text: Produced by Martin Agren, Tapio Riikonen and PG Distributed Proofreaders
  
  
  
  
  
  
  VI BOOKAR, KROKAR OCH ROTHAR
  
  Ur en stadskrönika
  
  Av
  Hjalmar Bergman
  
  
  Svalans svenska klassiker
  
  Redaktör: Daniel Hjorth
  
  
  Albert Bonniers Förlag, Stockholm, 1912.
  
  
  
  INNEHÅLL:
  
  PERSONREGISTER
    I. BLEKÄNGEN
       FASTER MIMMIS OCH STADENS HISTORIA
       BROMS & KROK
       RÅTTKRIGET
       INGENJÖR KROK BADAR IHJÄL BLEKÄNGSBARNEN. BROMS GÖR FÖRLUSTER.
         OCH APOSTELN VAKAR
       J. A. BROMS GÖR BOKSLUT
   II. BACKARNA
       STADEN VÄXTE
       APOSTELNS ÄVENTYR
       HERR VICKBERG OCH GALNE JOHNSSON
       ABRAHAM ODLAR JORDEN. DET BRINNER I STADEN. OCH GUSTEN
         TILLVERKAR ETT ALIBI
       APOSTELNS FEMTE ÄVENTYR
       JULIUS KROK UTSTÅR MÅNGA VEDERVÄRDIGHETER OCH VÄXER NÅGRA TUM
       JULIUS KROK BLIR MILLIONÄR OCH VÄXER YTTERLIGARE NÅGRA TUM
  III. STRIDEN OM BLEKÄNGEN
  
  
  
  
  PERSONREGISTER:
  
  
  _Amerikanaren_, hemlighetsfull främling, lökodlare, sektstiftare,
    möjligen sedelförfalskare.
  _Anders_, poliskonstapel.
  _Andersson_, Blekängsmadam, baderska, städerska.
  _Andersson_, smed, föreg. son.
  _Bergfeldt_, greve, major.
  _Bergfeldt, Vilhelm_, greve, löjtnant, brukspatron.
  _Bernhusen de Sars, Roger_, baron och kammarherre, stor brukspatron.
  _Björner_, fältkamrer, lomhörd, lånar ut pengar.
  _Björner, Abraham_, son av föreg. och en Lilja, v. häradshövding,
    stadsfullmäktiges ordförande, praktiserande jurist.
  _Book_, prost, något pietist, sedermera känd för sitt Bordeaux.
  _Book, Mimmi_, föreg. syster, stadens mest aktade mamsell.
  _Bring_, förste stadsläkare, kallad "Fädoktorn".
  _Broms, J. A._, plåtslagare, fabriqueur, Blekängens skapare.
  _Broms, Louise_, föreg. hustru, dotter av prosten Roth, efter sin död
    benämnd "lilla gumman i himlen".
  _Bäckman_, magister, stor politikus.
  _Bäckman_, Ottilia, föreg. hustru.
  _Carlén_, klockare.
  _Carlén_, kallad "mutter Carlén", föreg. änka, innehar Carléns källare.
  _Ekman, Rosa_, artist under pseudonymen Rosine de Rose, sedermera
    värdinna på Tre Remmare och gemenligen kallad Gula Rosen.
  _Enberg_, fru, hushållerska på Björkenäs.
  _Evelin_, sköka, sedermera jungfru.
  _Hagelin d.ä._, skomakare, vederdöpare, reformator.
  _Hagelin_, madam, föreg. hustru.
  _Hagelin d.y._, skofabrikör, Zionisternas äldste.
  _Hagelin, Benjamin_, son av madam Hagelin, bibeldoktor i Amerika,
    predikant och profet.
  _Halling, Gustaf_, inspektor på Björkenäs, bror till fru Enberg.
  _Holmin, Paulus_, kallad "Aposteln", lektor vid Elementarläroverket,
    en fläckfri karaktär, innehar ett rent samvete.
  _Hyltenius, Per_, fil. dokt., brukspatron, beryktad hanrej.
  _Hyltenius, Blenda_, föreg. hustru, möjligen dotter av baron Bernhusen,
    egentliga orsaken till sin mans ryktbarhet.
  _Johnsson_, f.d. betjänt på Rogershus, dillerant.
  _Krok_, trivialskolerektor, mes, g.m. en Lilja.
  _Krok, Julius_, föreg. son, ingenjör, samhällsreformator, g.m.
  _Krok, Marie_, dotter av J. A. Broms.
  Deras barn:
    _Louise_, g.m. lektor Paulus Holmin.
    _Agnes_, ogift, förestår en söndagsskola.
    _Abraham_, lantbrukselev, t.f. inspektor på Björkenäs.
  _Köpman från Göteborg_, faster Mimmis älskare.
  _Lagerström_, verkmästare, sedermera kontorschef hos Broms & Krok.
  _Larsson_, stadsvakt, trädgårdsmästare.
  _Larsson_, byggmästare, bankdirektör m.m., Bethaniaförsamlingens äldste.
  _Larsson_, fru, föreg. hustru, Zionistiskt trosvittne.
  _Lisen_, fru Maries trotjänarinna.
  _Lilja, Abraham_ I II III, brukspatroner på Viskingeholm.
  _Lönrot_, konstapel, överkonstapel, kommissarie.
  _Ohlsson, Enok Ebenezar_, grovarbetare utan anställning, rabulist.
  _Pettersson_, kallad "Liter-Pelle", arbetare, sedermera fattighjon.
  _Pettersson, Malin_, föreg. hustru, frånskild, håller hus.
  _Petterssons tvillingar_, föreg. barn.
  _Redaktörn av Nyheterna_, gammal hedersman, läser sällan sin tidning
    och anser ej, att det könsliga är det centrala i livet.
  _Roth, Eberhard_, prost, rationalist, barnafader.
  _Roth, Johan Jacob_, konsistorii skjutshäst, slutligen komminister och
    gift med en dotter av Book, samhällsfiende.
  _Roth, Elis Eberhard_, föreg. son, med. lic, stadsläkare, cynisk filosof,
    kallad "Jublet", möjligen far till E. E. Ohlsson.
  _Sadelmakaregesäll_, stor orosande.
  _Schönmayer, Isac_, möbelhandlare.
  _Siedel_, änkenåd.
  _Siedel, Arvid_, föreg. son, brukspatron.
  _Starke-Petter_, stadsvakt.
  _Stenberg, Paulus_, borgmästare.
  _Sörman_, trädgårdsdräng, verkmästare m.m.
  _Sörman_, fru, föreg. hustru, f.d. skänkmamsell av ovanlig skönhet.
  Deras barn:
    _Sörman, Gusten_, arbetare, kontorist, kontorschef, rabulist.
    _Sörman, Elsa_, sömmerska, förlovad med A. Krok, Zionistiskt trosvittne.
  _Vickberg_, f.d. hovmästare och kammartjänare.
  Dessutom två stycken borgmästare, två stycken stadsfiskaler.
  Samt Folk.
  
  
  
  
  
  
  I. BLEKÄNGEN
  
  
  
  
  I norra delen av staden ligger Blekängen, som icke längre är någon äng.
  Blekängen består av lådformiga två, eller trevåningshus, betäckta med
  gul, grå eller laxfärgad rappning, som ofta faller av och sällan lagas.
  Husen bebos av Bromsens arbetare, "verkstadsarbetare" eller
  "tändsticksarbetare"--men allesamman Bromsens.
  
  Längst i norr löper Blekängsgatan från öster till väster. Således
  medsols, men den besväras sällan av solen. Ännu i april är den kullrig
  av sotiga snöhögar, som vid ovarsam beröring spruta gyttja. I oktober är
  gatan bottenlös. Denna förstadsaveny skäres på tre ställen av till
  namnet kungliga gator: Karl Johans, Sofias och Oscars. Vid Karl
  Johansgatan ligger Bromsens Verkstad, vid Sofiagatan ligger krogen Tre
  Remmare, på vars trappa Broms och Sörman mördades. Mittemot Oscarsgatans
  mynning på andra sidan Blekängsbäcken ligger tändsticksfabriken.
  
  Blekängsbäcken leder Tanningesjöns vatten ned till Storån. Den börjar
  vackert bland al och gran, bildar små leksaksfall under Backarnas
  björkar, som alla vrida sina kronor mot sydost. Han är ännu tämligen ren
  och fin, då han träffar Brända stenen vid stadsgränsen. Men
  Blekängsgatan fördärvar hans karaktär, och redan vid Blekängsbron är han
  en slusk bland bäckar.
  
  Bron förbinder stad och land. När lantpatronerna åkt över bron, hålla de
  ett ögonblick för att putsa näsan, för att se på klockan, för att skjuta
  mössan ner i nacken, för att taga piskan ur stället--korteligen--för att
  göra en vacker entré. Bönderna stanna också vid bron. Märren skall
  vattnas, eller har hon fått något fanstyg i hoven. Pojken tar tömmarna,
  och far tittar in på Tre Remmare för att höra "um di vill ha nån
  potatis". Pojken står och krafsar i hoven, och Blekängsbarnen råda honom
  vänligt att gå till skomakar Hagelin för att få starka skor åt märren.
  Bron är ständigt bevakad av Blekängsbarn. De förbrylla bönderna med
  kuggfrågor, och i mörkret kasta de sten efter patronerna. Skärvor av
  blomkrukor, gamla nattkärl och annat kasta de i bäcken. Ibland fånga de
  kattor och egga dem att angripa brons råttor. Men på hela Blekängen
  finns ej den katt, som vågar anfalla fotslånga råttor med bävertänder.
  Råttkungen själv bor under bron. Det är endast "Liter-Pelle" och
  Johnsson--"galna Johnsson" nämligen--som har sett honom, men man kan
  knappast betvivla hans existens. Skomakar Hagelin har motionerat om
  honom i stadsfullmäktige. Han har icke, som somliga velat påstå, någon
  slags krona på huvudet. Men han är fulla tre fot lång, han är mycket
  gammal, lever i månggifte och är upphovet till alla stadens rått-hordar.
  Det var också han, som bet ihjäl fru Siedels gula tax. Man fann liket
  uppkastat på Brända stenen, illa stympat. Fru Siedel sökte hämnd genom
  att lägga ut förgiftade köttstycken, ostbitar, mjölk. Andra djur togo
  skada därav, men råttkungen var henne för slug. Till sist försökte hon
  med gift i brännvin. Råttkungen drack icke en droppe. Varav skomakar
  Hagelin drog den slutsatsen, att råttkungen måste vara en rättrogen
  muhammedan.
  
  "--förty det vi veta, att muhammedanerna icke förtära brännvin eller
  sådant se--"
  
  Upptäckten av råttkungens religion ligger emellertid långt tillbaka i
  tiden. Fru Siedel dog ett tiotal år innan Broms kom till staden, vilket
  förklarar den annars oförklarliga omständigheten, att den gamla frun lät
  bygga sitt änkesäte på Backarna. På den tiden fanns icke Blekängslådor,
  icke verkstad, icke tändsticksfabrik. Från sitt fönster i södra
  gavelrummet såg den gamla frun en välskött åker skuren i tu delar av
  Björkenäsvägen. Det var en livlig väg, då som nu. Där åkte fru Siedels
  käre son, patron Arvid på Björkenäs, lång och mager, allvarlig som en
  präst. Där kom som orkanen med vinande klatschar och rytande "se opp"
  den käre svärsonen, baron Roger Bernhusen de Sars. Ofta körde han själv
  sitt svarta spann eller sina fuxar, och ofta måste Blekängsbron
  repareras. Bredvid honom på bocken satt galna Johnsson, ännu en späd
  yngling utan mustascher, finnar och hicka. Och på kaleschens dynor
  vilade ett eller annat fruntimmer, vackert men okänt.
  
  Onsdagar och lördagar kom käre kusin Lilja från Viskingeholm. Han höll
  framför änkesätet en kvart eller så, spall kaffe på vargskinnspälsen,
  stoppade sockerbitarna i västfickan och grät över de dåliga smörprisen.
  Det var de tre herremansåken. Bondkärrorna, som skramlade förbi, voro
  oräkneliga och räknades icke. Men ibland kunde det hända, att en kärra,
  en riktig bondskjuts, stannade utanför änkesätet. Då visste gamla frun,
  att det var Liljas dotterson, den käre Abraham Björner, som friade till
  kaffekoppen. Och då fick hon brått! Fram med spetsmössan och fram med
  den "dyrbara" sockerkakan. Han arbetade som en slav, den stackars
  gossen, skjutsades från domsaga till domsaga. Men ändå kunde han finna
  en stund över för sin kära grande tante, skämtade lustigt, värmde hennes
  händer mellan sina och lät henne kyssa en fjunig och rödblommig kind.
  
  Var det sommar och vackert väder, tog gamla frun kaschmirschalen och
  bamburöret ut ur skåpet och vandrade själv nedför Björkenäsvägen till
  bäcken och över bron. Där steg hon av vägen, stannade ett ögonblick för
  att torka lorgnettens glas och vandrade sedan långsamt och högtidligt
  fram mellan vävarna, som voro utlagda på ängen till blekning.
  
  Det var alla stadens vävar. Alla mäns skjortor och alla fruars och
  mamsellers linnen och alla pigors särkar lågo här i sitt vardande. En
  viktig förrättning således och ett viktigt ögonblick detta, då gamla fru
  Siedel fyllde sitt självpåtagna värv att granska, berömma och döma. Hon
  var landsfru, hon var nåden på Björkenäs och stadens fruar och mamseller
  visste och erkände, att hennes dom ej kunde jävas. De visste också, att
  hon icke skrädde orden, och att hennes pipiga stämma nådde vida. De
  rodnade och bleknade, ungdomar fingo tårar i ögonen och samvetssjuka och
  harhjärtade rullade hastigt ihop sina vävar och flydde.
  
  Obeveklig, omutlig skred fru Siedel fram, givande var och en, vad henne
  tillkom av gott och ont. Först när hon hunnit fram till sista räckan,
  närmast staden, stoppade hon in lorgnetten och med en liten handrörelse
  lät hon förstå, att hennes värv var fört till slut, att denna sista väv
  låg utanför all dom och rannsakan, över all granskning och allt beröm.
  
  Och i det hon utförde en vacker nigning, snörpte ihop den tandlösa
  munnen och log:
  
  --Min komplimang, min söta! Förträffligt, alltför charmangt.
  
  Ty här hade nåden från Björkenäs mött sin ålderdoms käraste väninna,
  faster Mimmi, prostens syster, den mest aktade mamsell i staden och dess
  obestridda härskarinna.
  
  
  
  
  FASTER MIMMIS OCH STADENS HISTORIA
  
  
  I tidernas begynnelse härskade över staden en borgmästare vid namn
  Paulus Stenberg. Han var en frihetsälskande man och son av en
  frihetsälskande man. Fadern hade hela fyra veckor hållits kvar på
  högvakten, därtill dömd av "tyrannen". Och sonen hade tagit verksam del
  i 1809 års händelser, åtminstone påstod han så själv. Som borgmästare
  bibehöll han sin frihetskärlek men förenade den med en fruktansvärd
  despotism. Han avskydde allt "fransöskt" och visade detta genom att äta
  fult och glupskt och genom att tala en svenska, som var mycket
  grovkornig. Han stutade skolpiltarna och ibland även de yngre lärarna,
  ty trivialskolans rektor var en mes, som icke förstod sköta sin färla.
  Brännvinsbränningen befordrade han och likaså supandet. Han fann det
  politiskt och nationalekonomiskt hälsosamt.
  
  --Vilka äro de människor, som icke supa? frågade han sin hustru. Och
  hustrun svarande:
  
  --Människor, som icke supa, äro dels sådana, som hava begått ett brott,
  dels sådana, som umgås med planer att begå ett brott, vilka planer de
  icke vilja i ruset röja.
  
  Det var en paragraf i borgmästare Stenbergs medborgerliga katekes, ett
  oskrivet arbete, som stadens borgmästarinna, nattvakter och fyllbultar
  måste känna punkt för punkt.
  
  Borgmästarens makt, som i världsliga ting var oinskränkt, sträckte sig
  även in på det ecklesiastiska området. Han avskydde pietister, och
  konventikelplakatet var en av de få kongl. förordningar, som han
  verkligen respekterade. Den ende, som kunnat stävja borgmästarens makt
  åtminstone på kyrkstämman, prosten Eberhard Roth, var en man, som "med
  förnuftets logiska slutledningar sökte förena tron på religionens
  uppenbarade sanningar" och som följaktligen varken hade tid eller kraft
  för annat arbete.
  
  Eberhard Roth var en riddare av studielampan, han var sliten, kantstött
  och smutsgrå, hans hår hade fallit, och skägget, som fått växa ut först
  på gamla dagar, var fruktansvärt strävt och ovårdat. Han drack endast
  vatten och åt utan att se maten, utan att lukta på den, utan att smaka.
  En verklig asket. Två gånger om året drack han vin för att visa, att han
  icke förhävde sig inför sin Frälsare, "den där ock drack vin". Men det
  var allt. Han var så mager, att prostinnan honom ovetande stoppade vadd
  här och där i kläderna, på det att han ändå måtte se ut som en bättre
  människa och Herrans tjänare.
  
  I ett hänseende måste likväl prosten Eberhard ha svikit de asketiska
  idealen, ty prostgården vimlade ständigt av barn. Prostinnan använde tre
  rum till barnkammare. Ett för flickorna, ett för gossarna och ett för
  äldste sonen, som var ett geni. Denne gosse tog livet av sig. Somliga
  påstodo, att han överansträngt sig, andra åter menade att han förälskat
  sig i en adlig fröken. Hur som helst, tredje rummet ärvdes av sonen
  numro två, som var ett halvt geni och särdeles kunnig i hebreiska
  språket. Han blev sedermera präst, till en början rationalist liksom
  fadern, därefter ritchlian och konsistorii skjutshäst. Han slutade sina
  dagar som komminister i fädernestaden och gifte sig med prosten Books
  dotter.
  
  Prosten Roth efterträddes nämligen av prosten Book, en ståtlig prästman
  från västkusten. Och nu kom det till heta duster mellan världslig och
  andlig myndighet. Book var så där halvt om halvt pietist och predikade
  väldeliga mot superiet. Han höll bönestunder och hans älsklingstext var
  den stygga historien om Lot och hans döttrar, vilken gav honom gott
  tillfälle att utmåla dryckenskapens ohyggliga följder.
  
  En söndag under högmässan satt borgmästaren i sin bänk och stirrade
  framför sig med blodsprängda, utstående ögon. Förr i tiden hade han
  alltid sovit i kyrkan, men med åren hade han blivit sömnlös och led
  mycket därav. Han satt nu där och stirrade framför sig och såg på sina
  ullvantar, som voro trasiga, och tänkte på sin hustru, som var död, och
  på sina barn, som också voro döda, och på alla andra, som voro döda och
  på alltsamman. Och bäst han satt, började han brumma och småsjunga:
  
  "Herre, fräls min gamla själ, herre, fräls min gamla själ--"
  
  Helt sakta och tanklöst till en början, men så småningom allt högre och
  ursinnigare--
  
  "Min gamlade själ", vrålade han, "mitt själaskrälle!"
  
  Prosten Book, som sett många underliga fall av väckelse, trodde ett
  ögonblick att någonting sådant förelåg och skyndade ned till
  borgmästarebänken. Men när Stenberg blev varse sin fiende, lade han sig
  på ryggen, sparkade och svor. Han bars in i sakristian. Prosten
  konstaterade, att borgmästaren fått slag. Det var fjärde anfallet under
  två år och gubben hade sina nittio bakom sig. Book frågade, om han ville
  anamma sakramentet. Men gubben hasplade fram en massa fula ord, som väl
  må skrivas på dödsyrans räkning.
  
  Så slutade borgmästar Stenberg. Hans släkt skingrades över jorden, och
  endast en telning därav har sedermera återvänt till staden: Stenbergs
  dotterdotters son, lektor Paulus Holmin, "Aposteln" kallad.
  
  Det världsliga herraväldet i staden var till ända. Borgmästarens
  efterträdare var en obetydlig person, prosten Book däremot högst
  betydande. Han avlade så småningom de pietistiska sympatierna. Och sedan
  han satt en damm för brännvinsfloden, började han själv dricka ett gott
  bordeaux, som han tog på fat från Göteborg. Vinet vann snart en viss
  ryktbarhet, biskopen visiterade oftare än förr, och lantpatronerna
  började umgås i stadens prostgård. Även nåden på Björkenäs gjorde visit,
  dock först sedan prostinnan, som var en tarvlig människa, lämnat det
  jordiska och ersatts av faster Mimmi.
  
  Under fulla fyratio år styrde prosten och hans syster. Ständigt lika
  kraftigt och klokt men icke alltid lika lyckligt. Det fanns också många
  svårigheter att övervinna. Hantverksmästare, handlande och ämbetsmän
  voro alla gifta, och det var ingen särdeles konst att styra dem. Det
  gjorde faster Mimmi, vars tron var en kaffesäck. Med skolpojkar,
  gesäller och marknadsbönder ställde det sig svårare. De voro oberoende
  män och ofta mycket oförvägna. Det fanns en sadelmakaregesäll--hans namn
  har sjunkit tillbaka inom det historiskt ovissa, men hans gärning
  lever--den gesällen var en verklig revolutionär. Han fordrade
  egendomsgemenskap, stal en pistol och slog in fönster. Han ville riva
  kyrkan men fordrade samtidigt, "att Guds ord skulle rent och klart
  predikas". Han var en Luther i många stycken men en bov i andra. Det var
  han, som första gången tände en Valborgsmässoeld på brända stenen. Han
  kallade den frihetseld, och när den slocknat, ville han dränka sig i
  Blekängsbäcken, som dock var för grund. Det var även han, som antände
  Backarnas uthus och sålunda blev indirekt medskyldig i änkefru Siedels
  död. Detta sista dåd erkände han aldrig, men dömdes och dog i fängelset.
  
  Han var onekligen den värste, men det fanns flera sådana orosandar inom
  samhället. Den nye borgmästaren måste upprätta en säkerhetspolis, som
  till en början bestod av Larsson och Starke-Petter. Larsson hade varit
  trädgårdsdräng och återvände snart nog till denna näring, i det att han
  vårdade borgmästarinnans och faster Mimmis trädgårdar. Starke-Petter
  däremot var en fruktansvärd man, f.d. rättare på Klockeberga, stark och
  våldsam. Skomakar Hagelin påstod, att Starke-Petter "hade
  rättfärdigheten". Han var i själva verket så omutligt rättfärdig, att
  han häktade själve stadsfiskalen för fylleri. Och när Starke-Petter
  häktat, vågade icke borgmästaren fria. Han beredde myndigheterna många
  ledsamheter. När järnvägen kom, häktade han en massa "rallare", och man
  hade nära nog måst inställa arbetet. Men i rättan tid lyckades faster
  Mimmi gifta bort honom med borgmästarinnans piga. Starke-Petter klipptes
  liksom Simson och behöll endast det mått av rättfärdighet, som kan vara
  lämpligt för en polisman.
  
  Faster Mimmis makt över de gifta männens sinnen berodde av en massa små
  omständigheter, vilkas inre samband man måhända icke genast skönjer.
  Syskonen Book hade uppfostrats i en prästgård på västkusten, ett enkelt
  hem, där man ofta läste postillan men sällan fann fläskstrimlor i
  rotmoset. De lärde förtrösta på Guds vishet och på människors enfald.
  Och på sig själva. I sitt tjugonde levnadsår kom Mimmi till Göteborg som
  husmamsell. Hon var då ett stort och vackert fruntimmer. Unga herrar,
  som fått sina seder fördärvade i London eller kanske till och med i
  Paris, förärade henne bröstnålar av guld, silverkammar, luktdosor av
  bärnsten eller kristall och andra prydliga föremål. Hon lade gåvorna i
  kistan och bemötte givarna med ett orubbligt, oförstående lugn. Hon var
  oantastlig och praktisk. Likväl gjorde hon farliga bekantskaper. Hon
  stavade sig igenom "Les mystères de Paris" och "Le juif errant". Som hon
  var tämligen okunnig i franska språket, trodde hon sig gå förlustig de
  värsta mysterierna och anade hemligheter, som Eugène Sue sannolikt
  skulle ha skämts att publicera.
  
  Vidare lärde hon känna Webers Aufforderung zum Tanz, och hon dansade
  polkamazurka med en ung man, vars lätt beslöjade fräckhet, svarta hår,
  kulörta sidenduk och snäva byxor gjorde ett oförgängligt intryck på den
  unga kvinnosjälen. Den unge mannen talade en hel del om "vanitas
  vanitatum", och han ville låna mamsellen mr Thackerays alldeles
  förträffliga böcker. Mamsellen bedyrade, att hon icke ville läsa alltför
  fria och vådliga romaner. Den kraftiga unga flickan greps av en obotlig
  rädsla för det svarta håret och de snäva byxorna. Hon undvek, hon
  stängde sig inne, hon lagade en bitter dryck efter recept av år 1722, en
  dryck som borde "purgere liffhet och desslikes conservere mot odygdige
  fantaisier och importune propositioner". Den gav henne icke någon
  lindring. Då bad hon till sin avlidna mor, hon ville återkalla sitt
  rena, lugna barnasinne. Men bönen blev till ett hett, extatiskt svall av
  ord, som gjorde henne halvgalen. Slutligen kastade hon en schal över
  huvudet och sprang ut i natten för att finna svalka. När dagen bräckte
  låg hon och lekte med det fruktade svarta håret. Hon jollrade och
  skrattade som ett tillfredsställt barn. Endast i de onaturligt vidgade,
  rödskiftande pupillerna fanns det ännu något kvar av en obotlig rädsla.
  
  Mamsell Mimmis kärlekssaga, som hon själv mätte i timmar och sekunder,
  kan för överskådlighetens skull indelas i veckor: tre vackra veckor, tre
  grymma veckor och en lugn vecka. Under den sistnämnda återvann mamsell
  Mimmi--som benämningen antyder--sitt lugn. Och väl återvunnet förlorade
  hon det aldrig mer. Det svarta håret och de snäva byxorna kom att
  tillhöra ett rikt fruntimmer, vars släktförbindelser gav kompanjonskap i
  ett stort handelshus. Faster Mimmi flyttade till brodern änkemannen. Hon
  hade magrat men icke förlorat något av sin reslighet, sin raka rygg. Hon
  blev snart nog kantig, hennes hy skrumpnade hastigt och fick en gråbrun
  färg. Men sitt lugn behöll hon, som sagt, och sin vilja.
  
  Hon hyste en stor förkärlek för de följetonger, som på den tiden voro
  moderna. Hon läste dem mycket metodiskt och prickade de mera obegripliga
  ställena med sin strumpsticka. Hon gjorde också jämförelser mellan dessa
  berättelser och sin egen roman. För övrigt fick denna ett slags epilog,
  som blev av stor betydelse både i stadens och faster Mimmis historia.
  Den svarthårige mannen sände henne varje nyår ett brev, artigt och
  korrekt, en nyårshälsning. Och av tacksamhet för vad som hade
  varit--kanhända ock för vad som aldrig blev--skickade han henne till
  julen en kaffebal. Faster Mimmi ville i förstone icke bränna, mala, koka
  eller dricka denna kärleksgåva. Det var naturligtvis en känslosak, men
  till sin bror sade hon, att kaffet måste ligga till sig. Först när nästa
  jul medförde en ny kaffebal, insåg hon, att saken måste tagas mera
  praktiskt.
  
  Man kan föreställa sig, vad en bal härliga, stora, bruna Javabönor
  skulle betyda på en tid, då stadens handlande sålde blågrönt, bittert
  Amerikakaffe för två riksdaler skålpundet. Det var en psykisk kraft, en
  makt. Och faster Mimmi visste att begagna den. För henne gällde det icke
  som för brodern att skaffa fint umgänge i prostgården. Hon ville
  behärska staden, dess kvinnliga del. Och genom kvinnkönet mankönet i
  största möjliga utsträckning.
  
  Hon följde mer demokratiska principer än brodern. Varje torsdag steg hon
  ut på trappan och neg så djupt krinolinen tillät. Och alla fruar och
  madammer och mamseller nego. De nego en gång och släppte sina
  palsternackor, sina kalvsidor och oxläggar. De nego två gånger och
  torkade sina rödfrusna händer, de nego tre gånger och vandrade i lovlig
  ordning in i Vår Herres prostgård för att dricka kaffe. Var det idel
  madammer, så dracks kaffet i köket, fru borgmästarinnan och likställda
  fördes in till salens björk- och almmöbler, men infann sig själva
  Björkenäsnåden, hissades förmaksgardinerna och glaskronan och den
  blänkande mahognyn befriades från sina överdrag.
  
  Samtalen under dessa kaffestunder voro livliga och rörde sig om allt,
  varom ett anständigt samtal kan röra sig. Värdinnan lade inga band på
  yttrandefriheten, men tonen var städse den bästa alltifrån kökets. "Nej,
  att mamselln ska vara så go och gemen!" till förmakets: "Nej, alltför
  delikat, min söta, en verkligen alltför delikat arom!"
  
  Minst talade faster Mimmi själv. Om det var i hennes intresse, kunde hon
  giva ämnet för dagens förhandlingar--det skedde så där i förbigående,
  allt under det att hon skötte kaffepannan. Men sedan kopparna fyllts och
  de första, tvekande orden letat sig fram, återtog faster Mimmi sin
  stickning och förblev en tyst åhörarinna. Och likväl var det hon, som
  ledde samtalen. Stickade hon raskt, så talade man raskt, skedarna
  skramlade, kaffet rann och allt var klarhet och sämja. Gick stickningen
  långsamt, gick samtalet trögt. Och lade faster Mimmi strumpan i knät och
  kliade sig under lockarna med stickan, så suckade man till Gud och
  svalde ömsom kaffe, ömsom luft. Men i rätta ögonblicket kom det ett
  litet ord från faster Mimmi, som gav förhandlingarna ny riktning och ny
  fart. Ett menlöst och stilla framsagt litet ord men likväl verksamt och
  mäktigt. Ty gott kaffe vill alla dricka. Och rätta vägen vill alla
  vandra, om blott de veta, var den går.
  
  Sålunda styrde faster Mimmi staden. Det är visserligen sant att
  viktigare beslut fattades och genomfördes av prosten och Stadens Äldste.
  Men det förringar på intet sätt faster Mimmis betydelse.
  
         *       *       *       *       *
  
  Sadelmakargesällen, som ofrivilligt blev orsak till Starke-Petters hårda
  men kortvariga despoti, har även anklagats för fru Siedels förtidiga
  död. Anklagelsen är sann, försåvitt det verkligen var han, som antände
  Backarnas uthus. Den gamla damen väcktes av eldskenet och sprang i
  blotta nattdräkten--som dock bestod av linne, yllestrumpor, två kjolar,
  en röd och en grön, samt en mycket vid yllekofta--ned till
  Blekängsbäcken för att hämta vatten. Hon lyckades också hämta upp två
  ämbar vatten, som hon ställde ifrån sig framför hemlighusets knastrande
  dörr. Därpå föll hon till marken, hon svimmade icke, men hon fick kramp
  i vadorna. Hon fördes till prostgården, och jämnt en vecka efter
  olyckshändelsen insomnade änkefru Siedel i den eviga sömnen. Hon var då
  sjuttioåtta år gammal. I sin ungdom hade hon varit tjänarinna men hade
  sedermera städse beflitat sig om ett gott och förnämt uppförande.
  Begravningen blev den gamla damen värdig, kostnaden bestreds
  huvudsakligast av svärsonen, baron de Sars. Sonen, patron Arvid, hade
  nämligen ont om penningar. Så när som på tiotusen riksdaler, vilka gingo
  till missionen och till Abraham Björner, ärvde han hela sin mors
  förmögenhet. Men inom kort gick den förlorad.
  
  Tack vare patron Siedels ständiga penningbrist förlorade Backarna snart
  hedern av att vara en adlig släkts änkesäte. En främling hyrde hus och
  trädgård, han betalade tvåhundra riksdaler banco men medförde i övrigt
  ingenting gott. Backarnas trädgård fylldes med allehanda konstiga
  lökväxter, och ett drivhus uppbyggdes. En dräng, Sörman--även han en
  främling--anställdes enkom för att vårda örtagården. Han var en god
  arbetare men förde på fritider ett ogudaktigt liv. Hans husbonde, som
  var en mycket sederen person, tillät honom icke att bo på Backarna. Han
  fick hyra sig ett rum i närmaste hus och bodde sålunda vägg om vägg med
  krogen Tre Remmare. Sedan han blivit väckt och omvänd flyttade han till
  Hagelins och inledde en kärlekshandel med madammen.
  
  Det var utan tvivel främlingen som väckte såväl Sörman som skomakar
  Hagelin och hans hustru. I Backarnas vindsrum hade främlingen inrättat
  ett litet tryckeri, och där arbetade han varje morgon och varje afton
  till långt in på natten. Folk påstod, att han fabricerade falska sedlar,
  men de enda alster av detta hemlighetsfulla tryckeri, som kommo till
  allmänhetens kännedom, var en slarvigt stavad och slarvigt tryckt
  uppbyggelseskrift. Den utdelades gratis av madam Hagelin och innehöll en
  sorts klassificering av synderna samt några delvis splitter nya
  meddelanden om yttersta domen. I övrigt ingenting graverande. Efter två
  års verksamhet på Backarna försvann främlingen, lämnande lökar och en
  handpress som ersättning för sista årets oguldna hyra. Borgmästaren
  sände Starke-Petter att söka förfalskade sedlar på Backarnas vind, och
  faster Mimmi gick själv dit upp för att möjligen vinna någon upplysning
  beträffande rymmarens religion. Men båda två fingo återvända med
  oförrättat ärende.
  
  Främlingens religion förblev en hemlighet. Hans proselyter levde länge i
  ovisshet och rädsla liksom får, de där ingen herde hava. Prosten Book
  kallade dem förgäves tillbaka till det rätta fårahuset, under det att
  faster Mimmi stängde sin dörr för de kätterska madammerna. Skomakar
  Hagelin tog slutligen sitt parti, tillkallade en baptistpredikant från
  Norrköping och lät döpa sig och sitt hus i Blekängsbäcken. I sin
  hänförelse ville skomakaren döpa om själva bäcken och kalla den Jordan.
  Men icke ens de troende kunde förmås att giva ett så heligt namn åt ett
  vatten, som flöt mellan Tanningen och Storån och som till på köpet var
  ett tillhåll för råttkungen, hans gemåler och avföda.
  
  När underrättelsen om Hagelins "upptåg" nådde prostgården, sutto
  syskonen Book vid brädspelsbordet, och gubben hade bredvid sig en av
  dessa varmt färgade toddar, som genom noggrann vård kunna hållas vid liv
  en hel lång höstafton. Prosten blev djupt bedrövad, han satte händerna
  för ansiktet och försjönk i betraktelser. Syster Mimmi lade sakta ifrån
  sig tärningarna och tog till strumpstickorna, hon ville icke störa
  honom. Efter en stund sade prosten--och hans tänder skallrade:
  
  --Husch då! Du ska se, Mimmi, att skomakarn får ryska snuvan. Nå,
  tillade han betänksamt, det blir hans sak, den tosingen. För resten har
  man aldrig sett, att vederdöparna vunnit anhängare inom de burgna
  klasserna. Men det är ju skada ändå, ja minsann minsann--
  
  Prosten hade rätt, det var endast fattigt folk, magert och blekt och
  askgrått folk, som slöt sig till Hagelin. Och även bland dem ansågs det
  som en skam. De frågade varandra: Ska madam Eriksson gå och köpa skor?
  Vilket betydde: Ska madam Eriksson gå och höra Hagelin predika? Det lät
  ju ståtligt och förmöget: att köpa skor. Men när man talar om en så
  viktig tilldragelse, brukar man varken slå ned ögonen eller dra ned
  mungiporna och sucka som i själanöd.
  
  Hagelinarna gjorde verkligen icke mycket väsen av sig. De sjöngo sina
  psalmer med låg röst, och dopen förrättades i brunnen på
  skomakaregården. Prosten Book hade lätt för att glömma, han glömde
  vederdöparna, och faster Mimmi fann icke skäligt att oroa honom med
  några påminnelser.
  
  Hände så en decembernatt fram i slutet på femtiotalet, att kyrktuppen
  blåste ned. Samma orkan, som förstörde hundratals tunnland
  Björkenässkog, satte fart i S. Johannes gamla tupp och förde honom över
  prostgården, över torget rakt in i fältkamrer Björners trädgård. Han
  krossade ett päronträd och väckte gamle fältkamrern, som eljest ansågs
  vara en mycket lomhörd person.
  
  Skadan var i och för sig icke stor, tuppen var gammal och rostig.
  Prosten lät genast beställa en ny tupp, vacker och stor nog att rymma
  två tunnor spannmål. Beställningen lämnades till den nye plåtslagaren på
  norr, en ung man, skötsam och kyrklig. Hans namn var Jakob Broms, och
  han var icke född i staden.
  
  Emellertid måste beställningen pro forma bekräftas av kyrkostämman. Och
  här mötte en överraskning! Just som prosten en smula hastigt och
  vårdslöst lyfte klubban för att klubba fast beslutet, reste sig skomakar
  Hagelin, talade och sade, att man ingalunda borde anskaffa ett nytt
  plåtkreatur. Ty tuppen, påstod Hagelin, är ett hedniskt symbolum.
  Varifrån hade skomakaren hämtat detta ord, och vad menade han därmed?
  Ingen visste det. Prosten rodnade ända upp över hjässan, och det tunna
  håret låg som vit aska över glöd. Han slog klubban i bordet och gick sin
  väg. Men när han kommit in i prostgårdens trädgård, började han gråta.
  Han stannade bland drivorna, och faster Mimmi måste ta honom under armen
  och till hälften draga honom in på expeditionsrummet.
  
  --Fy, det var för lett, Mimmi, nej fy, det var för lett att se honom!
  Just så ser satan ut.
  
  S. Johannes fick naturligtvis sin tupp och prosten sin vilja fram. Men
  sekteristernas skara ökades dag för dag. Psalmerna sjöngos med högan
  röst, och Hagelin bannade både kyrka och prost. Upprorsandan verkade
  bland unga och gamla. Det gick ända därhän, att en äldre madam, inbjuden
  i faster Mimmis eget kök, fällde detta yttrande:
  
  --Ja men han är väl också människa--
  
  Om hon därmed menade prosten eller Hagelin är obekant och kan också göra
  detsamma. Den pratsjuka gumman utstöttes ur församlingen och med henne
  följde många madammer och en eller två fruar. Bland dem, som övergingo
  till sekteristerna, var även plåtslagare Broms. Det var en betydande
  förlust för statskyrkan.
  
  J. A. Broms hade antagit titeln fabriqueur, han hade gift sig med
  mamsell Louise Roth, gamle prostens yngsta dotter, och räknade sålunda
  svågerskap med stadens komminister, som ju för övrigt även han var en ur
  ortodox synpunkt misstänkt person. J. A. Broms inköpte den del av
  Björners trädgård, som gränsade till Storgatan. Här uppförde han ett
  trevåningshus, det största i staden näst rådhuset. På nedre botten fanns
  det butiker med jättestora fönster. Och under takstolarna fanns det en
  torkvind större än faster Mimmis. Mot tre riksdaler i veckan upplät han
  denna vind åt brödraförsamlingen, som icke längre rymdes i
  skomakarverkstaden. Själv hade J. A. Broms sällan tid att åhöra Hagelins
  tämligen långdragna predikningar. Men han sände sin hustru, sin dotter
  och sina gesäller upp på vinden. Och han tillhöll Hagelin att varje
  lördagsafton läsa upp hustavlan, en önskan, som Hagelin, själv
  familjefader och arbetsgivare, med största förnöjelse efterkom.
  
  Det högkyrkliga partiet sammansmälte till en aristokratisk klick, mäktig
  visserligen på grund av det stora fyrktal dess medlemmar representerade,
  men ständigt oroad och chikanerad av den sekteristiska massan. Faster
  Mimmi steg icke längre ut på trappan att niga för alla stadens madammer.
  Kaffet delades ut skålpundsvis som ett slags pension åt ett fåtal
  trofasta själar. Prostens svärson, komminister Roth, förtärde halva
  balen, och man kan likväl icke påstå, att han gjorde skäl för den
  rikliga gåvan. Han var trög och lat, föraktade baptisterna men hyste ett
  lömskt hat till prostgården.
  
  Gamle prosten fick således ensam strida mot otron, bäst han kunde. När
  han satt vid sin bordeaux eller vid sin toddy, hände det, att anden föll
  över honom och ingav honom utomordentligt kraftiga och sinnrika argument
  mot de vederdöpare. Men ingen förstod att fixera dessa andens blixtar,
  de försvunno i mörkret. Och nästa söndag vände prosten på fjärdingen och
  tog fram en predikan, gammal och tam, lämplig för de tider, då alla får
  betade i samma hage.
  
  Vartannat år beställde prosten nya stövlar. När han då hade skomakaren
  på knä framför sig, drog han honom omilt i de grå testarna, talade och
  sade:
  
  --Ho är du, Hagelin, att du kallar min kyrka en sköka i Babylon? Har du
  varit i Babylon du, Hagelin? Har du sett någon sköka då? Inte det
  heller?
  
  Nej, det hade han icke, ty i mannaminne hade det icke funnits någon
  verklig sköka i staden, och främmande länder hade skomakaren aldrig
  berest. Han kom sålunda till korta inför prostens större lärdom och blev
  honom svaret skyldig. Men otron stävjades icke. Och tiden--eller kanske
  det var vinet eller toddarna--for illa fram med gamle prästen. Den höga,
  "serafiska" stämman sjönk till ett grötigt mummel, minnet strejkade och
  benen skälvde som på en orkeslös häst. När han stod i predikstolen,
  kunde det ibland hända, att han bröt av mitt i texten, tog timglaset och
  höll det mot ljuset, skakade och synade.
  
  De stunderna rann sanden besynnerligt sakta.
  
  Och komminister Roth, som skulle stått sin svärfar och förman bi, var
  sannerligen icke värd en vitten. Tre ting hade han kära här i världen,
  komminister Roth, sin järnkamin, sin kaffekopp och sin sjöskumspipa, som
  eldades med "Hoppet" eller med holländsk knaster. Kaminen eldade han med
  brädlappar och kol, som sonen Elis Eberhard måste stjäla från farbror
  Broms' kolupplag. Ack, vad kunde det göra svåger Broms? Han var rik,
  han. Och hade dessutom bara ett barn, under det att Rothen hade åtta.
  Elis Eberhard blev svart om händerna, men det fick mor tvätta av, hon
  skulle också ha något att göra.
  
  Roth satt framför kaminen varje ledig stund, och de voro många. Han
  varken läste eller tänkte. En och annan gång tog han pipan ur mun och
  spottade på det glödande järnet, det var allt. Han låg sällan stilla en
  natt, vid tretiden måste han upp och elda. Först när järnet glödde gick
  han åter till vila, eller väckte sin stackars hustru och skrämde henne
  med hårda och oblyga smekningar. Han var en mycket dyster och fåordig
  man, denne Johan Jacob Roth. När han predikade talade han med flit så
  lågt, att ingen skulle höra honom. Han var avskydd av alla människor.
  
  Tre gånger hade det brutit ut skorstenseld i komministergården. Tredje
  gången fick komministern--så prostens svärson han än var--böta för
  uraktlåten sotning. Fjärde gången var olyckan framme. Gnistorna trängde
  in i skräddare Wendells vind, där ett lager nyberedd vadd låg till
  torkning. Vindsluckorna stodo öppna, det blåste som alltid i februari en
  tämligen stark NNV. Skräddargården brann, därefter buntmakarens,
  därefter bagare Berthelssons, vars hus var i två våningar.
  
  Klockan en kvart över nio på aftonen bröt elden ut. Den nyss inslumrade
  staden väcktes av klämtning och nattvaktens rop. Kort därefter gick
  brandtrumman. Borgmästarinnan, som dagen förut givit livet åt en son,
  bars på en madrass över till prostgården. Borgmästaren flydde med den
  nyfödde ut ur staden och återvände först följande morgon. Alla människor
  tappade huvudet, till och med Bromsen, som eljest var en redig person.
  Han lät sina gesäller vattendränka kollagret, som låg en halv
  fjärdingsväg norr om brandstället. Klockare Carlén lät rada upp säckar
  fyllda med sand framför kyrkan. Han var en beläst man och visste att
  sandsäckar kunna skydda vid belägring. Eldskräcken gjorde honom med all
  hans lärdom till ett åtlöje.
  
  Faster Mimmi ensam bibehöll hela sin sinnesnärvaro och sin
  handlingskraft. I en fläng lät hon pigorna snörpa ihop lakan, dränkte
  vävsjoket i vatten och satte upp det som brandsegel framför prostgården.
  Samtidigt ordnade hon med sprutorna, bildade tre langningskedjor från
  klappbryggan i Storån upp till brandstället, och sände ridande bud till
  Klockeberga, Björkenäs, Rogershus och Viskingeholm.
  
  Småttingar och åldringar togo sin tillflykt till prostgården. Två
  kaffepannor ångade på spisen, och linne- och klädskåp stodo på vid
  gavel. Sekterister och högkyrkliga gräto om varandra. Och trädgården
  förvandlades till en möbelmarknad. Prosten stannade i sin säng. Men han
  hade tänt ljus, och i högra handen höll han bibeln och i den vänstra
  psalmboken. Han bad med högan röst. Då faster Mimmi stack huvudet inom
  dörren bad han henne lösa upp nattmössebanden, på det att han skulle
  kunna stiga upp och gå ut till sin församling. Men faster Mimmi svarade:
  
  --Nej, ligg du stilla, Book, och bed vår Herre om hjälp. Någon skall
  göra det.
  
  Vid tvåtiden stodo sju gårdar i lågor. Björkenässprutan hade kommit
  strax efter tolv, och klockan tre kom Rogershussprutan. Baron de Sars
  red sin åbäkiga fux. Av någon anledning hade han iklätt sig
  kammarherreuniform, och den verkade disciplinerande. Han förde kommandot
  under tre timmar. Vid halvsjutiden blev han plötsligt trött och
  förklarade, att elden icke stod att hejda. Så red han hem--till "det
  vackra fruntimret" påstod stadsborna, som aldrig kunde förlåta denna
  desertering.
  
  På hemvägen mötte han Viskingeholmfolket.
  
  --Nej, vänd om! ropade baronen. Det tjänar förbanne mig ingenting till.
  Det brinner värre än i helvetet.
  
  Viskingeholmfolket läto sig emellertid icke hejdas. Deras anförare, en
  ung förvaltare, hade måst utkämpa en skarp dust med gubben Lilja, innan
  han fick lov att komma staden till hjälp. Det var en nätt och prydlig
  liten herre, förvaltaren Julius Krok. Han bar en lång öronlock, som
  gärna ville falla ned i ansiktet och som gav hans utseende en
  anstrykning av koketteri. Han var son till gamle trivialskolerektorn,
  den mesen, och dotterson till Lilja.
  
  När Viskingeholmarna åkte över Blekängsbron, hade elden nått Södergränd
  i söder, Jordgatan i öster och Gamla gatan i väster. Två gårdar voro
  redan brunna till grunden, åtta tak hade fallit och allt som allt
  härskade elden obestritt över fjorton gårdar. I prostens trädgård fanns
  icke längre plats för flera trasiga möbler, och i prostgården trängdes
  gubbar, gummor och illtjutande småfolk. Faster Mimmi packade en
  höskrinda full med barn, lät Sörman taga tömmarna och satte madam
  Hagelin till att taga vård om barnen. De körde upp till Backarna.
  Skrindan fastnade i snön och barnen måste bäras i säckar upp till huset.
  
  Själv måste faster Mimmi söka ett par timmars vila, benen bar henne icke
  längre. Borgmästaren övertog befälet, understödd av Broms, som äntligen
  återvunnit fattningen. Julius Krok blev emellertid den verklige ledaren.
  Han övergav offensiven, de brinnande husen fingo brinna, och alla
  sprutor och hinkar spydde sitt vatten över väggar, som rykte, knastrade,
  svartnade. De första springande blå lågorna dränktes. Små kåkar,
  munsbitar för de dånande lågorna, revos och trävirket bortskaffades.
  Gummor, som med svedda kjolar hoppade över bränderna, jämrande och
  ropande förlupna kattor vid namn, fasttogos och inspärrades i Stenbergs
  plåtbeslagna kurra. Drängar med krokiga, skälvande ben och sömniga ögon
  fingo smaka förvaltarens spö. Han var värre än satan, förvaltaren, han
  var värre än ängelen Gabriel. Han dansade som en vilde kring elden, han
  skrek tills stämman sprack, han kröp så nära elden, att den koketta
  öronlocken fräsande reste sig som borsten på en ilsken hund.
  
  Förvaltare Krok vann varken kärlek eller ära på den kuppen. Han fick
  svett skinn. Han fick tre processer på halsen och måste betala
  skadestånd för nedrivna kåkar. Men han begränsade elden.
  
  Den enda, som uppskattade hans verk, var faster Mimmi. Hon kom ut på
  torget med liniment och bandager. Julius Krok stod ensam på kullen,
  samma kulle, där man sedermera rest Gustaf Wasas staty. Då faster Mimmi
  blev varse det brända, sotiga ansiktet och det svarta håret, greps hon
  av ett slags svindel. Hon gick rakt fram till ynglingen, omfamnade honom
  och kysste honom. Alltsedan Göteborgstiden hade faster Mimmi icke kysst
  en man, icke ens sin bror. Klockan var åtta på kvällen, men torget var
  rikligt upplyst av lågorna.
  
  Sedan faster Mimmi kysst ynglingen och fällt några tårar, beströk hon
  det brända ansiktet och händerna med kalkliniment och förde honom in i
  prostgården.
  
  Under natten flammade elden upp några gånger men dämpades. Och följande
  morgon var faran överstånden. Tre eller fyra hus stodo likväl ännu i
  ljusan låga.
  
  Vid middagstiden sprängde baron de Sars i spetsen för en tio, tolv
  ryttare över Blekängsbron. På torget möttes han av borgmästaren, som
  ödmjukt tackade hans nåd, men tillika påpekade, att elden redan var
  släckt.
  
  --Vasa? skrek hans nåd. Va fan nu då? Redan släckt? Va fan oroar ni folk
  för? Om ni släcker själva? Vasa? Helt om! För tusan! Förbålt idiotiskt!
  Helt om, karlar! Fy fan!
  
  Vad beträffar orsaken och upphovet till allt detta elände, komminister
  Johan Jacob Roth, förblev han lugn och oberörd sittande vid sin
  järnkamin. Och icke nöjd med den eld, som rasade i staden, stoppade han
  brädlapp på brädlapp, kolstycke på kolstycke ned i kaminen, vars lucka
  hade handtag i form av en ängels huvud. I den allmänna villervallan
  tänkte ingen på komministern, vådaeldens orsak förblev en hemlighet och
  Johan Jacob behövde icke ens böta för uraktlåten sotning.
  
  Eldsvådenatten hade sonen Elis Eberhard kommit in till honom och sagt:
  
  --Far, far! Nu brinner det i skorsten igen och elden har tatt i
  skräddaregården.
  
  Komministern reste sig och gick bort till fönstret.
  
  --Ja, sade han, elden är smittsam. Alldeles som elakt lynne.
  
  Han återvände till kaminen och satte sig. Men när han såg gossens
  upphetsade och förskräckta ansikte, sade han:
  
  --Skräddarens kåk brinner, Elis Eberhard. Men det har ingen betydelse.
  En människa brinner och slocknar. Ett hus brinner och slocknar. Allting
  brinner och slocknar. Det har ingen betydelse. Lämna din far i fred,
  Elis Eberhard. Det är det enda, som har någon betydelse.
  
  Detta lugna ansikte, denna lugna röst, dessa lugna ord i en sådan stund
  gjorde på gossens sinne ett outplånligt intryck.
  
  
  
  
  BROMS & KROK
  
  
  På gamla dagar blev fabriqueur J. A. Broms bekajad med en del
  skröpligheter, som gjorde honom till en föga prydlig person. Näsan, det
  stora bogsprötet, som pekat käckt och oförskräckt rakt fram, sjönk ihop,
  hängde slankig ned över munnen och fick en sjuklig rödblå färg. Ögonbryn
  och ögonhår föllo av, och ögonens mattgrå iris med små stickande
  pupiller skymtade fram mellan rödflammiga, varkantade ögonlock. Gubben
  bar på sin hjässa en skinnmössa, framtill barsliten och solkigt grå som
  en gammal råtta. Under mössan fanns det en svart kalott, under
  kalotten--åtminstone om söndagarna--en grågrön peruk, och under peruken
  ännu en kalott av gulvitt ylle, ett plagg, som sällan kom med i tvätten.
  Sommar och vinter bar han denna varma huvudbonad men begagnade däremot
  aldrig ytterrock. Om vintern lyste en gul kalvskinnsväst i den slitna
  bonjourens öppning, och mellan väst och ylleskjorta låg ett eller flera
  kattskinn, fasthållna med segelgarnståtar. Understundom kunde det hända,
  att kattsvansarna hängde fria nedanför skinnvästen, vilket gav dräkten
  en viss fantastisk prägel.
  
  J. A. Broms hade en föreställning om, att denna klädsel icke anstod en
  fabriqueur och riddare av Kongl. Wasaorden. Han undvek södra staden, som
  efter branden blivit rikemanskvarter. I södra staden bodde en massa
  främlingar, de kände icke J. A. Broms, och det kunde falla dem in att
  skratta åt honom. I och för sig kunde det visserligen vara likgiltigt.
  Men han hade ett retligt lynne, och sedan han tvenne gånger måst böta
  dryga summor för misshandel, undvek han helst all onödig förargelse.
  
  Dessutom föraktade han dessa fina hus, dessa järnbalkonger, dessa
  flaggstänger, dessa väderflöjlar i form av drakhuvuden eller förgyllda
  pilar. Han, J. A. Broms, hade skaffat staden dess första fina
  trevåningshus, och han ångrade det icke, ty fastigheten var räntabel.
  Men han trivdes icke i sitt hem. Han älskade de fattigas boningar.
  Blekängen, det var hans kvarter. Där var han känd, och där lät man helst
  bli att reta honom. När han gått sin morgonrond genom verkstaden, knäade
  han Karl Johansgatan utför, tog av till höger och kom in på Sofiagatan.
  I vänster hand höll han sin enkäpp och med högra handens fyra
  återstående fingrar en hörlur. Det var en så att säga officiell hörlur,
  vars begagnande vid vissa tillfällen borde underlätta ett stilla
  lyssnande vid andra, viktigare. Men det gamla knepet lurade ingen.
  Bromsen fick aldrig höra sanningen.
  
  På Sofiagatan undersökte han varje hus, knackade försiktigt på
  rappningen, som föll och föll och föll. Han tog upp bitar från marken
  och sökte passa in dem i det, som fanns kvar. Han grälade över murarna
  och kallade dem tjuvar, fähundar, latmaskar. Men han svor aldrig.
  
  Vid nästa hus knackade han på dörren efter att först ha kastat en blick
  genom fönstret. Vanligen kom ingen och öppnade varken vid första, andra
  eller tredje knackningen. Då blev han otålig, slog på rutan med hörluren
  och ropade:
  
  --Se så, madammen, jag ser henne allt! Marsch bara och öppna! Se så, hon
  står ju bakom ugnen. Jag ser henne allt.
  
  Madammen kröp fram ur ugnsvrån, öppnade och neg. Hade hon bara vetat,
  att det var fabrikörn själv--
  
  Men innan nödlögnen mumlats till hälften, hade gubben slunkit in som en
  katt och nosat i alla vrår, i rum, i kök, i skafferi.
  
  --Ja, här har madammen det riktigt trevligt, riktigt rart, vill jag
  säga. Andersson klagar, den drummeln. Skulle en inte trivas här?
  
  Madammen ger honom en tung, trött blick och säger:
  
  --Har en bara Guds ord, fabrikörn, så trivs en var som helst. Om det så
  vore i helvetet--
  
  --Husch fy, madammen, fy skäm ut sig! sladdrar gubben och sätter luren
  till örat. Tror madammen att en får så här rart i helvetet? Nej då, nej
  då.
  
  --Det drar, säger madammen. Det är röta i gaveln. Jag kan sticka ut hela
  armen.
  
  Gubben bort i hörnet, stöter försiktigt med käppen och nosar.
  
  --Det skulle en kunna täppa till, säger han betänksamt. Har madammen
  ingen gammal kjol? Var har hon gjort av den gröna, hon hade? Det går så
  bra. Jag är född i en torparstuga jag, ser madammen. Aldrig har jag det
  så varmt och gott i mitt stenhus, som jag hade där. Se, mor förstod att
  täppa till hon, ser madammen. Det går så bra, så bra--Madammen tänker
  väl inte flytta, inte?
  
  --Vart tycker fabrikörn, att vi skulle flytta? Till söder?
  
  --Nej, ser hon det, madammen, det går inte. På söder tar de hundra
  riksdaler för ett rum. Utan kök. Hundra blanka riksdaler! Jag sa det åt
  Andersson. Här är riktigt trevligt, riktigt rart--
  
  --Ja, det är ända som i de saligas boningar, säger madammen tungt och
  utan skymten av ett löje. Bara en sluppe draget och värken. Det tar på
  krafterna, ser fabrikörn. Och så är en rädd, att barnen ska bli krokiga
  och vinda i förtid--
  
  Alla dessa kvinnor, som kommit in från landsbygden för att föda barn åt
  Bromsens arbetare, plågades av en obetvinglig skräck för kroppsliga
  lyten. Ungarna blevo för jämmerligt ynkliga, tyckte de. Det var riktigt
  svårt att ta i dem. De stannade i växten som martallar, de fingo aldrig
  kött på benen, och musklerna voro mjuka och slankiga som vadd. De sökte
  trösta sig själva och varandra med att tala om "engelska sjukan", som
  kan läsas bort eller smörjas bort. Men det var klen tröst.
  
