad i det öde härbärget utan
  stannade hellre vid det orörda hornet.
  
  Valdemar forskade grubblande i stjärnorna över elden, och hans ögon
  upplystes av en klar fjärrsynthet, så att han såg ända ned till Rom, där
  den helige fadren låg försänkt i bön. Var han stannade, träffade han
  människor, som plågade och plågades och som svarade honom att de icke
  förtjänade bättre. På galgbackarna flydde häxkarlar och besvärjare med
  händerna över hatten, för att den icke skulle blåsa ifrån dem. I
  borgstugorna stodo rövade kvinnor och kokade gift åt sina herrar. Men
  framför vart kors vid vägen knäböjde riddare och munkar och tiggare och
  spetälska och snyftade: Du, som led för oss, arma plågade människor, giv
  oss friden, friden!--Och då klättrade som på hån benrangel ur groparna
  på kyrkogården och satte sig att rida på klockorna. För vart timslag
  under deras knogar blev det rörelse och förskräckelse bland brynjorna
  och trasorna. Och de sovande sprutto upp från sänghalmen och stammade:
  Inte så fort med timmarna, inte så brått mot det oundvikliga! Är då
  detta friden, som vi bedja om?--Liklukten och rökelsen voro nära att
  kväva honom, och han snubblade in i benhus, där djävlarna höllo på att
  slita upp de förtappades bröst och rycka ut de inälvor, som tillhörde
  dem. De hade grå trynen och liknade ödlor, där de tuggade på hjärtan och
  njurar, som redan i livet varit förruttnade och nu fyllde dem med ett
  sådant välbehag, att deras ryggar gingo i vågor. Och han såg sin egen
  kropp ligga avklädd och blå under deras klor.
  
  Hans mantelsnibb hade stramande fastnat om bänkstolpen, som ville en
  osynlig makt draga ned honom ur högsätet. Ord, som annars sällan
  brukade trivas på hans tunga, växte fram naturligt och sakta, och han
  knäppte händerna och viskade:
  
  --Kristus min frälsare, varför slår du mig med en sådan fasa?
  
  
  
  
  10.
  
  
  Annandag jul, staffansdagen, skulle hästarna svettridas, innan man slog
  åder och lät deras blod spruta som i hästgudens tid. Valdemar stod med
  nyckelknippan i stalldörren bredvid bänken med knivarna och räknade
  misstänksamt de återvändande springarna. Vitrimmade som träden kommo de
  i backen, och de långa skuggorna av deras ben ringlade utefter vägen.
  Det var det friskaste och rosigaste morgonväder, och djur och människor
  andades lätt och blevo glada.
  
  På en sådan morgon måste det bli en vild ritt. Valdemar hade räknat två
  och sextio hästar, då de släpptes ut, men han märkte, att det icke nu på
  långt när var så många i den återvändande flocken. Han kastade ifrån sig
  den hindrande manteln på golvet framför spiltorna och skyndade upp mot
  svalgången, där Folkungarna stodo i sina pälsar. Han såg, att Jutta icke
  längre var kvar bland dem och att också hertigen och herr Svantepolk och
  flera av de danska småtärnorna voro försvunna. Då han frågade därom,
  begynte Folkungarna att huttra och stampa och ingen visste besked. Med
  växande oro ilade han genom tomma sovstugor och härbärgen och ropade
  utan att få svar.
  
  Slutligen sprang han ut på fältet, där några stallsvenner ännu tumlade
  sina hästar, men det dröjde innan han kunde hinna upp den närmaste. Det
  var den unge Tyrgils Knutsson, som aldrig kunde lockas till en lögn, och
  han bekände, att en frusadel under natten hade blivit bortburen och gömd
  i ett dike. Valdemar lät honom sitta av och svingade sig upp i hans
  ställe med foten i stiglädret. Han förstod, att hertigen med list hade
  begagnat den stund, då alla hästarna voro ute. Men han såg sig villrådig
  omkring, ty bland så många hovspår i snön var det fåfängt att leta de
  rätta. Skogen brukade ju dock vara flyktingars första gömsle, och därför
  lät han den svettiga och yra hästen sträcka ut åt det hållet.
  
  Han hade heller icke misstagit sig. Snart begynte hästen att vädra sina
  stallkamrater och förde honom till ett mycket upptrampat ställe. Det var
  för honom ingen obekant stig, ty den ledde till vallkullans lada. När
  han red in på gläntan fick han se, att där hade flyktingarna stannat för
  ett ögonblick. Det var elva ryttare, och alla sutto till häst, men
  frusadeln var tom.
  
  Valdemar drog sitt korta svärd och högg blint in på herr Svantepolk. Det
  gnistrade och skrällde. Herr Svantepolk sänkte slutligen sitt vapen,
  medan hans häst strök baklänges och satte sig på hasorna.
  
  --Vid helgonens namn, är det du, Valdemar? Nu har du en annan klang i
  ditt järn än sist vid dysten. Visste jag inte, att också detta under
  skulle ske med dig!
  
  Valdemar steg av och ryckte upp dörren till ladan. Gistre Härjanson
  stod hopkrupen i ena vrån som en svart skugga, men Yrsa-lill höll på att
  leta fram under höet alla de kungliga gåvorna, alla halsband och
  guldsömmade kjolar. Hon visade dem för Jutta, som satt på kubben.
  
  --Av vem har du fått all den härligheten, vallkulla? frågade Jutta
  föraktfullt och låtsades först icke märka Valdemar.
  
  Yrsa-lill förundrades.
  
  --Av honom. Av vem annars? svarade hon utan begrepp om blygsel och
  pekade långsamt och sökande på Valdemar.
  
  --Jag ville själv se det för att kunna tro, viskade Jutta bittert och
  vände sig från henne. Ingen kan nu förmå mig att vända om. Jag tackar
  dig, Magnus, för att du visade mig hit, fast tiden var knapp. Låt oss nu
  fortsätta vår färd.
  
  När Valdemar såg henne i sin närhet, som hon satt där rödnupen av
  kölden, bröt glädjen fram genom vreden. Fast han varken hade brynja
  eller huva, glittrade det om honom som från de blankaste stålringar. Hon
  undvek hans blick, plockade snökulorna från de ludna skinnskorna och gav
  sig fullt upp att sköta med likgiltiga ting. I hela skaran tycktes hon
  den enda, som icke varsnade honom, fast han hade kommit med sådant
  slammer. Han räckte henne båda händerna, men hon såg förbi honom bort i
  tomma luften och svarade främmande:
  
  --Hertigen försvarar mig. Jag har ställt mig under den mans beskydd, som
  jag kan akta och ära.
  
  Det skänkte icke en sådan ro åt hjärtat att få de orden utsagda, som
  hon hade väntat. Under hela ritten hade det rått ett solsken, som kunde
  göra den bittraste glad, och det föreföll henne nästan, att den friska
  vinterdagen nu kom stormande efter henne i Valdemars skepnad. Emellertid
  hade hertigen ridit så nära fram till dörren, att hans häst stack in
  huvudet och nappade efter hö.
  
  --Låt mig följa henne, Valdemar, sade han. Eller är det kvinnor, som
  skola rycka omkull folkungaträdet, det skyhöga, det lummiga?
  
  --Då rämnar det för ett västanväder, broder. Då faller det tillbaka i
  samma famn, där allt sköt upp. Och jord och stjärnor skola sjunga: nu
  tappa rötterna sitt fäste i bondejorden, nu blommar folkungaträdet i en
  enda salig eldsflamma. Har du harpan med dig, lekare, så stäm upp om
  kärleken! Och om kvinnorna! Vi begabba dem som svagheten begabbar
  övermakten, som människorna bespotta sina egna gudar. De äro lågan, och
  vi med allt vårt byggande och lagskipande äro bara vaxet!
  
  --Lär dig av mig att undfly kvinnorna, Valdemar, svarade Magnus med ett
  stelt leende och en bugning för den ädla fränkan. De känna bara en lag:
  kärleksbalken. Vi män ha tusen.
  
  Valdemars hår var i oordning och hans ärm uppriven till halva sin längd.
  Han talade med svindlande brådska, nära att falla i både skratt och
  gråt--ibland mjukt och bedjande, ibland hotande. Han ville att alla
  skulle höra på. Hela tiden vände han sig runt åt alla sidor som en
  sakförare på tinget.
  
  --Skåda ville jag våra lagmän och kloktänkta, om våra barn en dag kunde
  födas ur litet regnvatten i en sked. De skulle sitta och tala ännu
  ädlare, ännu visare, ännu sannare, men torka ihop utan att längre orka
  höra sig själva, än mindre varandra. De skulle säga: tag fram bräderna
  och spika våra kistor, så att vi äntligen få komma till ro, ty så mycken
  torr ädelhet, visdom och sanning kan ändå ingen människa uthärda. Eller
  låt det också bli igen, som det var förut, låt dem komma emot oss igen,
  de försagda och förlägna kvinnorna med sin längtan efter kärlek... Så
  skulle det gå, broder, om vi en morgon när vi vaknade funno, att
  kvinnorna hade dött ut. Vi skulle bli vänner igen, du och jag, vänner
  och såta bröder... och till sist hata ljudet av varandras steg...
  Lycklig den man, som får dö på en kvinnas arm i stället för på en ensam
  kudde! Har du känt den unkna lukten i ett hus, där det inte finns någon
  kvinna? Du har det. Ett helt år har du suttit hemma på ditt
  Nyköpingshus, och unkenheten har fastnat i dina kläder. Därför är du en
  styggelse för kvinnor, hur mycket de akta dig. Om jag segnade död här på
  stället, skulle vår unga fränka skifta hy och slita sitt hår, men vore
  det du, skulle hon falla mig om halsen. Kom hit, kom hit, mitt barn, och
  håll upp med förställningen! Jag ser in genom ditt ansikte, och mig
  vilseleder du inte. Vi ha skogen och friheten omkring oss, vi äro i
  paradiset, och på människofunder trampa vi. En sak fattas mig: feghet.
  Jag har inemot tre hundra riddare och fotkarlar i hovgården, och jag
  skulle inte våga trotsa en död rad i en lag! Vad människor skrivit kan
  strykas ut med ett människofinger.
  
  Den andlösa brådskan i hans ord hindrade hertigen att inkasta de svar,
  som lekte honom på tungan. Han föll i tankar och spratt upp, när
  Valdemar tystnade.
  
  --Du har talat om kärleken mellan man och kvinna, men det stora i
  världen har aldrig uppstått ur den kärleken, utan ur strid mot den.
  Därför kallas också människan först vis, när hon blir gammal och ser ned
  över sina forna böjelser som den vita påven över sina svarta präster.
  Låt oss invänta den stunden och då språka bort en sval vinterdag med
  varann. Ålderdomen är livets skönhet och krona. Låt oss längta efter att
  bli gamla.
  
  --Du har alltid gent till fagra talesätt, Magnus.
  
  --Vad lönar det att söka förklara sig inför två så unga människor. Du
  skulle inte höra på mig, inte förstå mig, om jag ännu en gång både dig
  att lämna oss. Då skulle allt bli väl igen, bli ett lappri, som ni
  själva om ett år båda skulle le åt. Men kanske förstår du ett annat
  språk bättre. Du är ensam, och vi äro elva man högt. Här i skogen är
  ingen den andras herre, utan vi äro rätt och slätt män, som försvara en
  kvinna.
  
  Valdemar höjde på axlarna.
  
  --Vallhjonen skola visa oss avlägsna stigar, som ingen annan hittar.
  Bjud hertigen farväl, jungfru Lindelöv!
  
  Hon kastade armarna bakåt och svarade klingande:
  
  --Om du kan visa, att det finns en enda fläck på Magnus' riddarsköld...
  Ja, då, Valdemar! Till dess förlitar jag mig på honom.
  
  Det prasslade i vrån, och Gistre Härjanson lyfte sitt finger.
  
  --Nu kommer min stund.
  
  --Den nidingen, vad vill han här? mumlade Magnus.
  
  --Vittna.
  
  --När man trampar på en groda, önskar hon, att hon vore en huggorm.
  
  --Jag tänker att jag ändå kan stinga, svarade lekaren och sträckte fram
  huvudet mellan Valdemars och Juttas axlar. Du har alltid varit god mot
  mig, Valdemar, och mitt samvete måste lättas. Undra på att din häst nyss
  hade sådan fart! Det var den, som hertigen red i vapenleken. Men så här
  års äro alla hästar långhåriga och inte att känna igen.
  
  Och så berättade han om hertigens svek på rännarbanan.--Se nu så han
  tiger, hånade han, änskönt han inte kan rodna. Han har ju dvärgablod
  under huden.
  
  Häpnare åhörare hade den hemska spelmannen icke ofta sett omkring sig,
  och det blev oro ute på gläntan. Herr Svantepolk, som i sitt menlöst
  rena barnahjärta aldrig närt ett försåt, skakade sorgset sitt vita hår,
  och männen ropade till Magnus:
  
  --Rid du hem och bota dina kittlar, hertig!
  
  --Ja, jag skall rida till mitt Nyköpingshus och bota mina kittlar,
  svarade han med torr röst, men ringhandsken darrade och glindrade. När
  de bli färdiga och blanka, skall jag hålla gästabud. Jag brukade list i
  vapenleken, det är sant, Valdemar. Men nu när jag menar ärligt och vill
  rädda dig från den största olycka, då får jag mitt straff. Då tror du
  mig inte längre. Om du bara trodde på mig... Jag skulle bli din
  trognaste man, jag skulle göra allt för dig, ty ingen på hela jorden har
  jag älskat så mycket. Och jag älskar dig än. Aldrig mer skall jag nu
  från dig få höra ett gott brodersord.
  
  Valdemar hade satt sig ned hos Jutta. De visste icke själva, att han
  redan hade lagt sin hand i hennes. Den andra räckte han åt Magnus och
  strålade upp.
  
  --Mellan oss är allt gott!
  
  Men Magnus kunde icke mottaga den utan slog ned ögonen och red bort
  under de snöiga grenarna.
  
  De båda på bänken släppte genast varann och makade sig förläget åt
  sidorna. Hade hon då ingen längre att få skydd hos, ingen som hon kunde
  akta och följa med tillförsikt? När Valdemar såg hennes hjälplöshet,
  blygdes han över sina ord till henne nyss. Det skedde en förändring med
  honom, och han förstod icke sig själv. Det blev lugnt och stilla i hans
  sinne, och det fanns ingenting längre, som gjorde honom sorg.
  Visserligen hörde han ännu i sin själ ovädret, som drog bort, men det
  var redan övervunnet och långt på avstånd, och milda och mjuka strängar,
  som han icke förr vetat något om, begynte darra genom hans tankar. Han
  sade sig:--Varför hyser jag inte längre samma ångestfulla längtan att
  hålla henne kvar? Varför får jag en sådan plötslig lust att bli hennes
  bästa hjälpare och inte begära annat än att få rida framför henne som en
  riddare med draget svärd? All lycka, som hon önskar, skall bli hennes,
  och intet förtal får sudla henne. Nu först skulle min broder på allvar
  frukta för mitt hjärta. Sannerligen detta måste vara kärlek.
  
  Han satt och såg i den nedtrampade snön, men hästarna väckte honom med
  sitt skrapande.
  
  --Lindelöv, Lindelöv, viskade han. Du får inte smyga dig bort som en
  rymmerska. För vem skulle du fly? Dag för dag skall jag följa dig till
  landamäret i hertigens ställe. Om nätterna skola herr Svantepolk och jag
  sova på granriset och hålla vakt.
  
  --Jag får då fortsätta min färd? frågade hon hastigt. Du, som befaller
  här i landet, är det du, som lovar mig det?
  
  --Ingenting, som du önskar, kan jag neka dig. Försök att tänka dig, att
  jag är en vän och frände, som för dig till klostret.
  
  Hennes ögon krympte ihop och tindrade, och den spensliga gestalten reste
  sig från bänken med en stillsam glädje, som hade foten redan stått på
  klosterkyrkans gravhällar.
  
  --O, hur lycklig skall jag inte kasta mig i de goda systrarnas armar!
  Hur skall jag inte där få smaka friden... friden, som vi så innerligt
  ropa efter, vi stackars betryckta människor. Hur lugnt skall inte doket
  kyla över pannan. Tänk, tänk, att väckas om nätterna av klockringning,
  att aldrig mer se världens ondska i sin närhet och att sista gången
  under ottesången få somna bort på halmen med det tända vaxljuset mellan
  händerna, rättfärdighetens ljus.
  
  --Känn dig redan i de goda systrarnas armar, åtminstone i en broders.
  För mig är du redan en fridlyst nunna. Det var för att försöka glömma
  dig jag satt här med Yrsa-lill. Det var illa av mig, men nu har jag mod
  att säga dig det.
  
  Han följde henne ut i det klingande solskenet och lyfte henne i
  frusadeln.
  
  Yrsa-lill var i färd med att rulla det skylande höet tillbaka över sina
  dyrbarheter, men hon lyssnade hela tiden med skärpt hörsel. I hennes
  stilla drömliv var det bara en ny och vacker syn, att så höga gäster en
  stund dröjde hos henne och att det var för att glömma en så änglaren
  varelse, som han hade gått i vänskap med henne. Hon var lycklig över att
  få stå så nära den välfostrade jungfrun, att hon ibland kom åt att
  stryka över hennes ärmfållar. När hon såg, att Valdemars häst hade gått
  undan bland träden för att nafsa från grenarna, tog hon en hötapp och
  lockade honom tillbaka. Men stiglädret hade brustit och Valdemar vinkade
  på henne.
  
  --Du måste hjälpa mig, Yrsa-lill. Du förstår, att jag har bråttom. Jag
  skall ju följa min älskade.
  
  Då böjde hon sig framåt, så att han fick trampa på hennes rygg, när han
  skulle stiga upp på hästen.
  
  --Bliv god mot henne, lekare, sade han, medan han red bort på den
  slingrande stigen.
  
  Efter överståndna faror och strider började småningom sinnena att slå om
  i sorglöshet. Det var icke bara det sagda utan lika mycket det outsagda,
  som sjöng om sin glädje i det vackra vintervädret. Skratt och oskyldig
  lek skallade genom skogen. Nu var allt igen som den kvällen i den
  månljusa svalgången, och herr Svantepolk nickade segernöjd åt sina
  skyddslingar.
  
  
  
  
  11.
  
  
  De övernattade i en själastuga vid ingången till Holaveden. Åt Jutta
  bäddades på laven, och männen lågo i granriset på golvet. Men det blev
  icke mycken vila, ty hennes danska småtärnor och många av Valdemars
  svenner efterskickades från Bjälbo och anlände flockvis under hela
  natten. Dörren gick oupphörligt upp, och de unga människorna kommo in
  snöiga, muntra och hungriga. Då det därför blev mer talande och
  skrattande än sömn, bröt man upp tidigt. Men det gick icke fort att få
  de fyrtio hästarna sadlade, och några av dem skulle lastas med sovtjäll,
  bolstrar, stekpannor, säckar och tunnor med matförråd. Därför gingo
  Valdemar och Jutta ett stycke i förväg uppåt skogen.--Följ bäcken!--sade
  tavernaren och räckte honom sin stav.
  
  Det var ännu mörkt. Stjärnorna blänkte, och det klara och svala vädret
  gjorde de båda vandrarna glada. De mindes den föregående dagens färd som
  något oskyldigt och vackert och önskade, att det skulle bli en rad av
  sådana dagar ända till landamäret. De jollrade och småsjöngo som den
  bäck de följde, men deras osaliga kärlek växte bara dubbelt bakom de
  bekymmerslösa orden. Ingen kunde motsäga den andra. Vad den ena ville,
  det ville strax också den andra. De läste alltid varandras tankar, fast
  de förställde sig med sin lek och låtsades både blinda och döva.
  
  De märkte, att snön blev djupare och tyngre och att vägen stupade.
  Slutligen var det icke längre någon väg, knappt en stig, ty de måste
  vädja för granar och stenblock, och bäcken störtade sig utför allt
  brantare hällar.
  
  I gryningen kommo de ned till en liten gård, vars lantliga skönhet ett
  ögonblick förstummade dem. De hade förut gått och gått utan att tänka
  på, att tiden led och att deras följe kunde oroas.
  
  Ekar, oxlar och himmelshöga askar växte i en sådan yppighet, fast allt
  nu var klätt med rimfrost i stället för med löv, att där knappt fanns
  rum för ett plogland. Stenrös och skidgårdar gömdes under snöiga
  hasslar, nyponkvistar och hallonbuskar. Stugans ena gavel var begravd i
  en driva, och vindskedarnas ormhuvud hade höga mössor av snö. Ett par
  ugglor, som under natten värmt sig vid takljuren, sutto lugnt kvar mitt
  i dagsljuset. Röken steg rakt upp genom den vita lummigheten. Det fanns
  ingen vind, inga segel på den ändlösa Vättern, som svindlande djupt
  nedanför klippbranterna än blånade fram, än försvann som genomskinlig
  och tom luft. Långt borta lågo några runda moln, väldigare än fjäll och
  överst soliga som högslätter.
  
  Den lilla gården beboddes av en frigiven träl, som varken hade någon
  kvinna eller några tjänare. Han stod i dörren till nöthuset med stävan
  och en tranlampa, som han av förvåning glömde att blåsa ut. Mest häpnade
  han över att den unga kvinnan bar en dräkt, som påminde om en nunnas.
  
  Han berättade dem, att de hade råkat vilse genom att följa bäcken nedåt
  i stället för uppåt, men han bad dem vänligt att stiga in och spisa med
  honom.
  
  Treenighetsljuset, som ännu stod kvar mitt på bordet sedan julen, blev
  tänt och elden brann på härden. Valdemar kände sig så väl till mods, att
  han började leka och gyckla också med trälen. Han beskrev vitt och
  brett, hur han hade fört bort Jutta från ett kloster och ännu hade
  förföljarna i sina hälar. Hon vände sig åt sidan för att bonden icke
  skulle se, hur hon log, och det sporrade Valdemar att förvilla honom
  ännu mer. Det gick dem som i en springlek, där man blir ivrigare, ju
  yrare allt virvlar omkring, ända till dess man icke längre vet, var man
  står, och då jublar allra mest. En måltid hade aldrig smakat dem bättre
  än den tarvliga, som de nu förtärde med träsked.
  
  Innan de hade slutat, hördes rop från höjden ovanför stugan, och de
  kände igen herr Svantepolks förskräckta röst.
  
  --Träl, du skall gå ut och svara dem, att stugan är tom, sade Valdemar.
  Han kände att han plötsligt menade, vad han sade.--Du skall visa våra
  förföljare uppåt utefter bäcken och locka dem att skynda sig inåt skogen
  på den rätta farvägen.
  
  Han såg, att hon ville säga något, och tog henne förvirrad om handen.
  
  --Vill du, så gå ut med trälen och visa dig. Ingenting hindrar dig...
  liksom ju allt mellan oss började ur ingenting. Vad vi än lova, vad vi
  än försöka, alltid är det ändå något, som för oss samman. Men vill du,
  så släpper jag din hand.
  
  Trälen såg förgrymmad på henne.
  
  --Vem är du, som inte är trofastare mot den, som vågat liv och lemmar
  för din skull? brummade han. Det föreföll henne, att hans enfaldiga
  fråga, som hon ännu nyss skulle ha lett åt, hjälpte henne från att
  behöva svara. Hon satt alldeles stilla.
  
  Måltiden var just slut. Trälen steg upp, och det var sed bland de
  fattiga att kyssas efter handtvagningen. Att kyssa den fula och
  skrynkliga trälen gick lätt, men när de skulle kyssa varann, var det
  icke längre som i svalgången på jarlagården, utan båda rodnade.
  
  Han höll henne kvar om huvudet och fortsatte att kyssa henne på ögon och
  kinder utan att akta på trälen. Han mindes vart ord från den föregående
  morgonen vid skogsladan, men det var en annans röst. Och hon glömde, att
  det var vänner och icke fiender, som nu letade efter dem. Hennes
  innersta själ talade ännu lika klart om sin längtan till friden hos de
  goda systrarna, och ändå föreföll det henne, att allt, som Valdemar nyss
  hade inbillat trälen, var den naturliga och enkla sanningen.
  
  Lågorna på härden ryckte sig från de sotiga bränderna och svingade sig
  vinande upp i den höga luften över taköppningen. Fast hjärtat fortsatte
  att slå som en tung sten, fick hela hennes väsen eldens lätta vingar och
  genombävades av svallande glädje. Nunnekläderna vecklade in sig i
  Valdemars mantel, och han höll fram hennes fingrar över elden och värmde
  dem, när blodet drog sig från dem.
  
  Trälen klarnade upp, när han såg, hur de flyttade ihop sig på bänken och
  knappt längre märkte honom.
  
  --Så vill jag, att det skall vara! sade han, men stod ännu och menade.
  Vad lön får jag, om jag nu hjälper er mot de hjärtlösa förföljarna? Jag
  är en utblottad stackare.
  
  Hon for samman med en blick av återväckt besinning.
  
  Valdemar tog kniven, som låg på bordet, och började sprätta av ett av
  spännena på hennes skor.
  
  --Det är för sent nu, mumlade han. Vi skulle aldrig få en ångerfri
  stund, om vi fortsatte att fly varann i stället för att fly de andra.
  
  Då böjde hon sig också ned och slet själv ut de sista trådarna. Hon
  kastade först det ena spännet och sedan det andra i trälens förkläde.
  
  --Ja, du måste hjälpa oss, gamle man, stammade hon, utan någon redig
  tanke med sina meningslösa ord.
  
  Trälen gick ut.
  
  De hörde, hur han stod en stund vid husknuten och ropade till herr
  Svantepolk, att kojan var tom. Sedan gick han upp till honom, och det
  blev tyst.
  
  Från nöthuset ljöd ibland ett gällt slag i en skälla, och snön rasade
  med buller från ett tak. Annars låg hela gården som utdöd och Valdemar
  drog henne till sig i en yra av outsäglig lycka.
  
  Först fram på dagen närmade sig åter röster. Från höjderna urskildes det
  klingande och hasande, som brukar höras, när hästar ledas utför hala
  ställen.
  
  Valdemar tog upp manteln, som låg kastad på golvet och hade blivit
  sotig. Han såg sig omkring som efter ett vapen, sköt upp den låga
  dörrluckan och böjde sig. Herr Svantepolk stod redan mellan hästarna på
  tunet, men hade blicken fäst på sin egen skospets. Var skrynkla darrade
  och ryckte i hans ansikte.
  
  --Här är ingen bostad för konungar, sade han. Hästarna vänta. Du har
  gått vilse. Den enfaldige trälen tordes inte berätta det. Lyckligtvis
  hittade vi slutligen dina egna spår.
  
  Valdemar var ännu yr av lycka. Den virvelvind, som ilade genom hans
  lätta sinne, kunde ha lockat honom att på trots kasta sig utför ett
  bråddjup eller stöta ett spjut genom sin egen hand. För honom, som
  aldrig kunde säga nej till vad livet bjöd, lät den gamle riddarens
  stämma spröd och ömklig. Han sprang ut över tröskeln och tog ett hårt
  tag om hästtygeln, icke av harm utan i känslan av sin makt.
  
  --Du har rätt, din tok, svarade han. Men jag har flera gårdar och
  befästa hus utmed vägen, och i det första bästa stanna vi på allvar.
  Jag vill se den, som kan hindra mig.
  
  Jutta satt kvar på bänken. Han måste ropa flera gånger, innan hon kom
  ut. Hon gick mycket hastigt, förd framåt av hans uppmaning och av sina
  egna steg mer än av sin vilja. Den försagda tystnaden bland de
  kringstående tvang henne att tala, och hon steg raskt i sadeln, blek,
  med heta fläckar på kinderna och glänsande ögon.
  
  --Vi skickade trälen för att kalla på er, sade hon med ett kallt och
  låtsat leende.
  
  När de hade återfunnit vägen, fortsatte Valdemar att rida bredvid henne
  som dagen förut och visade sin kärlek öppet för alla. På det sättet gick
  färden framåt under tystnad från följet och glada rop från de båda unga
  i spetsen. När bönderna sågo dem, trodde de, att hon var drottningen.
  Herr Svantepolk red efterst, och det var omöjligt att få ett ord från
  honom. Vid måltiderna höll han sig undan och lät bära maten till sig
  eller nöjde sig med en bägare mjölk och ett kallt stycke fågel.
  
  På var kungsgård gjordes ett uppehåll för flera dagar, och Valdemar var
  alltid i Juttas närhet. Hon brukade stå i solskenet vid den öppnade
  skinnluckan i vindögat och mata sparvarna liksom för att dela med sig av
  sin lycka. Valdemar skänkte slösaktigt åt alla sidor sina egna prydnader
  för att få höra ett belåtet ord. Det plågade honom att vara ensam om sin
  glädje, och i stugorna gav han de fattiga sina sista penningar. Om
  aftnarna satt han ensam med henne och spelade harpa. Eller också
  samlade han svennerna och de danska tärnorna. Det kunde lekas och dansas
  ända till midnatt, men det blev aldrig någon riktig munterhet. Fotstegen
  hördes, men i övrigt var det tyst.
  
  Vid var ny gård gingo alla i undran, om färden skulle avbrytas, men
  alltid kom slutligen ett uppbrott igen, som hade någon osynlig makt
  oroligt drivit dem framåt. Och avståndet till landamäret blev allt
  kortare.
  
  När eldar gjordes upp vid vägen och stekpannorna kommo fram, skötte var
  och en sitt göromål tigande och med ängslig brådska. Också Jutta blev
  småningom mer fåordig och satt ofta tyst och såg åt sidan, som om hon
  hade lyssnat efter något.
  
  Det hade kommit en rad av ljusa dagar, men ofta blevo de ändå långa. Han
  uppfann oupphörligt nya tidsfördriv för att förströ både henne och sig
  själv, ty deras kärlek hade blivit ett rus, som anade sin egen
  kortvarighet och därför måste fånga vart ögonblick. Men när han red
  bredvid henne på skogsstigen, var deras glättighet icke som förr utan
  mer låtsad och förlägen. De kunde icke längre leka och skämta med varann
  om de obetydligaste ting, utan de hade långa stunder intet att tala om.
  När de försökte drömma om sin lycka, blev det aldrig om det närvarande,
  utan om de drömmar, som de förr hade drömt om varann, eller om den
  första resdagen i det soliga vintervädret, då allt ännu var oskärat och
  vackert. Så fort de började tala om den dagen eller om månskenskvällen i
  svalgången, hade de åter något att säga och ofta något alldeles nytt,
  ty var liten småsak blev framletad ur minnet och förklarad och var gång
  från någon alldeles ny sida.
  
  De hade nu bara ett litet stycke kvar till landamäret, och en afton
  stannade de utanför ett befäst, fyrkantigt hus. Fogden kom ut och lyste
  på dem, men Valdemar tog facklan och höll den under hans ögon.
  
  --Om jag släcker ut din syn, kan du ändå betjäna mig? frågade han den
  darrande gubben, som kände igen honom. Inbilla dig, att du redan är
  blind, och se inte alltför nyfiket på nunnekläderna bredvid mig utan
  blunda!
  
  Fogden slöt genast ögonen och kände sig för med handen på muren, medan
  han visade vägen för de oväntade gästerna. Han förde dem genom
  spetsbågiga portar till de små rummen. Där satte han facklan i
  järnhållaren på väggen och gick sedan ned i källaren efter vin. När han
  kom upp med tre tennkannor i vardera handen och satte dem på bordet,
  blundade han igen. Småtärnorna skrattade åt honom.
  
  --Jag ville bara visa dig min makt, sade Valdemar och satte sig hos
  Jutta i spishörnet. Må hertigen så länge styra riket bäst det lyster.
  Här har jag fasta murar och stannar med dig, om du vill.
  
  Hon skakade på huvudet.
  
  --Du har inte mitt trots, jungfru Lindelöv, fortsatte han. Lindelövet är
  för lent och mjukt att hålla sig rakt i isblåsten. Men varför sitter du
  och lyss? Är det fogden, som du fruktar?
  
  --Nej, inte honom.
  
  --Är det nattstrykarna ute på vägarna?
  
  --Inte dem.
  
  Då hon icke svarade annat, slutade han att fråga. Det fanns hos henne
  något osinnligt, så att hon älskade mest med tankarna, och hon var en
  längterska.
  
  Nedslagna och oroliga började svennerna att duka bordet. De gingo tyst,
  ty när de skulle fylla bägaren framför henne, märkte de, att hon sov.
  Plötsligt spratt hon upp.
  
  --Nu hör jag det! sade hon och reste sig, och den hänryckta klangen i
  stämman var åter en ung nunnas.
  
  Valdemar lade armen om hennes axlar.
  
  --Vad är det, du hör? frågade han. Det tunga lugnet i frustugan tog
  ifrån mig min drottning, skogen behöll Yrsa-lill och människofunder
  locka bort den enda, som jag verkligen har älskat.
  
  --Nej, inte människofunder, Valdemar. Människofunderna har du lärt mig
  att trampa på... Men nu hör jag det! Ja, det var det, som jag under alla
  dessa dagar väntat på och längtat efter och fruktat. Ibland blev min
  längtan så stark, att jag knappt visste, hur jag skulle få timmarna att
  gå.
  