  Gubben Broms å sin sida bjöd på andra tröstegrunder. Han stack fram sin
  högra hand, som verkligen var stygg att skåda, och sade:
  
  --Ser madammen? Se på den! Tummen är borta och lillfingret är som en
  skrumpen ärtskida. Må tro, den har värkt den. Husch! Och ändå har en
  tagit sig fram, så en reder sig--
  
  Broms' ofärdighet var emellertid varken medfödd eller ens åsamkad under
  barnaåren. Själv ville han göra troligt, att handen skadats vid den
  stora branden, men i själva verket torde olyckan ha timat minst ett
  tiotal år senare, eller just vid den tid, då Broms började in- och
  återköpa Blekängshusen.
  
  Ett par år efter branden hade skomakar Hagelin på Broms' inrådan för en
  köpeskilling av tvåtusen riksdaler banko förvärvat Blekängen av
  brukspatron Arvid Siedel. Meningen var, att Brödraförsamlingen skulle
  övertaga köpet. Men i avgörandets stund vägrade de Äldste, påverkade av
  Sörman, som förebar såväl ekonomiska som religiösa betänkligheter. Där
  stod nu skomakaren med sin äng och sin skuld. Lyckligtvis trädde Broms
  emellan och köpte ängen för femton hundra. Broms i sin tur styckade
  ängen i tomter, som han sålde till sina arbetare. Han hjälpte dem även
  med att skaffa byggnadslån och gav dem många goda råd. I trots därav
  gick det trögt au betala räntor och amortering. Och Broms blev så
  småningom tvungen att återköpa sina tomter plus husen. De enda, som
  förlorade något på Blekängsaffären, torde--förutom arbetarna--ha varit
  några leverantörer och Hagelin.
  
  Penningförlusten tog skomakaren med beundransvärt lugn. "Herren gav och
  Herren tog", var hans valspråk. Han var en from och god människa och
  hyste icke agg mot någon kristen, icke ens mot Sörman. F.d.
  trädgårdsdrängen hade gått i Bromsens tjänst, var till namnet
  verkmästare men till gagnet vida mer. Även inom brödraförsamlingen intog
  han en ledande ställning, vilket i sin mån bidrog att stärka
  principalens.
  
  Mitt i dessa endräktens tider begav det sig, att madam Hagelin födde sin
  man en son. Skomakaren, som redan var en tämligen bedagad man, vägrade
  att erkänna detta barn. Huruvida han hade skäl för denna vägran eller
  ej, må lämnas oavgjort. Säkert är, att han hävdade sin åsikt med en
  ursinnig häftighet, som eljest var helt och hållet främmande för hans
  lugna natur. Han hade en vana, skomakaren, att vid allvarliga tillfällen
  riva sin kala hjässa med högra handens naglar, alltunder det att han med
  den vänstra handen dunkade sig hårt i korsryggen. Under de månader, som
  föregingo och följde efter madam Hagelins förlossning, rann blodet från
  skomakarens hjässa, och hans rygg blev slutligen så öm, att han måste
  skrika under de självgivna slagen. Denne stillsamme man, som mitt i den
  starkaste religiösa upphetsning kunde bibehålla en viss värdighet, fick
  med ens ett okuvligt begär att skrika.
  
  --Det är Sörman! skrek han, så att det ekade i Blekängslådornas väggar.
  Det är Sörman, ditt djävla--
  
  Skomakar Hagelin svor!
  
  Och han ville göra mer än så. Med åsidosättande av den himmelska
  rättvisan ville han vända sig till den mänskliga, åberopande en paragraf
  i strafflagens adertonde kapitel. Slaget var riktat mot de brottsliga,
  men det skulle utan tvivel drabba hela Brödraförsamlingen. Och det
  skulle skada J. A. Broms' intressen.
  
  Fabrikören lät kalla Hagelin till sig, tog honom med upp på torkvinden
  och reglade dörren.
  
  --Var tänker du göra av barnet? frågade Broms.
  
  --På Barnhuset! skrek skomakaren.
  
  --Vad tänker du göra med din hustru?
  
  --På fästning! skrek skomakaren.
  
  --Ska du verkligen väcka förargelse i församlingen, kära Hagelin? Kära
  gamla Hagelin! Ska du göra oss till spott och spe för hedningarna?
  
  Skomakaren spottade själv, han kröp in i torkvindens mörkaste hörn och
  med ansiktet vänt emot väggen fortfor han att klösa sin hjässa och dunka
  sin rygg. Broms ställde sig bakom honom, smekte honom över kinden och
  sade:
  
  --Husch, kära Hagelin, fy skäm ut dig! Du ska se, att det blir så bra,
  så bra--Du är gamle mannen, Hagelin, husch sådana tokerier. Du har ju
  barn förut, käre vän, många barn. Vad kan det göra--en till--
  
  Hagelin, som oroades av den smekande handen, vred plötsligt på huvudet
  och bet sin tröstare. Framtänder hade han inga men en stor hörntand, som
  rispade upp handen mellan tummen och pekfingret. Broms svarade med att
  slå honom i nacken, och slagsmålet var i full gång. I början var det
  sannolikt icke Broms' mening att behandla sin motståndare alltför hårt.
  Men handen sved. Och lantpojkens kärlek till slagsmål, som årtionden
  legat halvkvävd under herremannens fina och milda seder, fick åter luft
  och styrka och makt.
  
  Så länge striden varade, yttrades icke ett ord. Och icke heller efteråt.
  Hagelin fick stanna på vinden till mörkrets inbrott. Han leddes då till
  sitt hem av Elis Eberhard Roth, som på den tiden var medicine kandidat.
  Roth och madammen skötte väl om honom, och han slapp varaktigt men. Om
  Sörman talade han icke vidare, ej heller om strafflagens adertonde
  kapitel. Barnet betraktade han med likgiltighet. Men han agade honom
  aldrig, vilket måhända bevisar, att slagsmålet icke utplånat alla
  tvivelsmål.
  
  Den ende, som egentligen blev lidande på kuppen, var Bromsen. Han
  vanskötte såret, skämdes att gå till läkare och misstrodde Elis
  Eberhard. Följden blev, att tummen några månader senare måste amputeras.
  Det hände tolv år efter branden och kan således icke ställas i samband
  därmed.
  
  Emellertid drog han största möjliga fördel av sitt lyte. Den hiskligt
  vanställda handen gav honom en prägel av lidande, som kunde vara nog så
  nyttigt, när det gällde att övertyga Blekängsmadammerna om lidandets
  allmänmänskliga karaktär. Det var för övrigt ett drygt arbete att få
  folk att bo kvar i Blekängslådorna. Oupphörligen dök det upp planer på
  nybyggen än här än där. Men det var svårt att finna plats. Backarna, som
  erbjöd lämplig terräng och en av skogen skyddat läge, hade efter patron
  Siedels ekonomiska fall övergått i svågerns, baron de Sars' ägo. Och han
  sålde icke.
  
  De goda madammerna byggde luftslott där uppe på Backarna De fantiserade
  om trädgårdstäppor och potatisland. Nej, se jag ska då ha rovor, det är
  likare.--Nej, se jag ska ha sockerärter--Ja se, nog ska en ha pilargoner
  och tullipaner! Man talade till och med om en ko eller åtminstone en
  get. Och en gris naturligtvis--naturligtvis en gris!
  
  Förslaget togs verkligen så pass på allvar, att en deputation bestående
  av fem arbetare sändes till baron de Sars på Rogershus. Deputationens
  ledare var en viss ung Pettersson, på äldre dagar nämnd med spenamnet
  "Liter-Pelle". Klockan sju en söndagsmorgon i april drog man åstad
  tagande vägen över Tanningen och Björknäs. Det är fulla tre mil till
  Rogershus. Matsäck medfördes och något brännvin, som dock icke skulle få
  förtäras förrän efter väl förrättat ärende. Vid ettiden hade man kommit
  till början av Rogershusallén. Deputationen slog sig ned på dikesrenen,
  förtärde matsäcken och diskuterade frågan. En arbetare, som varit dräng
  på Rogershus, föreslog, att man omedelbart skulle återvända till
  staden, tre förhöllo sig tveksamma, men unge Pettersson, som i smyg
  tagit sig en klunk ur flaskan, vandrade modigt upp på gården, följd på
  något avstånd av sina kamrater. Han steg in i betjäntflygeln och begärde
  att få tala med kammartjänaren Vickberg, hans nåds allt i allom.
  Audiensen beviljades, och Pettersson framställde sitt ärende. Vickberg
  strök sig om hakan och sade:
  
  --Jag skulle knappast tro, att vi sälja. Det skulle strida mot våra
  intentioner och våra principer.
  
  Intentioner och principer! Pettersson drog sig ögonblickligen mot
  dörren. Men Vickberg hejdade honom med en vänlig handrörelse.
  
  --Om herrarna ha tillfälle att dröja en halvtimma eller så, skall jag
  framlägga er anhållan för hans nåd baron och kammarherren. Bevars,
  bevars, det är min plikt, och jag gör det gärna. Men jag ger er inga
  förhoppningar.
  
  Vickberg kände sin herre endast alltför väl. Baron blev ursinnig och
  hotade att i egen hög person föra spanskröret över deputationen.--Vasa?
  Kom det fem osnutna lymlar och ville köpa Backarna? Backarna, som den
  idioten Arvid lurat på honom! Kanske han skulle låta lura sig en gång
  till, vasa?
  
  Ut med sig, Vickberg!
  
  Men Vickberg hann icke stänga dörren, förrän silverklockans ilskna
  klirrande kallade honom tillbaka.
  
  --Vasa, Vickberg, känner han till les droits humains? Inte. Ge dem då en
  sup per man, de hundsfottarna. Hur många är de? Fem? Ja, ge dem två då.
  Och något tilltugg. Va fan glor han på? Ska jag föda en armé, jag? Ge
  dem så många supar han vill, tio, tjugo, trettio. Bara jag slipper si
  honom! Ut med sig, fule krumelur!
  
  Deputationen fick avslag och supar, en glad kväll, vars minne levde en
  mansålder. Men madammerna fingo ingenting, varken rovor eller gris,
  varken "pilargoner" eller "tullipaner".
  
  Broms, som fick nys om saken, åkte sedermera själv ut till Rogershus,
  men blev icke mottagen. Vickberg vågade icke ens underrätta om hans
  närvaro av fruktan att hans nåd skulle begå någon våldshandling.
  
  Ett par år senare bröt emellertid konsortiet Vickberg-de Sars mot sina
  "principer och intentioner". Tre tunnland avsöndrades från Backarna och
  såldes till f.d. förvaltaren Julius Krok, hjälten från stora branden.
  Julius Krok var en hans nåd behaglig person och dessutom anförvant på
  långt håll. Han var son till gamle trivialskolerektorn, en beskedlig
  människa men omåttlig rökare och tidvis drinkare. Sin ungdom tillbragte
  han på Viskingeholm hos morfadern Lilja. Men när den äldre Lilja dog och
  efterträddes av sin son, fann unge Krok icke längre behag i
  Viskingeholm, framför allt icke i morbroderns sätt att hantera sitt
  folk. Han drog ut i världen. Efter en tre fyra år återvände han till
  staden. Han var alltjämt späd och finlemmad som en yngling, nästan som
  en gosse. Han gick ständigt klädd i brun bonjour, brun halsduk och bruna
  handskar. Öronlocken fanns kvar. Faster Mimmi tog en smula hand om
  honom, men sin mesta tid tillbragte han i doktor Elis Eberhard Roths
  sällskap på Carlénska källaren. Och så småningom började både Gud och
  människor förstå, att Julius Krok, ingenjör Julius Krok, var en slarver.
  
  Arvet efter morfadern Lilja hade icke varit obetydligt, men svårt att
  förvandla i reda pengar. Krok sålde därför alla sina arvsanspråk och
  rättigheter till sin kusin på mödernet, vice häradshövding Abraham
  Björner. Det blev i alla fall en ganska vacker summa, trettio tusen
  riksdaler. En del därav gick åt på utländska resor, en del fastnade i
  klockaränkan Carléns kassakista. Återstoden måste förkovras. Ingenjör
  Krok köpte åtskilliga tunnland ekskog, belägen en fyra mil söderut...
  han hade fått nys om, att ekvirket skulle stiga på nyåret. Köpet
  avslutades under Mickelmässan, då alla lantpatroner komma till staden
  för att bestämma spannmåls- och kreaturspriser och andra priser.
  Köpeskillingen erlades kontant.
  
  Sedermera visade det sig, att skogen till största delen bestod av asp.
  Julius Krok kunde naturligtvis ha stämt säljaren, men han hyste en
  obetvinglig avsky för allt "bråk". Och dessutom gav honom den susande
  skogen en utomordentligt god idé. För att utnyttja aspvirket beslöt han
  anlägga en tändsticksfabrik.
  
  Det var betydelsefullt, det skulle giva staden ett kolossalt uppsving,
  och det skulle visa både Gud och människor, att Julius Krok icke var
  någon slarver. Under loppet av ett år förbrukade han så mycket energi,
  som--enligt doktor Roths utsago--var beräknad för femtio. Han förvärvade
  tomten, han lånade pengar, han byggde, han reste utomlands för att köpa
  maskiner. Till kompanjon tog han Roth, som likväl endast kunde bidraga
  med sitt ärliga namn, sin splitternya värdighet av andre stadsläkare och
  ett högtidligt löfte "att förbruka minst en ask om dagen, två ifall jag
  får dem gratis".
  
  När året var tilländalupet, stod fabriken under tak, fix och färdig. Där
  fanns maskiner, som tillverkade tiotusen askar om dagen, maskiner, som
  skuro tjugutusen stickor i minuten. Där fanns virke och kol och svavel
  och paraffin. Allt, ända till kontorsmöbel och skrivtyg.
  
  Det enda, som fattades, var driftkapital. Och det borde naturligtvis
  anskaffas. Ingenjören, som börjat slappna en smula efter alla
  ansträngningar, fick ånyo ett anfall av energi. Han vände sig till
  Rogershus. Baronen erbjöd honom tiotusen som gåva--men inga lån, nej
  för tusan, han ville inte bli lurad som en blind orrtupp. Han vände sig
  till gamle fältkamrern, som någon gång brukade placera sina medel mot
  skäligen hög ränta. Nej, kort och gott.
  
  Den lille ingenjören tappade fullständigt modet. Han kröp ihop som en
  skälvande fågelunge i gumman Carléns röda schaggsoffa. Hans ansikte var
  fuktigt och vitt, locken hängde ned över ögat.
  
  --Du ska se, Elis, du ska se--han svalde och kippade efter andan. Du ska
  se, att det går ikull.
  
  Elis Eberhard hällde i honom rhum och lät honom logera i sitt väntrum om
  nätterna. Han vågade icke lämna honom ensam. Sålunda förstörde han sin
  egen goda sömn, ty ingenjören steg ofta upp mitt i natten och väckte
  kamraten för att få diskutera alla möjliga och framförallt alla omöjliga
  utvägar. En natt sade han:
  
  --Elis, du ska se, att det är Bromsen som står bakom. Han vill själv ha
  fabriken.
  
  --Tro det? mumlade doktorn. Vet du, vad du då ska göra? Du ska gifta dig
  med Bromsens dotter.
  
  Julius Krok fräste till av harm över det opassande skämtet. Men när han
  åter krupit till kojs ropade han genom dörren:
  
  --Elis! Varför skulle jag gifta mig med Bromsens dotter?
  
  --Idiot! mumlade Elis Eberhard. Sov, idiot!
  
  En afton i schaggsoffan kramkastade Krok utan märkbart sammanhang med
  det föregående samtalet:
  
  --När jag inte tycker om henne?
  
  Doktorn svarade ögonblickligen:
  
  --Det har ingen betydelse. Får du bara fabriken i gång och får du fred
  för dina kreditorer, så betyder det andra ingenting. Kusin Marie tycker
  om dig, och du tycker icke om någon annan. Antar jag? För resten, även
  om så vore--
  
  --Du är allt bra cynisk du, Elis.
  
  --Det har jag efter min far. Han var konsistorii skjutshäst, och det lär
  garantera cynism under tre generationer.
  
  Min far var trivialskolerektor, han, sade Julius Krok långsamt och
  tanklöst. Och med en djup suck tillade han:
  
  --Jag kan inte minnas, att jag tyckt om något ungt fruntimmer. Nej, inte
  det jag minns.
  
  Doktorn tog sin vän under armen, och de gingo upp i Bromsens hus.
  Mamsell Marie satt ensam i salen och sydde. Hon var en mycket duktig
  flicka, något grovt byggd och icke vacker men med ett stillsamt och gott
  sätt. De båda ungherrarna började konversera, samtalet gick skäligen
  trögt. Marie såg knappast upp från sitt arbete, som förargligt nog
  bestod av ett par linnebyxor. När herrarna gått, grät Marie av skam över
  dessa byxor. Hon kunde aldrig tro, att ingenjören skulle vilja komma
  igen.
  
  Men han kom igen, ibland med, ibland utan doktorn. Han tycktes en smula
  tankspridd, en smula besvärad, och han märkte sannolikt icke, att
  byxorna ersatts av ett vackert broderi. Han talade mycket om allmänna
  angelägenheter, om fördelen av ett republikanskt styrelsesätt, om social
  lagstiftning och sådant. Marie begrep icke ett ord, men hon tyckte, att
  det var mycket roligt att höra på. Ibland såg hon honom rakt i ansiktet,
  och hon märkte då, att han var blygare än hon. Ibland tyckte hon, att
  hon borde säga något som lät vänligare än det vanliga: "God dag, far är
  inte hemma, men han kommer nog", eller, "Adjö, Lisen ska få lysa i
  trappan, för det är allt mörkt".
  
  Men vad skulle hon säga? Hon skulle vilja säga något med ögonen. Det var
  förfärligt med ögonen, det var förfärligare än malheuren med byxorna.
  Hon kunde ingenting säga med ögonen, de sågo ut som två små gråstenar.
  Hon baddade dem med rosenvatten, det hjälpte icke. Blev hon riktigt
  upprörd, sprang hon bort till spegeln för att se, om där ändå icke
  skulle synas någonting i ögonen, någonting. Nej, ingenting. Bara
  gråsten.
  
  På sin väns inrådan beslöt emellertid Julius Krok att göra pinan kort.
  Han bytte den snusfärgade bonjouren mot en svart, tog crêmefärgade
  handskar och cylinder. När Marie fick se honom i denna stass, tyckte hon
  sig aldrig ha sett någonting vackrare. Hon sprang ut i köket och ville
  sända in Lisen med bud om ett plötsligt illamående. Men Lisen, som
  visste, hur landet låg, sköt henne varligt inom salsdörren och stängde.
  
  Där stod hon inför honom, och han var blek och rynkade pannan som i
  vrede, öronlocken låg ned över ögat.
  
  --Jag har kommit, sade han kort och bestämt, för att göra fröken Marie
  en allvarlig fråga.
  
  I sin halvt vanvettiga rädsla hakade flickan upp sig på ordet fröken.
  Vad för slag, kallade han henne fröken?
  
  --Gode ingenjören, jag är ju bara en mamsell.
  
  Julius Krok återfick sin naturliga ungdomliga färg. Han lade ifrån sig
  cylindern, satte sig vid bordet och började utveckla skälen för
  bortläggandet av tilltalsordet mamsell. Han hade mycket demokratiska
  idéer. Marie nickade gillande och sade:
  
  --Ja, det står så i Aftonbladet. Far har också läst det, att man ska
  kalla alla ogifta för fröken--
  
  Hon lade en viss tonvikt på ogifta, möjligen för att leda honom in på en
  annan tankegång. Men under en god halvtimme utvecklade och förfäktade
  han sina sociala idéer. Och för första gången fann Marie dessa
  argumenteringar en smula långtråkiga.
  
  Plötsligt avbröt han sig, skrattade till och drog i locken. Och utan
  förlägenhet sade han--
  
  --Nej, vet Marie va? Här sitter jag och pratar--och jag, som var kommen
  för att fria--
  
  --Jag kunde nog se det, sade hon och nickade förnumstigt. Ingenjören är
  så vådligt fin, så--
  
  --Nå--? frågade han en smula ansträngt.
  
  Hon nickade igen.
  
  --Jo, om det är så, att ingenjören vill, så--
  
  J. A. Broms hade ju en hel del att invända mot sin dotters val. Men Marie
  var van att sköta sig själv. Krok var heller icke helt och hållet
  barskrapad, hade dessutom goda och fina släktförbindelser. Vidare var
  det ju tändsticksfabriken.
  
  Bröllopet stod i prostgården--första och enda gången fabrikören satte
  sin fot i faster Mimmis förmak. De nygifta flyttade in i Bromska huset.
  
  Firmanamnet blev Broms & Kroks Tändsticksfabrik, men tecknades endast av
  J. A. Broms.
  
  Julius Kroks sakkunskap i fråga om tändsticksfabrikation var icke
  särdeles stor. Men den besvärade i alla fall hans svärfar.
  
  --Husch, lille Julius Krok går och viktar sig, det är inte bra, det är
  inte bra--
  
  Han införskrev från Jönköping en viss Lagerström, en grobian till karl
  men en "riktig tändsticksmänniska". Det var första steget till
  ingenjörens avlägsnande. Han måste erkänna sin underlägsenhet, och
  svärfaderns gnat drev honom snart ut ur fabrikssalarna.
  
  --En tändsats ska vara att tända med, ser lille Krok, alldeles som
  huvudet på en klok människa är att tänka med. Ser lille Krok, det är
  inte bara för utseendets skull man har sitt huvud--
  
  Julius Krok kröp upp på kontorsstolen. Det var ett straffarbete,
  bokföringen. Men han ansåg sig på något sätt böra förtjäna de femtusen,
  som svärfadern årligen gav fru Marie. Han skaffade sig en kontorsrock
  och ett tjockt pennskaft, han tänkte med en viss grym njutning på, att
  han så småningom skulle slita ut det där pennskaftet.
  
  Redan första dagen kände han gång efter annan en het, fuktig pust i
  nacken. Det var Sörman, som stod och koxade över hans axel, granskande
  arbetet. Julius Krok tyckte, att det påminde om skoltiden, och när han
  kom hem berättade han det skämtande för sin hustru. Fru Marie sade:
  
  --Ja, Sörman vet nog, hur det ska vara.
  
  Det stack ingenjören. Följande dag pustade det åter i nacken, och
  Sörmans jämrande röst pep tätt intill hans öra:
  
  --Aj, aj, nu har ingenjörn gjort alldeles på tok--
  
  Han svängde om på stolen.
  
  --Vad menar Sörman? Hur kan Sörman tillåta sig--?
  
  Sörman drog sig baklänges, morrade fram ursäkter. Krok vände sig åter
  till arbetet, men det gick runt för honom, siffrorna blevo suddiga och
  meningslösa, han förstod icke deras sammanhang.
  
  --Hör, Sörman--sade han dröjande. Vad är det, som är på tok? Gör jag
  inte rätt?
  
  --Å för allan del! Sörman dristade visst inte rätta sin förman. Och
  ingenjören skulle inte vara orolig. Om fabrikören bleve missbelåten, så
  skulle nog Sörman taga det på sig.
  
  Krok betänkte sig en stund och sade därpå saktmodigt och lågmält:
  
  --Nej, det ska Sörman slippa.
  
  Han drog av sig kontorsrocken, kröp åter in i sitt snusbruna skal och
  lämnade kontoret. Fru Marie blev ledsen, när hon såg sin lille man
  återvända mitt på blanka förmiddagen. Varför?
  
  --Jag duger icke till det.
  
  --Å! sade fru Marie.
  
  Julius Krok började på allvar undra över, vad han egentligen skulle
  kunna duga till. Han återvände till sina ungdomliga funderingar över
  arbetareklassens ställning. I utländska fabriker hade han sett en del
  nya anordningar för arbetarnas hygien och trevnad. Det var något att
  taga fasta på. Där hade han kanske funnit sitt arbetsfält.
  
  Han gick till svärfar.
  
  --God dag, god dag, lille Krok, vad är det nu han vill?
  
  Jo, han ville till att börja med föreslå, att en av torksalarna, som
  icke brukades, skulle inredas till läsestuga och matrum. Vidare borde
  man uppföra ett litet duschhus, kanske också anordna ett enkelt
  varmbad--
  
  --Husch! Vad säger han? Dusch? Dusch får man på dårhus. Pettersson
  lille, Pettersson, kom hit ett tag! Vill han ha dusch, Pettersson?
  Ingenjören vill duscha er allihop, allihop!
  
  --Hä, hä, hä, flinade Pettersson. Och inom kvarten var nyheten spridd
  över hela fabriken och ett bra stycke in på Blekängen. Ingenjören vill
  duscha oss! De yngre skrattade, de äldre förskräcktes, blickade dolskt
  under ögonbrynen och mumlade:
  
  --Han ska så fan heller, den stollen!
  
  Julius Krok sade till sin svärfar:
  
  --Jag är trettioett år. Jag vill inte bli behandlad som en skolpojke.
  
  --Låt mig se, låt mig se--Bromsen tänkte efter. Jo för all del, jag har
  också varit så där vid pass en trettio. Då hade jag byggt om verkstaden,
  och fått upp stenhuset--just där lille Kroken bor, ja. Och jag hade lagt
  dräneringsrör i hela södra staden, och jag hade torrlagt garvarebrunn,
  och jag hade varit med om sparbanken, fast de fockade mig. Och Enskilda
  höll jag på med. Jo vasserra, en hinner med mycket på trettio år, bara
  en ligger i, bara en ligger i--
  
  --Jag har ingenting att ligga i--
  
  --Då skaffar man sig. Eller också lever en på sina räntor. Det går så
  bra, så bra--
  
         *       *      *       *       *
  
  Julius Krok levde på sina räntor. Sysselsättning behövde han strängt
  taget icke sakna. Fru Marie hade alltid något ärende han kunde uträtta.
  Om förmiddagen gick han ut i Tanningeskogen och talade politik med gran
  och tall, gestikulerade en smula och tuggade sönder sina mustascher. Och
  när skymningen föll på, kröp han upp i änkan Carléns schaggsoffa, tåligt
  väntande på vännen Roth. Elis Eberhard var en trogen vän, men han hade
  icke sinne för det sociala. Icke heller kunde han förstå, att någon
  människa kunde längta efter arbete.
  
  --Om Gud ville befria mig från mina skulder--ja, jag menar de
  riktiga--och dessutom kanske bevilja mig en liten pension, så stannade
  jag inte en timme i "yrket". Jag skulle tugga tobak och läsa
  följetonger, rörande följetonger. Jag tycker om att bli rörd, när det
  inte rör mig. För resten ska du inte sucka, Julius Krok. Har man
  ingenting annat att göra, så kan man alltid göra en god gärning. Gå ut
  och valla prosten ett par timmar om dagen. Han behöver motion.
  
  Prosten behövde motion, men faster Mimmi vågade icke längre släppa ut
  honom ensam. Det var mycket svårt. Gjorde hon min av att vilja följa
  honom, blev han ond, fick blodet åt huvudet och förklarade sluddrande,
  att han icke var något litet barn, som behövde tillsyn. Fick han gå
  ensam, gick han vanligen in i något hus, in till mer eller mindre
  främmande människor, åt vilka han gav alldeles galna namn och titlar.
  Han slog sig ned och pratade om ditt och datt, mest om ting och
  människor, som redan länge varit gömda och glömda. Vad de andra svarade,
  det brydde han sig icke mycket om, men efter en stund tog han upp sin
  silverrova, höll den tätt framför högra ögat och sade:
  
  --Jaha, nu är klockan så mycket, nu är det kanske inte värt, att frun
  bjuder mig på något.
  
  Så blev han då bjuden på "något" och stannade timme efter timme. Till
  sist måste faster Mimmi kasta över sig den rundskurna kappan och ut och
  leta. Ingen visste, var prosten fanns. Hon måste gå ur hus och i hus,
  knacka på dörrarna och fråga:
  
  --Förlåt, är prosten här?
  
  Gatpojkarna stucko sina huvuden in i källargluggar och tittade under
  rännstensbroarna och ropade:
  
  --Förlåt, är prosten här?
  
  Och när syskonen sent omsider återvände till prostgården, ropade ungar
  i alla gathörn och ur alla portgångar:
  
  --Prosten är fångad! Prosten är fångad!
  
  Faster Mimmi tycktes varken se eller höra sina plågoandar. Men prosten
  slog efter dem med käppen, snurrade runt och fäktade och fick åter
  "blodet åt huvudet". Vilket allt skadade såväl hans hälsa som hans
  prästerliga anseende.
  
  Det var därför en glädjens dag för faster Mimmi, då lille Julius Krok
  slank inom dörren och lågmält och beskedligt frågade, "om icke farbror
  skulle vara hågad för en promenad?" Prosten anade icke oråd. Han lät
  pälsa på sig, kysste syster på kind och tog sin "snälle bror" under
  armen. Faster Mimmi satt i salsfönstret och vinkade åt dem, när de
  långsamt och gravitetiskt vandrade över torget.
  
  --Jaha, jag skulle kanske allt titta upp--upp ett slag. Tack för
  angenämt sällskap, min snälle bror.
  
  Men Krok släppte icke taget.
  
  --Nej, vi ska gå, farbror. Vi ska motionera oss. Vi sitta för mycket
  stilla.
  
  --Säger bror det? Ja, bara de inte bli ledsna, de beskedliga
  människorna. Se, jag ska säga bror, att församlingens herde har sina
  förpliktelser--
  
  Dag efter dag tog Krok sin "herde" ur båset och vallade honom på
  gatorna. Det avlöpte icke utan små tvister och tråkigheter. Men det var
  alltid en sysselsättning. Och en god gärning! Ingenjören sökte ibland
  inleda ett samtal över allmänna ämnen. Det gick inte. Prosten talade nog
  själv, men det var ett långsamt sluddrande tal, som varken hade början
  eller slut.
  
  --jo, ser bror, på min tid var det mera gudsfruktan--se--klimatet var
  allt något mildare--se--jag hade en tulubb, ser bror, jag vill minnas
  att det var blåräv--va--blåräv?--va är det för något?--det blev mal
  förstås--mal och mott--Mimmi är nog snäll förstås--men hon--börjar--
  bli--gammal--
  
  Detta ingenjörens kärleksarbete fortsattes över sommaren ända in i
  november, då faster Mimmi sjuknade i "rosen". Hon kunde icke längre läsa
  sina följetonger, ingenjören läste dem högt för henne. Prosten var i
  alla fall för klen att kunna gå ut. Varje morgon stapplade han in till
  systern, och varje morgon blev han lika förbluffad.
  
  --Vaför något, Mimmi? Ligger du ännu? Du tänker väl inte bli sjuk?
  
  Faster Mimmi pekade med tummen över axeln och sade:
  
  --Vad ska det bli av honom, när jag är borta? En narr för gatpojkar och
  slinkor.
  
  Ingenjören sökte trösta, men hon begärde icke tröst. Plågorna gjorde
  henne trotsig, hon ville varken ha bibel eller psalmbok. Hon ville läsa
  sina följetonger, sköta sitt hus och vårda sin bror. När krafterna
  slutligen sveko, gjorde hon de sista förberedelserna. Två ekkistor
  beställdes, svepningslakan utsågos, alla gamla papper brändes, och
  prostens och hans systers testamenten uppsattes. Prosten ville icke
  underteckna.
  
  --Nej fy, det är för lett, sade han. Det är ju, som om jag skulle
  dö--snart--
  
  Han dog några veckor före faster Mimmi. Dödsorsaken antogs vara en
  alltför stor dosis sömnmedel. Underrättelsen om hans död framfördes till
  faster Mimmi först sent på kvällen. Hon hade legat vaken hela dagen men
  föll nu i sömn eller förlorade sansen. När hon vaknade, mindes hon
  emellertid, vad som hade skett och sade:
  
  --Ja, då är allt i ordning. Skaffa bra med granris och säg till
  klockaren, att kyrkan ska vara sopad och väl rengjord--
  
  Det blev en ståtlig begravning, biskopen jordfäste, två prostar och två
  kyrkoherdar prestaverade. Det snövita torget fylldes med svarta figurer.
  Krokiga små gubbar, med oerhört höga "cylindrar" och med knän så krökta,
  att rockkanterna stödde mot snön, vandrade par om par med små gummor i
  krusflorsschaletter. Gammalt folk, som icke på ett årtionde vågat sig ut
  ur ugnsvärmen, tog nu gud i hågen, svepte schalar kring sina länder och
  vandrade ut i kylan hållande psalmbok i höger hand och näsduk och
  glasögonfodral i den vänstra. När de finge se varandra, skrockade de
  högt av förvåning. Nej si Anners Ers, att du är i livet! Nej, har en
  sitt, Garvare-Malin! Hon ska väl ändå vara gammal.
  
  Gummorna trängde sig in till faster Mimmi, de måste nödvändigt veta, om
  det varit svårt. De krafsade henne på kinden och på ryggen med sina
  skrumpna händer. De läste upp en och annan psalmvers för henne, och
  dessemellan sade de:
  
  --Var inte lessen, lilla mamsell, hon kommer väl snart efter. Det kan ju
  inte dröja--
  
  Doktor Roth dunkade dem i ryggen och föste dem ut i salen till kaffet.
  De ströko sig emot honom som gamla kattor, kurrade och mumlade:
  
  --Nog ska en dö alltid, nog ska en dö, herre Jesus ja!
  
  Och det kunde Elis Eberhard icke bestrida. Han försökte få faster Mimmi
  i säng, men det lyckades icke. Kunde hon icke vara med, så skulle hon
  åtminstone se ståten från början till slut. Nu inser de, vad de
  förlorat, sade hon till doktorn, som nickade bekräftande. Faster Mimmi
  knäppte sina händer och prisade Gud:
  
  --Jag tackar dig, Herre, att du varit nådig från början till slut. Jag
  tackar dig, att du låter solen skina på min käre brors begravningsdag.
  Jag tackar dig, att han fick ett kristligt slut och en värdig
  begängelse--
  
  När faster Mimmi fem veckor senare följde sin bror, var det rusk och
  dusk och alls ingen ståtlig eller vacker begravning. I sitt testamente
  hade hon skrivit:
  
  "Ingen har älskat mig, må därför ingen lägga blommor på min grav. Ej
  heller må någon följa mig till graven undantagandes officierande präst
  och klockare samt 1) min käre neveu herr stadsläkaren och med.
  licentiaten Elis Eberhard Roth, 2) min käre vän vällovlige ingenjören
  Julius Krok, om han så önskar, 3) en för mig kär person, om han av fri
  vilje och utan andras tillskyndan sig infinner. I så fall är det min
  önskan, att denne person måtte taga sin plats i koret nära mitt döda
  stoft, där eljest kära anförvanter placeras."
  
  "Denne person" hade fyllt sina åttio år och vädret var ruskigt. Han
  infann sig icke. Under ett halvt sekel hade han sänt kaffebalar, nu
  sände han en liten krans av immorteller. Och doktor Roth,
  testamentexekutorn, ansåg, att blomsterförbudet i detta särskilda fall
  icke kunde vara bindande.
  
  Doktor Roth lade för övrigt i dagen en för honom ovanlig
  sentimentalitet. Han stödde sig tungt på vännen Kroks arm och mumlade
  någonting om: "Vi Bookar, Krokar och Rothar--" Och plötsligt sade han:
  
  --Julius Krok, du måste skaffa dig en son.
  
  --Käre vän, jag har ju två döttrar--
  
  --Förslår inte! Om du inte skaffar dig en son, så måste jag skaffa mig
  en. Vilket den allvise guden för min och sin och allas vår skull
  förbjude! Men ser du, vi Bookar, Krokar och Rothar--
  
  --Ja, vad duger vi till? frågade Krok.
  
  --Duger? Duger!--Nää--tillade han lågdraget och spakt. Nej, det kan du
  ju ha rätt i--
  
  
  
  
  RÅTTKRIGET
  
  
  Kroks bodde en trappa upp, Broms två trappor. På nedre botten hade
  Julius Krok öppnat en maskinaffär. Svärfadern var förlagsman, två eller
  tre gånger i månaden inspekterade han affären och gav råd, som voro
  befallningar.
  
  Broms bodde ensam i sin våning. Han använde salen till matrum och
  sovkammare, de andra rummen stodo tillbommade. På förmaksbordet stod i
  gyllende ram en dagerrotyp av fru Broms, född Roth. Bredvid porträttet
  låg en stor, skinnklädd bibel, och på bibeln stod en nattlampa med grön
  kupa. Den brann alla nätter från och med den första september till den
  första maj. När fabriqueuren tänt lampan, brukade han giva porträttet en
  kyss och en smekning på ramens baksida.
  
  --God natt, gumman lilla, muttrade han. God natt, gumman lilla i himlen,
  amen.
  
  J. A. Broms hade på gamla dagar blivit en öm make.--
  
  Fru Kroks Lisen städade salen och bar upp mat morgon och middag. Sitt
  "kaffe med dopp" förtärde han på krogen Tre Remmare, någon gång hos
  Carléns. I skymningen lunkade han hem, tände sin lampa och började rota
  bland sina papper. Men när papperen rasslat en stund, blev gubben
  mörkrädd. Han smög sig på tå in i förmaket och tände "lilla gummans"
  lampa. Det lugnade ibland, icke alltid. Blev det för svårt, lånade han
  upp lilla Louise, fru Maries äldsta dotter. Han var mycket angelägen om
  att stå väl hos lilla Louise. Han gav henne sockerpullor och förevisade
  alla sina kattskinn.
  
  --Morfar skulle ha en levandes katt, sade Louise.
  
  --Husch nej då. Jag har ju dig, lilla Lova!
  
  --Ja, men Lova har ingenting, hon.
  
  Emellertid nöjde hon sig med de döda kattorna, strök dem, schasade på
  dem och jollrade. Gubben återvände till sina papper. Hon störde honom
  aldrig, hon visste, att han inte dög att leka med.
  
  Vid sjutiden knackade det på dörren. Broms flög upp.
  
  --Vem kan det vara?
  
  --Inte ska morfar bli rädd. Det är ju bara Sörman.
  
  --Ja visst ja, suckade gubben och gick att öppna för sin förtrogne.
  Louise gömde sig under bordet, hon tyckte inte om Sörman.
  
  --Kan lilla Lova säga oss, vad Sörman är för en?
  
  --Sörman är en tjuvstryker.
  
  --He, he, he, där hör han! Vem säger det?
  
  --Barnen.
  
  --He, he, he, såna elaka ungar. Va säger de om morfar?
  
  --Morfar är fan själv.
  
  --He, he, he. Husch då, att Lovan ska vara tillsammans med såna där
  elaka ungar. Stöt i golvet, Sörman, så att Lisen kommer och hämtar
  henne. Ska Lova komma igen i morgon?
  
  --Ja, jag kan väl tänka det.
  
  --Ska Lova ge morfar en kyss?
  
  --Nej då, det gör Lova aldrig i livet.
  
  Hon hyste icke någon större ömhet för morfadern, men hon höll det för
  sin plikt "att hjälpa gubben, eftersom han är så fasligt rädd". Och
  sedan hon fått en liten syster på halsen, fann hon det obetingat
  angenämare däruppe hos morfar. Syster Agnes "förde ett leverne", och
  syster Agnes hade dessutom lurat henne. Hon hade fått löfte på en bror.
  Och så fick hon en syster!
  
  När Lisen badade den nyfödda i köket, smög Louise sig in i sängkammaren
  och kröp upp på sängkanten.
  
  --Nu ska väl inte mamma vara ledsen längre, sade hon.
  
  Fru Marie förklarade, att hon inte var ledsen alls--
  
  --Jaså, det var också besynnerligt. Tror inte mamma, att jag hörde där
  uppe, att mamma både skrek och grät? Jo, det är snyggt! Jag var så ond,
  så jag kunde ha bitit pappa.
  
  --Det var inte pappas fel--
  
  --Jaså, det var då också besynnerligt. Kanske det inte var pappa, som
  bestämde, att det skulle bli en flicka?
  
  Fru Marie sköt skulden på Gud, och Louise ångrade sin orättvisa
  misstanke.
  
  --Å! suckade hon. Ja, jag kunde väl tro't. Den stackars pappa får ju
  aldrig bestämma någonting. Men mamma ska inte vara ledsen. Jag ska be
  Gud, så att mamma ska nog få en pojke i alla fall.
  
  Louise bad. Men det tog sin tid att få Gud med på saken. Han ställde sig
  synbarligen tveksam, och Louise måste slutligen lova honom, att aldrig
  säga fula ord, som Blekängsbarnen gjorde, och att aldrig nypa syster
  Agnes. Det tog äntligen skruv. Fru Marie fick en son, som i dopet
  undfick namnet Abraham--ett alltför ståtligt namn för ett så litet kryp,
  tyckte Louise.
  
  --Han skulle väl haft skägg då! påstod hon. För resten är han då allt
  bra lik en flicka. Jag hade verkligen trott, att det skulle vara större
  skillnad.
  
  Hon var emellertid mycket förtjust i brodern, och hon ville med all makt
  förmå morfadern att komma och beskåda det nya barnet. Men gubben ville
  inte, hade icke tid.
  
  --Ska inte morfar se på, när han badar?
  
  --Nej, husch då, husch då!
  
  --Ja men morfar skulle se, va han har för en liten söt stjärt.
  
  Ingenting kunde locka morfar från hans papper. Broms' affärer blevo med
  varje år allt mera komplicerade. De båda fabrikerna voro jämförelsevis
  lättskötta, likaså maskinaffären--i trots av Krokens många galna idéer.
  Men Blekängen krävde vaksamhet och förslagenhet, krävde arbete både dag
  och natt. Det var ett svårlöst problem: att göra få och små
  förbättringar och likväl få arbetarna att bo kvar. Deras anspråk växte.
  Icke nog med att de ville ha alla hål tillstoppade, väggarna diktade,
  taken tätade--de fordrade också kakelugnar, vattenledning, uthus,
  fönster--gud vet allt. Och de hotade att flytta. Det fanns till och med
  en byggmästare, Larsson, som ville bygga åt dem. Lyckligtvis hade han
  små resurser, och Backarna voro fortfarande ej till salu.
  
  Dessutom hade Broms och Sörman sina "metoder".
  
  Broms lånade ut pengar, Sörman förmedlade lånen som gåvos mot revers med
  ett eller två borgensnamn. Räntan var blygsam--sällan över 4-1/2%. Hela
  lånerörelsen var ju en sorts välgörenhetsinrättning, som uteslutande kom
  Bromsens arbetare till godo. Även som borgensmän godtogos endast
  Bromsens arbetare. Till slut fanns det icke en arbetare vid verkstaden
  eller vid tändsticksfabriken eller på annat sätt i Bromsens tjänst, som
  icke hade sitt namn förvarat på någon liten "lapp" i det chokladbruna
  kassaskåpet.
  
  J. A. Broms var på det hela taget en beskedlig långivare. Omsättningarna
  försiggingo i regel utan svårigheter, och man skulle ha slarvat bra nog
  med räntorna, innan det blev tal om avdrag på lönen. Men det var en
  egenhet med dessa skuldsedlar, en egenhet, som på ett underbart sätt
  förlängde deras tillvaro: förfallodagen inträffade alltid mitt i
  vintern, då vedprisen stodo som högst, då nordnordvästen tjöt som argast
  i Blekängslådornas gluggar, då de välsignade ungarna måste ha skor på
  fötterna och någonting varmt i magen. Det fanns knappast exempel på, att
  en "lapp" kunde förfalla till betalning vid midsommartid. Det var en
  egenhet.
  
  För J. A. Broms hade denna lånerörelse stor betydelse. Den ställde honom
  i ett innerligare förhållande till arbetarna. Den gav honom rätt att
  faderligt vårda, faderligt råda, faderligt tukta, där tuktan var av
  nöden. Framför allt gav den honom makt att stoppa alla okloka
  nybyggnadsplaner, alla fåvitska förslag att övergiva Blekängen, där man
  bodde så billigt och hade det så bra, så bra--
  
  Men å andra sidan krävde en så vitt förgrenad rörelse otroligt mycket
  arbete och omtanke. Som säkerhet för sina pengar hade han endast
  arbetarnas löner och deras bohag. Lönerna voro lätta att kontrollera,
  bohaget svårare. En à två gånger i veckan inspekterade Broms eller
  Sörman pantbankens och möbelhandlare Isac Schönmayers lager. Men det
  fanns även andra utvägar för en otrogen arbetare att bedraga sin
  husbonde. Vem kunde kontrollera alla gårdfarihandlare? Vem kunde
  förhindra en hemlig export till landsbygden? Nej, varenda dag, varenda
  dag måste Bromsen vandra ur hus i hus och räkna persedlarna. Han måste
  också se till att bohaget icke förstördes, han måste läsa lagen för
  vårdslösa hustrur och för elaka ungar, som äro värre än råttor.
  Oupphörligen måste han göra omtaxeringar, avskrivningar, dag och natt
  måste han övervaka sitt Blekängskapital, leda rännilarna, så att de icke
  måtte förrinna i sanden. Det var ett Herkulesarbete.
  
  Och till på köpet måste han övervaka Sörman, se till att den
  tjuvstrykern icke strök beck på fingrarna i uppbördstider.
  
  Det var ett tröstlöst tungt, ett uppslitande, förslitande arbete. J. A.
  Broms hade varit en ståtlig karl, en karl med stursk näsa och präktig
  hållning. Han blev till sist tunn och urholkad, sliten och tom som ett
  av sina kattskinn. Han blev feg, han blev mörkrädd, han vakade i ångest
  och sov med maran.
  
  "Satan har tvenne gestalter", brukade Hagelin säga, förklarande vissa
  texter. "I sen honom komma med upprätt, viskande svans, med hornen till
  väders och uppspärrat gap, med stora klor liksom ett lejons eller en
  tigers klor. Men om I då petar på honom med Kristi heliga kors så till
  sägandes och i bild förklarat, så skolen I se, att svansen slaknar,
  hornen falla av, käften går i lås och klorna krypa in som på den
  beskedligaste katta."
  
  Ingen människa föll på den tanken att beröra fabrikören med Kristi
  kors--kanske skulle det icke heller på honom haft samma verkan som på
  satan. Men säkert är, att även Bromsen hade två gestalter. Och att han,
  då den gröna nattlampan flämtade och maran satt på lur, icke var stort
  farligare än den beskedligaste katta.
  
  Det var emellertid en hemlighet och kunde sålunda icke minska respekten.
  Blekängsmadammerna voro i allmänhet fromma kvinnor, som avskydde
  svordomar och stygga ord. Men när de välsignade ungarna kommo inrusande
  med andan i halsen och skreko: "Mor, mor, nu kommer gubbfan!" gjorde de
  vanligen inga invändningar mot det okristliga namnet. De hade inte tid.
  Trasigt måste ställas undan och det prydligaste sättas fram. Matrester,
  vittnande om ett alltför gott kök, måste gömmas, och under tiden måste
  den upphetsade hjärnan framalstra en hel del nödlögner, okristliga men
  absolut nödvändiga.
  
  I dessa halva lögner, halva sanningar spelade råttkungen en betydande
  roll. I sin glupskhet försmådde han ingenting: stolar, bord, kläder,
  porslin--allt slok kan. För att nu inte tala om potatis, mjöl och dylikt
  mera lättsmält. Hans avelsförmåga var utomordentlig, hans avkomma
  undergrävde hela Blekängen, förstörde bohag och kläder och hotade
  invånarna till liv och lem.
  
  Förr i tiden hade råttkungen haft sin bostad i garvarebrunn. Det hade
  varit en lycklig tid för Blekängen, ty naturligtvis sökte råttorna
  främst sitt uppehälle i de rikas hem på söder. Men fabrikören hade haft
  den olyckliga tanken att torrlägga och fylla garvarebrunn. Och
  råttkungen hade flyttat till Blekängsbron.
  
  Madam Andersson, som var en trovärdig kvinna, visste berätta att
  råttorna på en enda natt söndergnagt och bortsläpat en tvåmanssäng av
  äkta valnöt. Och madam Ekman, krogmadammen, som likväl icke var någon
  särdeles aktningsvärd kvinna, hade sett råttor ta blanka riksdalrar ur
  Tre Remmares disklåda.
  
  --Och nu ska inte fabrikörn tvivla på mig, för fabrikörn vet att jag
  aldrig ljuger för fabrikörn, för det är en skam att ljuga. Men
  likafullt såg jag en råttfuling, som hade svansen pinfull med
  tolvskillingar och tioöringar. Och det kan inte förklaras på annat sätt
  än att hon först hade doppat svansen i lim, den otäckan--
  
  J. A. Broms satte icke mycken tro till de råttlegender, som dagligen
  inskrekos i hans hörlur. Men nödlögnerna hämnade sig fruktansvärt på de
  stackars madammerna själva. Var de voro och vad de gjorde, hörde och såg
  och kände de råttor. Små, små möss gömde sig i träsockor, i strumpor, i
  sängkläderna. Stora fula råttor sutto i slaskhinkar, glodde ilsket,
  morrade och nafsade efter fingrarna. Det blev råttskräck. Madammerna
  vandrade omkring med högt uppskörtade kjolar, ständigt beväpnade med
  ugnsrakor, kvastkäppar, vedträn, som de icke vågade släppa ens under
  sömnen. De minsta barnen bäddades i korgar, som hängdes på brödspetten
  under taket. Och de större barnen vaknade mitt i natten, skreko på ljus,
  gräto och illfänades, så att far själv måste stiga upp, schasa på
  råttorna och daska om ungarna.
  
  Skomakar Hagelin, församlingens äldste, en tänkande och behjärtad man,
  fick slutligen i uppdrag att frambära Blekängsbornas nöd inför
  stadsfullmäktige. Han utarbetade en hel liten historik över råttorna,
  "som ingalunda höra till de djur, om vilka Den Heliga Skrift talar med
  välvilja och aktning". Han nämnde i förbigående några ord om "en icke
  omöjligen existerande s. k. råttkonung, vars seder skola vara otuktiga
  och därför desto farligare och ovärdiga ett kristet samhälle, som även
  bland djuren bör beflita sig om tukt och hyfsning."
  
  Herrar stadsfullmäktige behagade skratta. Doktor Roth yrkade frågans
  remitterande till en kommitté, "som ur ekonomisk, hygienisk, moralisk,
  biologisk och teologisk synpunkt måtte granska herr stadsfullmäktige
  Hagelins så märkliga meddelande". Det var mycket roligt och trevligt
  alltsamman, och änkan Carléns toddar tömdes under glam och stim. Men hos
  Blekängsmadammerna var känslan för det komiska föga utvecklad. De sågo
  sig övergivna av denna världens stora, de vände sig till Gud, som väl
  ändå till sist ska få bukt med alla sina skapade varelser, det må nu
  vara råttor eller stadsfullmäktige eller lärda doktorer.
  
         *      *       *       *       *
  
  Denna ödmjuka, tålmodiga hållning behagade icke Blekängsbarnen. De fingo
  alldeles för mycket stryk och alldeles för litet mat för de elaka
  råttornas skull, och de beslöto att bekriga och döda råttkungen. I
  spetsen för rörelsen ställde sig en söderflicka, den åttaåriga Louise
  Krok. Hon var modig, beskäftig och rådsnar.
  
  På den tiden hade doktor Elis Eberhard Roth en foxterrier, som han
  kallade "sin fosterson" och åt vilken han givit namnen Enok Ebenezar.
  Enok Ebenezar var en sex sju år gammal, han hade i sin ungdom stått i
  ett ömt förhållande till änkan Carléns taxtik, som fött honom en son,
  Prick, en riktig fuling men en förträfflig råttdödare.
  
  Båda dessa djur hörde till Louise Kroks närmaste vänkrets. Hon beslöt
  att använda dem i råttkriget, det skulle kosta dem ansträngning och
  blod, men det skulle helt säkert bereda dem ett ogement nöje.
  
  Emellertid var Louise alltför klok att gå till verket utan grundliga
  förberedelser. Först och främst måste hon skaffa sig noggranna
  underrättelser om råttornas hemliv. Hon erfor av trovärdiga
  Blekängsbarn, att råttorna i början av september inte alls ha några
  ungar. Vidare att de vila sig på lördagarna alldeles som judarna, och
  att de således troligen hålla sig samlade under bron den dagen.
  
  Den första lördagen i september, som var en mycket ruskig och blåsig
  dag, samlade Louise sina trupper på Blekängsgatan. Hundarna höllos i
  band, far och son morrade ilsket åt varandra, men denna inbördes
  fiendskap skulle säkerligen försvinna, när de väl kommit i strid med
  råttorna.
  
  Louise ordnade sina skaror. Två gossar Björner, riktiga skvallerbyttor,
  skickades hem och vid deras hot att skvallra fästes intet avseende.
  Syster Agnes och lilla Abraham posterades i hörnet av Oscarsgatan, dels
  för att de icke måtte bli åsyna vittnen till blodbadet, dels för att
  hålla utkik på obehöriga. Av samma orsak placerades lilla flickan
  Sörman, som hade röda strumpor, och hennes bror i hörnet av Sofiagatan.
  Någon överrumpling från ordningsmaktens sida befarades icke. Men det
  fanns i staden en ung lektor Holmin, för vilken man aldrig kunde vara
  säker. Han smög ikring som en katt, flaxade fram ur dunkla vrår som en
  läderlapp. Han kallades "Aposteln" och fruktades av både Gud och
  människor men mest av barnen.
  
  Sedan dessa försiktighetsmått vidtagits, smögo sig Louise och två
  stycken pojkar in på tändsticksfabrikens gård för att stjäla bräder. Det
  var nämligen nödvändigt att stänga för brovalvets västra mynning, eljest
  skulle råttkungen kunna dra sig tillbaka uppför bäcken. Brädstölden
  avlöpte lyckligt, men under tiden råkade hundarna i slagsmål, barnen
  släppte snörena och Prick jagade sin fader Enok Ebenezar utför hela
  Blekängsgatan. Och ehuru Louise tämligen snart lyckades infånga dem,
  gjorde händelsen ett nedslående intryck på Blekängsbarnen.
  
  --Ä--det är inte värt, viskade de. Ä--och så kommer bara fabrikörn rätt
  vad det är och slår ihjäl oss.
  
  Av hänsyn till Louise kallade de honom fabrikörn i stället för
  gubbfan. Louise sade:
  
  --Det var då också besynnerligt. Ni vill väl bli uppätna av råttorna,
  kan jag tro. Usch, vad ni är fega. Jag ska nog sköta om morfar.
  
  Fördämningsarbetet påbörjades. Det var livat och utfördes snabbt och
  villigt. Louise måste dela sin uppmärksamhet mellan arbetet och lille
  Abraham, som börjat gråta. Hon blev otålig.
  
  --Ja, ett är då säkert, sade hon. Man skulle aldrig ha barn. De är bara
  till besvär.
  
  Men när Abraham lade sin blöta nos mot hennes kind, blev hon mild igen,
  dansade polka med Abraham och lät pojkarna arbeta bäst de kunde.
  Plötsligt hoppade en stor råtta upp ur bäcken, skumpade långsamt och
  värdigt över gatan och försvann i en källarglugg. Pojkarna skreko,
  hundarna skällde och sleto i banden.
  
  --Släpp dem inte! ropade Louise. Agnes måste gå hem med Abraham, för det
  börjar regna.
  
  --Gå hem själv! sade Agnes.
  
  Pojkarna förkunnade, att dammen var färdig. Vattnet började redan stiga
  upp på Blekängsgatan. Man måste handla. Men pojkarna hade fått myror i
  huvudet. Vem skulle egentligen få råttorna, de döda råttorna?
  
  --Usch, ni får ta dem. Var så god. Men jag ska ha råttkungen, för jag
  vill visa onkel Roth, att han finns.
  
  Det tyckte pojkarna var rättvist. De ställde sig på kant vid bäckkanten.
  Louise gick själv ned i bäcken, vars vatten börjat sina, och knuffade
  Enok Ebenezar under bron.
  
  --Buss, Enok! Ta råttorna, råttorna, råttorna--
  
  Sörmans flicka med de röda benen kom springande, andtruten och viktig.
  
  --Hagelins pojke kommer, berättade hon.--Vilken av dem?
  
  --Benjamin.
  
  --Horungen, sade pojkarna. Men det förstod inte Louise.
  
  --Jaså den. Jag kan då inte förstå, att Enok inte ger skall. Vi måste
  släppa dit Prick också.
  
  Prick rusade genast in under bron och ställde till med ett förfärligt
  oväsen--Ä, de slåss, sade pojkarna.--Nej, de tar råttor, sade Louise.
  Passa på, säger jag er. Snart kommer de.
  
  Pojkarna beväpnade sig med allehanda tillhyggen. Louise måste upp ur
  bäcken för att mota bort Agnes, som nyfiken närmat sig.
  
  --Att du inte skäms. Ska du låta barnet se på ett sådant elände.
  
  Under det att systrarna grälade med varandra och sökte trösta Abraham,
  som åter tagit till lipen, hade Benjamin Hagelin hunnit fram till bron.
  Han gjorde sig underkunnig om vad som förehades. Det var en mycket
  stillsam och betänksam gosse, sexton år gammal, blek och fet.
  
  --Vem ska ha råttorna? frågade han. Och när han fått veta, hur delningen
  uppgjorts, sade han eftertänksamt:
  
  --Ja, det kunde jag tro. Den djävla ungen ska ha det bästa alldeles som
  gubb-fan.
  
  --Det är hon, som har hundarna, förklarade pojkarna.
  
  --Ä--hundarna gör ju ingenting. De säger ju inte ett knyst. För resten
  är det väl ni, som ska slå ihjäl den. Inte kan den där flickslängan slå
  ihjäl en råtta inte.
  
  Louise kom fram till dem, hon var upprörd men behärskad.
  
  --Benjamin ska vara snäll och gå sin väg, sade hon. Benjamin har aldrig
  fått lov att vara med.
  