  Hon pekade mot vindögat, där skinnluckan upplystes utifrån av ett svagt
  gulaktigt sken. Tärnorna öppnade luckan, och sjungande barnröster hördes
  från vägen. Det var en ung kvinna, som hade somnat i Gud och bars till
  graven i sin vita kista.
  
  --Jag visste, Valdemar, att så snart jag fick höra någon av de fromma
  sångerna, skulle jag bli liksom kall och död och allt, som varit mellan
  oss, en sådan sorg, att jag inte längre kunde stanna i den, inte en enda
  dag. Jag är född till att lycklig gå omkring och ansa ljusen på små
  tysta och rosiga altaren, inte till jublet i ett brott. Jag är för svag,
  Valdemar. Hjälp mig till frid.
  
  Hon försökte att giva honom en smekning, men den blev lika förlägen som
  hans egen.
  
  De visste icke vad de skulle säga varann och icke hur de skulle taga
  farväl, ty att räcka handen, det var dock för litet. Det sade dem deras
  hjärtan. När de tänkte därpå och på den första resdagen, begynte deras
  kärlek återigen att blossa upp. Det snyftade och kved inom henne, och
  hon ville slå armarna om hans hals och trycka sig till honom med en
  fullare hängivenhet än någonsin. Men den underliga blyghet, som hade
  smugit sig in mellan dem, gjorde henne försagd, så att hon talade med
  ett lugn, som hon icke kände.
  
  Om han på nytt hade bett henne att stanna, skulle hon besinningslöst ha
  gjort det. Det anade också han, men hans tunga var lika bunden som
  hennes, och han skulle kunna ha talat tio gånger varmare till en annan
  alldeles obekant kvinna.
  
  Hon anfölls av skärande samvetskval. Varför hade hon gått in i
  törnsnåret? Hade hon då verkligen inbillat sig, att det som började ur
  ingenting aldrig heller kunde bli något annat än ingenting? För första
  gången tänkte hon med ånger på systern. Hade hon då så alldeles glömt
  henne? Ja, under alla dessa dagar hade hon varit död för henne. Och nu
  stod hon där alldeles inpå henne som ett mörkt öde, mot vilket hon icke
  hade någon makt. Hon nästan skrek till, medan hon drog sig baklänges
  utefter väggen.
  
  --Valdemar, viskade hon, du skall sätta dig här på bänken. Vad natten är
  stjärnfager och hög, Valdemar! Du skall sätta dig här... bara för en
  stund... så att jag får gå ned med tärnorna och lämna en skärv åt
  fattigbarnen i likföljet. Sedan kommer jag tillbaka.
  
  Han nickade och satte sig ned, fast han mycket väl förstod, att hon icke
  skulle komma. Han såg icke efter henne, fast han hörde, hur hästarna
  leddes upp till porten och att bara hans egna män stannade kvar.
  
  Herr Svantepolk kom fram och kastade sin handske mitt i hans bröst.
  
  --Jag uppsäger dig tro och loven, konung! ropade han. Så länge jungfrun
  var kvar, fann jag det höviskt att tiga. Men allt vad jag har lärt dig
  om kärlekens rätta väsen har du kränkt. Därför sitter du nu olycklig.
  Lev väl. Du är ingen rätt riddare, och Svantepolk Knutsson kan inte
  längre tjäna dig. Min väg går till Nyköpingshus.
  
  Men de andra männen samlades omkring bänken och Karl Algotssons ljusa
  ögon blänkte som blåaktiga mjölkdroppar i det rödbruna ansiktet. Han
  sparkade till bränderna på spisen, så att glöden stänkte över plankorna.
  
  --Jag önskar, att det brunne ned, hela nästet! Sorg pryder dig inte,
  herre. Vakta er nu för kung Valdemar, ni kvinnor i Sveriges land!
  Småsvenner, var ha ni hans röda hatt med tofsar och hans kedjor med
  silverfalkarna och allt, som en kung behöver, när han skall ut på
  äventyr? Dåliga svenner, som inte tänka på att medföra sådant. Se här,
  Valdemar. Bågar och pilar, det finns det åtminstone, och i dagningen gå
  vi på jakt.
  
  --Ni tro, att allt blir lugnt, bara man ser blod, svarade Valdemar och
  tog bågen.
  
  
  
  
  12.
  
  
  Den gången då Valdemar och Jutta redo bort från skogsladan vid Bjälbo,
  stod Yrsa-lill drömaktigt och tyst länge kvar och såg efter dem. Hon
  skakade bort den jordblandade snön, som hade fastnat på skjortan över
  knäna, och började locka på getterna. De hade sprungit ut, då dörren
  blev lämnad öppen. Då såg hon, att det kom beväpnade män från
  jarlagården.
  
  --I drottningens namn! sade de och omringade henne. Du är vår fånge.
  
  --Den goda drottningen? Skulle hon befalla något sådant?
  
  --Hon är inte längre god. Hertigen talade med hennes tjänare, innan han
  red sin väg. Var har du tjuvgodset?
  
  --Gåvor äro inte tjuvgods.
  
  Medan de tvistade, lyckades det lekaren, som stod kvar inne i ladan, att
  ösa in smyckena i Månegarm och gömma hornet i en grop, som han makade
  jord över. Själv ställde han sig ovanpå. För de smyckena tänkte han köpa
  gård och grund åt Yrsa-lill, och han stod just och grubblade på, hur han
  skulle lägga sina ord för att ännu en gång våga bedja henne att bli
  hans.
  
  Skall jag också fängslas? frågade han. Men vaktkarlarna skrattade åt
  honom och svarade, att han väl icke hade vållat drottningen någon
  hjärtesorg att hämna.
  
  De revo upp höet och hittade snart de dyrbara dräkterna. De kastade dem
  över axlarna och tänkte, att det var allt.
  
  --Kom nu, du lilla tjuvkulla, sade de och stötte Yrsa-lill i knävecken
  med spjutskaftet. När getterna sågo, att hon begav sig bort, följde de
  också med bakefter. Den, som bar skällan, gick främst och försökte att
  stånga sig fram för att komma ännu närmre henne. Det pinglade och
  klingade, när den lilla skaran av män och getter närmade sig gården.
  
  Vid sidan om ingången stod en låg bod, som kallades tjuvkällaren. Den
  var ända till takresningen av sten, och några trappsteg ledde ned i det
  halvmörka rummet. Längst in var en järnbur. Där satte de Yrsa-lill och
  låste väl igen om henne, och vaktfogden stoppade på sig nycklarna.
  
  När hon hade hämtat sig från den första skrämseln, sjönk hon åter i sin
  drömlika dvala, och svarade ingenting på väktarnas många hånfulla
  tillrop och frågor. Mellan buren och trappan var det rum för dem att
  sitta, och de byttes ut mot nya män, var gång timmeträlen gick förbi och
  ropade ut tiden.
  
  Getterna höllo sig troget i närheten. De nappade till sig den föda, de
  kunde komma åt från buskarna eller under den glesa och upptöade snön,
  och de läto icke driva bort sig. En gång sprungo de i en vettvill flock
  till ladan, men när de hörde, att det icke var Yrsa-lill, som lockade
  dem från dörren, vände de och skyndade åter till sluttningen utanför
  tjuvkällaren. Då gick lekaren också bort från ladan, plågad av saknad
  och oroliga tankar, och följde dem.
  
  Han hade sin lilla harpa vid sidan och satte sig ofta hos väktarna och
  spelade för att Yrsa-lill skulle förstå, att han icke glömde henne utan
  på avstånd vakade över henne.
  
  På det sättet förgick mer än en hel vecka. Ibland såg han ryttare
  återvända, som drottningen hade skickat ut för att speja på Valdemars
  långsamma färd. Väktarna berättade för varann, att det var slut med
  sömnen i drottningens sovstuga och att hennes steg kunde höras hela
  nätterna. Hon hade slutat både att äta och att kläda av sig. En tärna,
  som lyssnat vid dörren, hade hört henne utbrista:--Så länge jag hade
  honom, förstod jag inte, att det var honom, som jag älskade, men nu vet
  jag det!--En annan tärna hade sett henne rycka av sig fingerguldet och
  trampa på det och hört henne säga:--Varför smyckar jag mig med guld? Jag
  trodde också på min syster som på guld.
  
  Hon hade också ett bröstspänne med en ametist. När hon höll upp den mot
  solen, tyckte hon sig se inne i stenen en liten maninna, som dansade och
  fröjdade sig åt ljuset. Tärnorna brukade få komma fram och se på.--Hur
  kan den lilla danserskan vara så glad? sade nu drottningen och skickade
  tärnorna med bröstspännet till gårdssmeden för att han skulle slå sönder
  det.
  
  En morgon kom hon ned i tjuvkällaren, men på de få dagarna hade hon
  blivit så förändrad, att väktarna i förstone voro nära att taga henne
  för någon av trälinnorna. Kläderna hängde vårdslöst halvöppna, den ena
  skon var sönderbrusten, och det nedfallna håret föreföll okammat och
  hopsnärjt och hade liksom mist både färg och glans. Hon gick tungt och
  stödde sig på en käpp.
  
  Då hon kom ned för de hala trappstegen, som vållade henne lika mycket
  besvär, som hade hon redan varit till åren, ställde hon sig nyfiket
  framför buren. Först granskade hon noga den fångnas ansikte och gestalt
  från huvudet till fötterna. Sedan blev hon stående och tycktes grubbla
  på något.
  
  --Gråter och kvider hon aldrig? frågade hon, ty det, som förvånade
  henne, var att Yrsa-lill satt med ögonen slutna.
  
  Väktarna nekade till att ha hört någon klagan.
  
  --Vrider hon aldrig händerna? Går hon inte ångestfullt av och an på
  järnspjälorna? Det brukar ju till och med ett vilt djur, när det
  inspärras.
  
  Väktarna nekade ännu en gång. Då gav hon buren ett hårt slag med käppen,
  så att Yrsa-lill spratt till och öppnade ögonen.
  
  --Du har det gott, du vallkulla, bättre än jag, sade hon med ett
  främmande och elakt löje. Jag kom annars inte hit ned för att pina dig.
  De första dagarna kunde jag nog haft lust därtill, men sedan ha mina
  budbärare skaffat mig annat att grubbla på. Jag tänkte bara, att det
  skulle trösta mig att se en annan, som led och sörjde ännu djupare än
  jag... Jag tror, att om du hade gjort det, skulle jag nu ha velat hjälpa
  dig och själv haft hjälp därav.
  
  --Är du inte den goda drottningen? frågade Yrsa-lill sakta. Inte talade
  du förr så, då du mötte någon av oss på vägarna.
  
  --Det är lättare att tala vackert i lyckans dagar än att fortsätta
  därmed också i olyckans.
  
  Yrsa-lill satt med ryggen och nacken mot järnspjälorna och fötterna rakt
  utsträckta. Armarna lågo nedsjunkna utefter sidorna med öppna och tomma
  händer.
  
  --Nåväl, drottning, sade hon. Tiden blir mig lång.
  
  --Kan du sömma?
  
  --Ingen har lärt mig det. Men skänk mig ett nystan att nysta på.
  
  Drottningen skrattade till igen, hårt och elakt, och vände sig om till
  vaktfogden.
  
  --Tag en spade och gräv under den murkna alen, som står nedanför vägen,
  så hittar du nog ett nystan åt Yrsa-lill. Kom med mig ut, så skall jag
  undervisa dig, hur du skall bära dig åt.
  
  Han följde med drottningen ut, och hon talade en stund med honom, innan
  hon gick tillbaka till sin sovstuga.
  
  Det dröjde länge om, innan han kom igen, mer än halva dagen. Då bar han
  framför sig en spade, som han höll med båda händerna, och på den låg
  det ett nystan av vintersömniga ormar. Han gläntade på buren och kastade
  in det.
  
  Det föll i hennes knä och var mjukt och tungt, och hon stelnade av fasa.
  
  Då begynte hennes drömvärld att vackla och klarna under ett egendomligt
  kallt och tunt ljus, så att hon plötsligt blev fullt vaken och såg
  livets öknar och människornas hårdhet. Hon såg Valdemar, som sorglöst
  red bort med sin älskade, och hörde ännu drottningens skratt. Men det
  varade endast ett ögonblick, ty ljuset var för skärande klart. Det blev
  hastigt mörkt omkring henne, och hon gled ned innanför järnspjälorna i
  den djupaste vanmakt.
  
  Ormarna, som kände värmen från hennes kropp, lyfte dåsigt sina huvud och
  slickade i luften med tungorna. Sedan drogo de ännu hårdare åt på
  knutarna, men löste dem igen och hela nystanet rörde sig. Ett par av de
  största sträckte ut sig till sin fulla längd, liksom gäspande, och runno
  tröga och valna in mellan vecken i kläderna och i hennes ärmar. Om hon
  det minsta hade rört på ett finger eller en arm, skulle de ha huggit,
  men hon låg lika livlöst orörlig.
  
  Gistre stod i dörren och vågade knappt tigga vaktfogden om misskund för
  att icke hans röst skulle väcka henne. Det båtade heller icke att nu
  rycka upp dörren, ty ormarna skulle ändå hellre stanna i värmen, där de
  voro. Och faran skulle ha blivit ännu större, om någon försökt att draga
  ut henne ur buren. Allt fler och fler av ormarna rätade på sig och
  började leta sig in mellan kläderna.
  
  Han knöt de starka händerna utan att kunna hjälpa henne, och det
  glimtade i hans ögon. Förgäves genomgick han i minnet de besvärjelser
  och svartkonster, som han var så kunnig i, och han vågade icke förråda
  sin kärlek till henne för de andra. När de hånskrattade, drog han också
  på munnen. Men den stunden kände han, att hans gamla lust att se barn
  och kvinnor korsa sig av skrämsel för hans svarta kåpa för alltid
  slocknade, att det icke längre fanns något annat för honom än hon, som
  låg där i ormburen. En enda, åtminstone en enda, skulle kalla honom god
  och älska honom. Han grubblade fram och åter, hopsatte de äventyrligaste
  planer och glömde icke att emellanåt le ett brett och instämmande leende
  med de andra.
  
  Slutligen hettade det till över pannan, och han tyckte sig ha funnit en
  utväg.
  
  Det hade nu blivit skumt, och vid nedersta trappsteget brann en liten
  eld, på vilken väktarna kokade sin mjölk.
  
  Han gick ut och skaffade sig en kälke, och den ställde han i närheten.
  Sedan gick han med sin harpa till brygghuset, och där beströk han
  strängarna med mjöd och hällde ymnigt med skum ovanpå. Därefter lade han
  harpan på snön ett stycke från tjuvkällaren och lockade sakta på
  getterna.
  
  När han kom tillbaka, stodo väktarna ännu kring buren och drevo spe, men
  han sade till dem:
  
  --Att stå här kring buren kan ju vara nöjsamt nog, men nu har det hänt
  något, som förefaller mig ännu ovanligare att se på. Nyss ställde jag
  ifrån mig harpan utanför väggen. Men när jag kom tillbaka, hade getterna
  tagit den, och nu hålla de på att spela och dansa.
  
  Väktarna trodde honom icke genast, ty det var tyst ännu en stund, men
  snart började det spela--först med ett mjukt dragande över strängarna
  och sedan med fasta och hårda grepp. Det var getterna som slickade på
  strängarna, och ju mindre det blev kvar av mjödet och skummet, dess
  bullersammare gick den vilda låten.
  
  Väktarna sprungo ut för att se. Som det var ett stycke att gå till
  harpan och getterna stångades och knuffades, som hade de verkligen
  dansat, vågade männen dock icke genast taga mod till sig och stiga ända
  fram. Härigenom vann Gistre tid.
  
  Han sköt genast in mjölkgrytan under buren, och de ljumma ångorna väckte
  ormarna igen, så att de stucko fram huvudena ur kläderna och ringlade
  sig ned i mjölken. De trögaste, som ännu lågo hoprullade i ett nystan,
  sparkade han själv ned. Väktarna hade glömt att taga nyckeln med sig, så
  att han utan hinder kom in i buren. Marken under spjälorna krälade av
  skållade ormar, men han böjde sig in och viskade:
  
  --Yrsa-lill, det är jag, och jag kommer för att rädda dig, om du vill
  följa mig och för alltid bli min. Svara, att du vill det!
  
  Men hon svarade icke utan låg i samma dödsliknande orörlighet. Han
  skakade på henne, men huvudet föll viljelöst åt sidan. Då lyfte han
  försiktigt upp henne och bar henne till kälken. Han kände, att hennes
  hjärta slog lugnt och fast.
  
  Som snön hade isat sig efter solbärgningen, behövde han icke frukta, att
  medarna skulle lämna några spår. Han vek genast av från vägen utåt
  fältet, helt på måfå utan att ännu veta vart. Han var nära att glömma de
  gömda smyckena, som skulle bygga hennes hem, men så kom han ihåg dem och
  stannade vid ladan. Väktarna hade dock ännu en gång varit där och hittat
  och tömt hornet, fast de sedan kastat det åt sidan som något värdelöst.
  
  En suck pressade sig ur hans bröst, medan han gick ned till bäcken med
  hornet och hämtade vatten. Han gned Yrsa-lill med snö och gav henne att
  dricka. Ibland trodde han sig märka under fingrarna, att hon rörde på
  läpparna och svalde en droppe. Men hur ofta han än kände på ögonen, lågo
  de lika slutna, och hon vaknade icke. Han talade blitt till henne och
  räknade upp allt, som han skulle göra för henne, om hon ville bli hos
  honom.--Jag är trött på skogen. Du har tämt vilddjuret, Yrsa-lill,
  klippt klorna på lokatten och gjort björnen spak. Jag skall lära mig ett
  yrke. Jag skall sitta som den tarvligaste skoflickare vid min läst. Och
  vet du vad jag längtar efter? Jo, att vid Helgalekamens ljuvliga vårfest
  få se dig gå framför mig bland de blåklädda hantverkarhustrurna, som
  hålla vaxliljor i händerna.
  
  Han hängde hornet över axeln i snöret och bäddade under henne med hö.
  Vid gårdarna stannade han och lät henne få några droppar mjölk eller
  vatten, och kvinnorna försökte väcka henne med löften om granna band och
  en ny fårskinnströja. Men när han långt fram på andra dagen kom till
  nunnorna i Vreta, sade de till honom:
  
  --Du skall fröjda dig med oss och lämna henne här, ty just med de
  hårdast prövade sker det under, och när det täckes, skall nog också
  hennes tunga lösas.
  
  Ingrid Svantepolksdotter smög sig fram till honom och frågade om Folke
  Algotsson, och han lovade att hjälpa henne med brev och hälsningar, bara
  han emellanåt fick slippa in till Yrsa-lill.
  
  Nunnorna buro in henne i en cell och vårdade henne ömt. De gåvo henne
  rena kläder av vitt ylle, och många vallfärdade sedan dit för att få se
  den sovande vallkullan i Vreta.
  
  
  
  
  13.
  
  
  Varifrån ljuder sången i en så tidig timme? Vilka sjunga med så djupa
  röster om blodsdropparna i kalken Gral på Montsalvage? Hör allvaret, hör
  jublet! Det är icke två eller fem röster, det är femtio eller kanske
  åttio. Det är hertigens riddare och hirdmän, som feja sina kläder och
  drabbtyg vid Nyköpingshus!
  
  De stodo i vita ylleskjortor med bara armar och gnedo och blankade,
  böjda över träbockarna, som voro uppradade utmed muren. De voro mycket
  varma, ty nyss hade de övat sig med att kasta spjut, hoppa, klättra och
  skjuta med båge. Men luften var ännu isande frisk, ty morgonsolen hade
  först nyss börjat glittra i istappar och skarfrusna drivor.
  
  Vart dammkorn måste bort, var fläck. Brynjan av lombardiskt smide
  glänste redan som klart silver. Och svärdet, det tunga, stora svärdet!
  Två egg hade det, en mot de fattigas förtryckare, en mot kvinnornas och
  de svagas förföljare, båda till bävan. Hur lyftes det icke mot solen och
  synades, så att ingen rost fick äta sig fast i det skinande stålet.
  
  Magnus log, då han tänkte på broderns ord om den unkna luften i ett hus
  utan kvinnor. Han steg just in i det lilla kapell, som gränsade till
  sovstugan och där han förvarade det heliga svärdet Gråne. Det låg på
  altaret, och när småsvennerna ibland stulo sig till att få trycka örat
  mot stålet, trodde de sig höra ett brus av väntande bragders vapendån.
  Var morgon, när han stängde in sig med sin biktfader i kapellet, sade
  de:--Nu prövar Magnus, om han ännu har samvetet så rent, att han kan
  lägga handen på svärdet, utan att det faller till aska.
  
  Dominikanerbrodern Martinus från Skenninge var ännu hans biktfader. För
  att betunga sina egna steg, så att han icke skulle vandra sina dagar
  alltför lätt framåt, bar munken tunga järnbeslagna sulor under
  sandalerna. Sinnligheten brann i hans unga blod och att släcka den i
  smärta var för honom den största sällhet. Han var i stånd till allt,
  både att våga allt och begå allt och försaka allt, och han visste icke,
  hur han nog fort skulle få känna spikarna i köttet. Hans själ trivdes på
  helvetets rand just där bråddjupet reser sig så högt, att man på en gång
  hör både djävlarnas skrik och tronernas körer.--Jag är den farligaste i
  hertigborgen, ropade han under sina egna gisselslag, och du, Magnus, du
  är min hjälte!
  
  När järnsulorna om morgnarna slamrade i kapellet, steg hertigen ur
  bädden, så framt han icke hade vakat hela natten och glömt sig kvar hos
  sina teckentydare i tornet. Hans rediga och klara förstånd hade blicken
  fast riktad på livets torra verklighet, men där denna slutade i rymdens
  mörker, stod han kvar lika vetgirig och försökte genomskåda det
  ogenomträngliga. Allt av vidskepelse, aningar och syner, som följt med
  hans dvärgabörd, drev där sitt spel med honom och lockade honom att
  omgiva sig med stjärntydare och spåkarlar. Han var en lärd man och en
  misstrogen man. Men också spåkarlarna hade sin stora lärdom, och han var
  aldrig viss, att icke någon av dem möjligtvis kunde råka att se ännu
  djupare in i det fördolda än han själv. De vakade, när andra sovo, och
  sökte bädden, när andra gingo upp, och om morgnarna kommo de från tornet
  som en svärm av möss.
  
  Så var det också i dag. Saturnus hade stått i Stenbockens hus, innan
  Jupiter höjde sig över skogskammen, och det syntes, att Magnus hade
  deltagit i någon besvärjelse, ty han höll ännu i handen ett blystycke,
  som var tecknat med siffror. Han bar alltid gråsvart mantel med bruna
  kanter, och den enda sten, som fanns i järnspännet på hans läderbälte,
  var en vaxglänsande, gråblekt ogenomskinlig onyx. Den skyddade honom mot
  själsångest och bevarade kroppens styrka. Han älskade bländande
  riddarprakt, men han ville se den omkring sig, icke själv lysa med den i
  vardagslag. Därtill var han alltför mycket kämpe.
  
  Martinus väntade redan vid altarhörnet, men han var icke ensam. Bakom
  honom lutade sig en smal man tankspritt mot väggen och lekte med en
  liten tunn guldbelagd stav. Det var junker Erik. Och hjärtlig och blank
  och frisk stod Bengt, den andra brodern, bredvid honom i sina mörka och
  runda prästkläder. Han hade skrivdon vid bältet och minst fem eller sex
  pergamentrullar under vardera armen. Men på samma gång som Magnus steg
  in, visade sig i den andra dörren ännu en besökare, och det var herr
  Svantepolk. Han var snöig och nyss kommen från hästryggen, och han hade
  bara en handske.
  
  --Du har tappat din ena handske, började Magnus och såg på den blåfrusna
  hand, som räcktes honom.
  
  --Jag har kastat den för bröstet på din broder. Giv mig du ett par nya i
  stället. Det är det gamla sättet att städja hirdmän, och nu stannar jag
  hos dig. I ett år lät jag handen frysa till straff för att den kränkte
  kungahelgden, men ångra... Nej, det kan jag inte.
  
  Munken korsade sig och Bengt skrattade, men Magnus skyndade sig att
  svara:
  
  --Godmodigt dra vi ibland på munnen åt dig, kära frände, men ingen
  skrattar elakt på din rygg. Det är skillnaden mellan dig och andra.
  Därtill är du en alltför rättskaffens man. Välkommen till mitt hus. Här
  spela friska vindar genom öppna dörrar och vindögon och inga nystan och
  askar stå i vägen på borden. Här går man bitti upp och tidigt till sängs
  och sover präktigt. Vi bo här nästan som präster, jag menar, präster
  efter skenningebeslutet, då vi togo från dem deras kvinnor. En präst med
  hustru, det är ingen präst. Det är en lekman framför altaret.
  Kärleksvisor får du inte höra här, min Svantepolk. Den, som lever för
  kärleken, tömmer en bägare, som aldrig släcker törsten och som
  oupphörligt måste fyllas på nytt. Det blev min broder Valdemars
  förbannelse. Men här viskas heller inte i ugnshörnet, och ingen frågar
  efter, hur det gick kung Valdemar på hans lustfärd till landamäret.
  
  --Men ute i landet viskas det, hertig. Det går som en smygande skogseld.
  Minns, det är inte de bästa, som ha de onda tungorna. Det är de listiga
  och lurande och alla, som ha ögonen på folkungaarvet. För var dag växer
  stormen.
  
  Hertigen mulnade.
  
  --Allt skvaller har sin gamla gång. Det futtiga görs honungssött, det
  låtsade hedersamt, det mänskliga brottsligt, det ohyggliga blir det
  skrattat åt. Å fy, att komma till mig med en sådan smuts! Har du då
  ingenting annat att säga mig...? Hur går det min vän, den gamle lagman
  Algot? Han är försvunnen sedan länge.
  
  --Han fick hat mot dig på Bjälbo och läser nu lag för sina västgötar.
  När tid blir, tör du nog möta honom.
  
  --Och Hulv Skumble, bergmästaren, som kom med järnet?
  
  --Han har gömt sig i skogarna och skyr att se människor. Men jag tror,
  att vi ha annat att tänka på. Jag står här för att tala om din broder
  Valdemar... När hustrussystern kom i klostret, födde hon en son.
  
  --Jag vet.
  
  --Valdemar har gömt barnet hos själva ärkebiskop Fulco i Uppsala. Det
  var att kasta det mitt i ulvens käftar. Ett övermod, som liknar honom.
  
  --Men det var klokt. Fulco är en man, som förstår faran och vet att
  tiga.
  
  Martinus korsade sig.
  
  --Miserere mei Deus!
  
  Herr Svantepolk räckte hertigen ett brev.
  
  --Du känner ängelsvapnet i sigillet.
  
  --Det är från Fulco.
  
  Hertigen slet upp och läste det häftigt. Glömsk av stället kastade han
  det i vredesmod ifrån sig mitt på altaret. Hans ögon blixtrade.
  
  --Det är för mycket av en broder. Vet du, vad Fulco skrifver? Valdemar
  är halvt besluten... alltid halvt... att plocka från mig jarlamakt och
  förläningar, att kränka död mans skrivna vilja, att... Två hov har
  landet inte råd att hålla, säger han, och mina utländska riddare vill
  han ha ur riket. Men jag är ordningsmannen i vår släkt, och allt går
  sönder samma dag jag går... Nej, det får aldrig ske. Någon vinter, när
  han far till distingen, tar jag med mig mina män och rider dit, och jag
  slår till. Jag måste ändå ofta till upplandsbygderna på lagfärd. Men den
  gången skall jag komma med storflock.
  
  Bengt fattade om hans båda skuldror och ställde sig framför honom.
  
  --Folkungaträta, bondeträta om gods och guld, sade han, tar du då aldrig
  någon ände! Spannmålsriddare, riddare av mjölsäcken, det är vad vi äro,
  vi alla av den förbannade ätt, som kommit upp på Svitjods gamla
  kungastol. Håll frid, och tag allt, som är mitt! Jag är en kyrkans man
  och behöver bara min svarta kjortel och mitt bröd.
  
  Magnus slog handen i altaret.
  
  --Bengt Alltförgod och Erik Allsintet, mina kära bröder! ropade han, och
  en ohygglig glädje bröt fram över hans ansikte som ett eldsken över ett
  mörkt svedjeland. Stanna ni i mässan, när jag handlar. Nu är det tid.
  Ulven flyr människor, tills han får smak på deras blod. Blås under
  skvallret. Släpp ut hela sanningen. Fulco, den sluge bispen, låtsas
  ingenting veta, men han skall sluta upp att tiga. Också jag skall sluta
  upp. Lägger man bara en skärv i offerbössan, så blir där bara en skärv,
  men lägger man dit hela folkungaondskan, så blir där till sist både
  silver och guld. Har jag rätt, Martinus?
  
  Munken böjde den bleka hakan och korsade sig.
  
  --Om inte du handlar, så handlar jag för dig i lönn. Jag går i döden för
  dig, hertig. Longa est vita, si plena est.
  
  Herr Svantepolks tunna hår skakade och fladdrade, och han gick upp på
  det lilla trappsteget framför altaret.
  
  --Riddar Magnus, sade han, du har förstått mig illa. Att tassa kring med
  onda rykten om en kärlekshandel är ändå inte riddarskick. Till sådant
  kom jag inte i din tjänst. Själv menade du också annorlunda nyss, då du
  fick mig att rodna, jag gamle man. Då var du ärligare mot dig själv än
  nu. Men talas det om makt, då vet du inte vad du gör och säger. Då växer
  det eld och ånga inom dig och måste ut. Men riddarlagarna, hertig!
  Oböjliga stå de där som klippor, oböjliga också i nödens stund!
  
  Magnus sänkte huvudet.
  
  Bakom hans själs många utanverk och försåt fanns det en kämpes breda,
  godmodiga, omutliga hederlighet. Den tog aldrig ut sin rätt utan strid,
  men det var just i sådana stunder, då han stod med den mulna pannan
  fylld av åskor, som han växte och vann hjärtan.
  
  --Lär mig att dämma svavelflödet, där det sipprar fram ur ena hörnet av
  mitt sinne, stormade och mullrade det från hans läppar. Det förpestar
  där inne allt gott och ädelt. En ljusets riddare framför sin härskara
  utan fläck på skölden, det är den riddar Magnus, som jag drömmer om.
  Sjung ännu högre om den drömmen, stolta ulvungablod! Dig hör jag och dig
  vill jag tjäna. Men var och när, ty nu försmäktar jag och tvinar bort?
  Att vara född till handling och dömd att sitta stilla, det äter hullet
  av den tåligaste. Giv mig tio fria år, och på min faders stora riksbygge
  skall jag sätta tak och spira. Huvudet sprängs av planer... Kloster,
  kyrkor, riddarväsen, ett stort nytt välde bygger jag i tankarna... men
  också bara där!
  
  Han trevade under vapenrocken på det stycke av Sankta Klaras mantel, som
  han alltid bar fastsytt vid fodret, och fortsatte med samma halvt
  trumpna, halvt hotande röst:
  
  --Att stå här stark nog att lasta hälleberg på ryggen och bara känna
  tyngden av sina egna tomma armar... Plågorna i dödsriket äro vila mot
  ett sådant kval.
  
  Han räckte sig fram och tog det heliga svärdet Gråne från altaret och
  fäste det vid bältet.
  
  --Men jag är ju bara en vild Folkunge. Herr Svantepolk lär mig den nya
  seden! Vi måste vänta och tiga, tiga som riddersmän. En tjuv eller
  dråpare kan framlägga sin bötepenning, Valdemar kan göra penitens, men
  en försyndelse mot ridderligheten, det är det enda brott, som aldrig
  blir tillgivet. När uppfanns en friare och strängare lag än
  ridderlighetens! Jag har redan försyndat mig tillräckligt mot den lagen.
  
  Han avbröt samtalet med ett tecken åt männen, att de skulle följa honom,
  och gick före dem ut på borgtrappan. Hornblåsning förkunnade redan, att
  Martinus skulle börja den sedvanliga morgonläsningen.
  
  Männen höllo nu på att feja sina sköldar. Rött och blått och guld och
  silver blänkte utefter muren. Alla möjliga ting och djur från gård och
  skog och sjö hade dragits fram ur sin vardaglighet och adlats till
  märken. Där lyftes i solskenet icke bara halshuggna troll och grinande
  ulvar och björnar, utan där framtittade också bondens oxe med sina långa
  öron och horn, och tuppen kråmade sig med sin kam. Båten och gäddan och
  simpan gingo i sin vågkrusning, duvan flög med sitt skogslöv. Rovfågeln
  högg med sin klo, påfågeln prålade, räven lurade, och den visa ormen
  höjde sitt huvud. Liljan och rosen blommade, sjöbladet och ekbladet
  grönskade. Där felades ingenting alltfrån gillets dryckeshorn och
  riddarens vase till smedens hammare och barfotakrigarens klubba. Det var
  sägner och minnen och löften i var bild, och hertigen ljusnade, allt som
  han gick fram mellan sina tappra.
  
  --Jag önskar er en god morgon, mina bröder, sade han. Vi skola fostra
  vårt folk till ett riddarfolk, som om det också råkar kränka mången god
  lag, åtminstone alltid håller ridderlighetens i ära.
  