  --Bryr jag mig om er, snorungar. Jag är, var jag är, och går, vart jag
  vill. Fördömda ynkryggar. Adjö med dig, blodsugareunge.
  
  Därmed gick han. Louise följde honom, tills han lyckligen kommit förbi
  lille Abraham. Hade han sagt något till Abraham eller bara petat på
  honom, så skulle han ha fått. Men det gjorde han inte.
  
  Louise återvände till bron. Pojkarna hade samlat sig kring en död råtta,
  som Prick kastat upp. Det var ett stort djur, men det var icke
  råttkungen. Prick hade återvänt in under bron, man hörde hur han flåsade
  och nosade.
  
  En av pojkarna sade:
  
  --Hör nu Lovis, varför ska Lovis ha råttkungen?
  
  Louise svarade kort:
  
  --Det har jag sagt.
  
  --Det är väl inte ackurat säkert för det, menade pojkarna.
  
  Louise bleknade, ögonen blevo stora och läpparna knepos ihop. Men hon
  behärskade sig och sade:
  
  --Nu ska jag ha råttkungen. Hade ni bett vackert, så hade ni fått'en.
  Men nu ska jag ha honom, därför att ni är elaka.
  
  --Det ska vi väl se, sade pojken. Det är väl ändå vi, som byggt dammen.
  
  --Understa dig inte, skrek Louise. Det är då också besynnerligt, ska vi
  ha slut på råtteländet eller ska vi inte--
  
  Men vattnet, som dämts upp bakom bron, hade redan fått hjälp, bräder och
  stenar vräktes ikull och vattnet forsade in under bron. Ett skall och
  ett jämrande tjut! Prick kravlade sig fram mellan bräderna, borrade ned
  tassarna i dyn och lyckades hålla sig kvar, tills Louise fick tag i hans
  halsband. Prick var räddad. Men Enok Ebenezar rullades av vattnet över
  Blekängsbäckens stenar. Hans huvudskål var krossad.
  
  --Enok, Enok! Älskade Enok, ropade Louise. Å, snälla barmhärtige Gud,
  fräls Enok!
  
  Pojkarna lyckades få upp honom på land. Men när de sågo, att han var
  död, smögo de sig bort, skamflata och rädda. Louise tog Enok Ebenezar i
  famn och bar honom genom hela staden. Vattnet strömmade, tårarna
  strömmade, blodet strömmade. Det var en sorglig syn.
  
  Blekängsgatan låg öde, bräderna ramlade utför bäcken, fastnade, bildade
  små dammar, bröto sig lösa och ramlade vidare. En allvarsam polisbetjänt
  kom vandrande gatan framåt, betraktade med häpnad den ovanliga mängd av
  gyttja, som kastats upp vid bron, sparkade på den döda råttan, skakade
  på huvudet och gick sin väg.
  
  Efter en stund kom flickan med de röda strumporna och hennes bror.
  Flickan bar en trädgårdsspade, gossen släpade på en liten låda. Flickan
  tog fram ett tidningspapper, svepte den döda råttan däri och lade henne
  i lådan.
  
  --Hon är allt söt ändå, stackars lilla råtta, sade gossen.
  
  Flickan tog lådan och bar den över bron ut på åkern. Hon satte ned
  kistan och började gräva i jorden.
  
  --Varför ska hon begravas? frågade gossen.
  
  --För det är synd om'na, sade flickan.
  
  --Ska vi ösa vatten på henne? frågade gossen.
  
  --Nej, det är bara när en döps. Men vi ska läsa Gud som haver.
  
  --Den kan Gusten med! sade gossen.
  
  Och så läste de "Gud som haver"--flickan flytande och med "betoning",
  gossen stapplande och utan att komma till slutet. Han ville börja om
  från början igen. Men flickan tyckte, att det kunde vara nog, hon tog
  lillebror och spaden och släpade dem över bron.
  
  Och därmed var råttkriget slut.
  
  
  
  
  INGENJÖR KROK BADAR IHJÄL BLEKÄNGSBARNEN. BROMS GÖR FÖRLUSTER.
  OCH APOSTELN VAKAR
  
  
  Vid fyllda fyratio år upphörde ingenjör Julius Krok med allt arbete.
  Maskinaffären gick bra, men ingenjören hade visat sig vara överflödig.
  Och likväl hade han gjort ganska mycket för den affären. Han hade bland
  annat låtit sätta upp två stora båglampor framför ingången, de första
  båglamporna i staden. Det var en väldig reklam, och dessutom inbillade
  han sig, att lamporna skulle verka uppryckande på stadens affärsliv.
  Krokens lampor betraktades länge som någonting märkvärdigt och
  utomordentligt luxuöst. Vid Mickelsmässan lockade de bönder som flugor.
  Och stadsborna själva stämde möte "under Krokens lampor", förebrådde
  sina lata och lättsinniga barn, att de "rände under Krokens lampor" och
  använde sig ofta av den ironiskt uddiga frasen: "Jag tror, du lyser
  värre än Krokens lampor!"
  
  Julius Krok blev snart led vid sina lampor. De lyste honom i ansiktet,
  när han gick ut, de lyste honom i ansiktet, när han kom hem. Det var som
  att gå tvärs över societetshusets stora sal en första decemberkväll, då
  man firade konungens namnsdag. Julius Krok ville plocka ner sina lampor
  igen, men svärfar sade nej. Och följden blev, att Julius Krok höll sig
  hemma om kvällarna.
  
  För resten kunde han gärna stanna hemma. Änkan Carléns arvingar hade i
  grund förstört "källaren" för honom. De hade rivit ned det blågröna
  huset, schaggsoffan mellan kamin och fönstret existerade icke längre. De
  hade byggt upp ett stenhus med torn och tinnar. Röd plysch på möblerna,
  röda mattor på golv, vars bräder icke voro handsbreda. Uppasserskor i
  stället för skänkmamseller, och i stället för gumman Carlén med sin
  gulskaftade korkskruv, sin brokiga schal och sin vita spetsmössa, en
  blekfet herre i svart redingote, en blekfet herre med vaxade mustascher.
  
  Julius Krok kunde gärna hålla sig hemma, alltid fann han någon
  sysselsättning. Han satte sig vid bordet och såg på, hur fru Marie förde
  nålen upp och ned genom stramaljen. Ibland nickade hon åt honom, och han
  nickade igen. Ibland frågade hon, om han inte skulle gå ut och röra på
  sig litet. Det låg ingen ovänlighet i frågan, endast en svag ängslan att
  han kunde ha tråkigt.
  
  Men han hade icke tråkigt. Han satt och funderade över Abraham. Vad
  skulle gossen bli?
  
  Fru Marie sade:
  
  --Om Gud vill, så blir han en hederlig karl.
  
  Visserligen, men det var icke nog, icke ens det väsentliga. Julius Krok
  var själv en hederlig karl. Det viktigaste är, tänkte han, att gossen
  blir orädd, stark och ihärdig. Framför allt ihärdig, ja gärna envis, om
  det inte går för mindre. Av två onda ting--
  
  Doktor Roth hade ställt gossens horoskop och spått--på skämt--
  naturligtvis--att han skulle bli skarprättare.
  
  --Av morfar har han ett flinthjärta, av mor ett orubbligt lugn, idel
  goda egenskaper. Men tyvärr har pojkstackarn en far. En kar' som sover
  tre år och vaknar det fjärde för att rusa upp och hugga yxan i sten. Låt
  honom studera till skarprättare. Det är inte ärofullt men det är
  nyttigt--
  
  Sådant skämt behagade icke Julius Krok, det var alltför grovkornigt.
  Han insåg naturligtvis det löjliga i att söka staka ut en treårig pys'
  levnadsbana. Men det var något att sysselsätta tankarna med, en
  fantasilek. Fru Maries hand, som med maskinmässig precision förde nålen,
  plågade honom. Yllegarnet fräste mot stramaljen, det var ett obehagligt
  ljud, ständigt upprepat, ständigt upprepat.
  
  --Marie, skulle du inte vila dig?
  
  --Vila mig? Hon såg upp, hela ansiktet log, men ögonen voro av gråsten,
  matta och uttryckslösa. Man kan väl inte vila sig jämt--
  
  --Se på mig, hi, hi, fnittrade ingenjören till. Se bara på mig, Marie--
  
  --Det är en annan sak, Julius. Du har dina tankar och funderingar. Inom
  familjen och dess närmaste omgivning betraktades ingenjören som en
  "tänkare". Och man bemötte honom fördenskull med en viss medlidsam
  vördnad. Detta förhållande var honom varken obekant eller obehagligt.
  Han kunde icke låta bli att kokettera med sin öronlock, och han kunde
  icke låta bli att kokettera med sina tankar. Han visste, att när han
  stirrade framför sig, tystnade barnens stoj, och när han snurrade
  öronlocken mellan fingrarna, bar Louise lillebror ut i köket eller in i
  barnkammaren. Den enda, som icke hyste någon vördnad för öronlocken, var
  lilla Agnes.
  
  --Om pappa ändå ville klippa bort den tussen, sade hon, så skulle pappa
  se riktigt snygg ut.
  
  När Agnes satt vid salsbordet och sydde dockkläder, gick ingenjören in
  till sig eller in till Louise och Abraham, som lekte i barnkammaren. Han
  gjorde en liten sned bugning för sin dotter och sade:
  
  --Kära Louise, kan jag få sitta här en stund? Här är så varmt och skönt.
  
  --O ja då, det fick han visst! Louise var välviljan själv, hon gjorde
  bekvämt för pappa, skulle nödvändigt lägga upp hans fötter på en stol,
  svepte honom i filtar och erbjöd sig till och med att springa upp till
  morfar efter kattskinn. Och hon gav Abraham stränga förmaningar.
  
  --Gå nu inte sta och kladda på pappa, för då blir det smisk. Och hör
  sen!
  
  Ingenjören höll en tidning för ansiktet och lyssnade på barnens joller.
  Det var nästan uteslutande Louise, som förde ordet. Hon kunde alla
  Blekängsmadammernas jeremiader utantill, hon kände livets, särskilt det
  äktenskapliga livets skuggsidor. Hon brukade gifta bort Abraham med
  dockan Vera. Det skedde medelst några hastigt frammumlade besvärjelser.
  Och sen brast stormen lös!
  
  --Jaså! Det var besynnerligt. Tycker du, att det här är ett kristligt
  leverne? Kanske att du ska vara full varenda dag?
  
  --Jag är inte full, sade. Abraham.
  
  --Jaså? Inte det? Du kan ju inte stå på benen. Nog får en tåla att du
  tar dig ett glas, eftersom du är karl. Men du får sova i förstugan och
  hör sen! Jag vill inte veta av några konster, så att barnen ser det--
  
  --Skulle ni inte kunna leka någonting vackert? frågade ingenjören. Till
  exempel, att Abraham är en prins, som drar ut på friarestråt. Och så
  dödar han en stor drake. Jag ska gärna vara draken, jag. Så
  här--titta--Och ingenjören grinade till sig på ett mycket diaboliskt
  sätt. Men Louise skakade på huvudet.
  
  --Ja, du förstår, pappa, nog kan vi alltid. Men Abraham är alldeles för
  liten. Inte vet han, vad en drake är. Bara han blir stor så ska vi leka
  vackra lekar.
  
  Ibland lekte hon, att Abraham var Enok Ebenezar, salig i åminnelse. Då
  måste han ligga stilla under pappas stol, vädra någon gång och morra men
  alltid vara mycket lydig. Under tiden berättade Louise historier från
  Blekängen, vad madam Andersson sa' om madam Ekman, och vad fru Sörman
  sa' om Benjamin Hagelin. Men helst berättade hon om madam Pettersson,
  madam Petterssons man och madam Petterssons tvillingar.
  
  --Jo för ser du, pappa, de kalla honom Liter-Pelle, för när han gifte
  sig så drack han ut tre liter. Och han var så oredig på morgon när han
  vakna', så när han fick se madam Pettersson i sängen, så sa' han: Säg
  mig sanningens ord, Malin: Är vi gifta eller är vi bara förlovade? Och
  då sa' Malin, som sanningen var, att de var gifta, och så sa' hon, att
  han skulle skämmas, för annars hade hon minsann inte legat där. Och då
  sa' Liter-Pelle, den fulingen: Tvi vale mig stackare, jag trodde jag
  drömt.
  
  Men vet du, vad onkel Roth sa'? För han var med, då Malin fick
  tvillingarna, för de var väl sjuka, de små kräken, kan jag tänka. Och
  när då Liter-Pelle kom hem om middan, så sa' onkel Roth: Jubla,
  Pettersson, jubla, det är tvillingar. Och nu så kallar de onkel Roth för
  jubeldoktorn. Det kan en veta, att det är ingenting att jubla åt. Men
  Liter-Pelle, den stollen, han är så glad och säger att kors i jösse
  namn, det lär ska vara mina pojkar båda två, efter vad Malin säger. Men
  madam Andersson säger, att han kan vara lagom stursk. För när man har
  flera hundra kronor skuld och avdrag på lönen för hyran, så ska man inte
  vara så överflödig, det går aldrig väl, säger madam Andersson.--
  
  --Vovvovvov, skällde Abraham. Nu vill jag inte vara hund.
  
  --Jaså, det var besynnerligt. Ja, då får du vara fattigt barn då. Hon
  ledde honom bort till kakelugnen och smorde honom i ansiktet med kol och
  aska. Abraham tog saken med ro, men ingenjören blev djupt upprörd.
  
  --Nej fy då, Louise! Inte är alla fattiga barn så där smutsiga?
  
  --Jo, det voro de visst det, påstod Louise. Är ett barn icke riktigt
  smutsigt, så är det icke något riktigt fattigt barn.
  
  --Det var illa. Tänk om du och jag, om vi skulle ta och tvätta dem?
  
  Ingenjören skämtade, men Louise tog det för kontant.
  
  --Å, får de komma hit upp allesamman? Vi ska bada dem i Abrahams balja.
  Och tvillingarna med!
  
  Ingenjören drog i locken och bet sin mustasch. Han blev ivrig, kastade
  av sig filten och började vandra av och an i rummet. Abrahams balja var
  måhända icke lämpad för folkbad i större skala. Men det fanns andra
  utvägar. Byk- och brygghuset på söder. t.ex.? Ett otäckt gammalt ruckel
  visserligen, som icke använts på många herrans år. Men pannmur och panna
  funnos kvar. Och tunnbindaren kunde i hast slå ihop några kar. I hast
  skulle det ske, ty skedde det icke i hast, så skedde det aldrig!
  
  Louise fick i uppdrag att förbereda barnen. Hon beskrev för dem badets
  behag, och hon talade om, att barn bli mycket snällare, sen de väl
  blivit rena. Och tänk, vad fin du ska bli! sade hon. Tänk om din mamma
  inte känner igen dig!
  
  Det där skrämde barnen en smula och bland mödrarna restes ett segt
  motstånd. Nog kände man den stollige ingenjören. Männen hade han velat
  duscha, och nu ville han bada ihjäl ungstackarna. Men han skulle allt
  akta sig, det kunde bli fästning för mindre.
  
  Doktor Roth, som understödde företaget med många råd och ännu flera
  speglosor, ansåg, att man borde vända sig till skolmästaren. Men han
  måste tas med lämpor. Magister Bäckman var en beläst man och en stor
  politikus. Han hade radikala åsikter i många stycken, men i fråga om
  barnavård höll han sig helst till det gamla.
  
  --Nu skall det prövas, sade doktorn, när de båda herrarna klättrade
  uppför magisterns knarrande trätrappor. Nu ska det prövas, om vi äro
  kallade att styra folkens öden.
  
  Magistern var en smula omornad efter middagsluren, han kammade sina
  testar med fingrarna och bugade.
  
  Nej, se herr stadsläkare Roth och herr ingenjör Krok--det var en ära.
  Ottilia, min hustru, jag har fått besök! Giv mig en nystärkt krage.
  Behagar herr doktorn en pris snus?
  
  Herrarna satte sig tysta och allvarliga. Doktorn snusade och nös, som
  endast doktor Roth kunde nysa. Därefter sade han:
  
  --Magistern har väl hört den sista nyheten? Inte? Jo, nu må magistern
  tro!--
  
  --Va'--va'--va' är det, herr doktor? Va' är det?--Ottilia, du glömmer
  att göra les honneurs.
  
  Fru Ottilia steg in, lång och rak och en smula besvärad. Men doktorn
  kastade bomben.
  
  --Mitt herrskap, sade han. Den femte maj lämnade stormakternas sändebud
  Aten.
  
  Skolmästaren knep ihop munnen, sköt ut hakan, så att det sträva skägget
  pekade i vädret. Han var överväldigad.
  
  --Och det får jag veta först nu! Men vad var det jag sa', Ottilia? Vad
  sa' jag i påskas? Det går galet för Georg, sade jag. Han skulle aldrig
  farit till Grekland, det forna Hellas.
  
  --Nej, det ska vara ett lågt stående folk, sade ingenjören. Doktorn
  började redogöra för grekernas hygieniska förhållanden, som han icke
  kände. Han målade svart i svart, övergick så småningom till mera
  närliggande förhållanden och hamnade i brygghuset på söder. När de
  lämnade magistern, var han entusiastisk badvän. Han tyckte icke om
  nyheter, men han kunde se saker i stort. Stormakternas sändebud, Hellas'
  förfall hade bragt honom till besinning.
  
  Den första lördagen i september tågade folkskolans barn i god ordning
  ned till brygghuset, där madam Andersson fyrade på under pannan. Först
  kommo gossarna med magister Bäckman i spetsen. Han räknade: ett tu. Se
  rätt fram! På lämpligt avstånd följde fru Ottilia med flickorna. De
  fnissade förläget och några av de minsta gräto av skam och ängslan.
  Söderfruarna granskade tåget i reflexionsspeglarna och utbytte sina
  tankar. I Garvarebrunnsgränd hade några Blekängsmadammer samlats "för
  att säga adjö" åt barnen. De voro fortfarande misstrogna och förargade
  på ingenjören. Det verkade dock lugnande, att det var madam Andersson
  själv och inte "jubeldoktorn", som stod för badningen.
  
  Nere på torget möttes truppen av lektor Holmin. Han hade stått i en
  portgång mitt emot Carléns nya hotell, och hans egentliga uppgift var
  att fånga "elementargossar", som till äventyrs lockats av punschångorna.
  Men intet mänskligt var honom främmande. Han spände ut sin regnkappas
  vingar och flög ut ur portgången.
  
  --Vart skulle magistern taga vägen? Bada? Bada gossar och flickor om
  varandra?--Nej, bykstugan var delad i tu delar förmedelst ett
  skynke?--Och vem garanterar?
  
  --Det gör Ottilia.
  
  Lektorn betraktade fru Ottilia och kände sig något lugnad. Men för
  säkerhets skull beslöt han att övervara det första badet. Aposteln
  kommer med, viskade barnen, och de höllo sig tysta som små möss.
  
  Ångan, hettan, plaskandet eggade upp "Aposteln". Han blev röd under
  ögonen, hans händer skälvde.
  
  --Det här går inte an, viskade han till magistern. Det måste vara olika
  baddagar för gossar och flickor.
  
  Magistern hade ingenting att invända i princip, men han trodde, att det
  skulle bli dyrare för ingenjören, som stod för kostnaden.
  
  --Det är snuskigt att tänka på pengar i ett sådant fall, menade
  lektorn. Han gick genast upp till ingenjören och frågade honom öppet, om
  han ville vara en ungdomens förförare. Nej, det ville han icke. Han
  begärde ökade anslag av fru Marie, och de beviljades utan knöt. Fru
  Marie var mycket medgörlig, nar det gällde mannens "funderingar".
  
  Följande lördag var det åter gossarnas tur att bada. Lektor Holmin mötte
  vid södertull, magistern satte skägget i vädret och låtsades icke se
  honom. Men lektorn strök honom över rockärmen och sade:
  
  --Jag tänkte hjälpa magistern med att ha uppsikt över gossarna. Det är
  en oerhört svår sak. Vi måste betänka, tillade han viskande, att själva
  nakenheten verkar förförande.
  
  Magistern tuggade fram ett: fi donc! och marscherade rak som en korpral
  in i den vita dimman. "Aposteln" flög efter med flaxande vingar.
  Rastlöst tassade han av och an mellan badkaren, stannade ett ögonblick
  här och där för att spänna sina rödsprängda ögon i någon lekfull
  syndare. Gossarna stänkte vatten på honom, det hörde till badningen, och
  dessutom hade han regnkappa. Magistern stod bakom pannmuren, pöste och
  fräste som själva ugnen. Men aposteln fullgjorde sin plikt utan
  människofruktan. Han sprang utefter väggarna och granskade dem med
  förstoringsglas. Och slutligen fann han, vad han sökte: En gosse hade
  klottrat ett fult ord på väggen.
  
  Det blev rannsakan! Magistern måste leta igenom alla fickor för att
  finna den brottsliges, som måste innehålla en blyerts. De hade blyertsar
  allesamman, mer eller mindre söndertuggade men brukbara.
  
  --Gossar, sade lektorn, och han talade milt, på det att den skyldige
  måtte gå i fällan. Gossar, kan någon av er säga, vad det här ordet
  egentligen betyder?
  
  Gossarna stirrade på varandra och i backen, magisterns sträva skägg gick
  till väders. Men madam Andersson slog sig på knäna och skrek:
  
  --Nej, aldrig hörde jag på maken! Ska det bli katkesförhör!
  
  Det blev skratt och fnissande. Aposteln flaxade ut, försvann som en
  svart fågel i dimman. Han flaxade upp på Nyheternas redaktion och satte
  sig att skriva. Redaktören, som var en trött gammal man, sade:
  
  --Ja, nu skriver du någonting rasande, Holmin. Och så får jag skämmas.
  Men vad gör det mig? Svärta som svärta, smörja som smörja.
  
  Artikeln framkallade mycket tissel och tassel i staden. Men magistern
  fortsatte oförtrutet att bada sina ungar. Han var envis som synden. Och
  dessutom var han född diplomat och politikus. När "lördagsgossarna"
  tågade förbi någon farlig punkt, där lektorn brukade stå på lur, tog han
  upp en psalm, vanligen den etthundra och tjugufjärde.
  
  "Mörksens furste stiger ned, hotande och vred--" ljöd det ur sjuttio
  vidöppna pojkgap. Och aposteln måste vända. Han kunde icke tysta ned
  psalmsångarna. Magistern visste, vad han gjorde.
  
  Men Julius Krok led av allt detta bråk. På söder sa' man, att han
  förförde barnen, och på norr, att han förkylde dem. Det var sorgligt
  båda delarna. Han visste ju, att det var överdrifter, men någon sanning
  kunde där ju ligga till grund. Också kunde han icke värja sig för den
  tanken, att allt vad han gjorde var galet. Eller snarare blev galet. I
  och för sig kunde det nog vara rätt och bra, men det behövdes bara, att
  han lade handen vid--
  
  Julius Krok förälskade sig i skogarna. Han tyckte om att vandra på måfå
  mellan stammarna. Han kunde lägga sin hand på en tall alldeles som man
  lägger handen på en väns axel, när man vill tala förstånd med honom,
  giva och taga skäl. Tallarna gåvo inga skäl och togo kanske icke heller.
  Men de läto honom resonera, gestikulera, utveckla sina tankar i lugn och
  ro. De störde honom icke, och de skrattade icke åt honom, när han vände
  ryggen till.
  
  Ibland fick Abraham följa med till skogen. Louise gick i skola och Agnes
  satt helst hos mamma. Men Abraham följde gärna med, i synnerhet om pappa
  bar honom, när han blev trött. Han var tyst och lydig, sprang efter som
  en liten hund. Syster Louise hade lärt honom, att man aldrig fick störa
  pappa, när han "tänkte". I skogen brukade pappa tänka högt och slå med
  händerna, men det förvånade icke Abraham. Han hade varit i kyrkan och
  sett prosten "bära sig åt". Han antog, att det här var någonting
  liknande och under alla förhållanden något, som han icke behövde bry sin
  hjärna med.
  
  På Blekängsgatorna kunde det någon gång hända, att Abraham kom i
  slagsmål med någon liten gosse. Det skedde i all tysthet. Pappa hade
  förbjudit honom att slå fattiga barn. Det var synd.
  
  --Ja men rika barn då? invände Abraham. Dom får jag väl klå?
  
  --Jo, medgav ingenjören, som icke ville göra alltför stora
  inskränkningar på sonens frihet. Jo, om det inte är flickor. Flickor äro
  nämligen svagare----Ja men Agnes är starkare än jag. Henne får jag väl
  klå? När hon säger Ahabraham--Ingenjören svarade undvikande, och gossen
  fick klart för sig att strykförbudet egentligen inskränkte sig till
  "fattiga barn". Han godtog det. Han tyckte inte om att fundera för
  mycket. Var det rätt, så var det rätt.
  
  En frostklar novembermorgon hade far och son förirrat sig ända upp till
  Tanningen, till den förfallna jaktstugan, som ligger högt över sjön.
  Abraham var trött och en smula grinig. Ingenjören satte sig på stenen
  utanför stugan, tog gossen i knät och berättade sagor. Han berättade om
  varulven, hans röst var entonig och Abraham somnade. Han vaknade av, att
  fadern rest på sig och, alltjämt hållande gossen i famn, upprepade
  gånger bugade i riktning mot stugan.
  
  Abraham vred sig ett halvt varv runt och såg en underlig syn. I
  stugdörren stod en stor, fet ung man, besynnerligt klädd. I trots av
  kylan bar han varken rock eller väst, bara skjorta och byxor. Men
  byxorna slutade vid knäna, de ludna benen voro blottade, fötterna voro
  instuckna i halmsockor. Han bar guldbågade glasögon och en tjock
  guldkedja hängde över magen. Även främlingen bugade upprepade gånger och
  smålog. Det lugnade icke Abaraham. Han hörde ingenjören be om
  förlåtelse, och han fick den uppfattningen, att den besynnerlige mannen
  måste vara varulven. När främlingen närmade sig skrek han högt:
  
  --Spring då, pappa! Det är varulven.
  
  Båda herrarna skrattade, men ingenjören var synbarligen förlägen. Han
  hade suttit på trappan och talat högt för sig själv, som hans vana var.
  Och plötsligt öppnas dörren, och doktor Hyltenius träder ut och ber om
  ursäkt, att han ofrivilligt lyssnat. Hyltenius var systerson till baron
  de Sars på Rogershus och efter vad det påstods förlovad med baronens
  fosterdotter. Ingenjören kände honom ytligt, han blev förlägen över att
  hava blottat sig inför en främling. Han titulerade honom baron, tog
  tillbaka titeln, vecklade in sig, rodnade och snubblade på stenarna. Och
  Abraham skrek.--
  
  I slutet av november kom det ett mäkta stort snöfall, som gjorde slut på
  ingenjörens och Abrahams skogsvandringar. Folk påstod, att snön snart
  skulle gå sin väg, åtminstone skulle julen slaska, eftersom Anders
  braska. Kylan höll i sig hela december. Snön knarrade, men blev
  slutligen hård som is. Skaren bar de tyngsta lass, så att man lät vara
  att skotta Björkenäsvägen. Nordnordvästen blåste stadigt, strök
  snöflagor från grenarna och lät dem rassla nedför Backarna. I Storån
  small det som kanonskott, och Blekängslådorna småsmattrade som
  kafferostare.
  
  Madammerna började bliva oroliga. Ryggvärken höll dem vakna om nätterna.
  De tittade långt i kolbingen, eller gingo med händerna väl inrullade i
  förklädet runt vedstapeln på bakgården, den ynkliga lilla stapeln, som
  mest bestod av ris. Gummor och barn med säckar på ryggen ströko i
  mörkret omkring tändsticksfabriken och kolupplaget. J. A. Broms satte ut
  vakter. Men vakterna fingo fri täring på Tre Remmare och det svarta
  fnaset i kolbingen steg ända upp till kanten. Det var avverkning i
  Björkenässkogen, och spridda, dova slag av "spökyxor" hördes ännu vid
  midnatt. Men vedstaplarna vuxo obetydligt.
  
  Luciadagen i skymningen gick madam Andersson upp på Backarna för att
  skära björkris. Backarna hade stått öde i många år, men icke förty såg
  madammen en stor grå hund ligga på förstukvisten. Han rörde varken på
  kropp eller svans, men han hade eld i ögonen och tungan hängde röd och
  lång ur käften. Nu var det jämnt tjugu år sedan baron de Sars sköt den
  sista vargen, en förfärlig best, som påstods ha gått ända fram till Tre
  Remmare för att få en sup i pälsen. Han på förstukvisten var således en
  spökvarg. Han varslade för vintern.
  
  Barnen Sörman berättade för barnen Krok, att varulven vandrat på
  Blekängsgatan. Han såg ut som en stor svart hund och hade bara tre ben.
  Kastade man stål efter honom, så lyfte han på svansen och sprutade
  etter, men ropade man tre gånger Kristi namn, så försvann han i marken.
  Denna skildring stämde icke överens med Abrahams erfarenhet från
  Tanningen. Men var och en vet, att varulven byter gestalt.
  
  Vidare berättade barnen Sörman, att deras far nog skulle bli
  ihjälslagen. Det hade mor sagt. Flera arbetare hade avskedats från
  verkstaden och från fabriken. Och de hade svurit att hämnas på Sörman.
  Far brydde sig inte om det, men mor fick icke ro om nätterna. Hon hade
  skurit ett runt hål i rullgardinen, och där stod hon halva natten och
  stirrade ut i mörkret.--
  
  J. A. Broms hade verkligen sett sig tvungen att inskränka driften både
  vid fabriken och vid verkstaden. Han gjorde det ogärna, ty avskedanden
  betydde förlust i hyror och osäkra fordringar. Men tiderna voro alltför
  dåliga. Inom staden hade fyra handlande måst uppgiva sin stat. Och änkan
  Carléns arvingar hade begärt moratorium. Det var farligt. Blev den
  affären icke klarerad på tillfredsställande sätt, så skulle det knaka i
  många knutar. Själve häradshövding Björner påstods vara illa däran. Han
  hade varit ute på Rogershus men icke blivit mottagen. Baronen hade
  insjuknat i difteri. Gamla gubben! Världen hade fått en knuff.
  
  De avskedade arbetarna, ett trettiotal cirka, voro orimligt förvånade.
  De hade aldrig varit med om dylikt, och hade inte tänkt sig möjligheten.
  Skulle de inte ha arbete till dödagar?--Var står det skrivet? frågade
  Bromsen. Nej, det stod inte skrivet någonstans och arbetarna gingo hem
  till sina madammer, klöste sig bak öronen och sade:
  
  --Nej, gubbfan har nog rätt, si. Det står inte skrivet.
  
  Lyckligtvis var det slädföre och stor timmerkörsel i skogarna. Det var
  ovant arbete och hårt för dem, som skämts bort vid ångpannorna. Men det
  fick gå. Värst var det med matsäcken, som ibland måste lagas för både
  två och tre dagar, och med kläderna, som inte voro avsedda för
  utearbete. Men det fick gå. Förtjänsten var skaplig.
  
  Trettondagsafton slog vädret om. Sydosten kom. Backarnas björkar
  raknade, snön smälte. Björkenäsvägen, som icke skottats, blev ofarbar
  och timmerkörslorna måste upphöra. Gud ske lov för värmen, sade
  Blekängsmadammerna, men de trettio avskedade blevo avskedade på nytt och
  gjorde intet annat dagsarbete än det, som görs på krogen.
  
  Liter-Pelle hade forslat Malin och tvillingarna till Rogershus, där
  morfar var statare. Han leddes grymt och söp förfärligt. Till sist hade
  han supit mod i kroppen och vågade sig ända fram till Bromsens.
  
  --Jag får ödmjukast fråga, om det är fabrikörns mening, att tvillingarna
  ska svälta ihjäl? Se det är så, att Malin har kommit tillbaka, för det
  fanns inte plats längre i stathuset.
  
  --Husch då, kära Pettersson, svälta ihjäl? Malin har väl mjölk att ge
  dem?--
  
  --De ha nog magrat ett grann kring knäna, fortsatte Lite-Pelle. Men en
  kan i alla fall inte se likare ungar. Så inte kan det väl vara
  fabrikörns mening, att de ska svälta ihjäl?
  
  --Ja, varför super han så, kära Pettersson? Han super opp sina pengar--
  
  --Jag har inga pengar, fabrikörn. Jag super på krita, så det är
  ingenting att säga om.
  
  --Ja, vi ska se till, vi ska se till--
  
  Och Liter-Pelle fick verkligen arbete. Han fick i uppdrag att hålla
  Blekängslådorna fria från de tunga istappar, som hotade att fördärva
  takkanter och stuprännor. Vädret var ostadigt, det snöslaskade och
  regnade om dagarna och frös om nätterna. På söder snöt man sig, hostade,
  drack fläderte och åt kungens av Danmark bröstkarameller. På norr drack
  man "uddevallare", när det fanns mojänger. Pettersson, som oupphörligen
  granskade sina tvillingar och vägde dem i handen eller på besman, var
  icke belåten. Han stack dem med pekfingret i köttet och skakade på
  huvudet.
  
  --Va i hällskock är det med dem? Äter di inte?
  
  --Nej, det är allt klent, sade Malin. Det är som om de hade svårt att få
  ner'et. Jag kan väl aldrig tro, att de är sjuka.
  
  --Å hut! Di där! Di är ju röda och varma som små kräftor.
  
  Men han gjorde i alla fall ett bra litet paket av tvillingarna och bar
  dem upp till doktor Bring. Doktor Bring var förste stadsläkare och efter
  vad det påstods en obegripligt lärd man. Han hade "öga", så att han vid
  första blick kunde se, vad som fattades. Till skillnad från
  "jubeldoktorn" kallades Bring fädoktorn, emedan han ofta hälsade sina
  patienter med frågan: Är du nu sjuk, ditt fä?
  
  Malin väntade i dryga två timmar på make och barn. Sedan sprang hon
  barhuvad och utan schal--schalen hade tvillingarna--upp till doktorn. I
  väntrummet fann hon Pettersson. Han satt på en stol och höll
  tvillingarna i knät. De sovo med öppna munnar.
  
  --Jag skulle vänta tills de vakna, sade Liter-Pelle och smålog fånigt.
  Jag kunde väl inte ge mig till att väcka på dem.
  
  --Din stolle! sade Malin. Hon tog tvillingarna och gick, Pettersson
  lomade efter. Inkommen i köket satte han sig vid spisen och stirrade
  slött framför sig.
  
  --Nå, va sa' han? frågade Malin. Men Pettersson svarade icke. Han satt
  där och svalde och svalde och emellanåt gick det ett skyggt, dumt leende
  över ansiktet. Då blev Malin rädd. Hon röck honom i öronen och skrek:
  
  --Jesus, Pettersson, är du full?
  
  --Nej, sade Pettersson långsamt och avvägt. Inte är jag full något inte.
  Men--di--har--difteriet--
  
  När Pettersons tvillingar kommit i jorden, tog han på nytt till att
  supa. Han stannade hela dagen på Tre Remmare och istapparna fingo växa
  bäst de gitte. En gång, när han såg fabrikörn komma fram bakom fabrikens
  plank, gick han ut till honom, strök av sig mössan och sade:
  
  --Jo, se det gick allt, som det skulle. Ungarna kom i jorden. Så nu ska
  inte fabrikörn vara orolig något över det. Utan lapa pengar bäst han
  kan.
  
  --Husch då, fy skäm ut honom! sade J. A. Broms och linkade bort så att
  kattsvansarna slogo honom om benen.
  
  --Ser han inte ut som fan själv? frågade Pettersson. Och närmaste man,
  som var Benjamin Hagelin, svarade:
  
  --En skulle slå ihjäl'en.
  
  J. A. Broms var en olycklig människa. Icke nog med att man gjorde honom
  ansvarig för allt ont, som hände, kölden, nöden, difteriepidemien. Man
  gjorde också intrång på hans äganderätt, man bestal honom. Stadens
  myndigheter bestulo honom! De båda stadsläkarna hade kommit upp med
  otyget, det kallades desinfektion och det bestod i att bränna--bränna J.
  A. Broms tillhörigheter, saker som utgjorde säkerhet för hans utlånade
  pengar. Han sökte tala reson med dem, först och främst med Elis Eberhard
  Roth, som ju i alla fall var hans kära avlidna hustrus egen köttslige
  brorson.
  
  --Se, du förstår, kära söta bror, att det är säkerhet för mina pengar.
  Kom med, du ska få se, att jag har uppskrivit alltsamman. Och så ska
  det brännas. Husch då! Det går ju så bra, så bra att tvätta--
  
  --Jag är kolossalt ledsen, onkel. Men du förstår--lagen,
  hälsovårdsstadgan. Och du kan ju hålla dig skadeslös genom att taga
  hypotek i gravarna. De stiger, de stiger!
  
  Doktor Bring sade:
  
  --Håll mun, ditt fä! Annars ska jag låta bränna Blekängen från kant till
  kant. Nu vet du.
  
  Det tog skruv. J. A. Broms visste icke längre var gränsen gick för dessa
  förfärliga läkares makt. Han måste inskränka sig till att verka i det
  tysta. Han sprang ur hus i hus, tiggde och bad:
  
  --Å kära söta, beskedliga madammen, inte ska hon ta det allra bästa
  täcket! Det ska brännas sen, förstår hon. Brännas! Husch då! Ett
  splitter nytt vadderat täcke värt sina tjugu--
  
  Men Blekängsmadammerna voro icke längre så undfallande. Döden hade givit
  dem en stor, dyster betydelse i samhället. Det var deras barn, som dogo,
  det var deras barn, som satte kyrkklockorna i rörelse. Ingenjör Krok
  bekostade ringningen, som eljest icke var vanlig vid fattigbegravning.
  Och klockorna ringde varje dag, tida och sent. Det var sorgens välde,
  som proklamerades. Och hur liten än trösten var, så var det i alla fall
  en tröst och nästan ett under, att dessa utmärglade bleka små kroppar
  kunde bringa Herrens väldiga klockor att sjunga.
  
  Julius Krok begav sig till Carléns för att träffa doktor Roth vid
  middagsbordet--det enda ställe, där man hade någon utsikt att träffa
  honom.
  
  --Hur går det? frågade ingenjören.
  
  --Det går som det ska gå. Sjuttiofem procent skickar vi till himlen,
  resten behåller vi. Hade vi bättre utrymme på sjukhuset, så kunde vi
  kanske begränsa epidemien. Men det har vi inte.
  
  --Det måste byggas, mumlade Krok, blek av förskräckelse. Vi måste bygga
  ett nytt sjukhus--
  
  --Ja, det är så dags det! Bring skall motionera om det i
  stadsfullmäktige, och det kan ju bli bra till en annan gång. För
  närvarande få vi nöja oss med det stora bromsiska sjukhus, som kallas
  Blekängen.
  
  I början av mars inlämnade hälsovårdsnämnden en rapport till
  stadsfullmäktige, i vilken epidemien äntligen kunde betecknas som
  begränsad. I sammanhang därmed äskade förste stadsläkaren, understödd av
  sin kollega, anslag till uppförande av ett nytt sjukhus. Ingenjör Krok
  talade för anslaget, men överväldigades plötsligt av rörelse, ryckte i
  sin lock, stammade och måste gå sin väg. Han återvände icke ens till
  voteringen, som han ansåg överflödig.
  
  Det var den och det var den icke, hur man nu vill taga saken.
  Häradshövding Björner bemötte stadsläkaren. Han påpekade för det första,
  att epidemien redan var begränsad, för det andra att stadsläkaren icke
  till full evidens bevisat det nuvarande sjukhusets otillräcklighet. För
  det tredje kunde man av världshistorien lära, att tvenne epidemier
  sällan uppträda omedelbart efter varandra (protester från läkarna).
  Slutligen ville han påminna om, att drätselkammaren för närvarande låge
  i underhandlingar med änkefru Carléns arvingar angående inköp av det
  nybyggda hotellet. En stad bör icke sakna ett stadshotell. Ett
  stadshotell är ett produktivt företag, av särskild betydelse för
  affärslivet. Erinrade om Mickelsmässan, som årligen samlade mycket och
  rikt folk i staden, de där man icke gärna kunde undanhålla all komfort.
  Yrkade slutligen, att herrar stadsfullmäktige måtte på grund av anförda
  omständigheter och då räntesatserna för närvarande voro osedvanligt
  höga, avslå herr förste stadsläkarens i och för sig behjärtansvärda
  motion.
  
  Doktor Bring rusade upp på stolen och skrek:
  
  --Du vill sauvera dina pengar, ditt fä!
  
  Men man var alltför van vid doktorns uppbrusningar för att ondgöra sig
  däröver. I övrigt voro meningarna delade. Häradshövding Björners segrade
  med knapp majoritet.
  
  På Blekängen brydde man sig icke stort om sjukhuset, vare sig nytt eller
  gammalt. Sjukdomen hade kommit, sjukdomen hade gått. Några barn hade den
  tagit med sig, några hade fått stanna kvar i stugorna. Och nu gällde det
  att smyga till sig mera kol och flera brädbitar. Ty vintern ville icke
  giva tappt.
  
  J. A. Broms ville heller icke giva tappt. Han ville övertyga sig om, hur
  mycket han förlorat. Och när reverserna förföllo, gjorde han några
  lagsökningar "på försök".
  
  Då jäste det. Madammerna började kalla sina män "stackare", harkrankar
  och dylikt. Männen gingo till Tre Remmare. Där satt den feta madam
  Ekman, talade innanför de tjocka kinderna och sade:
  
  --Inte en sup utan kontanter. Bromsen kräver mig.
  
  --Har ni hört, sade Benjamin Hagelin, krogmadammens gunstling. Nu har
  Liter-Pelles Malin gått och tätt livet av sig. De ha inte sett till
  henne på över åtta dar. Skulle en inte slå ihjäl'en?
  
  Liter-Pelle hade på Sörmans angivelse dömts till två månader för stöld.
  Han hade stulit ved och sålt för mat och supar. Hustru Malin hade gått
  sin väg, somliga påstodo till Rogershus, andra till Storån.
  
  Det jäste.
  
  Lilla Louise kom hem en kväll med svullen överläpp, näsblod och
  blånader. Hon hade fallit ned från brädstapeln på fabriksgården, påstod
  hon men ville i övrigt icke giva några förklaringar. Hela natten låg
  hon och grät, och Abraham måste slutligen tassa in och väcka mamma. Fru
  Marie höll nytt förhör, utan resultat. Morgonen därpå sade Louise:
  
  --Abraham får aldrig gå ut ensam. Lova det!
  
  Varför?--Jo, kom det motvilligt, för då kunde han få stryk av
  "barnen".--Varför skulle han få det? Vore barnen så elaka?
  
  --Pappa har badat ihjäl deras syskon, snyftade Louise.
  
  Det hade madam Andersson sagt. Benjamin Hagelin hade sagt, att madam
  Andersson hade sagt det. Men Louise hade visst inte fått stryk. Hon hade
  ramlat ned från brädstapeln.
  
  Och Louise tog löfte, att ingenting skulle sägas åt pappa. Och så skulle
  pappa hållas inne om kvällarna.
  
  I början av april hade Liter-Pelle tjänat ut sitt straff. Fängelset hade
  icke gjort honom tam, han såg ut som en vilde. Först begav han sig upp
  till Rogershus och fann där mycket riktigt sin hustru. Men
  svärföräldrarna ville icke släppa in honom. Han var straffad och de
  kunde icke skämma ut hela stathuset.
  
  Då vandrade han tillbaka till staden, till krogen. Där gavs ingen
  kredit. Benjamin Hagelin skaffade honom ett par supar och de kröpo in i
  det lilla grå rummet, "gråsuggan" kallat. De talade länge med varandra
  och en och annan av arbetarna släpptes också in.
  
  Den sjunde april på kvällen gick polisen Anders på Karl Johansgatan och
  polisen Lönrot på Oscarsgatan. De möttes i Garvaregränd.
  
  --Det är folk ute i kväll, sade Lönrot.
  
  --Ja, det är liksom oroligt, sade Anders.
  
  En mörk hop vältrade fram ur Sofiagatan. Det var inte mycket buller, men
  konstaplarna ansågo sig böra hejda.
  
  --Ska vi hindra dem? frågade Lönrot.--Det är inte på mitt pass, svarade
  Anders och vek in på Karl Johansgatan.
  
  Folkhopen fortsatte Storgatan uppför och stannade framför Bromsens hus.
  Det var både män och kvinnor, och de sågo allesamman tämligen villrådiga
  ut. Kvinnorna dolde sina händer under förklädena, männen hade dragit
  slokhattar och mössor långt ned över ögonen. Men Liter-Pelle svingade
  sin mössa och skrek:
  
  --Ut med Bromsen! Ut med Kroken! Vi ska hänga Bromsen i Kroken och doppa
  dem i ån.
  
  Skaran växte och blandades med "elementarpojkar". Sorlet steg, ropen
  blevo högljuddare. Madammerna togo fram händerna och snöto sig i
  förklädssnibbarna.
  
  J. A. Broms satt inne i förmaket hos "lilla gumman i himlen". Den gröna
  lampan var redan tänd, men i salen var det mörkt.
  
  Det knackade på dörren. Broms smög sig ut i salen, stängde förmaksdörren
  och tände salslampan. Med eldgaffeln i hand gick han bort och öppnade
  dörren. Den inträdande tog ett hastigt steg åt sidan.
  
  --Slå mig inte, slå mig inte, då går det galet.
  
  Det var Benjamin Hagelin. Han flämtade, och hans ögon hade en het glans,
  men det feta, skägglösa ansiktet var blekt som vanligt.
  
  --Nu har det allt gått, som jag sa' fabrikörn, viskade han andfådd,
  sväljande halva ord. Nu är de här, och de är alldeles rasande. Det
  gäller allt livet, ska fabrikörn se.
  
  --Tro det, tro det--sade Bromsen.
  
  Benjamin steg in under taklampan, så att ansiktet fick skugga.
  
  --Jo, det är nog så, fortsatte han. Men om fabrikörn vill ha fast de
  värsta, så är jag den ende, som kan ange dem. Och jag kan skaffa bevis
  också. Jag kan skaffa två vittnen på att Liter-Pelle sagt, att han ska
  flå fabrikörn.
  
  --Tro det, tro det--sade Bromsen.
  
  Benjamin drog sig närmre dörren.
  
  --Vill inte fabrikörn?
  
  --Husch, tror jag det! Men det blir väl så dyrt, så dyrt.--Vad ska du
  ha, min snälla gosse? Begär inte för mycket--
  
  Benjamin lyfte upp det ena benet och stod som en stork.
  
  --Vet fabrikörn va?--efter som de säger, att det var fabrikörn som
  liksom skaffade mig far min--
  
  --Nå så, nå så, säger de det--
  
  --Fabrikörn kunne väl hjälpa mig lite grand, så jag komme någon vart. Se
  jag ville läsa--
  
  --Nå så--nå så--vad ska du då bli, min snälla gosse?
  
  --Präst, sade Benjamin. Och hans ögon förstorades av lycka, och hans
  kinder fingo en ovanlig rodnad.
  
  --Fy skäm ut dig! skrek Bromsen. Innan Benjamin hann vika fick han
  eldgaffeln i huvudet och föll.
  
  --Slog jag för hårt? frågade Bromsen. Men Benjamin reste sig, torkade
  bloden ur ansiktet med mössan och sprang utför trapporna.
  
  När han kom ut på gatan, var folkhopen redan förskingrad. Aposteln
  Paulus hade skingrat "elementargossarna". Jubeldoktorn hade skingrat
  madammerna. Och polisen hade tagit hand om Liter-Pelle.
  
  Lille Julius Krok hade vandrat utför trapporna för att bjuda sitt liv åt
  folket. Han måste erkänna för sig själv, att han varit rädd, rädd så att
  han måst hålla sig i ledstången med båda händerna. Han hade tänkt på det
  fersenska mordet, han hade känt käppar och paraplykryckor och ursinniga
  kvinnors naglar. Men han hade likväl gått.
  
  Och när han nu såg gatan sopad, kände han icke enbart lättnad. Han kände
  också en stor tomhet och en viss besvikenhet. Han hade åtminstone velat
  tala vid folket, förklara sina goda avsikter.
  
  Han kände sig mycket kraftlös och måste sätta sig ett ögonblick i
  trappan. Hagelin höll på att snava över honom och gav honom en spark i
  korsryggen. Det gjorde mycket ont. Den lille ingenjören bet ihop
  tänderna, men kunde icke återhålla sina tårar.
  
  
  
  
  J. A. BROMS GÖR BOKSLUT
  
  
  Våren kom hastigt, isen bröt upp på en natt och Blekängsbäcken svämmade
  över. Bron och gatan förstördes. Likaså förstördes klapphuset i Storån.
  I den igenfyllda garvarebrunn puttrade det som i en gryta, gulgrön dy
  vällde upp och makadamen sögs ned. Staden måste lagas och lappas på alla
  håll och kanter och Bromsens avskedade arbetare fingo sysselsättning.
  Men den hårda vintern hängde efter med reverser, pantkvitton och
  obetalda räkningar, förtjänsten måste gå till avbetalningar, och arbetet
  kändes tungsamt.
  
  Barnen sökte utnyttja vårens möjligheter på bästa sätt, "jumpade"
  isstycken, plumsade i, drogos upp och värmdes med smörj.
  "Elementargossarna" eller "råttorna", som ville behålla de präktiga
  Storåflaken för sig själva, lågo i ständig fejd med Blekängsbarnen eller
  "snaskarna". På förmiddagen segrade "råttorna" och "snaskarna" drevos
  tillbaka över Garvarebrunnsgränd. Men sedan fabrikspiporna "visslat ut"
  de verkliga Blekängshjältarna, vände sig krigslyckan och striden kunde
  rasa het, förbittrad och oavgjord under timmar. Poliserna Anders och
  Lönrot bevistade dessa frispektakel, men inskredo först när någon slagen
  krigare stämde upp en tjutande klagosång.
  
  --Ni ska inte föra väsen, pojkar. Då får ni skingra er. Och vändande sig
  till sin kollega: Ska vi inskrida, Lönrot?
  
  --Äsch, inte ska en missunna pojkar att slåss. För resten ha de
  blydaggar, de djäklarna.
  
  Hotade striden att urartas till "oljud och förargelseväckande beteende"
  steg Anders, som var en djärv man, fram ur sin portgång och ropade:
  
  --Nu är det bäst, ni makar er, pojkar. Aposteln kommer över torget.
  
  Ibland kom varningen för sent, innan härvan av armar, ben och beckad
  tråd hann redas ut, var Aposteln över dem. I halvmörkret kändes han igen
  på sin slokhatt och på sin kappa, som flaxade och fladdrade både i storm
  och stiltje. "Råttorna" sökte skydd hos sina fiender, dolde sig bakom
  "snaskarna" eller smögo in i portgångar. Men Aposteln hade kattögon och
  såg i mörkret. Syndarens namn kom i domareboken, i straffregistret. Och
  om straffet icke drabbade den skyldige, så drabbade det den oskyldige.
  Det ena fick ta ut det andra, straff blev det i alla fall.
  
  Sedan Storån rensats, upphörde slagsmålen. Sommarlovet kom och en stor
  del av "elementargossarna" lämnade staden. Blekängshjältarna samlades på
  krogen för att "dricka märg i benen". De skämtade en smula med madam
  Ekman, som då och då valde sig favoriter ur ynglingaskaran men som på
  det stora hela taget behandlade dem alla med samma jämnstrukna
  vänlighet.
  
  Madam Ekman var icke född i staden. Hon hade kommit en Mickelsmässa med
  marknadsskoj och skjutbanetält. Hennes konstnärsnamn hade varit Rosine de
  Rose, men som hon led av gulsot ändrades det snart till Gula Rosen. I
  tältet gjorde hon bekantskap med Sörman och genom Sörmans inflytande
  blev hon härskarinna på Tre Remmare, som på sätt och vis hörde Bromsen
  till. Hon återtog då sitt borgerliga namn Ekman och beflitade sig om en
  fläckfri vandel. Själv påstod hon sig vara gift, men prästbetyget hade
  en annan åsikt.
  
  Gula Rosen strävade efter att bliva en bättre, en dygdig människa. Hon
  kände sina svagheter, och hon sökte bota dem genom att uppställa ett
  negativt sedligt livsprogram, vars huvudpunkter voro: att aldrig förtära
  något starkt undantagandes "besken", som är medicin, att aldrig "röra i
  lådan" och att aldrig radera i "boken", för så vitt det ej var alldeles
  nödvändigt. Att aldrig "se åt någon".
  
  Det var stränga fordringar, och madam Ekman förmådde sällan fullgöra
  dem, åtminstone icke alla på en gång. När hon greps av ruelse magrade
  hon märkbart, ögonen blevo röda och ögonlocken svullnade av tårar. Hon
  blev ovänlig mot alla människor och försvarade sig så hårdhänt mot
  närgångna kunder, att blodvite uppstod. Under sådana tider tålde hon
  endast Benjamin Hagelin, som hade en besynnerlig förmåga att styrka och
  trösta.
  
  --Tror du, frågade han, att du skulle stjäla, om du var rik? Skulle du
  supa, om du hade ett trevligt hem i stället för en nermöglad skrubb?
  Skulle du synda i köttet om du hade en god och kristlig make? Nej, ser
  Rosa det. Det är fattigdomen, som gör'et.
  
  --Det är Bromsen, det är Bromsen! skrek madam Ekman. Hon hade trots sin
  fetma lätt för att falla i extas. Och läxan var innött, slutsatserna
  drogos automatiskt.
  
  --Vem som bär skulden, det vet Domaren allena.
  
  --Tror Benjamin, att jag blir salig till sist ändå?
  
  De sutto mitt emot varandra inne i "gråsuggan", som var mycket trång och
  fylld av lampos och utdunstningar. Gula Rosen höll Benjamins händer i
  sina och stirrade honom i ögonen. Hans ögon hade en fjärrskådande
  blick, pupillerna voro blåskiftande som safirer. Han andades tungt och
  färgen steg över de blekfeta kinderna. Den dolska minen försvann och han
  fick ett på samma gång högtidligt och barnsligt glatt uttryck.
  
  --Rosa skall bliva salig, sade han långsamt, och det lät som om varje
  ord kostat en stor ansträngning. Jag ser, att Rosa skall bliva salig.
  
  --Å, hur kan han se det, hur kan han se det?
  
  --Det får jag icke säga.
  
  Men Gula Rosen böjde sig fram och viskade i hans öra:
  
  --Är det därför att Benjamin är ren--?
  
  --Jaa, svarade han svagt och motvilligt och tårarna stodo honom i
  ögonen.--
  
  Krogkunderna skämtade en smula över "madammens profet". Men det var ett
  tämligen tamt skämt. Man visste inte, vad Benjamin Hagelin gick och bar
  på. Omtyckt var han icke, men man hade ej heller något att lägga honom
  till last. Mot Bromsen var han lika hätsk som någonsin Liter-Pelle
  själv. Och det var alltid en förtjänst.
  
  Uppträdet den sjunde april hade kostat Liter-Pelle ytterligare två
  månaders fängelse. Han kom ut nedbruten och sjuk. Fru Marie tog hand om
  honom, skaffade honom plats som gårdskarl i det Bromsiska huset. Han
  höll sig nykter hela dagen, skötte sina sysslor och lekte med Abraham
  och med barnen Sörman, som vanligen höllo till på gården. Men för Louise
  var han skygg. Kom hon ned på gården, slank Pettersson in i vedboden och
  visade sig icke vidare. Det var emellertid sällsynt, att Louise deltog i
  lekarna. Hon hade blivit en mycket allvarsam flicka.
  
  När dagssysslorna voro undanstökade, gick Pettersson till Tre Remmare.
  De yngre kamraterna bjödo gärna på en sup för att få Liter-Pelle "i
  tagen". Han kunde berätta historier av alla de sorter och bredde på
  förfärligt. Han berättade hurusom han tagit livtag med baronen, som
  slutligen måst gripa till bönboken.--Släpp mig, Pettersson, så ska du få
  ligga i sparlakanssängen med Stockholms likaste--
  
  Men när gossarna frågade honom, om han trodde, att Malin skulle gifta om
  sig, blev han ledsen. Ruset slog om från glädje till sorg, och han grät
  sig till sömns med huvut på bordet.
  
  Vid halvåttatiden vaknade han, såg sig yrvaken och orolig omkring och
  vacklade bort till dörren.
  
  --Nu kommer'n, sluddrade han och knagglade sig utför stentrappan. Det
  blev tyst på krogen. De yngre gjorde miner, reste sig och ströko ut. De
  äldre stannade, tysta, tungsinta stirrade de ned i muggarna. Från gatan
  hördes en hackande hosta, ett harklande.
  
  --Husch ja. Åhåjaja.
  
  Broms och Sörman trädde in på krogen.
  
  --Guds fred, gott folk, hälsade J. A. Broms, utan att få svar. Hans syn
  hade blivit svag, och han stakade framför sig med käppen.
  
  --Husch ja, ett sådant väder. Har madammen något kaffe åt mig? Och så
  tar vi fram kladden.
  
  Han stakade sig fram till gråa rummet. Benjamin Hagelin smög ut på
  tåspetsarna, tryckte sig upp mot väggen och gjorde sig smal.
  
  --Husch då, brummade fabrikören. Var han nu där igen?--Kom, Sörman, så
  ska vi titta i kladden.
  
  Dörren stängdes och ut till krogrummet trängde blott ett och annat
  enstaka husch och Sörmans mumlande, då han läste upp siffrorna.
  
  Det blev allt svårare och svårare att hålla samman affärerna. "Metoden"
  visade sig ha två sidor, och på sistone hade den fula sidan kommit ut.
  Blekängsborna, som kedjats vid sina lådor med lån, började mista
  respekten för "lapparna." Flytta gjorde de visserligen icke, ty de hade
  vant sig vid eländet och började trivas. Men de betalade varken hyror
  eller räntor. Vräkning fruktade de icke, och utmätningarna voro ej
  heller så farliga, sedan man väl bitit huvudet av skam och kommit över
  blygseln. Möbler, husgeråd och kläder, som såldes på auktion, gingo för
  spottstyvrar. Och på ett eller annat sätt återvände de till Blekängen.
  Men fabrikören fick icke halva värdet.--
  
  För att täcka förlusterna, höjde fabrikören räntan och gjorde saker, som
  tangerade strafflagen. Därigenom blev indrivningen ytterligare
  försvårad, osäkerheten större.
  
  Det hade gått hål på säcken, slantarna rullade. Och det gick inte att
  laga, det sprack vid lappen och det sprack på hundrade andra ställen.
  
  Då fick J. A. Broms maran mitt på ljusa dagen. Människorna hade blivit
  oärliga. Tjuvar allesamman. Och de hade sammansvurit sig mot honom. De
  aktade icke för rov att plundra en gråhårsman, en sjuk, en döende.
  Ångesten gav honom rent kroppsliga plågor. Magen sögs in och blev till
  en grop. Han fick kramp i mellangärdet och kroknade allt mer. Den
  försvagade synen ökade hans misstro, hans förtvivlan. Snart skulle han
  kanske gå i mörkret, och minsta Blekängsunge skulle kunna sticka handen
  i hans ficka, bestjäla honom, plundra honom.
  
  Och ingen människa ville hjälpa honom, ingen ville förstå hans bekymmer.
  Fru Marie hänvisade honom till Gud. Men J. A. Broms hade vänt sig till
  Gud morgon och afton varje dag under sjuttio långa år. Och likväl
  tillstadde han, att J. A. Broms plundrades. Han kunde ha sänt en ängel
  eller, ännu bättre, ställt en pålitlig människa vid hans sida. Men det
  gjorde han icke.
  
  Visserligen fanns ju Sörman, Sörman, som kände "metoden" lika väl som
  fabrikören själv. Men Sörman var en tjuvstryker, barnen kallade honom
  så. Och ur spenabarns mun skall man höra sanningen. Dessutom hade Sörman
  på sistone börjat sticka med ord. Han klagade över arbetarnas hat och
  gjorde J. A. Broms ansvarig. Hans hustru hade blivit noskig av rädsla,
  det var fabrikörns fel. Hans barn vågade knappt gå till skolan, där de
  fingo stryk och hån av kamraterna. Det var fabrikörns fel. Och själv
  fick Sörman icke längre ro för sitt samvete. Till gengäld och hämnd
  ville han väcka fabrikörns.--
  
  Om kvällarna, när de sutto under salslampan med pappershögarna framför
  sig, grymtade han fram kristliga råd:
  
  --Skulle inte fabrikörn skänka efter en smula? Vad gagnar det människan
  att hon vinner hela världen, om hon tager skada till sin själ? Det blir
  en dag i himlen också, fabrikörn. Men då blir det allt att läsa mot i
  andra skuldpapper--
  
  Lyckligtvis hade Broms sin hosta, som bröt av litanian. Sörman fick
  hämta vatten, och när gubben druckit sade han:
  
  --Husch, Sörman, fy skäm ut sig. Tar jag skada till min själ? Jag är en
  hederlig man, och här finns inte ett öre, som är orättfånget. Men bär
  samvetet emot, Sörman, så skall han lämna min tjänst.
  
  --Det kan jag inte, för jag har hustru och barn.
  
  --Och jag då? triumferade gubben. Jag då? Har jag inte till och med
  barnbarn.--
  
  När papperen voro genomgångna, kontrollerade och diskuterade, gjorde
  Sörman tjänst som kammartjänare. Han drog av stövlarna, rocken,
  kalvskinnsvästen, kattskinnen och stoppade ned gubben i liggsoffan.
  Därefter släckte han taklampan och öppnade förmaksdörren för att släppa
  in det gröna skenet. Och under tiden muttrade den gamle fram långa
  ramsor, som än voro bön till Gud, än samspråk med tjänaren.
  
  --Se, vad han gör, Sörman, men han skall aldrig slå sin hustru. Husch
  nej då. Jag rörde en gång vid lilla gummans kind--det var inte ett slag,
  förstår han, jag bara så här dåttade till. Men sanna mina ord, Sörman,
  jag glömmer det varken natt eller dag. Där ser han bäst, att jag inte är
  någon elak människa.--
  
  --Nå, än Hagelin då?
  
  --Att han fick stryk, menar Sörman--
  
  --Nej, att han gick miste om Blekängen.
  
  --Husch då, den kunde han gärna behållt. Men att han fick stryk, det var
  till nytta. Han slapp att skämmas, och madammen och Sörman. Och barnet
  fick kristlig uppfostran. Men en lymmel har det blivit. Å herre Gud ja.
  Och gubben är död. Husch, så gå de och dö, och så kommer de till himlen
  och så vet en aldrig, vad de ställa till för en--
  
  Nej, gå nu med Gud, Sörman, och känn efter att låset tar.
  
  Gubben låg på höger sida med ryggen vänd utåt rummet. Han hade den
  smutsgula och den svarta kalotten på, men peruken låg som ett tomt
  igelkottsskinn och skräpade på salsbordet. Sedan han legat en timme vid
  pass och väntat på sömnen, måste han upp och gå. Han blundade när han
  vände sig om i den knakande soffan, ty det gröna skenet gav en oviss
  belysning och hans skumma ögon ville gärna se, vad som icke fanns. Först
  när han satt sig upp och fått de sockklädda fötterna i golvet, vågade
  han öppna ögonen. Han grep enkäppen, som låg på klädstolen, knäppte
  händerna över kryckan och reste sig, rätade ut sig bit för bit. Skedde
  det för hastigt, tog magkrampen genast ett bra tag och kastade honom på
  rygg.
  
  Uppkommen stakade han sig fram till bordet och satte på sig peruken, och
  sålunda utstyrd stakade han sig vidare in i förmaket. Men här måste han
  gå tyst och inte slamra med käppen, ty rummet inunder var barnkammare.
  Där sov Louise och de båda andra.
  
  Försiktigt firade han sig ned i den stoppade, gröna emmastolen. Käppen
  lade han på golvet. Han tände ljusen, som stodo i svanliknande
  silverstakar. Han ställde bibeln på rygg och lät den falla upp vid
  gårdagens kapitel. Där lågo glasögonen, "nattglasen".
  
  --Husch ja då, gumman lilla! Va' ska vi läsa? Jag tror inte, att vi
  fortsätter, för det var så lite uppbyggelse i går--
  
  Han började bläddra. Efter femtio års bibelläsning kände han ännu ej
  texterna utan slog upp på måfå, vilket hade till följd, att han vanligen
  hamnade i gamla testamentet.
  
  "Och Achab sade Isebel allt det Elia gjort hade, och huru han hade dräpt
  alla Baals profeter med svärd--"
  
  Sicken en rackare! tänkte gubben Broms, som icke kände sammanhanget. Den
  måtte väl ha fått till slut, ty Gud är rättvis--
  
  --Sir du, gumma lilla, va' de säger, men dräpt har jag inte. En ska vara
  elak, säger de, men det finns väl dom, som är värre--
  
  Han läste vidare, pekade ut orden och hoppade icke över ett enda. Han
  hade fått tag i ett bra kapitel, som icke väckte några obehagliga
  tankar. Och när det till slut talades om en gudsman, som offrade oxar
  och gav folket att äta, blev han förtjust:
  
  --Nå än jag då? Har jag inte tre hundra arbetare i mitt bröd! Det ska
  väl väga lite, det också.
  
  Han stirrade över bokkanten, stirrade tillbaka i livet. Och ju mer han
  såg, desto fastare blev övertygelsen, att han i grund och botten var en
  god man. En enda gång hade han slagit sin hustru, men det hade hon
  förlåtit. Hon hade till och med kysst hans hand, som då ännu var hel
  och väldig och stark. Hagelin hade han också slagit men i god avsikt.
  Och minnet av denna kraftutveckling livade upp honom. Han nickade åt
  porträttet, sköt ut munnen och gjorde en tokrolig min, som icke använts
  på de sista fyratio åren.
  
  --Tjänare, gumma lilla.
  
  Rösten, låg och hes som en väsning, erinrade om, att kraftens dagar voro
  förbi. J. A. Broms blev liten igen, rädd och frusen. Underkäken skakade
  och läpparna slogo mot varandra, så att det lät som smackningar.
  
  --Gumman lilla har det bra, hon, började han ett samtal. I himlen är det
  så bra, så bra--
  
  Men orden blevo till smackningar. Och dessutom kände han himlen alltför
  litet för att länge kunna fästa sina tankar där. Han lät tankarna svärma
  fritt, de följde smackningarna och snart satt han och skramlade i en
  fjäderlös kärra, som drogs av en gulvit märr. Och hur han åkte, så kom
  han i Rogershusallén.
  
  Då vaknade han eller kom till besinning. Rogershus? Vad skulle han göra
  där? Hämta Malin kanske? Så att Pettersson skulle få ett ordentligt hem
  igen. Nya tvillingar kanske. Och hålla sig borta från krogen. Husch ja
  då--
  
  --Men si, gumman lilla, det var inte mitt fel, att han blev straffad.
  För det var Sörman, som angav--
  
  Han debatterade frågan fram och tillbaka. "Lilla gumman" talade för en
  Rogershusresa, och J. A. Broms gjorde sina invändningar. Men det var
  bara svepskäl, och han visste hela tiden, att hon skulle få sin vilja
  fram. Sedan hon kommit till himlen, hade hon alltid fått sin vilja fram.
  
  Klockan sex på morgonen kom Sörman, han fann husbonden sittande i
  emmastolen, hopkramad av magkrampen, frusen så att han icke kunde få
  fram ett begripligt ord.
  
  --Si, si! sade Sörman. Har det nu varit svårt igen?
  
  Sörman tände brasa och knackade upp Lisen, som kom med välling. När
  gubben tinat upp en smula, sade han:
  
  --Sörman ska låta spänna för med detsamma. Jag ska åka till Rogershus
  och hämta hem Petterssons Malin.
  
  --Va ska det vara bra för?
  
  --Herran haver förenat och människor skola icke åtskilja. För resten var
  det Sörmans fel, men det gör detsamma.
  
  --Är det--är det frun, som sagt--?
  
  Gubben nickade högtidligt. Sörman klädde honom väl, fru Marie kom upp
  med Krokens päls, som var för liten men i alla fall bättre än ingen. Så
  bar det av i sakta lunk. I Björkenässkogen somnade gubben, sov utan
  drömmar, utan mara. Hästen, ett gammalt ök, som utrangerats ur
  Rogershus' besättning, tog sig fram på kända vägar och stannade utanför
  stallet. Gubben vaknade och ropade på hjälp. Hela gården tycktes ligga
  öde och folktom i höstregnet. Baron de Sars låg i Homburg och badade,
  och det påstods, att kyrkoherden redan arbetade på liktalet.
  
  J. A. Broms kravlade sig ner ur kärran. Han stakade sig uppför backen,
  men möttes av en stor grågul hund. Broms fruktade hundar och vände. Ett
  av statarebarnen kom rusande nedför backen. Broms frågade efter Malin
  och fick besked, att hon troligen var i ladugården. Han stakade sig in i
  ladugården. I första spiltan satt Malin, men hon satt icke på stol och
  icke i halm utan i knä på en dräng. Och där nojsades.
  
  --Fy skäm ut sig, sade Broms.
  
  Han stakade sig ut igen, och drängen, som följt en smula slokörad,
  hjälpte honom upp i åket.
  
  --Ska ni leva så? frågade Broms.
  
  --Någe roligt ska en väl ha, sade drängen. Mannen hennes sitter på
  fästning, så hon kan väl behöva någe roligt, stackare.
  
  Broms svängde piskan och höll sig rak och tapper hela allén igenom. Men
  när han kom ut på gärdena, slog vinden och regnet emot honom och han
  fick frossbrytningar.
  
  --Husch då, det hade vi ingenting för!
  
  Han kände sig mycket nedslagen. Det hade gått, som det ofta gick, när
  han letade efter något riktigt vackert och trösterikt ställe i skriften,
  och i stället fann mord och otukt och stöld. Och nu hade han gjort den
  långa resan förgäves. Och under tiden gick kanske Sörman i kassaskåpet
  eller raderade i böckerna. Han piskade på märren, körde i ojämn galopp.
  När han kom hem var han yr i huvudet. Pettersson, som tagit emot
  tömmarna, måste binda hästen vid gårdspumpen och bära fabrikörn upp på
  hans rum.
  
  --Jag har varit på Rogershus, ser Pettersson. Meningen var att jag
  skulle hämtat hem Malin åt honom.
  
  --Å, var det det, sade Pettersson, som envist stirrade på golvplankans
  rödbruna kvistar.
  
  --Men se det gick inte. Och inte ska Pettersson sörja en sån kvinna och
  bli en slarver för hennes skull. Hon är ett skarn, husch.
  
  --Hur vet fabrikörn det?
  
  --Jag såg det med egna ögon--
  
  --Fabrikörn ska ju eljest vara så skumögd--
  
  Broms satte luren till örat.
  
  --Hör han, Pettersson, han ska inte tro att jag ljuger. Och han ska
  förstå att det var i god mening--
  
  --Tror't, sade Pettersson och gick baklänges ut ur rummet. I detsamma
  kom familjen Krok--fru Marie med fläderte, lilla Agnes med bröstdroppar,
  Abraham med varmt krus och ingenjören själv med ett ryggplåster.
  
  --Vad var det med Pettersson? frågade fru Marie.
  
  --En skulle aldrig försöka--sade Broms efter en stund. Nej, husch då--en
  skulle aldrig försöka att göra gott när en har dåligt rykte.
  
  --Far har inte dåligt rykte, sade fru Marie lugnt men avgörande. Broms
  drack sitt te och räckte koppen åt Abraham.
  
  --Fråga pojken, mumlade han. Fråga pojken, vad ungarna kalla mig.
  Gubbfan.
  
  --Det säger de bara på narri, förklarade Abraham, som gärna ville
  trösta. Då slog Broms luren i bordet och svor:
  
  --Ja, va fan är det, som inte är narri?--
  
  Han gick bort till chiffoniern och tog fram sina papper. Och obekymrad
  om de andras närvaro började han granska siffrorna, satte kråkor och
  gjorde anteckningar. Fru Marie tog barnen med sig och gick för att icke
  störa. Ingenjörn satt kvar vid dörren och drog i sin lock.
  
  Broms sneglade på honom.
  
  --Säg--varför får lilla Lova inte komma hit upp? Tror ni, att jag lär
  henne dåligheter--
  
  --Louise går i skolan.
  
  --Om eftermiddagarna?
  
  --Då läser hon läxor.
  
  Broms vände sig plötsligt emot honom och sade:
  
  --Men sir du, siffror är siffror, din tok. Och mig ska de ta mig fan
  inte lura.
  
  --Svärfar skulle inte vara så sträng. Det ginge kanske bättre med
  fördragsamhet--
  
  --Å fy skäm ut dig! Ska du predika för din svärfar, Krok lille. Kan du
  säga, va den här hålan skulle ha varit utan mig? Det kan du inte, för
  den hade ingenting varit utan J. A. Broms. Men mig ska de rynka på näsan
  åt! Såna skalade kvastkäppar som du och dina gelikar. Det gör detsamma.
  Men att en inte ska få sova om nätterna, att en inte ska få sova, när en
  läser i Skriften och ber till Gud--
  
  Liknelsen med kvastkäppen gjorde intet intryck på ingenjören. Han kände,
  att det var ångest bakom de bittra orden, och han ville trösta. Han
  insåg, att det låg fara i gubbens fixa idéer, att de måste botas.
  
  --Svärfar skulle vara ute lite bland andra människor. Svärfar sitter och
  grubblar över sitt och sitt. Men det går inte i längden. Man måste tänka
  på andra också, annars blir man sjuk. Tänk om svärfar skulle följa med
  mig i kväll till hotellet? Vi ha stiftat en diskussionsklubb--
  
  --Va är det för något?
  
  Julius Krok rodnade och snodde sin lock.
  
  --Det är egentligen Roth och doktor Hyltenius och några fler och jag. Vi
  skulle komma tillsamman då och då för att utbyta åsikter om saker och
  ting. Det är första kvällen i kväll. Roth ska hålla ett litet
  programtal, så att säga. Och jag skulle relatera något angående
  fattigdomsförsäkring--
  
  Broms snurrade runt.
  
  --Va för slag? Kan man försäkra för fattigdom? Husch då, det var bra!
  Lille söte Krok, försäkra mig, försäkra mig. Husch då såna premier,
  vasa? Vet du, vad jag äger, bror lille? Nej, för det vet jag inte själv.
  Jag balanserar på två millioner. Men vad äger jag? Och så ska jag skänka
  efter--Ja, om ni försäkrar mot konkurs, annars kan jag få krypa in för
  vårdslöshet. Husch! Jag äger inte en fin rock en gång. Så jag kan inte
  få gå bland fint folk och diskutera. Husch nej då, de skulle sätta
  näsduk för näsan--
  
  Julius Krok fann det visserligen troligt, att svärfadern ej skulle bliva
  välsedd gäst. Men det förteg han och föreslog, att fabrikören skulle
  låna hans redingote. J. A. Broms skrattade så att de tunna, slaka
  läpparna slogo ut och in.
  
  --Husch ja då, tokigt ska vara tokigt. Det är narri. Skicka hit rocken.
  Men då ska jag ha uddevallare gratis.
  
  --Toddy? föreslog ingenjören ängsligt. Och det fick kvitta. Toddy eller
  uddevallare, det är lika bra, så bra, så bra--
  
  --Nu blir en folk igen, skrek han inåt förmaket, Alldeles som när lilla
  gumman bjöd på supéer och brylå--
  
  Hela dagen satt han lutad över sina papper, gjorde kråkor för
  fordringar, som skulle indrivas och härjade svårt bland
  Blekängsmadammernas bohag. I skymningen tvättade han sig och klädde om
  sig så gott han kunde, svepte en schal över axlarna och satte sig att
  vänta på rocken.
  
  Louise kom med lampa och rock. Hon måste ställa sig på en stol för att
  kunna hjälpa morfar.
  
  --Är jag fin nu då?
  
  Jo, Louise tyckte, att han var fin, fast rocken såg en smula urvuxen ut.
  På tillsägelse kysste hon morfars kind och lät lyfta sig ned från
  stolen.
  
  --Tycker lilla Lova om morfar då?
  
  --Ja.
  
  --Är det sanning det?
  
  --Ja, sade hon. Men han hörde på rösten, att hon narrades. Han strök
  henne över kinden med vänster hand.
  
  --Inte behöver du ljuga, ungstackare, sade han och stakade sig ut ur
  rummet. Louise kände en förfärlig tyngd i sitt bröst. Hon ville springa
  ut, men kunde inte komma förbi morfar i trapporna. Då kröp hon in under
  matsalsbordet och satte sig att gråta med munnen pressad mot de
  uppdragna knäna.
  
  J. A. Broms vandrade utför trapporna. Svärsonen tog honom under armen och
  de gingo över torget bort till det lysande hotellet. Fabrikören hade
  icke varit där efter änkan Carléns död. Prakten förbryllade honom. När
  han kom in i vestibulen måste han stanna.
  
  --Det är rakt som i kungliga operan förr i världen. Husch, va det måtte
  ha kostat.
  
  Det frackklädde herrn, som ville hjälpa honom av med rocken, gjorde
  honom ännu mera förlägen. Han ville rakt inte besvära. De frackklädde
  log, men när han fick se kalvskinnsvästen och kattsvansen tycktes han
  verkligen besvärad och vände sig bort. Julius Krok stoppade in
  kattsvansen och knäppte igen redingoten.
  
  När han väl kommit in i salen, blev han lämnad åt sig själv. Krok hade
  värdsplikter. J. A. Broms jämkade på peruken och grinade mot ljuset, som
  skar i de sjuka ögonen. Enkäppen hade han lämnat i tamburen och nu kom
  han varken fram eller tillbaka. Herrarna, som både kände honom och icke
  kände honom, drogo sig åt sidan. Han stod ensam under kronan, grinade
  och mumlade.
  
  --Är inte Roth här?--
  
  Gamle redaktören bröt bannet, gick fram och tog honom under armen.
  
  --Se goddagen, bror. Du ska väl ha dig någonting att sitta på.
  
  Han kom till ro under läktaren, ljuset plågade honom icke längre. Han
  gladde sig som ett barn åt allt det granna lullullet i dekorering på
  väggar och i tak. Vad det måtte ha kostat! Men honom hade det inte
  kostat någonting, och det var det trevliga.
  
  --Husch, det här skulle lilla gumman ha sett--
  
  --Ja, visst är det grant, sade redaktören. Och nu ska vi få höra granna
  tal också, vad det lider. Nå, kan du se gubbarna, bror? Känner du igen
  dem? Där har du greve Bergfeldt, gamle majorn. Han har ätit kålsoppa
  till middag och nu rapar han i ett. Men det gör ingenting, för han
  säger: Pardon, messieurs, jag har ätit kålsoppa, en förbannat god
  kålsoppa. Och så är den saken klar.
  
  --Hä, hä, hä, skrattade Broms. Det var riktigt trevligt att komma ut ett
  slag, så trevligt, så trevligt--
  
  --Tycker bror.--Den där fete gossen heter Hyltenius och ska vara
  förlovad med Rogershusarens fosterdotter. Han är förryckt, säger de, men
  det gör ju ingenting, när han får hustru och tre egendomar. Där ha vi
  Abraham Björner. Han har ett skägg, den karln, som tyder på ursvenskt
  hjärta och heder. Titta, kan bror se bakom pelaren där. Det är Holmin.
  Om han rakade bort mustascherna så skulle han ha ansikte som en flicka.
  Det är väl därför han är så sedlig. Nej, nu kommer Elis Eberhard, nu
  ska vi tiga och lyssna.
  
  Doktor Roth talade, men J. A. Broms lyssnade icke. Tankarna, som
  fängslats en stund av grannlåt och ljus, gledo åter in i gamla banor.
  Han slöt ögonen och såg pappersluntornas siffror. Luren, som han av
  artighet eller gammal vana hållit vid örat, föll till golvet. Och han
  iddes icke taga upp den. Vad skulle han höra? Tokprat! Han satt där han
  satt, därför att Kroken hade lurat honom dit, och därför att han betalt
  en krona i inträde. Nej, det var för resten inte den lille dumme Kroken,
  som lurat honom. Han hade lurat sig själv. Han hade trott, att den eviga
  tankegången skulle brytas. Men den bröts icke. Och den gick så här:
  
  Se, jag föddes i en torparstuga, där det inte fanns någon torpare,
  åtminstone har jag aldrig sett eller hört talas om honom. Men när jag
  var så fattig, måste jag använda alla medel för att komma mig upp.
  Likafullt gjorde jag aldrig något straffbart. Och ändå aktar folk mig
  som en tjuv. Och jag har hjälpt många människor, det kan en se i mina
  papper. Och ändå säger folk, att jag är obarmhärtig. De föraktar mig,
  fast jag gjort större arbete än någon annan i staden. Jag har inte
  stulit, jag har inte mördat, jag har icke begått hor. Jag har icke
  missbrukat Guds namn, jag har läst i Skriften och offrat åt församling
  och mission. Lilla gumman i himlen vet, att jag inte är elak, fast jag
  slog henne en enda gång, och det förlät hon mig. Och ändå får jag inte
  hjälp och inte sömn. Somliga hatar mig, somliga föraktar mig. Och mitt
  eget barnbarn--
  
  Här gjorde tanken en volt och kastade in på bakspår:
  
  För hur skulle jag kunna sälja mina ägodelar och dela ut bland de
  fattiga? Då burade de mig för vårdslöshet. Och hur ska jag kunna hjälpa
  att andra är fattiga, när jag inte vet, vad jag själv har? Om de inte
  bestule mig, så kunde jag kanske räkna ut det på ett ungefär, och ge
  bort, vad som blir över. Men de stjäl och stjäl och själv lever jag som
  en fattiglapp, då fattiglappar leva som herremän. Men en oveten unge kan
  inte få döma över en gammal man, som slitit en hund hela sitt liv--
  
  Han väcktes av sorl, av skratt och oväsen.
  
  --Va är det nu?
  
  --Det är Rothen förstås. Han säger, att vi ska samlas i endräkt för att
  diskutera det centrala i livet, det, som alla tänka på om dagen och
  begagna sig av om natten.--
  
  --Va är det då?
  
  --Det kan väl bror förstå--när det är Rothen, som säger det--Men jag ska
  ge honom på tafsen--
  
  Redaktören reste på sig, kutig och sned, hov upp sin grova röst och
  sade:
  
  --Förlåt, go herrar, jag vill inte störa, för jag ser nog, va det här
  ska bli för slags diskussioner. Och gärna för mig, eftersom jag tänker
  gå hem och lägga mig. Men det vill jag ha sagt för den heliga logikens
  skull, att gör herrarna det könsliga till det centrala i livet, så blir
  herrarna samt och synnerliga beskällare och ingenting annat. Och det
  skulle jag också tro--
  
  Inlägget hälsades med jubel. Men redaktören tog Broms under armen och
  sade:
  
  --Kom, bror, vi båda är för gamla. Pojktokar kan vara roliga till en
  tid, men de trötta i längden.
  
  Han lotsade fabrikörn ut i tamburen, där stod Julius Krok.
  
  --Nå, ingenjören, det blir en livad diskussionsklubb--
  
  Krok svarade icke, han stod på lur bakom dörren som en katt. När stojet
  lagt sig något rusade han in i salen, sprang upp på tribunen och drev
  doktorn en örfil.
  
  --Nej se! sade redaktören. Lammet tog humör.--
  
  I nästa ögonblick skållade nya skrattsalvor. Doktor Roth hade tagit sin
  lille vän upp på armen och bar honom kring i salen, görande miner som en
  öm dadda.
  
  --Nå, sade redaktören, det är ju väl, när det slutar med glädje. Kroken
  hade visst tänkt sig något annat, men det går val över, det med. Leve
  glädjen och ungdomen, kära bror. Vi gamla, vi nöjer oss med nattmössan
  och ett varmt krus vid fötterna.
  
  --Husch då, och såna ska sätta näsorna i vädret. Pojkvaskar.
  
  Redaktören ville följa honom hem, men Broms måste träffa Sörman. Och
  redaktören, som kände Sörman, drog sig tillbaka och gick åt annat håll.
  J. A. Broms stakade sig fram till Garvarebrunnsgränd. Vinden hade vänt
  sig och gått på nordväst. Skyarna slungades fram, över Backarna slog det
  blå blixtar utan knall.
  
  Polisen Lönrot gick sitt pass i Garvarebrunnsgränd, fabrikören frågade
  om han kunde följa honom till Tre Remmare. Det kunde han icke, men han
  ropade an en pojke, som stod i Sofiagatans hörn.
  
  --Han ska följa fabrikörn till Tre Remmare. Och se till att fabrikörn
  inte snubblar.
  
  J. A. Broms lade sin högra hand på gossens axel och vandrade långsamt
  framåt. Det brände och stack i den sjuka handen som alltid vid
  väderbyte. Smärtan drog åter upp ur speldosan, de nötta tankesträngarna
  gåvo ifrån sig sin gamla melodi, visan om debet och kredit här på jorden
  och debet och kredit i himlen.
  
  Men se att jag slog skomakarn, det var till hans eget bästa, för annars
  hade han fått skämmas för sin otrogna hustru--
  
  --Husch så du skakar, pojke. Fryser du?
  
  --Nej bevars, goda fabrikörn.
  
  Broms tvärstannade och drog åt sig den sjuka handen.
  
  --Är du nu här igen, din stryker? Vad vill du, va? Ska jag inte få fred
  för dig, va? Ska jag skicka polisen på dig?
  
  --Det var ju polisen, som skicka mig till fabrikörn. Och för resten vet
  jag inte, vad jag har gjort fabrikörn--
  
  Broms började gå, gick så gott som i blindo men ökade likväl stegen, så
  att Benjamin måste halvspringa.
  
  --Va har jag gjort fabrikörn?
  
  --Du stjäl. Du stjäl i kompis med krögerskan--
  
  --Det är lögn inför vår herre Jesus--
  
  --Tig! röt Broms och höjde käppen. Du stryker ikring mig, du. Du tror,
  att du ska plocka mig till sist. Men sir du, det går inte, det går inte.
  Du stryker ikring mig, för du vill slå ihjäl mig och ta plånboken. Men
  där blir du lurad, för jag är inte så dum, så jag bär pengar på mig--
  
  Han började hosta och kände ryckningar i maggropen. Benjamin stödde
  honom. När hostattacken gav med sig, sade Benjamin:
  
  --Fabrikörn vet, att om jag får läsa till präst, så ska jag bli som en
  annan människa. Se, det finns två naturer i mig, och jag kämpar för att
  den goda ska komma ovanpå. Ska inte fabrikörn hjälpa mig då?
  
  --Nej, svarade Broms. Rösten var försvagad efter hostattacken men
  alltjämt hård som glas. Jag hjälpte dig en gång, när du inte visste det.
  Och det har jag fått sota för. Jag får alltid sota för, att jag hjälper
  folk. Nu är det slut med det.
  
  Han försökte gå ifrån honom, men ynglingen följde flämtande och rörde
  vid hans rockärm.
  
  --Fabrikörn--bara en sak till. Är det fabrikörns allvar att madam Ekman
  ska bort från Tre Remmare?
  
  --Bort! skrek Broms. Hon har stulit--
  
  --Ska inte fabrikörn ha någon barmhärtighet--
  
  --Jag? Jag? Jag, som kunde ange henne--
  
  --Är det fabrikörns allvar?
  
  --Så sant jag lever, svor J. A. Broms för tredje gången denna dag. Och
  det var de tre första ederna efter väckelsen och dopet.
  
  Benjamin Hagelin sackade efter. Broms steg in på Tre Remmare, som var
  överfull med folk. När han såg så många människor, blev han skygg och
  gick åter ut på stentrappan. Skenet från lyktan kastades oroligt fram
  och tillbaka över stenarna. Kornblixtarna lyste upp över Backarnas
  björkar, vilkas grenar vredos i ängslan.
  
  --Fabrikörn ska val stiga in, ropade krögerskan. Sörman sitter i gråa
  rummet och tittar i kladden. Men en så fin kassa som i kväll ha vi inte
  haft på länge--
  
  J. A. Broms steg in. De närmaste makade sig åt sidan, så att han fick
  fri väg fram till lilla dörren. Men nästan på tröskeln till grå rummet
  satt Liter-Pelle. Han lade armarna i kors och stirrade husbonden rakt i
  ansiktet, hans uppsyn påminde om den stora grågula hundens. Och J. A.
  Broms blev rädd. Han stannade vid disken.
  
  --Ska inte fabrikörn gå in till Sörman, så kommer jag med kaffet.
  
  --Är det jag, som generar? Liter-Pelle sprang upp och bugade. Mjukaste
  tjänare. En fattig fan ska aldrig sitta i vägen för en rik.
  
  --Fy skäm ut dig, sade Broms och steg in till Sörman.
  
  Han slog sig ned vid bordet och granskade kladden, men siffrorna blevo
  orediga. Han lyssnade för att höra, vad som sades på hans rygg. Han
  hörde ingenting, det hade blivit tyst i krogrummet. Men det var honom i
  alla fall omöjligt att fästa tankarna vid siffror. Halvt bedövad av
  värmen slöt han ögonen. Då såg han ett ansikte. Först var det lilla
  gummans men blev så småningom Louises ansikte. Han såg den plågade,
  gråtfärdiga barnmunnen, som skulle ljuga kärlek till morfar.
  
  Och plötsligt slog det honom, att han aldrig givit Louise någonting.
  Varför hade han aldrig givit henne en leksak? En docka? Det hade icke
  varit snålhet, som hindrat. Han kände, att han kunde ge henne allt, allt
  vad han ägde. Och hon skulle ändå icke behöva ljuga någon kärlek. Det är
  narri. Narri som gubbfan och allt--
  
  Men nu orkade han inte längre. Om hon bara ville leka med en docka och
  krypa upp i hans knä--
  
  --Det skriker, sade Sörman.
  
  Det lät som ett långt utdraget vrål, som från en människa eller ett djur
  var omöjligt att avgöra. Det kom från gatan, möjligen från fabriken.
  Sörman gick ut för att höra, vad som stod på.
  
  J. A. Broms tog åter till kladden. Halvslummern hade friskat upp honom,
  siffrorna blevo tydliga. Han räknade klart och redigt, när han räknat
  ned och skulle vända, smålog han, så att tandköttet lyste fram.
  
  --Husch ja då, gumma lilla, mumlade han. Visst ska barnet ha en docka.
  Den kan då inte kosta mer än en tia eller så--
  
  Sörman slog upp dörren.
  
  --De säger, att de håller på och slå ihjäl fabrikshunden. Va ska vi
  göra, fabrikörn?
  
  --Tvy såna rackare! Husch då. Va ska vi göra? Jo, det ska han få se. Giv
  mig käppen.
  
  --Nej, gå inte ut, fabrikörn, man kan aldrig veta vad det är. Och de har
  släckt kroglyktan.
  
  --Den har vinden blåst ut.
  
  J. A. Broms gick ut i krogrummet. Han rätade på sig nästan som i forna
  dagar. Och när han såg krogmadammen sitta nerhukad och med bortvänt
  ansikte sade han:
  
  --Var inte rädd, lilla madammen, det är inte henne de vill åt. I
  krogdörren stod en skock arbetare, tysta och lyssnande till tjutet, som
  förnyades.
  
  --Det är inte en hund, sade Sörman. Det är någon som härmar.
  
  --Vi få se, vi få se.
  
  Han trädde ut på trappan, dörren stängdes bakom honom och han stod i
  mörkret. Han trevade och fick tag i Sörmans arm.
  
  --Nej, hör du, öppna, jag ser ingenting.
  
  --Det är något krångel, fabrikörn. Jag får inte upp låset. De håller
  för.
  
  Broms gick ner på gatan, Sörman stannade vid dörren, som han sökte få
  upp.
  
  --Gå inte för långt, fabrikörn. Här, sade han och stämman var hes. Ropa
  på polis. Här är sattyg--
  
  --Är du rädd? Jag ska väl knacka upp dörren--
  
  Han vände sig om, men i detsamma stupade Sörman nedför trappan. Broms
  vek åt sidan, kände ett kraftigt slag under vänstra bröstet och föll.
  
  --Låt mig inte glömma--mumlade han. En docka, en docka--
  
  Han kunde icke förstå, varför han låg där på gatan, och varför Sörman
  låg där. Men det bekymrade honom icke stort. Han var endast ängslig, att
  han skulle glömma dockan. En man har sitt arbete, sina affärer, sina
  bekymmer, en småsak faller honom lätt ur minnet.
  
  Men han ville inte glömma dockan--på inga villkor--
  
  Kornblixtarna dansade uppe på Backarna. Molnen jagade fram, som vilsna
  fåglar, jäktade av ångest och storm.
  
  J. A. Broms låg på rygg och stirrade upp mot dessa blixtbelysta moln.
  Det var för honom något nytt och ovanligt, och han förundrade sig. Men
  slutligen blev han trött på dansen och slöt ögonen.
  
  Poliserna Anders och Lönrot funno Sörman död. Broms andades ännu, men
  vaknade icke till sans.
  
  
  
  
  
  
  II. BACKARNA
  
  
  
  
  STADEN VÄXTE
  
  
  Okända, förbisedda främlingar, som i skepnad av arbetare, bodbetjänter,
  bokhållare smugglat sig in i samhället, läto maskerna falla och visade
  sig vara företagsamma, dristiga människor, de där byggde hus, satte i
  gång fabriker och öppnade diversebodar.
  
  Folkmängden ökades.
  
  Urinnevånarna kände icke längre igen sina gator. De mötte människor, som
  de aldrig sett förr. Människor med okända föräldrar, okända syskon,
  okända kläder, allting okänt. Det fanns till och med en karl, som icke
  kunde tala svenska, en tysk. Och häradshövding Björner hade en fransysk
  fröken i sitt hus. Jungfru Lisen kunde vandra hela Storgatan utför utan
  att möta en enda bekant--
  
  --mer än doktorn förstås och borgmästarns otäcka hundracka.
  
  Gamla damer, som en sista gång ville betrakta Karlslundens sönderskurna
  trädstammar, råkade in bland åbäkiga hus, gingo vilse på gator med
  främmande namn och måste skälvande och halvgråtande niga för en okänd
  poliskonstapel i pickelhuva och omgjordad med svärd.
  
  Södra kyrkogården stängdes, och en ny begravningsplats togs upp en
  fjärdingsväg söder om staden. Så långt skulle de döda färdas. Ensamma
  bland främlingar skulle de vila på en slätt, där det blåste förfärligt
  och där lördagskrattningen helt säkert skulle försummas. Det blev svårt
  för de gamla att dö.
  
  Och det var icke lätt att leva.
  
  Vad kostade famnen björk? Vad kostade smöret? Ägg? Kött? Bara vanligt
  buljongskött?--hu! Och skatterna.
  
  Utbölingarna gjorde sig stora förtjänster och levde kräsligt.
  Urinnevånarna erinrade sig tider, då de själva förvärvade rikedomar. De
  kommo mycket väl ihåg, hur de hade burit sig åt. Och de försökte omigen.
  Men knepen voro för gamla, utbölingarna för sluga. Då sålde de sina
  ägodelar--ifall de ännu ägde något--och lämnade staden. De trivdes icke
  längre, främlingarna togo för stor plats.
  
  Av invandrarna kommo naturligtvis icke alla till rikedom eller ens till
  god bärgning. I början kände främlingarna sig vilse och övergivna, små,
  föraktade, förbisedda. De sökte varann, som skrämda får. Men då de voro
  komna från skilda landsändar, kunde främlingskapet enbart icke utgöra
  ett föreningsband. Religionen blev här den starka sammanhållningen.
  Doktor Roth har påpekat, hursom de troende under loppet av ett decennium
  nådde fram till stadens högsta taxeringssiffror. I spetsen för denna
  uppmarsch kommo de, som tillhörde Betaniakyrkan på söder. Därnäst
  Hagelinarna, vilka också kallas "zionisterna" efter Hagelin den yngres
  skofabrik Zionsborg, där de en tid höllo sina möten.
  
  De världsligt sinnade främlingarna gingo i regel under. Gingo upp som
  solar i glans och glam, men slocknade hastigt, försvunno i mörker för
  att någon gång dyka upp igen som planeter av andra ordningen. De gingo
  till betanister och hagelinare för att söka hjälp men fingo till svar:
  Hjälp dig själv, och Gud skall hjälpa dig. Då togo de nya tag och
  hjälpte sig själva, men Gud lät bli att hjälpa dem, ty de voro icke
  troende och de offrade på världens och köttets altare. Och fabrikör
  Hagelin hjälpte icke, och byggmästar Larsson hjälpte icke. Ty varför
  skulle de taga brödet ur barnens mun och kasta det åt hundarna?
  
  Så föllo de världsliga och lättsinniga utan möjlighet att åter stå upp.
  De blevo till en låg kast, som måste uträtta ödmjuka sysslor. Blekängen
  var deras hemvist. Och man kände igen dem på deras kläder som varit av
  bättre kvalitet än någonsin de troendes, men som så småningom blevo till
  lumpor och smuts.
  
  De tydliga fördelarna av att tillhöra ett eller annat religiöst samfund
  verkade förädlande på stadens andliga liv. Det var slutligen endast
  personer i en oantastlig ställning och med fast lön, som vågade trotsa
  Gud och föra ett världsligt leverne. Mickelsmässan var alltjämt en
  syndens stora dag. Ty landspatronerna, som fruktade Gud var och en i sin
  socken, släppte Barrabam lös, så snart de åkt över Blekängsbron. Men jul
  och valborgsmässa och midsommar och Lucia hade blivit fromma, stillsamma
  dagar. Poliskonstaplarna gingo miste om extraförtjänster, som de fordom
  förvärvade genom att öva barmhärtighet mot felande bröder. På mindre än
  ett århundrade hade staden förvandlats från en sluskig liten håla, där
  den supige, ondsinta borgmästaren Paulus Stenberg regerade, till ett
  idogt, vackert samhälle med många bevillningskronor och mycken dygd.
  
  En så genomgripande, välsignad förvandling är icke ett verk av en
  människa eller ett fåtal. Det är många goda viljors verk. Men för
  krönikören träda de stora gestalterna i förgrunden. Och därför hava vi
  särskilt framhållit de tre, vilkas förtjänster om staden äro obestridda,
  ovanskliga--faster Mimmi, skomakaren och fabrikören.
  
  Faster Mimmi som med kaffekoppen förmildrade sederna. Skomakar Hagelin,
  som då han stred mot tuppens hedniska symbolum i själva verket stred mot
  rationalistisk vantro. J. A. Broms slutligen, som lärde folk att göra
  goda affärer och att kräva sin rätt utan pjosk och krumbukter.
  
  
  
  
  APOSTELNS ÄVENTYR
  
  
  
  1
  
  Emellertid bör man icke förtiga några omständigheter, vilka i viss mån
  strida mot ovanstående ljusa skildring. Staden var utan tvivel dygdig
  och idog. Men endast från Karlslunden i söder till Garvarebrunnsgränd i
  norr. Ty Blekängen hade vid denna tid ett lika stadgat ont rykte som
  någonsin fru Hyltenius på Björkenäs, och varje försök att förneka detta
  rykte torde vara lönlöst.
  
  Arbetare med något så när god timpenning och icke alltför stor familj ha
  för länge sedan övergivit de furstliga gatorna, Oscars, Sofias och Karl
  Johans. De ha flyttat till söder eller till öster till byggmästar
  Larssons sex stora hus, som alla måste sägas vara lika vackra, eftersom
  de alla sex äro byggda enligt samma ritning.
  
  På Blekängen har skräpet stannat, bottensatsen, de fattigaste familjerna
  med många barn, hustrur, som förlorat sina män, om de haft några,
  kvinnor, som taga mot fosterbarn, kvinnor, som hyra ut rum åt
  kringresande artister och glädjeflickor. Det finns även på Blekängen
  folk, som besöker Zionsborg och Betania. De gråta i templens förgårdar
  och hugnas med kollekten. Men slantarna offras på Tre Remmares disk, där
  Gula Rosen falnar i en långsam, dyster sjukdom.
  
  Sedan fabrikören och Sörman mördats--eller som hon uttrycker saken:
  omkommit i folkträngsel--har Gula Rosens liv varit idel sorg och jämmer.
  Förtjänsten är visserligen större nu än förr, men Benjamin Hagelin, som
  "läser till präst" någonstans i Amerika, behöver mycket pengar. Och Gula
  Rosen skickar varje månad allt, vad hon kan undvara och lite till. Det
  är i själva verket hennes enda tröst här i livet. De ynglingar, som
  alltjämt dricka märg i benen vid hennes disk, veta ej att säga vackra
  eller goda ord. Det skrumpna ansiktet, där ögonen flämta som slocknande
  lågor, avskräcker.
  
  Benjamin Hagelin är i Amerika. Liter-Pelle, som rannsakats angående
  Bromsiska mordet, rannsakats och frikänts, har hamnat på fattighuset. I
  spetsen för en skara gråklädda, kvastbärande gubbar sopar han Blekängens
  gator. Inom Tre Remmares dörr får han icke komma. Krogmadammen tål icke
  se honom. Och överkonstapel Lönrot tittar ofta in på krogen. Lyckligtvis
  har Liter-Pelle vänner, som förse honom med vad han behöver.
  
  För sina förtjänsters skull har Lönrot blivit en mäktig överkonstapel,
  Blekängens herre. Han inskrider alltjämt mot oljud och
  förargelseväckande beteende. Han vakar också över renligheten, över
  soplårar och avträden. Madammerna bjuda honom på kaffe och annat gott,
  som han förtär under tystnad, ty han är en fåordig man. Men när han
  druckit, drar han av högerhandsken, torkar mustascherna och säger:
  
  --Låt nu se, att det inte blir sjukt i gården, för då tar fan vid
  madammen.
  
  Alla dessa åligganden sköter han med nit och insikt. Men sedlighet och
  osedlighet förstår han sig icke på. Nej, tänker han och vänder sig bort,
  det är aldrig lönt att inskrida, för en kan ta fel.
  
  Vad Lönrot härutinnan kan brista, gottgör Aposteln. Den mannen känner
  icke vila. I skymningen, då goda borgare söka en soffa, ett brädspel, en
  grogg, axlar Aposteln sin kappa och smyger in i Blekängsgränderna. Han
  vaktar och vakar först och främst över "elementargossarna", som om
  kvällen utbyta skolmössorna mot fädernas avlagda hattar.
  
  Han styr skolan och Nyheterna och därmed den del av staden, som icke
  direkt lyder under församlingarnas äldste. Själv har han icke mer tid
  över för religionen, än vad som åtgår till Fader Vår och tre bordsböner.
  Men han står de troende nära och älskas som en broder.
  
  Tillsammans med Agnes Krok, fru Maries yngsta dotter, har han öppnat en
  söndagsskola. Hans avsikt lär ursprungligen ha varit att taga fröken
  Agnes till äkta. Det hade ur alla synpunkter sett varit en passande
  förbindelse. Men fröken Agnes var ful, hennes syster Louise däremot
  vacker om ock något odygdig. Och Aposteln, som sig ovetande bar på några
  ursprungliga instinkter, gifte sig med Louise. Vad som förmådde flickan
  att gifta sig med Aposteln, är svårare att förstå. Hon hade alltid varit
  en "liten mor", Louise, kanske såg hon barnansiktet under skäggmasken.
  Eller hypnotiserades hon av de brinnande ögonen, som verkligen ägde en
  vacker djupblå färg. Under förlovningstiden var lektor Holmin mycket
  lycklig. Barnet tog ut sin rätt, och han lekte med sin fästmö vilt och
  barnsligt, kyskt men okynnigt. Äktenskapet blev emellertid för båda
  parterna en missräkning. Aposteln fordrade ofantligt mycket av sin
  hustru och då hennes icke alltför starka hälsa led därav, blev han
  otålig, brysk. Han grubblade över sitt äktenskap, och då han betänkte,
  att Louise ännu efter två år icke blivit mor, fann han deras förhållande
  okyskt. Han gick nu till motsatt ytterlighet, förebrådde hustrun hennes
  smekningar och lät förstå, att hon hade förfört honom, en sedlig
  människa.
  
  Louise förstod i själva verket ingenting. Och brydde sig icke om att
  förstå. Hon pysslade med sina kanariefåglar, två gula små bollar som
  jungfru Lisen förärat henne i lysningspresent. Resten av denna stora
  värld brydde hon sig icke om, och hon vägrade bestämt att deltaga i
  söndagsskolans och andra allmänna arbeten.
  
  Aposteln sprang ned till fru Marie--de unga bodde i fabrikörns gamla
  våning--sprang ned och klagade sin nöd. Fru Marie fann sig tvungen att
  lämna sitt salsbord och sitt stramaljarbete för att hålla ett moderligt
  och svärmoderligt förhör. Det gick illa. Louise bara småskrattade och
  skakade på huvudet. Aposteln talade, flytande som vanligt. Men när han
  kom till "förförelsen", förlorade fru Marie för första och enda gången i
  sitt liv varje tillstymmelse till självbehärskning.
  
  --Skäms, människa, skäms, människa! skrek hon. Hon fann icke ord. Hon
  trummade med händer och fötter hela fanfarer. Louise blev skrämd och
  sprang efter vatten. Men Aposteln smittades av svärmoderns raseri. Han
  talade tills stämman sprack och saliven löddrade sig i mungiporna. Han
  liknade i detta ögonblick sin mormorsfar salig borgmästaren Paulus
  Stenberg, då han låg i kyrkbänken och förbannade Gud och Book och
  människosläktet.
  
  Slutet blev, att jungfru Lisen måste hämta doktorn. Han körde ut
  Aposteln och lät fru Marie gå till sängs. Sinnesrörelsen hade varit så
  ovanlig, kraftuttömningen så stor, att hon måste stanna i sängen mer än
  en vecka. Under tiden vistades Louise hos sin mor. Men då fru Marie
  återvände till stramaljen, återvände Louise till sin man, och man talade
  icke vidare om saken.
  
  Lille ingenjören hade hållits utanför, han visste ingenting och förstod
  ingenting och begrep ingenting. Men han tyckte synd om Louise utan att
  egentligen veta varför. När han var viss om att icke träffa sin måg,
  gick han upp till Louise, tog en stol och satte sig framför fågelburen.
  Där sutto far och dotter och nickade åt varandra, logo vänligt, klappade
  varandra på händerna och utbytte då och då några tankar angående
  kanariefåglars liv och leverne.
  
  En afton, då den lille ingenjören återvände från Holmins, blev han
  stående i tamburen, stödd mot dörren. Han suckade så tungt och stönande,
  att fru Marie släppte sitt arbete och ropade:
  
  --Nej, men varför suckar du, Julius? Va' är det?
  
  Ingenjören ställde sig framför spegeln och ordnade sitt hår. Han visste
  icke vad det var, och varför han suckade.
  
  --Säg, Marie, tror du, att Holmin är snäll mot Louise?
  
  --Har du märkt något?
  
  --Jag vet inte. Louise säger ju ingenting. Och jag har så svårt att
  fråga. Men är han inte snäll, så vore det ju bättre, att de skildes--
  
  Fru Marie skakade förskräckt på huvudet. Så illa kunde det icke vara.
  Svärsonen var långsint, det visste hon. Antagligen gick han och surade,
  därför att hon bett honom skämmas. Louise fick umgälla sin mors
  häftighet. Det var illa. Fru Marie insåg, att hon måste söka försoning
  med svärsonen. Det var visserligen en smula påkostande men måste ske.
  
  Hon tog sin stramalj och gick upp till Louise. De satte sig vid
  salsbordet. Strax efter åtta kom Aposteln hem.
  
  --Jaså, är svärmor här. God afton.
  
  Fru Marie svalde några gånger och kom slutligen fram med ursäkten.
  Louise rodnade ända upp under hårfästet.
  
  --Mamma har ingenting att be om ursäkt för.
  
  --Jaså, tror Louise det? Jo, svärmor har nog skäl att be om ursäkt. Men
  jag är inte långsint. Det skall vara glömt. Om svärmor lovar, att aldrig
  mer upprepa sådana ord i Louises närvaro. Det finns saker som icke lämpa
  sig för en ung kvinnas öron--
  
  Fru Marie stirrade på honom. Gråstensögonen fingo en glimt av outsäglig
  förvåning.
  
  --Men Paulus, det var ju du--
  
  Aposteln stödde sig med knogarna mot bordet. Han tog på sig en
  katedermin och började föreläsningen.
  
  --Mina tankar voro rena, ser svärmor, och följaktligen också mina ord.
  Men svärmor har en smutsig fantasi, och då blir allting smutsigt.--
  
  Han fortsatte att tala, och fru Marie avbröt honom icke. Hon var alltför
  häpen, och hon ansträngde sig för att möjligen kunna följa med denna
  föreläsning, som tycktes handla om henne själv, fru Marie Louise Krok,
  född Broms. Louise viskade:
  
  --Bry dig icke om det, mamma. Låt honom tala, det är det enda roliga han
  har här i livet. Och oss angår det inte. Vi behöver ju inte höra på. Jag
  hör aldrig på, vad han säger--
  
  --Tyst, viskade fru Marie. Hon var fast besluten att höra honom till
  slut, finna hans mening och söka förstå honom. Det var pinsamt och det
  var ansträngande, men det gällde ju dotterns framtid.
  
  --Vet icke svärmor, att det är synd att tubba en mans hustru, att egga
  henne till olydnad? Det står annars i katkesen, redan i lilla katkesen.
  Svärmor yvs över sina pengar, men de äro orätt fångna. Och när svärmor
  dör, skall jag giva min del till de fattiga. Jag vill icke leva av
  glädjehus--
  
  Fru Marie stack nålen i vädret och viftade med handen, som en
  skolflicka.
  
  --Vänta lite, Paulus. Jag förstod inte. Vem är det, som lever på
  glädjehus?
  
  Han sköt rygg, drev knogarna i bordsskivan, så att lampkupan skallrade.
  
  --Svärmor!
  
  Fru Marie fick kramp i ögonlocken, blinkade oupphörligt--av
  överansträngning och bedrövelse.
  
  --Nej, nu kan jag inte följa med, sade hon saktmodigt. Nu måtte jag
  alldeles ha tappat tråden. Säger Paulus verkligen, att jag lever på
  glädjehus?
  
  Aposteln återtog, lugnare och mera flytande:
  
  --Nej, det säger jag icke. Jag säger, att svärmor lever av glädjehus,
  nämligen av inkomsten från Blekängens glädjehus. Det är skillnad mellan
  av och på. Men för en smutsig fantasi är det lätt att leka med ord,
  när det gäller att åstadkomma en frivolitet. Vet svärmor, vad
  Garvarebrunnsgränd 22 är för ett hus? Och trettitvåan? Och Oscarsgatan
  18? Oscarsgatan 18! Det är en veritabel bordell, hållen av Malin
  Pettersson, svärmors protegé. Det är en skam!
  
  Han slog knogarna i bordet och rusade ut, han sprang av och an genom ett
  par rum och smällde i dörrarna.
  
  Fru Marie tog åter till arbetet och under fulla fem minuter sydde hon
  lugnt och metodiskt som en maskin. Men det gråvita ansiktet fick så
  småningom färg, blåröda fläckar slogo upp på halsen, på kinderna, på
  pannan. Hakan sjönk och två djupa veck drogos från näsroten till
  mungiporna. När hon talade, var rösten sträv och dov.
  
  --Är det mitt fel, Louise? Kan jag veta, vad Blekängsmänniskorna ha för
  sig? Är det mitt fel?
  
  --Nej, mamma lilla, nej, nej--
  
  --Far lämnade dem aldrig ur sikte, han höll dem i tukt och ordning. Men
  det finns inte längre en människa sådan som far. Modig och rättfärdig,
  som far var--Julius är för blödig. Lagerström har inte tid. Och vad ska
  jag göra? Jag går ju aldrig ut.
  
  Julius vill, att jag ska låta riva hela Blekängen och bygga nya bostäder
  åt arbetarna. Men Lagerström säger, att det inte går. Och det går inte.
  Förra året gick tändsticksfabriken med över fyratiotusen förlust. Och
  jag vill ändå inte lägga ned driften. För Julius' skull. Det är ju hans
  verk, tändsticksfabriken.--Och så kommer Paulus och förebrår mig och
  säger, att jag lever av glädjehus--
  
  --Mamma lilla ska inte bry sig om honom--mamma lilla ska inte! Han har
  varit så konstig, sen han upptäckte det där--på Oscarsgatan. Ibland
  tycker jag synd om honom. Han får inte ro, varken natt eller dag--
  
  --Tänk om--tänk om--fru Marie drog henne intill sig. Jag är rädd ibland.
  Tänk om--om han inte mår bra--
  
  Louise skrattade till.
  
  --Jo, nog är han klok. På sitt sätt--
  
  --Ja men, barn--kan du inte flytta ned till oss? För en tid? Å, följ mig
  nu genast, innan han kommer tillbaka--
  
  Nej. Louise ville icke.
  
  Hon följde modern till dörren och ut i förstugan.
  
  --Nej, ser du, mamma, jag törs inte gå. Så länge jag stannar, vågar han
  ingenting göra mot pappa och mot dig. Därför är det bäst, jag
  stannar.--Nej tyst, tyst, mamma lilla, för nu står han i tamburen och
  lyss.
  
  Högt sade hon:
  
  --Jag har mitt sätt att vara klok, jag med.
  
  Och skrattade.
  
  
  
  2
  
  I slutet av mars, då dagsmejan tog snön skovelvis, strejkade
  tändsticksarbetarna. Året förut hade verkstaden haft sin strejk, den
  första i staden. Den inträffade mitt i vinterkylan och varade en knapp
  vecka. Samtliga strejkande återfingo sina platser med undantag av unge
  Sörman, som ansågs vara roten och upphovet till ofoget. Lagerström
  vägrade att återtaga honom i arbetet, och Lagerström var allsmäktig.
  
  Julius Krok, som varken hade lust att inlåta sig i strid med sin hustrus
  förste minister och ej heller ville lämna gossen på bar backe, gav honom
  kontorsarbete. Och det var just, vad som smakade Gusten Sörman. Han var
  en liten sprätt, en renlig och prydlig gosse och verkstadssotet hade
  varit hans bittra, förskräckta fiende. Detta förrädiska sot, som
  smusslar sig in överallt och hänger fast som onda drömmar.
  
  Kontorsarbetet tillät honom att vårda sitt yttre med mera framgång än
  tillförne. Det gav honom också stort anseende bland forna kamrater. Han
  hade icke förändrat sinnelag med sysselsättning, han var alltjämt god
  kamrat. Den sprättaktige lille kontorsherrn umgicks förtroligt med
  chefens egen son. Men han umgicks lika förtroligt med den obetydligaste
  sotjacka. Och det smickrade.
  
  De yngre arbetarna slöto sig kring Gusten Sörman som kring en liten
  profet. Han påstod sig vara socialdemokrat och anarkist, ibland det ena,
  ibland det andra. Marx kände han ej och icke heller någon annan stor
  profet. Men Liter-Pelle, som på sina resor från och till länsfängelset
  gjort åtskilliga bekantskaper, gav honom några föreställningar om
  klasskamp, om strejker, om solidaritet. Ett större mått av kunskap
  skulle utan tvivel ha besvärat honom. Han redde sig förträffligt med
  Liter-Pelles smulor, gjorde om dem efter lokala hänsyn och vann
  anhängare. Sörman var snart sagt den ende icke-troende, som ägde något
  inflytande i staden.
  