  Men de hörde honom knappt, ty Martinus hade stigit upp på en bänk och
  läste om hertigens blida skyddshelgon Sankta Klara och om storsinta
  hjältars vandel.
  
  De tolvåriga småsvennerna, som nyss kommit till hovs, blevo då stående
  med gnidlappen i handen för att lyssna. Otåligt räknade de tiden framåt
  mot de år, då de äntligen skulle bli omgjordade med svärdet. Skriva och
  läsa var mer för kvinnor, men de kände prövande på varandras armar, och
  nu begynte ett allmänt ropande både bland yngre och äldre. Tyrgils
  Knutsson, som växt upp till en reslig man med ljusa blå ögon, lovade att
  han en gång skulle förtjäna riddarslaget.--Ståndaktighet, uthållighet,
  hörsamhet, det är mitt löfte! ropade han.--Vördnad för ålderdomen,
  aldrig dåliga råd till kvinnor, det är mitt ord! ropade den nästa. Och
  nu blandades de hänryckta löftena till ett jubel från alla
  sidor.--Aldrig bondaktig dödsfruktan!--Aldrig vara i sällskap med män,
  som klaga över sina olyckor!--Jag skall friköpa trälar!
  
  --Jag skall giva hälften av allt mitt åt de fattiga!
  
  --Jag skall kväva min egen grymhet!--Vi skola samla oss till en ljusens
  här, för fridens skull! Brödraskap, brödraskap!
  
  De utländska riddarna samlades i en flock för sig, och ny hornblåsning
  förkunnade, att dagens övningar på rännarbanan skulle taga sin början.
  Alla skyndade sig att påtaga de blodröda vapenrockarna och fattade med
  vördnad om lansen, som ingen ovärdig fick hantera.
  
  
  
  
  14.
  
  
  Under strömmande ångertårar offrade Jutta de avklippta hårflätorna på
  den heliga Agnetas altare i Roskilde. I sin hänryckning glömde hon att
  höra sången till slut och sprang över gravstenarna för att som nyvigd
  nunna och priorissa få kasta sig till systrarnas bröst. Hur klart såg
  hon icke sedan i drömmen under den första natten i cellen den sköna och
  milda Agneta, mön, som inspärrades i lastens nästen och ändå gick i
  döden med aldrig fläckad oskuld. Och hur lycklig hon satt och lyssnade,
  när systrarna berättade om agnetadagen i Rom, då små lamm välsignades i
  kyrkdörren för art man sedan av deras ull skulle förfärdiga det vita
  pallium, som påven skickade ärkebiskoparna till bekräftelse på deras
  värdighet. Hon tyckte, att allt i hennes egen klädnad, som var av vit
  ull, också var en gåva av helgonet och renade henne från hennes skuld.
  Var timme hade sin stilla och högtidliga syssla, och jorden låg så långt
  borta. Sju gånger om dagen fick hon sjunga Guds heder, och efter var ton
  hörde hon änglaskarornas jubel under valvet.
  
  --Lyckligt det folk, som har kloster, där den betryckta och trötta kan
  få en fristad! viskade hon var natt, när hon väcktes av klämtslag och
  huttrande tände sitt ljus för att följa systrarna och höja glädjerop.
  
  Men jorden var ännu icke så långt borta, som hon hade trott. Mullen satt
  fast under sandalerna, och skuggan av det, som skett, krympte icke utan
  växte och blev allt längre. Ännu åratal efteråt kunde hon sitta och
  stirra i minnet på de dagar, då hennes aningar blevo mer och mer
  bestämda och hon darrande och med ansiktet gömt i händerna anförtrodde
  sig åt syster Hillika, den äldsta av nunnorna, som hade att vägleda
  henne den första tiden. Hon kom ihåg, hur hon snart icke vågade visa sig
  längre utan stängde in sig i sin cell och skyllde på sjukdom. Allt, som
  sedan hade följt, försvann i töcken. Hon mindes bara den morgon, då,
  medan den fridsamma matutinan ljöd från kyrkan, barnet, som hon aldrig
  fick se, vecklades in i ett hölje och hissades ned från ett vindöga i en
  korg.
  
  Hon var mäktig inom klostret, och ingen vågade något mot den högbördiga
  priorissan. Men hon kunde icke glömma, hur närsynt alla böjde sig och
  sysslade med sin sygärning, när hon sedan åter kom ut ur cellen. Hon
  försökte ännu intala sig, att de ingenting visste, men hon trodde icke
  sina egna ord. Därför blev det aldrig mer som den första tiden, utan hon
  var åter längterskan som såg bortåt mot något annat. Fast nunnedräkten
  aldrig tryckte hennes spensliga axlar, kom det långa och stillastående
  år.
  
  Det fanns i klostret bara ett vindöga med fri utsikt till molnfläckarna
  och flyttfåglarna. Hur kunde hon icke stå där och längta till sin grav,
  till änglarna i himlens blå och till människorna, till den ensamma och
  förorättade systern, ja, till harpbruset i Folkungarnas ålderdomliga
  sal, där hon hade suttit så främmande och skrämd. Men mest tänkte hon på
  barnet, som hon aldrig hade fått ha hos sig. Hon hade bara sett en skymt
  av korgen, då den bars förbi celldörren. Hennes hjärta stod stilla av
  längtan.
  
  --Syster, sömma och bed! sade Hillika och sköt litet på pallen, så att
  det gnisslade mot stengolvet.
  
  Då skyndade hon sig genast att arbeta och log vänligt mot Hillika, ty
  hon kände, att hennes egen vilja var luttrad och ren.
  
  På sin osaliga kärlek tänkte hon aldrig mer, och om hon någon gång
  mindes Valdemar, då var det endast som hon hade sett honom bredvid sig
  på den soliga första resdagen eller när de lekte i den månljusa
  svalgången. Men kunde det vara orätt att tänka på det barn, som var fött
  i synd och levde utan mor? Skulle då icke Gud förlåta henne, om hon
  ville återse sin egen son och med honom på sin arm kasta sig i stoftet
  för den goda drottningen och bedja henne om tillgift? Icke en hälsning,
  icke ett ord hade hon fått från Sofia, och hon såg henne för sig,
  nedböjd, åldrad, förgråten. I allt annat fick hon ofta frid, men när hon
  var ensam med sig själv spratt hon upp och viskade kvidande hennes namn.
  Var hon såg en grånad kvinna, tänkte hon på henne. Var gång hon låg i
  bön, inblandade hon ett ord också för henne. Och under fritimmarna efter
  aftonvarden satt hon och sömmade med sitt eget hår och med silke på ett
  långt band till hennes drottningsmantel, fast hon aldrig tordes skicka
  det.
  
  --Hillika, sade hon. Det skall nu firas en stor högtid i Uppsala för
  helge Erik. Efter det råder fred mellan landen, har det bestämts att fem
  av våra nunnor skola vallfärda dit med någon enkel gåva till hans nya
  altare. Låt mig bli en av dem, så att jag får ödmjuka mig i stoftet och
  kyssa min goda systers klädningsfåll, ty utan hennes förlåtelse får jag
  varken ro i livet eller i graven.
  
  Hillika flyttade om nålarna på sydynan och teg en stund.
  
  --Vi befalla inte över vår priorissa, svarade hon slutligen en smula
  osäkert, men om du kallar oss till rådplägning, får du väl höra vår
  mening. Med din snabba och obetänksamma föränderlighet, som ena stunden
  fyller dig med glädje inför ett altarljus och nästa inför sorlet från en
  springlek ute på ängen, kan du ännu hinna att begå många dårskaper. Guds
  tjänstekvinna, här skydda dig murarna åtminstone mot de farligaste.
  
  Men så ångrade hon sig och lyfte huvudet. När hon såg den uppriktighet
  och det rena samvete, som lyste ur Juttas ögon, veknade hon.
  
  --I helgonens namn, gå som botgörerska till den, som du har vållat så
  mycken sorg!
  
  Det beslöts då, sedan biskopen och de andra nunnorna också blivit
  rådfrågade, att priorissan själv skulle anföra vallfärden till helge
  Eriks ben. Det långa band, som hon hade sömmat av silke och sitt eget
  hår, skulle bli offergåvan till hans nya altare.
  
  När det led ett stycke in på hösten och de mindre vattendragen i Sverige
  begynte att frysa, begåvo sig nunnorna åstad på den långa vandringen. De
  blevo icke heller ensamma och behövde ingenting frukta, ty de sällade
  sig till hemvandrande skaror, som kommo söderifrån. Det var pilgrimer
  och det var grånade riddare, som stritt under de sista Hohenstauferna
  och stått kring Ludvig den heliges bår på den afrikanska sanden. Hör i
  de småländska skogarna psalmen av klara och hesa röster, hör slamret av
  stavar och knarrandet i skräpporna! Palmgrenarna från Jerusalem
  prasslade mot pilgrimsmärkenas blybilder på hattarna, mot den
  nyckelbärande Petrus från Rom och musslan från Compostella.
  
  Stugor och visthus öppnades med from gästfrihet, men längterskan från
  Agnetaklostret kunde sällan förmås att stanna. Så snart hon kom in i en
  by eller köpstad, talade hon genast om den nästa, alltid fylld av
  hoppfull tro på det, som låg bortom stunden. Omsider anlände pilgrimerna
  i ökstockar till Föresåns mynning, där en skyhög kyrka höll på att resa
  sig bakom murställningar och befästningar, och sedan voro de om en stund
  i ärkebiskop Fulcos gamla Uppsala. Jutta visste, att barnet var gömt hos
  Fulco och att drottningen säkert måste infinna sig till en så stor
  högtid för allt folk. Obemärkt och utan att giva sig till känna för
  någon--och nunnorna hade hon ålagt tystnad--tog hon in i
  pilgrimshärbärget. Snart satt hon med de andra framför eldarna på
  gården. De begynte att sprätta av blybilderna för att hänga upp dem i
  kyrkan, och en av de äldsta pilgrimerna, som länge hade sett på henne
  med vänlighet, vände sig till henne.
  
  --Osynligt bar jag egentligen detta pilgrimsmärke långt innan jag gick
  hemifrån, ja, i alla mina dagar, sade han och föll långa stunder i
  tankar. Jag fann ingen ro, förrän jag fick staven i handen och började
  gå. Och osynligt kommer detta tecken alltid att sitta kvar på min hatt
  som det stora märket över mitt lif. På samma sätt har var och en något
  inom sig, som inte unnar honom lugn, innan det får flyga ut och bli
  märket över hans jordevandring, hans pilgrimsmärke. Skall det också
  kosta hertigen hans salighet, kommer han inte att hålla frid med sig
  själv, förrän han har makten i sin hand och får styra och omskapa. Det
  är hans pilgrimsmärke. Sedan blir han, tro mig, en stor man och en ädel
  man. Innan en människa hinner fram till sin rätta bänkplats vid bordet,
  sopar hon många skedar i golvet. Och Valdemar uthärdar inte en dag, om
  han inte får föröda allt, som blev hans. Det är hans pilgrimsmärke. Och
  du, nunna, du längtar. Det är ditt pilgrimsmärke.
  
  
  
  
  15.
  
  
  Vinterblåsten rasslade ödsligt över ättehögarna och kastade in snö genom
  det trasiga brädtaket på den gamla, av brand förhärjade kyrkan. Fast
  påven länge hade utlovat fyrtio dagars syndaavlösning åt den som besökte
  stället, infunno sig allt färre vallfärdare vid den årliga
  midvinterfesten. Och ändå hade den älskade konung Eriks ben blivit
  upptagna ur kyrkgolvet och med den låga guldbelagda kopparkronan om
  huvudet uppställts i ett skrin, vid vilket det skedde stora under.
  Därför hade man nu också börjat att uppföra åt honom den nya kyrkan vid
  åmynningen, där skeppen gingo in och handelsbodarna stodo fyllda. Där
  hade Valdemar också byggt sig en kungaboning. Sofia och hennes tärnor
  togo in där under kyrkfesterna, men själv stannade han hellre i det
  förfallna drotthus, som ännu stod kvar vid ättehögarna i det gamla
  Uppsala. Det var nedtill av bullersten och ovan av timmer, och allt var
  bågnat och murket. Träden utanför den sneda och bräckliga svalgången
  voro svedda av eld och åska. Det var knappt annat än några väldiga
  stammar med sönderbrutna, avstubbade grenar. Han trivdes icke längre hos
  drottningen som förr, och här kunde han sitta fri med sina jaktbröder
  och Ingrid Ulvas skogsgångare, hans livkarlar i björnskinn med yxhammare
  och spjut.
  
  I början efter avskedet vid landamäret tänkte han beständigt på Jutta,
  men helst endast på den första tiden i jarlagården, då de lekte och
  skämtade i månljuset. Det var en stilla glädje att minnas sådana
  sorglösa och oskyldiga timmar. Men människan blir till sist van vid
  glädjen, så att hon icke märker den; endast all oro märker hon. Därför
  märkte han vida mer de småsår, som han fick av andra skönheter. Jungfru
  Lindelöv blev för honom en tyst och blek ande, som med sitt
  framåtsträckta huvud följde honom och vakade över hans väg. Först gick
  hon vart ögonblick alldeles bredvid honom. Sedan blev hon småningom mer
  och mer efter, och slutligen drunknade de avlägsna och lätta stegen
  nästan alldeles i årens buller. Han trodde, att det var hon själv, som
  nu ibland flera dagar i rad och till sist hela veckor glömde att tänka
  på honom och följa honom i sin genomskinliga och ändå alltid förnimbara
  andehamn, skapad av kärlek och minnen. Och just därför att hon var
  kärleken och allvaret i hans liv och betydde så mycket mer för honom än
  någon annan människa, tyckte han, att det var bäst så, ty på andra kunde
  han tänka med lätt sinne.
  
  Han var heller aldrig stilla utan red från kungsgård till kungsgård på
  jakter och gillen. Hände det ändå någon gång, när han om julen såg in i
  treenighetsljuset, att hon visade sig för honom, såg han nu bara hennes
  fel eller det, som han kallade hennes fel. Varför hade hon varit så
  vacklande och svag och icke stannat och följt honom? Nej, det mjuka
  lindelövet var icke till för att grönska i isblåsten. Han hade dock
  velat våga rike och krona och i nödfall lägga järn i leken mot de
  lagkloka och envisa, och hon hade flytt! Han förbittrades och ville
  aldrig mer se henne i sina tankar utan vinkade åt sina livkarlar att de
  skulle stämma upp sina bergslagssånger. Nu hade han kommit till
  eriksfesten och för att bese det halvfärdiga byggnadsverk vid åmynningen
  som var Fulcos lust och själafröjd. Men efter den förstnämnda dagen
  ämnade han åter sätta sig på hästryggen eller karmen och uppsöka en
  mindre dyster ängd.
  
  Fulco bodde i en huslänga vid sidan om kyrkan. Redan första gången Jutta
  gick ut ur härbärget, fick hon i hans dörr syn på en liten gosse i grön
  kjol, som satt på tröskeln och öste snö med en tennsked. Det lockiga,
  rika ljusa håret och kanske också hennes eget hjärta sade henne genast,
  vem han var. Hon skyndade sig fram förbi de andra nunnorna och omfamnade
  honom med en ömhet, som genast gjorde den lille till hennes förtrogna
  vän. Det förvånade ingen, att en from pilgrim smekte ett barn och att
  hon sedan under de andra dagarna, så ofta det blev lägenhet, satt hos
  gossen eller varsamt och småjollrande ledde honom fram och tillbaka på
  snön. Han hade en korg med dockor av tyg och trähästar, som han räckte
  henne, och ibland följde han henne ända upp på den största ättehögen,
  där det var vid utsikt över slätten.
  
  En afton i skymningen, när hon stod med honom vid den sönderfallna
  trappan till drotthusets svalgång, kom Valdemar tillbaka från en utflykt
  med sitt hov. Redan på avstånd hördes ett glatt sorl. Flöjternas och
  gigornas toner stego allt tunnare och vassare i rymd över rymd, som hade
  de aldrig mer behövt sänka sig efter nytt fotfäste, medan däremot
  trummornas och säckpipornas bockbräkande fortsatte sin tunga dans på
  jorden. Hur väl kände hon icke igen, att det var Gistre Härjanson, som
  ledde det spelet! Och bakom musikanterna kommo jägarna med falkar, bågar
  och vargnät.
  
  Valdemar höll armen om en ung tärna, som han oupphörligt ropade vid
  namn.
  
  --Jag kallar dig Glimma, sade han, därför att det alltid glimmar till i
  dina ögon och smycken, när du tänker på nöjen och dans.
  
  En mörk lock hade halkat fram under hennes ljushåriga skönhetsperuk, som
  var inströdd med glitterstoft. Öronen voro något stora och framåtböjda
  men lika mjällvita som hennes bara hals, och naglarna på fingrarna voro
  genomskinliga. På hakan var en liten grop med ett ärr, och de tunna små
  läpparna voro öppna och fuktiga, som om hon nyss hade druckit vatten.
  Hon kastade en flik av manteln över nacken, midjan rörde sig, och den
  nedhängande gördeln var sirad med venusstjärnans lyckosamma och havsögda
  smaragder. Ärmarna släpade på marken, och yr av kärlek och medgång, såg
  hon upp mot Valdemar och svarade oupphörligt:
  
  --Ja, Glimma heter jag, Glimma, Glimma!
  
  Han hade lindat om sig den röda manteln för köldens skull, men
  dolkskidan, som stack fram, var omspunnen med ett bladverk av guld, och
  hattkullen var en enda krona av jupitersstjärnans segerbringande
  krysoliter. Då han lade handen på räcket och snuddade vid Juttas
  huvudlärft, såg hon, att den hade blivit bredare och vitare. Och hans
  blick var oroligare och kallare fast upprymd. Den gled förbi utan att
  känna igen henne i den framåtböjda nunnan med det klippta håret och
  stannade med större välbehag vid de yngre och vackrare i hennes
  sällskap.
  
  Han vinkade med handsken åt folket, och framför honom dansade den galne
  Karl Algotsson baklänges, rund och röd, och slog takten med en
  bjällerstav. Genast svarade harporna inne i salen så tonfast, som hade
  de stått i ring ute i det fria kring spelmännen i konungens följe.
  Svalgången knakade och gungade under de glättiga stegen, och snart hade
  hela skaran ända till de sista svartraggiga björnskinnskarlarna
  försvunnit i salen.
  
  En tung beklämning lade sig över hennes bröst. Hur olika, hur dött allt
  mot förr, trots ädelstenarna och de gnisslande strängarna! Svalgångens
  torftighet och det förfallna huset! Ingenting påminde om de stränga
  belätena på ekstöttorna i jarlagården. Månne det fanns en enda lycklig i
  den sjungande och skrattande flocken? Jo, en enda, Glimma. Men bland de
  andra? Var det kanske förtvivlade människor, som tömde över sig en ärvd
  skattkistas alla härligheter för att söka glömska aftonen före domen?
  Eller var det bara hon själv, som missundsamt ville tro så för att
  trösta sig?
  
  Slättens blåst skar genom märg och ben. Hon visste icke, om det var
  hennes osaliga kärlek, som åter genast blossade upp vid första
  återseendet, eller om det var hat och harm. Hon hade så säkert trott,
  att de brottsliga känslorna för alltid blivit utsläckta. Och det var ond
  kvinnosed att lasta, där man själv varit med om att locka. Det var
  livets egen hårda gång över igenmurade grifter, som skakade hennes
  hjärta. Hon hade icke ställt sig där för Valdemars skull. Hon hade icke
  önskat, att han skulle lägga märke till henne. Hela tiden hade hon
  tvärtom böjt sig så djupt ned, som hon kunde. Och ändå grämde det henne
  och sargade så svårt i bröstet, att han kunde snudda vid henne utan att
  känna mer än inför vilken annan som helst och utan att genast förstå,
  att det var hon, om hon också hade betäckt sig aldrig så väl med doket.
  Var hon då redan så alldeles borta ur hans minne? Skulle hon i flera
  dagar andas och röra sig några få steg från honom och höra samma rassel
  i träden och se upp i samma vinternätter som han, utan att en enda aning
  förmådde säga honom, att de voro varann så nära?
  
  Hon släppte gossen och vände tillbaka till härbärget. Men där fick hon
  ingen ro, ty hon hörde hela tiden det välbekanta harpbruset från
  folkungafesten. Det var det enda, som var sig likt.
  
  Då gick hon in i kyrkan med de andra nunnorna. De stannade alla fem
  orörliga nere vid dörren och flyttade kulorna på sina radband och rörde
  hastigt läpparna. Men läpparna bådo om ett och det bultande hjärtat om
  ett annat. Om hon bara hade fått ett enda sakta hjärteord från honom, en
  god blick, som hemligt hade sagt henne, att han känt igen henne!
  
  Hon föll på knä, och fast det värkte att ligga så, reste hon sig icke.
  
  Kyrkan var full av pilgrimer, och ljusen omkring Eriks silverskrin på
  altaret fladdrade i draget från det trasiga taket, ofta nära att
  slockna. Från muren bakom altaret hängde de röda och gula flikarna av
  hans baner. Överallt voro hällarna bortlyfta från gravarna, som omslöto
  de forna ärkebiskoparnas kroppar, ty längre fram skulle de också flyttas
  till den nya kyrkan. Det var håliga ögon och kinder och knäppta händer i
  halvförmultnade handskar. Om halsen på var och en bredde sig ännu det
  vita pallium, som efter att ha legat en natt på petersaltaret i Rom
  skänkts av påvarna. Hon kom ihåg systrarnas berättelse om Agnetas små
  lamm, som välsignades i kyrkdörren, och hon skulle velat få kyssa det
  gulnade yllet för att bättre kunna anropa sitt helgon om nåd. Men kedjor
  voro uppspända på båda sidor om mittgången, för att ingen skulle komma
  åt att stjäla av de heliga relikerna.
  
  Hon böjde sig ned och tryckte pannan mot golvet och makade sig långsamt
  framåt utan att lyfta huvudet. Hon kände, hur stenkanterna repade i
  pannan, och för att plåga sig fortsatte hon att krypa vidare ända fram
  mot altaret. Men ändå hörde hon harporna och säckpiporna från
  drotthuset. Hon frågade sig:--Är jag då så mycket oansenligare och
  fulare än andra, att han därför inte ens märkte mig? Har klosterluften
  gjort mig så gul och gammal, har bönläsandet grävt så djupa fåror om den
  stackars mun, som förr var så lockande? Jag skall tvinga honom att se
  mig, tvinga honom, om han också har hinnor över ögonen som de döda här
  omkring mig.
  
  Hon steg upp, och hon var så yr i huvudet, att hon måste taga fast i
  järnkedjan för att icke vackla. Återigen knäföll hon, men hon var icke
  längre sig själv, och hon visste icke, vad hon gjorde. Hon kände blott,
  att hon aldrig mer kunde uttala en enda from och ödmjuk bön, aldrig gå
  och gå den långa vägen hem till klostret, aldrig med uppriktig ånger
  kasta sig till drottningens kjortelfåll, om han icke först med ett för
  andra omärkligt tecken hade visat henne, att hon ännu fanns för honom i
  hans minne.
  
  De andra nunnorna stodo ännu lika orörliga nere vid dörren, men hon
  hörde icke längre till dem, och hon glömde att lägga en skärv i
  offerstocken.
  
  Där ute var det redan mycket folk samlat för att få se konungen, när han
  gick till sovstugan. Lycksökare, som friade efter ämbeten och gunst,
  hade ställt sig uppe i svalgången utefter väggen.--Han måste vara
  trött, viskade de, och måltiden blir kort. Han går tidigt till
  sängs.--De fingo ett smilande och mjukt sätt, gingo på tåspetsarna,
  vände ögonen uppåt och voro i ett tillstånd av största spänning och
  salighet. De påminde om gamla gubbar, som göra sig till för en
  flicka.--Nu dricker han! sade de och tittade i dörrspringan och klunkade
  och visade med munnen, hur han bar sig åt. Om de själva hade tömt
  bägaren, kunde det icke ha smakat dem bättre. Plötsligt veckade sig
  deras panna och de blevo allvarliga och betänksamma, ty de kände med
  sig, att de skulle gå och hänga huvudet i dagar och veckor, om de icke
  fingo en nick eller lyckades utfundera ett fint smicker. Det enklaste
  var att tala illa om hertigen och råda Valdemar att knappa in på hans
  fädernearv och makt och låta allt gå vind för våg. Ordet »kittelbotaren»
  tisslade och tasslade redan på svalgången, som om de därmed hade stämt
  strängarna.
  
  Nedmörkt som det var, behövde icke Jutta frukta, att någon skulle ana,
  vem hon var. Den fullständiga likgiltighet, som alla tycktes visa den
  ensamma nunnan i den blåsiga natten, smärtade henne till sist också mer,
  än om hon skulle ha överraskats av en förundrad hälsning. Om någon hade
  givit akt på henne, skulle han ha märkt på den hastiga gången och det
  framåtsträckta huvudet, att det var ett stundens barn, som såg sig blind
  på ljuslågor långt borta och omkring vilken det därför alltid klirrade i
  fängelselås och bål, men som Gudsmoder i sin himmel bad varmare för än
  för någon annan. Tallriksslickarna makade sig emellertid endast litet åt
  sidan för henne, och en av dem mumlade:--Här kommer en nunna för att
  tigga allmosor, men jag har ingenting på mig.
  
  Ödmjukad, förnärmad och upprörd trängde hon sig in mellan männen vid en
  av dörrarna. Men den gav efter för hennes rygg, och hon måste taga flera
  steg baklänges, allt efter som dörren gled undan. Hon såg då, att hon
  befann sig just i den loftkammare, som var sovstuga. Sängen stod bäddad
  med sindalstäcke och fågeldunskuddar. Ett par vaxljus brunno på bordet,
  och en småpiga höll på att rada upp Glimmas många klädnader på en bänk.
  Hon strök över dem och slätade ut skrynklorna.
  
  Jutta följde en stund det omsorgsfulla pysslandet med dräkt efter dräkt
  och såg villrådigt från det ena tyget till det andra. Så öppnade hon
  påsen vid bältet och drog upp det långa bandet, som hon hade sömmat med
  sitt eget hår och lovat åt helge Eriks nya altare.
  
  --Se här! sade hon och mätte det med armarna. Vilken vacker törnslinga
  med rosor och taggar! En aln, två alnar, tre alnar... fyra och fem
  alnar. Det är hela längden. Den är din, småpiga, om du för i afton, bara
  för en stund, en kort stund, lånar mig den gula rock med liljor, som
  ligger där ytterst på bänken.
  
  Hon räckte bandet åt flickan och slet av sig huvudlärftet och den tunga
  kåpan med de tarvliga träknapparna. Alltsamman kastade hon framför sig
  på golvet. Vilken sveklig frid hade icke under de kläderna omhöljt
  hennes sinne i töcken, medan världen runt omkring fortlevde i sin
  ondska. Varför hade hon späkt sig och fastat och barnsligt lättroget
  lyssnat till de fromma legenderna? Den, som hade berett rum i sitt
  hjärta för en Folkunge, kunde aldrig bli en god människa. Hon hade redan
  glidit ned bland de fördömda och hade ingenting mer att förlora. Hennes
  rätta plats var bland de föraktade i skampallen vid kyrkporten. Varför
  gömma sig för de rena och icke lida en synderskas straff? I hennes själ
  bar den himmelska sådden ändå inga blommor. Men en sak hade hon lärt hos
  nunnorna, och det var att skriva. Redan nästa morgon skulle hon sätta
  upp ett brev till klostret och påtaga sig all skuld och skam och avsäga
  sig renlevnaden och återkräva sina ägodelar.
  
  När hon märkte, att småpigan stod med bandet utan att röra sig från
  stället, började hennes röst darra:
  
  --Det bandet där är ett heligt och kostbart verk, som har kommit trötta
  ögon att svida. Hur många timmar och hur många tusen stygn har det inte
  kostat. Om din matmor får veta, att du olovandes lånat mig klädnaden,
  och blir vred, så klipp bandlängden mitt itu och giv henne hälften. Det
  är nog betalning åt en sådan som hon... Men vad är det du har där i de
  små silverbägarna? Är det inte skönhetsmjöl? Du skall hjälpa att måla
  mig, men inte så starkt som hon vant dig, utan som det brukas bland de
  högsta. Vet att jag är av kungabörd och har rätt att sitta överst vid
  bordet hos din herre. Men allra först skall du två min panna, ty jag har
  sårat den mot kyrkgolvet och känner, att den blöder.
  
  Småpigan hjälpte henne nu att träda på kjorteln, och de öppna ärmarna
  släpade förnämt på mattan. Sedan tog hon silverbägarna för att måla
  henne, men Jutta grep henne om handen och lyssnade.
  
  --Nej, vi ha inte tid.
  
  I nästa ögonblick skyndade hon ut. Hon drog igen dörren bakom sig, ännu
  halvt blindad av vaxljusen, och ställde sig mellan de andra. Men den
  lilla gossen, som sprang omkring i svalgången, var med ett glatt rop vid
  hennes sida utan att skrämmas av den förändrade dräkten. Hon hann icke
  att frigöra sig från hans smekningar, innan fackelbärarna trädde ut och
  konungen kom i dörren. Han var upphettad och viftade med handskarna, och
  då han såg, hur alla männen, så pass det lät sig göra, försökte att böja
  ett knä, grep honom en lust att begyckla sin egen makt och det, som var
  heligt för de fromma. Han höjde armarna på det sätt, som påvarna
  brukade, när de utdelade välsignelsen.
  
  Därvid kom hans blick att vila på den praktfullt klädda kvinnan, och
  armarna sjönko igen, fast förläget och långsammare än de hade lyfts. Han
  såg genast, vem hon var, men det var icke enbart förundran, som darrade
  över hans ansikte, utan också en illa dold misstämning. När de, som ha
  dött, resa sig ur sin grav, äro de vålnader, och då skrämma de. Och han
  såg genast i full klarhet var förändring, som tiden hade ristat i
  hennes drag.
  
  Besinningen svek henne och hon lyfte upp barnet framför honom.
  
  --Guds frid, kung Valdemar, viskade hon. Känner du igen oss?
  
  Han knöt handen och kastade huvudet stolt bakåt.
  
  --Guds frid, frussyster. Jag känner igen både dig och barnet... mitt
  barn och ditt.
  
  Om de gamla träden hade brustit från sina halvdöda rötter och fallit
  över hopen, som stod nedanför, skulle förvirringen och skriandet icke ha
  blivit häftigare. Pilgrimsskarorna böljade ut från kyrka och härbärge,
  och ända bort till ättehögarna skymdes snön av folk. Den dystra
  hemlighet, som smugit kring från gård till gård, gömde sig då icke
  längre utan blottades av vinfuktade läppar och stod där nu med kött och
  blod mitt i fackelskenet.
  
  --Dödssynd, ropade mängden, firnarverk!
  
  --Är det julnatt, efter jag ser spöken? frågade Valdemar och skakade
  sitt ljusa hår. Af er, som skria värst, lärde jag mig aldrig, att brott
  behöva spöka. Eller blev min fader jarlen hängd, när han red hem från
  Herrevadsbro! Han sover gott och lugnt i gamla Varnhem. Giv er till
  tåls, låt tiden gå. Skuld är ett kravbrev mellan människor. I graven
  finns det inga gäldenärer.
  
  --Till Rom! svarade folket. Till Rom!
  
  De, som voro beväpnade, skakade sina spjut och bågar.
  
  Då lyfte han upp gossen och höll ut honom över deras huvud.
  
  --Ja, ropa, svear, ropa som det hövs kring era fäders tingshög. Höj
  gossen här på sköldarna. Välj honom till min efterträdare. Han skall
  föra er till större segrar än fordom läspe Erik och alla, som föddes er
  av äkta, ruttet kungablod... han, mitt trotsarbarn, horsbrottets,
  blodskammens son. Se här, hur frisk och röd han blir, när jag nyper
  honom i kinderna.
  
  Han satte ned gossen, men en rysning gick över mängden. Pilgrimerna
  vände sig bort, och som en suck, som ett djupt andedrag framviskade
  kvävda och klanglösa röster:
  
  --Han är Den fallna morgonstjärnan. Lucifer är vår konung. Penitens!
  Till Rom, till Rom!
  
  Ett par tysta klättrare hade redan svingat sig upp på räcket med sina
  spjut, och en pil ven fram och fastnade sjungande i stolpen. Det hördes
  i stillheten, hur bågarna spändes, först två eller tre, sedan allt fler
  och fler.
  
  Fulco kom ut ur sitt hus, föregången av ljus, men de släcktes genast i
  blåsten. Han bar varken ämbetskrona eller stola utan höll endast ett
  litet kors, som han ivrigt räckte åt alla sidor till kyssning. Han gick
  så krokig och sned, som om han med de långa armarna hade plockat något
  från marken, men huvudet var upprätt. Ovanför den grå skäggbotten och
  den som en krumstav svängda näsan brunno två mörka och skarpa ögon.
  