  Hans anhängare voro uteslutande unga män. I likhet med mästaren klädde
  de sig med en viss elegans, gjorde utgifter för kläder och hårpomador i
  ställer för brännvin och bedrevo en häftig kurtis med kvinnliga
  kamrater. Den misslyckade verkstadsstrejken hade icke gjort dem
  modfällda. Tändsticksstrejken borde enligt deras förmenande bliva ett
  dråpslag mot samhället, mot arbetsgivaren och framför allt mot fru
  Maries förste minister, verkmästare Lagerström. De anade icke, hur
  lägligt arbetsinställelsen kom för vederbörande. Och då Abraham Krok
  försäkrade, att Alexander Lagerström vore minst lika oavsättlig som
  någonsin Alexander av Ryssland, betraktade de honom med misstro och höll
  honom utanför sina rådslag.
  
  Det var nu en gång Abraham Kroks öde: att hållas utanför.
  Skolkamraterna, "elementargossarna" hade hållit honom utanför, emedan
  han icke ville deltaga i de stora bataljerna mot snaskar och deras
  vederlikar. Arbetarbarnen åter misstrodde honom, eftersom han i alla
  fall var en ättling av "gubbfan"--eller som det sedermera hette: en
  kapitalistunge. Han kände sin ensamhet men sörjde icke stort däröver.
  Gusten Sörman var honom en trogen vän, som tillfredsställde hans behov
  av manligt kamratskap. Och Gusten Sörmans syster tyckte han om.
  
  Barnen Sörmans mor hade varit skänkmamsell hos änkan Carlén. Elis
  Eberhard Roth, som äger en oskriven men tillförlitlig förteckning över
  alla tiders vackra skänkmamseller, har kallat henne "en riktig Guds
  sockerängel med själva fan i ögonen". Man måste sätta tro till denna en
  läkares och kännares beskrivning men samlivet med Sörman, den ständiga
  oron och den tragiska upplösningen av ett måhända olyckligt äktenskap
  hade icke lämnat mycket kvar av Guds sockerängel. Hon blev smutsig, grå
  och till den grad krokig, att man framifrån såg hennes nacke. Den
  skugga, hon kastade, var kullrig och såg ut som skuggan av en jordhög.
  
  När principalens son knackade på den Sörmanska dörren, hälsade hon honom
  med en djup nigning och med frågan:
  
  --Är det gossen eller flickan, som önskas?
  
  Och under många herrans år hade Abraham, artigt bugande, svarat:
  
  --Gossen, snälla fru Sörman.
  
  Men tiderna förändras. Abraham läste för prästen och konfirmerades. Han
  fick psalmbok, guldklocka och kedja. Och av doktor Roth en kråsnål i
  form av en hästsko. Denna nål hade ursprungligen varit en schalnål, en
  av dessa presenter, som faster Mimmi fått mottaga av beundrande
  Göteborgs-sprättar. Abraham kände icke detta affektionsvärde, men han
  var stolt över att äga en kråsnål av guld, och då Gusten Sörman, sin
  vana trogen, ville byta till sig grannlåten, vägrade han bestämt.
  
  Gusten höjde budet, och då ingenting annat hjälpte, erbjöd han Abraham
  att få "titta i hålet". Detta hål befann sig mitt i en röd ros på
  ljusgrönt fält. Och det ljusgröna fältet var en rullgardin. Om kvällarna
  tilltäpptes hålet med en liten träjalusie, ty därinnanför gick Elsa
  Sörman, redan en sexton års flicka, till vila.
  
  Åtrån efter grannlåt drev Gusten ända därhän att förråda sin syster.
  Abraham som på ett hemlighetsfullt sätt blev vittne till den mest intima
  avklädningsscen, greps mycket starkt av längtan efter en ung flicka. En
  stark men obestämd, opersonlig längtan, som först så småningom växte
  till varm, medveten känsla.
  
  Från den stunden var det icke längre gossen "som önskades". Fru Sörman
  hyste en alltför stor vördnad för principalens familj för att vilja
  motsätta sig ett umgänge mellan Abraham och Elsa. Men de unga hade svårt
  att finna lämpliga mötesplatser. Gatorna vaktades av Aposteln. Efter
  Gustens upphöjelse till kontorsherre drog emellertid familjen Sörman med
  pick och pack bort från Blekängen och flyttade in i ett av byggmästare
  Larssons stora, vackra hus. Här fick Gusten eget rum, och då han sällan
  var hemma, blev det en ypperlig mötesplats. Fru Sörman störde icke.
  Endast när ungdomarnas känslosamma viskningar någon gång övergick till
  lekfullt raseri, tassade hon bort, stödde hjässan mot dörren och
  lyssnade länge.
  
  --Elsa? Elsa tänker väl på, att det är Gustens möbler?
  
  Likväl tröttnade Abraham snart nog på Gustens rum med dess immiga
  fönster, rinnande väggar, mögelfläckade tapeter. Han trotsade sin svåger
  och förde kärestan ut på gatan, under Krokens lampor. Det var en
  lördagskväll, och redan söndagsmorgon fick fru Marie kännedom om "den
  tråkiga historien". Aposteln redogjorde för sina undersökningar och
  bestyrkte uppgifterna med doktor Roths nödtvungna vittnesmål.
  
  --Ja, suckade Jublet, jag måste erkänna, att jag iakttagit personerna i
  fråga under omständigheter, som tyda på stor ömsesidig tillgivenhet.
  Händelsen ägde rum i går kväll efter solnedgången på Floréns konditori
  bakom en skärm. De åto för mig okända bakelser och därtill med samma
  sked, vilket ökar det hälsovådliga--
  
  --Ja, avbröt lektorn. Abraham är nu i den ålder, då man kan vänta sig
  vad som helst av honom.--
  
  Fru Marie vägrade emellertid bestämt att tro "vad som helst" om Abraham.
  Och doktorn utvecklade sin älsklingssats, sägande:
  
  --Folk vill vara i fred, ser bror. Det är en förbannad egenhet de ha,
  vare sig de är gamla eller unga. Och man ska låta dem vara i fred.
  Livet är en härva och var och en har nog med att klara ut sin tråd.
  Vasa? Kusin, har jag inte rätt?
  
  Fru Marie drog i nålen, som fastnat. Hon svarade lugnt och tungt:
  
  --Kanske det, doktor. Men inte när man har barn--
  
  Apostelns angivelse blev utan påföljd. Han fortsatte sina spaningar.
  Strejken, som försatte hela samhället i orolig rörelse, rubbade icke
  Apostelns bana. Varje afton sköt han ut ur Bromsens portgång och
  fladdrade bort till Blekängen. Elsa hade blivit skrämd och höll sig
  undan. Men en kväll mötte han Gusten och Abraham i Garvarebrunnsgränd.
  Han gjorde en lov kring dem, så att säga nosade på sitt byte, hejdade
  Abraham. Gusten fortsatte.
  
  --Abraham, Abraham, sade Aposteln med mild, genomträngande vänlighet. Du
  ska inte vara tillsamman med Gusten Sörman. Det ser illa ut.
  
  --Å, gör det? sade Abraham.
  
  Aposteln fortsatte att tala med mild men genomträngande röst. Han talade
  om frestelser och sedlig styrka. Han kröp tätt intill honom och sökte
  binda honom med blicken. Abraham var mycket känslig för kroppslig
  beröring, han kallsvettades. Och tagande ett steg tillbaka sade han:
  
  --Du får prata vad du vill. Men skrämmer du mamma med lögner, så ska du
  ha stryk. Så mycket du vet det.
  
  Aposteln rätade på sig.
  
  --Du glömmer, att du talar till din lärare, sade han. Och i detsamma gav
  han Abraham med flathanden ett slag över pannan. Abraham såg solar och
  föll.
  
  Aposteln böjde sig ned för att hjälpa upp den fallne, men pressades
  själv till marken av Sörman. Gusten red grensle över hans axlar och
  ryckte honom sakta i öronen.
  
  --Du är allt ful, du, som ställer till med familjescener på gatan.
  Skäms, herr lektor.--Vad ska vi göra med honom? Säg fort, innan någon
  kommer.
  
  --Han ska be om förlåtelse. Sen släpper vi honom, fast han är genomelak.
  För Louises skull.
  
  Lektorn låg stilla under sin dubbla börda, ställningen var obekväm och
  ovärdig, men han förblev lugn och okänslig som en indianhövding. Då han
  lyfte på huvudet, kunde han se hela Oscarsgatan framåt. Där kom folk.
  Aposteln hoppades på snar befrielse. Men då befriarna kommit
  tillräckligt nära för att något så när tydligt skönjas i halvmörkret,
  började Aposteln stöna och det ryckte i alla hans lemmar.
  
  Han såg fyra elementargossar och en kvinna. De omgåvo henne som en
  hedersvakt eller som poliskonstaplar i ämbetsutövning.
  
  --Kära, kära gossar, bad Aposteln, förlåt mig! Jag bar mig skamligt åt,
  men släpp mig.
  
  Så mycken ödmjukhet kunde Abraham icke motstå. Han släppte sitt tag.
  Gusten vräktes åt sidan. Och vig och kvick som en katt var Aposteln på
  benen och rusade in i Oscarsgatan.
  
  Nu förstod Abraham sammanhanget. Han satte fingrarna i mun och visslade
  en varning.
  
  
  
  3
  
  Aposteln var snabblöpare, men elementargossarna hade för långt
  försprång. De blevo till svarta prickar i Blekängens grå skymning och
  försvunno. Flickan dröjde obeslutsam kvar framför Oscarsgatan 18. Hon
  förstod icke, hur man så i ett slag kunde förlora fyra goda kavaljerer.
  Hon tänkte på polisen och tryckte sig upp mot husväggen. Hon var liten
  och blek och hennes ögon voro röda och spelande som en vit råttas ögon.
  
  Aposteln fladdrade några slag fram och tillbaka. När han såg. att gatan
  var fri, närmade han sig och lyfte på hatten. Denna hövlighetsgärd gav
  flickan falska föreställningar. Hon antog, att en starkare rival drivit
  fyra svagare på flykten. Alltid benägen att tro männen om gott strök hon
  Aposteln över det mjuka skägget och kallade honom Kissekatt. Hon följde
  honom in i portgången, klättrade upp på honom och gav smekningar, som
  den utståndna sinnesrörelsen gjorde alltför häftiga. Med någon
  ansträngning sprängde Aposteln omfamningen, ställde flickan framför sig
  och sade:
  
  --Ni tar fel, stackars barn. Ni är så djupt nere i smutsen, att ni icke
  kan skilja mellan gott och ont. Jag är lektor Paulus Holmin.
  
  --Å fy tusan! sade flickan och brast i gråt.
  
  Aposteln dröjde någon tid i portgången. Så snart gossarna sett honom
  avlägsna sig, skyndade Gusten in i nummer aderton och hejdade flickan på
  tröskeln till Malin Petterssons boning.
  
  --Stopp, Evelin! Vad ville Aposteln?
  
  --Han skall ha reda på, vad det är för pojkar, jag umgås med. Men det
  kan Gusten veta, att jag är inte den som skvallrar.
  
  --Ska han skicka polisen på dig?
  
  --Å nej, fy då! Det är en riktig gentleman, ska jag säga Gusten. En
  riktigt rar kar. Och nu ska jag bli jungfru. Å herre Jösses ja, så ska
  det väl bli slut med de eviga pojkvaskarna--
  
         *       *       *       *       *
  
  Vid kvällsbordet sade Aposteln:
  
  --I morgon, kära Louise, får du en tjänarinna.
  
  --Jag behöver ingen.
  
  --Nej. Men hon behöver dig.
  
  Syster Agnes tog nu ordet och förklarade saken. Det var fråga om en
  fallen kvinna, som Paulus önskade rädda. Paulus, som hyste en helig
  skräck för all smuts, hade icke aktat sig för god att bemöta denna
  kvinna som en fallen syster. Anstod det Louise att spela stolt och
  ofördragsam? Louise svarade:
  
  --Nej då, kära ni. Om hon bara är något så när renlig. Men kommer hon
  med loppor och löss--
  
  --Du har en smutsig fantasi, sade Aposteln.
  
  --Kan vara. Men jag har rent linne.
  
  --Fy, Louise--det skulle pappa höra! Att göra narr av fattiga och
  elända.--
  
  För att icke göra diskussionen än djupare och mera tilltrasslad,
  förklarade Louise, att Evelin skulle vara välkommen. Hon var villig att
  ordna ett trevligt rum åt flickan, att lära henne husliga sysslor och
  behandla henne väl. Men från själva räddningsarbetet önskade hon
  befrielse. Hon ansåg sig icke vara lämplig.
  
  Evelin kom, och allt tycktes gå väl. Louise hade roligt åt hennes
  fasoner, och åt det lilla råttansiktet, som oupphörligen skiftade
  uttryck. Hon kunde berätta lustiga äventyr, hon kunde göra befängda
  miner och var mästare i att härma folk. Hon var också mycket betagen i
  Louise och gjorde allt för att roa henne.
  
  Men Aposteln var icke nöjd med resultatet av sitt räddningsarbete. Och
  han sköt skulden på Louise--
  
  --om inte du vore.
  
  --Jag tänker inte gå ännu, sade Louise. Jag måste hålla dig i båda
  öronen, så att du inte bits.
  
  Aposteln önskade icke, att Louise skulle gå sin väg, tvärtom borde hon
  stanna för att hjälpa honom. Hon ägde Evelins förtroende och med några
  försiktiga frågor skulle hon säkert kunna locka fram namnen på de
  gossar, som--
  
  --Nej, se där högg du i sten, Paulus lille--
  
  Aposteln hade förrått sina hemliga planer och drog sig skamsen tillbaka.
  Louise fick roa sig i fred med den vita råttan. Men om kvällarna, då
  lektorn återvände från skolan eller från Blekängen, tog han leksaken
  ifrån henne, stängde in vita råttan och gjorde henne dödstrött och
  dödsskrämd.
  
  Vita råttan kämpade tappert. Men hon hade sin svaga punkt. Apostelns
  talande tunga framkallade hysteriska anfall och i detta tillstånd av på
  en gång vanmakt och gränslös upphetsning gav hon vika för sina begär.
  
  --Ja, om du ger mig konjak, kisse, konjak, kisse, konjak, kisse.
  
  Barhuvad och utan kappa sprang Aposteln ned till spritbolaget.
  
  --En flaska konjak, billig. Fort! Jag har en sjuk människa i mitt hus.
  
  Droppe för droppe köpte Aposteln den vita råttans hemligheter. Han fick
  en lista med syndares namn och började en jätteprocess i skolan. De
  dagarna var han lycklig. Han var mild och glad i hemmet, uppsluppen,
  raljerande skämtsam. Louise, som icke kände anledningen, sade:
  
  --Vet du vad, Paulus, så här glad har du inte varit, sen vi voro
  fästeman och fästemö.
  
  Då log han vackert, böjde knä och kysste hennes fingertoppar.
  
  Men det kom smolk i mjölken. När buteljen tömts, tog Evelin tillbaka
  sina angivelser. Och hon vägrade att uppträda som vittne inför
  lärarekollegiet. Det fanns också lärare, som förklarade sig icke sätta
  stor tilltro till en drucken slinkas sladder.
  
  Lektorn reglade ånyo dörren till vita råttans kammare, jagade henne och
  hypnotiserade. Louise hörde en röst, en djup altröst, som hon icke kände
  igen. Hon smög fram till dörren, lyssnade och såg genom nyckelhålet. Hon
  såg endast ofullständigt. Hon såg det lilla råttansiktet grina fram
  mellan Apostelns utspärrade fingrar. Hon såg, att mannen stod framåtböjd
  och att kvinnan låg på soffan. På golvet stod konjaksbuteljen.
  
  Louise förstod till en början ej, vad som försiggick därinne. Hon hörde
  Evelin med främmande, djup röst nämna namn och berätta omständigheter
  utan sammanhang för den lyssnande.
  
  Det är en skam att lyssna, tänkte Louise och gick därifrån. Den obekväma
  ställningen vid nyckelhålet hade gjort henne yr i huvudet. Salens
  väggar, bord och stolar dansade runt. Hon trevade i luften, men kunde
  icke finna något fast stöd. Så småningom minskade likväl yrseln,
  väggarna stannade, möblerna stannade och hon fann sig tätt intill sina
  kära fåglar, som hukade sig ned och förskrämda sneglade på hennes
  skälvande händer.
  
  Louise tog fågelburen och gick sin väg. Hon ville gå hem. Hon steg
  nedför trappan och stannade framför fru Maries dörr. Men hon vågade icke
  ringa. Hon såg modern och Agnes sitta vid bordet. Fru Marie skulle
  fråga, varför hon kom. Och om också fru Marie kunde förstå, varför hon
  kom, förstå utan frågor och svar, så skulle i alla fall Agnes--
  
  Men Louise hade ingenting att svara, ingenting att förklara, ingenting
  att säga. Och hon var rädd för hårda ord.
  
  Alltså vände hon om, steg uppför trappan, stannade på halva vägen och
  satte sig med fågelburen i knät. Där blev hon sittande.
  
  Det mörknade. Lisen kom ut och tände glödlamporna. Hon såg icke Louise.
  Ingenjören kom från kontoret. Han valde tydligen mellan att stiga in
  till sig och att gå upp till Holmins. Louise fick hjärtklappning. Men
  ingenjören skramlade med nycklarna, dörren öppnades och stängdes.
  
  Louise blev åter lugn. Hon fann, att hon hade det ganska bra där i
  trappan. Ingen kom och störde henne. Hon öppnade burluckan, stack in
  handen och lekte med fåglarna. De satte sig på hennes fingrar, nopprade
  på knogarna, ryckte i ringarna. De små klorna kittlade och narrade henne
  att skratta. Hon satte munnen till gallret och blåste på dunbollarna,
  blåste upp stjärtarna, lät dem balansera med vingarna. Hon var så
  upptagen av sin lek, att hon icke hörde Abraham komma.
  
  --Varför sitter du här? frågade Abraham.
  
  Louise rodnade. Hon ville ingenting förråda, allra minst för lillebror.
  
  --Du är dum, du, sade hon. Kanske jag inte får sitta här? När jag är led
  på att vara däruppe, kan jag väl få sitta här en stund--
  
  --Varför går du inte in till mamma?
  
  --Därför att jag vill vara ensam. Gå du och lägg dig, lilla dumsnut.
  Och om du skvallrar ett enda ord, så blir jag så ond--
  
  --Hur länge tänker du stanna här? fortsatte Abraham.
  
  --Tills--tills det har gått över. Å, du är så dum. Kan du inte begripa
  att det kan bli ledsamt ibland. Och att man kan behöva en smula
  omväxling. Och var snäll nu, Abraham, och gå din väg, Och säg
  ingenting--när jag ber dig--
  
  Abraham gick. Men han hade förstört det ljuvliga lugnet. Louise var icke
  säker på hans tystlåtenhet, hon måste packa sig i väg.--
  
  Då hon kom in i tamburen, såg hon, att salen var upplyst. Då och då
  kastades en lång skugga ut i tamburen. Hon hörde inga steg, men hon
  förstod att Aposteln sprang av och an därinne, och att han således var
  mycket upprörd.
  
  Hon ställde buren ifrån sig, hon var rädd, att han i första häftigheten
  skulle rycka den till sig och skada fåglarna.
  
  Hon trädde in i salen och Aposteln rusade mycket riktigt emot henne med
  höjda armar.
  
  --Har du varit där nere? Vad har du sagt dem?
  
  Då Louise icke svarade, slog han armarna ikring henne och bar henne bort
  till förmakssoffan. Han lade henne försiktigt på soffan och föll själv
  på knä. Louise var mycket trött, hon slöt ögonen. Hon kände att han
  smekte henne med ömhet, och hon tyckte att det var skönt. Hon tyckte att
  det var skönt, att någon bar henne som ett barn och smekte.
  
  --Kära Louise, viskade han. Berätta, vad du har sagt dem? Har du talat
  illa om mig? Jag är icke ond på dig. Du kan icke förstå mina
  handlingar, ty ditt hjärta är icke så rent som mitt. Du är ett barn,
  Louise, och jag kan icke bli ond på dig. Men du ska berätta, vad du har
  sagt till din mor--
  
  Han tystnade, Louise kände, att han ryckte till och släppte hennes
  händer. Hon hörde också, att någon kom in i rummet. Men först då Evelin
  började tala, slog hon upp ögonen. Evelin stod i salsdörren, hon var i
  nattdräkt och hon hade synbarligen svårt att hålla sig upprätt. Hennes
  ansikte, som var vänt mot mörkret, kunde Louise icke se.
  
  --Jesus, kar, ge mig en skvätt! bad Evelin. Är det skäligt att lura en
  stackars flicka. Fy tusan, gamla kisse!
  
  Nu blev hon varse Louise och gjorde ett försök att niga.
  
  --Söta frun ska inte tro att jag är en dålig flicka. Jag har smort'en
  kring mun med allt vad jag visste. För det är nog så, att Gud vill att
  en ska hålla sig till sanningen. Och om de tar huvud av Gula Rosen så är
  det väl hennes fel, markattan. För hon tog kål på Bromsen. Och jag miste
  två tänder. Men ska det vara rättfärdighet att inte ge mig en skvätt för
  allt jag sagt honom, gamla kisse där--
  
  Louise sprang upp, hon slingrade förbi Evelin, som öppnade stora famnen,
  och rusade in i sängkammaren. Hon hann slänga av sig kläderna och krypa
  i sängen, krypa ned under täcket.
  
  Mot vanan knackade Aposteln på sängkammardörren. Men då han ej fick
  svar, trädde han in och tände ljuset. Han klädde av sig och satte sig i
  sängen. Från nattduksbordet tog han en liten sax och putsade naglarna på
  fingrar och tår. Under tiden sade han:
  
  --Kära Louise, jag har fått viktiga upplysningar beträffande åtskilliga
  saker. Men jag kan icke längre behålla Evelin i mitt hus. Du missförstår
  mina handlingar, du mäktar icke fatta mina bevekelsegrunder. Och du
  skäms icke för att ljuga på mig inför dina föräldrar. Som naturligtvis
  ska föra lögnerna vidare. Mitt samvete är rent. Jag anbefaller mig i
  Guds nåd och sover sött. Måtte du kunna göra detsamma.
  
  Han släckte ljuset, knäppte händerna och läste med hög, varm röst Fader
  vår. Därefter lade han sig ned och somnade.
  
  Då Louise hörde, att han sov, steg hon upp. Hon gick ut i salen och
  ordnade möblerna, som kommit i oordning. Hon flyttade in fåglarna från
  tamburen, ställde dem på sin plats och höljde över dem med en tunn
  schal. Hon gick vidare in i förmaket och ordnade. Då hon såg mormoderns
  porträtt och den stora familjebibeln, kom hon att tänka på morfadern,
  gubben Broms. Hon mindes, hur hon som liten hört honom tassa ikring
  häruppe långa nätter. Hon tänkte på, att man sällan förstår människors
  vånda och sällan kommer dem till hjälp. Och hon tänkte, att det väl
  antagligen måste vara så.--
  
  När det icke längre fanns någon förevändning att stanna i salen,
  återvände hon till sängkammaren. Hon låg en stund i mörker, men måste
  slutligen tända ljus. Hon satte sig upp i sängen och betraktade mannen,
  som låg med ansiktet till hälften nedborrat i kudden.
  
  Och åter såg hon, att hans ansikte var ganska likt ett barns ansikte.
  Hon fick lust att leka med honom, kela, bära honom, trycka honom hårt
  mot bröstet.
  
  Hon tog sin huvudkudde, lade den på armen och strökt den kärligt med
  kinden. Hon vaggade huvudet av och an, av och an tills väggarna började
  dansa och sängen stjälpte upp och ned som en båt i brottsjö.
  
  Då somnade hon. Ljuset brann hela natten.
  
  
  
  4
  
  Aposteln vaknade tidigt. Då han såg, att ljuset brann, väckte han Louise
  och sade:
  
  --Kära barn, du har haft en svår natt, ty ditt samvete är icke rent. Där
  ser du! Du går omkring och ljuger på din man, och så får du icke sova.
  Tänk, tänk! Det finns i alla fall någonting, som heter samvete, och det
  är mäktigare än du tror.--
  
  Han drack sitt kaffe och stoppade två bullar i fickan för att fortsätta
  frukosten på gatan. Redan innan skolan började för dagen, hade han
  skaffat sig visshet om att Evelin talat sanning. Åtminstone delvis. Hon
  hade verkligen varit i Gula Rosens tjänst vid tiden för Tre
  Remmare-mordet. Däremot tycktes icke hennes avskedande och förlusten av
  två tänder ha stått i något samband med denna händelse. Madammen hade
  kört bort henne, emedan hon visat sig alltför angelägen om Benjamin
  Hagelins gunst.
  
  Med dessa viktiga underrättelser vände sig lektor Holmin till
  stadsfiskalen. Den hedervärde ämbetsmannen utlovade nya undersökningar,
  i gengäld fordrade han av Aposteln tystlåtenhet. Han ville icke bliva
  störd i sin ämbetsutövning.
  
  Lektor Holmin skrev samma dag sitt första "brev", som, efter åtskilliga
  av sättaren företagna strykningar, trycktes i Nyheterna. Det var riktat
  till en vän på landsbygden och skildrade stadslivets fördärv. Blekängen
  beskrevs och för att göra artikeln njutbar beströddes den med några
  skämtsamma ordvändningar.
  
  Brevet väckte uppseende. Mödrarna fingo veta, att deras gossar om natten
  gingo vilse i Blekängens gränder. Visserligen fanns det väl knappast en
  moder, som icke ansåg sin gosse främmande för dessa nattliga strövtåg.
  Men det var förfärligt i alla fall. Frestelsen fanns där.
  
  I Pauli "andra brev" föreslog författaren, att staden skulle inköpa
  hela Blekängen, riva "lådorna," utrota osedligheten och möjligen göra
  sig någon förtjänst genom tomtförsäljning. Förslaget vann många
  anhängare, och det såg nästan ut som om det skulle komma till utförande.
  Men i rättan tid erinrade man sig, att ingenjör Krok härigenom skulle
  tillskyndas en oförtjänt vinning. Han kunde minsann gärna få dras med
  sina trasiga lådor, som sannolikt kostade mer i underhåll än vad hyrorna
  gav.
  
  Pauli tredje brev blev en historik över Blekängens uppkomst och en
  förfärlig bild av gubben Broms. Ingenjör Krok gömde tidningen för sin
  hustru. Han delade i sak sin svärsons åsikter beträffande Blekängen. Men
  angreppet mot död man var för svårt.
  
  --Gubben är ju död, sade han till Holmin.
  
  --Hans gärning lever.
  
  --Jovisst. Men du skulle väl ändå ha tänkt en smula på Marie. Det var i
  alla fall hennes far--
  
  --Jag skulle icke byta ut ett ord, om det så vore min egen far! Svärmor
  inbillar sig, att hon är dotter till en hedersman. Det är en farlig
  inbillning--
  
  För att visa sitt oberoende av alla familjehänsyn, lade Holmin tidningen
  framför sin hustru och bad henne läsa.
  
  --Är det inte sant? frågade han. Sanning, sanning!
  
  --Det vet jag inte. Men får mamma läsa det här, så låter hon riva hela
  Blekängen.
  
  Aposteln slog avvärjade med handen.
  
  --Staden vill inte köpa.--
  
  --Hon gör det ändå. Hellre än att folk ska gå och tala illa om morfar.
  
  --Din mor är inte så lättsinnig, Louise. Hon har sina fel, men hon är en
  klok kvinna. Att reglera Blekängen fordrar kapital, som hon inte har.
  Hon skulle ruinera sig.
  
  --Hon gör det ändå, sade Louise.
  
  Aposteln gick in till sig men återvände efter en stund och sade:
  
  --Kära Louise, du förstår väl, att jag ingalunda velat skada dina
  föräldrars intressen? Jag har gjort min plikt som medborgare. Man har
  icke velat följa mitt råd. Gott. Jag tänker icke vidare röra i smutsen.
  Det kan du för resten säga din mor, ifall saken skulle komma på tal. Hon
  behöver icke oroa sig.
  
  --Du är bra snäll, sade Louise och log mot honom.
  
  Och talet om Blekängen tystnade åter för en tid. Mödrarna hade tagit
  sina gossar i förhör och förvissat sig om att de ingalunda brukade gå
  vilse i Blekängens gränder. Dessa trovärdiga gossögon förjagade alla
  misstankar och Pauli brev föllo i glömska.
  
  Tändsticksstrejken tog intresset. Sörman hade lyckats hålla den vid
  makt under fulla två månader. Han smickrade sig med att hava lyckats.
  Strejkkassan var visserligen tömd, men Lagerström hade redan framkastat
  några ord, som tydde på snar uppgörelse. Man började ångra, att man icke
  ställt sina fordringar högre.
  
  I början av maj avskedades samtliga arbetare, strejkande och
  ickestrejkande. Fabriksdriften skulle nedläggas. Gusten erhöll
  underrättelsen direkt från Lagerströms mun. Abraham fick den först i
  andra hand. Han ville icke tro.
  
  --Det är omöjligt. Pappa går aldrig in på det. Du ska se, när han kommer
  hem från Stockholm--
  
  --Han! Han for till Stockholm för att slippa vara med om eländet. Där
  har du honom. Rädd som en hare. Toffelhjälte, couche!
  
  Samtalet övergick till handgripligheter, och Gusten fick smörj. Men
  Abraham skämdes. Att fabriken stängdes var naturligtvis en bitter
  nödvändighet, och varken far eller mor hade skuld. Möjligen Lagerström--
  
  Men han, Abraham, hade gått omkring och skroderat, givit Gusten och
  kamraterna falska förhoppningar. Och nu var det hans fel, att de kallade
  ingenjören en krake och toffelhjälte.
  
  Abraham ville icke längre visa sig på gatorna. Han tog Elsa med sig upp
  till Backarna.
  
  
  
  
  HERR VICKBERG OCH GALNE JOHNSSON
  
  
  Bakom Backarnas envåningslänga låg en trädgård, som var gärdad av tre
  häckar. Innerst en buxbomshäck eller rättare lämningarna av en
  buxbomshäck. Den hade änkefru Siedel i tiden låtit plantera, dels för
  prydnads skull, dels för kolikens. Änkenåden hade nämligen haft ont av
  kolik och plägade bota den med buxbomsdekokt.
  
  Därnäst kom en idegranshäck, den hemlighetsfulle amerikanske
  trädgårdsodlarens och sedelförfalskarens verk. Elsa Sörmans far hade
  grävt gropar för dessa plantor, av vilka ungefär hälften ännu voro i
  livet. Tre eller fyra voro vackra exemplar, som skämde ut de övriga.
  
  Ytterst stod en häck av vanliga granar, även den tämligen ojämn och
  ovårdad men ganska tät. När baron de Sars gjorde sin sista
  stadsresa--som fortsattes till Homburg, därifrån han aldrig
  återvände--hade han blivit varse trädgårdens förfallna och ruskiga
  skick. Och han hade givit befallning om granhäcken, som borde dölja det
  värsta eländet.
  
  Trädgården hade icke ansats på de sista trettio åren. Gångarna voro
  övervuxna med mossa och gräs och ett tumstjockt lager av mylla låg över
  sanden. Vilda, tarvliga örter med maskrosen i spetsen hade tågat upp på
  rabatterna och gjort sig till herrar. Där det brunna hemlighuset stått,
  bredde sig nu en hel liten skog av kardborrar. Och den enda
  trädgårdsväxt, som trivdes i förvildningen, var förgätmigejen, ogräsets
  halvsyster. I fem stora järnurnor, som sannolikt varit grönmålade men nu
  voro roströda, pöste mossan, svällde höst och vår, kröp ned under
  vintern och under rötmånaden. Ett runt järnbord i syrenbersån uppbar
  skärvorna av några krossade ölbuteljer.
  
  Backarnas nuvarande beboare hade icke sinne för trädgårdsskötsel.
  Hovmästaren Vickberg gick nästan aldrig ut. Och betjänten Johnsson gick
  nästan aldrig hem annat än i nattmörker och dimma. Backarna hade blivit
  ett ålderdomshem, en pensionsinrättning. Baron de Sars' trotjänare rådde
  över egendomen under livstid. Jorden hade de arrenderat ut till
  Björkenäs, det gav tolvhundra kronor. Rummen hade de delat så, att
  Johnsson disponerade stora salongen och förmaket. Vidare hade Vickberg
  ensam tillträde till vinden och vindskammaren.
  
  Här uppe på vindskammaren tillbragte herr Vickberg sin dag och ofta nog
  en del av natten. Han arbetade bakom en träjalusi och var mycket
  hemlighetsfull. Han påstod, att han fördrev sin tid med att läsa madame
  de Staëls Corinne och några andra franska böcker, som salig baron haft
  nåden lämna i hans vård. Men det var icke sant. Herr Vickbergs franska
  räckte icke till för Corinne. Och dessutom skulle han aldrig nänts
  använda en bok, vars pärm bar de tre förgyllda vapnen: Bernhusens krönta
  fasces, de Sars' varghuvud och Bergfeldts hammare.
  
  Herr Vickberg sysslade med annat. Han förfalskade sedlar. Det var ett
  oändligt svårt och nervspännande arbete. Verktygen voro dåliga, herr
  Vickbergs hand en smula osäker och blicken skum. Men herr Vickberg var
  utomordentligt ihärdig. Efter tre års daglig övning lyckades han
  verkligen åstadkomma en hundrakronsedel, som var icke förvillande men
  ganska lik sitt original. Då brände herr Vickberg sina föregående
  arbeten, en hel liten förmögenhet på över fjorton tusen kronor.
  
  Herr Vickbergs produktion höll sig sedermera på samma nivå. Sedlarna
  blevo icke förvillande men tämligen lika sina förebilder. Och det var
  nog för herr Vickberg. Ingen människa skulle vid fullt dagsljus och i
  nyktert tillstånd kunna ta fel på herr Vickbergs sedlars på Sveriges
  Riksbanks. Men det var heller icke nödvändigt. Herr Vickberg utövade
  icke sitt farliga yrke för nöds skull. Halva arrendesumman och räntorna
  på trettio års besparingar voro till fyllest för toalettutgifter,
  snusutgifter, perukutgifter och det dagliga brödets utgifter.
  Visserligen förtärde hovmästaren endast fin mat, och därtill endast
  konserver, sardiner i olja, burkhummer, tryfferad gåslever o.s.v. Men
  han åt så lite. Ett käx, ett par sardiner, ett glas rhenskt, det var
  nog.
  
  Herr Vickberg kunde således på hederligt sätt få allt, vad han behövde.
  Hans vindskammarproduktion var icke avsedd för världsmarknaden. I herr
  Vickbergs sängkammare strax bredvid kakelugnen stod en gammal
  chiffonier, i chiffoniern fanns en lönnlåda, i lönnlådan låg en röd
  rysslädersportfölj med gyllene friherrekrona över låset. Och i denna
  portfölj, som även den tillhört salig baron, hamnade hovmästarens
  sedlar. Att se denna friherrliga portfölj svälla av välmåga--låt vara en
  falsk, en förfalskad--det var för herr Vickberg en stor, ren, osjälvisk
  njutning.
  
  Herr Vickberg kunde således med gott samvete fira sina helgdagar, tvätta
  av sig arbetsveckans smuts, ikläda sig den svarta rocken, söndagsperuken
  och stormen. Med käpp och psalmbok vandrade han ned till
  kyrkan--statskyrkan med tuppen naturligtvis, ty Vickberg älskade icke de
  breda lagren och deras religion. I kyrkan förhöll han sig uppmärksam och
  tyst, han ansåg det opassande för en väluppfostrad man att deltaga i
  sången. Och dessutom hade han fula tänder. Då utgångspsalmen spelades,
  drog han sig långsamt utför kyrkgången, stannade en stund på kyrkbacken
  och ställde sin klocka, som var av guld, efter tornuret. Detta lilla
  förehavande tog jämnt så lång tid, som behövdes för att den väldige
  häradshövding Björner, stadens förste borgare och fullmäktiges
  ordförande, skulle hinna ut ur kyrkan. Nu lyfte herr Vickberg på hatten
  och smålog halvt vänligt, halvt underdånigt. Och häradshövdingen rörde
  vid sin slitna hattkant, stannade framför Vickberg och buffade honom
  lätt med sin stora mage, vilket var ett säkert tecken på aktning och
  välvilja. Öh-öh-öh, stånkade häradshövdingen och herr Vickberg tog fram
  sin dosa av silver och bjöd.
  
  --Är det den? frågade häradshövdingen. Var det den, han snusade ur? Öh,
  öh, han hade förbaske mig aldrig råd att köpa sig en egen dosa.
  
  --Nej, sade herr Vickberg och log. Salig baron och kammarherren var en
  stor humorist. En stor humorist.
  
  --Just det. Öh. Gud vare med honom, Vickberg.
  
  --Detsamma får jag önska herr häradshövdingen.
  
  Och häradshövdingen gav honom ännu en buff med magen och rullade tungt
  och trögt nedöver torget. Men Vickberg rörde sina smala ben i jämn,
  avmätt takt på hemvägen. Han hade visat sig i samhället, så att säga
  fullgjort sina umgängesplikter. Han trivdes bäst i ensamheten. Men han
  visste också, att Roger Bernhusen de Sars' hovmästare ej honettemang
  kunde undandraga sig alla sällskapslivets förpliktelser.
  
  Herr Vickbergs kamrat och samboare, betjänten Johnsson, var honom i allo
  olik. Johnsson hade under sitt sjuttioåriga liv varit utsatt för en
  otalig mängd vedervärdigheter. Alltifrån den stund, då han som tjuguårig
  yngling fått hut och stryk, emedan han dristat sig krama om nådig fröken
  Jullan, det söta lilla aset, till den dystra stund i månaden november,
  då han förvägrades att följa sin älskade herre till graven, hade hans
  liv varit oändligt rikt på förargelse och sprit. Men Johsson var en man.
  Det var icke hans sed att klaga. Han hade ett valspråk som bar och
  tröstade och det löd:
  
  --Va fan! När man har porter till dödagar--
  
  Porter hade varit Johnssons älsklingsdryck, så länge han levde på
  landet. Men fem års stadsliv hade förstört gamle Johnssons nerver och
  tvingat honom att söka starkare retelser. Han gjorde bekantskap med
  Liter-Pelle och dessa båda konnässörer utspekulerade och bryggde en
  dryck, vars huvudbeståndsdelar var öl och whisky, vartill kom
  ytterligare sexton ingredienser i fast och flytande form. Denna
  gudomliga dryck döpte Johnsson i en stund av ädelmod och självförsakelse
  till "Pelles besk". Och receptet anförtroddes i Gula Rosens vård.
  
  För en tjugu- eller trettioårig valp skulle "Pelles besk" ha varit som
  blåsyra. Men en man, som fem och femtio år tjänat herrarna på Rogershus,
  han tål, vad han får och lite till. Ett enda litet glas försatte
  Johnsson i sånghumör. Han sjöng så att det surrade och knurrade och pep
  i Backarnas vridna björkar. Men ingen kunde höra eller förstå sångens
  ord, och därför gjorde det ingenting, att han sjöng.
  
  Andra glaset tog han vid disken på Tre Remmare. Det gjorde honom till en
  ganska stor och förnäm man, dock icke förnämare än att han kunde erbjuda
  Gula Rosen lysning och kyrkbröllop.
  
  --Och ungarna hennes tar jag med, allihop! För visst fan har hon ungar,
  vackra fruntimmer! Ta mig hin ska inte Johnsson föröka sig!
  
  Men med tredje glaset fick kärleken maka på sig och giva plats åt den
  eviga vänskapen, som dock är någonting högre. Då kysste han Liter-Pelle
  eller kommissarien Lönrot eller vem annan, som befann sig inom räckhåll,
  och bjöd dem hand och börs och hjärta. Och allt sitt inflytande, alla
  sina relationer, sin makt och härlighet offrade han på vänskapens
  altare. Kom så fjärde glaset, det blev Jullans, domprostinnans, den
  friherrliga systerns. Men det var endast en parentes, ett litet
  ungdomsminne, som dök upp. Och ännu fällde Johnsson inga tårar.
  
  De kommo först sedan sexan och sjuan rafflat ned genom den brännande
  strupen. Det var evighetsglasen, paradisglasen. Nu öppnade sig himmelens
  portar. Johnsson såg Gud. Och det var fan till karl! Johnsson sa' inte
  mer, för det var obeskrivligt. Och på Guds högra fot satt Johnssons mor
  och drack svagdricka och åt surströmming, ty hon var boren i Norrland.
  Och jösses då, vad hon var rar, lilla morsan! Lilla gumskrottan med sin
  strömming, som luktade fotsvett, herre jösses, det var för rart! Men
  likast var det att se baronen. Han som skulle till helvete, men som kom
  till himlen, för va tusan skulle det ha blitt för en sjaskig societé om
  den siste Bernhusen de Sars saknats? Då grät Johnsson och sjöng och
  grät:
  
      Med änglavingar på
      han dansar på tå
      bland änglarna små--
  
  Och är det likt något att si hans skrangliga ben. Heledudana, krumelurn
  lilla! Ska han vinka åt gamla Johnsson! Si, Johnsson vurtade illamående
  på begravningen, men det var den djäkla sojan i såsen, si. Å herre
  jösses si, si på baron och kammarherrn, si hur han dansar, si hur
  nyckeln daskar på allranådigste rumpan--
  
  Vad som var över det sjunde glaset, det var mörker. Galne Johnsson hade
  sett himmelen öppen, ruset mäktade icke föra honom högre, ett
  barmhärtigt, tyst mörker var dess sista goda gåva. I detta mörker
  kravlade Johnsson sig hem. Hur det gick till, det lyckades han aldrig
  lista ut. Men då han vaknade låg han under bordet i sin egen sal. Och
  gamla madam Andersson, som hade städningen, vaggade omkring i rummet och
  gav honom då och då en spark för att så småningom och varliga återkalla
  honom till livet.
  
  Nu var dryckens alla goda gåvor uttömda och det återstod endast några
  mindre goda, som Johnsson gärna hade varit utan. De gjorde honom till en
  dålig människa. Det var icke det, att huvut värkte, att magen brände,
  att hett vatten bubblade i bröstet, att knäna skälvde och ryggbasten
  sved som piskad av nässlor--det var inte det som var värst. Men hela
  livet fick ett svart flor över sig, förflutet och tillkommande. Och icke
  såsom skulle livet ha tett sig som en sörjande kvinna, hur gammal och
  ful som helst. Nej, det var icke bara sorg och elände, det var på samma
  gång löjlighet, vidrighet, klumpighet. Det var som en smutsig gammal
  sugga, kring vars knorriga svans en spjuver bundit en krusflorsrosett.
  Det var, vad Johnsson fann i botten på Liter-Pelles besk. Ett
  obeskrivligt sorgligt och tungt humör, som räckte till nästa omgång
  beskar. Och under tiden var Johnsson en dålig människa, som talade illa
  om alla och en var, som spridde alla dåliga rykten och som svetsade ihop
  elaka lögner så kvickt och ledigt, som om han stått i mästersmedens egen
  rödglödande smedja.
  
  Då fanns det varken man eller kvinna, som gick fri, varken barn eller
  fä, varken död eller levande. Endast Vickberg. Det kunde ju ha varit
  både ett och annat att säga om Vickbergs hemliga arbete. Men Johnsson
  teg. Man skall icke smutsa i eget bo.
  
  
  
  
  ABRAHAM ODLAR JORDEN. DET BRINNER I STADEN. OCH GUSTEN TILLVERKAR
  ETT ALIBI
  
  
  Första junidagen, sommarlovets första, vandrade Abraham och Elsa uppför
  Björkenäsvägen. Det var deras avsikt att gå till Tanningen för att doppa
  tårna i vattnet och känna, om det var mycket kallt. Men ett stycke
  nedanför Backarna mötte de en karl, som var karl hela dagen. Och det var
  galne Johnsson.
  
  Johnsson var i första glaset. Han hade redan sjungit sin morgonsång
  under björkarnas nyssutspruckna löv och nu skulle han gå ned till Tre
  Remmare för att bjuda Gula Rosen äktenskap. Han var en stor präktig man
  och hans käpp, som icke var Vickbergs lilla tandpetare utan en järnskodd
  gärdsgårdsstör, dunkade försvarligt mot vårgruset.
  
  När han nu fick ett så gott möte, stannade han bredbent mitt på vägen,
  satte händerna i sidan och sade:
  
  --Känner I mig, snorungar?
  
  --Jo, jo mensan, sa' Abraham. Har Johnsson sett råttkungen i dag?
  
  Johnsson såg en smula betänksam ut och rev sig bak örat och sneglade i
  diket. Men så sken han upp.
  
  --Nej sir han, gosse, det blir inte förrän i morgon. Vem ska han eljest
  vara son till?
  
  --Kungen förstås!
  
  --Där ljög du på din mor, sade Johnsson. För jag sir nog, att det är
  lille ingenjörn, som har varit framme. Nej, kors i jösse namn vad det är
  för en snäll liten karl! Är det syster eller fästmöa det där? Vem ska
  hon vara dotter till?
  
  --Verkmästar Sörman, sa' Elsa och knixade.
  
  --Å fan! Den tjuvstrykern--Ja, ja, det är sagt i all välmening. Nå, va'
  har hon i korgen då?
  
  Elsa visade matsäckskorgen, som innehöll allt möjligt fast ingenting
  starkt. Och det tyckte Johnsson var bra. Ty själv hade han fyllt sina
  femtio år innan han tog första supen. Vilket naturligtvis var en evig
  lögn. Men nu skulle gamle Johnsson föra dem till ett ljuvligt ställe,
  som just kunde vara passeligt för ett par ungdomar. För nog visste
  Johnsson hur tockna ville ha det--just så där lite i skymundan--
  
  Han gjorde helt om och följd av de unga stövlade han upp till Backarna.
  När de kommo in under björkarna hörde de buller av hjul och hästhovar i
  starkt trav.
  
  --Djävlar anamma, ungar, nu gör vi front och skyldra gevär. För här
  kommer Björkenäs-nåden....
  
  Det var en dogcart, vars höga, lätta hjul surrade som insektsvingar. En
  dam höll tömmarna och det gick nästan i sken på den slingrande
  Björkenäsvägen. Bredvid damen satt en tjock herre, som hade all möda att
  hålla sig själv och sin slokiga hatt på vederbörliga platser. Han var
  röd i ansiktet och såg ängslig ut.
  
  Men Johnssons blåsprängda ansikte sken av förnöjelse.
  
  --Den! Så här har jag burit henne, sade han och sträckte fram händerna.
  Fast hon var liten då förstås. Såg I, att hon nicka' åt mig? Jo jo
  mensan, Johnsson är bekant. Si, hon är veterligen barn av ett djädrans
  skönt Stockholmsfruntimmer. Men så fick baronen--Gud fröjde själen--så
  fick han för sig att han också skulle ha någon del i ungen. Och så blev
  hon fosterdotter på Rogershus. Det var väl mest bara för att få en
  arvinge, så att Bergfeldten skulle bli lurad på Björkenäs och
  Klockeberga. Se, Rogershus det fick han, för det stod i
  fideikommissbrevet.
  
  Johnsson strök undan grankvistarna och förde dem in i Backarnas
  trädgård. Men hans tankar sysslade alltjämt med Björkenäsnåden.
  
  --Tänka sig, att hon är ute och åker med mannen!
  
  --Honom känner jag, sade Abraham. Det är en snäll karl.
  
  --Tack vackert! Jo nog är han beskedlig, Hylteniussen. Men si han är
  tung och olustig, som en överårig tjur. Och så fick hon förstås söka
  annat umgänge, tösen. Först var det Bergfeldten, kusinen, och det är en
  liten gesvint kar och löjtnant också. Men nu är han gifter, så nu vete
  haken, vem det är--
  
  --Hör nu, Johnsson ska inte vara svinaktig--
  
  Johnsson blängde ilsket. Besken numro ett hade dunstat bort och numro
  två stod långt därifrån på Gula Rosens disk. Det stygga humöret tittade
  ut. Han vräkte fram några svordomar och förbannade alla snorungar, som
  hindrade gammalt folk, då de voro stadda i viktiga ärenden. Slutligen
  gav han från sig ett kraftigt ljud och strök ut genom den tredubbla
  häcken.
  
  --Fy då! sade Elsa. Men Abraham sade:
  
  --Det är högt i tak. Vet du vad? Här ska arbetas! Har du sett en sån
  rufsig trädgård förr? Här ska rensas. Vill du inte! Det ena du vill,
  det andra du skall, min docka lilla. Nu ska vi odla jorden.
  
  Han gick bort till redskapsboden, vars lås var brutet och letade. Nog
  fanns där spadar, åtta stycken. Men järnet var sönderrostat och skaften
  brusto vid första tag. Slutligen fick han då en som var hjälplig. Elsa
  fick en liten hacka.
  
  --Så där ja. Ställ ifrån dig korgen. Det är för besynnerligt med
  fruntimmer! Att de inte skäms att lata sig, när mannen arbetar? Bevars,
  de ska födas och klädas och kelas. Och så sitter de där och slår knut
  med ögonen--
  
  Han gav sig i färd med den största rabatten. Elsa skrattade och gjorde
  några hack i grusgångens gräs. Men så skrek hon aj och släppte hackan.
  
  Den var så hård i skaftet, så--
  
  --Vet du vad? sade Abraham och vilade sig på spaden. Så här glad har jag
  inte varit, sen de stängde fabriken. Husch då, det var skönt att komma
  ifrån det. Jag sa' åt pappa i går kväll, att jag ville bli lantbrukare.
  Jag duger nog inte att sköta verkstan, sa' jag.
  
  --Nej, gjorde du! Va sa' ingenjörn?
  
  --Inte jag heller, sa' han. Du får bli, vad du vill, bara inte mamma
  blir ledsen.
  
  --Han tänker då alltid på frun! O, vad han är snäll!
  
  --Javisst. Men nu ska vi hugga i. Är det inte skönt?
  
  Nu rök jordtorvorna, maskrosorna föllo och förgätmigejen. Men Elsa fick
  tårar i ögonen. Hon tyckte synd om maskrosorna. Där hade de knogat sig
  fram och arbetat sig upp och fått det bra. Och så skulle de komma och
  förstöra alltsamman--
  
  Då måste Abraham sätta sig för skratt. Det var då en lustig tusan! Och
  sicken en pipsill! Men bäst han satt där och skrattade kom herr Vickberg
  ut på förstubron och hälsade sirligt. Han såg en smula bekymrad ut.
  
  --Förlåt, sade Abraham och reste sig. Det här är kanske inte tillåtet.
  Det var herr Johnsson, som visade oss hit. Och vi tänkte, vi skulle göra
  lite snyggt här. Men det kanske stör herr Vickberg.
  
  --Stör? upprepade Vickberg och såg ännu mera orolig ut. Men då Abraham
  drog på sig jackan, vinkade hovmästaren vänligt och nedlåtande och sade:
  
  --Bevars, bevars, herr Krok. Varför skulle det störa mig? Tvärtom, det
  är angenämt för en gammal man att se två glada, vänliga unga människor.
  Kanske att jag kunde få bjuda--Men jag kan icke be ungherrskapet stiga
  in. Det är omöjligt--
  
  Han trippade in och kom ut balanserande en bricka med två gröna, spröda
  glas. Det var rhenskt, herr Vickbergs livselixir. Abraham drack, men
  Elsa var godtemplare. Då tog herr Vickberg hennes glas och tillät sig
  att skåla med herr Krok. Han bad ungherrskapet, att de icke måtte
  klättra i träden, framför allt icke i björkarna utanför
  vindsrumsfönstret. Det skulle se illa ut. Så vinkade han ännu en gång
  vänligt med handen och trippade in.
  
  Abraham arbetade och pratade, pratade och arbetade. Det gick nästan ännu
  raskare nu, vinet hade skänkt nya krafter. Elsa hackade också så smått,
  hackade gångarna rena. Det var ju synd om gräset med, men ändå inte så--
  
  --Nu vilar vi och äter, sade Abraham. Det började gå en smula runt i
  huvudet på honom--om det nu var vinets fel eller det ovana arbetets.
  Elsa dukade upp maten på bordet, och Abraham släpade fram en mosstoppad
  urna till sittplats. Fler än en behövdes ju icke. Elsa satt i knä och så
  åt' de och så friade Abraham. Det gjorde han lite emellan och det
  slutade alltid med korgen. Ty Elsa skulle ägna sig åt sömnad och åt det
  andliga. Hon skulle gå in i frälsningsarmén. Då kastade Abraham henne
  ifrån sig och rusade upp och slog sig för pannan och deklamerade
  någonting om att krossa huvudet mot muren. Och mycket riktigt körde han
  huvudet tvärs genom granrishäcken och fick skråmor i ansiktet.
  
  Men där ute på vägen stod Gusten Sörman och spejade ned över staden.
  
  --Vad tusan gör du här? frågade Abraham.
  
  Gusten bleknade--han hade lätt för att blekna, när han blev skrämd.
  Abraham höll undan grenarna och Gusten smög sig nätt som en katt in i
  trädgården.
  
  --Jo, jag kunde tro, att jäntan också skulle vara här, sade han och
  lyfte på hatten med en broderlig artighet, som imponerade på Abraham,
  vad har ni för er? Pussas?
  
  --Vi odlar jorden. Kom hit, ska du få låna en spade.
  
  Men Gusten hade alls ingen lust att smutsa ned sina kläder. Han såg på,
  hur Abraham arbetade, och Abraham högg i ordentligt för att visa sig på
  styva linan. Arbetet började likväl förefalla honom en smula tröttsamt.
  Och trädgården var stor.
  
  Gusten stirrade tankspridd framför sig. Plötsligt tog han upp klockan
  och sade:
  
  --Nu är hon halv två.
  
  Abraham tyckte sig ha hört tvåtutningen för en stund sedan, men brydde
  sig inte om att disputera. Gusten hade gått från kontoret klockan ett,
  så den saken var nog klar.
  
  Har ni inte sett till Liter-Pelle? Han gick här förbi strax före mig.
  Visst såg du honom, Elsa?
  
  Abraham blev förargad:
  
  --Vad du pratar mycket smörja! Inte kan vi se tvärs genom häcken. Vad är
  det med dig för resten?
  
  --Ingenting.--Vet du av, att mer än trettio tändstickare fortfarande går
  utan arbete? Vad ska det bli till slut? Ska de svälta ihjäl? Abraham
  svarade kort:
  
  --Pappa har hjälpt dom så gott han kunnat. Och mamma har skickat mat
  till hustrurna--
  
  --Storartat! hånade Gusten. Men då Abraham gjorde en tvär vändning emot
  honom, vek han åt sidan och sade:
  
  --Ja, jag bara frågar, om det är någon rättvisa i det? Lagerström har
  skulden, men det är väl i alla fall skit till principal--Och för resten
  frågar jag bara: vad ska det bli av dem?
  
  --Hör du, du! sade Abraham. Han stödde sig mot spaden, ty arbetet och
  vinet och förargelsen hade gjort honom yr. Vet du, vad du borde göra?
  Du, som är en sån kaxe! Du skulle ta en stormnatt och tända eld på hela
  Blekängen. Ja, se att du är en hare! Titta, Elsa, han blir vit som ett
  lakan.
  
  --Varför skulle jag tända eld på Blekängen?
  
  --Jo, för då finge pappa ut försäkringen. Och Blekängen bleve reglerad
  av sig själv och tomterna sålda. Och då skulle pappa anlägga en
  jordbrukskoloni häruppe på Backarna. Det är hans idé. Men han har inga
  pengar. Men du, som är en sån djäkla kaxe, du kan väl skaffa, du--
  
  --Jo, det är en snygg fästman du har. Gusten gnäggade till och pekade
  med en stor åtbörd på Abraham. Min själ tror jag inte, han uppmanar folk
  att mordbränna--
  
  Abraham vände honom ryggen, grävde. Elsa hackade, hon höll sig tätt
  intill Abraham. Hon var rädd att grälet skulle utspinnas och sluta med
  slagsmål som häromdagen. Men det blev varken gräl eller slagsmål.
  
  Gusten satte näsan i vädret och söp in luften. Han upprepade manövern
  ett par tre gånger, men då ingen tycktes lägga märke därtill sade han
  med ett halvt skratt:
  
  --Nej, jag tror Vickberg kokar kaffe. Ska vi be om en kopp? Känner ni
  inte, att röken slår ned?
  
  De brydde sig icke om att svara, de fortsatte med arbetet och hoppades,
  att han snart skulle gå sin väg. Gusten gjorde några slag av och an
  framför förstubron. Han gick bort till husgaveln men stannade
  obeslutsam.
  
  --Känner ni inte att röken slår ned?
  
  Nu släppte Elsa hackan och satte näsan i vädret.
  
  --Ja, nog luktar det alltid. Vådligt.
  
  Abraham kunde icke förstå, varför de pladdrade om röken. Han var
  ursinnig, grävde och kastade torvorna. Hela ena sidan av rabatten var
  redan uppgrävd, nu vände han sig om.
  
  Han kom att se på Gusten, som stod mittframför honom och mötte en
  orolig, glänsande blick. Han drog ett djupt andedrag. Ett ögonblick
  stod han stilla och såg på Gusten. Så släppte han spaden.
  
  --Det brinner i stan, sade han.
  
  Han sprang ut genom häcken, sprang upp på bänken mellan björkarna. En
  grågul rök låg som en jättestor, smutsig vaddrulle över Backarnas
  spirande rågfält.
  
  Tändsticksfabriken brann.
  
        *       *       *       *       *
  
  Brandkåren gjorde sitt, och lågorna gjorde sitt. Det brann friskt undan.
  Det borde icke ha varit så svårt att släcka en vådaeld, som brutit ut
  mitt på ljusa dagen. Men elden tycktes ha uppstått samtidigt på flera
  olika ställen och det försvårade släckningen. Och det inneliggande
  lagret, som var ganska betydande, brann som fnöske.
  