  --Misskund, misskund över alla syndare! Liljan och ängeln i mitt signet
  håller jag i ära, men biktens insegel var mig ännu heligare. Jag har
  tegat. Nu ropar till och med marken. Men ännu går det många vägar till
  Mora stenar, konung, och orätt handlar du. Konung? Din fader jarlen hade
  gjort bättre, om han satt sina lagar i helgd genom att förbjuda konungar
  och fostra sina söner till hederliga husfäder på sina gårdar. Kristus är
  den rätte härskaren. Hur ha vi vårdat oss om hans tron, som låtit honom
  dela den med er, konungar?
  
  Hans och Valdemars ögon möttes. Det blev en kort och tyst tvekamp.
  
  Valdemar drog dolken, men stack den åter i skidan.
  
  --Nej, inte blod. Åtminstone en enda Folkunge skall kunna gå i graven
  utan att ha dräpt. Hitåt, ni arma syndare och undersåtar! Vem har orätt?
  Vem har rätt? Säckpipan eller flöjten, harpan eller basunen? Jag tänker,
  att spelmannen där ovan rätt härligt fröjdar sig åt samklangen. Det är
  det präktiga med oss, vi konungar med lejonklor, att vi sen gammalt äro
  upprorsflammorna ur jordens inälvor. Kom, mina barn, och låt oss glädja
  oss en stund i ondo, om vi omöjligt ändå kunna vara goda!... Men träng
  mig inte in mot väggen, släpp manteln... Lagkränkare, som själva bryta
  distingsfrid och kungsfrid! Jag ville återskänka er den forna friheten
  och bli en god husbonde, men era axlar orka inte längre bära den.
  
  Fulco steg fram till trappan för att skydda honom mot folket. Han höll
  korset utsträckt.
  
  --Förvillelserna omtöckna hans förstånd. Han talar som en drucken.
  
  --Som druckit så mycket, att han säger sanningen rakt fram, svarade
  Valdemar över hans axel. Kom ut, Karl Algotsson, med vakten och jaga
  undan folket! Det var det sista, som jag drömde mig att någonsin behöva
  säga... Men varför hugger du så häftigt, att du stänker ned min ärmkant?
  Ännu har jag inte hunnit vänja mig att sova en god kungssömn med fläckar
  av det slaget. Jag tror vi hellre sätta oss igen vid bordet. Hur många
  följa mig? Så få. Och nyss så många!
  
  Han tryckte skakande handlovarna mot sina ögon, och ingen visste, om han
  grät eller skrattade.
  
  --Är då detta ett människoöde? frågade han och gick häftigt in i salen,
  mitt öde, tröstlöst, utan nåd och hjälp! Din största grymhet, Birger
  Jarl, var att du gav mig livet. Spela, Gistre Härjanson! Det misspryder
  kung Valdemar att snyfta. Goda och ömsinta människor få inte unna honom
  en stunds lisa. Då blir han föraktad. Han måste hatas för att hedras.
  Nå, han är läraktig, kung Valdemar. Han skall snart bli, som ni begära
  för att i fröjd få hata honom. Spela, Gistre Härjanson, på de sprödaste
  strängarna, de vassaste, de strängarna, som barnet i vår själ gråter
  med!
  
  Jutta stod ännu vid väggen i svalgången, och den förskrämda gossen
  klängde sig fast om hennes arm. Glimma hade också kommit ut. Hon såg
  nyfiket på den forna nunnan och gungade på foten i takt med
  strängaspelet.
  
  --Jag känner igen dina kläder, jungfru, sade hon. De äro mina. Behåll
  dem. Och tag dem med dig till ett minne av Glimma.
  
  Sedan sprang hon glatt tillbaka in bland de många vaxljusen.
  
  Jutta kände, att en uppsträckt hand sökte hennes mellan spjälorna på
  räckverket.
  
  --Gud skall förlåta dig, stackars arma, liksom en gång också honom,
  hördes ärkebiskop Fulcos fasta röst. Men din plats är inte här. I afton
  är det gott om sadlade hästar, och jag skall taga några beväpnade karlar
  med mig och för säkerhetens skull själv följa dig det första stycket.
  Vart vill du hän?
  
  --Helst till min olyckliga syster, svarade hon och gick ned till honom
  utan att släppa gossen.
  
  Hästarna buro snart alla tre över den stenlagda väg, som ledde till
  kungshuset på ängen vid Östra Aros. Ingen av dem talade, men de måste
  rida försiktigt och långsamt för mörkrets skull och lita på hästarna.
  
  Hon mindes, hur tidigt den makliga drottningen förr brukade söka sig
  till sovstugan, men fast det var mycket sent, gingo ännu alla
  spinnrockarna. När hon kom i salsdörren, tvärstannade den mittersta
  spinnrocken, sedan ännu en och slutligen alla. Drottningen, som satt på
  mittbänken, släppte spinngarnet i knäet och hukade sig för att se
  bättre. Det var en gammal kvinna med stora drag och trötta ögon.
  
  --Vem står i dörren? frågade hon.
  
  --Din fallna syster.
  
  --Min fallna syster bär en nunnas dräkt och är i kloster.
  
  --Jag var inte värdig de vita kläderna.
  
  --Säkert inte.
  
  --Min tanke gick tillbaka hit.
  
  --Vem söker du?
  
  --Dig, syster, för att kyssa din klänningsfåll och bedja dig förlåta och
  glömma.
  
  --Och vems är gossen?
  
  --Mitt barn, som hädanefter följer mig.
  
  Drottningen lade handen på spinnrocken för att åter sätta den i gång.
  Men då kände hon, att många vintrars stickande stjärnljus hade skinit in
  i hennes ögon och lagt frost över hennes kval, så att det blivit stilla
  och vitt och fagert. Allt blev så smått och litet, som hon hade gråtit
  över, att den vänskap, som en gång varit mellan dem båda, syntes henne
  hundra gånger mer värd att minnas. Hon tänkte:--Så klart måste människan
  se tillbaka över livet i dödsstunden, när evigheten plötsligt lånar
  henne sina ögon.
  
  --Min klänningsfåll är inte till för att kyssas av en syster, svarade
  hon lågt. Men du skall stanna här med barnet... Kom hit och sätt dig hos
  mig här på bänken.
  
  De andra spinnerskorna fingo en fuktig rodnad över ögonlocken, böjde på
  huvudet och satte med en darrning i gång sina hjul. Först var det bara
  två eller tre, men småningom surrade återigen alla spinnrockarna. Det
  var bara drottningens, som stod stilla.
  
  Men Jutta lydde henne icke utan dröjde nere vid dörren och såg på henne
  med systerlig kärlek.
  
  --Nej, nej, svarade hon och måste höja rösten en smula för att höras.
  Det vore att fresta. Låt mig hellre gå nu, just nu, då allt är ljuvligt
  och försonat.
  
  Drottningen tog kryckkäppen, som låg på bänken. Hon kom ned till henne
  över enriset och drog henne till sig. De båda systrarna stodo länge
  tryckta intill varann med kind mot kind, och under glädjefulla
  snyftningar påminde de varann om gamla hågkomster, om barnsliga sorger
  och skenbart likgiltiga ting, som nu fingo en ny betydelse.
  
  Fulco, som hela tiden stannat i det mörka förrummet, närmade sig
  småningom. Jutta vände sig mot honom och räckte fram händerna som för
  att låta binda dem. Men han tryckte dem faderligt och förde henne med
  sig ut.--Laudo Deum verum!--viskade han och lyfte vänligt upp gossen
  framför henne i sadeln. Hon såg, att hon omringades av de väpnade männen
  nästan som en fånge.
  
  --Fulco, frågade hon, vart låter du föra mig för den lilla tid som jag
  kan ha igen? Till någon fridsam borg, säger du, till trakterna kring
  landamäret... Men, jag lyckliga, jag har ju fått min systers förlåtelse!
  Var finns då målsägaren?
  
  --Där!--Han pekade inåt gränderna på folket, som höll på att samlas till
  distingen. Månglarna spikade på sina stånd, lekarna kommo med harpan på
  ryggen och blosset i ena handen och björnkedjan i den andra. Klockorna
  klämtade. Vid eldarna framför härbärgena, som hade pratande människor i
  vart vindöga och var dörr, pinglade slädarna, fyllda med präster, munkar
  och köpmän i tjocka djurfällsrockar med håret utåt.--Och här under
  korset på mitt eget bröst! tillade han hastigt.
  
  Orden gledo förbi henne i mörkret och hon hörde dem icke utan fortsatte
  bara att upprepa:
  
  --Jag lyckliga! Det är som skulle änglarna gå framför hästen och sjunga
  och spela. Men det är bara en synderska som jag, som kan se dem. Min
  syster, min storsinta syster, i natt har jag återfått både dig och mitt
  barn.
  
  
  
  
  16.
  
  
  Den sovande vallkullan i Vreta blev emellanåt utburen i
  klosterträdgården, där nunnorna lekte och dansade med de unga jungfrur,
  som de hade till fostran. Så ofta Gistre Härjanson fick några dagars
  ledighet från sin tjänst som spelman, kom han dit på en löddrig häst.
  Han ställde sig väl med nunnorna genom att stränga deras harpor och
  skriva på bly till bot för deras tandvärk. Och till den alltid lika
  glättiga Ingrid Svantepolksdotter smög han hårringar och andra små gåvor
  från hennes blyga vän i konungens följe. Den enda lön, lekaren begärde,
  var att ibland få sitta några timmar i Yrsa-lills närhet.
  
  En sommardag, när bin och humlor surrade, begynte plötsligt hennes
  dödliga blekhet att skifta om i rodnad, och alla nunnorna samlades
  omkring henne för att bevittna det under, som nu skulle ske. De voro
  redan vana att från hennes mun höra förkunnelser och att hon somliga
  dagar satt upprätt i sin bädd. Hon rörde en smula på händerna, och den
  drömaktigt töckniga och sjungande rösten uttalade högt och klart
  följande ord:
  
    Den man skall varda herre i Sveriges land,
    som får Sankt Eriks fana ur mannajungfrurs hand;
    men bär han in den fanan i femmila skog,
    Gud hjälpe då den broder, som broder bedrog.
  
  Hon slog upp ögonen och såg sig yrvaket omkring, och då hon mötte så
  många goda ansikten, blev hon genast lugn. Men hon mindes knappt något
  av sitt föregående liv.
  
  --Minns du inte Yrsa-lill, som bodde i skogen? frågade de henne, men hon
  skakade på huvudet. Hon tog nyfiket på deras bälten och kläder, och då
  de berättade, att de voro nunnor, trodde hon, att hon också var det.
  
  På samma sätt hade det gått till, var gång hon vaknade, men nu blev
  hennes blick lugnare och klarare, och efter några dagar kunde hon med
  systrarnas hjälp sakta gå omkring i trädgården.
  
  Fast hon från den stunden förändrades och slutligen tycktes nästan lika
  frisk som de andra, kände hon likväl icke igen Gistre utan skrämdes i
  början av hans dystra och bleka huvud med de bandvirade svarta flätorna.
  Men vilka lyckliga timmar kom det icke sedan mitt i den blommande
  sommaren, när han märkte, att hon blev mindre rädd för honom. Han hade
  fått en ny och mjukare klang i sina strängar, och de ohyggliga dockor,
  som han förut trädde upp på fingrarna, omkläddes småningom till änglar
  och korsriddare. Hon var hans, icke klostrets; det var det enda, som han
  sade henne nära nog med stränghet. Men nunnorna svarade:
  
  En lekare har varken hustru eller hem. Blir han bestulen, är tjuvgodset
  tjuvens. Blir han dräpt, ligger han ogilld. Kom igen och hämta henne, om
  du lyckas skaffa dig egen härd. Till dess måste hon stanna.
  
  Med det hårda beskedet fick han åter rida sin färde till hovet. Men var
  han kom, berättade han om hennes spådom, fast ingen blev klok på de
  mörka orden. De spriddes från gård till gård, och när de hunno till
  Nyköpingshus, hade de blivit en visa, som flitigt sjöngs vid spinnrockar
  och vävstolar.
  
  Då folket nu samlades i Uppsala till distingen och för att vara med om
  överflyttandet av Eriks ben, kom en gång en flock av bredskuldrade mör
  på sandåsen framför det gamla drotthuset. Först lekte de en stund med
  varann på unga kvinnors vanliga sätt, men småningom drogo de sig hand i
  hand ned mot kyrkan, som höll på att smyckas och därför var tom på
  människor. Där funnos inga andra än ett par gossar, som höllo på att
  fästa upp tapeterna.
  
  Karl Algotsson stod i svalgången med en falk, som satt i en träring och
  som han höll på att straffa.
  
  --Vid Sankt Ovidius, de dövas botare! utbrast han. Varför sjunga inte
  kvinnorna, när de dansa? De tiga som träbilder. Men aldrig såg jag
  ståtligare och resligare mör. Kom ut, Valdemar! Det här är något för
  dig.
  
  Valdemar kom ut på trappan. När han märkte att kvinnorna mer och mer
  försökte närma sig kyrkan och böjde sig åt alla sidor för att se in
  genom dörren, som om de på avstånd letat efter något, skyndade han sig
  ned och hejdade dem med muntra rop och tecken.
  
  --I dag är dansdag och ingen helg!--Han ställde upp dem till en
  springlek, fast de voro motsträviga och fast han knappt kunde rycka dem
  från stället.--Aldrig har jag känt duktigare kvinnohänder! Men nu börja
  vi. I snöig skog, i snöig skog går ulven fram...
  
  De gingo nog in i leken, så att marken skakade, men hur mycket han än
  sjöng, var det ingen, som sjöng med. Och hur han än förde dem under
  kärligt skämt, fick han aldrig ett ljud till svar.
  
  --Stackars barn, sade han, de äro för blyga att dansa med en så hög
  herre. Låt hämta ut mjödhornet! Slå inte ned ögonen. En klunk mjöd
  lossar på tungbandet.
  
  Så snart den första fick hornet i sin breda hand, tömde hon det genast
  begärligt i ett drag. Detsamma gjorde också alla de andra, så att hornet
  sexton gånger måste bäras in och ut. Då kastade sig Karl Algotsson med
  ett språng från svalgången och försökte att lägga armen om midjan på den
  mest högväxta. Men hon grep honom vid skuldrorna och höll honom så fast,
  att han icke kunde röra annat än den häpet öppna munnen.
  
  I detsamma började falken att piska ringen med de smala vingarna. Det
  var en stor falk, bortåt åttio eller nittio år och vitnad som en gammal
  gubbe. Han sänkte det skarpögda huvudet och högg efter remmen om benet,
  var stund nära att slita sig.
  
  Då glömde sig den högväxta tärnan och gick fram och lugnade honom med
  några kloka visslingar och kluckanden. Till sist blev han så stilla, att
  hon kunde stryka honom över nacken.
  
  --Din fågel har ju inte grönaktiga fötter utan de äro bleka, sade hon
  förtrytsamt med den djupaste mansröst. Vad äro ni för jägare här i
  drotthuset, som inte veta, att en så gammal hök kommer man ingen vart
  med annat än med godo?
  
  Hon tvärtystnade och lade handen över munnen, men det var så dags. I
  nästa ögonblick voro de alla sexton redan på flykt, och vapen rasslade i
  kungsgården. När kläderna slogo upp på de springande, syntes det, att de
  hade strumpor av blankt brynjetyg. Men när de kommo upp på sandåsen,
  kunde de icke motstå att ännu en gång vända sig om. Den spensligaste av
  dem, som hade en påfallande likhet med hertigens unga dominikanermunk
  Martinus, knöt handen mot drotthuset och ropade:
  
  --Det lyckades oss illa, men vi ses igen, kung Valdemar. Med sådana
  mannajungfrur dansar din broder på Nyköpingshus.
  
  Därefter togo de varann i handen igen och fortsatte utför åsen på andra
  sidan.
  
  På kullarna vid gårdarna sutto bonddöttrarna, linhåriga, med klara
  pannor och fingrarna om kinden, och sågo bort efter den döende dagen,
  som svenska kvinnor bruka aftonen före en helg. Vad tänkte de på? Vad
  drömde de om?
  
  Munken och de förklädda småsvennerna från Nyköpingshus rådslogo en
  stund i en skogsdunge. Sedan spridde de sig och gingo in i olika gårdar.
  Där satte de sig på kvinnobänken utan att till en början säga något.
  
  Samma envisa tystnad behöllo de också, när maten blev inburen, fast det
  hände, att de glömde sig i annat och åto läns på faten. Men när så
  döttrarna i den största gården togo upp spåvisan från Vreta, stämde
  Martinus i med mansröst. Kvinnorna reste sig förskräckta. Då steg han
  också upp och berättade om sitt ärende.
  
  --Ni skola ingenting frukta, sade han, fast vi äro män i kvinnokläder.
  Mer än vårt liv älska vi vår allvarlige hertig, och nu är han på lagfärd
  inte långt härifrån i sigtunabygden. Därför smögo vi oss hit och tänkte
  på spåvisans ord om baneret och mannajungfrurna. Allt är i förfall.
  Prästerna skymfas framför altaret. Maktgiriga Folkungar äro redan i
  antågande med sina flockar. Skola de få lyckan på sin sida genom att
  också bemäktiga sig vårt förnämsta baner? Valdemar besvärjer inte
  stormen. Det är ju hans egna dårskaper, som väckt den. Det finns bara
  en, som kan det. Men vi ha tytt visan orätt, då vi trodde, att
  kvinnokläder voro nog för att få spådomen sannad. Håll kvinnoting och
  samla er! Det blir en farlig här. Valdemar kommer att tvärt giva sig
  fången om han möter den. Eller också bli ni fångarna. Men det är heller
  inte honom ni skola besegra. Ni skola göra, vad vi inte kunde. Ni skola
  hämta åt hertigen helge Eriks baner.
  
  När kvinnorna hörde sådant tal, blevo de än mer förskräckta och ville
  icke lyssna utan prisade kärleken och Valdemars mildhet.
  
  --Vi få se, svarade de. Ni ha handlat obetänksamt, som unga svenner
  bruka. Det tål att begrunda spåvisans innersta mening och höra, vad som
  har hänt. Det ena ryktet motsäger det andra. Vem som helst rycker inte
  utan vidare landets heligaste baner från kyrkväggen.
  
  --Det är väl svarat, menade svennerna och avkastade sina kvinnokläder.
  Sedan blandade de sig i folkmängden på marknadsvägen. Ända till hundra
  dagars avlat hade utlovats, och gårdar och härbärgen kunde snart icke
  rymma fler människor.
  
  Äntligen grydde den stora dagen, då helgedomsskrinet skulle bäras över
  slätten till den nya kyrkan.
  
  Det blev aldrig något slut på det långa tåget av hjässor med den
  apostoliska hårkransen och av svarta eller vita slöjor. Kåporna voro
  nedstänkta. Det hade varit lång färd från Sko och Sigtuna, från Gudhem
  och Varnhem, från Alvastra och Nydala. Slamret av träsulorna, som voro
  bundna under skorna, överröstades av pilgrimernas rop.--Kyrieleis!
  Kyrieleis!--Det betydde ju Herre förbarma dig! men på de vallfärdandes
  mun blev det ett glädjerop. En stund blev vägen alldeles svart av
  latintalande magistrar, som nyss återvänt från kollegierna i Paris. Där
  kom Karl Algotssons broder Brynjulv från Skara, och den drömmande Petrus
  de Dacia gick omgiven av svartklädda kvinnor, som oupphörligt höjde
  klingande kyrierop. Särskilt var det en bland kvinnorna, som alla
  försökte att få se en skymt av. Var hon icke redan ett helgon, så
  tycktes det blida ansiktet vittna om, att hon åtminstone var nära att
  bli det. Alla visste, att det var den fromma Ingrid från Skenninge, som
  höll på att grunda ett kloster och bereda sig för en pilgrimsfärd ända
  till Den heliga graven. Det blev tystare, där hon gick fram, ty de, som
  fingo plats därtill, knäföllo och kysste på händerna efter henne,
  lyckliga att för en gång ha mött en av de ofläckade, medan hon ännu gick
  levande på jorden. Hon ingav dem sin egen rena kärlek, sin åtrå till
  allt ödmjukt och gott. Många röda munnar, som hade bitit i livets
  frukter, stammade allvarliga löften. Vildmarken upplystes, så att
  bråddjupen blottades men också den säkra stigen.
  
  Så länge hennes lilla svarthöljda huvud ännu kunde urskiljas, fortsatte
  handkyssandet, och klämtslagen kunde höras från kyrkan. Men sedan blev
  det oro bland folket.
  
  Ett stycke framför helgedomsskrinet kom Valdemar med Eriks baner. Han
  halkade på stenläggningen, så att han stötte banerstången i marken, och
  det tog folket som hån, ty han log hela tiden. Vakten måste omgiva honom
  på båda sidor och hålla i vardera ändan av de sänkta spjuten, så att han
  gick inom ett skyddande stängsel.
  
  Larmet blev slutligen så hotande, att Fulco måste ropa till honom att
  hålla sig närmre intill helgedomsskrinet, ty var det bars fram, spreds
  det genast lugn.
  
  Folket strömmade med in i den nya kyrkan, som ännu var utan tak. I
  mitten var rest ett träkapell, upplyst med vaxljus och klätt med
  tapeter. Där blev skrinet satt på altaret. När mässan var läst och
  sången sjungen, som Fulco hade diktat till Eriks ära, ringde en liten
  klocka och det blev en stunds vila. Fulco förde då omkring konungen.
  
  --Tonernas andakt fyller mig med fridsamhet, begynte han. Och det är en
  sällsynt händelse, att du beträder en kyrka. Låt mig visa dig det bygge,
  som är mitt livs kärlek. Jag vet, att rundelns tecken överallt går igen
  i skapelsen, i himlarnas gång, i solen och månen, i timmarnas ring på
  solvisaren. Också bävade jag i början för att bryta den stränga rundeln,
  men så hörde jag hymnerna och kyrieropen, som stego och stego. Själva
  mullen längtade uppåt. Då förstod jag den nya andan och lät stenskogen
  växa. Och nu står den här med sina stammar, sina spetsbågiga grenvalv
  och rosverk och korsblommor. Dina skogar ha flyttat hit in, Valdemar.
  Det är en kyrka för dig. Se här på stenarna, som muntra hantverkare
  hålla på att hugga under vardagarna och som skola läggas överst på
  stöttorna! Jägare och ulvar, riddare med korsfanor, lekare och brottare,
  barn, som kasta snöboll, feta borgare, sjöfolk, älskande, som famna
  varann, krigare som döda... alla vilja de uppåt, uppåt med klockklangen.
  Alla kommo de med sin skärv till min kyrka, och därför förtjäna de också
  att få vara med.
  
  De gingo från sten till sten, och på var och en fanns det någon sinnrik
  bildgåta att tyda.
  
  När de kommo tillbaka in i kapellet, fattade Fulco plötsligt om hans
  handlove.
  
  --Gud är över mig och mitt verk, och folket är med mig, viskade han
  sakta. Vill du ännu försöka att rädda din krona, så lyd. Du ämnar bryta
  upp redan i morgon. Men vart?
  
  --Till din primas, bisp, för att få hjälp. Till Lund går färden.
  
  --Nej, längre.
  
  --Du menar?
  
  --Den helige fadern vistas i vinter i Lyon.
  
  --Gott! Hos honom skall jag utverka ett varningsord till dig och
  hertigen.
  
  --Det är sent att varna, när golvet redan brinner.
  
  Han tryckte Valdemars hand mot helgedomsskrinet och vände sig till
  folket.
  
  --Vid Vår fru och helge Erik svär konungen och lovar att redan i morgon
  dag börja en ångrande botgörares färd. Drabbe annars bannstrålen den
  förlorade!
  
  --Du kastar dristigt dina tärningar, bisp, mumlade Valdemar mellan
  tänderna och höjde sedan något rösten. Spela, mina musikanter, en sista
  gång för helge Erik. Gå sedan hem till välbehövlig vila, ty i morgon vid
  min avfärd skola ni också spela. Eller säger inte David om sin gud:
  lovsjunger honom till cittra och harpa, lovsjunger honom till puka under
  dans!
  
  Med de orden gick han nedför trappan och lämnade kyrkan, följd av ett
  förvirrat sorl.
  
  Nästa dag blev det liv och rörelse i kungsgården, ty allt skulle i en
  hast ordnas och anskaffas för den långa resan. Flaskorna fylldes med
  vin, fågeldunskuddar och täcken instuvades i säckar, som bundos över
  klövjesadlarna. Hela marknaden flyttade småningom med sina varor till
  platsen framför drotthuset. De pilgrimer, som, för att få skydd, ämnade
  sluta sig till den glada skaran, stodo försagda och väntade på avstånd
  med sina påsar på ryggen.
  
  Glimma sprang ut på trappan, lockad av allt mellan himmel och jord, som
  kunde fresta. Blodet sjöng av levnadslust och hälsa, och livet yrade för
  hennes ögon som luften på en het vårdag. Hon hade icke givit sig tid att
  påtaga skönhetsperuk och högtidskläder. På fötterna hade hon ett par
  röda halvstövlar. Det rika bruna håret hängde utslaget över den bruna
  rocken, och hon kastade händerna bakåt, så att tyget slog upp från de
  nakna armarna, som hade gropar vid armbågen. Kölden kände hon icke.
  
  Försäljarna rullade upp hela regnbågar av tyger och kläder.--Köp grönt
  tyg, merkuriusstjärnans färg, ger tur i spel! Något för dig, Karl
  Algotsson. Men för dig, Glimma, sköna härliga Glimma, för dig duger bara
  det yppersta. Här har du en tråd ur Sankta Klaras täcke. Botar för röda
  och rinnande ögon. Betänk, du blir ensam nu och sorgsen. Eller hur
  behagar dig denna saracenska rock och detta skrin från Damaskus? Känn
  så det doftar. Blommor mitt i vintern. Kom och köp! Köp kamelintyg, som
  legat en natt på Eskils altare i Sigtuna. Vaxfläckarna äro kvar. Här är
  droppar för dina småtärnor, om de ha trasiga tänder. Köp alfkors, smidda
  under tre torsdagsnätter av silver från nio olika håll. Min salighet på
  att det är sant. Köp hubertusnycklar! Köp abraxastenar från det
  egyptiska landet! Kom hit och se. Det är skrivet demoner i dem,
  människor med ormhuvud. Med en sådan på fingret kan du ta emot en
  åskstråle i handen och kasta den ifrån dig, som en istapp. Kom och köp!
  
  Glimma trampade och trampade av iver med de små röda halvstövlarna,
  jublande över att stå omgiven av så många bedjande människor. Hon ville
  älskas, synas, glimma.
  
  Martinus hade trängt sig in mellan åskådarna och kunde icke rycka sina
  ögon från Glimma. Han närmade sig henne som i en dröm. Småningom kom han
  ända fram till henne. Vilken omätlig salighet att få gå ut med en sådan
  följeslagerska i världen, om också med en tiggarstav. Men han hade dömt
  sig till sin svarta kåpa och till att offra sig för hertigens sak.
  Alltid brottades han med sig själv utan försoning. Hans själ irrade åter
  på bråddjupet vid helvetets rand, där han hörde både djävlarnas skrik
  och tronernas körer. Han önskade, att demonerna skulle sno ett rep om
  honom och Glimma och binda ihop dem med mun mot mun och hälla brinnande
  beck över dem, så att han finge jubla och kvida i samma rop. Kyrkan,
  kyrkan och hertigen, det var det enda, som han fick tjäna. Under kåpan
  kände han det hemliga brev, som han förde med sig från honom till Fulco,
  men också hjärtat, som slog med hastiga slag så att bröstet icke kunde
  andas. Han drog ned huvan, så att endast den smala hakan och de vita
  tänderna ibland skymtade fram i solskenet, och han knöt händerna.
  
  --Glimma, sade han, och han stod nu alldeles bredvid henne. Du är farlig
  för män. Du är fruktansvärd, där du står, och jag skulle lyfta upp dig
  och bära dig med mig, om jag inte vore född att sarga mig. Men hur skall
  du nu få veckorna att gå, Glimma, när konungen lämnar dig för så länge?
  
  --Det vågsamma lockar mig, svarade hon med en förvånad blick.
  
  --Vad ämnar du då våga?
  
  --Speja, hålla vakt, skicka bud på bud till honom, medan han är borta.
  Så länge jag är levande, skall jag hålla lyktan mot hans fiender, så att
  de måste sitta lika stilla som hans vänner. Bär fram det svaret till din
  herre.
  
  --Glimma, det är ett ljuvligt namn! viskade munken. Jag ryser för att se
  en människa ha mod att stå så fylld av levnadslust och lycka.
  
  Men försäljarna omringade henne, och han trängdes in bland spelmännen,
  där Gistre Härjansons harpa klagade. Fulco kom just på väg till salen,
  och Martinus smög hertigens brev under hans bälte.
  
  --Fader, här skriver han och förebrår dig strängt att du i en så
  ängslig tid har skickat konungen ur landet. Så måste en riddare tala.
  Men vi andra, vi välsigna dig för att du skaffat hertigen fria händer.
  Han kommer att bli herrarnas herre och kyrkans lydiga son. Nu mognar
  skörden.
  
  --Om inte Glimma låter frosten glimma. Hon är faran.
  
  Munken svepte om sig kåpan och drog sig intill väggen.
  
  --Hon skall gå bort ur drotthuset, mumlade han. Hon skall bli tyst och
  stilla, om det också kostar mitt liv och jag aldrig får någon lön. Det
  var inte nog att ströva kring med några yra svenner för att röva en
  fana.
  
  Han följde med in i salen, och Glimma kom också i dörren.
  
  Valdemar stod framför Folke Filbyters skattkista, som han förde med sig
  till de olika kungsgårdarna och som natt och dag omgavs av vakt. Locket
  var uppslaget, och där lågo de dyrbarheter, som hade samlats under
  släktled efter släktled, än genom ospard möda, än genom svek, än genom
  vapenbragder.
  
  --Herre, började Fulco, en botgörare skall gå barfota och torftigt klädd
  med skräppan på sin axel, men du beger dig av som till ett gille.
  
  Valdemar höll på att häkta manteln.
  
  --Jag beger mig av som den enda hederliga i min ätt, med mina synder
  utanpå.
  
  Fulco såg ned i den öppna kistan.
  
  --Min herdestav är av ben med några förslitna silverskollor, sade han
  efter en stunds tystnad. I många kyrkor ute i bygderna få de bränna tran
  i stället för olja, ja, kalken är i månget fattigt tempel av trä. Men
  här hos dig dricks porsölet ur silver.
  
  --Har jag förbrutit mig, når mig nog mitt straff, svarade Valdemar. Det
  kostar mig kanske min krona, bisp, men mutor har jag inte ens för
  helgonen. Jag kan blott fråga: till vem skall nu jag lämna nycklarna,
  när jag far bort?
  
  Glimma gick fram.
  
  --Till den du tror på.
  
  --Slå igen kistan, vakter, befallde Valdemar, och om här finns en enda
  människa, som jag kan lita på, så giv henne nycklarna.
  
  Vakterna räckte genast nyckelknippan till Glimma. Hon trädde ringen om
  gördeln, men de gammaldags nycklarna voro så stora och tunga, att hon
  måste hålla i dem.
  
  --Många vackra radband och kors skall jag ha med mig åt dig, när jag
  kommer tillbaka, sade han och kysste henne till avsked.
  
  Sedan gick han ned till släden, som redan väntade framför trappan. Den
  var blå, och överst på tjället satt en guldbelagd sol med storleende
  människoansikte. De tre hästarna voro översållade med bjällror, och han
  bäddades in mellan täcken och fällar. Algotssönerna redo på sidorna, och
  trumpeterna smattrade från svalgången. Men Fulco kallade på pilgrimerna
  och ställde sig hindrande med dem alldeles framför hästhovarna.--Det
  första vägstycket åker vår herre och konung i vördnadsfullt gående,
  sade han, och började långsamt att gå framåt med pilgrimerna.
  
  Glimma stod hela dagen i dörren och stirrade på de tomma medspåren.
  Tidigt nästa morgon var hon åter på tröskeln. Det glödde i snön på taket
  och istapparna, som droppade för tövädret.
  
  Hon märkte, att Martinus hade kommit tillbaka och stod vid en av
  stolparna.
  
  --Det röda skenet gör dig blek, Glimma, sade han.
  
  --Jag bleknar, därför att jag har blivit ensam.
  
  --Du har skäl. Jag kan mitt kalendarium. Det var i går en av de svarta
  egyptiska dagarna, då allt, som börjas, slutar illa. Prima et septima
  äro dåliga dagar i torsmånaden. Och det är en farlig hedersgåva du bär
  vid gördeln. Frestande för dig, frestande för andra.
  
  --Den är för tung. Jag är redan trött.
  
  --Och ändå för värdefull att kastas på bänken. Du kommer att få en
  orolig sömn.
  
  --Visste jag bara ett gömställe!
  
  Vakterna och spelmännen bytte en blick, när de gingo förbi och sågo de
  båda samtalande, men det ökade hennes lust att trotsa. Hon förstod, att
  munken sökte hennes närhet, och det brann något i hans ögon, som nästan
  såg ut som kärlek. Det behagade henne, fast han var henne likgiltig och
  fast hon med saknad tänkte på sin herre.
  
  --Du vet, sade han och vred och kramade sina gulvita fingrar, att bakom
  de mossiga trämurarna mellan kyrkan och bispgården finns det många
  gamla straffhålor och instörtade rum, som ingen längre törs beträda. Har
  du hört om Den heliga kerubens kapell? Här bodde inte alltid en sådan
  rättskaffens man som Fulco. Jag tjänade här som gosse och hittar därför
  någorlunda bland ruinerna, som nu få stå och ramla som ett sista minne
  från mörkare tider. Men där lura farorna, och det är ingenting för dig,
  Glimma.
  
  --Det säger du! svarade hon klingande klart och gjorde lös nyckelknippan
  och räckte honom den. Bär du den tunga bördan och gå förut och hjälp mig
  att leta upp ett säkert gömställe. Sedan får du svära tystnad på
  krucifixet. Tror du, unga broder, att du kan skrämma Glimma med sagor!
  
  Han strök sig ångestfullt över pannan, men lydde och gick före henne
  över gårdsvallen.
  
  --Jag har varnat dig.
  
  --Just därför väckte du min lust.
  
  Han öppnade en liten dörr, och de kommo in i trånga rum och gångar.
  Väggarna voro av runda stenblock med ojämna ytor, barken satt kvar på
  bjälkarna, och tövattnet droppade in genom vassen och grästorven på
  taket. En trappa förde ut på en gård, som genom en halvrasad mur var
  öppen åt slätten. Under ett försvarstorn borta i ena hörnet befann sig
  ett runt kapell, som knappt var tre steg djupt. Han vältrade undan en
  lucka, som var ställd för ingången. På altaret stod kerubens stenbild
  med lejonhuvud och ett hjul mellan tassarna och ögon på vingarna. Hon
  såg, att altarskivan var höljd av kalkgrus och inblåsta löv och att en
  spindelväv hängde mellan bilden och väggen. Och icke var den spunnen i
  går, ty den var dammig och lika tät som en grå tyglapp.
  
  --Hur vårdas det altaret? frågade hon och vände sig litet åt sidan, så
  att hennes andedräkt strök över munkens ansikte. Han insöp den och
  blundade.
  
  --Här går ingen människa någonsin in, Glimma. När en brottsling fordom
  dömdes till en lätt och tyst död, skickades han hit för att lägga sina
  kedjor på altaret. Men han kom aldrig tillbaka.
  
  Martinus kastade nycklarna på altaret och pekade efter dem.
  
  --Där ligga de säkrare än bakom både järn och sten, och du kan inte
  längre nå dem, Glimma. Nu skall skattkistan stå låst intill upprorets
  dag, då hon blir buren till min hertig. Han skall sira kyrkan med
  pärlorna och guldet och själv ställa sig med Mikaels svärd vid ingången.
  
  --Du drömmare! svarade hon och tog ett par steg in i kapellet, dansande
  på foten. Tror du jag låter nycklarna ligga kvar här i öppen dag!
  
  Hon hann knappt att fatta dem, innan en sjungande knäpp som från en
  bågsträng ljöd under golvet och en lucka öppnade sig på sin svängaxel. I
  en blink skymtade hon ögonen på kerubens vingar och halkade sedan ned i
  djupet. Luckan blev stående på tvären, ty hennes ärmsnibb hade fastnat i
  en av nitarna på den sönderfrätta svängaxeln och hon hängde över
  mörkret. Men när nyckelknippan föll, hörde hon, att det plaskade, och
  några vattendroppar stänkte på halsen.
  
  Martinus sträckte fram huvudet för att se efter, varför luckan icke
  lade sig ned på sin plats, och bådas ansikten voro varann nära. Men hon
  kunde icke få fram några begripliga ord, knappt en tyst bön i sitt
  hjärta. Hon kände bara, att hon skulle ha strött omkring sig sina
  rikedomar som en handfull sand, om hon hade fått en enda stund till
  skänks, om hon för en enda afton hade fått stanna hos bonddöttrarna, när
  de sutto utanför gårdarna och sågo efter den döende dagen. En röst sade
  henne:--Allt annat har du ävlats att vinna, blott icke den lilla
  solstrimma av lycka, som var ny morgon låg in över ditt täcke.--Hon
  kände sig som ett hjälplöst barn, som fallit ur modersfamnen. I ett
  snabbt ljus urskilde hon sin mor, den svartklädda änkan, som stod på sin
  borg vid en avlägsen havsvik och såg och såg bortåt vägkröken och
  väntade, om hon aldrig skulle komma.
  
  --Jag vet, munk, att du älskar mig, sade hon och återfick för ett
  ögonblick makten över sin tunga. Om du räcker mig handen och hjälper
  mig, skall jag följa dig ut i världen, vart du vill, om också i
  fattigdom och som din trälinna...
  
  Men ärmtyget knakade och gav efter. Slutligen brast också fållkanten,
  och hon försvann.
  
  --Stackars liten, viskade han, så ensam du var mitt i din ståt och så
  ensam nu! Ingen att luta dig till med ett: förlåt mig! Och hur ensam jag
  står här med mitt brott! Men jag skall följa dig, Glimma. De skola tro,
  att vi ha stulit oss bort samman och skratta åt oss på vår rygg. Ingen
  skall någonsin få veta, hur allt har tillgått, och min hertig skall
  förakta sin hängivnaste tjänare. Det är gott och lugnt så. Det är
  försoningen, och jag är lycklig.
  
  Han kastade sig efter henne och luckan lade sig ned på sin plats med
  samma sjungande knäpp som från en bågsträng. Det blev stilla igen, och
  de torra löven dansade på altaret.
  
  Småningom började vakterna och småpigorna under spe och kvävt skratt att
  leta efter de försvunna, och det blev oro i drotthuset. Gistre Härjanson
  var den ende, som sökte på egen hand. Van som han var att upptäcka spår
  i skogarna, igenkände han snart i snön några märken efter de spikar, som
  Martinus hade under träsulorna för att de skulle bli tunga. Han följde
  dem steg för steg ända till Den heliga kerubens kapell. Där stannade han
  och stod och lät fingrarna leka på harpsträngarna, som han brukade, då
  han var ensam, utan att rätt veta, vad han spelade. En skara av unga
  kvinnor drog förbi ute på fältet, men han kunde icke rycka sina tankar
  från kapellet. Han följde tonerna och böjde sig åt sidorna och talade
  halvhögt till den försvunne munken, som hade han ännu stått framför
  honom.
  
  --Jag vet inte, vad som har skett, broder Martinus, och det förblir väl
  alltid en gåta. Men när jag hörde, vad du mumlade vid salsväggen om att
  offra dig, måste jag tänka på en bygdesägen från min egen trakt. Du har
  aldrig hört den, broder Martinus. Du har aldrig hört om en gammal from
  predikare, som hette Jakob och som talade mot människornas okloka
  längtan efter lön för sina gärningar. Hur olika voro ni inte, du och
  han. Irrblosset och stjärnan! Men jag tackar dig, broder Martinus, för
  att jag genom dig lockas att grubbla på de kringströdda sägnerna om
  honom. Medan jag står här och spelar, känner jag hur de samla sig till
  ett klart ljus i mitt hjärta, och jag skall sprida det ljuset genom att
  själv gå ut och predika det bland både riddare och fattiga. Det skall
  bli den forne gycklarens botgöring.
  
  Kvinnorna sågo honom över den rasade muren och sade till varann:--Det är
  likt Valdemars hemska spelman att hålla sin andakt vid Den heliga
  kerubens kapell.
  
  Sedan tänkte de icke mer på lekaren utan fortsatte med rask gång framåt
  mot den nya kyrkan. Andra flockar närmade sig också från gårdarna och
  slöto sig till skaran, som böljade och växte. Det var unga frida mör med
  friska drag, och de möttes av ett beundrande sorl under kyrkbågarna.
  Pilgrimerna beredde villigt rum för dem, så att de snart fyllde hela
  koret, utan att någon annan längre kunde komma fram.
  
  Fulco, som lämnat konungen och på återvägen stannat en stund vid
  helgedomsskrinet, hade nyss rest sig från trappstegen framför altaret.
  Den resligaste och vackraste av de unga kvinnorna var redan utsedd till
  förespråkerska, och hon gick fram till honom.
  
  --Vi komma för att hämta helge Eriks baner, började hon, men blev
  förskräckt över sin egen begäran och slog ned ögonen. I våra mödrars
  ungdom blev det ofta buret av dem över markerna till god årsväxt.
  
  Han granskade dem skarpt och länge.
  
  --Blott kvinnomunnar kunna uttala något så orimligt, svarade han. Knappt
  en konung eller hövitsman skulle våga komma med en sådan begäran. Det är
  en korsfana, vigd att föras mot hedningar.
  
  --Det, som var våra mödrars rätt, kan du inte neka oss, vördade fader.
  
  --Så får jag villfara er önskan, sade han aningsfullt och tog ned
  baneret och räckte henne det. Jag sätter det med tillit i oskyldiga
  kvinnohänder. Mer vill jag inte veta. Gån i frid.
  
  Fliken svepte över deras ljusa hår, när de buro baneret ut ur kyrkan,
  och pilgrimernas rop skallade omkring den vördade reliken och följde den
  borttagande kvinnohären.
  
  Den drog sig över bron och gick fram utefter åkanten, där båtarna stodo
  uppdragna, stöttade med vedträn. Det sken och glittrade i den våta snön,
  och fast ännu mitt i vintern, blåste det vårvind med ljusblå fläckar
  mellan skyarna.
  
  På eftermiddagen blev hertigen synlig, där han red i sin mörka kappa med
  sina män. Han var redan på hemväg söderut, och förundrad höll han in den
  stora hästen och reste sig i stiglädret.
  
  Kvinnorna samlades omkring honom i en tät ring, och förespråkerskan
  räckte honom baneret.
  
  --Tag det ur mannajungfrurs händer till en god skörd, när sommaren
  kommer, sade hon, och ring, och förespråkerskan räckte honom baneret, nu
  slog hon upp ögonen frimodigare och tryggare än nyss. Under en så
  orolig tid står det inte säkert i den nya obefästa kyrkan.
  
  Baneret gled ned mot hans axel, och han slog armarna om det, som hade
  det fallit till honom från höjden. Sedan kysste han duken och vecklade
  vördnadsfullt ihop den.
  
  --Jag tackar er, ni kvinnor, stammade han. Vart han såg över hela
  ängsbacken växte ringen av linhåriga hjässor, och bara armar sträcktes i
  höjden och viftade med vita huvudkläden.
  
  
  
  
  17.
  
  
  Budkavle skars och skickades mellan gårdarna. På de öppnare bygderna,
  där kyrkbyarna lågo tätt, samlades bondemännen för att svara, om de
  ville hjälpa Valdemar eller icke. Ofta svarade de nej. Jakade de med
  slag på sköldarna, togo deras hustrur av dem örringarna och alla
  dyrbarare knappar och spännen och läto dem sedan gå.
  
  I de djupa skogarna, som skilde landskapen, måste de ibland stanna flera
  dagar och jaga med snaror och nät eller sätta ut fiskdon i sjöarna för
  att icke svälta ihjäl. När hungern blev för svår, bakade de bröd av
  näckrosstockar. De hade mycket att bära, vapen, skor och skräppa, och
  deras små rödbruna hästar hade på vardera sidan om klövjesadeln en tunna
  med pilar. För att komma över mossarna, blevo de barfotade krigarna ofta
  tvungna att stå stilla och fälla timmer, och de hade god tid att talas
  vid.
  
  De berättade varann, att Valdemar hade återkommit från sin botgöring med
  ett hotelsebrev från påven mot de upproriska och att Bengt Alltförgod
  ohörd talade för brödrasämja. Nödd att handla snabbt hade Magnus med
  stora löften skaffat sig dansk hjälp. Med sin lysande skara och ett
  hundratal danska ryttare och alla deras vapensvenner tågade han nu
  söderifrån genom Västergötland mot Hova, där farvägen upp till svearnas
  land ledde in på Tiveden.
  
  Valdemars klubbehär stannade därför i de magra ängsbackarna och hagarna
  vid Hova. Vårdkasarna, som oaktadt de ljusa försommarnätterna flammade
  på höjderna söderut, förkunnade, att fienden blivit sedd. Kvinnorna
  höllo också redan på att utrymma stugorna, rädda att skyttar skulle
  klättra upp till ljuren på taket med sin båge och att träväggarna skulle
  omgivas med rishögar och antändas. De plockade hop sina tillhörigheter i
  säckar, skyndade sig till kyrktornet och halade upp stegarna efter sig.
  Men då hördes en morgon härblåsning på avstånd. Det lät som råmande
  kreatur. Gripna av skräck, klättrade de ned igen och ryckte bommen från
  kyrkporten. De flydde, sprungo, halkade, med barnen hängande i händerna
  och sjuka och orkeslösa mellan sig i guldstol. Andfådda hejdade de sig
  ibland för att lyss, men åter bölade lurarna i fjärran. Åter fortsattes
  den vettskrämda flykten inåt skogen till de små skyddsborgar, som bakom
  träsk och förhuggningar sedan urminnes tid funnos på de otillgängligaste
  bergen. De bestodo endast av en låg ringmur, upplagd av så pass stora
  stenblock, som kunde lyftas i en mansbörda. Men kvinnorna lastade
  trädstammar och grenar ovanpå muren och bakom sig lade de igen stigen
  med mossa. Deras största fruktan var, att de skulle behöva törsta, och
  de starkaste bland dem voro i en ständig vandring mellan borgen och den
  närmsta tjärnen med ämbar och såar. Vattnet tömde de i en fördjupning
  uppe på berget och täckte med näver och torv. Det blev unket att dricka,
  men de vakade ändå över det som över en oersättlig skatt. Det skulle
  räcka också åt männen, ifall de kommo. Emellanåt kläppte det i klockan
  nere vid kyrkstaden och prästen begav sig ut i vit skjorta och stola med
  en vägvisare för att bära sakramentet till någon döende i skogsfästena.
  
  Kring Magnus samlades från alla håll de sluga och beräknande och de
  fåfängliga, som älskade utländsk sed, men också de allvarliga och
  dugliga, de som hade svurit sin riddared med samma hänförelse som de
  fromma gingo i kloster. Det var den nya tidens och de nya lagarnas
  stolta härskara.
  
  Valdemar däremot hade sin klubbehär. Och han följdes av förrymda munkar
  och präster, som låtit sin tonsur växa ihop, lekare, jägare,
  lösvittingar och vilda skogsgångare av alla slag, men mest av sådana som
  hade hjärtat varmt under äventyrardräkten och som förtjänade ett
  handslag likaväl som repet. Där funnos de män, som voro de galnaste
  under ett upptåg, de muntraste på ett gille och de bästa i vänskap, men
  som icke dögo till mycket i farans stund, då det gällde att handla
  förtänksamt och uthålligt. Här och var i skogen bodde ännu människor,
  som aldrig blivit döpta och aldrig hört en mässa utan trodde på hult och
  högar och hemligt blotade åt källor och stenar. De slöto sig till
  Valdemar, som lugnt låg kvar nordanskogs i Ramundeboda och höll
  gästabud med sitt hov.--Vi släppa ingen genom skogen, sade de, och
  begynte leta efter ett tjänligt samlingsställe innerst i den djupaste
  Tiveden mitt emellan Hova och Ramundeboda.
  
  Tiveden var hedningarnas och häxkarlarnas skog. Händelser, som till och
  med trälgummorna skulle ha skrattat åt, om de berättats från andra
  trakter, upplevdes här av var vägfarare. Lövkvinnor och alfer mötte han
  icke ofta, men tjutande och rytande väsen ströko omkring på myrarna som
  vilsekomna hundar. Vid Ramundeboda fanns det en mycket stor själastuga
  med tavernare och drängar och en hel by av bodar för hästar och vagnar.
  Där var också ett urgammalt drotthus, utvändigt täckt med skallar av
  ihjälslagna vargar och omringat av murar. Konungarna togo in där vid sin
  allriksgata. Valdemar och Sofia vilade sig nu efter resans mödor vid de
  dukade borden i salen. Men det, som särskilt var egendomligt för
  Ramundeboda, var ett litet kapell, vaktat av en ensittare. Det hade icke
  bara som andra skogskapell sin offerbössa och dörrstolparna fullhängda
  med stavar och små helgonbilder av bly till tack för lycklig färd, utan
  svarta långskaftade kors stodo utefter väggarna både inne och utanför
  och voro i stor mängd faststötta i torven ovanpå taket. Många hundra
  sådana kors voro också nedstuckna runt omkring i den mörka mojorden, så
  att stället, omgivet som det var av en karg obygd, liknade en dyster
  kyrkogård. Det var de kors, som vägfararna hade burit framför sig genom
  Tiveden till skydd mot hedniska makter.
  
  Hulv Skumble, den gamle bergmästaren från Ingrid Ulvas tid, bodde sedan
  många år med skogsgångarna inne i Tiveden utan att vilja se några andra.
  Han stödde sig på kryckor och gömdes nästan under sitt vita skägg och
  hår. Det var en sägen, att den sista jätten ännu levde i det närmsta
  berget. Natten före drabbningen vid Hova, hörde Hulv Skumble ett häftigt
  stenregn. När han tittade under dörren framför sin klyfta, trodde han
  sig se, hur jätten låg uppe i bergsskrevan och räknade in sina vita
  getter. Ju längre jätten fortsatte att räkna, dess mer blåste han upp
  sitt huvud. Slutligen var det större än de största klippblocken omkring
  honom. Men så snart han hade räknat den sista raggiga geten, släppte han
  ut luften genom näsborrarna, ända till dess huvudet föll ihop som en
  påse av sladdrigt tyg. Och då drog han sig in i berget efter sin hjord.
  
  Nästa dag tog Hulv Skumble sina kryckor och gick ut.
  
  --Hur länge jag än bor här, lär jag mig ändå aldrig att hitta, sade han.
  Var dag upptäcker jag svarta tjärnar, som jag aldrig fiskat i, myrar,
  som jag aldrig vetat om, örter, som jag aldrig plockat. Där var afton en
  så stor hjord av getter går fram, måste det finnas ett ställe, på vilket
  all ungskogen är bortbetad och bara högskogen står kvar. Och där bör det
  också vara utrymme för oss skogsgångare att samla och rusta oss.
  
  Han fortsatte därför sin vandring runt berget, som helt och hållet
  bestod av mossiga, hoprullade block. Alldeles som han hade förmodat, kom
  han också in under sådana jättefuror, att han aldrig hade drömt sig
  slika träd. Stället tycktes honom mindre likt en skog än en oändlig hall
  på skyhöga stöttor. Inga djur kunde han upptäcka, inga myggor eller
  flugor, ingenting flygande och lätt, ingen solglimt, knappt någon
  grönska. Åt alla sidor syntes bara grått och grått. Den barriga marken
  var jämn och slät som ett golv, men i höjden brusade det och dånade i
  kronorna, som knöto sina rödaktiga armar och brottades. Det var dock så
  högt dit upp, att suset ibland föreföll helt avlägset, och nere vid
  marken var det stilla.
  
  Han andades djupt i högtidlig glädje och ropade några gånger till tecken
  åt de andra. Det gav eko som i en stensal.
  
  För att icke förvilla sig släpade han en gren efter sig, som skrapade
  upp en fåra i den på undersidan fuktiga och mörka barrmattan. Det var
  gott rum mellan stammarna, och då han hade fortsatt ännu ett stycke
  framåt, fick han oförmodat syn på en källa. Här låg solen in, och här
  var icke lika ödsligt. När han makade med foten bland blodnävorna och
  älggräset, fann han, att källan hade räta och jämna bräddar med små
  stenskärvor inmurade av människohand. Det stilla och rena vattnet var så
  klart, att han kunde se en offerpenning, som stack upp mellan barren på
  botten. Men då han räckte ned handen för att dricka, drog han den
  tillbaka för den spegelbild, som visade sig över hans skuldra. Han vände
  sig häftigt. Kryckorna hade han släppt, stödd på dem endast med
  armvecken, och han böjde huvudet.
  
  Han stod framför guden Ti, som de andra skogsgångarna i mansåldrar letat
  efter utan att någonsin lyckas hitta. Beständigt hade de likväl sagt
  varann, att han ännu måste finnas kvar på något gömt och bortglömt
  ställe i sin skog.
  
  Det var en alldeles övermossad stubbe med kornblå vassa spetsar och
  omgjordad med ett järnband för att icke falla i sär. Ovanför bältet var
  upptäljt en mun, som såg ut att ha flera rader av sneda och maskfrätta
  tänder. Det var armpipor av offrade människor, ty Ti var en stridsgud
  och armen var människans medfödda vapen. Överallt i barken, som var
  sönderborrad av gravstickare, sutto torsviggar, rostiga knivar och
  avbrutna spjutspetsar, så att hela guden var klädd med taggar. Mot sidan
  hade myrorna stöttat en hög stack. Och mitt bland förgängelse och
  vittrande mordverktyg klättrade bekymmerslöst guldpyttorna, vårgudinnans
  skalbagge med sjustjärnans sju svarta tecken på sina gulröda vingfjäll.
  
  Hulv Skumble tänkte, att det var en god varsel, då han gjorde ett sådant
  fynd. Ännu en gång ropade han, men höll för öronen för att slippa det
  förfärliga återskallet.
  
  De andra hade dock redan hört honom och började småningom att samlas
  kring källan. På ett snöre, som spändes mellan stammarna, hängde de upp
  sina kappor till ett tjäll åt kvinnorna, ty det hade varit sen vår och
  luften var ännu sval. Sedan gjorde de upp eld och kokade och brynte.
  Längre bort arbetade de yngre med förhuggningarna, och klangen av yxorna
  och braket av de fallande träden ekade genom den väldiga skogssalen. Då
  det blev stilla en stund, sade en av männen:
  
  --Det ringer i Hova. Slaget har begynt, och prästen står framför
  altaret. Men Valdemar sitter lika lugnt vid gästabudet i Ramundeboda.
  Det gör han rätt i. Han förlitar sig på skogen och oss.
  
  --I dag är det efter alla gamla tecken en av årets lyckodagar, svarade
  Hulv Skumble. Men för vem? För Magnus eller Valdemar? Det kan bero på
  oss. Månen, som bestämmer tiden, är i ny, och ni skola tälja upp bloss
  åt er till kvällen. Det finns bara ett, som säkert skall giva segern åt
  de våra, och det är ett människooffer.
  
  När det blev afton och blossen voro tända, tillsade han kvinnorna att
  bland sig utvälja den vackraste och föra fram henne till källan. Knappt
  hade hon likväl närmat sig, innan en malmklar stämma hördes från den
  arbetande flocken vid förhuggningen. Det var Gistre Härjanson, och han
  kom springande med sin yxa.
  
  --Vid helgonen, bergmästare, känner du inte igen henne... min kvinna,
  som Valdemar nyss tog ut åt mig ur Vreta med makt, när vi redo förbi.
  Vår gode Valdemar! I dagar och år har jag stritt och längtat för hennes
  skull... och nu...
  
  Det var trängsel omkring källan, och röken och lågorna från blossen
  slogo honom i ögonen. Hulv Skumble hade redan knutit upp hennes skjorta
  och vikit ned den till gördeln. Hon var lätt gulaktig i huden. Han grep
  henne om händerna, och två andra män togo henne om fötterna och hjälpte
  till med att lyfta henne ut över mossbädden och sänka henne i källan.
  Hans skägg gömde hela hennes ansikte, så att knappast mer än ett sakta
  huttrande hördes, då det kalla vattnet slog ihop över henne. Tre gånger
  släppte han henne och försökte att trycka ned henne under vattnet, men
  var gång flöt hon upp igen.
  
  --Ti vill inte taga henne, sade den gamle. Han bryr sig inte om annat än
  mör. Men var står en sådan att finna, där Valdemar håller läger med sin
  här? Stig upp, vallkulla, och gå till din spelman. Ni äro bestämda för
  varann, hur många prövningar som än kunna vänta er. Men till dig, Ti,
  säger jag: Du har blivit orkeslös. Ingen har på länge givit dig sitt
  blod och sina lemmar. Hur skall du kunna hjälpa oss, om du inte, när
  solen rinner upp, kan se mot fienden utan att blinka? Jag skall skänka
  dig mina ögon. Jag har levat länge nog och har inte mer någon glädje av
  dem, bara bitterhet och harm.
  
  Han ryckte lös ett par torsviggar, kände på deras kanter och valde ut
  den skarpaste. Sedan lät han binda sig vid stubben med händerna på
  ryggen. Under det att en finngubbe tog ut hans ögon, uppgav han anden,
  och när de kastades i källan, sjönko de genast och blevo liggande på
  botten stora och klara och utan att blinka för elden.
  
  Då grepos alla, både kvinnor och män, av yrsel och svingade blossen upp
  mot nymånen, och häst efter häst blev framledd och offrad under
  besvärjelsesång. Blodet ströks på trädstammarna och flöt åt alla sidor i
  mossan. Ingen tvekade längre, att icke de gamla växtandarna nu i Sankt
  Hans tid, då allt grodde och spirade, skulle upptaga en sista förtvivlad
  strid och i natt korsa sina mariga spjut med riddarnas svärd.
  
  Slipdonen framtogos, och skogsgångarna vässade sina yxor. De voro illa
  rustade, många utan brynjor och ingen med stålhuva. Men de visste sedan
  gammalt, att skogen säkrast försvarades genom att förvirra den
  inträngande hären och sprida skrämsel. Därför flådde de offerhästarna
  och lindade in sig i deras hudar med den blodiga sidan utåt.
  Hästskallarna, som de också togo huden av, höllo de över sig på stänger.
  Andra sleto upp sin skjorta ända till naveln och målade ett grinande
  ansikte på bröstet och magen. Sedan kastade de över sig kappan, så att
  de sågo ut som kringhoppande stora huvud. Detta hade deras föräldrars
  föräldrar lärt av finndvärgarna, som stridde på det sättet i den tid, då
  tuppen ännu allmänt dyrkades som gud. Det var långt före Tor och
  hästguden.
  
  Några bondemän kommo springande på det vassa barret med små korta steg
  och krokiga knän, barfotade, barhuvade och tomhänta.
  
  --Hertigens folk syns redan ute på myren! ropade de. Hela Valdemars här
  är slagen vid Hova! Vi äro förlorade!
  
  Det prasslade och smällde mellan grenarna i den förut tysta ödemarken.
  Uppskrämda fåglar och rävar flydde förbi. En fårskock rusade fram med
  långa språng, följd av en brun ko, vars skälla pinglade ursinnigt.
  
  Skogsgångarna förstodo, att fienden var alldeles inpå, och de bästa
  skyttarna klättrade upp i talltopparna på sina yxor. De andra ställde
  sig med kvinnorna och piltunnorna bakom stammarna. Facklorna blevo
  nedstuckna i marken kring källan i lutande ställning, så att elden
  skulle falla i vattnet och icke tända barret. Fast inga människor längre
  kunde upptäckas, förblev skogen därigenom ljus som en upplyst men tom
  sal.
  
  Det dröjde en stund. Sedan närmade sig en vägvisare med några väpnade
  män. De tittade sig oroligt om åt alla sidor, men när de begynte halka i
  blodet, togo de sig om huvudet och flydde. Vägvisaren korsade sig och
  stod kvar ensam.
  
  --Gud, min drotten! stammade han. Vi äro i Tis skog. Vi äro på de sista
  hedningarnas hemliga offerställe. Hjälp oss, hjälp oss!
  
  I detsamma sträckte en tyst pil honom till marken.
  
  De väpnade männen kommo snart tillbaka med hundratals spjutbärare, men
  alla stannade skräckslagna och bleknade. De främsta veko baklänges och
  trampade de andra på järnskorna. De sågo allting tydligt och klart
  framför sig i den ljusa skogen, blott icke några människor, och
  oupphörligt stupade en efter en för tysta pilar.
  
  Då var där en dansk riddare, som ledde fram sin häst till källan och
  sparkade undan ett par av facklorna. Men när han fick se de två ögonen,
  som stora och klara betraktade honom ur källan, brast han i skratt. Det
  lät icke mänskligt, utan vansinnigt och hest, som när en hund faller i
  raseri.
  
  Under tiden stod Gistre bakom en av de tjockaste stammarna. I ett snöre
  om axeln bar han som vanligt hornet Månegarm. I handen höll han en kniv,
  som han hade tagit från Ti.
  
  --Det är det underliga med detta horn, sade han, att det också kan
  brukas till annat än att dricka. Här i spetsen sitter en träplugg. Hårt
  sitter den, men nu ger den i alla fall vika, och nu skola ni få höra.
  
  Han täljde en stund i pluggen, ända till dess han förvandlat den till
  ett munstycke. Sedan satte han hornet till läpparna och blåste.
  
  Först kom det bara ett sakta väsande ungefär som från en ödla, som
  väcktes ur en lång vintersömn men helst kände sig hågad att fortsätta
  den. Då försökte han för andra gången. Och då hördes ett smeksamt och
  sorgesamt sjungande, som när dvärgarna fordom i högen lekte med sina
  hustrur och döttrar och läste sejd över dem för att få dem tillgivna.
  
  Han insöp ny luft i lungorna och lyfte hornet ännu en gång. Då begynte
  det vissla och skria, först som ett djurläte men sedan som ett oväder.
  Nu hörde han att skogens alla hemliga makter vaknade för att upptaga
  striden. Hans fromma löften och kärlekstankar voro för ett ögonblick
  sopade ur sinnet, och han glömde till och med att vakta över Yrsa-lill.
  Han var åter besvärjaren från fordom. Skogsgångarna omkring honom böjde
  sig som under ett hårt vingslag och stämde i med ett förfärligt härskri.
  Ett rop på havet flyger bort, men här lät det som hade de begravna i en
  kyrka ropat av fasa. Och nu framstörtade hela spökhären av hoppande
  jättehuvud och grinande hästskallar, och bakom följde i tät fylking
  krokarna, som skulle draga ryttarna ur sadeln, och bredyxorna, som
  skulle klyva deras hjälmar. Spikklubborna svängdes, spjuten stungo, och
  länge behöll valdemarsfolket övermakten.
  
  Men då strök en grå rad av helt och hållet järnklädda män fram vid ena
  sidan som en rad av ulvar.
  
  De sträckte sig utefter marken. De togo höga språng framåt, trots den
  tunga rustningen, och alltid träffade deras svärd. Ingen kunde motstå
  dem. Yxorna slogos ur händerna, spikklubborna slungades upp i luften,
  pilar och spjut brötos mot deras brynjor som vass. Men när de stötte på
  en åldring eller halvvuxen, höllo de in sitt vapen och slogo honom på
  skuldran med orden:--Gack i frid! Jesus Kristus lever.
  
  Och genast skallade bakom dem under tivedstallarna från hundratals
  munnar--Kyrieleis, kyrieleis!
  
  De ryckte av spökena deras klädsel. Men när de kommo in bland de
  ursinnigt hotande kvinnorna, som hade trängts samman i en flock för sig,
  vände de svärdsknappen uppåt och böjde på huvudet.
  
  Den, som gick främst, var både den resligaste och en av de skickligaste.
  Han hade en tarvlig slät hjälm med en liten mörk springa framför vardera
  ögat. Hans huggande svärd klöv Ti ända till roten, så att de murkna
  benen och barkstyckena föllo åt båda sidorna. Det var lätt att känna
  igen, att det var hertigen själv. Bakefter följde hans häst som en
  trogen hund, utan att han behövde hålla honom i tygeln.
  
  Småningom hade det dagat igen, och valdemarsfolket rusade i vild flykt
  från stam till stam. De kände, att besvärjelser och trolldom ingenting
  längre förmådde, att hedendomen var slagen, att de vilda skogsgudarna
  flydde liksom de själva och kröpo in under stubbar och rösen som
  grävlingar och rävar för att dö eller klaga i de långa vinternätterna.
  
  --Ve oss, förlorade! ropade flyktingarna. Nu taga riddarna landet. Se,
  se, det flyger duvor över deras hjälmar!
  
  Hertigens skara växte beständigt. I mitten vaggade på fyra stänger en
  liten himmel av svart tyg. Under den bars sakramentet åt de döende och
  en hoprullad fana, omlindad med ett förseglat silkestyg. Det var det
  heliga eriksbaneret. Men det blå magnusbaneret med det gyllne lejonet
  och snedbalkarna fördes av Tyrgils Knutsson. Han var omgiven av riddare.
  Knappast någonsin förr hade så ståtliga män varit sedda i landet, så
  värdiga och ändå ödmjuka i var åtbörd, så fyllda av det ädlas
  naturlighet. De sjöngo på några flockar, som Magnus själv hade
  upptecknat till sin stridssång en stjärnljus natt på Visingsö.
  
    --Kristus, hör dina riddares böner.
    Spegla ljuvligt din mildhets stjärna
    i det stål, som vår panna kröner,
    faderlösa och arma att värna!
  
  Så snart de hade slutat, fortsattes sången av de eftersta riddarna nere
  vid myren.
  
    --Kristus, hör dina riddares böner,
    hör oss alla, som ropa ur tiden,
    människors döttrar, människors söner!
    Giv oss friden, friden, friden!
  