  Lyckligtvis var det tämligen lugnt och någon egentlig fara för
  närliggande kvarter förefanns icke.
  
  Blekängsgatan var utrymd. I mynningen av Sofiagatan samlades en massa
  slödder. Men i Karl-Johansgatan stodo några av stadens mest ansedda män
  med häradshövding Björner i spetsen.
  
  --Öh-öh, det här blir att reda ut.
  
  --Det blir att reda ut, upprepade borgmästaren. Är det någon som vet,
  hur dags det började?
  
  --Närmare tre, om herr borgmästaren tillåter, föreslog den stillsamme
  byggmästar Larsson. Jag hade stigit upp från bordet och hade hunnit ända
  fram till torget--
  
  --En får då säga, att han har tur, pep Hagelin d.y., den lille enögde
  skomakaren. Lagret realiserat, maskiner och allt--
  
  --Öh-öh-öh, grymtade häradshövdingen svårmodigt. Och svårmod och
  förargelse glittrade i alla dessa ögon, som vändes mot Broms & Kroks
  brinnande tändsticksfabrik.
  
  Men genom slöddret i Sofiagatan gick det en stöt.
  
  --Där kommer han, där kommer han! Å kära hjärtanes, den token!
  
  Ingenjör Julius Krok kom springande. Han var brun från topp till tå, men
  hatten hade han tappat. Och öronlocken fladdrade som en vimpel. Han slog
  med båda händerna och slöddret gav plats.
  
  Lille Julius kände sig buren av oanade krafter. Han kände sig ung och
  stark och väl beredd att kämpa mot det farliga elementet. Han kände
  faster Mimmis gamla läppar mot sin panna, segerlönen i hans ungdoms
  stora kamp. Nu skulle han väl ändå visa allt folket, vad lille Kroken
  dugde till. Lille Kroken, som släckte, då hela stan brann!
  
  I hörnet av Blekängsgatan stupade han över en brandsoldat. Det var en
  tråkig entré på scenen. Men värre blev det. Ty nu tog brandchefen honom
  i kragen och förde honom omilt in bland slöddret.
  
  --Ingenjörn får inte bryta kedjan. Ingenjörn ska vara god och hålla sig
  i skinnet. Ingenjörn går bara i vägen.
  
  Där stod Julius Krok och blinkade och kippade efter andan. Att det
  fnissade och tissade runt ikring honom, det gjorde mindre. Men att
  ungdomens bragdrika tid skulle vara så ohjälpligt förbi!--
  
  Abraham banade sig fram till honom.
  
  --Kom, pappa. Vi kan i alla fall ingenting göra. Var god och giv plats!
  
  Han gav några hårda knuffar och vägen blev fri. Julius Krok tog sin sons
  arm och vandrade hem. I Garvarebrunnsgränd möttes de av Jublet, som bar
  på en brun hatt.
  
  --Ja, kunde jag inte tro, att det var brors hatt, sade han och strök upp
  locken och tryckte hatten på ingenjörns huvud.
  
  --Nå, hur ha vi det med brandförsäkringen?
  
  --Jag--jag vet inte--
  
  Elis Eberhard blev blodröd.
  
  --Vet inte! Vet inte! Det var mig en tusan--
  
  --Byggnaderna voro nog försäkrade och maskinerna, men lagret--
  
  Då slog "Jublet" samman sina ullna vantar och skrek:
  
  --Nej, dra nu åt skogen, din lättsinnige spelevinker--
  
  Men plötsligt fick han en eftertrycklig spark på smalbenet. Och som han
  i detsamma blev varse Abrahams rynkade ögonbryn, och som han i själva
  verket hade en ganska snabb uppfattning, gjorde han hastigt ett varv på
  hälen och sade:
  
  --Ja, ser du, på det här sättet så blir det ingen förlust för
  försäkringsbolaget. Du lurar varken Gud eller människor, du bror.
  
  --Nej, jag gör inte det, sade Julius Krok och suckade.
  
  Och lågorna gjorde sitt, och brandkårn gjorde sitt, och till slut fanns
  det icke mycket kvar av Broms & Kroks Tändsticksfabrik. Slöddret stod
  alltjämt i Sofiagatan och en och annan sup langades ut från krogen. Och
  i Karl Johansgatan stodo stadens mest ansedda borgare. Alltjämt voro de
  lika svårmodiga, alltjämt glittrade deras ögon av förtret. Och lille
  Hagelin pep:
  
  --Jo, en kan ha tur!
  
  Men byggmästar Larsson, som tillika var försäkringsagent, fick papper av
  sin yngste kontorist. Och när han läst igenom papperen strök han sig ett
  par gånger över ansiktet och sade:
  
  --Ja, om herrarna tillåter, så tror jag inte att det är någon tur
  heller. Fabriken är lågt försäkrad och lagret inte alls.
  
  Då gick det en stöt genom stadens mest ansedda borgare Och de suckade.
  
  --Öh-öh-öh, pustade häradshövding Björner. Förbaskat synd om min gamle
  vän--
  
  --Synd! pep Hagelin. Ja, det är synd att fresta Gud. Och nog är det att
  fresta Gud att inte försäkra efter ordning.
  
  Men ingen ville vara med om att fälla en hård dom. Och alla voro de
  glada, att de blivit förargelsen kvitt. Och att de icke längre behövde
  hysa agg och avund mot en stackars medmänniska.
  
  Och de vandrade till sina hem, arm i arm, par om par, allt efter ålder,
  sympatier och förmögenhet.
  
  
  
  
  APOSTELNS FEMTE ÄVENTYR
  
  
  Vid tiden för fabriksbranden var staden ingalunda den minsta bland Svea
  Rikes städer. Den räknade åtta fabriksskorstenar och fem fyravåningshus
  och ett femvånings. Reflexionsspeglarna, som också kallas
  skvallerspeglar, hade försvunnit och samtidigt hade ytterdörrarnas
  fordom tämligen meningslösa lås ersatts med säkerhetskedjor, patentlås
  och andra skyddande uppfinningar.
  
  Fabriksbranden endast skärpte stadsbornas redan förut pessimistiskt
  skarpa blick för den mänskliga naturens och denna världens ondska.
  Tydligen var det här icke fråga om vådaeld. Branden hade varit anlagd
  och man behövde icke vara särdeles gissig för att förstå, vilka händers
  verk den var. De arbetslösa Blekängsborna hade krävt hämnd. Åter hade
  Blekängen visat, vad den gömde på: tjuvar, mördare, osedlighetsnästen
  och mordbrännare.
  
  Polisen gjorde ett duktigt arbete, som dock blev resultatlöst. Av
  tjugotre anhållna måste tjugotvå omedelbart frigivas. Den tjugutredje,
  som icke var någon annan än Liter-Pelle, grånad i synden, kvarhölls
  ungefär en veckas tid. Han tillhörde visserligen icke de avskedade
  arbetarna, men han var allmänt känd som en dålig karaktär, rabulistisk
  och ilsksint. Och det var ju icke otänkbart, att han mutats och tubbats.
  
  Emellertid lyckades Gusten Sörman, galna Johnsson och några andra bevisa
  Petterssons alibi. Det var visserligen ett ganska svagt alibi, men det
  uppvägde likväl de ännu svagare indicier, som förelågo. Och Liter-Pelle
  återfick sin ställning som ett fritt, gatusopande fattighjon.
  
  Kommissarien Lönrot utvecklade en rastlös verksamhet. Han sörplade
  kaffegök med alla Blekängens madammer och insamlade sålunda ett oerhört
  materiel, som dock visade sig vara tämligen värdelöst. Och dag och natt
  gjorde han sina lovar kring brandstället, ty han visste, att stora
  brottslingar ofta återvända till platsen för sina ogärningar.
  Borgmästare, råd och stadsfiskal besökte honom dagligen på valplatsen,
  uppmuntrande och styrkande.
  
  Aposteln delade kommissariens åsikt beträffande brottslingens sannolika
  återvändande. Han var emellertid slugare än Lönrot och han älskade det
  hemlighetsfulla. Han klättrade upp på Brända stenen, som är belägen ett
  stycke öster om Björkenäsvägen. Han lade sig raklång och platt på magen,
  såg utan att ses. Sålunda tillbragte han flera timmar, stekt av solen
  och den heta hällen, stark i förhoppningen att få avslöja en
  ogärningsman.
  
  Mordbrännaren trotsade emellertid alla ett sjukligt själslivs lagar och
  återvände icke.
  
  Lönrot drack sin Tre-Remmare-pilsner förgäves. Men tack vare Apostelns
  upphöjda plats och rikare intressen blev hans vakthållning icke alldeles
  resultatlös. Han gjorde upptäckter. Han såg Johnssons vandringar från
  och till "Liter-Pelles besk". Och han såg fattighjonet Liter-Pelle supa
  och festa, som om han varit en burgen borgare.
  
  Aposteln plockade fram papper och blyertspenna och trotsande det
  obekväma läget skrev han en artikel, som skulle bereda Gula Rosen många
  obehag.
  
  Och han gjorde än värdefullare upptäckter. En morgon såg han Abraham och
  Elsa vandra uppför Björkenässkogen. Genast asade han sig ned från stenen
  och tyst och lättfotad som en indian följde han paret. Men strax bakom
  Backarna förlorade han dem ur sikte och kom på villospår. Han måste
  återvända med oförrättat ärende.
  
  Men han förtvivlade icke. Följande dag var han i god tid på sin post.
  Timme efter timme låg han där i gasset. Sotlukten kvalde honom och
  huvudet brann. Men Aposteln ägde en martyrs översinnliga ståndaktighet.
  Då fabrikspiporna tutade till middag låg han där ännu. Han pressade sig
  tätt intill stenen för att undgå arbetarskarornas blickar. Hans ögon
  stodo vidöppna, runda, utstående, okänsliga för solen som porslinsögon.
  
  Han stirrade mot en misstänkt figur, som rörde sig av och an framför den
  brända tomten. Det var icke mordbrännaren och det var icke Abraham. Nu
  drog en skara fabriksflickor förbi, de snattrade och stojade. Mannen vid
  brända tomten vinkade dem till sig, och nu skreko de högt av
  förtjusning, skrattade och dansade. Mannen bar i ena handen en snusdosa,
  i den andra en påse. Han bjöd flickorna ur påsen, han underhandlade med
  dem och en av dem knuffades slutligen fram, omfamnades och kysstes. Här
  försiggick tydligen en byteshandel.
  
  Nu ville flickorna skynda därifrån, men mannen hade ännu ej fått nog av
  deras sällskap. Han höll dem kvar, han dök med handen ned i snusdosan,
  tog sig en kolossal pris och nös.
  
  Då rullade Aposteln ned från stenen, kom på fötter igen och smög sig
  hastigt men ljudlöst fram mot gruppen.
  
  På halva vägen mötte han Lönrot.
  
  --Ser inte konstapeln, att det är folksamling och förargelseväckande
  beteende?
  
  Lönrot, som ingalunda var någon konstapel, eftersom han ägde
  kommissaries rang och värdighet, svarade:
  
  --Jag kan inte hindra förste stadsläkaren från att nysa mitt på gatan.
  Sjukdomarna är på hans sida, så det är ingen anledning att inskrida.
  
  Då Elis Eberhard Roth blev varse sin vän Aposteln, upphörde han att nysa
  och ropade:
  
  --Obacht, Kinder! Der Apostel kommt.
  
  Och ehuru flickorna icke voro mäktiga det tyska språket, kände de likväl
  igen "elementargossarnas" varningsrop, bröto ringen och flydde under
  skratt och skrän. Aposteln gick rakt fram mot "Jublet" och spände ögonen
  i honom.
  
  --Att du inte skäms! Gamla människa! Förste stadsläkare!
  
  --Javisst, javisst, suckade "Jublet" och rodnade av blygsel. Det är för
  besynnerligt. Jag är en gammal man, en lärd man och en förmögen man, och
  ändå ska jag vara till spektakel för alla flickslinkor.
  
  --Du har en smutsig fantasi, förklarade Aposteln. Han slog snuset från
  doktorns rockuppslag och tog honom under armen.
  
  --Nu ska du följa mig upp till Backarna. Det späker köttet att gå i
  värmen. Har bror hört, att svärfar sålt fabrikstomten till Hagelinarna?
  De ska bygga sig ett bönhus. Men om de uppbyggde Herrens tempel i sina
  hjärtan, vore det bättre. De prutade oskäligt och girighet är synd.
  Emellertid tror Lagerström, att de Krokska affärerna ska kunna redas upp
  på det här sättet. Det är bedrövligt att sköta det timliga så
  lättsinnigt. Men det beror på, att deras fantasi sysslar med annat. Och
  nu håller min unge svåger på att förföra flickan Sörman. Men vad kan man
  begära av de unga, när ett gammalt svin som bror får gå lös på gatorna
  och skämma ut sig. Se, nu möter vi Johnsson. Titta på honom, bror. Sådan
  ser man ut, när man levat ett liv i laster. Ni är lika som ett par bär.
  
  --Som ett par ruttna lingon, suckade "Jublet", som verkligen var
  ångerfull. Goddagen, Johnsson. Vart ska han gå?
  
  --Till krogen, svarade Aposteln. Alltid till krogen! Men nu ska Johnsson
  vända om. Jag har tält med krogmadammen, det blir ingenting i dag och
  ingenting i morgon heller. Ingenting förrän Johnsson kan betala. Och det
  dröjer, eftersom julikvartalet redan är uppsupet. Nå, nu ska Johnsson
  säga mig, vem det var som tände.
  
  Johnsson vände och linkade efter de båda herrarna. Han var slak och tom
  och spak. Han hade icke smakat "besken" på två hela dar. Tre supar hade
  han fått, det var allt. Och han var tam som en liten duva. Men innerst
  inne bubblade en gryta över helveteselden. En liten gryta full med
  etter, och den leda vätskan kokte och steg ända upp i halsen, brännhet.
  
  --Oark, hisch, hasch tvi! Det var väl Liter-Pelle.
  
  Lektorn snurrade runt.--Och alibiet? Johnsson hade ju mött honom i
  Björkenässkogen?
  
  --En får väl lov att hjälpa en gammal vän, påstod Johnsson.
  
  --Mened! Mened! skrek Aposteln. Men han ångrade sig. Han ville icke
  skrämma. Det var icke hans avsikt att skada Johnsson, om han bara talade
  om, vad han visste.
  
  Johnsson slog ut med handen.
  
  --Tror han, att han ska få Johnsson fast, så suger han allt i galen
  ände. Ellers vet jag ingenting. Mer än att de ska bygga bönhus och ta
  hem honom Hagelin, som stack Bromsen i tiden.
  
  Aposteln gick nu försiktigt till väga. Han lade frågorna oskyldigt,
  trevade och kände efter. Och Johnsson lät sig behandlas. Han såg nog,
  att Aposteln smusslade med blyertspennan under rocken. Men vad gjorde
  det honom? Hälften ljög han, hälften var sanning, och alltsamman var han
  beredd att med ed förneka inför domstol.
  
  Där vägen kröker in i skogen, stannade Johnsson.
  
  --Hör han, lektorn, vill han vara bra och borga mig en tia, så ska han
  få se något rart.
  
  --Vad är det? frågade Aposteln.
  
  --Helledudarna, svarade Johnsson. Aposteln hade inga pengar. Men Elis
  Eberhard, som ville vara i fred, stack fram en femma. Han lämnade
  sällskapet och slog sig ned på bänken under björkarna. Där satt han och
  kisade ned mot staden och undrade om ryktet snart skulle vara i gång.
  Doktor Roth kysser fabriksflickor mitt på ljusa dagen och på mun och på
  Blekängsgatan! Doktor Roth var icke särdeles mån om sitt goda namn och
  rykte. Men han avskydde bråk.
  
  Under tiden stod Aposteln inklämd mellan två risiga granar. Han däremot
  älskade bråk, för så vitt det kunde lända till sedernas förbättrande,
  brottslingars upptäckande och de ondas näpst.
  
        *       *       *       *       *
  
  Abraham och Elsa hade stigit tidigt upp denna morgon, träffats vid
  Brända stenen redan innan Aposteln börjat sin vakttjänst. De hade brått.
  Första augusti skulle Elsa till Björkenäs för att sy linnesöm. Det var
  ett väl lönat arbete, och fru Hyltenius var god matmor. Men Abraham var
  i alla fall missnöjd. Apostelns galna Evelin hade fått plats på
  Björkenäs, det var ett otrevligt grannskap.
  
  Emellertid var den saken klappad och klar och stod ej att ändra. Det
  gällde således att använda tiden väl, om man skulle få någon glädje av
  Backarnas trädgård. Gångarna voro redan klara, rabatterna klara,
  kardborrskogen fälld. Elsa hade till sist blivit lika intresserad som
  Abraham. Hon ordnade och pratade och gav råd och snurrade runt och satte
  då och då en rova av idel beskäftighet. Hon var en smula fumlig, men det
  endast förhöjde nöjet för Abraham, som riktigt fick visa sig på styva
  linan. Nu hade han köpt frön och plantor av trädgårdsmästarn. Som hans
  tillgångar voro tämligen inskränkta, hade han måst köpa, vad
  trädgårdsmästaren helst ville bli av med, "slumpar". Och han visste
  verkligen icke riktigt, vad det var för sorter, han fått. De små fröna
  skulle få bevara sina hemligheter, tills solen och myllan och vattnet
  lockade fram dem.
  
  Den stora sådden tog sin början. Vickberg stack sin smala överkropp ut
  genom vindsgluggen och vinkade vänligt med handen. Johnsson kom ut på
  förstubron och gav goda råd. Han var kunnig i allt. Tyvärr hade han sin
  dåliga dag och det blev mest ovett. Till slut måste Abraham mota in
  honom, hotande med råttkungen. Ty ehuru Johnsson var en skeptisk och
  upplyst man, hyste han vissa dagar en oresonlig fruktan för den store
  råttkungen.
  
  Men det var som förgjort! Knappt hade Johnsson förts in, förrän Elsa
  lade spaden ifrån sig och började smågräla. Hon var vanligen mild som
  ett litet lamm, men kom hon någon gång i grältagen, tog det aldrig slut.
  Nu grälade hon, därför att Abraham talat illa om fru Hyltenius. Och när
  Abraham slutligen tvangs att prisa fru Hyltenius, då blev hon först
  riktigt ledsen och var nära att ta till lipen. Ty nu var det klart och
  uppenbart, att Abraham förälskat sig i fru Hyltenius, han som andra
  karlar. Abraham bedyrade, att han icke kunde förälska sig i en människa,
  som nästan var gumma (fru Hyltenius hade fyllt trettioett år). Men när
  denna blodiga oförrätt gentemot rivalen icke hade åsyftad verkan,
  ställde han Elsa framför sig och sade:
  
  --Nu håller jag käft, och så håller du käft, och så blir det frid i
  faderns, sonens och andens namn. Topp!
  
  Och det blev frid. Solen steg. Abraham krängde av sig rock och väst.
  Elsa hängde blusen på en gren. En stund senare hängde hon upp
  livstycket. När Aposteln tog plats i granhäcken, fann han sålunda sina
  offer tämligen lätt klädda. I första ögonkastet kunde han likväl icke
  upptäcka någonting direkt osedligt. Gossen arbetade på den stora runda
  rabatten mitt i trädgården, och flickan stack sätthål i myllan nedanför
  husets stensockel. Aposteln förlorade dock icke modet. Han tecknade åt
  Johnsson och påbjöd tystnad och tålamod.
  
  Han behövde icke vänta länge. När Elsa stuckit tillräckligt många hål,
  tog hon Abrahams kniv och började skrapa mossan av ett körsbärsträd.
  Rörelsen frestade alltför mycket på det slitna linntyget, en trådknapp
  hoppade som ett litet djur från axeln, och den smala uddspetsen gled med
  retsamt behag och lade sig i en fladdrande slinga under flickans vänstra
  bröst.
  
  Aposteln såg. Det ryckte i hans kropp, men han betvingade sin rörelse.
  Även Johnsson såg, och i trots av dagens torka kom det någonting av
  lycka och glädje i hans sura, kisande ögon. Slutligen är det antagligt
  nog, att herr Vickberg, när han då och då kastade en blick genom
  vindsgluggen, varsnade malheuren och log sitt varsamma gammalmansleende.
  
  Men Abraham hade för brått. Det dröjde fem minuter, det dröjde tio,
  innan han av en händelse kom att vända sig mot flickan. Han såg förvånad
  ut och en liten smula blyg. Han strök svetten ur pannan och ögon och
  konstaterade, att vänstra bröstet verkligen var alldeles bart och
  obetäckt. Då smög han sig på huk bakom Elsa, stack huvudet in under
  hennes arm och nafsade som en hundvalp efter den späda frukten.
  
  --Usch då! sade Elsa och hoppade till. Och då hon såg, att hon var
  naken, ryckte hon till sig livstycket.
  
  Nu insåg Aposteln, att hans stund var kommen. Några ögonblick till och
  situationen skulle vara förstörd. Det gäller att taga brottslingen i
  hans synd.
  
  Alltså rev han sig lös ur granarna och störtade fram, blek och lysande,
  triumferande som domens ängel. Han var emellertid alltför upprörd och
  glömde ett redan övertänkt strafftal.
  
  --Förförare! skrek han och gick Abraham tätt in på livet. Abraham värjde
  sig, men Aposteln slog honom två gånger till marken. Andra gången blev
  han liggande, yr av slaget och av överraskningen. Men när Elsa såg, att
  Abraham icke rörde sig, antog hon, att han var död. Hon greps av en
  vettlös förskräckelse. Och liksom ett djur oemotståndligt drivs mot den
  förödande elden, så rusade hon rakt i Apostelns famn, bet honom, där hon
  kom åt, klöste och sparkade. Då återfick Aposteln sin rika talegåva. Han
  fängslade flickan i sina starka nävar, han lät orden spela som
  trumpetfanfarer, smattra och klatscha som salvorna från ett batteri. Och
  ett fint skum av vit saliv yrde kring hans läppar.
  
  Abraham satte sig upp.
  
  --Släpp henne, din sate, skrek han.
  
  Men Aposteln hörde icke. Herr Vickberg kom ut på förstubron.
  
  --Herr lektor!
  
  Aposteln hörde icke. Då spindlade herr Vickberg på sina smala ben rakt
  fram mot den fruktansvärde och skrek i hans öra:
  
  --Lektor Paulus Holmin!
  
  Och lektorn vaknade, stirrade framför sig som en sömngångare, som
  väckts. Svårmodig och ängslig.
  
  --Vem är ni?
  
  --Jag är värd här på stället--
  
  --Det här stället, avbröt Aposteln, det här stället är en bordell. Då
  blev herr Vickberg allvarsamt förargad.
  
  --Ja, var ni sätter er fot, herr lektor Holmin, där blir det finaste hus
  en bordell. Ty ni för ett oanständigt, obildat språk. Och era tankar äro
  naturligtvis därefter. Men nu ber jag er hövligt men med absolut
  bestämdhet, att ni genast släpper den unga damen och lämnar vår
  trädgård. Ni har gjort ett mycket ofördelaktigt intryck på oss alla, det
  måste jag säga er--
  
  Aposteln släppte verkligen sitt tag och började söka på marken. Herr
  Vickberg iakttog honom med förskräckelse och undran. Och då han mötte
  Apostelns glödande blick, drog han sig ofrivilligt åt sidan. Genast sade
  Aposteln:
  
  --Nu slår samvetet herr Vickberg. Ni har en smutsig fantasi. Och det
  kommer ni nog att få ångra. Men nu söker jag min hatt.
  
  Sedan han funnit sin hatt bland granarna, lämnade han trädgården utan
  att vidare yttra ett ord.
  
  Elsa grät. Abraham skämdes över att ha tagit stryk. Herr Vickberg
  hämtade rhenskt och sockerdricka och tillät sig att skåla med sina unga
  vänner. Och i betraktande av sin höga ålder tillät han sig också att
  giva den unga damen en liten vink beträffande toaletten. Men då fick den
  unga damen en ny gråtattack.
  
  I detsamma stack Elis Eberhard sin slitna mössa fram ur granhäcken och
  sade:
  
  --Du Abraham! Ta och kila hem! Aposteln flyger ner över fälten, och det
  vore nog bäst, om du kunde komma först. Jag ska ta hand om tösen.
  
  Så försvann Abraham. Herr Vickberg gick efter ett nytt glas. "Jublet"
  drack och bjöd på snus. Och herr Vickberg snusade ur "Jublets" dosa. Och
  "Jublet" snusade ur herr Vickbergs dosa. Därpå bjöd "Jublet" den unga
  damen sin arm. Och herr Vickberg stod på förstubron och viftade vänligt
  och artigt med handen.
  
  Under tiden kappades Abraham med sin svåger, som fått alltför stort
  försprång.
  
  Och under tiden satt Johnsson på Tre Remmare och viftade med en
  Riksbankens femma. Och "Liter-Pelles besk" kom på bordet. Och Johnsson
  blev så småningom en ganska mäktig, förnäm och godmodig gammal människa.
  
  När Abraham halvspringande nådde Krokens lampor, mötte han sin svåger.
  Aposteln kom ut ur Bromsens hus och Abraham förstod, att slaget redan
  var förlorat.
  
  --Vad har du ställt till?
  
  Aposteln gick förbi utan att svara. Långsamt vandrade Abraham uppför
  trapporna, dröjde på varje steg. Till slut stod han där i alla fall
  framför dörren och måste ringa. Jungfru Lisen öppnade.
  
  --Vad har Abraham nu ställt till med?
  
  Abraham sköt henne åt sidan och gick rakt mot faderns dörr. Den var
  stängd, reglad. Han vågade icke knacka.
  
  --Var är mamma?
  
  --Frun är i sängkammarn. Men hon är sjuk åt hjärtat, så det är nog inte
  värt, han går in--
  
  --Skrek han mycket? frågade Abraham.
  
  --Jo, det var rent hemskt--
  
  Nu kom syster Agnes ut i tamburen. Hon var ovanligt blid och mild.
  Abraham frös, så att han skakade.
  
  --Ja, kära du--om det bara kunde lända dig till varning. Lisen, var
  snäll och gå till doktorn och bed honom titta upp efter middan.
  
  Abraham smög sig ut. Han gick upp till Louise.
  
  --Nu har han ljugit ihjäl mig, sade han och började snyfta.
  
  --Har han ljugit, så ska han ta igen, sade Louise.
  
  Vid fyratiden återvände Aposteln till sitt hem. Det hade varit en stor
  dag, och han var glad och belåten och hungrig.
  
  Han tog fram den smala lilla nyckel, som passade i patentlåset och
  öppnade. Men dörren var försedd med ytterligare en av dessa moderna
  uppfinningar, säkerhetskedjan. Och kedjan låg i lås.
  
  Aposteln ringde. Han ringde två, tre gånger. Då sade Louise, som hela
  tiden stått bakom dörren:
  
  --Du behöver inte ringa, Paulus. Jag står här. Men jag öppnar inte. Du
  har ställt till med så mycket elände i dag, Paulus. Du har ljugit på
  lillebror och på flickan Sörman. Det där får du gå och ta igen, innan
  jag släpper in dig.
  
  Aposteln betänkte sig en stund.
  
  --Kära Louise, jag förstår, att du skämtar. Men släpp nu in mig. Jag är
  rasande hungrig.
  
  --Det är inte skämt, sade Louise.
  
  --Ja, men jag är ju hungrig.
  
  --Jag kan räcka dig några smörgåsar genom springan. Eller också får du
  äta på hotellet.
  
  --Det blir för dyrt. Å, kära lilla Louise, min lilla hustru--
  
  Han stack handen in genom springan och gjorde en smeksam rörelse. Louise
  skakade hand med honom.
  
  --Ja, jag tycker också om dig, Paulus lille. Men då ska du vara snäll.
  Gå nu ned och tag tillbaka, vad du har sagt. Men du ska ha vittnen på
  det. Annars tror jag dig inte.
  
  Aposteln gick. Han gick till Blekängen och hämtade smeden Andersson. På
  återvägen kom han att tänka på, att det i alla fall var en förfärlig
  skandal det här. Lektor Paulus Holmin utestängd av sin egen hustru,
  brytande sig in i sitt eget hem! Men ta igen ville han icke. Han trodde
  själv att det var sant eller så gott som sant allt, vad han berättat om
  den stora förförelsescenen.
  
  När smeden fann patentlåset öppet och kedjan på, visste han icke, vad
  han skulle göra. Skulle han fila av kedjan eller skulle han spränga
  dörren.
  
  --Det blir allt dyrt det, sade Louise.
  
  --Herre jösses, är frun därinne! skrek smeden. Nej, tro om det här är
  lagligt?
  
  Och då lektorn icke svarade, samlade han sina verktyg och gick. Aposteln
  sade:
  
  --Nu har jag vittne på, att du med flit stängt mig ute. Nu kan jag
  begära skilsmässa, när jag vill.
  
  --Ja, det kan du, svarade Louise och sträckte vänligt fram sin lilla
  hand. Men hur skulle det sen gå, lille Paulus? Du bleve elak, som en
  riktig apa. Jag är ditt kors, Paulus. Och du behöver ett kors.
  
  --Kära Louise, det behöva vi alla. Och jag skall göra dig till en bättre
  människa. Nu går jag ner till svärmor. Och när jag sedan kommer upp, så
  öppnar du.
  
  --Ja, om du har vittne med dig. Annars tror jag dig inte, Paulus lille.
  
  Aposteln gick till svärmor, som han fann i sängkammarsoffan mitt emellan
  Abraham och Elis Eberhard. Lille ingenjörn snodde av och an som ett
  torrt skinn och vred sin öronlock. Men Aposteln sade:
  
  --Svärmor ska inte ta det så hårt. Allsammans beror på att svärmor har
  en smutsig fantasi--
  
  Och därefter tog han tillbaka sina beskyllningar. På ett ungefär. Fru
  Marie ville resonera ytterligare om saken. Men Aposteln kunde icke
  stanna. Han var förfärligt hungrig. Han tog Abraham med sig som vittne.
  Och Louise tackade sin man och drog ifrån kedjan.
  
  Men Abraham var ängslig för Louises skull. Och senare på kvällen gick
  han åter dit upp och ringde på. Han ville veta, om Aposteln varit snäll
  eller elak--
  
  --Han stackare! smålog Louise. Å, han sitter i salen och jämrar sig,
  därför att han har en så'n elak hustru. Men nu ska jag väl bli riktigt
  snäll mot honom.--Nå, och hur har lillebror det?
  
  --Jovars. Fast de ska skicka mig till lantbruksskolan redan i höst. Men
  vet du vad pappa sa'? Jo, sa' han, och under tiden ska vi naturligtvis
  ta hand om din fästmö--
  
  --Aldrig hörde jag maken, sade Louise och slog sig på knäna. Nå, du
  lille stolle, är du glad då?
  
  --Väldigt! svarade Abraham.
  
  
  
  
  JULIUS KROK UTSTÅR MÅNGA VEDERVÄRDIGHETER OCH VÄXER NÅGRA TUM
  
  
  Julius Krok var icke någon praktisk människa, och denna allmänt kända
  omständighet var måhända orsaken till, att han i sin ålders sextiotredje
  år beslöt att uppträda som praktisk samhällsreformator. I hemlighet hade
  han länge burit en reformators fröjder och lidanden. Den en gång mjuka,
  svarta mustaschen hade under långa timmar av socialt tänkande tuggats
  till styv, brungrå borst. Pannans djupa, horisontala veck vittnade om
  förvåning inför samhällets opraktiska och orättfärdiga organisation. Och
  de häftiga armrörelser, som någon gång kunde avbryta den lille herrns
  rätt enformiga åtbörder, voro minnen från ensamma tanketyngda vandringar
  i skogen, från livliga debatter bland maskinerna i magasinet.
  
  Men nu i sin ålders sextiotredje år hade Julius Krok beslutat övergiva
  de ofruktbara teorierna, det tysta mustaschtuggandet, de hemliga
  debatterna.
  
  Han skulle förverkliga en idé, en mycket enkel idé och mycket praktisk,
  fri från lärda teorier. Han skulle bilda ett bolag bland arbetarna. Han
  själv och några vänner, Roth t.ex. och Hyltenius, skulle teckna halva
  kapitalet, dock så, att arbetarna ägde majoritet. Detta bolag skulle
  först och främst inköpa Backarna och bygga bostäder för
  arbetarna-aktieägarna. De skulle få trädgård, potatisland o.s.v. Men
  bolaget skulle även bedriva lantbruk i större skala. En
  förvaltare--Abraham kanske--skulle odla Backarnas och Åstorps
  hundraåttio tunnland åker. Han skulle naturligtvis ha några fast
  anställda arbetare vid sin sida, men dessutom skulle han använda i
  lantbrukets tjänst all den halvvuxna manliga och kvinnliga ungdom, som
  nu förödde sin tid och sina krafter på Tre Remmare, i gränder och
  gathörn, i biljardhålor, ölkneiper och liderlighetsnästen.
  
  Det var kärnan, det goda i denna idé. Ungdomen skulle återerövras för
  ett sunt, passande arbete, för livet! Och Julius Krok skulle bliva den
  mänsklighetens välgörare, som han så oändligt gärna ville vara. Ty
  naturligtvis skulle han få efterföljare riket och världen runt.--
  
  Idén var ju icke alldeles ny, icke ens för platsen. Redan på Bromsens
  tid hade Blekängsborna betraktat Backarna som det förlovade landet. Och
  madammerna talade alltjämt om "grisen" och "geten" och "täppan", som
  skulle tillföra huset ett obegripligt välstånd. Projektet Backarna var
  sålunda av gammalt känt, den allmänna opinionen förberedd. Det borde
  icke möta några svårigheter att samla arbetarna kring detta företag. Och
  sakens praktiska sida var om möjligt ännu enklare och klarare än den
  ideella. Blekängens sextiotvå fastigheter skulle försäljas till staden
  för ett pris av minst 450 000 kr. Inteckningarna belöpte sig till cirka
  trehundratusen, återstod alltså hundrafemtiotusen, som i form av
  aktieteckning och lån skulle placeras i bolaget. Mot 4 à 5 %. Priset för
  de sextiotvå fastigheterna var ingalunda för högt tilltaget och staden
  skulle förr eller senare bliva tvungen att reglera dessa självsvåldigt
  uppvuxna kvarter. På det hållet mötte således inga svårigheter.
  
  För huset Broms & Krok bleve denna försäljning visserligen icke någon
  lysande affär, men heller icke ruinerande. Lagerström hade redan för två
  år sedan bjudit ut Blekängen för sexhundra tusen men icke fått något
  bud. Man fick ta skeden i vackra hand och kunde också göra det. Ty
  husets ställning skulle i alla fall betydligt förbättras, sedan
  tändsticksfabrikens förluster och Blekängens eviga reparationer upphört
  att sluka kapital.
  
  Bolaget slutligen, "projektet Backarna", skulle göra en lysande start.
  Hundrafemtio tusen från Broms & Krok, lika mycket från annat håll.
  Backarna och Åstorp inköpta till ett pris icke överstigande
  taxeringsvärdet eller åttiotusen kr., byggnadsmaterial billigt från
  Broms' verkstad, Larssons tegelbruk--det var ju fråga om
  filantropi!--och Björkenäs' såg. Vattenledning, gas, avlopp bekostades
  av staden.
  
  --Tänk vad pappa kan räkna ut! sade Abraham, som först av alla invigdes
  i förtroendet. Tänk så enkelt! Det är ju bara att sätta i gång.--
  
  Ingenjören rodnade och snodde sin lock. Naturligtvis var det enkelt,
  lätt. Men inte gick det att sätta i gång så hastigt som Abraham tänkte.
  Lyckligtvis for Abraham till lantbruksskolan i Västergötland, och
  ingenjören fick tid att i lugn och ro förbereda sin plan.
  
  När eftermiddagskaffet burits in och punschen, som var avsedd för Elis
  Eberhard, slagits i och druckits ur och slagits i och druckits ur ännu
  en gång, började ingenjören en hastig vandring av och an i salen. Och
  under det han vandrade utvecklade han i avbrutna, besynnerligt styckade
  meningar sina planer. Ibland snodde han ut i tamburen och ställde sig
  framför spegeln och ordnade sitt hår. Det gjorde han för att giva dem
  därinne tid till eftertanke och för att själv hämta nya krafter och nytt
  mod.
  
  Elis Eberhard somnade tämligen snart. Han tyckte sig ha hört någonting
  liknande förr och lät sig icke störas. Han suckade, fumlade efter
  punschglaset, och då han med pekfingret övertygat sig om, att det var
  tomt, somnade han definitivt.
  
  Men fru Marie lyssnade uppmärksamt, och när hon då och då lyfte blicken
  från stramalj och garn, ansträngde hon sig för att giva de stengrå
  ögonen ett uttryck av intresse, av gillande, av beundran. Över huvud
  taget: ett uttryck.
  
  --Ja, sade hon. Det hade varit någonting för far. Han, som ville sina
  arbetare så väl. Och som var så praktisk.
  
  Det var ett beröm, och Julius Krok tog det som sådant och gladde sig.
  Men i själva verket hade fru Marie ingen aning om, att den lille mannen
  menade allvar. Julius Krok hade haft så många ideér i sin dar och planer
  och förslag. Och alla hade de varit goda. Men det bästa med dem hade
  likväl varit det, att de aldrig realiserats.
  
  När Julius Krok märkte, att hans förslag mottogs med välvillig
  förståelse, blev han övermåttan glad. Han satte sig bredvid sin hustru
  och tog den hand, som icke förde nålen, och sade:
  
  --Du är bra snäll, Marie.
  
  Och fru Marie blev rörd och blyg. Hon stack nålen i blusen och strök sin
  lille man över kinden, tafatt och tungt. Men fröken Agnes lade socker i
  tredje koppen kaffe, skramlade med skeden och sade:
  
  --Ja, vad är allt det där annat än det, att pappa är rädd för arbetarna.
  Det är som om arbetaren vore patron och pappa tjänare. Möter pappa en
  arbetare, som hälsar ovänligt eller så, så går ju pappa i veckor och
  grubblar och tänker på ökade löner och bostäder och gud vet allt. Men
  det är väl ändå upp- och nedvända världen? Paulus säger, att det är inte
  rätta sättet att få folk in på den rätta vägen. Och jag är då så säker
  på, att pappa en vacker dag går och ruinerar oss.--
  
  --Agnes, Agnes, lugnade fru Marie. Det är ju bara ett förslag,
  någonting, som pappa går och tänker på, inte blir man ruinerad, därför
  att man vill människor väl. Hade far levat, så hade han nog kunnat
  förverkliga allt det där. Med vinst till och med.--
  
  Julius Krok reste sig hastigt och gick in i sitt rum. Han hade förstått,
  att hans plan krävde förarbete. Och att förarbetet krävde tid.
  
  Han försökte också göra klart för sig, att det här med Backarna endast
  var en dum och dyrbar nyck, som han gärna kunde avstå ifrån. Lagerström
  kunde ju få sköta Blekängsaffären som han skött allt det andra, korrekt
  och bra och med skälig vinst. Och vad Julius Krok beträffade, kunde han
  leva sin återstående tid så, som han levat tillförne. Det fanns ingen
  orsak att för hans skull riskera en förmögenhet.
  
  Dessa förnuftsskäl voro goda och kraftiga nog. Men de hjälpte dock icke
  mot rädslan. Ty därutinnan hade fröken Agnes rätt: Julius Krok var rädd.
  Han var rädd i tredubbel måtto. Den svaga lilla kroppen skalv, när den
  kom i närheten av grova, arbetstunga nävar. Han kunde aldrig glömma
  skräcknatten, då arbetarna samlat sig utanför Bromsens hus. När han
  någon gång gick genom verkstaden, smög han sig fram, drog åt sig rocken,
  drog åt sig armarna, hälsade överdrivet artigt åt höger och vänster. Det
  var icke alltid, hans hälsning besvarades.
  
  Och värre än den rent fysiska rädslan, var känslan av ensamhet. Han hade
  ärvt Bromsens ensamhet, hatet, föraktet. Han bar inga fladdrande
  kattsvansar, ingen sliten peruk, ingen smutsig kalott. Han var icke
  någon penningutpressare, icke någon blodsugare. Men var han drog fram,
  mötte han elakt stirrande ögon och hångrin. Därför vande han sig vid att
  gå med halvslutna ögon. När han mötte många människor, blundade han, och
  hans gång blev vacklande. Han bet ihop tänderna och bugade sig, snett
  och otympligt, men djupt och hastigt, så att ryggen jämrade, hela den
  lilla kroppen jämrade.
  
  När han satt på sängkanten och såg sina fötter, och sina ben och sina
  knän och sina händer, tänkte han: Snart är detta slut, och jag har
  kommit genom livet för billigt pris. Det var en tröstande tanke. Ty på
  så sätt fick han något ut av livet. Han hade haft det bra, och åren hade
  runnit jämna och lugna och redan detta var en stor lycka. Men när han
  somnat, drömde han, att han var en ung man, som räddade en brinnande
  stad. Det var en stor och bullrande dröm, den väckte honom.
  
  Och han satte sig upp i sängen och trevade med händerna över sin
  vissnande kropp. Då kom ångesten, långsam, tanklös, smygande som en
  sjukdom. Dödsskräcken, som icke är fruktan för döden. Dödsskräcken, som
  är en sista, plågsam, förtvivlad ansträngning att finna en förnuftig
  mening i livet.
  
  --Julius lille, ponken min, kelade Elis Eberhard och drog honom i
  öronlocken. Din näsa börjar se snipig ut. Vad tusan är du för en
  hackspett? Ut och spring, Julius lille, ut och kuffla! Det är min metod.
  Lie-gubben är en allvarlig gammal herre, som ogärna springer kapp--
  
  Och Julius Krok återtog sina gamla vanor, vandrade i skogen och talade
  förstånd med träden. Han kom ända upp till Tanningen och träffade sin
  gamle vän, den tjocke brukspatronen. De båda männen visade varandra
  ömsesidigt den största aktning. Det fanns en viss överensstämmelse
  mellan ingenjörens liv och brukspatronens. Ty, sade "Jublet", de äro som
  liljorna på marken, de så icke, skörda icke utan deras hustrur föder och
  kläder dem--
  
  Brukspatronen var en stor, kolossal karl. Han tillbragte större delen av
  sitt liv uppe i jaktstugan vid Tanningen. Han gick besynnerligt klädd.
  Än barfota och med huvudet i skinnmössa, än bestövlad och barhuvad, i
  päls om sommaren, halvnaken om vintern. Bönderna drogo därav den
  slutsatsen, att han var galen. Men i själva verket ville han endast
  pröva olika hygieniska metoder. Han ville förlänga livet, och hans
  järnhälsa stod ut med allt. Naken eller bepälsad bar han dock alltid
  guldkedja och guldbrillor, som utvisade, att han var en herreman. Åt
  fattigt folk gav han pengar, när han hade några.
  
  Men han var icke omtyckt och hade intet anseende. Jul och sommar, då
  sönerna voro hemma, gick han klädd som folk och satt till bords med sin
  hustru. Hans hustru var det besynnerligaste fruntimmer, som i mannaminne
  funnits där på trakten. Hon hade ingen skam i sig. Men hennes synder
  lades på mannen. Och då han vandrade ut i skogen, var han icke olik
  syndabocken, som själv oskyldig bar andras skuld mellan hornen.
  
  För ett tiotal år sedan hade Per Hyltenius uppfunnit en självbindande
  och självlassande skördemaskin. Han förfärdigade en liten modell och
  förde den till Broms & Kroks mekaniska verkstad. Här fick han veta, att
  självbindande maskiner nyligen kommit i marknaden. Självlassningen var
  däremot en splitter ny uppfinning. Men den gömde på ett litet fel, som
  gjorde uppfinningen värdelös. Julius Krok hade icke hjärta att avslöja
  den hemliga bristen. Han ställde modellen på magasinet och förhalade
  tiden. Tio långa år hade han förhalat och talade ännu om att snart sätta
  arbetet i gång.
  
  Härav kom det sig, att Julius Krok betraktade sin vän som en lättrogen,
  ömkansvärd stackars människa. Och brukspatronen betraktade Julius Krok
  som en liten stackare, oföretagsam och omöjlig. Men de visade varandra
  av barmhärtighet den största aktning. Och när de möttes, bugade de
  upprepade gånger, klappade varandras händer och sade artigheter.
  
  Denne store tok beslöt nu Julius Krok att taga till sin förtrogne. En
  tok var han, men en beskedlig, välvillig människa på samma gång. Och
  hans hustru var härskarinna över Björkenäs, Klockeberga, Backarna och
  Åstorp.
  
  Herrarna möttes nere vid Tanningen, de bjödo varann armen och vandrade
  upp till stugan. Vanligen kallade de varandra herr brukspatron och herr
  ingenjörn. Men under det att Julius Krok utvecklade sina planer, glömde
  han detta och duade sin gamle vän. Brukspatronen blev rörd, han fick
  tårar bakom brillorna. Den där lille stollen, tänkte han, den där lille
  stollen tycker om mig. Och för att betala detta impulsiva vänliga duande
  med samma mynt, låtsade han en spänd uppmärksamhet och stack då och då
  emellan med ett uppmuntrande rop.
  
  --Ja, vet du, det är inte dumt, det är inte dumt!
  
  --Nej! ropade Krok och med ett stolt kast på huvudet förde han
  pannluggen åt sidan. Det är inte dumt, ser bror. Och nu är bara frågan
  den, om ni vill sälja Backarna till ett skapligt pris.
  
  --Ja, se det är ju min hustru--
  
  --Naturligtvis. Men kanske att herr brukspatron skulle vilja bli vår
  förespråkare?
  
  --Jovisst, jovisst. Säkert. Men så är det Abraham Björner, min hustrus
  homme d'affaires--Om ingenjörn ville precisera litet--Kanske först bilda
  bolaget och giva ett anbud?
  
  --Naturligtvis, sade ingenjörn, kort, torrt och affärsmässigt. Bugade
  och gick.
  
  Ingenjören vandrade med lätta, säkra steg den långa vägen till staden.
  Vid Blekängsbron mötte han en åkaredroska och tog skjuts till
  epidemisjukhuset. Oförväget trängde han in i doktorns allra heligaste.
  
  --Nu ska bror hjälpa mig.
  
  --Va' då? Är Marie sämre?
  
  Krok skakade otåligt på huvudet.
  
  --Hon hostar och hostar. Det är hösten. Men nu är det fråga om annat.
  Bror minns, va' jag sa' härom dagen? Om Backarna? Nå, nu har jag
  Backarna och Åstorp på hand. Nu gäller det således att få bolaget till
  stånd. Och att intressera vederbörande, stadsfullmäktige. Bror får lov
  att hjälpa mig.
  
  Jublets hand föll tungt på den lille mannens hjässa.
  
  --Hjälpa! Ja, om jag bara visste, var det onda är lokaliserat, så skulle
  jag ta till kniven.
  
  --Jag undanber mig dåligt skämt. Det här ska tas på allvar.
  
  Elis Eberhard stod förbluffad inför så mycken värdighet. Han krängde av
  sig sin vita kappa. Han slog vatten i tvättfatet och tvålade in
  händerna.
  
  --Ja, ser du, Krokus lille, inte kan jag göra något. Jag vågar knappt
  röra en fena, för då skriver Aposteln i tidningen att jag kysser
  fabriksflickor. Och så får jag aldrig fred mera. För flickorna.
  
  --Du kan tala med folk.
  
  --Ja, ja. Nog det. Men det är allt dåliga tider för nybyggen. Larssons
  hus stå tomma. Inte är staden hugad för filantropiska husbyggen, när
  Larsson måste sänka hyrorna.
  
  --Bror är allt bra cynisk.
  
  --Jo jo mensan. Jublet torkade sina händer och drog på rocken. Vet du
  vad, Krokus lille? Det finns en man, en enda, som kan vara dig till
  hjälp. Hans oförvitlighet, hans kämpagestalt och hans vita skägg ställer
  honom över partier och husvärdar. Det är brors kusin, glorvyrdige
  Abraham Björner.--Ja, jag vet, jag vet. Han har inte intresse för såna
  här små galenskaper. Men du ska muta honom. Du ska sticka till honom en
  tusenlapp. Eller två eller tre alltefter råd och lägenhet. Det är med
  honom som med gamla läkare: han skäms att ha bestämd taxa.--
  
  --Abraham Björner tar inte mutor.
  
  --Nej, han tar inte. Men han tar emot. Det är den hårfina skillnad, som
  gör honom till den gentleman, han är. Ja, prosit, bror lille. Tappa inte
  näsan! Nu har du fått ett gott råd gratis. Mer kan jag inte göra. För
  Apostelns och min stora osedlighets skull. Men blir det en fin och
  anständig bolagsmiddag, så anmäler jag mig som festtalare.
  
  Ingenjören gick hem. Han smög sig utmed husraderna och pratade en smula
  för sig själv. Han mötte Liter-Pelle i spetsen för sju sopande gubbar.
  Sopningen avstannade, gubbarna stödde sig emot sina kvastskaft och
  stirrade på ingenjören. Och Liter-Pelle, som gick i bakrus, viskade
  tämligen hörbart:
  
  --Den fan är full.
  
  Då blundade Julius Krok och bugade åtta resor. Men när han kom in i
  salen och såg sin hustru och stramaljen och garnet, slog han ut med
  händerna och sade:
  
  --Marie, jag är trött. Jag är--jag är ledsen.
  
  --Å, är du ledsen? sade fru Marie och spärrade upp ögonen. Ingenjören
  gjorde en helomvändning. Han gick upp till Louise och satt sig vid
  fågelburen. De små kräken voro ruggiga och gamla, och då Apostelns gälla
  snarkningar skuro genom tystnaden, hoppade de till på pinnen. Ingenjören
  gnuggade ansiktet med handflatorna.
  
  --Louise lilla, din gamla pappa är ett nöt.
  
  --Det är jag med, smålog Louise. Men det reder sig ändå.
  
  Och hon strök den lilla magra nacken och hämtade in kaffe och en bit
  äppelkaka.
  
  Till julen kom Abraham hem för att stanna en vecka. Ingenjören var
  vänlig men en smula förlägen. Han var rädd, att Abraham skulle fråga
  efter "projektet Backarna".
  
  Men Abraham hade annat att tänka på. Han tog doktorn avsides och höll
  förhör. Elis Eberhard svarade undvikande:
  
  --Jo, jo, farsgubben har magrat. Det är den naturliga avklädningen.
  Människan är en lögn, ser du, en fiktion. Men det går bara till en tid.
  Först kommer skelettet fram. Det är så att säga en relativ sanning,
  skelettet. Och till slut segrar den eviga sanningen, som är förintelse.
  Så är det med den saken. För resten har han ju sin fixa idé, gubben, och
  den tär honom. Somliga leva av sina idéer. Andra dö.
  
  --Mamma då?
  
  --Ja, det är ju ur min synpunkt värre. Det ar hjärtat, och så är det
  lungorna. Ja, inte kan jag ge henne ett nytt hjärta? Sen man och barn
  förstört det gamla. Jag har rått henne till att hosta i Marstrand i
  kosterbåtar. Eller i Jämtland bland fjällen. Men hon föredrar att hosta
  över stramaljen. Herre gud, jag kan väl inte tvinga henne! Människan
  vill vara i fred, ser du, min gosse. Just det, i fred.
  
  --Vad talar ni om? frågade fröken Agnes, som anade oråd och försåt i
  varje vrå.
  
  --Om livet, min sockerdocka. Eller med andra ord om döden. Men det är
  ingen smutsig fantasi i det, inte. O nej då!
  
  Dagen innan han skulle resa, trädde Abraham in i ingenjörens rum, satte
  sig, teg och avvaktade. Då förstod ingenjören, att han måste tala.
  
  --Ser du, min gosse, jag har talat med dem på Björkenäs. När du har
  slutat din kurs. d.v.s. om halvtannat år, så får du komma dit. De har ju
  den där präktiga gamla förvaltaren Halling. Så det blir en god praktisk
  efterkurs för dig. Och sen få vi ju se--
  
  --Och Backarna?
  
  --Jo, jo. Det med. Jag har talat med brukspatron. Men det är ju en sådan
  opraktisk karl. En narr, en komplett narr. Han är värre än din gamla
  pappa.--Ja, ja, tillade han urskuldande. Han är ju också olyckligare.
  Mycket olycklig.
  
  --Nå, hur går det då?
  
  --Tja, tja, tja! Det talar vi inte om. Griller.--Hur är det med dig
  själv, min gosse. Du ser--du ser tungsint ut. Har du talat med--med
  flickan?
  
  --Jaa. Jag är just inte glad åt, att hon ska stanna på Björkenäs. Där
  talar hon bara med Evelin, du minns, Apostelns. Det är allt galet, det.
  Jag tror, hon får griller i huvudet.
  
  --Det få vi alla, sade Julius Krok. Men jag ska tala med mor. Kanske att
  hon kan få komma hit. Mor kan behöva någon hjälp. Och Lisen är så
  förfärligt glömsk nu för tiden.
  
  Abraham reste sig och gick bort till fadern. Han strök honom smeksamt
  över pannan.
  
  --Lovar du det, pappa? Är det säkert?
  
  --Jo, jo. Visst. Det kan du väl förstå, bekräftade ingenjören. Och han
  rodnade av skam, att han icke förut tänkt på en så enkel och naturlig
  sak.
  
  Men dagen därpå hade han glömt sitt löfte.
  
  Det blev en händelserik dag. Den gjorde Julius Krok till en märklig
  person, kring vilken samhällets tankar tycktes kretsa.
  
  Tidigt på morgonen följde ingenjören sin son till tåget, vinkade och
  traskade vemodig och trött mot sitt hem. Gatorna lågo strödda med gråa
  snöklumpar, strösanden gnisslade elakt under galoscherna, luften var
  grå, tung, rå.
  
  När ingenjören sneddade över torget, blev han varse sin vän och frände
  häradshövdingens präktiga gestalt. Häradshövdingen stod strax nedanför
  Gustaf Vasas stensockel. Han hade för vana att beundra Gustaf Vasa en
  fem minuters tid varje morgon mellan klockan åtta och nio. Bronsgubben
  och stadshotellet voro Abraham Björners verk på samma sätt som
  epidemisjukhuset var Elis Eberhards, tändsticksfabriken lille Kroks och
  Blekängen J. A. Broms'. Huruvida bronsgubben i någon mån påminde om
  Gustaf Eriksson Vasa är ovisst, men däremot är det säkert att Abraham
  Björner var en levande avbild av bronsgubben.
  
  Då Julius Krok såg sin store frände, krympte han ytterligare några tum
  och smög som en liten skugga över torget. Men Björner, som i likhet med
  kameleonten kunde rikta ögonen samtidigt åt tvenne håll, fick en aning
  om skuggan och började grymta:
  
  --Öh, öh, öh, öh--
  
  --Öhhöhö, grymtade kameleonten högre och otåligt. Och Julius Krok
  närmade sig och stannade på fem stegs avstånd. Då gjorde Björner en
  långsam helomvändning och för att inleda samtalet pekade han med tummen
  över axeln och frampressade ett hest, tjockt:
  
  --Den du! Tusan hakar!
  
  --Ja, svarade lille Krok tämligen meningslöst. Men nu var Björner
  uppdragen. Han rullade fram och vidrörde ingenjören med sin stora mage,
  som var mjuk och varm.
  
  --Där fick jag tag på dig, lilla Julius. Va' har du för dig? Går där och
  ordnar. Blekängen och Backarna, va? Och så vill du, att jag ska hjälpa
  till, va?
  
  --Vem har sagt det?
  
  --Jublet, förstås. Men ser du, det går inte, det inte. För stan kan inte
  ge sig in på såna äventyr, inte.--
  
  --Det är inget äventyr, det är ett filantropiskt företag--
  
  --Öhö, kusin, jag är också filantrop. Veterligen. Men jag är också
  stadsfullmäktiges ordförande, se! Och så vill du, att jag ska skaffa dig
  Backarna till underpris. Men ser du, det är inte hederligt, min gubbe
  lille, det är skoj--
  
  Den där! tänkte ingenjören. Han har skojat mig på halva mitt mödernearv.
  Ska han lära mig hederlighet?
  
  Men högt sade han:
  
  --Jag har talat med brukspatron.--
  
  --Om tokar råda, ja! Men lyckligtvis finns där pactum. Alldeles som
  mellan dig och din hustru. Nej, ser du, det går inte. Som filantrop--jo
  bevars. Men som kommunalman och hederlig karl--
  
  Det hände någon enda gång, att sinnet rann på den lille ingenjören. I
  sådana stunder blev han mycket hänsynslös och törstade efter att få
  förolämpa sina fiender. Och just nu var det en sådan stund.
  
  Han slet upp sitt snusbruna fodral och rev fram plånboken. Han höll den
  under häradshövdingens näsa, och alldeles som när man bjuder på en pris
  snus, sade han:
  
  --Får det lov att vara?
  
  Häradshövdingen blinkade, vädrade och grymtade:
  
  --Öh, öh, öh--
  
  --Tusen kronor, föreslog ingenjören. Var så artig.
  
  --Öh, öh, öh--fortsatte häradshövdingen.
  
  --Eller två tusen? Eller tre? Jag har dem inte på mig, men det ska bli,
  när bror behagar.
  
  Han stoppade in plånboken och knäppte rocken. Björner upphörde att
  grymta, han sade:
  
  --Jag tror, att kusin vill muta--
  
  --Mutor eller arvode, hur som det behagas.
  
  Då började den stora magen gunga, sakta till en början, så småningom
  ökande takten höjdes den och sänktes, gled upp och ned. Och det sorlade
  och gluckade i det väldiga innanmätet.
  
  Är han glad, undrade ingenjören, eller arg?
  
  --En sån liten skojare! frustade Björner och skrattet bröt sig ut i fria
  luften och rullade tungt över torget. En sån liten skojare! Det är
  Jublet, förstås, den cyniska chimpansen. Men det går inte, se. Det går
  inte.--
  
  --Nå då så.
  