  Magnus band av hjälmen. Han hade skrubbsår och damm i pannan, men det
  prydde endast en kämpe. De brunsvarta ögonen hade ett högre skimmer än
  annars, och i sin tacksamhet gav han sig själv tysta löften. Han lovade
  Sankta Klara ett kloster. Han skulle gå till Heliga graven, om hans år
  räckte. Lås skulle han sätta för ladorna, och var och en, som kunde
  rusta sig och sin häst, skulle bli hans ryttare och frälst från skatt
  som hans hirdfolk. Lag, lag, det lovade han först och sist. Men hur
  mycket han än lovade, föreföll det honom, att det ändå icke var nog,
  utan att han måste giva sig själv ett sår, hämnas gamla dagar, tvinga
  sig till det hart när omöjliga. Han vände sig åt alla sidor mot
  riddarna, och kärvt och buttert kommo slutligen orden som hugg av
  trubbiga slagsvärd.
  
  --Jag var den falskaste i jarlagården. Jag var den trolösaste i
  kungsgården. Nu skall det bli slut på den skammen. Jag ville ofta
  ingenting gott eller stort därmed. Må Gud fördöma mig, må människor
  straffa mig. Jag kunde inte annat.
  
  Riddarna, som ett ögonblick hejdat sig för att hjälpa och förbinda de
  sårade, kommo fram till honom.
  
  --Vi sågo och visste det alla, svarade Tyrgils och räckte honom handen.
  Det var väl att det blev sagt. Det skall bli bättre nu.
  
  Magnus kände, att hans händer trycktes stadigt och fast från alla håll.
  Hans axlar skakade, och tårar började rinna på kinderna. Det var första
  gången han stod som en ärlig man och kände ärliga handslag från
  människor, som trodde på honom. Han behövde icke längre lura på deras
  viskningar och bedyra, att han var god och menade väl. Han gav dem
  tvärtom rätt i deras misstro och onda tankar. Och just därigenom blevo
  de med ens hans förtrogna och litade för första gången på honom. Så
  länge det ännu fanns en hand att trycka, stod han kvar, fast tiden var
  mer värd än guld. Det föreföll honom, att om han också snart finge stå
  på Mora stenar och väljas och hyllas, skulle den stunden bli blek mot
  denna. Han kände, att nu växte han så samman med sina bröder av svärdet,
  att ingenting mer kunde skilja dem åt, och nu var det slut på skammen.
  Han trodde att ingen såg, hur våta kinderna voro, och han blygdes att
  lyfta handen och torka dem. Men hornen började ljuda igen, och hans väl
  inlärda springare, som visste vad det betydde, spetsade öronen och
  ställde sig självmant tvärs framför honom för att mottaga sin herre i
  sadeln.
  
  Det flyende valdemarsfolket högg sig fram genom marskogen och spred sig
  över de vida myrarna med sönderslitna kläder och ansikten. Enstaka låga
  klippor stucko upp som holmar. Där växte skvattram och stjärnstarr, och
  de försåtliga svarta kärrvattnen med sina dubbla bottnar voro täckta av
  snärjande näckrosor. Det var lika omöjligt att vada som att simma. Men
  ryttarna vågade sig icke ut på gungflyet, och många räddade sig genom
  att lägga sig ned mellan tuvorna. Luften var alldeles vit utan både sol
  och skugga, och det stack i ögonen, så att det var svårt att sikta. De
  sista förföljda av huvudskaran från Hova kröpo bakom ängsullen med bågen
  på ryggen utan att skjuta och flydde sedan uppåt Närke. Men de, som
  hittades i träden, skötos som fåglar. Kvinnorna däremot blevo hopsamlade
  i en flock och ridderligt skonade och vaktade. Platsen omhägnades med
  skinnsnören.
  
  När Gistre såg, att hans älskade Yrsa-lill var räddad och i bättre
  förvar än hos honom själv, gav han sig ingen tid att grubbla på ödets
  envisa lek med hans lycka, utan kastade sig på en herrelös häst och red
  det fortaste han förmådde på stigarna till Ramundeboda.
  
  Slutligen urskilde han mellan tallarna de många hundra svarta korsen
  vid kapellet och steg av.
  
  Där var en öppen gräsvall mellan själastugan och bodarna, och
  drottningens tärnor höllo på att bränna svartkummin och enris mot
  myggen. Själv satt hon i gräset bredvid elden och lekte schacktavel med
  den tyste Folke Algotsson. Valdemar låg utsträckt på hennes kjortel med
  fötterna bland tusenskönor och Jungfru Marias nycklar. Karga och dystra
  obygder bredde sig åt alla sidor, men här i sänkan blommade ändå en
  yppig vår. Slån och lönnar voro ännu sållade med vitt och honungsgult.
  Nedanför de nyutslagna hasslarna, där solen sken in, var det blått av
  styvmorsblommor, och nagelörten tecknade sina små vita kors på
  klippmossan.
  
  Drottningen hade vägrat att vara skild från Valdemar i farans stund, och
  den mandeldoftande vårluften förde med sig en fläkt av försvunna dagars
  makliga ro.
  
  Runt omkring sov hans vakt med solbrända ansikten och händerna under
  nacken. Lagman Algot, som skyndat i förväg till Ramundeboda för att möta
  konungen, var den enda, som satt upprätt och vaken. Med fingret ritade
  han upp i gräset traktens skogar och vattendrag, men Valdemar slöt
  ögonen. Vad brydde det honom att giva akt på kullar och kärr och ställa
  upp bönder och lysa som härförare. Vad betydde medgång eller otur för
  honom mot att få ströva kring som en fri människa! Han kunde ha skänkt
  bort sin krona åt en vacker hirdman lika sorglöst som en hjälm, men han
  unnade den icke åt en förrädisk frände. Aldrig, aldrig! När hans bönder
  och skogsgångare hade hejdat det första anfallet, skulle han skicka sina
  bästa ryttare och låta dem fullborda segern. Och brodern? Ja, honom
  skulle han vinna tillbaka för alltid genom att förlåta honom.
  
  Gistre Härjanson steg fram, sönderriven och blödande.
  
  --Vintern är över och marken i blommor, sade han. Sätt dig upp, herre,
  och hör hur göken sjunger i sunnanskog.
  
  Valdemar satte sig upp och skakade de ringlande lockarna ur ögonen.
  
  --Du är blodig. Du kommer från striden.
  
  --Jag kommer från din slagna här för att lyckönska dig. I dag kan du få
  dö en hjältes död. I afton kan du få sova skönare i blomstergräset än
  Magnus i sitt riddartjäll.
  
  Med snabba ord berättade han om nederlaget och bad honom att samla de
  flyende till en sista strid. Valdemar steg genast upp och drog på sig
  ringhandskarna, och de väckta männen flockade sig skyndsamt omkring
  honom. Men den ene rådde ett, den andre ett annat. Hade de bara varit
  två eller fem, skulle han med lätt sinne ha kastat sig i ett handgemäng
  för att stupa. Men de långa förhandlingarna, de olika meningarna, de
  nästan befallande rösterna prövade hans tålamod och släckte hans iver i
  stället att sporra den. Han blev otålig i stället för beslutsam och
  tystade dem med vrede i stället för med skäl. Harmset slet han åter av
  sig handskarna.
  
  Sofia satt upprörd och varm med fingrarna utbredda mellan kullslagna
  elfenbenshästar, biskopar och torn. Hennes kärlek till honom blev
  häftigare än någonsin. Som han stod där framför henne i vårgräset,
  tyckte hon, att allt, som fanns av ungdomlighet och hälsa, samlats just
  hos honom. Hon fasade för den tanken, att en sådan livslust skulle
  förgöras, att han kanske skulle ligga blek och stel redan till kvällen.
  Det var som att bränna upp hö och ängar och örtagårdar. Vem som helst
  annan kunde hon tänka sig som död, blott icke Valdemar. Hon kunde icke
  tänka sig honom uthuggen i sten på en gravhäll med knäppta händer. Och
  vem skulle med andakt kunna bedja vid en sådan grav?
  
  --Nej, nej, flämtade hon. De gamla skola dö, inte du. Du är född att
  leva långt upp i höga år. Ditt rätta rum är inte i graven utan bland
  spelmän och glada handslag. Tag vår äldsta lilla son med dig och stig
  till häst och rid uppåt Norge efter hjälp. Så länge du lever, är
  kittelbotarens seger bara halv.
  
  De kringstående männen tvekade, men lagmannen, som såg kallt och slugt
  på allt, hämtade den yrvakna gossen från drotthuset.
  
  --Att lyda drottningens råd är det enda, som står oss åter, sade han.
  Men varifrån kommer all röken och den sura lukten? Skogen brinner.
  
  --Det var jag, som satte eld på den, svarade Gistre och hängde ifrån sig
  hornet på den framledda hästens sadel. De onda andarna i Månegarm ha
  ingen makt över det heliga svärdet Gråne.
  
  Sofia reste sig och omfamnade Valdemar lidelsefullt och tryckte honom
  till sin jättebarm.
  
  --Nej, nej, upprepade hon och återvände till sin förra tankegång. Hur
  vore det möjligt att nu samla de flyende? Men jag har inte kraft längre
  att följa dig, Valdemar. Jag har lidit för mycket. Aldrig ro, aldrig
  vila. Låt mig stå kvar här. Ni få inte hindra mig. Sprid er åt olika
  håll och försök sedan att hinna upp Valdemar. Jag skall stå kvar här med
  mina tärnor, och taga mot drottsvikaren, brodersvikaren, med de
  hatfullaste ord, som en kvinnotunga kan hitta.
  
  Hon försökte med sina omfamningar att återväcka en glimt av hans forna
  ömhet, men det isade genom armarna. Hon kände, att han icke hade annat
  att giva än en sval och vemodsblandad tillgivenhet. Hon lovade honom
  obrottslig trohet till det sista.
  
  --Den, som har älskat Valdemar, kan aldrig älska någon annan, viskade
  hon. Jag har felat, men jag har också älskat dig, och jag var lycklig,
  bara jag visste dig lycklig och hörde harpbruset från ditt hov.
  
  Båda frågade sig tyst, om det endast var ett avsked för stunden eller om
  deras stackars sargade saga nu brast sönder för alltid.--Han kastar sin
  krona för att leva, tänkte hon. Han gör så, därför att livet är honom
  kärast. Men på den sjuka och nedbrutna trycker döden i stället sitt
  märke. Och därför tackar jag. Jag går till skuggorna, och dit längtar
  jag.
  
  Han steg upp på hästen med gossen. Algotssönerna följde honom med det
  hoprullade röda valdemarsbaneret. Så länge han var inom synhåll, stod
  hon kvar och kastade kyssar efter honom.
  
  Skogen var nu höljd i gul rök, och brandlukten gjorde det svårt att
  andas. Men fast molntapparna uppe kring den klarnade solen fortsatte att
  gå söderut mot fienden, började en stark västan att blåsa utefter marken
  och klöv ett skår i röken.
  
  Karl Algotsson, som red efterst, vände sig.
  
  --Allt är oss emot, ropade han. Till och med vinden bedrar oss. Vid
  jungfru Ingrid, min broders hjärtebrud, har någon av er en kär vän som
  han, så fly, fly! Än lever Valdemar!
  
  Inom en liten stund hade alla skyndat till hästarna, och Sofia stod
  ensam kvar med sina tärnor. Genom skåret i rökväggen skymtade rustningar
  och det blå magnusbaneret, fast nu sönderbränt till hängande trasor.
  
  Så snart hertigen kom fram till drottningen, böjde han djupt på huvudet
  och hälsade henne med svärdskorset till tecken, att hon stod under
  riddarskydd. Hon stammade och sökte efter de hatfulla ord, som hon ville
  säga honom, men i stället blev det han som talade. Han stod med händerna
  på svärdet och såg ned i gräset.
  
  --Vem kränker lagarna djupast, frågade han långsamt och mörkt, min
  broder eller jag? Vapenbröder och riddare, hjälp mig att bli en vis och
  god konung!
  
  --Till Mora stenar, till Mora stenar! svarade de under skallande jubel
  och slogo på sköldarna. De sågo, att nu stod där en ärlig man framför
  dem, och de tänkte bara på sin lit till hans kämpamod och hans duglighet
  i allt, som han tog sig an.--Lämna Valdemar några landskap, men svearnas
  rike, det är vunnet. Hell konung Magnus! Till Mora stenar, till Mora
  stenar!
  
  
  
  
  18.
  
  
  Var det kung Valdemars sista skara, den bedrövliga flock, som kom i
  dammande trav på byvägarna sunnan om det svenska landamäret? Hästarna
  voro inga folkungahästar utan sönderhuggna av sporren, oryktade, magra,
  med leriga ben, hängande huvud och uppbundna svansar. Livkarlarna, som
  skakade i sadeln, voro bättre fotgängare än ryttare och håret var avnött
  på deras björnskinn.
  
  Främst red Valdemar på en brunröd bondhäst. Det hade varit strid och
  flykt med förlorade borgar och landskap allt sedan slaget vid Hova. Han
  mindes, hur vinterkallt dagarna hade lyst in genom de spetsbågiga
  portarna på Ragnildsholm, borgen med samma namn som hans följeslagerska
  då. Han kom ihåg, hur Ragnild, den forna hovtärnan, stred bredvid honom
  i karlkläder och fick handen avhuggen. Han tänkte också på Katarina av
  Gützkow, den saktmodiga omhulderskan, som red bredvid honom i släta,
  ofärgade tyger, men till sist dukade under för vedermödorna och gömde
  sig i ett kloster. Och han kunde ännu få färg i kinderna, när han hörde
  för sitt öra Erik Klippings vreda ord över att Magnus icke lönade den
  danska hjälpen. Då fladdrade Danebrog utanför Axevall, då ramlade
  murarna vid Ettak, och då brann det i Wäxjö. Men alltid behöll Magnus
  segern och gjorde fienderna till bundsförvanter. Och nu red hans broder
  på vägarna som en fredlös utan hus och hem. Men inga sorger kunde stanna
  hos honom. Han behövde bara se solen lysa och höra ett par drag över
  fidlorna, och allt var glömt.
  
  Lantfolket firade som bäst Helgalekamens fest, och hostian bars kring
  åkrarna i ett kar av kristall, omgivet av guldbelagda strålar. Skuggor
  av lätta moln ilade oupphörligt över vägen, och färgkullor och skärvit
  åkervinda blommade på dikesrenarna mellan maskrosornas dunbollar. Längre
  bort bakom klipporna trängde sig den odlade jorden in i en dalgång, som
  vette mot havet. Där låg en liten borg omgiven av trädgårdar och hus.
  
  Valdemar höll in hästen mitt framför festskaran och böjde sig åt sidan
  och kysste efter strålarna på monstransen.
  
  --En uppriktig kyss vanhelgar inte solguldet, sade han, fast jag är
  nedsölad av blod och damm. Vägstrykarkungen hinner knappt två händerna i
  en bäck, innan hans forna undersåtar äro efter honom med klubbor och
  spjut. Men varför maka ni er så bestört baklänges? Där stiger en i diket
  av förfäran och där en annan i sin åker. Snart kan jag inte tömma en
  oskyldig bägare vatten, utan att man korsar sig av fasa. Fly inte genast
  efter liarna och bågarna. Jag har en fråga till er. Lever hon?
  
  Han pekade mot borgen vid havet.
  
  --Nyss levde hon ännu, svarade en av bondkvinnorna.
  
  Valdemar red då till borgporten och lämnade hästen åt Algotssönerna.
  
  En gammal rödkindad man, som halvt såg ut som en fångvaktare, stod på
  trappan med sin halvtömda kanna.
  
  --Varifrån kommer du? frågade han. Vad heter din gård och vem är du?
  
  --Jag kommer från alla väderstreck. Mina gårdar heta grus och aska, och
  själv är jag ingenting annat än en broder till svenskarnas konung.
  
  --Då är du väntad, svarade mannen. Styrk dig med några droppar, kung
  Fredlös, men stanna inte länge. Jag vill inte se fläckar här på trappan
  av folkungablod. Det är ett ohyggligt blod, och jag vill kunna gå
  omkring i borgen mitt i mörka natten utan rädsla.
  
  Han tog tillbaka kannan ur Valdemars händer, satte den på trappsteget
  och visade honom upp till en ekdörr.
  
  Ett par nunnor öppnade den och bådo honom att gå tyst och på den stora
  mittplankan, som knarrade minst. Jutta låg avtärd och blek i bädden med
  håret utkammat över axlarna. Valv och väggar badade i solsken, men ena
  sängluckan skuggade henne, och ännu tindrade samma skärpa i hennes
  blick, som hade hon sett tvärs igenom murarna mot något oändligt
  avlägset.
  
  Valdemar lyfte svärdet ur bältet och ställde det varsamt vid dörren. Det
  hade glidit upp ett stycke ur skidan, och det syntes, att det var
  sönderhugget utefter ena kanten.
  
  --Vem skulle förr ha kunnat drömma, att detta är kung Valdemars svärd!
  sade hon med en darrning över pannan och ryckte tillbaka tankarna från
  deras långa färd. Jag kände igen din röst redan i trappan. Du fick då
  min hälsning? Jag var inte viss, att du skulle komma.
  
  Han satte sig på pallen bredvid sängen och sköt på luckan, så att han
  bättre skulle se henne.
  
  --Alltsedan du hälsade mig, att du kände ditt slut vara så nära, har jag
  ridit genom natt och dag. Nå, det är ju mitt yrke nu.
  
  --Du talade bittert sist.
  
  --Jag talade som en förtvivlad människa. Men jag har ärvt en smula av
  den yra, som satt i bjälbojarlens blod. Ack, jungfru Lindelöv! Kung
  Valdemar var svag och styrde landet illa. Snart duger han väl knappast
  att skaffa litet foder åt sina magra hästar. Men i en sak är han lik sin
  far. Han kan inte sörja.
  
  --Och din broder har tagit sig drottning. Han valde ju först en annan.
  
  --Det gjorde han. Men sedan fann han klokare att äkta Helvig från
  Holstein, för att få bättre hand med danskarna.
  
  Juttas tunna fingrar lekte med några väpplingar, som hon hade framför
  sig på täcket.
  
  --Han övergav en kvinna för ett rike. Och du! Är han henne trogen?
  
  --Och det frågar du om Magnus! Han bedrar inte sin drottning, han bedrar
  bara män.
  
  --Månne det ännu är så, Valdemar? Jag hör bara ros över hans visdom och
  riddardygder. Förtjänar han det?
  
  --Jag fruktar det nästan.
  
  Han drog om sig den dammiga manteln för att icke brynjan skulle klinga
  mot pallen.
  
  Klockringning förkunnade, att hostian åter bars in i byn. En doft av hö
  och blommor slog in genom vindögat, och havet rullade med jämna slag mot
  sandstranden. Rasslet i musslorna och stenarna, när vattnet sjönk
  tillbaka, lät som långa djupa andedrag från en sovande, och Jutta slöt
  ögonen. Hon såg redan sin egen livsvandring på ett sådant avstånd, att
  det, som hade överskuggat vägen som jätteträd, nu icke var annat än små
  obetydliga buskar.
  
  Hon makade handen småningom över täcket, ända till dess den låg i hans.
  Den blyghet och förlägenhet, som hade funnits mellan honom och henne,
  var alldeles borta.
  
  --Hon längtar, sade nunnorna och knäböjde vid den tomma spisen.
  
  --Ja, jag längtar, eftersade hon med klar fast ändå tynande röst, men
  inte till harpbruset i folkungasalen utan till den outsägliga glädjen
  att få dö.
  
  --Och din son? frågade han sakta.
  
  Hon lyfte litet på huvudet, och ögat sammandrog sig igen för att kunna
  se långt bort utanför jordens och dagarnas gräns.
  
  --De togo honom ifrån mig, svarade hon, men det fanns något, som de inte
  kunde taga, något, som jag gömde som en sällsynt klenod. Vad två
  människor giva varann av gott hjärta är kanske till sist det enda lilla
  sandkorn, som blir kvar, där vågorna gingo som berg. Vet du, varför jag
  bad dig att komma, Valdemar? Det var för att få tacka dig för den första
  resdagen i det vackra vintervädret och för att det, också mitt under vår
  osaliga kärlek, alltid mellan oss rådde en sådan god vänskap. Det föll
  aldrig ett riktigt hårt ord mellan oss. Det är därför, jag vill tacka
  dig. Det är en väns tack till en vän.
  
  --Är det då kärlekens sista och bästa ord? mumlade han och kastade sig
  ned över täcket med hennes händer mot sitt ansikte.
  
  Ett växande buller närmade sig under tiden och det glimtade till i
  taket. Det var skenet från liarna och yxorna, som byfolket hade hämtat.
  
  Den äldsta nunnan steg upp och drog Valdemar sakta i manteln.
  
  --Du skall inte stanna längre, viskade hon, då han hade följt henne ut i
  trappan. Det sista och största har du redan fått. Jag hör, att folket är
  i rörelse. Du är en hatad syndare, och du skall inte samla harm och
  hämnderop kring det tysta sjukrummet.
  
  Han gick då ned till sitt följe, och snart var han åter på vägen, som
  förde upp mot de svenska bygderna. Han brukade annars mitt i den
  vildaste flykt ibland stanna sin häst för att skratta åt livkarlarnas
  oviga ritt, men i dag lyssnade han icke ens till Karl Algotssons
  kärleksvisor. De stilla avskedsorden fortsatte att ringa bakom honom ur
  fjärran som en liten spröd fridsklocka från en ensittares kapell i
  vildmarken.
  
  Han red upp på en höjd och höll stilla. Där satt han och stirrade på
  borgen, som ännu var synlig på andra sidan havsviken som en svart sten.
  
  Några veckor därefter bars en kista genom bygatorna till hamnen. Ett
  skepp låg just färdigt att avsegla till Själland. Det var tidigt på
  morgonen, och de små stugorna lågo ännu i sömn med bom för dörr och
  lucka för vindöga.
  
  Kistan var höljd av ett svart täcke, skrifvet med ett vitt kors. Framför
  gingo några sjungande fattigbarn och två präster med sina lutande och
  utblåsta ljus.
  
  
  
  
  19.
  
  
  Det var i Vreta klosterhärbärge. Svennen, som kom in med fatet, ropade
  medan han gick utefter bordet:
  
  --Musköl... nya kakulägen vid var tallrik... Det är östgötarnas lagman,
  hövdingen på det förpantade Lödöse, vår vördade konung Magnus' mest
  betrodde storman, riddaren av hans råd, välbördige herr Svantepolk
  Knutsson, som är värd för den här omgången!
  
  Där var alltid överfullt av besökande, som hade döttrar eller systrar
  under nunnornas ris. Abbedissans påbud, att allt skulle vara tyst efter
  nattsången och att sista ljuset skulle släckas, när sängklockan ringde,
  blev illa åtlytt. De mäktiga herrarna hade med sig egen kost, som
  anrättades i stekarhuset, och var och en bjöd alla de andra på en rätt.
  Därigenom blev det ofta aderton eller tjugu rätter, och sovlådorna fingo
  stå tomma.
  
  Eftersom herr Svantepolk hade gjort bot i sju dagar med att sopa
  nunnornas stall, satte han sig nederst vid dörren, ty badstugan var låst
  för kvällen och han var barfota och klädd i en smutsig tröja.
  
  Utanför rådde djup dimma. Ingenting annat syntes än dörren till
  härbärget och dörren till stekarhuset, som lyste mot varann som två
  brinnande gap.
  
  Just när svennerna buro in kannorna hördes ett häftigt oväsen. Det lät
  som en marknad, ty somliga röster skrattade och somliga sjöngo, och
  trumpeter och pipor gnisslade. Hovar snubblade mot tröskeln, och några
  män kommo inridande i själva salen. De lågo framstupa över sina
  utmärglade bondhästar och skrapade ändå ryggen mot överbjälken i dörren.
  Den förstes fagerröda mantel var nära att rivas i stycken, den andra
  fick stålhuvan på nacken, men den tredje blev förlägen och steg av mitt
  i dörren.
  
  Det var Valdemar och de båda Algotssönerna.
  
  Valdemar hälsade vänligt och soligt på alla, fast de voro hans fiender.
  Karl Algotsson brydde sig icke ens med att skjuta stålhuvan till rätta.
  Men Folke satte sig på tröskeln och tvinnade sina ljusa skägglockar.
  
  --Än lever Valdemar! ropade Karl Algotsson och ryckte till sig en
  tennkanna. Än är hans tid inte förbi. Finns det här några unga, som
  älska, några modiga, som trotsa, några förtappade, som äro med om att
  vässa en mordpil åt lagmannakungen på Visingsö, ämbetsmannakungen? God
  kväll, Svantepolk! Vill du vara med om en sista valdemarsbragd?
  
  --Unga, som älska, finns det alltid, svarade herr Svantepolk, fast de
  inte äro sådana som den ryttaren där.
  
  Han drog handen ur sin illaluktande tröja och pekade mot Valdemar.
  
  --Nej, tro inte att jag tänkte på ett handslag. Mitt handslag är för
  riddare. Men så länge den här rätten bjuds omkring, är jag värd i salen
  och vem som helst min gäst. Konungens broder må sitta ned överst vid
  bordsändan. Och till dig, unga Folke, som stannar så blygt och höviskt
  på tröskeln, säger jag, att jag gott förstår, varför ni kommit. Eller
  tror du, att jag inte anar det? Ryktet har berättat dig, att jag i
  morgon ämnar föra min dotter till den förnäma danska man, som jag utsett
  åt henne. Jag förstår, att du en sista gång vill inandas samma luft som
  hon och veta dig i hennes närhet. Ack, hur ljuv och stor är inte
  kärleken! Vore min botgörartröja inte oren, skulle jag gärna trycka dig
  till bröstet. Vet du, varför jag så ofta gör bot? Det är, när jag
  märker, att jag någon tid har tänkt alltför litet på den kvinna, för
  vars skull jag i min ungdom red på äventyr.
  
  --Har du talat med Ingrid? vågade Folke kasta fram och bleknade över
  sitt mod.
  
  --Ja, min son. Nyss mellan nonan och aftonsången, innan systrarna gingo
  att förhärliga änglaskarornas jubel över Guds moder, fick jag träffa
  Ingrid vid talporten. Jag befallde henne att göra sig redo. Gömd i
  härbärget skall du i morgon på avstånd få se en skymt av henne, när hon
  rider bort till sin blivande husbonde. Sedan skall hon bo i ditt hjärta,
  och du skall spänna kärlekens dagglittrande spindelvävar över ingången,
  så att världen inte kan se dit in.
  
  Folke stirrade förskräckt på honom och trädde fingrarna genom skägget
  som för att slita det från hakan. Men brodern viskade till Valdemar,
  medan han hjälpte honom från hästryggen:
  
  --För dig gäller det nu att få herr Svantepolks värdskap att räcka så
  länge som möjligt. För mig? Jag måste under tiden hjälpa min broder. Ses
  vi aldrig mer, så ha vi åtminstone glada minnen att tänka på, herre.
  
  Han tog Folke med sig och ledde ut hästarna. Valdemar satte sig överst
  vid bordsändan och tog för sig med en hungrigs matlust och törst. Han
  såg lika ung ut, fast rösten hade blivit litet hårdare, löjet litet
  bittrare, och fast ena kinden hade ett långt ärr efter ett hugg. Därför
  att han aldrig grämde sig över något, samlades inga ofriska vätskor i
  hans ådror. Men manteln var urblekt på axlarna och trasig i kanterna.
  
  --Häll i åt konungens broder, rött vin eller blankt, allt efter tycke,
  befallde herr Svantepolk svennerna.
  
  Så fort Valdemar hade tömt en kanna, begärde han en ny. Under tiden
  började han tala med riddarna, som drogo sig litet åt sidan från honom.
  
  --Döden har gått fram bland fränder och fiender, sade han. Gamle Fulco,
  som krönte Magnus, och min broder Erik, som räckte honom
  kröningssvärdet, vad fingo de för sin iver! Båda äro döda. Och Erik
  Klipping, som än var mot mig och än med, fick mordstöten i Finderups
  lada. Min drottning är död, och död är också... hon, jungfrun, som jag
  följde till landamäret i det vackra vintervädret. Snart blir det visst
  bara jag, som lever kvar och färdas kring nästan som en skogsridare.
  
  --Hur vågade du dig ända hit? frågade herr Svantepolk med en glimt av
  hemlig beundran. Vet du då inte, att Magnus, vår store konung Magnus,
  har skickat ut ryttare för att taga dig?
  
  --Jag vet det. Jag vet också, att han byggt ett nytt kor på
  klosterkyrkan och att han är på väg hit för att inviga det. Var bygger
  inte han på en kyrka? Men här är ett fridlyst ställe.
  
  --Inte för Magnus, när han skipar ordning.
  
  --Jag litar på ditt riddarsvärd, hånade Valdemar skrattande och letade
  fram ett par tärningar för att draga ut på tiden. Men han hade ingenting
  annat att spela om än guldnaglarna på sitt bälte, som han slet loss en
  efter en. Slutligen lade han upp själva bältet på bordet och spelade
  bort också det. Riddarna sutto med rynkade pannor, men de kunde icke
  hjälpa, att deras groll småningom började tina. Det kändes ändå glatt
  att sitta som i gamla dagar. Det gick slutligen hett till, och de stötte
  ihop bägarna och drucko bjälbojarlens minne.
  
  De äldsta sjönko nickande ihop mot bordskanten, och sömnen började också
  att överväldiga Valdemar. Han sträckte lugnt ut sig på halmen i sovlådan
  bakom bänken.
  
  --I morgon få vi se till, att vi bli riktigt goda vänner och... Han
  somnade utan att fullfölja meningen.
  
  När han begynte andas djupt och jämnt, så att alla hörde, att han sov,
  reste de sig, men tyst och försiktigt. De ställde sig i en ring omkring
  honom.
  
  --Nattdrycken är bottentömd och ditt värdskap är slut, herr Svantepolk,
  viskade de och pekade och stötte med tummarna över den sovande som med
  knivar. Vi äro alla Magnus trogna, och han skall tacka och belöna oss.
  
  --Har han svärdet hos sig?
  
  --Under den sidan, som han ligger på, svarade de. Vi få hämta hit
  snören, så att händerna fort bli bundna. Det går lätt. Han håller dem på
  bröstet.
  
  Därvid märkte de, att han var utan fingerringar och att mantelfodret var
  lappat och stoppat.
  
  Då kom det ett ljust lugn över herr Svantepolks många vissna rynkor och
  skrynklor, en blid, men fast manlighet.
  
  --Den, som sover, är under en riddares skydd, sade han. Nu är han inte
  bara min gäst, utan också er. Inte ett hår får krökas på hans huvud.
  
  De veko åt sidan för den vördnadsbjudande makten i den lilla vitlockiga
  riddarens ord, vana att småle åt honom utan elakhet och att böja sig med
  den uppriktigaste aktning och fruktan.
  
  --Magnus ser klokt på människor. Det visade han, när han gjorde en så
  omutlig riddare som du till sin högra hand, svarade de, och några av dem
  kastade sig i sovlådorna. De andra satte sig med herr Svantepolk, och
  nya kannor togos in.
  
  Utanför på vallen stod salernet på fyra höga stolpar. Innan männen
  gingo till sängs brukade de gå dit i olika lag, fem i vart, och sutto
  där sedan och pratade och sjöngo och dundrade med hälarna. När nu det
  sista laget gick dit och de andra hade lagt sig, var herr Svantepolk
  med. Men knappt hade de hunnit in i salernet, så smögo sig Algotssönerna
  fram ur dimman och hade med sig hela Valdemars följe.
  
  Ljudlöst lindade de starka rep både över taket och framför dörren och om
  sidorna. De fäste dem med stadiga knutar, ända till dess hela byggnaden
  var insnodd i ett nät. Därefter sköto de in en väldig timmerkälke under
  golvet och snodde också fast några av repen om kälken.
  
  Den var förspänd med tre av deras hästar. Riddarna innanför voro för
  högljudda och bullersamma att höra något, och först när hästarna började
  draga, anade de oråd och sprungo upp. De försökte att trycka ut dörren
  och lyfta av taket, men överallt höllo repen emot, friska och sega. De
  tumlade kull om varann för stötarna och herr Svantepolk dunkade i golvet
  och ropade:
  
  --Hade jag bara mitt svärd! Vid linnet på min hatt, vid min ära...
  
  Men Karl Algotsson manade på hästarna, så att det gick med god fart, och
  svarade andfådd:
  
  --Knut av Revals son, de danska Valdemarernas oäkta ättling, du fader
  för vårt ridderskap! Här kuskar jag landets finaste adel.
  
  För att riktigt höras, sprang han upp på bakmeden och sträckte sig till
  en glänta mellan stockarna.
  
  --Nu skall du känna gadden i ditt ätteblod. Men sitt du vackert kvar på
  hisken! Nu skall du bli i släkt med de oansenliga Algotssönerna. Din
  dotter är ju kanske inte längre så ung och skön, men jag är trött på
  allt ditt lösläte. Och nu skall du dela med oss. För pto och hopp, mitt
  trespann! I natt rövar jag Ingrid Svantepolksdotter åt min broder!
  
  När han hade hunnit utom hörhåll från klostret, stannade han så nära
  kanten av en ström, att släden skulle glida utför, om riddarna icke
  höllo sig stilla. Sedan spände han från hästarna och letade sig tillbaka
  genom den täta dimman.
  
  --De farligaste äro nu ur vägen, och de andra sova, sade han till
  brodern. Om du tar mod till dig och i det minsta lyder mina
  bestämmelser, lovar jag och svär, att innan hanen spelar, skall du ha
  Ingrid framför dig på sadeln.
  
  Så fort han sedan hade utdelat sina befallningar, höljde han Folke i ett
  svepe och lät två män bära honom på en stege till klosterporten. Det
  tövade en stund, innan väkterskan öppnade. Då hon fick se, att det var
  en förolyckad, blev hon hon villrådig. Till sist knäppte hon ett par
  slag i den lilla klockan, som hängde vid muren, och abbedissan infann
  sig yrvaken och missnöjd.
  
  --Fromma moder, började Karl Algotsson. Det har gått alltför glatt till
  i härbärget.
  
  --Ingen aktar på mina förordningar. Därför kommer också straffet.
  
  Karl Algotsson skyndade sig att läsa tre aven. Då måste också
  abbedissan bekväma sig att göra detsamma, fast hon var mäkta ond.
  
  --Du säger alldeles sant, stränga moder. Men det var min egen
  älsklingsbroder, kanske den oskyldigaste, som fick sota för oss alla.
  Han halkade ute i slagsmålet och dimman och bröt nacken. Bed för hans
  själ.
  
  Abbedissan mjuknade en smula och måste åter läsa tre aven.
  
  --Och nu bönfalla vi dig, vår goda moder, att få sätta in hans lekamen i
  likboden intill morgonen och att den hedersamt måtte få två ärliga
  ljus... ett på den högra sidan och ett på den vänstra... och att ett par
  systrar bli tillsagda att vaka vid båren.
  
  --En så rimlig begäran har jag fått villfara förr, svarade hon. Det är
  helt enkelt en systerlig plikt.
  
  --Det är en tröst i min sorg att höra dig tala så moderligt, abbedissa.
  Och jag har ännu en sak att bedja dig om, inte för min räkning, men för
  den vördade herr Svantepolks. Du vet, hur högt han aktar en oskyldig
  kärlek. Säkert vet du också, att hans dotter Ingrid och min salig broder
  alltid varit i vänskap med varann... ja, på höviskt avstånd! Nu låter
  herr Svantepolk ödmjukligen hälsa dig, att det säkert skulle vara till
  stort själagagn för hans dotter, om hon den sista natten i klostret
  finge vaka vid båren under allvarliga betraktelser över alltings
  förgänglighet.
  
  --Så skall det ske, svarade abbedissan bestämt. Herr Svantepolk är en
  god och vis människa.
  
  Den döde blev nu inburen i den mörka och hemska likboden, som befann sig
  nära innanför porten. Han skalv på den hårda stegen av köld och rädsla,
  medan de båda männen ställde den ifrån sig på två bockar. Och han
  tänkte:--Kära jungfru, endast för din skull kan jag genomgå en sådan
  plåga.
  
  Karl Algotsson och bärarna fingo genast begiva sig ut igen. Det blev
  noga låst efter dem, och portväkterskan trädde nyckelringen på armen.
  
  När Ingrid kom ned alldeles förgråten, hade hon med sig en mycket gammal
  nunna, som åtnjöt abbedissans fulla förtroende. De satte de båda ljusen
  på sidorna om stegen och knäböjde. Ingrid ville lyfta på höljet, men den
  gamla nunnan sade till henne:
  
  --Ingrid, abbedissan förbjöd dig att röra vid honom eller se på honom.
  
  Därmed slöt den gamla ögonen och började tumma på radbandet.
  
  Träpinnarna gjorde ont i ryggen, och han darrade, då han hörde, att
  Ingrid stod så nära.
  
  --Men syster... han rörde sig! stammade hon.
  
  --Blunda och bed att förskonas från anfäktelser.
  
  Ingrid hade vuxit upp till en högbröstad och kraftig kvinna. De bruna
  ögonens glättighet skymtade fram mitt genom tårarna, men hade blivit
  fastare och klarare. Hur väl mindes hon icke leken på tunet vid Bjälbo,
  när hon icke kunde motstå att räcka Folke handen, just därför, att han
  med sin skygghet var så olik henne själv och de andra. Den
  handtryckningen var det enda. Och ändå nitade den en kedja mellan dem,
  som åren icke förmått slita. De långa åren! Nej, de hade ilat. Var
  fredag hade hon gisslat sig i kapellet, vänd mot öster. Hon hade ätit
  bjugg kokt med vatten och slagit åder på armen tre gånger vart år och
  sett det hetsiga sverkerska möderneblodet spruta i träfatet. Och var
  timme hade haft sitt verk, fast hon ju icke hade något rätt sinne för
  sygärning och läsning utan helst skulle ha levat i karlkläder, skjutit
  med båge och anfört härar. Allt detta sade hon sig vid båren. Varför
  hade också Folke varit en sådan svag man och aldrig bänt i klosterporten
  med ett svärd? Men då hade det icke varit han.
  
  Hon var så upptagen av sin sorg och sina betraktelser, att hon knappt
  gav akt på portväkterskan, som ännu stod kvar. Det var en mycket nyfiken
  liten rund kvinna. Slutligen kunde denna icke motstå att lyfta en smula
  på höljet, men hon släppte det ännu fortare och föll med den slamrande
  nyckelknippan avsvimmad raklång på marken.
  
  Den gamla nunnan på andra sidan båren sprang ut, oupphörligt åkallande
  helgonen. Folke hade satt sig upp med sitt allra förlägnaste leende.
  Ögonen stodo vidöppna och frågande.
  
  --Ingrid, Ingrid, sade han, allt detta har jag utstått för att taga dig
  ur klostret. Gläd dig. Jag är lika sund och levande som du.
  
  Hon blev icke rädd, men icke heller glad genast utan misstrodde sina
  egna sinnen. Hon försökte höra, om det icke knäppte och knakade, då han
  flyttade benen från stegen och reste sig. Och hon forskade tveksamt i
  hans ögon. Hon kände på honom för att övertyga sig, att han var varm.
  Men när han då ville fatta om hennes hand, ryggade hon ovillkorligt
  baklänges.
  
  --Du måste följa mig nu genast, bad han förtvivlad. Min broder väntar
  med hästarna.
  
  Ännu visste hon icke, vad hon skulle svara eller tro. Hon drog
  nyckelknippan från portväkterskans arm och pekade åt honom, att han
  skulle gå framför henne genom det mörka portvalvet, ty hon var ännu icke
  säker på sina sinnen och fruktade att ha honom bakom sig. Men när porten
  gled upp och hon såg så många hästar och män, blev hon åter den modiga
  Ingrid Svantepolksdotter.
  
  --Jag trodde så visst, att jag drömde, sade hon och slungade
  nyckelknippan med hela sin kraft i porten. Vakna, kära systrar! Nu rider
  jag bort med min brudgum. Än leva Valdemar och hans vänner!
  
  Dimman skingrades först i soluppgången. Alla hästar voro bortförda ur
  stallet, och den stormande abbedissan måste skicka gångbud till Magnus.
  
  På härbärgets tröskel satt herr Svantepolk, gulblek, med skymfad
  riddarära. Åter hade det tempel, som han byggt åt kärleken, ramlat till
  sand med alla sina himmelssträvande spiror och korsblommor. Hans huvud
  darrade, och hans tjänare voro ivrigt sysselsatta med att två honom och
  kläda honom i en anständig dräkt. De andra riddarna voro samlade omkring
  honom. Ovanför dörren glimmade på timmergaveln klostrets märke: Den
  heliga jungfrun med barnet och en höjd fackla.
  
  Inne vid bordsändan i det halvmörka härbärget satt Valdemar helt lugnt
  bakom tallrikar och mataskar och åt med god lust. Han hade icke en enda
  kvar av sitt följe. I dimman och villervallan hade hans män, som trodde,
  att han var med, förskräckta kastat sig på hästryggen och följt
  klosterrövarna uppåt skogarna.
  
  --God morgon, riddare och drottsvikare! ropade han ut till dem. Jag hör,
  att i natt ha mina Algotssöner hedrat sig.
  
  Riddarna stodo med dragna svärd.
  
  --Konungens broder sover inte längre, ropade de om varann. Vi skola
  hämnas dig, herr Svantepolk.
  
  --Stick järnet i skidan, svarade herr Svantepolk och steg upp
  färdigklädd. Om konungens broder hade sina män kvar... om han åtminstone
  stode fullt rustad framför oss... Men en ensam man utan brynja! Han är
  fortfarande gäst under vårt skydd.
  
  De voro hungriga, men de makade ihop sig kring bordet på så stort
  avstånd från Valdemar som möjligt.
  
  --Varför äro ni inte glada som jag över att veta två människor lyckliga?
  frågade han och såg upp. Inandas det härliga solskenet och låt hjärtat
  hoppa av lust. Finns det inga harpare och flöjtare här i gården? Ärligt
  sagt, riddare, ert sällskap blir tråkigt i längden.
  
  Herr Svantepolk satt utan att röra vid maten.
  
  --Du gjorde bättre att sörja din förlorade krona.
  
  --Min krona är mitt ljusa hår, som varken grånar eller vitnar. Den bär
  jag, antingen jag sover på silke eller halm. Hur mycket, som togs ifrån
  mig, har jag alltid mig själv kvar.
  
  --Våra svenner få hjälpa att passa upp honom, avbröt herr Svantepolk och
  vände sig bort. Vi kunna inte göra annorlunda. Vi äro nödda därtill,
  fast vi äro hans värsta fiender.
  
  Kanna efter kanna blev inburen, och Valdemar talade oavbrutet och drack
  för sina värdar. Han liknade dem vid olika fåglar eller blommor. Hans
  oemotståndliga leende förtrollade dem småningom, utan att de märkte det.
  Liksom kvällen förut flyttade de sig småningom närmre och närmre, och
  åter kommo tärningarna fram. Han spelade bort sitt svärd och till sist
  sin urfärgade mantel.
  
  Dag efter dag hela veckan igenom satt han kvar på samma sätt i
  härbärget. Utan att ha något att betala med, lät han passa upp sig av
  sina fiender, som satte fram för honom sina bästa anrättningar.
  
  Ibland glömde de sig, tryckte till och med hans hand och tävlade om att
  få fylla hans bägare. Det var isynnerhet när han talade om forna
  ungdomsdagar. Om han hade orätt eller rätt frågade han lika litet
  efter, som en svala frågar, om hon har rätt att flyga.
  
  --Ädla riddare, sade han, om man lever för en enda sak, kan man bli
  lycklig. Och jag har levat för kärleken. Men om Magnus, som hade annat
  att uträtta i livet, hade varit tillräckligt mycket människa att också
  tänka på kärlek, skulle förbannelse och ve ha följt honom till hans
  sista stund.
  
  Det var en sällsam händelse i Valdemars liv, att han satt där utan
  kvinnosällskap. Stundvis kände han oro och ångest. Det fattades det
  mjuka och lena i luften. Allting var hårt, kantigt och tungt med lukt av
  vin och stall. Det var som att skrapa sig mot barkiga stammar och
  stickiga timmerväggar. Icke heller var det någon verkligt vaknande
  hängivenhet, som lockade riddarna att stöta mot hans bägare. Utan de
  gjorde det, därför att han var en sådan mästare i att förströ och roa
  dem. Därför trivdes de lika väl med honom, fast de voro hans
  fiender.--Du har din visdom, broder Magnus, tänkte han, men jag har min
  för mig.
  
  Det kom emellertid många offrande till klostret, och bland dem var en
  ung änka, som hette Luitgard.
  
  Hon var blåaktigt blek med svart hår och en liten skuggning på den tunna
  överläppen. Halsen och händerna voro väl magra, men ögonen bländande.
  Och hennes blekhet framhävdes vackert av den veckiga svarta dräkten. I
  handen höll hon ett ridspö.
  
  Han strålade upp, genast som han fick se henne, och utan att fråga sina
  värdar, inbjöd han henne gästfritt att stiga in till måltiden och slå
  sig ned vid hans sida. Att intaga platsen bredvid honom på bänken syntes
  henne för hedersamt, men hon satte sig på en pall nedanför honom. Hon
  rördes över att finna sin forna konung i en sådan torftighet och
  förnedring, fast han uppenbart förlustade hela sällskapet.
  
  Då måltiden hade fortgått en stund och munterheten var som störst, höll
  herr Svantepolk upp ett brev över bordet. Han var den enda som hela
  tiden förblev lika allvarlig.
  
  --Valdemar, nu har du gästat oss en hel vecka utan att vi varken ha
  kunnat få dig härifrån eller fängsla dig. Och själva ha vi inte heller
  kunnat rida vår väg eller förfölja klosterrånarna, eftersom de stulo
  alla hästarna. Nu måste det bli ett slut. Här är en befallning från vår
  store ordningsman och konung, vår välgörare, att du skall tagas och
  inspärras. Ingrid och Algotssönerna ha sluppit undan åt Norge till, men
  hela den andra sista skaran av ditt vilda anhang har han redan i
  galgarna. Han är knappt en dagsresa härifrån. Vi bedja dig därför att
  lämna oss och inte utsätta oss för händelser, som kunde söla våra
  sköldar.
  
  --Med resan är det inte brått, svarade Valdemar. Och ännu en gång frågar
  jag, om det inte finns några spelmän här i gården?
  
  Men fru Luitgard slog dristigt med sitt ridspö i bordet.
  
  --De eländiga! Har du inte nog på dem? Jag har bara tre ridsvenner med
  mig, men jag ber dig, herre, att följa med oss. Och när en kvinna ber,
  svarar kung Valdemar ja.
  
  --Ja, svarade han klingande och kysste henne på ärmsnibben och på
  händerna, glad över hennes närhet. Han såg ingen annan, och salen skulle
  ha blivit tom och kall, om hon hade gått.
  
  De bröto upp efter måltiden, men han gjorde sig ingen brådska. Hon
  berättade, att det var lång väg till hennes gård, och de förkortade
  timmarna med att rådgöra om vad som var klokast.
  
  De redo raskt framåt. När det blev stjärnklart, upptäckte de, att de
  närmade sig en stad. På vägen syntes en lång rad av facklor, spjut,
  lansar och hoprullade baner.
  
  --Vill du ännu en gång göra mig till viljes, bad Luitgard, så stanna vi
  här bakom kullen ett ögonblick och låta skaran tåga förbi. Vilka dessa
  ryttare än kunna vara, dina vänner äro de knappast. Stackars herre, dina
  vänner hänga med rep om halsen.
  
  Han grep henne om handen så hårt, att hon drog den tillbaka med ett lätt
  rop.
  
  --Ser du den ryttaren, som viker ut där ur raden? frågade han. Jag vet,
  vem det är. Jag kände genast igen honom bland de andra. Det var på honom
  jag satt och väntade dag efter dag i Vreta.
  
  --På den farligaste av alla? Jag känner igen honom också jag.
  
  --Jag trivs inte med mig själv, om inte jag går ut, där isen är
  skörast.
  
  --Men så betänk då, vad det gäller. Han har ett hårt hjärta den
  ryttaren.
  
  --Det hårda hjärtat kommer att bulta häftigare vid mötet än mitt.
  
  --Och om han sätter dig i fängelse.
  
  --Ja, så sover jag inte bättre i själastugor och härbärgen.
  
  Valdemar steg ur sadeln. Han kastade tygeln åt svennerna, men hästarna
  ströko baklänges, så att han blev stående alldeles ensam. Han höll ännu
  fru Luitgards ridspö, som han hade lånat under färden.
  
  Överst på kullen flämtade en glödhög med små lågor, och en skepnad rörde
  i den och läste besvärjelser.
  
  Ryttaren red, stor och svart, uppför kullen, och Djurkretsens
  stjärnbilder stirrade över honom med grönvitt eller rödaktigt blänkande
  ögon. Han blev större och större, ju högre upp hästen steg, och skölden
  och det tunga fladdrande täcket skymde natthimmeln.
  
  --Har du allt färdigt? Begynn! sade han.
  
  Skepnaden vid elden gjorde en avvärjande och bedjande åtbörd och steg
  sedan med vred hastighet mitt in i lågorna.
  
  --Ja, en sista gång skall jag visa dig, vad jag förmår, du Satan i
  riddarskrud, svarade han och stack händerna i den brinnande högen. Han
  strödde ut elden omkring sig, och den droppade från fingrarna utan att
  sveda dem. De breda och osäkra stegen tydde på, att han började falla i
  yrsel, och en vit rök omsvepte honom småningom alldeles.
  
  Det rasslade i ryttarens järndräkt.
  
  --Jag vill veta om framtiden, om min kära dotter Ingeborg, som jag har
  lovat åt Erik Menved, den unge.
  
  Röken stod nu rakt upp i höjden som en fura, och ur toppen sjöng en späd
  och gnällig stämma:
  
  --Jag ser, jag ser. Hon skall föda elva ofullgångna foster och aldrig få
  omfamna en vuxen dotter eller son, och själv skall hon förgås av sorg.
  
  Det klirrade åter i rustningen.
  
  --Att jag har tålamod att höra er, eländiga spåkarlar, som jag i grund
  föraktar! Att vidskepelsen sitter mig så djupt i blodet! Sak samma.
  Fortsätt! Jag har väl andra barn än flickebarn. Jag har också söner.
  
  --Jag ser, jag ser, sjöng den gnällande stämman. Jag ser döda unga
  kroppar, och din änka gömmer sig av fasa. Allt ont, du gjorde Valdemar,
  skall gå igen. Men en av dina söner, en enda, vill jag ändå prisa
  lycklig.
  
  --Det är Birger, min älsklingsson.
  
  --Nej, det är din förstfödde, som redan är död.
  
  Ryttaren red fram mot rökstoden med knuten hand, men hans röst stockade
  sig, så att han knappt förmådde mer än viska.
  
  --Erbarmliga gyckelspel! Och mitt ridderskap... Ser du ingenting mer?
  
  --Jag ser, jag ser. Jag ser ljungande svärd och hör segerrop och
  klockringning... Men därom unnar jag dig inte att veta något. Gud
  förlåte mig en sista gång för min trolldom. Min kraft är slut. Jag kan
  inte mer.
  
  Röken slog ned i marken som ett regn.
  
  Valdemar kände ett par starka armar slutas om hans knän, och ett stort
  huvud tryckas mot hans sida. Det var skepnaden, som kastat sig ut ur
  röken.
  
  --Min forne husbonde, viskade han, känner du inte igen din spelman
  Gistre Härjanson. Skenet föll nyss hitåt ett ögonblick, så att jag såg
  dig. Hjälp mig härifrån! Här hålls jag sämre än en fånge och får blott
  livet skonat för min svartkonsts skull. Men jag har blivit en kristen
  man, Valdemar. Och Yrsa-lill... Jag vet inte, var hon lever nu.
  
  Valdemar sökte i sin tomma rocksäck och under kläderna.
  
  --Smyg dig fort bort i mörkret och leta sedan upp din Yrsa-lill. Tag
  ridspöet här. Det är belagt med silver och med stenar och blir duktigt
  betalt hos en guldsmed. Mitt är det inte, men allting är ett lån, din
  kropp, ditt liv. Ett lån för några år är till och med det stora stolta
  Bjällbo.
  
  --Vem där? frågade ryttaren, som hörde rösterna.
  
  --En man, som förr var din konung och alltid förblir din broder. Böj på
  huvudet!
  
  Ryttaren satt orörlig och tyst. Slutligen sade han:
  
  --En dyster mötesplats för bröder. Här vitna sedan tio år benen av
  skälmar, som ha tjänat dig. Vore det inte mörkt, skulle galgarna skrämma
  dig.
  
  Valdemar gick upp på kullen.
  
  --Bröstkorgarna knastra under fötterna som torra såll, sade han, och
  fingrar och tomma skålar ligga kringströdda. Är det lämningar av mina
  forna vänner? Arma syndare, jag lovade er ett frihetsrike, som inte
  finns. Och ni följde mig. Det var ert brott. Hade jag inte nyss skickat
  bort min lekare, skulle han få stå och spela för er hela långa
  stjärnenatten. Det vore väl den enda heder, som jag hade kunnat visa er.
  Jag är en fattig ensam man och blir snart ett föraktat stoft som ni. Vi
  voro alla av de fördömdas skara, för vilken ingen förlossning finns. Men
  jag får leda för mina egna klagoord. De röra andras hjärtan mer än mitt.
  Det gläder mig att se dig, broder. Är du lycklig nu?
  
  Magnus mästrade med hästen, som stampade och frustade under täcket och
  järnhuvan.
  
  --Den frågan har du lärt i frustugorna, Valdemar. Jag lever för att
  slita en hund. Det är min heder. Men varför kommer du godvilligt till
  mig?
  
  --För att tala ut. Krypjakten bakom buskarna har slitit ut mina kläder.
  Och snart har jag inte ett gömsle kvar.
  
  --Är du från dina sinnen? Du står ju ensam och vapenlös.
  
  --Vapenlös är ingen, som har svar på tal. Jag kommer för att gästa dig
  som i de gamla dagar, Magnus. Vänd om och följ mig till ditt
  Nyköpingshus, så att du kan taga mot mig hedersamt med facklor kring
  väggarna. Jag behöver vila ut en tid på stoppade dynor.
  
  Kullen hade småningom omringats av de väpnade männen, som bestört och
  medlidsamt lyste på Valdemar utan att hälsa. Men han gick fram till dem
  och slog dem över bröstet eller armen. Den ena kallade han en svart
  malm, som han nog skulle smälta, den andra ett hjul, som han nog skulle
  smörja. Hur det var, blev det livligt i ringen, och ett par av männen
  erbjödo honom sin rock och sin mantel.
  
  Magnus vände bort huvudet och red ned till en vagn, där Bengt satt med
  sina pergamentrullar.
  
  --Jag kan inte möta hans ögon, sade han, och inte längre höra den
  välbekanta stämman. Vad lönar det att tala förnuft med honom,
  solmänniskan, som aldrig förstått mörkrets allvar. Allt, som var hans,
  har han strött ut på vägarna. Och nu kommer han, lättrogen, vapenlös,
  med armarna i kors, för att besegra mig med ord.
  
  Bengt lutade sig framåt och sökte bland rullarna.
  
  --Du menar väl ändå inte...
  
  --Jo, kansler Alltförgod. Jag menar, att du skall leta fram det brevet,
  som vi båda redan skrivit under. Det brevet, där det står, att han skall
  sättas in i skonsamt fängelse till sedernas förbättring. På Gottland
  jäser det. Och vad skedde inte nyss vid Vreta! Än lever Valdemar! ropa
  de oroliga i landet, när de stöta hop bägarna, och lagman Algots hela
  släkt är med honom. Frikostig som han är, vår broder, har han lovat öar
  och landskap, om han får utländsk hjälp.
  
  --Var skall han sättas in?
  
  --Han önskar att få gästa på Nyköpingshus. Jag tänker, att det blir ett
  mångårigt värdskap för mig. Tornkammardörren är av järn. Räck brevet nu
  åt härolden och låt honom läsa upp det. Själv tar jag några svenner med
  mig och rider helst i natt en annan väg, där det är tomt på folk och
  stilla.
  
  
  
  
  20.
  
  
  Midsommarsolen gassade över Stockholms torvtak och väldiga borgtorn. På
  en liten trång gård, som knappt var större än en skämma men ändå hade
  rum för ett körsbärsträd med en fågelbur, satt Gistre Härjanson och
  sydde skor. Hans Yrsa-lill stod i portvalvet vid ett bord och skar rött
  fodertyg. Huset låg intill stadsmuren, och kvarnhjulens dunk hördes från
  strömmen utanför. Genom porten syntes de översta björkruskorna på
  byggställningarna kring den halvfullbordade kyrkan åt Sankt Nikolaus.
  
  Yrsa-lill hade blivit mer undersätsig, och i sin snygga och prydsamma
  vadmal hade hon ett tycke av välförsörjd borgarhustru.
  
  --Vila dig en stund, kära husbonde, och kom hit och se, bad hon. Nu
  vända alla riddarna och fruarna tillbaka från klosterinvigningen.
  
  --Magnus höll ord. Sankta Klara har fått grundstenen under sitt hus.
  
  --Så det myllrar av folk! Varför ropar bonden, som står där och prutar,
  efter skoskådarna och vakten?
  
  --Gesällerna hade väl tärningarna framme. Det blir att sova i stocken.
  Det är lag på det.
  
  --Nej, det är själva mästaren, han hytter åt.
  
  --Försöker någon sälja dyrare än tillstått är, gripes han som tjuv. Det
  är lag på det. Och skriver någon lekare nu i bly eller läser
  besvärjelser, då blir det hugg och hängning och torv och tjära. Kung
  Magnus blev botad den gången på galgbacken.
  
  Hon gick fram och strök honom över pannan.
  
  --Den tiden är förbi då du sysslade med sådant. Du har blivit så fagert
  slätkammad och klippt som en predikare. Och det är du ju också.
  
  --Vore jag också välbeställd gesäll! Men det kan jag aldrig bli,
  vanbörding som jag är. Varken gesäll eller mästare. Det är lag på det.
  Finge jag åtminstone sitta gömd med mitt hantverk i en stuga på landet,
  men det får jag heller inte. Det är lag på det. Här skall jag arbeta i
  smyg, som om jag gjorde något ont, och om natten bära mina skor till
  mästaren. Och farligt är det för honom att köpa dem. Nu är det lag på
  allting, Yrsa-lill. Jag får inte en gång slå knogarna i bordet och
  sjunga ut om konungen, för då blir jag utesluten ur församlingen. Men
  det gör ingenting, Yrsa-lill, bara jag har dig. Med flit och strävsamhet
  ha vi redan hunnit långt, och jag är den lyckligaste av människor.
  
  Hon fortsatte att smeksamt stryka över det stora huvudet, som hade mist
  sina svarta flätor.
  
  --Jag tror så fast, att allt skall gå oss väl.
  
  --Du vet, varför jag trälar.
  
  --Vi ha redan två marker silver i källaren.
  
  --Det räcker inte... Men om några år har jag samlat så mycket, att jag
  kan köpa oss ett gravställe på solsidan om Sankta Klara. Det är också
  för tanken på det köpet, som jag strävar. Och så har arbetet blivit mig
  en sådan glädje.
  
  --Vem kunde ha trott det om Gistre Härjanson.
  
  --Jag var en ond människa då, därför att ingen gjorde mig annat än ont.
  Signe Gud den välmenande Valdemar, som skänkte mig dig till ärlig
  hustru. Han gav mig ingen lag att lyda, men det, som var bäst för mig,
  frid, hem och något att omhulda. Och därför blev jag god.
  
  Gistre såg upp och tillade:
  
  --Själv fick han den tyngsta arvelotten. Yrsa, Yrsa-lill, du kan tala
  frimodigt till mig. Jag är inte missundsam. Tänker du ännu på honom?
  
  Ett ögonblick dröjde hon med svaret som för att reda ut sina halvglömda
  drömmar. Hon fick åter något sömngångaraktigt över sitt väsen.
  
  --Nej, sade hon lugnt efter en stund och hade redan nyfiket vänt sig åt
  gatan till.
  
  På andra sidan hängde skomakardöttrarna över den nedslagna bodluckan för
  att komma åt att se på de kungliga fruarna och fröknarna, som just gingo
  förbi. Magnus' lilla dotter Rikissa, som skulle vigas till nunna i det
  nya klostret, gick redan höljd i ett vitt dok, men hennes syster
  Ingeborg, som var lovad åt Erik Menved, skrattade av förtjusning, var
  gång hon snavade på sin långa rock. Mellan sig hade de Erik Menveds
  lilla syster Märta, som redan hämtats för att fostras till drottning åt
  den svenske trontagaren. Men hon ville icke hålla dem i handen, hur
  ivrigt de bådo, utan såg från den ena till den andra litet främmande
  och kyligt. Bakom henne kom den höftsmala drottning Helvig, fager,
  saktmodig och skygg, som en hustru åt Magnus måste vara. Och hon märktes
  icke mycket bredvid sina muntert bullersamma fränder från Holstein. Herr
  Svantepolk, som hade en jättehögt vajande grön fjäderbuske på stålhuvan,
  ledsagade henne på tvären, nästan baklänges, med hennes mantel och
  handskar på armen.
  
  En svärm fromma ensittare från sandåsen på norra malmen sprungo på
  sidorna och tiggde allmosor, nakna som Johannes Döparen, med kors av
  hopbundna trädgrenar, djurfällar om höfterna och skägg, som räckte till
  naveln. Ett par vilsekomna kalvar, som stannat vid en av brandtunnorna
  för att dricka, kesade i väg och jagade framför sig höns och nakna barn.
  Gömd vid hörnet av ett hus stod en kortväxt ensam man, klädd nära nog
  som en munk med en simpel läderrem om livet, men han hälsade som en
  hövding. Det var den fredlöse Alv Erlingsson från Norge.
  
  Ensittarna blevo efter i trängseln och skyndade sig att anropa de med
  silverlöv bekransade borgarhustrurna. Nästa stund omringade de
  johanniterna från Eskilstuna och ryckte i deras mantlar, som vände sina
  åttaspetsiga kors av vitt linne mot solen. Johanniterna hunno knappt
  annat än att buga och bedja, ty på husknuten vid överskärarnas gata stod
  ärkeängeln Mikael med sin själavåg, och på guldsmedernas hörn gnistrade
  Sankt Loyus' biskopsmössa och hammare.
  
  Men nu blev det rörelse uppe på det trånga torget, där tiggare och
  sjuka lågo på sina trasbylten och vandringskvinnorna, som knuffades om
  brunnskaret, oblygt ryckte i sär den röda skjortan över barmen. Nu
  gällde det att bereda rum, ty hela den buktiga gatan började fyllas av
  rustningar och böljande hästtäcken. Det var marsk Tyrgils Knutsson och
  den unge väpnaren Matts Kettilmundsson, som kommo med riddarna. Marsken
  hade nu omsider fått sitt riddarslag.
  
  Silverrassel i trumpetsmattret, silverklang i klockorna, silverglans
  över brynjorna, silverfjäll på tyglarna, som ringlade i solskenet!
  Kyrieleis, kyrieleis! Några av de utländska herrarna hade bisonhorn på
  hjälmarna eller utstående spröten med små fanor. Men de flesta
  svenskarna voro barhuvade och läto svennerna bära deras hjälmar. Ett
  helt nytt folk hade vuxit upp ur kloster och städer. Det var samma
  resliga män, samma klara pannor och ljusletta kinder, men det hårda
  vecket kring munnen hade blivit mjukare och oroligare och blicken mer
  uppåtriktad.
  
  --Gistre, kom och se! ropade Yrsa-lill.
  
  --Tyst, tyst! Det är mycket bjälbofolk i staden och man kunde få syn på
  oss, svarade han. Och snart stod Yrsa-lill åter vid sitt fodertyg, utan
  att någon av dem nändes spilla mer tid på det ovanliga liv, som hela
  dagen fortsatte att fylla gatorna. Aldrig hade en man och hans hustru
  trivsammare och med gladare flit hållit ut i sina sysslor än de båda
  avkomlingarna av våld och vildmark.
  
  --Kära husbonde, sade hon, när det skymde och hon såg, att han reste
  sig från arbetet. Fast nätterna blivit ljusa, har jag inte glömt att
  hälla tran på lampan åt Sankt Markus. Jag har till och med klätt honom
  med friska blommor. Det har varit min lilla kärlekstjänst åt vår
  skyddspatron. För hans skull behöver du inte oroa dig. Du kan se här,
  hur lampan lyser utanför porten.
  
  Gistre tvådde händer och armar och spände åt bältet.
  
  --Det är heller inte på honom, som jag nu tänker. Men jakobsbröderna
  skola i natt ha möte. Det är därför jag måste gå. Så pass skumt är det
  ändå, att ingen nu lär känna igen mig. Du vet, hur jag under dessa år
  har strövat omkring och predikat och hur vårt brödraskap har vuxit. Nu
  består det inte längre av bara timmermän, kyrkspännare och fattiga.
  Själva marsken brukar ibland komma till våra hemliga sammankomster. Och
  nu i natt skola vi gå in i kyrkan och tala för de nya riddarna. Ser du,
  där komma de!
  
  Han pekade utåt gatan. De, som nästa dag skulle få riddarslaget, voro
  där redan på väg från riddarbadet till gråmunkarnas kyrka på Kedjeskär.
  De buro vita skjortor och hade mjuka sandaler av ylle, så att det lät,
  som om de hade gått barfota. Den första av dem var en liten, mycket
  spenslig och mycket blek, knappt nioårig gosse med rödaktigt hår och
  röda ögonlock. Det var Birger, trontagaren, och till namnet var han
  redan fadrens medkonung.
  
  Gistre kysste Yrsa-lill. Sedan kastade han om sig en kappa och följde
  efter dem.
  