  --Hör nu--hör nu, vänta. Jag ska gärna stå till tjänst. Som jurist. Märk
  väl: som jurist. Om det blir bolag. Och så mycket kan jag lova, att jag
  ska inte motarbeta. Varken i fullmäktige. Eller på Björkenäs. Jublet har
  redan varit i håll med Larsson. Drätselkammarn, se. Och blir det bolag,
  så står jag till tjänst. Som jurist. Mot skäligt arvode--
  
  Och utan att säga ett ord vidare, flämtande av glädje och andtäppa,
  återvände den store Björner till sin avbild i brons. Men lille Krok
  klättrade med sviktande knän uppför trapporna. Det var första gången han
  mutat en människa. Och en sådan människa! Han var skamsen och stolt. Men
  mer stolt än skamsen.
  
  Han öppnade tamburdörren och hörde en gäll stämma:
  
  --Ja, där kommer ingenjörn! Hur länge ska en stackare få vänta? Det var
  knappt en hade sagt amen i morgonbön, så gick en hit. Och här har en
  stått i timmar.
  
  --Är det herr Hagelin?
  
  --Jo, nog är det det. Se, jag går så ogärna till folk, som inte tror på
  Gud. Men nu har de skickat mig. En sån tur han har, en sån tur!
  
  --Var så god och stig in, sade ingenjörn och öppnade dörren till sitt
  arbetsrum, som nu verkligen tycktes skola bli ett arbetsrum.
  
  --Varmed kan jag stå till tjänst?
  
  Hagelin haltade omkring i rummet och tittade i varje vrå.
  
  --Ja, inte är det väl någon, som lyss, inte? Nej. Jo, se nu har min bror
  kommit hem. Benjamin, ingenjörn vet. Han har för resten varit hemma
  fjorton dar. Och de säger ju, att vi inte ska vara riktiga bröder. Men
  den som äger Kristus, han är min bror. Är det inte skrivet, det? Och nu
  är han ju bibeldoktor. I Amerika! Och då var fadern en fattig skomakare.
  Eller om det nu var Sörman--
  
  --Ja, det är ju glädjande. Och sedan?
  
  --Sedan--Det kan han väl begripa, att det blir ökad omsättning så till
  sägandes. Gud låter sig icke bedraga, det ska han nog få se, ingenjörn,
  så fritänkare han än är. Och i all sin dar en sådan tur han har--
  
  Skomakaren linkade fram och viftade på ett uppmuntrande sätt med sin
  skinnluva.
  
  --Inte ska han sälja till stan, ingenjörn. Han ska sälja till oss. Se,
  nu blir det marknad för Zionisterna! Vad tror han, att Bethania ska
  säga, när vi inviger vårt nya Zionsborg? Ingenjörn är en liten rejäl
  karl, fast han inte har Gud, stackarn. Stackarn, stackarn! Men vi har
  haft affärer förr--fick han inte betalt? Se, vi kan inte lura någon
  människa, för vi leva i rättfärdigheten. Ett rättfärdigt papper, det är
  allt bättre än de finaste namn. Och se nu ska vi köpa hela Blekängen av
  honom. Men kåk efter kåk förstås. Inte allt på en gång. För vi är så
  fattiga, vi är så fattiga--
  
  --Jag säljer hellre till stan.
  
  --Inte, inte! Vad blir det för ett krångel? Alla distanserna. Och vi
  röstar emot och överklagar med. Och ingenjörn, som är så snäll, inte
  vill han ha med såna människor att göra? Se, nu ska jag tala om. Larsson
  är för köpet. För han har byggt hus, och Bethania har byggt hus och de
  stå så tomma, så tomma. Och nu tänker de, att stan ska riva Blekängen.
  Och så ska de få folk, och så ska de göra dem till Bethanister
  allesamman. Men där säger det stopp. Och vet han vem som säger stopp?
  Nej, det vet han inte, för han har inte tron, stackare. Men den som
  säger stopp åt Bethanisterna, det är allt vår lille käre Jesus själv,
  det!
  
  --Ja, det är ju nog bra. Men vad tänker herrarna göra med Blekängen?
  
  --Jo, nu ska jag säga det. Blekängen ska bli som ett paradis--
  
  --Tänker herrarna riva och bygga nytt?
  
  --Inte, inte, det blir för dyrt--
  
  --Ja, då säljer jag hellre till stan.
  
  Då spände skomakaren ögonen i honom och höjande sin valkiga hand, sade
  han med mäktig fast gäll stämma:
  
  --Nu ska han höra sanningen, lilla människa. Står han med oss, så står
  han med Jesum Christum. Men står han med Bethanisterna, då står han med
  djävulen.
  
  --Jag står på arbetarnas sida, sade Julius Krok.
  
  --Då står han allra sämst, sade Hagelin, vände och gick.
  
  Äntligen fick ingenjören en stunds vila. Livet, stridiga viljor hade
  brusat ikring honom, och han var matt och yr och knäsvag. Men han var på
  samma gång mycket stolt. Och med lugn värdighet trädde han in till sin
  familj och slog sig ned vid frukostbordet. Han drack sitt kaffe i djupa
  klunkar.
  
  --Marie, nu kan jag berätta en nyhet. Jag har två bud på Blekängen. Ett
  från staden och ett från Hagelinarna.
  
  Förvåningen var stor, och ingenjören kunde icke neka sig en triumf.
  
  --Ja, jag tror knappt, att Lagerström skulle ha skött saken bättre.
  
  Fröken Agnes frågade, vem som givit högsta budet. Det var en förarglig
  fråga. Ingenjören talade om vissa villkor, alternativ--
  
  --Ja, men hur mycket bjuder de?
  
  --Det är tills vidare en hemlighet.
  
  --För pappa också? frågade fröken Agnes. Och sedan hon givit ifrån sig
  denna lilla elakhet, gick hon upp till Aposteln. Ingenjören drog en
  lättnadens suck.
  
  --Ja, kära Marie, och så är det en sak till. Jag har Backarna och Åstorp
  på hand.
  
  --Herre gud, Julius! Det är väl inte ditt allvar det där--
  
  --Det där?
  
  --Ja kära, bli inte ond. Jag trodde ju--jag trodde ju, att det bara var
  någonting sånt där, som du gick och tänkte på--
  
  --Bara! sade Julius Krok och reste sig. Bara!
  
  Framgången gav icke idel sötma. Men Julius Krok var ohjälpligt driven in
  i handlingens virvel. Nålstygnen kändes icke längre på samma sätt.
  Gudilov!
  
  Han beställde skjuts, han skulle fara ut till Björkenäs och göra slag i
  saken. Han hann icke längre än till Blekängsbron. Där mötte han
  brukspatron, som jämrade över det dåliga föret. Allting skedde på
  kommando denna dag, på högre befallning. Sextio år hade ingenjören
  vandrat osedd och osökt genom livet. Nu strömmade människorna till honom
  som bien till sin kupa.
  
  --Det är just ingenjörn, jag söker. Jo, jag har talat med min hustru om
  Backarna. Men det är omöjligt--
  
  --Jaså, sade Krok. Och till kusken: Då vänder vi--
  
  Alldeles som häradshövdingen nyss började nu brukspatronen väsnas:
  
  --Vänta lite! Ptro! Jag måste förklara. Saken är den, att Vickberg
  disponerar över Backarna under sin livstid. Det är alltså till honom
  ingenjörn först bör vända sig--
  
  --Jag skall så göra, sade Julius Krok. Han hälsade majestätiskt och
  körde hem. Ty det var middagsdags.
  
  Men av allt besynnerligt, som skulle tima denna dag, återstod dock det
  besynnerligaste. Det var en mycket sorglig händelse, som berövade tvenne
  människor liv och välfärd. Men det var på samma gång en fingervisning,
  ett tydligt tecken, att Försynen intresserade sig för "projektet
  Backarna".
  
  Julius Krok åt sin middag, tog sin middagslur, och när han vaknade kom
  Lisen in med kaffet och Nyheterna.
  
  Under Senaste nyheter och med fet stil:
  
  Sedelförfalskning. Förfalskaren angiver sig själv. Utprånglaren häktas.
  
  Till kassan i härvarande Sparbank inlämnades i dag på förmiddagen en
  synnerligen dåligt eftergjord hundrakronssedel. Saken anmäldes genast
  för polisen, som efter ett ovanligt raskt utfört arbete lyckades
  upptäcka såväl förfalskaren som utprånglaren. Efter vad man meddelar oss
  just som tidningen går i press, har sedeln i går afton utprånglats på
  krogen Tre Remmare av f.d. betjänten Edvin Johnsson. Förfalskningen har
  utförts av Johnssons kamrat, f.d. hovmästaren Vickberg. Både Johnsson
  och Vickberg ha varit anställda hos framlidne baron Roger Bernhusen de
  Sars på Rogershus. De senaste åren ha de varit bosatta på Backarna, där
  Vickberg en längre tid tycks ha bedrivit sin snygga hantering. Johnsson
  är en ökänd drinkare och poliskund. I dag vid middagstiden inställde sig
  Vickberg självmant hos polisen. Han medförde ett helt lager av sitt
  "fabrikat". Huruvida flera sedlar utprånglats kan ännu ej med visshet
  avgöras. Men det förefaller föga troligt, då samtliga de sekvestrerade
  papperna äro synnerligen dåligt utförda. Det tycks, som skulle Johnsson
  ha brutit sig in i sin kamrats chiffonier och honom ovetande tillägnat
  sig sedeln.
  
  När Julius Krok läst detta en gång och två gånger och tre gånger, vände
  han sig om i soffan och låg ganska stilla hållande händerna för
  ansiktet. Därpå stod han upp och gick ut till fru Marie. Han lade
  tidningen framför henne, pekade och viskade:
  
  --Det är nästan hemskt. Läs. Det är nästan hemskt.
  
  --Å herre Gud, jämrade fru Marie. Ja, Johnsson! Men den fine, snälle
  herr Vickberg!
  
  --Ja, sade ingenjörn och stirrade framför sig. Och tänk! Nu är Backarna
  fria! Det är nästan hemskt.
  
         *       *       *       *       *
  
  Rättegången mot f.d. hovmästaren Vickberg drog ut på tiden. Domen föll
  icke förrän i början av juni. Johnsson slapp undan med fjorton dagars
  rannsakningsfängelse, som slutade med sjukhus, delirium tremens och död.
  Vickberg försvarades av den store häradshövdingen. Han framhöll, att det
  här icke kunde vara tal om förfalskning vare sig i vanlig eller ovanlig
  bemärkelse. Det var en nyck och en yttring av senilt svagsinne,
  ingenting annat. Sedlarna voro synbarligen avsiktligt gjorda på ett så
  klumpigt sätt, att en utprångling bleve omöjlig. Och något försök i den
  vägen hade Vickberg bevisligen aldrig gjort. Olyckligtvis hade Johnsson
  fått nys om sin kamrats tidsfördriv och i ett anfall av ursinnigt
  spritbegär hade han brutit sig in i chiffoniern. Vickberg var sedan
  gammalt känd för sin redbarhet och oförvitliga vandel. Häradshövdingen
  berättade utförligt om den anklagades Rogershustid och försummade icke
  att infläta några pikanta anekdoter om gamle baron--till herrar domares
  förnöjelse men till den anklagades synbara harm. Den anklagade tillät
  sig rent av att avbryta sin försvarare mitt i en läckert kryddad
  historia. En viss misstämning uppstod men skingrades av häradshövdingens
  godmodighet. Och efter åtta sessioner frikändes herr Vickberg.
  
  Allmänna åklagaren anmälde missnöje med utslaget. Men häradshövdingen
  tog honom avsides och talade med den unge mannen icke i egenskap av
  försvarsadvokat eller stadsfullmäktiges ordförande utan som äldre kamrat
  och vän. Och domen överklagades icke.
  
  Häradshövdingen krävde icke ett öre i ersättning för sitt arbete.
  Vickberg överlämnade emellertid ett beedigat testamente till Björners
  förmån. Hans besparingar uppgingo till över tjugu tusen kronor.
  
  Julius Krok och hela staden följde rättegången under oerhörd spänning.
  När Nyheternas extrablad bragte underrättelsen om frikännandet, brast
  han i gråt. Glädjetårar. Det hade varit en tungsam vår för Julius Krok.
  Han hade fört process mot sig själv. Och nu kunde även han frikänna och
  frikännas. Han hade icke glatt sig åt en medmänniskas olycka. Nej. Och
  det skulle aldrig ha varit någon välsignelse med att få Backarna på det
  sättet. Så vinnes ej ett stort syfte.
  
  Nu ställde sig saken helt annorlunda. Vickberg skulle troligen icke
  vilja återvända till Backarna. Målet skulle vinnas lika hastigt, men på
  ett hyggligt och angenämt sätt.
  
  Två dagar före midsommar kom Abraham hem, återigen endast för en vecka.
  Ingenjörn var icke riktigt nöjd med hans utseende. Han hade skjutit upp,
  och han började få mustascher som en hel karl. Men han såg en smula
  tungsint ut.
  
  --Vad är det, Abraham? Tycker du, att mamma har magrat?
  
  --Ja. Och det är förfärligt, vad hon hostar.
  
  --Jo. Jo visst är det det. Men hon vill ju inte sköta sig. Hon vill
  inte resa bort. Båda jag och Elis ha bett henne. Men det är omöjligt.
  Hon har sitt huvud för sig.--
  
  Men vet du vad? I morgon ska du och jag ta och åka ut till Björkenäs. Du
  ska ju dit nästa sommar, och då är det så gott, att bekantskapen stiftas
  ju förr desto hellre. Vill du?
  
  --Ja, svarade Abraham.
  
  Följande morgon spändes "magasinshästarna" för morfars gamla droska. Den
  såg icke alldeles ny ut, men hur som helst så var det i alla fall ett
  privatekipage. Abraham körde. Lille ingenjören var glittrande glad till
  en början. Men när han väl stuvat in sig i den gamla mögelluktande
  droskan, blev han ängslig. Han tänkte tala med hennes nåd om Backarna,
  och han hade obehagliga förkänslor.
  
  I början av Björkenäsvägen såg Abraham en mager, kutig liten gubbe, som
  spindlade fram efter vägkanten. Det var herr Vickberg, han bar en stor
  portfölj och han skulle också till Björkenäs. Han fick plats bredvid
  ingenjören.
  
  --Käre Vickberg, sade ingenjören, harklade och klappade lite på
  fotsacken. Det var ju i alla fall bra--riktigt bra i alla fall--
  
  --Ja, sade Vickberg.
  
  Efter en stund började ingenjören på nytt, så försiktigt:
  
  --Vad--vad tänker herr Vickberg nu ta sig till?
  
  Vickberg svarade icke på en lång stund. Ingenjören blev förskräckt över
  sin taktlöshet. Han började redan formulera en fumlig avledare och
  ursäkt, då Vickberg plötsligt vände sig emot honom, såg honom allvarligt
  in i ögonen och sade:
  
  --Ingenjören vet nog, att det finns situationer, ur vilka en gentleman
  endast har en utväg.
  
  --Å, varför det då, varför det då? mumlade Krok, som satt och tänkte på
  Backarna. Vad tänker herr Vickberg göra?
  
  --För närvarande, återtog herr Vickberg och smålog vänligt, mycket
  vänligt och en liten smula sarkastiskt. För närvarande tänker jag
  överlämna den här portföljen till fru Hyltenius. Det är en del minnen,
  som baronen och kammarherren hade den nåden att överlämna i min vård. Nu
  har jag förverkat detta förtroende och gjort mig ovärdig--
  
  --Å nej då, herr Vickberg! När rätten frikände--
  
  Men herr Vickberg sade:
  
  --I det här målet är det inte rätten, som dömer--
  
  Och färden fortsattes under tystnad. I början av herrgårdsallén steg
  Vickberg ur och tackade för skjutsen. Han ville icke åka upp på
  gårdsplanen. Abraham skyldrade med piskan och herr Vickberg vinkade--
  
  Två svarta newfoundlandshundar mötte på gårdsplanen och viftade med sina
  stora, plymformade svansar. Två vita vinthundar kastade sig i ett språng
  utför stentrappan. Ingenjörn var rädd för hundar och blev sittande i
  vagnen. En flicka i svart med vitt förkläde och vit mössa kom ut och
  öppnade vagnsdörren. Det var Evelin, Apostelns.
  
  Ännu en kvinnogestalt skymtade i porten. När ingenjörn fick se henne
  blev han blodröd och slet sin stackars lock. Han kom äntligen ihåg
  löftet, det högtidliga löftet.
  
  Men Abraham sprang uppför trappan och tog Elsa i famn.
  
  Herrarna fördes in i salongen. Björkenäs är känt för sina låga rum.
  Abraham måste buga sig i dörrarna. Lille ingenjörn såg ut som en stor
  karl. Brukspatronen tog emot. Han hade sina söner hemma under skollovet
  och gick följaktligen ordentligt klädd. Men han såg mer än vanligt
  otymplig ut i de små rummen.
  
  Herrarna utbytte några ord, gnuggade händerna och snöto sig. Abraham
  längtade ut.
  
  Äntligen kom hennes nåd. Hon skakade hand med ingenjören. Nickade åt
  Abraham.
  
  --Jaså, det är vår elev. Å, en sån lång pojke. Tänka sig, att mina
  pojkar också ska bli sådana där kaxar på långa ben. Ja, jag ber om
  ursäkt, men jag väljer aldrig mina ord, när min man är närvarande. Det
  är hans skyldighet.
  
  Ingenjören smålog av artighet. Abraham rodnade och rynkade pannan. Fru
  Hyltenius tog plats med en viss självsvåldig frihet. Hon såg Abrahams
  rynkade panna och förundrade sig. Å, herre Gud ja, vad unga människor
  äro lättstötta.
  
  --Och ingenjörn tänker köpa Backarna av oss? Ja, gärna för mig, om
  Vickberg ger sitt samtycke. Priset får Björner bestämma. Men inte för
  lågt, om jag får be.
  
  --Det är för en filantropisk--började ingenjören.
  
  --Ja, men jag hör inte till de filantropiska damerna. Varför sätter sig
  inte den där unge mannen?
  
  --Därför att han inte vill, sade Abraham och skrattade. Jag kan inte
  sitta stilla, för jag har min fästmö här på gården.
  
  --Nej, du store! Vem är det?
  
  --Ers nåds syflicka, svarade Abraham med betoning på alla tre orden.
  
  --Ja, men vilken? Det är väl aldrig den religiösa. D.v.s. religiösa är
  de båda två. Men den som är värst? Ja, rynka nu inte pannan, min unge
  herre. Jaså, är det Elsa? Nå, det var väl. Då ska vi genast ordna
  förlovningskabinettet--vi ha ett särskilt rum för sådana ändamål--
  
  --Gör er inte besvär. Jag går hellre ut i flygeln.
  
  Abraham gick. Fru Hyltenius blev utkallad för att tala med Vickberg.
  Ingenjören vandrade runt ikring brukspatronen och demonstrerade sina
  planer. Och det blev afton.
  
  När herrarna redan stodo färdiga för avresan, kom hennes nåd ut i
  tamburen och sade:
  
  --Hör nu, unge elev, vill ni tillåta en närgången fråga? Är ni religiös,
  mycket religiös? Jaså, inte det. Ja, då bör ni i tid endera omvända er
  själv eller också er fästmö. Två galna eller två kloka men inte en av
  vardera sorten. Det är en syndig människas råd, men det är gott. Men
  snälle ingenjörn, var har pojken fått sina rynkade ögonbryn ifrån? Ni
  som är så mild--
  
  Abraham körde. Ingenjörn sov. När de svängde förbi Backarna, ropade
  Abraham:
  
  --Nej, titta, pappa. Där står herr Vickberg i salsfönstret. Det ser ut
  som om han vinkade åt oss.
  
  --Vinkar han? Ptro! Stanna. Han kanske vill tala med mig.
  
  Ingenjören tumlade yrvaken ur vagnen och halvsprang fram mot byggnaden.
  Abraham såg honom stanna utanför fönstret, han såg honom böja sig ned
  liksom för att bättre kunna se in.
  
  Och plötsligt föll lille ingenjörn och blev liggande.
  
  Abraham snurrade tömmarna kring björken och sprang. Men när han kom fram
  hade ingenjörn redan rest sig på knä. Fönsterrutan var krossad och
  Vickbergs hand stack ut genom hålet.
  
  --Vad i Herrans namn är det, Vickberg? skrek Abraham.
  
  Herr Vickberg rörde sig långsamt av och an. Men han kunde icke svara.
  Han hade en snara om halsen och snaran var fästad i gardinstången.
  
  Far och son förde herr Vickberg till sjukstugan. Upplivningsförsöken
  blevo utan resultat.
  
         *       *       *       *       *
  
  Den sista juli, som var fru Maries födelsedag, hade ingenjören ett långt
  samtal med sin hustru. De började att tala om hennes hälsa. Men alla
  samtal slutade nu för tiden med Backarna. Underhandlingar fördes med
  staden beträffande försäljningen av Blekängen. Något beslut kunde
  emellertid icke väntas före jul. Och under tiden förde Lagerström
  underhandlingar med Hagelinarna. Det visste fru Marie, men det visste
  icke ingenjören.
  
  Så länge dessa skärmytslingar på två fronter fördes, avhöll fru Marie
  sig från att kritisera projektet Backarna. Var dag har nog av sin plåga.
  Men oron för Abrahams framtid kunde icke skjutas undan.
  
  Först och främst hans fästmö. Hon bodde nu hos Louise, och hon var söt
  och snäll. Men det fanns någonting hysteriskt och överspänt hos
  flickan, som oroade fru Marie. Hon råkade i ångest och sorg och grät av
  medlidande över allting, över prostituerade kvinnors elände och över
  tuppar, som ska slaktas och över allting. Två gånger i veckan gick hon i
  bönhuset, där Benjamin Hagelin for fram som en stormvind bland
  kvinnorna.
  
  Det var det. Och så var det Abrahams plats. Kunde det verkligen vara
  någon framtid att binda sig vid Backarna?
  
  --Han blir inte bunden. Han kan gå när han vill.
  
  --Å, han är nog lika envis som du, smålog fru Marie och suckade. Och så
  är det det, Julius--Kan det verkligen vara bra att stanna ett helt år på
  Björkenäs?
  
  --Varför inte?
  
  --Ja, herre Gud, du vet ju, att jag säger inte gärna något ont. Men när
  det nu är fråga om Abraham. Och för allt det, som berättas om fru
  Hyltenius--
  
  --Marie, sade Julius Krok, och den lille mannen, som växt flera tum
  under de sista månaderna, tog nu på sig sin värdigaste min. Marie, jag
  vill inte veta av några Apostelshistorier. Dessutom är Abraham allvarlig
  nog och så fästad vid sin flicka--
  
  --Ja--ja--ja--, suckade fru Marie. Bara nu inte Backarna kommer att
  förstöra hans framtid--
  
  --Man ska inte alltid tänka på sin framtid, klippte ingenjören av. Han
  talade kort och häftigt och det fanns en ond, nästan lömsk glimt i
  blicken. Men det märkte icke fru Marie, där hon satt med nål och garn
  och stramalj.
  
  --Det var besynnerligt--ska man inte det?
  
  --Nej, fortsatte ingenjören. Se bara på mig. Det är inte alltid, det
  slår väl ut--
  
  Då måste fru Marie skratta.
  
  --Nej, käre, käre Julius, när tänkte du på din framtid?
  
  Svaret kom kort, förberett--som om det hade varit färdigt många, många
  år och nu äntligen måste fram.
  
  --När jag trädde i förbindelse med huset Broms.
  
  Fru Marie såg inte upp och nålen fortsatte oavbrutet sin bana fram och
  tillbaka genom stramaljen. Men Julius Krok kröp ihop och blundade och
  höll andan.
  
  Slutligen sade fru Marie:
  
  --Säg, Julius--har du aldrig tyckt om mig?
  
  I detsamma reste hon sig hastigt och kastade ifrån sig arbetet.
  
  --Nej, det är ju barnsligheter. Du behöver inte svara.
  
  Hon gick ut ur rummet. Och det var första gången fru Marie kastade sin
  nål, sitt garn och sin stramalj på golvet.
  
  I mitten av september insjuknade fru Marie i lungkatarr men
  tillfrisknade efter ett par veckor. I medio av december sjuknade hon på
  nytt. Redan första sängdagen lät hon kalla till sig Abraham Björner.
  Han satte upp hennes testamente.
  
  När Aposteln hörde talas om ett testamente blev han ifrån sig av oro.
  Han hängde sin svärfar i rocken.
  
  --Om svärfar ruinerar oss, så lovar jag--Svärfar är ju besatt av en fix
  idé, svärfar är ju sinnessjuk. Jag ska låta sätta svärfar under
  förmyndare.
  
  På nionde dygnet övergick lungkatarren till akut lunginflammation.
  Abraham eftertelegraferades.
  
  Barnen voro samlade i sängkammaren. Julius Krok stod på knä i sin säng
  och stödde den sjuka med kuddar. Fru Marie lät Abraham taga fram
  testamentet ur byrålådan.
  
  --Jag har gett pappa allt, vad jag äger, sade hon. Jag tror inte, att
  någon av er, barn, har någonting däremot. Men jag vill, att ni ska
  teckna på, att ni godtager testamentet. Paulus skall också teckna på.
  Det blir kanske svårt för dig, Louise. Men det är så skönt att veta, att
  det inte blir bråk efter en--
  
  Louise skrev under och gick ut efter lektorn. Agnes skrev under, Abraham
  skrev under. Det blev tyst och stilla. Ingenjören viskade i hennes öra.
  Hon skakade på huvudet.
  
  Efter en stund sade hon:
  
  --Stackars lilla Louise.
  
  Abraham gjorde en rörelse. I detsamma öppnades dörren, och lektor Holmin
  steg in. Han var vit. Några ögonblick sökte han efter papperet med
  blicken. Han gick hastigt fram till byrån och skrev sitt namn. Utan att
  se på den sjuka och utan att säga ett ord gick han ut.
  
  Julius Krok vakade den natten hos sin hustru. Han låg på knä vid bädden
  och rörde sig icke. Hostanfallen kommo tätt men blevo allt svagare.
  Sjuksköterskan och doktor Roth alternerade i vården.
  
  Klockan två satte sig fru Marie upp i sängen. Då hon såg doktorn framför
  sig, sade hon:
  
  --Nu skall ni gå.
  
  Hon böjde sig fram och tog mannens huvud mellan sina händer.
  
  --Du får inte tro, att jag någonsin missaktat dig, sade hon. Jag har
  alltid trott dig om stort. Men jag ville skona dig från det dagliga
  släpet. Därför fick Lagerström sköta affärerna. Det skall du nu veta
  innan jag dör.
  
  Julius Krok sade:
  
  --Kära lilla Marie, du är inte så sjuk, som du tror. Tänk! Nu ser du ut
  som en ung flicka.
  
  --Tänk! upprepade hon. Och hon såg sig småleende omkring som om hon hade
  sökt en spegel. Men då hon mötte mörker i alla hörn vände hon åter
  blicken mot mannen. Hon kände, hur det lilla huvudet riste mellan hennes
  händer. Och hon förstod att han ville säga något, som skulle gottgöra.
  
  Då borrade hon fingrarna in i hans hår. Det var en smekning men den var
  häftig, skälvande, hård, ty hennes kropp skakades av den första
  dödsfrossan. Han försökte resa sitt huvud, men hon tryckte hans huvud
  ned mot täcket. Hon kände, att hostan lurade i bröstet, hon var rädd,
  att någon skulle störa dem.
  
  --Nej, du får inte tala, sade hon. Det är bara jag, som får tala. Jag
  vet tillräckligt. Jag vet, att jag har älskat dig över allting. Det är
  mig nog.
  
  Efter en stund sade hon:
  
  --Giv mig en kyss.
  
  Men då skallrade hennes tänder. Och när han lyfte huvudet såg han, att
  hon grinade emot honom med överläppen pressad upp mot näsan.
  
  --Varför gör du så? frågade Julius Krok.
  
  Sjuksköterskan, som smugit sig in, tog den döda i famn och lade henne
  bland kuddarna. Ansiktet återtog en leende och lycklig min.
  
  
  
  
  JULIUS KROK BLIR MILLIONÄR OCH VÄXER YTTERLIGARE NÅGRA TUM
  
  
  Abraham Björner gjorde bouppteckningen efter fru Marie och lyckades
  åstadkomma ett vackert netto på över niohundratusen kronor.
  Blekängsfastigheterna upptogos till sexhundratusen.
  
  Julius Krok var således så gott som millionär, det hade han svart på
  vitt på. Och det var lugnande. "Projektet Backarnas" framtid kunde anses
  tryggad, om det också måste anstå några månader med planens
  realiserande. Ty i trots av millionen var det ont om kontanter.
  Arvsskatten var dryg, och underhandlingarna med staden hade strandat.
  Drätselkammaren hade tillstyrkt köp till ett pris av fyrahundratusen.
  Det var oblygt. Ingenjörn tog tillbaka sitt anbud. Numera sålde han icke
  under femhundratusen.
  
  Julius Krok hade förlorat något av sin ödmjukhet. Han hade blivit en rik
  man. Han var icke längre ett inhyseshjon hos sin hustru. Lagerström,
  tyrannen, hade begärt sitt avsked. Det var det sista bandet, som föll.
  Lagerström fick en gratifikation på tiotusen kronor och skildes i frid
  från sin husbonde.
  
  --Nu ryker han, sade Lagerström. Men han sade det helt tyst, då han stod
  i tamburen med hatten i hand och gjorde en sista, trygg och sävlig
  avskedsbugning. Och den ende, som hörde de profetiska orden, var
  Lagerström. Och Lagerström var en klok och diskret karl, som aldrig
  skvallrade.
  
  Gusten Sörman blev förste man på kontoret. Då förstod hela staden, att
  huset Broms & Krok sett sina bästa dagar. Aposteln råkade i raseri. Han
  skrev tre artiklar för Nyheterna. I den första talade han om en
  mordbrand, vars upphovsman fortfarande gick lös på stadens gator. I
  artikeln numro två talade han i allmänna ordalag om edens, särskilt
  vittnesedens betydelse och framvisade det förkastliga i att skaffa
  brottsliga vänner ett alibi. Tredje artikeln blev aldrig tryckt. Faktorn
  gick med manuskriptet till stadsfiskaln och frågade om det var åtalbart.
  Och det var åtalbart.
  
  De båda artiklarna hade emellertid en förfärlig verkan på Liter-Pelle.
  Han rymde från fattigvården, strövade omkring i skogarna och kom ända
  upp till Rogershus. Därifrån fördes han med länsmansskjuts till staden.
  Men på Blekängsbron fick han ett slaganfall eller låtsades få. Länsman
  höll framför Tre Remmare och skickade drängen efter något starkt. När
  drängen kom ut igen, låg länsman och sprattlade i snön och Liter-Pelle
  var försvunnen.
  
  En vecka senare kallades doktor Roth till Liter-Pelles dödsbädd. Fru
  Malin Pettersson i Oscarsgatan 18 hade av pur barmhärtighet tagit sig an
  sin frånskilde make, givit honom mat och husrum och förljuvat hans sista
  dagar medelst allehanda spritvaror.
  
  --Och vad har jag fått för tack, doktorn? Han har slagit sönder mina
  möbler. Och kära doktorn, jag har varit så altererad, så jag har tätt
  droppar var halvtimme. För än har han ropat på Bromsen och än på
  tvillingarna. Och så han har slagits med råttkungen, stackarn! Och
  sannerligen är det inte, som skulle han ha fört råttor med sig,
  uslingen. Men Gusten Sörman ba' för honom, så han får väl stanna, tills
  det blir slut ordentligt. Fast nog är det ett elände--
  
  Liter-Pelle själv hade tydligen gjort upp sin räkning och var lugn.
  
  --Nu ska ni inte komma fler, sade han till doktorn. Gå sin väg,
  prästafar, jag har sagt sanningen.
  
  --Det är inte prästen, det är doktorn.
  
  --Skit detsamma. Jag har sagt sanningen, eftersom de tussa råttkungen på
  mig. Men vasgo häkta mig, Lönrot lilla. Det är så slut, så jag liker
  inte brännvin mera. Gå din väg--
  
  Och Elis Eberhard, som icke trodde på någon timlig eller evig sanning
  med undantag av förintelsens sanning, Elis Eberhard gick.
  
  Men i Blekängskvarteren spreds det ryktet, att Liter-Pelle bekant på
  dödsbädden. Han skulle till och med i vittnens närvaro ha undertecknat
  en bekännelseskrift. Och efteråt skulle Gusten Sörman ha tillkallat
  doktorn för att få bevis på, att Pettersson varit vid sina sinnens fulla
  bruk. Men om han bekänt i brand-saken eller mord-saken eller i någon av
  sina andra många "saker", därom voro meningarna delade.
  
  Från Blekängen gick ryktet över hela staden.
  
  Ingenjören ensam förskonades för alla rykten. Han gick aldrig ut, aldrig
  till källaren, aldrig till kontoret, aldrig till skogen. Han trivdes så
  gott i sitt hem, i sitt rum. Agnes och Lisen skötte de husliga sysslorna
  varligt och tyst, talade viskande, ty det var sorgeår. Även Julius Krok
  sörjde men med en gammal mans lugn. En tankspridd, smågnolande sorg, ett
  sällskap i ensamheten.
  
  Fru Maries porträtt stod framför honom på skrivbordet. Ibland nickade
  han åt henne. Men han gjorde icke som svärfar Broms, han talade aldrig
  med sin hustru. Han kände knappast igen henne, hon var redan så oändligt
  långt borta. Och damen på porträttet hade en uppsträckt förnäm hållning,
  som icke var fru Maries. Händerna lågo tunga i knät, utan nål, garn och
  stramalj.
  
  Ingenjören snodde sin lock, kastade då och då ned några siffror på
  skrivbordsplånet, sålde och köpte, alltid med förtjänst. Det var en lugn
  och angenäm sysselsättning. Någon gång kunde det hända, att han såg
  Backarnas krossade fönsterruta och herr Vickbergs framsträckta hand. Då
  visste han, att skymningen var nära, tid att tända ljus.
  
  Ibland kom Louise ned för att spela ett parti bräde. Det var också lugnt
  och angenämt. Men Louise var icke riktigt kry. Ofta nog måste hon
  avbryta partiet. Och det var förargligt.
  
  Ibland kom fröken Agnes, satte sig stilla och tyst mitt framför sin far
  och betraktade honom med medlidsamma blickar. När lille ingenjören
  vridit sig några varv runt i stolen, öppnade hon äntligen sin mun och
  sade:
  
  --Kära pappa, de kommer alldeles säkert att lura pappa. Endera staden
  eller arbetarna eller Hyltenius eller Hagelinarna. Alldeles säkert.
  
  --Jag tror inte det, sade ingenjören.
  
  --Jo, pappa, Paulus säger--
  
  Men då sprang ingenjören upp och gjorde en djup och sned bugning, som
  var ett avskedstecken.
  
  --Om Paulus vill mig någonting, så får han vara god och säga det själv.
  
  Lektor Holmin undvek sin svärfar. Den ödesdigra dag, då Louise tvingat
  honom att godkänna fru Maries testamente, hade varit alltför svår för
  Aposteln. Han kände, att ett samtal med svärfadern måste sluta illa. Han
  föredrog att bida sin tid. Men han förblev ingalunda overksam.
  Tillsamman med byggmästar Larsson gjorde han en omvärdering av
  Blekängen. De båda herrarna funno, att staden skulle kunna betala
  fyrahundrafemtio à femhundra tusen under förutsättning att av säljaren
  stipulerade villkor beträffandes gas, vattenledning och avlopp för
  Backarna bortföllo.
  
  Han talade med Abraham Björner och lyckades åstadkomma ett uppskov med
  försäljningen av Backarna.
  
  Han tvingade doktor Roth att underteckna ett vittnesmål, enligt vilket
  bemälde Roth påstod sig hava hört framlidne betjänten Edvin Johnsson
  vidgå det han hade gjort sig saker till mened i fråga om Petterssons
  alibi.
  
  --Karn är ju död, sade Jublet och skrev under. Aposteln stoppade
  papperet i plånboken.
  
  --Johnsson är död, ja. Men det finns andra, som likaledes beedigat
  Pettersson alibi.
  
  --Bror är en skurk, en komplett fähund!
  
  --Nej, det är jag inte. Men du! Du förleder minderåriga flickor--
  
  --Lögn! skrek Jublet och svängde sin handduk kring Apostelns kinder. Jag
  har kysst en tös på mun, på Blekängsgatan. Det är allt. Men bror tar med
  berått mod livet av sin hustru. Jag har befallt diet, sträng diet. Hör
  sen! Och bror tvingar i henne ärter och fläsk.
  
  --Det är gott och hälsosamt, invände Aposteln. För den som har ett rent
  samvete--
  
  --För den som har magsår, är det värre än arsenik, skrek Jublet. Jag ska
  ta mig fan låta häkta bror, härnäst det osar fläsk.
  
  Men Aposteln sade:
  
  --Vad jag kan äta, det kan också min hustru äta. Jag hade ett gott
  föräldrahem, och där fick jag lära att icke rata enkel husmanskost. Men
  din far var en rabulist, som satte eld på stan--
  
  Sålunda verkade Aposteln outtröttlig, tagande vård om arvet efter fru
  Marie, som i tidens fullbordan skulle bli arv efter Julius Krok och då
  först råka i säkra händer. På alla håll reste han hinder för svärfaderns
  förstörelselusta. Med fina, starka trådar band han alla dem, som borde
  bindas. Björner med kontanter, Larsson med löften, Jublet med skräck.
  För Gusten Sörman hade han, ifall så skulle behövas, den där lilla
  menedshistorien i beredskap. Återstod endast Hagelinarna, Benjamin
  Hagelin. Visserligen skulle väl några väl och lagom klart formulerade
  artiklar om Tre Remmaremordet göra kraftig verkan. Men det var farligt
  att draga i den tåten.
  
  Fru Maries död och Lagerströms fall var ett hårt slag för Hagelinarna.
  Ty det var dem motbjudande att behöva återupptaga förhandlingarna med
  den lille syndaren, ingenjören. Men de ville icke uppgiva hoppet att
  bliva herrar över Blekängen, där en stor del av de troende hade sin
  hemvist. Och om ingenjören icke var lika gudfruktig som Lagerström, så
  var han kanske å andra sidan heller icke lika knivig--
  
  Alltså gjorde skomakaren våld på sina känslor, spottade i förstugan och
  ringde på dörren.
  
  --Ja, se nu är en här igen, lilla snälla ingenjörn. Han ska väl vara som
  lite mjukare nu, sen stan burit sig så skamligt åt. Ja, sa' jag inte
  det? Med Bethanister ska en aldrig göra affärer, för där står Han på
  lur, Han själver. Nej, ta nu reson och sälj till oss. Se, vi kan inte
  lura folk, för hur skulle det då gå? Vi stackare ha ju bara Gud att
  hålla oss till. Han är så sträng, så sträng, så sträng--
  
  --Vad bjuder herrarna? frågade ingenjören.
  
  --Bjuder? Ja, se det är allt efter som. Det är inte med oss som med
  Bethanisterna, som har en byggmästare och bankdirektör som äldste. För
  se vi ha avsvurit mammon. Men inte blir det något bråk med priset. Bara
  vi få köpa så smått, så smått--
  
  --Ja, sade ingenjören. Det kan jag möjligen vara med om, ifall jag redan
  i år kan få minst hundratusen disponibla. Herrarna får betala efter
  bouppteckningsvärdet. Det är naturligtvis som vanligt satt ganska lågt--
  
  --Inte när häradshövdingen gjort bouppteckningen.
  
  --Se själv, sade ingenjören och räckte honom en förteckning över
  Blekängens fastigheter. Skomakaren snöt sig, tog papperet mellan
  fingerspetsarna och höll det på en alns avstånd från de rinnande ögonen.
  
  --Ja, nog sir jag siffror. Men nu ska jag säga, som det är. En fattig
  skomakare, som har sitt lilla geschäft di kallar, och ellers lever i
  förtrolighet med sin Gud, inte kan han förstå sig på husaffärer.
  
  --Ja, då ska herrn ta mig tusan inte heller göra några husaffärer!
  Julius Krok röck till sig papperet och stoppade i skrivbordslådan. Är
  det annars något?
  
  Skomakaren slöt ögonen som en andäktigt bedjande, han lade det oformligt
  stora huvudet på sned och strök sig över hjässan.
  
  --Jo, nog är det det. Vi skulle så gärna hjälpa ingenjörn och vara med
  på ett hörn däruppe på Backarna.
  
  --Såå? Julius Krok blev intresserad. Av Backarnas blivande invånare voro
  minst hälften Hagelinare. Det var således ett betydelsefullt uppslag.
  
  --Ja, se där det görs något gott, där vill vi ju gärna vara med. Men
  först skulle vi väl höra lite om priset--
  
  Då slog ingenjören linjalen i bordet.
  
  --Hör nu, Hagelin, han ska inte tro, att han sitter bak disken och lurar
  bönder.
  
  --Nej, det förstås. Se, jag ska säga, hur det är. Inte har en fattig
  skomakare kunskap och talförmåga. Men se bror Benjamin--
  
  --Honom vill jag inte ha att göra med.
  
  --Nää, nä. Ja, jag får väl si att komma igen då. Adjö, adjö, lilla
  ingenjörn.
  
  Ingenjören skakade obehaget av sig. Han gick upp till Louise och satte
  sig på sängkanten.
  
  --Hur är det med dig nu? Har du feber? Du har väl inte ätit något?
  
  --Nej då, nej då. Jag bara dricker. Och ligger. Å, vet du, jag tycker
  det är så skönt att ligga. Jag tänker på morfar, som gick och gick i
  hela sitt liv. Det var allt synd, att han inte fick ligga något, innan
  han dog. För det är bra skönt.
  
  --Morfar dog på sin post, sade Julius Krok utan att mena någonting
  därmed. Nå, vem ger fåglarna mat?
  
  --Det gör Evelin. Hon har blivit så tyst och snäll, sen hon kom från
  Björkenäs. För resten håller hon sig mest i köket. Jag tror att Elsa
  Sörman brukar vara hos henne. De sjunger psalmer. Och det låter ganska
  vackert hit in.
  
  --Och vet du vad, pappa? Hon vände bort huvudet och rodnade:
  
  --Vad då?
  
  --Jo, Paulus är så snäll mot mig. Han kan sitta hos mig långa stunder
  och prata om allt möjligt. Men ingenting sorgligt. Och varken sedligt
  eller osedligt, smålog hon. Jag tror aldrig han varit så snäll som nu--
  
  --Det var ju bra, det var ju bra, mumlade ingenjören.
  
  Han röjde av nattduksbordet och lade ut en patience, Louise hjälpte
  till. Och den ena patiencen efter den andra klarade sig och gick ut som
  ett rinnande vatten. Och lille Julius Krok blev glad och sade:
  
  --Titta bara. Allting går nu för tiden. Det är som om oturen vore
  bruten--
  
  I detsamma kom jungfru Lisen.
  
  --Jo, ingenjörn, nu är skomakarn här igen.
  
  --Se, se! sade ingenjören. Det är nästan hemskt.
  
  I tamburen stod skomakaren.
  
  --Ja, nu är det allt klappat och klart, snälla lilla ingenjörn. Och nog
  ska vi komma om sams om priset alltid. Om vi bara får vara med på
  Backarna. Och det kan ju inte vara annat än en fördel för ingenjörn. Men
  nu är saken så här, att vi ska börja med att köpa Tre Remmare.
  
  --Jaa, sade Krok, det går ju för sig. Jag har sagt upp hyreskontraktet
  till första oktober.
  
  --Ja, ja, det blir nog bra. Benjamin och madammen är ju gamla vänner--
  
  --Va befalls? Ni tänker väl inte behålla krogen?
  
  --Hursa? Krogen? Nej, var det likt något. Tror han, att vi har
  samvete--
  
  --Jag bryr mig inte om ert samvete. Jag vill ha klara papper. Var så god
  och stig in i mitt rum.--Nu vill jag först och främst veta om ni tänker
  riva eller ej?
  
  --Nog kan väl ingenjörn tänka sig--
  
  --Jag tänker ingenting. Jag vill ha klara papper. Hela den här affären
  gör jag uteslutande för att få ett slut på Blekängseländet. Jag vill ha
  en förbindelse--
  
  --Vänta, vänta, bad skomakaren och slog med händerna. Benjamin hade
  givit honom tydliga föreskrifter beträffande Tre Remmareköpet. Men
  ingenjören gjorde frågan vidlyftigare än så, och skomakaren rev sig
  förgäves bak örat.
  
  --Ja se, snälla lilla ingenjören, om han ville tala med Benjamin. Se,
  han har ett obegripligt klart och redigt huvud. Och han är så god, se.
  Inte går det på mörksens vägar, inte! För se, hur skulle han kunna göra
  det? Vart han går, så för han Jesus med sig--
  
  Julius Krok avbröt kort och torrt:
  
  --Jag gör inga affärer med Jesus.
  
  Men inför denna hädelse förlorade skomakaren tålamodet. Faderns,
  reformatorns ande föll över honom. Han spottade över axeln och gick mot
  dörren. På tröskeln stannade han, höjde sina händer och profeterade:
  
  --Syndiga, förtorkade skammens lilla skinnstycke! Han är inte god att
  göra ett par skor av. Men stursk ska han vara och hålla sig för god att
  göra affärer med sin Frälsare. Nej tvi!
  
  Underhandlingarna med Zionsborg hade strandat.
  
         *       *       *       *       *
  
  Nu vände sig Benjamin Hagelin i egen person till lektor Holmin. De båda
  herrarna hade tvenne samtal i lektorns matsal. Det första avlöpte
  lyckligt, och man kom överens på ett ungefär. Det andra samtalet stördes
  av en obehaglig händelse. Fru Holmin, som låg i hög feber och
  följaktligen yrade, öppnade sängkammardörren och steg in i salen. Hon
  var i nattdräkt, och Aposteln, som såg sin hustru stå barbent och
  bararmad inför en främmande man, förlamades.
  
  --Paulus, sade hon. Du ska inte ha någonting att skaffa med den
  människan.
  
  --Att du inte skäms--stammade Aposteln.
  
  --Det är en mördare, sade Louise och vände de båda herrarna ryggen.
  
         *       *       *       *       *
  
  Abraham Krok fick tvenne brev. Ett från Gusten Sörman, som skrev, att nu
  måste arbetarna taga saken i egna händer, om det skulle bli något av med
  "projektet Backarna". Ingenjörn var tydligen för gammal.
  
  Brevet slutade:
  
  "För resten vill jag säga dig, att vill du ha något med av syster min,
  så ska du komma så fort som möjligt. Annars tar Benjamin Hagelin
  alltsamman. Han eller fan, sak samma."
  
  Det andra brevet var från Louise och innehöll några suddiga rader.
  
  "Lille-bror ska komma hem nu, för att hjälpa pappa. Jag är ganska sjuk
  och kan ingenting uträtta.
  
  _Din dumma Lova_."
  
  
  
  
  
  
  III. STRIDEN OM BLEKÄNGEN
  
  
  
  
  1
  
  
  Abraham kom med morgontåget, ingenjörn och Elis Eberhard voro nere vid
  station för att möta. Det var en morgon i slutet av mars, solen var
  morgonklar, vårklar, lyste starkt och avslöjande. Elis Eberhards ulster
  sken i sömmarna, uppslagen voro snusfläckade och kantslitna.
  Snusnäsduken vajade tungt och bedrövligt som fanan i ett sorgetåg, och
  den var dunkelt röd som en smutsig stoppsignal. Jublets haka täcktes av
  en gråvit stubb, den guppade och skalv som i sinnesrörelse, men en brun
  liten strimma från mungipan ned i skäggstubben förrådde tuggbussen.
  Bredvid denna slankiga gestalt utan styrsel och värdighet gjorde
  ingenjören en vacker figur. Krusflorsstormen och den långa svarta rocken
  av tjockt kläde ökade alla dimensioner. Ingenjören såg prydlig ut.
  
  Han tog sin son i famn och välkomnade.
  
  --Ecce homo, sade Jublet. Han som skall göra't!
  
  --Vad ska han göra? frågade ingenjören och rynkade pannan. Sent hade han
  kommit till makten, och han ville icke lämna den ifrån sig i brådrasket.
  Icke ens till Abraham.
  
  Men Jublet, som behövde ett stöd, tog sin unge vän under armen, hasade
  framåt i sina galoscher och talade:
  
  --Egentligen är du min son lika mycket som den där lilla tokens. Ty hade
  icke jag i tid och otid uppmanat honom att sätta en son till världen, så
  hade din existens vid det här laget varit problematisk. Men jag hade
  gett mig fan på, att släkten skulle skjuta nya skott och blomstra. Vi
  Bookar, Krokar och Rothar ha arvsrätt till den här staden. Vi ha levat
  här i mer än halvtannat sekel. Och det är ett storverk av tålamod,
  ihärdighet och galenskap. Utbölingarna beundra och förakta oss--
  
  --Det vet jag inte av, sade ingenjören.
  
  --Nej, för du är en okunnig liten narr och till på köpet millionär. Men
  jag, som läst alla faster Mimmis följetonger åtta gånger framlänges och
  två baklänges, jag känner människorna. Jag känner utbölingarna. De älska
  och förakta oss, därför att vi äro gamla och kuriösa och ofarliga. De
  vill trä upp oss på nålar och sätta oss i glasskåp. Men nu, min Krokus,
  nu ska det visa sig, att vi skaffat oss en son och en hämnare. Må faster
  Mimmis ande omsväva dig, min gosse. Det var ett djädrans så duktigt
  fruntimmer.
  
  --Å, du gamle festtalare, sade Julius Krok och smålog medlidsamt.
  
  I hörnet av Storgatan stod Aposteln och häradshövdingen. Aposteln
  flaxade oroligt med vingarna och styrde rakt på Abraham.
  
  --Varför har du kommit hem? Du har ju inte slutat din kurs. Vad har du
  här att göra?
  
  --Hur mår Louise? frågade Abraham.
  
  Men Aposteln, som aldrig svarade på frågor, flaxade vidare. Björner
  rullade fram och vidrörde Abraham.
  
  --Öh, öh, öh, unge man har vuxit.
  
  --Dig över huvudet, häradshövding. Den dag skall varda kommande, då
  denne yngling bestiger din och stadens tron, tagande hyllning av allt
  folket. Men inga mutor! Inga mutor, Abraham Björner!
  
  --Öh--skäms--
  
         *      *      *      *      *
  
  Efter middagen, då Jublet slutat profetera och somnat vid sitt urdruckna
  punschglas, gjorde Julius Krok en sned liten bugning för sin son och
  smålog och sade:
  
  --Ja, nu behöver du inte sitta hos din gamla pappa längre. Du har väl
  andra--
  
  Abraham kastade rocken över axlarna och rusade utför trappan, just som
  han sköt upp ytterporten, tändes Krokens lampor. Och i alla gatans
  lyktor, en lång fil från öster till väster, slogo lågorna ut som
  blommor. Abraham gick österut över storåbron, över Karlstorget in på
  Stenbrogatan. Det var Larssons gata med stora, präktiga hus men glest
  befolkad. I numro fyra bodde Sörmans.
  
  Hon är naturligtvis inte hemma, tänkte Abraham. Och gumman är döv och
  hör inte, när jag knackar. Hade varit bättre att gå till bönhuset med
  detsamma.
  
  Han tog i dörrlåset, som gick upp. Tamburen var kolsvart, men matrummet,
  som även var Elsas sovrum, upplystes av gatans lyktor.
  
  Därinne tassade fru Sörman av och an. Hon hade synbarligen brått, men
  Abraham kunde icke få klart för sig, vad hon gjorde. Antagligen städade
  hon, jämkade på möblerna, dammade. Hennes rygg var krummare än någonsin,
  huvudet nästan i jämnhöjd med magen. Det såg ut, som om hon hade gått
  omkring och nosat och vädrat i vinklar och vrår.
  
  Abraham repade eld på en tändsticka och gick fram mot salsdörren. Han
  trodde, att hon skulle komma emot honom, niga och göra sin fråga? Är det
  Elsa som önskas?
  
  Men hon lät sig icke störas, tassade av och an, fejade och dammade. Då
  Abraham steg in i rummet, neg hon hastigt guppande och gav honom en
  misstänksam sidoblick.
  
  --God afton, skrek han. Va fru Sörman gör fint!
  
  --Brudgummen varder kommande, sade fru Sörman och fortsatte. Av Gustens
  brev hade Abraham inhämtat tillräckligt för att förstå, hur landet låg.
  Brudgummen i fråga var icke Abraham Krok utan Jesus.
  
  --Är Gusten hemma? skrek han.
  
  Då stannade gumman.
  
  --Snälla herr Krok, de kommer att slå ihjäl Gusten. När de kunde slå
  ihjäl Sörman, och han var ändå Guds barn. Jag stod i fönstret var natt,
  jag. Men Sörman är i himlen, för han förlitade sig på Gud. Men hur ska
  det gå med Gusten! Å herre Jesus! Nog får herrarna ångra sig! Nog får
  herrarna ångra sig!
  
  Abraham avbröt:
  
  --Var är Elsa?
  
  --Det säger jag inte, sade fru Sörman och kröp ihop.
  
  --Fru Sörman kan väl säga, om hon är hos Zionisterna eller i Bethania.
  
  --Hu! kved fru Sörman. Bethania--hu, hu, hu, hu--
  
  --Ja tack, då vet jag, sade Abraham.
  
  Han vände tillbaka över bron, gick Storgatan framåt och sneddade över
  Torget in i Garvarebrunnsgränd. Här vid ingången till Blekängen stod
  kommissarien Lönrot och instruerade ett par konstaplar. Abraham hälsade.
  
  --Har de gudstjänst i Zionsborg så här dags?
  
  --Alltid, svarade Lönrot. Alla tider på dygnet.
  
  Abraham vandrade in i Blekängens mörker, bestrött med få sjukligt
  blekröda stjärnor, som sände sitt ljus genom hålen i gamla gardiner.
  Längst fram i hörnet av Carl Johansgatan blänkte biografens självlysande
  skylt och de elektriska lågorna framför dagsprogrammet. Och i hörnet av
  Sofiagatan lyste Tre Remmares lykta som en fyr. Krogdörren, ständigt i
  rörelse, kastade ljus och skugga över Blekängens historiska stenar,
  trappan, på vilken J. A. Broms och Sörman stupat.
  
  Redan i början av Oscarsgatan kunde Abraham se Zionsborgs festligt
  upplysta fönster. Han saktade stegen, strök utefter husraden och
  stannade ett ögonblick framför ett fönster, framför en trasig röd ros,
  som prunkade på gardinens gråblåa fält.
  
  Därinnanför hade Elsa stått, naken.
  
  Han böjde sig ned. Den förrädiska rosen avslöjade en fridfull bild, icke
  särdeles lockande. En gammal man, som läste högt ur bibeln eller ur en
  postilla. En gammal kvinna, som letade i sina kläder--sannolikt efter
  någonting levande.
  
  Abraham drog vidare, och vinden, som allt kraftigare svepte ned över
  Backarna, spände ut hans rock. Oscarsgatan låg stilla och öde. Endast
  några dämpade fnissningar, viskningar och det klunkande ljudet från
  buteljer, som tömmas, förrådde att portgångar och bakgårdar voro
  befolkade. Ur tvärgatan kommo skuggor, små och snabba som insekter.
  Abraham stannade i gathörnet och lät en större skugga glida förbi, en
  stor läderlapp, som med fladdrande vingar seglade mot vinden.
  
  Aposteln på jakt, tänkte Abraham. Nu springa pojkarna snällt.
  
  Han ökade själv takten. Portgångarnas tissel försvunno i sorlet från det
  lysande huset, sorl av sång, som blandades med rop och buller från Tre
  Remmare. Blekängsgatan var full med folk, biografpublik, krogpublik och
  en och annan zionist, som sökte sin borg eller lämnade. Körbanan var som
  alltid vår och höst bottenlös, och man trängdes på trottoaren. Gatpojkar
  hängde som klungor av bin vid Zionsborgs fönsterbleck.
  
  Det var ett ståtligt hus, storvulet byggt, raklinjigt som en lada men
  med torn och tinnar i fasadens båda hörn. Nytt, ljusblått, ännu
  obefläckat eller så gott som obefläckat, ännu ångande, doftande av
  färskt murbruk. Och ur dess stora, dimmiga fönster strömmade gasljuset
  ut över Blekängsgatans sotiga snötuvor och mörka pölar.
  
  Men på en liten ö mitt i gatuvattnet stod madam Anderssons förstfödde
  son, smeden. Han hade druckit på krogen och nu skulle han gå till Zion.
  Men vattnet förskräckte honom. Och för att ingiva sig mod brummade han
  om och om igen de första orden i en psalm:
  
      "Jag går mot döden, vart jag går,
      min väg må vara banad eller svår--"
  
  --Andersson ska inte stå här som ett spektakel. Gå hem med sig.
  
  --Inte, sade smeden. Då får jag däng.
  
  Abraham gick uppför trappan, genom en försal full med gummor och andra
  orkeslösa. Stora salen var överfylld. Redan för att komma över tröskeln
  måste han armbåga sig fram. Luften var förskämd. Gaslågorna bildade
  strålkransar som i dimma. En dimma av fukt, av svett, av tårar.
  Zionisterna gräto.
  
  Framme på estraden stod Benjamin Hagelin och bredvid honom ett fett
  fruntimmer i svart sidenklänning. Det var fru Larsson, hustru till
  Bethaniaförsamlingens äldste, byggmästaren och bankdirektören. Och
  därför gräto zionisterna av glädje. Ty en större, mer betydelsefull, mer
  underbar erövring hade Benjamin Hagelin aldrig gjort. Och sällan hade
  Satans välde på jorden fått en sådan törn.
  