  Några av stadsborna hade gått upp på murställningarna kring kyrkan åt
  Sankt Nikolaus. Träplankorna och timmermasterna lyste friskt och
  blåaktigt vita i den klara midsommarnatten. Nere i kyrkan var det fullt
  av ställningar. Vid den kungliga borgen, som med sin väldiga kärna
  blickade ned på kyrkan, reste sig också ställningar med bruntorkade
  björkar. Vid norra stadsporten och vid gråmunkarnas kyrka var det
  ställningar. Och där Klaras kloster skulle uppföras, hade redan en del
  virke upptravats. Allt det myckna friska virket sken i halvskymningen.
  Så såg det ut, där ett nytt rike höll på att byggas. Det användbara blev
  hugget och tuktat, det odugliga förgjort, och det kom lås för ladorna.
  Sankta Klara hade hjälpt sin skyddsling kung Ladulås, och nu var det
  bådas segerfest. Från en predikstol på kyrkogården utropades med jämna
  mellanrum Sankta Klaras namn, var gång hälsat med basuner, och själva
  sommarnatten tycktes lik en rosig och ljuv kvinna, som slöt jorden i sin
  modersfamn. Höjderna omkring strömmen och fjärdarna sjönko mer och mer
  undan i rödaktigt töcken och kunde knappt skiljas från luften. Men var
  kåre, som med sitt glitterstim ilade fram över Mälaren, lyste upp oanade
  sund och vikar med mörka holmar och vassar.
  
  Ett sus av sång och jubel steg från staden. Hantverkarna kommo från sina
  olika gator med lövkransade helgonfanor. Bältare och remslagare,
  skinnare och fatmakare, gulddrivare, pärlstickare, svärdslipare, alla
  hade de sitt särskilda helgon och sin särskilda sång. Vilken surrande
  munterhet, vilket dansande, vilket oväsen av fidlare och pipare--och
  ändå förbands vart ord, var handling med tankar på det, som låg bortom
  stunden! Skeppsmännen, som nyss fått sin gudspenning i lega, korsade
  sig, innan de gingo in hos tavernaren. Och första kannan gällde
  Gudsmoder. Fiskarkarlarna från Södertörn, som sålt ut allt, vad de hade
  med sig på skutorna, kommo med Sankt Botvids fana, trummande på tomma
  tunnor, och ställde sina första steg till det lilla kapellet vid
  stadsporten. De vandrande gesällerna drucko varsamt vid brunnen, för att
  icke vattnet skulle orenas för andra törstiga gesäller. Och de aktade
  sig att missbruka heliga namn för att icke locka de yngre till en sådan
  osed. Vilken andaktsfull och glad tillit över allt det dagliga i en
  värld, som hade en gud! Var timme, var syssla, var lek fick en djup och
  högtidlig mening och sjöng hans lov i hantverksstugan och bondgården
  likaväl som i klostret. Hur utvalda och trygga kände sig icke dessa
  människor, som till och med i tyget på sina kläder hade slagit in var
  tolvte tråd under averop. Vaxljuset framför vaggan och båren hade det
  blivit läst över efter kyndelsmässans ljusgång kring kyrkogården. Saltet
  hade blivit signat på psalmsöndagsmorgonen under pilgrimernas gulnade
  palmkvistar från Rom. Helvetets bål dånade nog under gravarna, och borta
  på sandåsen skymtade groparna sedan helge torsdag, då häxmästarna haft
  fullt upp att sköta. Men på åkrarna syntes kors vid kors med den
  dödsbleke, fastnaglade frälsaren. På de tjärade, brunsvarta ladorna, där
  säden skulle vattenstänkas på vårfrudagen, blänkte mariabilderna. Det
  fanns inga tvivlande, inga fiender att frukta, inga brott, som icke
  ånger och bot kunde försona. Småningom blev luften lik skinande guld,
  och på gator och kyrkogård vändes alla ansikten uppåt, hänryckta,
  beundrande, själva upplysta av skenet.
  
  Nattvandrarna på murställningen fortsatte från stege till stege, fast
  med bävan, när de sviktade. De längtade att komma högre och högre. Det
  föreföll dem, att guldvalvet delade sig över dem, så att de sågo upp i
  kretsande himlar, som oupphörligt öppnade sig för nya och högre ända upp
  till den rundel av vingar, där tre eldslågor hoprunno i ett vitt och
  stilla ljus. Och för ingen var det eviga, härliga ljuset skönare än för
  den, som hade följt mörksens stigar och länge sett nedåt.
  
  Midsommarvakan sken in i tomma sängar och vidöppna stadsportar, hur
  länge natten än skred framåt. Till och med de kungliga fruarna och
  fröknarna syntes emellanåt på torntaket.
  
  I gråmunkarnas kyrka däremot var det mörkt. Blott några enstaka lampor
  brunno över de små sidoaltarna, där de blivande riddarna lågo försänkta
  i bön. På högaltaret, som höll på att siras med uthuggningar och små
  pelare, låg stendisken skjuten åt sidan. I mitten var en lång
  fördjupning för reliker.
  
  Kyrkvaktaren höll bara en liten sidodörr öppen. Så snart ett större
  sällskap närmade sig, sköt han igen den. Men då och då släppte han in en
  vandrare, som gjorde ett särskilt tecken. Det var jakobsbröderna.
  
  De hade redan ställt upp sig i en ring nederst i kyrkan och voro
  omöjliga att känna igen i skymningen. En efter en steg in i ringen och
  predikade ödmjukt och sakta, fast med flit ändå så pass högt, att det
  alltid kunde höras av de bedjande riddarna.
  
  Efter en stund tryckte en stark hand befallande upp dörren.
  Riddarsporrar klingade vid de fasta och tunga stegen. Den nykomna
  stannade styv och rak som en järnbild med fingrarna utbredda på
  svärdskorset, och en stark doft av rökelse slog ut från hans kläder.
  
  --Vem är du? frågade marsken och gick emot honom.
  
  --Den herre i eget hus, som i morgon utdelar riddarslaget. Men du, min
  marsk? Om vem predikas här i en hemlig krets av sammansvurna?
  
  --Om en fattig predikare, som hette Jakob och satt fastkedjad vid väggen
  i dina fäders gård. Det utströmmade ett så kärleksfullt och varmt sken
  från honom, att det blev ljust och gott, var han steg in. Hans utplågade
  kropp kom aldrig i något helgonskrin. Ingen vet var han vilar. Allt, som
  fanns kvar, var några skrivna ord på väggstocken. Den blev länge gömd,
  men Birger Jarl lät bränna upp den.
  
  --Jag frågar inte efter öden utan efter lära.
  
  --Detta skrev han, herre, bland många andra fromma tankar. En god
  gärning, som ingen vet om, är en glädje över all glädje. Försök blott en
  gång, och du får svårt att sluta. Om jag dricker av ett friskt vatten,
  läskar det mig inte mindre, om ingen ser på. Det goda skall lönas med
  ont för att tindra, men är då en sådan lön så ond? Onda människor klaga
  alltid över andras ondska. De se sig omgivna av försåt och falskhet.
  Bliv själv god, så hittar du ingenting ont.
  
  --Och den läran vill du göra till din.
  
  --Så långt en världslig krigare förmår. Är det dig emot, så straffa mig.
  
  Det hade börjat ljusna i kyrkan, och Magnus fattade Tyrgils om huvudet,
  såg länge på honom och kysste honom på båda ögonen. Slutligen sade han:
  
  --Om någonsin ett ont vederfares detta huvud, då vill jag kalla det en
  skam att vara svensk född... Låt hämta hit min son, min älsklingsson,
  han, som skall råda efter mig, att jag får lära honom lyssna till en
  sådan man.
  
  Några av jakobsbröderna gingo bort och hämtade den lille Birger, som
  knäböjde vid ett av de översta altarna. Vakan hade gjort honom ännu
  blekare. Han tassade mycket fort över golvet och litet krokig. De
  irrande ögonen tycktes säga:--Jag är mycket, mycket äldre än mina år.
  
  Magnus öppnade armarna för att taga mot honom, men de sjönko igen, och
  han stötte gossen häftigt och omilt ifrån sig.
  
  --Det ljusa håret, de ljusletta kinderna, stammade han och värjde sig
  med handen. Att jag inte har sett det förr. Och honom har jag älskat som
  min ögonsten. Min samvetsångest gör mig plötsligt klarsynt. Så lik
  Valdemar som barn... bara inte lika frisk och fager! Jämt förföljde mig
  Valdemar i mina tankar. Var afton såg jag honom framför mig i mörkret i
  sovstugan, när jag sträckte armarna efter Helvig. Det är därför han går
  igen i min son. Led bort gossen, för undan honom, säger jag! Fortare,
  längre bort... så att han inte hör, vad han ännu inte förstår. Vad skall
  det bliva av det barnet, avlat i samvetskval och klokenskap utan kärlek?
  En dåre, men inte en solögd som Valdemar? I det barnet kommer jag att
  straffas. Jag ryser för att tänka framåt. För Guds skull, mina vänner,
  hjälp mig, hjälp mig! Den smärtan som jag har i bröstet här, den
  våndan... Och den beska smaken i min gom... Den sjukan lindras bäst med
  handpåläggning, handpåläggning av medlidsamma människor. Jag vill er
  intet ont. Tag upp mig i ert brödraskap.
  
  Tyrgils log vemodigt.
  
  --Du i vårt brödraskap! Ja, du har blivit oss en vördad fader, en
  riksbyggare och ordningsman och en riddare utan like sedan mannaminne...
  
  Konungen gick ångestfullt uppåt koret, följd av de andra, och fortsatte
  att tala, ibland häftigt tvärtystnande för att lyssna på honom, ibland
  utan att höra på.
  
  --Ja, jag har ökat kyrkans domsrätt, friat hennes gods från skatt. Och
  håller jag inte nu på att bygga också åt gråbröderna i Enköping! För
  friköpande av mitt kors till Heliga graven, mitt löfte vid Hova, har jag
  lagt av silver... Nyss skänkte jag bort tre korkåpor och ett ciborium av
  elfenben... Jag har inte längre nog för egen hovhållning. Jag har givit
  långt över mina tillgångar.
  
  --Över sina tillgångar kan ingen giva, svarade Tyrgils, hela tiden med
  samma sorgset lugna stämma. Magnus, ett hänryckt hjärta kan du inte
  skänka.
  
  Konungen ryckte otåligt svärdet ur bältet och lade det ifrån sig i
  fördjupningen på altaret.
  
  --Du säger alltid rena sanningen, min frispråkiga marsk. Jag duger inte
  till en jakobsbroder. Med alla mina folkungamutor står jag här fattig
  som en tiggare. Svärdsfästet hettade under fingrarna. Jag börjar tro på
  sagan, att det kan falna bort till aska i en oren hand. Mitt gamla
  riddarsvärd, här skall du ligga väl förvarat och vänta in din tid. Ni
  äro många nog att maka stenskivan över det nu genast.
  
  Männen grepo fatt i stenskivan och tryckte skuldrorna mot kanterna.
  Mullrande gled hon tillbaka på sin rätta plats över altaret.
  
  Tyrgils stödde sin herre under armbågen och torkade över hans panna.
  
  --Ha ni känt, vad det är att aldrig sova utan drömmar? frågade Magnus
  och fortsatte att gå framåt över golvet. Att mitt under gästabudet se
  blodfläckar på duken och tårar i skeden? Ännu ett långt år, det härdar
  jag inte ut. Den nymurade kyrkan här utan gravar tycks er tom och glad
  som en sal. Men här, just här, där jag står, skall snart jag bäddas ned.
  Det blir bättre då. Mitt namn skall ändå inte dö med klockljudet. Och
  jag skall samla er omkring mig, alla, alla, mina riddare, mina
  stormän... du själv, Tyrgils. Det skall bli häll vid häll ända till
  trösklarna och över hela holmen... Mitt hjärta drar ihop sig, och jag
  kan knappt andas. Jag är sjuk, min marsk, och jag har helsot. Länge har
  jag redan känt det, fast jag är i mina bästa år. Jag tål knappt längre
  brynjans tryck. Här nedanför det vänstra revbenet sitter det. Det är
  döden, som redan spunnit in sin larv i mitt kött.
  
  Han stannade med handen stödd på en pelare och vände sig mot fönstret.
  
  --Har ingen gått till sömns där inne i staden? frågade han. Vem är det,
  som är så tidigt uppe och sjunger så bekymmerslöst och klingar på sitt
  städ? Är det så brått att smida lås och nycklar till min kista? Vem är
  det, som låter vävstoln dunka på en så vacker helgdagsmorgon? Väva de
  redan på min svepning?
  
  
  
  
  21.
  
  
  Det skoglösa Visingsö simmade på den höstblå Vättern som ett skepp, och
  skummet slog högt upp om förstammen. De långa plogfårorna liknade
  tiljor. Däcket var tomt, som ett däck brukar vara i hårt väder. Ibland
  blänkte där till, som när en liten fisk efter att ha halkat ur nätet
  börjar kasta sig på plankan. Det var ett plogblad, som träffades av en
  solstråle. Själva plogkarlarna och deras ök syntes knappt mot den mörka
  jorden. Jägaren på de avlägsna bergen väntade nästan, att ett
  scharlakansrött hövdingasegel skulle springa i höjden och taga fullt och
  föra bort hela synen.
  
  Men det var riddarkonungens och ämbetsmannakonungens hemfasta skepp utan
  mast. Och i lyftningen akteröver stod hans stenmurade skeppstjäll. Det
  var en tung och tornliknande borg med få och smala vindögon, och de
  branta väggarna stupade rätt ned i bränningen. Måsarna kämpade om de
  utkastade smulorna nedanför stekarhuset, vågslagen dånade, och
  grusbädden utanför den höga stranden var full med nät och uppdragna
  båtar. Söderut omslöts sjön av den småländska bergskammen. Men åt öster,
  där näckar och trollkarlar huserade i skogsklyftorna, bröt solen fram
  genom morgondimman.
  
  Magnus satt överst i tornet med en hammare i vardera handen och slog en
  psalm på ett klockspel, som han hade fått av en fransk ädling. En
  förhärjande magerhet kom hans axlar att synas ännu bredare och rakare,
  och de svartaktiga ögonen voro insjunkna och glänsande. Han älskade
  toner, särskilt från klockor, och var morgon, innan han gick ned i
  rådssalen, ljöd hans klockspel över vattnet. Det var tecknet, att han
  var uppstigen. Alla, som hade något att andraga, skyndade sig då till
  sin plats på bänkarna.
  
  Plågad av sina kroppsliga smärtor, lade han ifrån sig hamrarna och
  lutade sig en stund i händerna. Han tyckte, att han hörde klockklangen
  över sin egen kista, som med locket uppslaget nyss blivit nedsatt
  framför altaret hos hans gråbröder i Stockholm. Han hörde, hur de
  kallade honom en stor konung och hur bönderna, som hade burit honom,
  gräto och klagade.
  
  Men så gingo de sin väg, och Satan kom fram till kistan, hjulbent och
  vaggande. Han var icke större än en halvvuxen gosse och alldeles luden
  utom på de mörka händerna. Det mjuka tassandet hördes knappt, men klorna
  kraspade mot stengolvet. Den hemske människoplågaren vek i sär hans
  skjorta och stack in handen mellan revbenen djupt i bröstet och tog i
  hjärtat och kände på det. Småningom knöt han handen hårdare om det och
  höll fast det liksom för att pröva, hur det var beskaffat. Det kunde
  icke slå längre utan stod stilla. Vart ögonblick växte det fruktansvärda
  kvalet.
  
  Skulle det fortgå så i evighet, fast bara en timme framåt syntes honom
  omöjlig att uthärda? Han ville skrika, men luften flög utan ljud genom
  halsen som genom en flöjt utan munstycke.
  
  Då försökte han att blunda. Men tvärs genom de blodröda ögonlocken såg
  han, att han redan låg nere vid svavelsjön i dödsriket. Kanske hade det
  förflutit mansåldrar sedan han levde. Han visste det icke. Han märkte
  endast, att rummet, där han befann sig, påminde om en frustuga uppe på
  jorden. Skillnaden var bara, att svavelfloden vällde fram över golvet
  och att det silade blod och tårar genom taket och att det fanns både män
  och kvinnor. De sutto uppkrupna utefter väggarna som arbetande kvinnor,
  men likbleka och nakna, och synade närsynt var droppe, som föll i deras
  hand från taket. Det var förbannelsen över dem, att var synd blev något
  helt för sig utan förklaring och utan sammanhang med annat, liksom
  taggen i fingret sitter lösryckt från busken. Den, som hade dräpt,
  mindes icke varför utan hörde bara dödsskriket. Den, som hade svikit,
  såg bara den bedragnas förtvivlat stirrande ansikte. Och var och en såg
  allas pina utan att kunna glömma sin egen.
  
  --Brodersvikare, manbedragare! läspade Satan och tungan föll sluddrigt
  ut mellan betarna. Hur vågade _du_ tala om lagar?
  
  Han släppte för ett ögonblick sitt tag, och Magnus återfick andningen,
  fast darrande av fruktan, att handen åter skulle slutas om hjärtat.
  
  --Ett är att se ledstjärnorna, frestare, och ett annat att själv kunna
  följa dem.
  
  Satan runkade och kastade en smula på huvudet, som mycket kloka bruka,
  när de tänka på något och tro sig säkra på sin sak. Han hade ett svins
  små människoögon, och huden rynkade sig till ett leende.
  
  --Vem ser inte ledstjärnorna, som de äro, utsatta av gycklaren där ovan!
  Till och med jag kan se dem och gå omkring och säga mycket vackert om de
  stjärnorna. Ännu kan jag skänka dig ett sista prövoår på jorden, men på
  ett enda villkor. Slå ned vad du har byggt, och ångra dig! Eller vill du
  hellre... Han smög fram handen.--Välj nu själv.
  
  Magnus kände, hur plågoanden böjde sig över honom, och allt ville han
  avsvärja och slå omkull, för att icke samma kval åter skulle begynna.
  Men ändå utropade hans läppar högt och tydligt:
  
  --Så tag mig då, Satan!
  
  Genast vid de fem orden löste sig hans förlamning, och han andades in
  den friska sjöluften.
  
  Drottning Helvig stod redan i torntrappans dörr och väntade undergivet
  och stilla. Han steg upp från bänken framför klockorna, och hon strök
  ömt och lugnande över hans huvud.
  
  --Hav tålamod med mig och mina syner, sade han. Satan var den
  enfaldigaste av änglarna, den som hade mest av människa inom sig. Han
  förstod icke Gud. Därför blev han nedstörtad till sina gelikar. Jag
  förstår blott inte, varför han mister sin makt, just när jag svarar: tag
  mig! Men kom, kära drottning. Vi ha ingen tid att spilla på en sjuklings
  anfall. Dagen är full av göromål, och jag skall ut på färd. Jag måste
  återse min broder än en gång. Den hedrade kung Ladulås får söka upp en
  hatad fånge för att själv få frid. Nyss har jag befallt, att han skall
  sättas i strängare fängelse. Jag får ju tänka på vad som kan ske, om jag
  faller ifrån. Hur bär han nu sitt öde, ett storordigt barn som han är
  med alla sina synder? Lider han som jag? Har han blivit gammal och
  livstrött?
  
  Från sin öborg styrde Magnus hela landet. I nedersta tornvalvet gömdes
  skattkistan och regalierna. I valvet ovanpå lågo räkenskaper och
  handlingar packade ända till taket. Översta rummet, som han nu hastigt
  gick igenom med sin drottning, var ett kapell. Därifrån kom han ut i en
  loftsal, som var byggd av trä som ett skrin på ett undre stenhus.
  Väggarna, klädda med vävnader, hade knappt manshöjd, men det spetsiga
  ryggåstaket lyfte sig som en kyrka. Allt, ända till bjälkarna, var där
  täckt med skilderier i guld och färger, fast mörkt av rök.
  
  Som han blev synlig i dörren, hälsades han av rop och ett hundratal
  lyfta händer. Här väntades han av sitt råd och de förnämsta, som voro
  delar av hans kropp. Det var ett nytt slag av män. De slöto sig omkring
  honom, arbetsamma, plikttrogna, myndiga, stolta över sina ämbeten.
  Lagmännen, som nu voro hans talmän och icke folkets, räknade på ett bord
  upp hans andel i indrivna böter. Fogdar och bryter kommo med räkenskaper
  över skatterna, och sändemän och andra utländska herrar skyndade fram
  för art möta riddarkonungen i Norden, den frejdade och fruktade.
  
  Men längst ned vid dörren stod i kedjor en vithårig gubbe, förkrossad,
  oigenkännelig, med vassa drag och sammanbiten mun. Rocken var fläckig av
  mögel. Fuktig fängelsejord satt kvar under sandalerna. Det var den
  åldrige Algot Brynjulvsson, och kedjorna skallrade, medan han räckte
  fram ett brev.
  
  --Det är från min son Brynjulv, skarabispen, sade han med låg röst. Gömd
  i ett kloster ber han dig förlåta all den skam vår släkt har dragit över
  dina lagar.
  
  --Är det inte nog att Folke och hans Ingrid hittat en fristad bland de
  norska fjällen! svarade Magnus och lade brevet åt sidan. Dina andra
  söner når jag.
  
  --Dina forna lekbröder, dina ungdomsvänner...
  
  Rösten svek den gamle, och bortvänd kröp han ihop i vrån med händerna
  framför ögonen.
  
  Men en av vakterna sköt undan locket från en trälåda, som halvt var
  fylld med kryddor, och lyfte upp ett huvud.
  
  --Här, gubbe, ser du huvudet av Karl Algotsson, den gladaste av dina
  barn. Ännu är han lika rödaktigt mörklagd i skinnet.
  
  Magnus ställde sig vid vindögat.
  
  --Ångrade han sig, när han omsider blev gripen? frågade han och såg
  blint ut i luften.
  
  --Nej, herre. Det var vid Lindö, som vi togo honom efter hans trotsande
  återkomst från Norge, och han sjöng en munter nidvisa om kung
  Kittelbotare, ända till dess...
  
  Vakten gjorde ett hugg genom luften med handen.
  
  Drottning Helvig hade tillbakadraget stannat uppe vid tronen, en bänklik
  uppbyggnad med trappsteg och små bågar och torn, spiror och korsblommor.
  Allt var guldbelagt och översållat med ädelstenar, och dynorna voro
  gulddragna med baldakin. I sin mörka dräkt märktes den tystlåtna
  drottningen knappt bredvid en sådan prakt. För att icke ägna hela sin
  uppmärksamhet och hyllning enbart åt Magnus, måste sändemännen
  påminnande viska till varann:--Där kommer hans drottning.
  
  När hon märkte, att Magnus dröjde vid vindögat, drog hon sig småningom
  ned genom salen, ända till dess hon stod bredvid honom. Kärlek lyste
  icke ur hennes lugna ögon, men väl en mild och fast önskan att lindra de
  plågor, som tärde honom. Slutligen fick hon honom med sig ut på den
  stora trappan. Nedanför fyllde vågorna luften med brus och stänk.
  
  --De dödstankarna, vad de göra allt förvänt och svart! sade han och
  stödde fingrarna på hennes gördel. Men en krigare, som klagar! Nej.
  Marsk, låt sätta ut båtarna. Och stäm så många riddare, som du kan nå
  med bud, att nästa söndag före mässan möta mig vid Nyköpingshus. Jag
  vill ännu en gång se dem samlade omkring mig.
  
  
  
  
  22.
  
  
  Följd av endast några få ryttare anlände Magnus obemärkt till
  Nyköpingshus. Han ville icke genast bli igenkänd utan själv övertyga
  sig, hur brodern hade det.
  
  Han lindade manteln ett varv om hakan och nacken, och handen darrade en
  smula vid tanken på det förestående mötet. I trappsmygen hejdade han sig
  ett ögonblick, ty dörren stod på glänt till borgarestugan. Småsvennerna
  trätte där inne.
  
  --Blygs att skryta över din egen matmors gunst! löd det från ena sidan
  av bordet.
  
  --Skryta? Det skulle du nog också kunna, om du hade mod att sjunga ut,
  kom det från andra sidan.
  
  Magnus stötte upp dörren.
  
  --Vem tala ni om? frågade han. Hur våga ni?
  
  En av svennerna, som upptäckte riddarsporrarna, vinkade åt honom.
  
  --Kom med, skall du få se något, sade han och förde honom över golvet
  till en låg dörr. Här i järnbeslaget ha vi plockat bort en av nitarna,
  och du kan titta i hålet. Vi bruka stå här och se på.
  
  Från fängelset innanför hördes en kvinnoröst och bullret av en bänk, som
  föll i golvet. Magnus böjde sig och såg in genom hålet.
  
  Det var en stor välvd tornkammare utan sol med vindögat mot norr.
  Valdemar satt mitt i rummet vid ett bord, som var dukat och brödat och
  rett med några skålar och ett dryckeshorn.
  
  Som det blivit honom förbjudet att ha något eggjärn i sin närhet, hade
  han på länge varken skurit skägg eller hår. Båda växte fritt och yvigt.
  Fast ännu knappt över femtio år, var han mycket vitsprängd. Därför såg
  han ut som en gubbe, men ansiktet var ännu lika friskt med samma färg av
  skära rosenblad.
  
  Olyckorna hade blåst förbi över honom som tomt väder. Fängelseluften
  hade icke åstadkommit annat, än att han blivit frusen och satt i en lång
  djurfällsrock. Den hade den vita fårullen utåt och var fasthållen om
  livet med ett stickat rött band. De stora, men tarvliga tofsarna hängde
  ända ned på golvet, där ett halvätet bröd låg i enriset.
  
  Han hade vänt sig litet åt sidan. Framför honom stod den bleka Luitgard,
  som frivilligt hade följt honom i hans fångenskap och som han därför
  låtit viga sig vid. Påtagligen hade hon nyss rest sig från den
  kullslagna bänken. Hon bar fullt med hängsmycken och knäppen av silver
  på den svarta dräkten. Ett kallt och otåligt veck lade sig mellan hennes
  tunna ögonbryn. Han höll fast henne i ärmen utan att vilja släppa henne.
  
  --Jag vet ju, att du har lov att fritt komma och gå, sade han bedjande
  och såg sig ängsligt omkring. Men tiden blir så lång, när du är borta.
  
  Hon gav med sin hoprullade ridpiska ett slag över hörnet på hans
  djurfällsrock, och småsvennerna skrattade ute i borgarestugan.
  
  --Lås upp dörren! befallde Magnus. Fort. Jag är en budbärare från
  Visingsö.
  
  Han stängde den efter sig, så snart han hade kommit in.
  
  Valdemar släppte Luitgard och mötte broderns blick. Tummen följde
  utefter bordskanten, och ett par gånger öppnade sig läpparna för att
  säga något.
  
  Magnus gick fram och reste upp bänken och satte sig på den. Luitgard
  kände rökelsedoften från hans kläder.
  
  --Jag har något att tillstå för dig, broder, började Magnus och slog ned
  ögonen. Minns du, hur försonligt du räckte mig handen den gången vid
  skogsladan? Jag kände, att hade jag då mottagit den, skulle du ha haft
  mig igen för alltid. Och så red jag bort.
  
  Valdemar makade skålarna från den ena sidan till den andra utan någon
  mening, slätade på duken, strök ihop brödsmulorna, såg efter i hornet
  att det var fyllt och sköt fram stolen.
  
  --Jag minns också vår första tvist, svarade han efter en stund. Det var
  på arvsstämman. Den gällde detta värdelösa horn. Må det stå kvar här.
  När dina söner en gång hålla gästabud på Nyköpingshus, skola de dricka
  Folkungarnas minne ur det hornet.
  
  Han såg forskande och liksom uppvaknande på Magnus.
  
  --Varför red du hit? Vad vill du här?
  
  --Träffa dig, innan du dör.
  
  --Jag dö! Jag med min hälsa. Jag, som aldrig haft en dålig natt och inte
  vet, vad en krämpa är. Jag blir gammal, gammal.
  
  Han räckte armen efter Luitgard, och hans röst blev varmare.
  
  --Du skall sätta dig här, Luitgard, som du brukar, när allt är väl
  mellan oss. Här i min stol, så att jag får ha huvudet i ditt knä. Bara
  medan vi spisa, min broder konungen och jag. Hos dig är lugnet. Du gör
  allt gott och ljust omkring mig. Så, nu är det, som jag vill. Nu skola
  vi en stund ha det som i de gamla dagar, broder, och få tiden att gå.
  Tag för dig. Du är törstig och hungrig.
  
  Valdemar sträckte ut sig på golvet med nacken i hennes knä. Hon strök
  kallt och frånvarande genom hans hår.
  
  --Men räck fram dina händer, Magnus, bad han plötsligt. De äro fuktiga.
  Och se här. Naglarna börja kröka sig. Undrade jag inte nyss på din
  magerhet. Du är sjuk, och ditt blod är i onaturlig kokning. Mina
  skogskarlar lärde mig att förstå sådant. Du är en märkt man, och du
  överlever inte året.
  
  --Du ser det då. Du också.
  
  Magnus vek undan manteln och visade på en rundel, som var uppskuren i
  brynjan nedanför vänstra revbenet.
  
  --Jag tål inte längre tyngden av järnringarna. Det är något här inne i
  min sida. Kunde jag bara öppna den och slita ut det, skulle jag bli
  sund igen.
  
  --Men det kan du inte, och därför måste du dö. Det är ingenting att
  blekna för, Magnus. En gång måste det ske. Det har du alltid vetat.
  Varför skulle det då skrämma dig just nu?
  
  Magnus lutade sig över honom, lågmäld, nästan viskande.
  
  --Befall, och jag skall låsa upp fängelsedörren för dig.
  
  Valdemar fick ett förskräckt uttryck. Han såg sig förvirrat omkring och
  räckte sig efter Luitgard.
  
  Magnus märkte hans oro.
  
  --Men om du är mig en god broder, fortsatte han lika sakta, så önskar du
  inte något så dåraktigt. Utan då låter du mig än mer förstärka vakten,
  så att ingenting händer, när jag inte mer finns till.
  
  --Jag gå ut! svarade Valdemar med samma ängslan över sina drag. Jag
  stred ju i det längsta för min sak, men nu! Vart skulle jag gå? Mina
  forna undersåtar skulle kasta sten efter mig och riva kläderna av mig.
  Nej. Jag har det bättre här. Murarna äro tjocka, och det är vitt skinn
  för vindögat. Bara jag får behålla Luitgard. Och låt mig ibland som förr
  få sitta ute i borgarestugan. Den är åt solsidan.
  
  --Jag skall säga till därom. Bara jag nu inte glömmer det, så mycket som
  jag har att styra med... Och mycket borde vi väl också ännu ha att tala
  om med varann. Svara mig på en sak, men helt och fullt. När du grubblar
  på ditt liv och på förflutna dagar, blir inte kvalet till sist så stort,
  att det vill spränga bröstet?
  
  Valdemar låg ännu med nacken i Luitgards knä och såg upp i valvet.
  
  --Du glömmer något, svarade han. Jag är en människa, som har frid med
  världen.
  
  Magnus måste le.
  
  --Vår saga är fullskriven, Valdemar. Den ene kan inte längre rubba den
  andres öde. Men förstå mina ord. När det är mörkt... när du sitter
  ensam... Reser det sig inte syner och minnen omkring dig? Plågas du
  aldrig av samvetsångest?
  
  Valdemar slog med tofsen på sitt bälte. När han tappade den, tog han
  åter upp den och låg länge och tänkte.
  
  --Kanske var jag för vänlig mot människorna. Däröver rodnar jag ibland.
  
  --Och det är allt, du har att säga? Du står för ditt och jag för mitt.
  Nu, broder, börjar jag förstå, varför Satan mister sin makt, när jag
  svarar: tag mig!
  
  Det kom en glimt i Magnus' ögon, och tankspridd tömde han hornet till
  hälften.
  
  --Ett mannaord intill döden, sade han och reste sig upp, det är en
  nyckel till himmelrikets port, till och med för två förtappade!
  
  Han tog upp manteln, som hade glidit ned på bänken, och häktade den.
  
  Det ringde redan till mässan, och hovtrampet på torget förkunnade, att
  hans riddare samlades.
  
  Bländad av solskenet steg han ut i borgarestugan. Först småningom vande
  han sig att se. Han ställde sig vid det öppna vindögat, och de svartgrå
  flikarna fladdrade i draget.
  
  Det tog aldrig något slut på den oupphörligt växande skaran. Det var
  landets hela ridderskap, hans edsvurna vakt, som han hade frammanat ur
  de vilda hoparna och fyllt med ädel vilja. Där lyftes handsken, som
  aldrig fick höjas till en kvinnas kränkande. Där blänkte ringen och
  bältet, trofasthetens sinnetecken. Den svarta randen på sulan under
  järnstrumpan minde var stund den övermodige om gravmullen. Och märket på
  skölden tillät icke längre någon försåtlig strid i det fördolda. Alla
  ryttarna voro barhuvade och sågo tryggt och tillitsfullt framåt. De hade
  släppt tyglarna och höllo svärdet upprätt mellan händerna som vaxljus,
  och överst i spetsarna lyste stålets lågor till krigets och våldets
  utrotande. Ju fler ryttare, som samlades, dess fastare ljöd i den klara
  höstdagen segersången från Hova.
  
    --Kristus, hör dina riddares böner,
    hör oss alla, som ropa ur tiden,
    människors döttrar, människors söner.
    Giv oss friden, friden, friden!
  
  
  
  
  
  
  End of the Project Gutenberg EBook of Folkungaträdet, by Verner von Heidenstam