  Abraham hörde icke vad som sades på tribunen. Men han såg hur Benjamin
  Hagelin gav den nya systern broderskyssen. Den stora, feta kvinnan
  sviktade och föll på knä. Och Benjamin Hagelin föll också på knä. Efter
  en stund framträdde tre starka män, slogo armarna kring fru Larsson och
  buro bort henne.
  
  Väl en femtedel av församlingen lämnade salen. Aftonens stora händelse
  var över och den långa rad av stora och små syndare och synderskor, som
  nu vandrade över estraden, intresserade mindre. Endast då Evelin och
  Gula Rosen omfamnades och kysstes gick det åter en stor fläkt genom
  salens dimma och dunst. Ty det var känt, att de båda kvinnorna levat i
  bitter fiendskap.--
  
  Efter Evelin kom Elsa Sörman.
  
  Hon såg ut som ett litet barn, förskrämd, skälvande av kvävd gråt.
  Predikanten öppnade sin famn.
  
  Abraham snurrade runt om, boxade sig fram till dörren. Han var rädd att
  höra någonting och höll för öronen. I försalen bland de orkeslösa stötte
  han på Gusten, som var blek och grinade illa.
  
  --Jaha, jaha, sade Gusten och svalde. Du kommer så dags. Va' ska en nu
  göra?
  
  Abraham skakade på huvudet.
  
  --Jag får väl tala--tala med henne--
  
  I detsamma hörde han en dov, mullrande, grötig kvinnoröst.
  
  --Det är hon, sade Gusten och grinade.
  
  Och rösten sade:
  
  --Jag har levat i synd, jag har brunnit i köttets begärelse, jag har
  levat utan Gud--
  
  --Nu springer jag, sade Abraham. Men när han kom ut på gatan, stannade
  han, svepte rocken ikring sig och satte sig på Zionsborgs trappa. Gusten
  Sörman ställde sig framför honom och gestikulerade. Han var blek och
  mager med blånader under ögonen. Men elegant som alltid! En blåsvart
  skiftande halsduk pöste och glänste som krävan på en kroppertduva, och i
  halsduken glittrade faster Mimmis nål.
  
  --Ja, du ser, hur det är. Mor t.ex. Hon har aldrig haft något starkt
  huvud och fars olycka knäckte henne. Men så galen som nu--hon dillar om
  Brudgummen. Ja, säger jag, låt vara att han gör staden den äran, men
  inte tror väl mor, att han kommer just hit, till Stenbrogatan 4 över
  gården två trappor? Då svarar hon inte. De äro på det viset. Kommer man
  nära in på livet, så dyker de ner genom en lucka alldeles som fan på
  teatern. Och så dyker de upp någon annan stans.
  
  Lågorna bakom Zionsborgs fönster slocknade. Församlingen vältrade ut och
  Abraham fick sparkar och knuffar i ryggen, men han gitte icke flytta.
  
  Gusten vek upp byxbenen och fortsatte:
  
  --Och så Elsa. Hon har ju det där att tycka synd om folk. Det är hennes
  force. Nå, först var det Evelin, du vet. Och Evelin förde henne till
  Hagelin, och nu är det klappat och klart. Hon ska bli missionär. Inte
  bland de svarta, bland fallna kvinnor. Å herre gud ja!
  
  --Är det det, han vill?
  
  --Hagelin? Nää, det tror jag inte. Han bryr sig inte om fallna kvinnor,
  för så vitt de inte ha besparingar. Gula Rosen, du vet, har underhållit
  honom. Men nu har han kommit hem med plånboken full, och nu ska han göra
  affärer här i stan. Ja, tänker han upprätta en export av galna
  fruntimmer, så gärna för mig. Det är en nationalrikedom, outtömligare än
  Kirunamalm och Norrlands skogar. Men han ska ta mig fan hålla tassarna
  från vår sak. Det ska han. Annars--
  
  --Annars?
  
  --Ja, det blir min sak.--Där har du henne.
  
  Abraham vred sig till hälften om. Försalens låga slocknade och han såg
  endast ett ansikte lysa vitt i den svarta dörröppningen. Då reste han
  sig, sträckte sig fram och slog armarna kring hennes knän. Han svängde
  runt med henne, släppte henne. Och kysste.
  
  --Det var inte någon broderskyss, sade Gusten. Frid, mina barn. Jag går
  på biografen. Akta er för Aposteln!
  
  --Det syntes, flämtade Elsa. Det syntes över hela gatan.
  
  --Hördes också. Nu går vi till Backarna. Vet du av, att vi ska bo på
  Backarna?
  
  --Ja.
  
  --Jaa, härmade han. Tänk att nu blir trädgården din och huset också. Är
  det inte roligt?
  
  --Jo.
  
  --Kåken ska riggas upp, förstår du. Ja, men är du inte förvånad? Att jag
  ar här?
  
  --Jo, jag är glad, sade Elsa.
  
  --Jo, jag är glad, härmade han och försökte sig på ett skratt. Men han
  var ond. Han lade armen kring hennes skuldror och då de gingo över
  Blekängsbron tryckte han henne så hårt, att hon kved. Genast släppte han
  taget och hon drog sig åt sidan.
  
  --Hör på! sade han. Vill du lova mig en sak?
  
  --Ja.
  
  --Nej, lilla Elsa, bad han, tala nu inte så där som en maskin. Ja, ja.
  Inte kan du lova, innan du vet, vad jag begär.
  
  --Jo, sade hon. Och det lilla ordet klingade underligt, med något av
  jubel och triumf. En martyrs triumf.
  
  --Vill du lova att aldrig mer gå till bönhuset? Jag begär inte, att du
  skall dela min tro, det blir en annan sak. Du kan gå i kyrkan om du
  vill. Eller i Bethania, eller var du vill. Men inte till Zionisterna.
  Kan du lova det?
  
  --Ja, svarade hon utan betänkande.
  
  --Då är allting gott och väl, sade Abraham. Han kände med ens, att han
  var trött. Att det var lönlöst att fortsätta. Alla dessa ja hade berövat
  honom modet.
  
  Mörkret var tätt, men vägen låg som ett gråvitt band. De gingo på var
  sin sida om hjulspåren, då och då snävande över grushögar. Vinden
  spelade som en jättesyrsa i de kala björkarna.
  
  --Varför dröjde du så länge? frågade Abraham. I bönhuset? Du kom en bra
  stund efter alla de andra.
  
  --Jag letade efter Gusten, kom det dröjande. Och så var det så mörkt.
  Och så var det Evelin.
  
  --Det var mycket på en gång. Kom så sätter vi oss på bänken. Ser du, jag
  hade tänkt, att vi skulle bo här. Det är ju vår trädgård! Och jag
  trodde, du skulle bli glad åt det. Jag har gått och tänkt på det länge,
  ser du. Men jag skrev ingenting, för jag tänkte överraska. Det är roligt
  att överraska. Till slut hade jag kanske skrivit i alla fall. Men dina
  brev ha varit så underliga. Ända sen i våras. Jag visste inte riktigt,
  var jag hade dig.
  
  --Jag har gått igenom så mycket.
  
  Abraham strök henne över kinden.
  
  --Nu ska vi se, om vi kan komma in. Det finns ingen hake på
  köksfönstret, minns du det? Vänta här ett tag.
  
  Efter en stund kom han ut på kökstrappan.
  
  --Får jag be ers nåd stiga in. Råttorna hålla bal på köksbordet.
  
  --Nej, jag törs inte, jämrade Elsa. Och för första gången denna kväll
  kände Abraham igen hennes röst. Han ställde lyktan ifrån sig och rusade
  rakt ut i mörkret.
  
  --Nu tar jag dig!
  
  Han tog henne, och han kände, att hon grät. Då blev han lugn och glad.
  
  --Nu gråter du, liten, nu är du uppriktig. Berätta mig nu. Ja, du
  behöver inte tala om det, som har varit. Men du ska säga mig, om du
  tror, att du kan bo här. Med mig.
  
  Hon svarade icke. Han förde henne uppför trappan in i köket.
  
  --Ja, ja, du ska se på våningen först, skämtade han. Med lyktan lyftad
  över huvudet steg han in i salen. Elsa höll sig tätt intill honom. Hon
  skrek, när hon hörde det skrapande, tassande ljudet från flyende råttor.
  
  --Ja, här är inte mycket att se, sade Abraham. Madam Andersson har inte
  heder av städningen.
  
  I rummets fyra hörn stodo stolar, en stol vid bordet och framför
  kakelugnen spillrorna av ett par stolar. På bordet Johnssons mugg och
  några skärvor. Men under bordet satt en stor råtta, för lat, för djärv,
  för tjock eller för sjuk att låta sig störas, ögonen gnistrade i
  ljusskenet från lyktan.
  
  Elsa hackade tänder.
  
  --Det är som förr på Blekängen. Där satt en råtta under salsbordet och
  stirrade på mig och Gusten. Och vi vågade icke väcka mamma, för då
  trodde hon, att det var folk som kom för att slå ihjäl far. Och så blev
  hon stående vid fönstret hela natten--
  
  --Vi gå in till herr Vickberg, sade Abraham. Det var en ordentlig
  människa. Han hade det så fint som en mamsell--
  
  Han sköt upp dörren, men när han kom ut i förstugan trampade han på
  granris. Han förstod, att herr Vickbergs rum stodo ostädade efter
  begravningen.
  
  --Nej, det här går inte. Vi får skicka madam Andersson att städa först.
  Gå nu ut genom köket du, så kommer jag efter genom fönstret.
  
  Han reglade köksdörren och släckte lyktan. I salen började råttorna
  dansa, och den stora feta råttan under bordet gav ifrån sig ett tungt
  stönande, som liknade en suck.
  
  Abraham svängde sig ut genom fönstret.
  
  --Elsa! ropade han. Mörkret hade tätnat. Vinden sög och smackade kring
  husets knutar. Abraham letade sig fram till bänken.
  
  --Gråt nu inte, liten! Det är ett ruffigt gammalt hus, men det kan
  bättras på. Och man kan ju inte riva allt gammalt. För resten blir det
  bra. Du får så mycket att tänka på. Reparationer och målning och
  tapetsering. Allt det får du ta på dig. Jag har inte tid. Och
  bosättningen sen! Jag ska be Louise, att hon hjälper dig.
  
  --Säg, liten--tror du inte, att du får tillräckligt att tänka på. Och så
  glömmer du--det andra.
  
  Han lyfte upp hennes huvud och tryckte sin panna mot hennes.
  
  --Elsa--tror du inte, att det blir bra så.
  
  --Det blir bra, viskade hon. Det blir bra, om du kommer till oss.
  
  Och hon upprepade, snyftande, bedjande:
  
  --Om du kommer till oss.
  
  --Till oss?--Oss? Det är ju du och jag? Är det inte?
  
  Härpå svarade hon icke.
  
  Då kastade han åter om och erinrande sig lekarna i trädgården, föll han
  på knä och friade patetiskt:
  
  --Jag frågar dig, Elsa Anna Sörman, vill du älska mig i nöd och
  lust--eller åtminstone det senare.
  
  --Ja, svarade Elsa Anna Sörman. Men det var varken skämt eller allvar i
  rösten, varken lycka eller sorg.
  
         *      *      *      *      *
  
  Abraham hade följt Elsa hem och sagt god natt och fått till svar god
  natt--
  
  Nu drev han omkring. Han slöt ögonen till hälften och drev omkring på
  måfå, viss om att stadens gator skulle föra honom dit han
  ville--ingenstans. De skulle föra honom runt, i kvadrater, rätlinjiga
  figurer, men ständigt runt i ett framåt, som samtidigt var ett tillbaka.
  
  Staden hade somnat vid det lugnande ljudet av patrullerande konstaplars
  steg, den enda vaggsång, varav den rättfärdige har behov. Blekängens
  älskande par hade skilts åt eller funnit någon fristad. Sammankomster på
  mörka gårdar och i portgångar hade upplösts. Tre Remmares lykta hade
  slocknat, likaså Krokens lampor på Storgatan. I hörnet av
  Garvarebrunnsgränd dröjde en krogkund, oviss om den rätta vägen och
  osäker på sig själv.
  
  Det var Andersson, smeden, en duktig arbetare och en av dem, som skulle
  bygga och bo på Backarna. Abraham stannade mitt framför honom. Men
  Andersson vinkade högtidligt avvärjande.
  
  --Bara--bara--ur vägen--en smula--godhetsfullt--om jag får be--
  
  --Vart ska Andersson gå?
  
  --Vart sa herrn?--Vart--vart--fan--Till himlen. Ser herrn. Jag går till
  himlen--vart jag går--ser herrn--men--det är en förbannad
  trängsel--godhetsfullt--ur vägen--
  
  Och Abraham gick ur vägen.
  
  Han vandrade Storgatan uppför, rättande sin takt efter den patrullerande
  konstapelns steg. Det gav en känsla av ordning. Han kände sig som en väl
  uppdragen klocka, ställd efter tornuret.
  
  Men framkommen till Torget hörde han "Jublets" stämma och tvärstannade.
  Även konstapeln stannade och en tredje person, som skymtade som en
  skugga på andra sidan körbanan.
  
  "Jublets" stämma, svag och hes om dagen, svällde ut om natten, tilltog i
  styrka och klang för varje lykta som släcktes.
  
  --Vem är du, Saulus Paulus Holmin av Tarsus i Mesopotamien, vem är du,
  att du kallar mig en idiot? Är det jag, som skall bygga på Backarna
  eller är det den tokige Krokus, din svärfar? Lämna mig i fred. Lämna
  hela stan i fred! De brott mot sjätte budet, som av evighet äro bestämda
  för denna stad och denna natt äro redan begångna. Eller begås i detta
  ögonblick. Tänk det! Och gäck i frid till den rättfärdiges sömn.
  
  --Det är Jublet, sade konstapeln. Så här dags är han lite svinaktig av
  sig--
  
  Konstapeln smålog välvilligt förlåtande, och Abraham svarade med ett
  sömnigt leende.
  
  --Titta, nu ska Aposteln fösa in honom.
  
  Aposteln hade trängt honom upp på trottoaren och drev honom med
  flaxande vingar allt närmre trappan. Men långa svängande armar
  försvarade doktorn sin frihet. Slutligen gav han vika och drog sig
  baklänges uppför de tre trappstegen. Avskedsorden kommo gråtmilt och
  klagande:
  
  --Lämna mig i fred, Saulus Paulus från Mesopotamien. Du är en hund. Och
  jag ensam är rättfärdig. Min buk ger tillbaka, min manlighet har sinat,
  min näsa rinner som ett litet barns näsa och min syn fördunklas, jag
  ensam är rätt färdig med livet. Lämna mig i fred.
  
  --Jag tror han vitsar, skrattade konstapeln.
  
  Abraham gäspade, förde två fingrar till hattbrättet.
  
  Han fortsatte sin vandring, ögonlocken sjönko till hälften och
  förvandlade en avlägsen lykta till ett disigt ljusstreck.
  
  Han funderade. Han funderade på ett blått ansikte, som han sett bakom
  konstapelns breda rygg. Ett ansikte med feta kinder, blå av skäggstubb
  eller av kyla eller av lyktans sken.
  
  Den där kommer jag att drömma om, tänkte Abraham. Nu går han på andra
  trottoaren och håller jämna steg med mig. Han går och ser på mig och
  vill mig naturligtvis något. Och naturligtvis känner jag honom. Men jag
  vill hem och sova.
  
  Han gjorde helt om, tog ut stegen, gav sig fart med käppen. Men när han
  åter nådde Krokens lampor, stod främlingen framför porten.
  
  --Är det herr Krok?
  
  --Jo, svarade Abraham, trött men häftigt.
  
  --Jag är sannolikt icke igenkänd?--
  
  Abraham drog av sig handskarna, tog fram nycklarna och tändsticksasken.
  Han repade eld på en sticka, förde den framför främlingens ansikte,
  nickade, blåste ut stickan.
  
  --Jo, sade han. Jo för all del--
  
  --Verkligen--det är många år sedan. Herr Krok var bara barnet--
  
  --Ja, men jag känner igen er på ögonen och på de långa, fula öronen.
  
  --Gott. Då vill jag gå rakt på sak. Var det inte herr Krok som för
  ungefär en halvtimme sedan kom ned från Backarna? I sällskap med ett
  ungt fruntimmer?--Ja, för resten, det vet jag. Nu vill jag endast fråga:
  Står herr Krok i något förhållande--jag menar något närmre
  förhållande--till den unga kvinnan?
  
  Svarar jag med käppen, tänkte Abraham, så går det bara ut över Elsa. Den
  där kan nog konsten att ta heder och ära av folk.
  
  --Fröken Sörman är min fästmö. Är ni nöjd?--
  
  --Nej. Inte förrän ni besvarat ännu en fråga.
  
  Här gällde det att bevara fattningen. Abraham gömde käppen bakom ryggen
  och gäspade fram ett långdraget:
  
  --Lååt höra--
  
  --Vill ni komma till oss?
  
  --Till vem?
  
  --Till Kristus!
  
  --Ååå, suckade Abraham. Han knäppte upp rocken, tog fram klockan--
  
  --Är det inte bra sent för en omvändelse?
  
  --Snarare för tidigt. Herr Krok är för ung och för oprövad för att
  tillfullo inse religionens enorma betydelse. I det hänseendet är Elsa
  Sörman bättre lottad. Det är skada--
  
  --Ja--Var det annars något?
  
  Främlingen betänkte sig ett ögonblick.
  
  --Herr Kroks far har ett projekt. Ett stort projekt. Men det är
  vanskligt. Varför vänder ni er inte till mig?
  
  --Säg det!--Annars något?
  
  --Ja. Jag skulle vilja träffa herr Krok--
  
  --På Tre Remmare? föreslog Abraham. Han satte nyckeln i låset och
  öppnade porten.
  
  Nu fick du, så att du teg, tänkte han.
  
  En varm, whiskydoftande pust strök över hans kind, han kände läppar
  snudda vid sitt öra.
  
  --Herr Krok kommer nog till oss. I Kristus är det kärlek, bara i
  Kristus. Kom till oss, kom till oss!
  
  --Dra--
  
  Häftigt och hastigt förde han armbågen bakom. Utan att träffa.
  
  --Godnatt, herr Krok, godnatt! kom det mjukt och milt ur mörkret. Då
  brast Abraham i skratt.
  
  --Sov så gott, herr Hagelin, sov så gott--
  
  Han skrattade för sig själv, där han gick uppför den mörka trappan. Han
  ville icke upphöra att skratta. Det var således rätt och slätt en löjlig
  person, denne Benjamin Hagelin, Zionisternas profet. En narr, ingenting
  annat.
  
  Han skrattade, till det blev alltför tröttsamt att skratta. Kom till
  oss!
  
  --Kom till oss, hade Elsa sagt.
  
  
  
  
  2
  
  
  Den sista april blev en märkesdag i Blekängens historia, fullt jämförlig
  med den marsdag, då Bethania-Larssons hustru knäföll på Zions estrad och
  sålunda tillkännagav zionisternas och Benjamin Hagelins seger.
  
  Den sista april bildades bolaget, konstituerande bolagsstämma hölls å
  Broms & Kroks kontor, minimikapitalet, fyratiotusen kr., inbetaltes, och
  den väldige Abraham Björner åtog sig att snabbt och billigt besörja alla
  lagliga formaliteter.
  
  Underrättelsen härom fördes till Blekängen av smeden Andersson. Dagen
  till ära bar han svarta kläder och svart hatt med krusflor. Krusfloret
  härrörde sig från hustruns begravning för fem år sedan och kunde icke
  bortsprättas, emedan hatten hade en reva under floret. Smedens mor,
  madam Andersson, neg och titulerade honom "herr ledamoten", ty han var
  verkligen styrelseledamot. Och smedens barn letade i rockfickorna efter
  begravningskarameller, men de funno ingenting.
  
  --Nej se, det blev ingen förtäring, upplyste smeden, virade in sin hatt
  i gamla Nyheter och lade den i skåpet. Men herrarna va fan så hövliga.
  Ja, ja, när en kommer med femhundra riksdaler--
  
  --Jesses, Andersson, han fick väl kvitto?
  
  Andersson vecklade upp sin näsduk och förevisade kvittot. Men Anderssons
  barn grävde nu i byxfickorna och funno endast en tuggbuss, som Andersson
  för skams skull tagit ur mun.
  
  --Hur blir det med hyran? frågade madam Andersson.
  
  --Jo se, jag har tingat halva tunnlandet söder om björkarna, och det lär
  ska bli tjugu riksdaler om året. Men så får en ju lån till virket och
  sånt och det blir räntor förstås--
  
  --Hur mycket blir det, Andersson lille?
  
  --Ja, det vete fan. Men det är klart att när som en lånar av sitt eget
  ägandes bolag så blir det rabatt, de kallar. Och för resten har
  ingenjörn lovt att hålla rejält taklagsöl för var eviga stuga, de får
  under tak. Så det blir ju alltid en kostnad mindre.
  
  Men madam Andersson, som hade kommersiella insikter, frågade om det
  skulle bli någon utdelning på aktierna.
  
  --Det ska det väl bli, brummade smeden, tog tuggbussen från sin son och
  krängde av sig rocken. Om det inte blir bankrutt förstås, för då går det
  åt helsicke.
  
  --Herre jesses! skrek madammen.
  
  --Äsch, oja dig inte, mor. Blir det bankrutt så får en ju utdelning i
  konkursen. Så det smäller lika--
  
  Dessa hugnesamma nyheter spred madam Andersson över Blekängen. Här och
  där lade hon till men tog sällan ifrån, varför det allmänna välståndet
  så småningom tog allt större och präktigare former. Grisen växte till en
  premieringssugga med en liten kulting vid var spene, och geten blev ko.
  Blekängsmadammerna, som hört sina mödrar tala om Backarnas kommande
  härlighet, såg det som en profetia, nära att gå i uppfyllelse. De
  ställde projektet Backarna i samband med Benjamin Hagelins välsignade
  verksamhet. Och de väntade otåligt, att profeten skulle predika en
  allmän utvandring till det förlovade landet. Men profeten teg. Han
  omvände Bethaniakvinnor och hade icke ord för världsliga angelägenheter.
  
  I staden på andra sidan Garvarebrunnsgränd, de burgna borgarenas stad,
  möttes bolaget med misstroende. Dess styrelse var en sillsallad med
  underliga ingredienser. Ordförande Julius Krok. Vilken hederlig borgare
  mellan Karlslunden och Garvarebrunnsgränd hade icke någon gång i sitt
  liv dragit Julius Krok vid näsan?
  
  Verkställande direktör: Gusten Sörman. Rabulisten, son av en tjuvstryk.
  Den!
  
  Vidare Elis Eberhard Roth. Den! Per Hyltenius. Den! Den! Smeden
  Andersson, gammal Blekängsbo, hederlig och dum.
  
  Och slutligen Enok Ebenezar Ohlsson! Det var nästan det värsta, ty det
  var rena, rama slöddret. Sörmans stallbroder, en grovarbetare utan fast
  anställning, rabulist, socialdemokrat utan att tillhöra någon förening,
  frireligiös utan att tillhöra någon församling. Döpt till Enok Ebenezar,
  sannolikt uppkallad efter Jublets foxterrier som omkommit i
  Blekängsbäcken.
  
  Om denne Ohlsson visste man med säkerhet ingenting, men man anade både
  ett och annat. Modern hade dött på fattighuset, fadern antogs vara
  doktor Roth, vilket dock icke kunde bevisas. Roth hade emelllertid
  hjälpt honom, och varför skulle han ha hjälpt honom, om han icke hade
  varit tvungen? Gammalt folk med gott minne påstod, att Ohlssons morfar
  varit plåtslagargesäll och son av en sadelmakargesäll. Nämligen just den
  sadelmakargesäll, som för bortåt hundra år sedan tog livet av änkenåden
  Siedel genom att antända Backarnas uthus.
  
  Sådana män sutto i styrelsen! Aktiekapitalet var till hälften tecknat av
  fyrtiotvå arbetare, andra hälften av ingenjör Krok, brukspatron
  Hyltenius och doktor Roth, som fått en aktie till skänks, därför att man
  ville ha en stadsfullmäktig i styrelsen.
  
  Och detta bolag skulle köpa egendomar, bygga hus och bedriva lantbruk.
  Och lantbruket skulle skötas av Abraham Krok, pojkvaskern, icke torr
  bakom öronen.
  
  Såtillvida var staden ogynnsamt stämd mot det nybildade bolaget. Men å
  andra sidan fanns det människor, som hyste medlidande och en viss
  aktning för dessa tokar. Och det fanns unga damer, som tyckte att
  Abraham Krok såg ut som en "fältherre". Likheten låg kanske endast i den
  omständigheten, att Abraham red, vilket icke var vanligt där i staden.
  Han red på yngsta fabrikshästen, som var femton år och tämligen spattig.
  
  Summa summarum: staden väntade ingenting gott av bolaget men heller
  ingenting ont. Drätselkammaren hade avstyrkt utdragandet av vatten-,
  gas- och avloppsledningar till Backarna. Och därmed var företaget
  reducerat till en privattillställning, som möjligen skulle komma att
  bereda stadsborna ett gratisnöje.
  
  Julius Krok sökte ett lån på hundrafemtio tusen mot inteckningar i
  Blekängen. Men Bethania-Larsson, byggmästare och bankdirektör, hade
  vägrat utan närmre motivering. Således ingen risk på något håll. Lille
  Krok skulle göra kullerbytta. Och staden skulle se på.
  
         *       *       *       *       *
  
  Första maj måste ingenjören hålla sig i sängen. Han var förkyld.
  Influensa, påstod doktorn. Men fröken Agnes, som hade en skarpare blick
  för tingens sammanhang, sade:
  
  --Tänk, i går tog pappa första steget för att ruinera oss allesamman.
  Och i dag ligger pappa här. Om det ändå kunde vara en varning för
  pappa--
  
  --Nej tack, sade Julius Krok och drog täcket över öronen. Det kan det
  inte vara. Men om Agnes vill vara snäll och skicka hit Abraham.
  
  --Och Abraham kom.
  
  --Jo du. Jag ligger och tänker på ensak. Jag tror, att Björner driver
  med oss. Han drar ut på tiden och det blir inget köp av. Nu lär fru
  Hyltenius ska sälja Klockeberga till greve Bergfeldt på Rogershus. Du
  ska få se--
  
  --Jag rider dit ut. Ögonblickligen. Och vet pappa vad? Aposteln har
  varit i håll med Björner. Det har Louise berättat, och det förklarar
  saken. Aposteln lär vara i full verksamhet. I går hade han Larsson hos
  sig. Och en till--
  
  --Vem då?
  
  --Tja, det vill hon inte säga. Den lilla stackarn har ju blitt så--Men
  nu rider jag till Björkenäs.
  
  Och utan att egentligen känna sin likhet med en segrande fältherre,
  svängde han sig upp på den spattiga och travade genom gatorna med handen
  i sidan och mössan på örat, stolt och glad. För nu skulle det äntligen
  bli någonting av.--
  
  Han lämnade hästen i stallet och gick uppför allén. Han möttes av
  hundarna, de svarta och de vita. Och i dörren stod en svartklädd flicka.
  Men det var icke Elsa nu längre.
  
  Brukspatron kom ut i förstugan och sträckte fram sin kolossala, köttiga
  hand. Abraham blev generad, rodnade.
  
  --Träffas hennes nåd?
  
  --Jo, svarade brukspatron och gick ut. Abraham gick också ut och ställde
  sig på trappan. Han hade utsikt över sjön, som låg stilla och svart
  mellan gröna och grå stränder. Han kunde se ända upp till jaktstugan i
  skogsbrynet. Den där stugan, där han för många år sedan mötte varulven.
  Nu vandrade varulven långsam och tung utför allén, antagligen på väg
  till sin stuga.
  
  Abraham undrade, om han möjligen stört varulven.
  
  Ur flygelbyggnaden kom en liten gråklädd, vithårig gubbe. Han tassade
  omkring som en hustomte, av och an över gården, tittade in genom
  fönsterna, riste på huvudet. Slutligen tassade han fram till Abraham och
  lyfte på luvan.
  
  --Herr Krok?--Jo, det är jag, som är inspektorn. Halling.
  
  --Det var roligt. Herr Halling skall väl vara bra och ge mig några
  riktiga duvningar, när jag nu kommer hit. Första juni.
  
  --Bevars! Herr Krok ska väl vara mer utlärd än jag, förstås.--Jaså,
  första juni. Ja, då har jag varit här på gården i tio år. Men hos salig
  baron på Rogershus var jag i modiga tjuguåtta år. Så det är ju inte
  underligt, att hennes nåd vill unna mig lite ro på gamla dar. Och för
  resten är det ju inte mycket med mig. Det är nog så, att när man blir
  gammal, så kommer man på sophögen. Ungdomen ska ju fram, förstås--
  
  Abraham rodnade.
  
  --Ja, inte tänker jag ta herr Hallings plats inte--
  
  --Nej, det förstås. Å nej, det vore ju ingen framtid. Men ser herr Krok,
  det är alltid så mycket som en början. Att få gubben så nätt åt sidan
  lite. Ja, för all del, för all del, här står jag och sladdrar.--
  
  Trevlig början! tänkte Abraham. Jag tror, jag drar mig--
  
  Han svängde om på klacken och stod framför en liten gumma, vithårig och
  grå, gubben ganska lik fast fetare. Hon var omgiven av alla fyra
  hundarna, och hon neg för Abraham. Men samtidigt hytte hon utåt
  gårdsplanen, där gubben tassade bort.
  
  --Står du här och sladdrar, Gustav, står du här och sladdrar!
  
  --Träffas fru Hyltenius? frågade Abraham.
  
  --Jo bevars, jo bevars. Hennes nåd kommer genast. Herr Krok skall vara
  god och stiga in i förmaket. Jag är fru Enberg, sade hon och neg på
  nytt. Var så god, var så god. Jag ska visa vägen. Akta huvudet, akta
  huvudet. Det är så besvärligt med de trösklarna--
  
  Abraham slog sig ned och sträckte benen framför sig. Han var en smula
  trött. Gumman stökade omkring i rummet, plockade och ordnade och
  sneglade då och då på gästen. Och slutligen stannade hon, korsade
  händerna över magen och sade:
  
  --Kära hjärtanes så ung herr Krok är.
  
  --Åja vars, sade Abraham.
  
  --Se, jag hade en son, som var så där i herr Kroks ålder. Kära hjärtanes
  ja. Det är länge sen det, så nu är han förstås äldre. Se, jag ska säga,
  att han var lekkamrat till hennes nåd på den tiden. Ja så där, herr Krok
  vet, som barn är--De säger, att herr Krok ska vara förlovad med henne,
  flickan Sörman. Ja, fröken Sörman menar jag, förstås.
  
  --Jo, det stämmer, sade Abraham.
  
  --Nej kors, är det sant? Kära hjärtanes ja, suckade gumman, så tungt att
  den kullriga magen hävdes och sänktes. Ja, de banden, de räcka inte
  länge--
  
  Då blev Abraham förargad.
  
  --Min själ om fru Enberg har reda på den saken! sade han och drog till
  sig fötterna. Men gumman fick händerna på magen, guppade och neg och
  tassade ut ur rummet.
  
  --Här står jag och sladdrar, kära hjärtanes, kved hon.
  
  Abraham reste sig och bugade. Fru Hyltenius stod i dörren. Hon sträckte
  på sig som en katt och kvävde en gäspning.
  
  --Förlåt. Jag låg och sov. Jag hade nämligen ingenting annat att
  göra.--Nej, för all del, ni stör inte. Har ni kommit för att stanna? Var
  så god och sitt.
  
  --Den första juni, var det sagt--
  
  --Jag bryr mig inte om, vad som är sagt. Var så god och sitt. Jag
  behöver er nu, just nu i vårarbetet. Ser ni, min inspektor, Halling, han
  är alldeles för gammal--
  
  --Jag tänker inte ta hans plats--
  
  --Det vet jag. Men gör mig den tjänsten och sitt. Ni ser ut som en jätte
  i de här låga rummen. Ni ser ut som brukspatron själv. Ser ni, gubben
  Halling är nära åttio år, sjuttiosju eller sjuttioåtta eller vad det är.
  Då kan ni förstå. Han får gärna stanna här på gården, men han kan inte
  sköta tjänsten i evighet amen. Alltså, om ni inte kommer hit, så måste
  jag ge honom en efterträdare redan i vår. För resten är det min sak och
  inte er. Avgjort således--
  
  --Jag vet inte--
  
  --Varför har ni kommit hit? För att ge återbud?
  
  --Nej, jag kom för att tala om Backarna. Häradshövdingen drar ut på
  tiden--
  
  Fru Hyltenius brast i skratt.
  
  --Tänka sig! Och jag trodde, köpet var så gott som avslutat. Har ni inte
  smort honom? Han hör nämligen till de maskiner, som måste smörjas. Nå,
  jag ska ge honom en duvning. Jag säljer Klockeberga också, till min
  kusin. Jag tror jag säljer Björkenäs med till slut. Och reser min väg.
  Hör nu, vad är det ni heter? I förnamn?
  
  Abraham sade sitt namn och rodnade för tredje gången.
  
  --Abraham? Ja, det är ju ingenting att skämmas för. När jag var en liten
  flicksnärta, hade jag en fästman--ja, han var son till fru Enberg,
  gumman. Han hette Jakob. Alltså en annan av patriarkerna.--Hör nu, var
  det åttio tusen? Ja, det är ju förfärligt billigt.
  
  Men hälsa pappa, att det ska vara kontant. Jag vill inte veta av
  inteckningar eller annan humbug. Kontanter på bordet. Det är min
  affärsprincip. Billiga priser, kontant betalning.
  
  --Jo, vi ska försöka, sade Abraham. Vi ha det lite svårt nu till en
  början--
  
  --Ja, det angår mig inte. Jag poserar i frisinne men inte i filantropi.
  Alltså kontant. Och så är det ett annat villkor. Att ni träder i
  tjänstgöring här på Björkenäs senast den femtonde dennes--
  
  --Det vet jag inte--
  
  --Nej, men jag vet. Det gör ni.
  
  --Om jag vill, ja, sade Abraham och rynkade pannan, för nu blev han ond.
  Fru Hyltenius sänkte ögonlocken och smålog.
  
  --Ja visst, kära ni, naturligtvis. Det är inte min mening att spela grym
  slavägare. Alltså ringer jag upp Björner i kväll. Och ni kommer den
  femtonde. Adjö så länge.
  
  Abraham klatschade sig om benen, när han gick över gårdsplanen. Och
  småsvor så stilla för sig själv. Det hade varit en obehaglig stund. Och
  till på köpet kom hustomten stickande fram bakom knuten och lyfte på
  luvan.
  
  --Nå?
  
  --Jag kommer den femtonde. Men inte för att ta platsen från herr
  Halling, eftersom jag bara är elev och endast stannar ett år. För resten
  är det människans sak. Fruns menar jag. Och inte min.
  
  --Förstås, förstås, sade hustomten.
  
  Abraham red sin spattiga häst, och trots spatten gick det snällt undan.
  Men när han kom under björkarnas snedvridna grenar, höll han inne. Två
  kvinnor sutto på bänken vid Backarnas husknut. Evelin och Elsa. Abraham
  steg av och vinkade Elsa till sig.
  
  --Är du nu tillsammans med henne?
  
  --Får jag inte det?
  
  --Du får, vad du vill. Men hon är ju galen. Går du i bönhuset också?
  
  --Ja.
  
  --Du lovade ju att inte gå i bönhuset.
  
  --Det hade jag glömt.
  
  --Ja då så--
  
  Om jag nu säger henne, tänkte han, om jag säger henne, att
  Zionistprofeten varit med om mordet på hennes egen far, så måste hon ju
  få upp ögonen. Så måste det ju ta ett slut!
  
  Men han kunde icke förmå sig att röja hemligheten. Hon var för barnslig.
  För bräcklig.
  
  Elsa sade:
  
  --Jag vet, var du har varit.
  
  Han spratt till. Det var bönhusrösten.
  
  --Såå?
  
  --Du har varit på Björkenäs.
  
  --Stämmer. Vad är det med det? Den femtonde flyttar jag dit för att
  stanna ett helt år.
  
  --Då tycker du inte om mig.
  
  --Jo, sade Abraham, det gör jag. Och just därför far jag till Björkenäs
  för att lära i mitt yrke. För det är av det vi ska leva, du och jag.
  
  Elsa sade:
  
  --Jag vet nog, vad man får lära på Björkenäs.
  
  --Talar du illa om folk? Du tycker ju synd om alla människor, varför
  talar du då illa om dem?
  
  Hon vände honom ryggen, och Abraham red vidare.
  
         *       *       *       *       *
  
  Lille ingenjören låg i sin säng. Han hade feber, han hade örsprång och
  fröken Agnes hade tvingat på honom en nattmössa, lite gulnad av ålder
  men med fina spetsar i kanten. Ingenjören var smått generad för mössans
  skull och låg och drog i banden.
  
  --Det här mössan, sade han till Abraham, den är gammal. Den har tillhört
  din mormor, Louise Broms, född Roth. Ja, henne såg du aldrig, men det
  var en präktig gumma. Alldeles som din mor. Marie bråddes nog på henne.
  Mest åtminstone.
  
  Abraham redogjorde för sin beskickning. Allting klappat och klart.
  Björner skulle få en duvning, och köpet kunde avslutas när som helst.
  Ingenjören satte sig upp i sängen och knäppte sina händer.
  
  --Verkligen, verkligen! Ja, du Abraham, du vet inte, hur det känns. Det
  här har nästan varit en livssak för mig. Redan under svärfars tid höll
  jag ju på och strävade för att få någon hyfs på den otäcka Blekängen.
  Och ser du nu, när staden ställes inför ett fullbordat faktum, och när
  Blekängen inte längre kan sägas vara en utkant, så måste de! Tänk,
  därhän har jag verkligen fått det--
  
  --Men vet du, sade han och sjönk ned på kuddarna, det är allt skönt, att
  du har kommit hem, min gosse. För krafterna, krafterna--
  
  --Det är influensan. Det går snart över.
  
  --Ja, ja--Men så får man så besynnerliga idéer, när man blir gammal. Ja,
  ja, man blir lite besynnerlig--
  
  Han blundade. Huvudet sjönk in i mössan, ansiktet doldes och endast
  nästippen stack skarp och smal upp ur spetsarna.
  
  --Vet du, vad jag ligger och tänker på? frågade han. Och utan att slå
  upp ögonen fortsatte han stilla och lågmält:
  
  --Jo, jag tänker på Vickberg, gubben. Du minns, att hans hand stack ut
  genom rutan. Det var precis som om han--
  
  Han tystnade. Abraham sade:
  
  --Ja, det var ju en tillfällighet. Fast det såg hemskt ut.
  
  --Ja, ja. Men så ligger jag och tänker. Ja, det är ju sådana där idéer.
  Men jag tycker nästan--jag tycker nästan, att jag borde ha tagit honom i
  hand--
  
  --Såna idéer, sade Abraham.
  
         *       *       *       *       *
  
  Samma afton, den första maj, hölls en hemlig sammankomst i lektor Paulus
  Holmins arbetsrum. Det var en sammankomst av betydenhet. Alla dörrar
  voro väl stängda och fru Holmin hölls innestängd i sängkammaren.
  
  I sammanträdet deltogo tre personer: lektor Paulus Holmin, den store
  Bethaniamannen, byggmästare Larsson och slutligen en tredje, han, vars
  namn Louise icke ville nämna, zionisternas profet, Benjamin Hagelin.
  
  Benjamin Hagelin talade först:
  
  --Jag kan underrätta herrarna om, att unge Krok varit ute vid Björkenäs
  i dag. Alltså är det antagligt, att köpet kommer till stånd.
  
  Aposteln sade:
  
  --Det vet jag, Björner har redan fått tillsägelse att göra i ordning
  papperna. Det är därför, jag bett herrarna komma hit. Vi måste fatta
  vårt beslut.
  
  Han jämkade på den stora högen blåa kriaböcker, som låg framför honom,
  klarade strupen och sade:
  
  --Men först måste jag redogöra för mina motiv.
  
  --Det behövs inte, mumlade Larsson, som oupphörligt strök sig över det
  långa, smala ansiktet.
  
  --Jo, det behövs. Jag har rent samvete och vill icke stå i någon
  tvetydig dager. Herrarna vet, att min svärfar är en narr. I fråga om
  affärer kan man gott säga, att han är mindre vetande. Men att få honom
  ställd under förmyndare är tyvärr omöjligt. Således tvingas jag att på
  annat sätt söka rädda den del av arvet, som rätteligen tillkommer mig.
  Har jag icke rätt? Jo. Har jag icke rent samvete? För visso. Vad
  herrarnas samveten beträffar, så är det en sak, som inte angår mig. Jag
  kan inte reda mig utan herrarnas hjälp. Och jag tror inte, att herrarna
  kan reda sig utan min. Eller hur?
  
  Hagelin stirrade framför sig, orörlig. Larsson suckade bakom handen.
  
  --Ja, hur menar lektorn?
  
  --Jag menar, att vi måste ta hand om min svärfars affärer. Han har sökt
  lån hos direktörn, och direktörn har sagt nej. Det var dumt, mycket
  dumt. Tror inte direktörn, att han kan skaffa sig pengar på annat håll?
  I Stockholm till exempel? När han sedan kullbytterar, kommer Blekängen i
  främmande händer, Blekängen och Backarna. Och Backarna är en god affär.
  
  --Joo, mumlade direktören. Hagelin stirrade ut i vårkvällen. Aposteln
  kramade ihop en kriabok och demonstrerade med denna stav.
  
  --Herrarna vet likaväl som jag, att bolaget går ikull, och sannolikt
  följer svärfar efter. Är det då inte i herrarnas intresse att kunna
  bestämma rätta tidpunkten för kullerbyttan? Kommer de väl över det
  värsta föret, så vet man aldrig, hur det går. Och dessutom blir staden
  förr eller senare tvungen att köpa Blekängen, åtminstone en del. Nå,
  svärfar vill ha hundra eller hundrafemtio tusen och bolaget lika mycket.
  Inte mot inteckning, säger direktörn. Och det är jag med om. Det
  skulle--skulle bli kinkigare. Men mot revers. Namnen äro likgiltiga,
  eftersom värdet finns där, ifall svärfar skulle gå i konkurs. Sex
  månaders växel, till exempel. Sex månader är sannolikt till fyllest. Då
  ha de betalt Backarna med åttio och sannolikt byggt upp resten. Då är
  tiden inne.
  
  --Mja, ja. Jag hade nog tänkt, att ingenjörn skulle kunna få hundra. Mot
  revers. Men inte bolaget. Ånej, nää.--Det skulle väl allt se illa ut.
  Kanske, mja. Om det stoppades på samma gång. Från samma håll. Och så vet
  man aldrig--nää--
  
  --Ja, då får herr Hagelin--
  
  Hagelin vände sig mot honom och såg honom rakt in i ögonen.
  
  --Vi äro fattiga, herr lektor. Vi ha inga pengar. Jag har lovat herr
  lektorn mitt biträde så till vida, att jag ansvarar för Zionsborg. Vi
  ska icke blanda oss i affären, vilket vi annars mycket väl kunde göra.
  På mer än ett sätt. Men vi räkna på herrarnas erkänsla. Och jag tror
  inte, att herrarna komma att glömma bort oss.
  
  Han smålog och vände sig åter mot fönstret. Byggmästaren tittade
  förstulet fram mellan fingrarna och blinkade, när han mötte Apostelns
  blick.
  
  --Ja, sade Aposteln, jag skulle ju möjligen kunna skaffa bolagets
  pengar. Men jag vill inte stå som långivare.
  
  --Det går ju genom Björner, mumlade direktören. Häradshövdingen är ju
  känd för att vara en human och diskret man.
  
  --Jo, sade Aposteln. Han fick bloden åt huvudet, reste sig och började
  springa av och an i rummet. Hagelin vände sig långsamt om och tittade
  förstulet fram mellan fingrarna och blinkade, när han mötte zionistens
  blick.
  
  --Ja, mina herrar. Aposteln stannade och pustade ut. Ja, jag ska göra
  det. Men då måste ni förbinda er att lämna Backarna åt mig. Jag menar,
  att vid en eventuell auktion inte uppträda som köpare. Det är ingen
  lysande affär. Men det begär jag inte heller. Det är alltid så mycket,
  att jag har säkerhet för mina pengar.
  
  --Lektorn kan lita--
  
  --Det gör jag. Men skulle jag märka svek på något håll--Porslinsögonen
  stucko fram, vitan lyste blå med skarpa röda strimlor. Herrarna vet--vet
  att jag inte är att leka med.
  
  --Ååh, lektorn--, mumlade Larsson sorgset förebrående. Hagelin ryckte på
  axlarna.
  
  --Vi fattiga zionister göra inga affärer. Vi skulle naturligtvis kunna
  köpa Blekängen av ingenjören, som i så fall icke behövde några växlar.
  Men vi räkna på herrarnas erkänsla. Och jag tror inte att herrarna ska
  glömma oss.
  
  --Således, sade Aposteln och gjorde en sammanfattande åtbörd. Blekängen
  blir herrarnas affär. Varken staden eller Zion köper i otid. Och
  Backarna lämnas åt mig--
  
  --Mja, joo--mumlade Bethania. Zion ryckte ännu en gång på axlarna. Och
  det blev tyst.
  
  Efter en stund sade Hagelin:
  
  --Ja, nu skall jag för min del inte längre uppehålla herr lektorn. Gör
  direktörn sällskap?
  
  Mja, joo, jag skulle kanske--
  
  --Behövs inga omsvep, sade Hagelin och gick.
  
  Lektor Holmin och byggmästare Larsson betraktade varandra uppmärksamt.
  Och Larsson blinkade.
  
  --Det var nödvändigt, sade lektorn. Vi måste ta honom med. Zionsborg och
  staden äro de enda tänkbara spekulanterna på Blekängen. Men jag lovar
  direktörn, att då tiden är inne, ska jag göra rent hus och sopa ut honom
  som den smuts, han är--
  
  Larssons rygg gick i vågor.
  
  --Mja, lektorn är en modig man--
  
  --Jag har ingenting att frukta, sade lektor Paulus Holmin, kallad
  Aposteln. Mitt samvete är rent.
  
  
  
  
  3
  
  
  På aftonen den fjortonde maj for Abraham till Björkenäs. J. A. Broms'
  gamla droska skramlade fram över gatstenarna, guppade och neg på
  sönderkörda fjädrar, osäkert och vacklande som en gammal dam med
  reumatism i knäna. I droskan stod kofferten och dess ägare satt på
  kuskbocken bredvid körsvennen Enok Ebenezar Ohlsson, styrelseledamot och
  för tillfället anställd hos Broms & Krok. Vid Blekängsbron mötte de
  kommissarien Lönrot, som gjorde vackert honnör. Abraham viftade med
  mössan, och då den gamla droskan gjorde en överhalning, ropade han:
  
  --Hejsan, Lönrot, jag tror hon ragglar!
  
  Vilket förmådde kommissarien att slå sig på knäna. Och Abraham skrattade
  och viftade på nytt men nu med vänstra handen, vars ringfinger bar en
  slät guldring. Det var nämligen förlovningsdag. Och Abraham var
  strålande glad, ty Elsa hade varit glad och snäll och söt som förr. Och
  det hade icke yttrats ett enda ont ord vare sig om Björkenäs eller om
  bönhuset. Och ingenjörn hade givit Elsa tusen kronor till utstyrsel.
  Början var således gjord och Zion till hälften slagen ur brädet.
  
  Även uppe på Backarna var början gjord. Smeden Andersson hade lagt
  grunden till sin stuga. Han hade kört timmer från Björkenäs' såg och
  gjort en prydlig stapel. Och nu satt han på fimmelstången, gäspade och
  rev sig i huvudet. Barnskaran stormade tanklöst förstörande fram över
  stenrösen och brädstapel. Men gamla mor Andersson, som icke ville gå den
  tunga Backavägen förgäves, skar ris ur björkarna.
  
  --Det går bra? frågade Abraham.
  
  --Tack, galant. Men jag sitter och grundar på, om jag inte skulle ta och
  skaffa mig tre karlar till bygget. Si, har jag bara två, så får jag lov
  att vara med själv, si. Och då förlorar en rakt för mycket i smedjan,
  si.
  
  --Jesses då, skrek madammen. I smedjan står han bara och spekulerar med
  lås och anordningar för stugan. Vem ska betala det?
  
  --Det betalar lånet, svarade smeden, som förkovrat sig i ekonomisk
  visdom. Si, mor är inte karl till att förstå att lånet är liksom
  betalning för arbetet, en har här uppe--
  
  J. A. Broms' gamla droska skramlade vidare. Fabrikshästen höll sig vid
  vägkanten, tog betslet mellan tänderna, grinade och snappade efter
  nyutsprucket löv.
  
  --Nå, hur blir det? frågade Ohlsson. Vi lär ju ska få både vatten och
  avlopp?
  
  --Troligen. Doktorn ställde till med ett himla väsen i
  hälsovårdsnämnden. Och nämnden på drätselkammarn och drätselkammarn på
  stadsfullmäktige. För resten har Bethania-Larsson blivit mjuk som en
  vante. Han vet väl att Zion är emot oss--
  
  --Och vem ska leverera rören? frågade Ohlsson. Det blir väl Broms &
  Krok?
  
  --Tja, det vet jag inte. Vi ha levererat förr till stan--
  
  --Det blir det säkert, avgjorde Ohlsson och klatschade ett par slag över
  fabrikshästens ostyriga huvud. Abraham funderade en stund och sade:
  
  --Det är väl ingenting ont i det?
  
  --Nää, förståss! Det är alltid på det sättet--
  
  --Vad då?
  
  --När rikt folk ska hjälpa fattigt folk. Det är besynnerligt, men det
  blir visst alltid förtjänst med att hjälpa fattigt folk. Till exempel nu
  med Backarna. Det fick vi billigt, och det var väl för sakens skull. Kan
  jag tro. Men likaväl stannar halva egendomen hos ingenjörn och
  brukspatron. Eftersom de äger hälften av aktierna. Och så det med
  pengarna. Bolaget har ju ett lån, som de får betala med sex procent. Nå,
  det är det inte något hymleri med, utan klara papper. Men ingenjörn, som
  ju ska göra allting av pur barmhärtighet, han tar i alla fall fyra
  procent på sina pengar--
  
  --Pappa betalar själv sex. Om Ohlsson kan räkna, så ser han att det är
  dålig förtjänst--
  
  --Jo, det förståss. Förtjänsten tas väl på annat håll. Bromsen hade
  också det där sättet att ge byggnadslån åt sina arbetare. Det gick fint
  det. Blekängen blev bebyggd, och Bromsen tog hela kakan. Morfar min
  skulle bevars vara med och bygga han också. Jo, gubbstackarn fick lära
  sig dansa efter noter. Och mor min fick dansa på gatan, tills hon blev
  med barn och hamna' på inrättningen--
  
  --Det är inte Broms nu, sade Abraham fogligt.
  
  --Det förstås. Men Bromsens arvingar--
  
  --Säg, finns det fler än Ohlsson, som misstror oss?
  
  --Det vet jag inte. Jag talar för mig själv. Fast det kan ju hända att
  det finns.
  
  --Sörman?
  
  Enok Ebenezar Ohlsson spottade över axeln.
  
  --Den! Han hänger efter kapitalisterna precis som far hans. Får han inte
  en ny kostym om året och en fin halsduk i månaden, så får han diarré. Å
  nej tusan, den behöver inte herrarna vara rädda för.
  
  --Nå, men säg, varför går Ohlsson med oss? Om vi nu verkligen är sådana
  fähundar--
  
  Fabrikshästen stannade för ett ryck i tömmarna.
  
  --Jo, det ska jag säga. När korparna hacka ut ögonen på varandra, så får
  småfågeln fred. Därför ska jag vara med och elda på så mycket jag
  förmår. Och så roar det mig också. Gusten vet, att jag har mina
  känningar här och var i kåkarna. Han tänker jaga räv med mig. Hagelin
  nämligen. Och den ska jag nog knäcka. Inte därför att han stack Bromsen,
  för det var en välgärning. Men därför att han är lika stor blodsugare
  som herrarna tillsammanslagna--
  
  --Nå, Ohlsson är åtminstone uppriktig--
  
  --Ja, det ligger inte för mig att hymla--
  
  Fabrikshästen fick ett nyp i manen, kastade sig mot skacklarna och satte
  av i ett haltande sken. Droskan neg och guppade och gjorde svåra
  överhalningar i varje krök. Till slut måste Abraham ta tömmarna.
  
  I början av allén kom varulven lunkande, barhuvad, barbent i sandaler.
  Abraham höll och hoppade ner.
  
  --Välkommen, sade brukspatronen. Han bar en liten väska i ena handen, en
  bok i den andra. Jag är på väg till jaktstugan.
  
  --Det är väl inte jag--mumlade Abraham, men hejdade sig i tid.
  Brukspatronen förklarade:
  
  --Jag brukar stanna däruppe en fjorton dar. Innan gossarna komma hem.
  Ja, välkommen. Adjö så länge.
  
  Droskan rullade upp på gårdsplanen. Abraham gick till fots. De fyra
  hundarna kommo rusande, tysta och mjuka, vädrade och morrade sakta.
  Abraham, som ärvt något av faderns hundskräck, stod villrådig. Ur
  fönstret över flygelbyggnadens dörr stack hustomten ut sitt vita huvud
  och skrattade illvilligt.
  
  --Tag hundarna! skrek Abraham. Huvudet försvann. Ohlsson hoppade ned
  från kuskbocken, drog fram kofferten och tog den på ryggen. Och fru
  Enberg kom ut och lockade på hundarna.
  
  --Kära hjärtanes, de är inte farliga.
  
  --Det kan inte tusan veta, sade Abraham och rodnade av förargelse. God
  afton. Jag ska väl bo i flygeln.
  
  --Nej, tycker någon det! sade fru Enberg och lotsade Ohlsson med
  kofferten in i förstugan. Varsågod, varsågod, herr Krok. Rummet är en
  trappa upp. Akta sig för tröskeln.
  
  En kvart senare satt Abraham vid kvällsvarden i stora salen. Fru Enberg
  höll honom sällskap, stickade och pratade.
  
  --Jo, se det blev en liten greve på Rogershus i förra veckan. Så nu var
  ju hennes nåd alldeles tvungen att fara på kristning. De är ju så gott
  som kusiner, hennes nåd och greve Bergfeldt. Ack ja, kära hjärtanes ja,
  det var ett slag, när greven gick och gifte sig. Han var alltid så
  vänlig och uppmärksam mot hennes nåd--
  
  --Är det skvallersjuka eller är det rena oskulden, undrade Abraham, som
  i likhet med Gud och hela världen kände förhållandet mellan greven och
  fru Hyltenius. Gumman Enberg såg trohjärtat bekymrad ut. Och Abraham
  sade:
  
  --Nå, herr greven kan väl vara vänlig och uppmärksam nu också?
  
  --Javisst, javisst, suckade fru Enberg. Men det blir ju aldrig detsamma.
  Och jag ska säga, att hennes nåd behöver så väl sällskap. För annars
  blir humöret tungt och dystert. Kära hjärtanes ja, vi ska väl hoppas,
  att herr Krok ska trivas på Björkenäs. Då är det kanske inte omöjligt,
  att herr Krok stannar?
  
  Hon kliade sig med strumpstickan bak örat. Hon plirade med ögonen,
  skakade på huvudet och suckade.
  
  --Det blir så tråkigt annars. Både för hennes nåd--och för omgivningen
  också förstås.
  
  --Ja, men det gör jag säkert icke, sade Abraham. Ett år allra högst.
  Först och främst tycker jag inte om att taga platsen från herr Halling.
  Det får någon annan göra. Och för det andra tänker jag gifta mig om ett
  år.
  
  --Ja Herre Gud ja, om herr Krok ska gifta sig så--Men inte ska ni tänka
  på bror Gustav. Han har inte varit mera inspektor än jag under de sista
  åren, stackarn. Till midsommar blir det fyra år sen han fick slaget. Och
  sen dess har han inte gjort så mycken nytta som så. Men hennes nåd är ju
  så hjärtans snäll, så hon låter gubben gå omkring och inbilla sig, att
  det är han, som står för det hela--
  
  --Nå, men vem sköter gården då?
  
  --Kära hjärtanes, det gör ju hennes nåd. Vart eviga grand ska hon ställa
  med. Men det är ju klart, att det är fasligt svårt för en dam. Vi hade
  en inspektor här, strax som Gustav blitt sjuk. Men han var supig. Och så
  hade vi en annan på försök i förrfjol. Det var nog en duktig karl och
  vacker också för den del. Men han hade rakt inte något sätt--
  
  --Ja, det har inte jag heller, sade Abraham och reste sig.
  
  --Å kära hjärtanes, herr Krok är så ung--
  
  --Hinner lära mig, menar fru Enberg?
  
  --Det med. Och för resten när man är ung och grann--
  
  --Just det! avbröt han. Men nu skulle jag vilja gå och lägga mig. Jag är
  trött.
  
  Gumman tassade före uppför trappan. De gingo genom en övre förstuga in i
  en stor sal, som hade dörrar till höger och vänster.
  
  --Där har hennes nåd sina båda rum. Fru Enberg pekade på dörren till
  höger. Se, här är ju lite trångbott på Björkenäs. Det är inte som på
  Rogershus inte. Och nu får herr Krok välja mellan de här båda rummen
  till vänster. Jag har bäddat i det innersta för det är den bästa sängen.
  Och det här står i alla fall obegagnat. Pojkarna har tagit ett av
  vindsrummen. Se, det är alltid så med pojkar, när de blir lite större.
  Ju längre bort från mamma, desto bättre. Brukspatron själv har sitt rum
  på nedre botten. Men det är ju inte alltid han är hemma.
  
  --Tack, sade Abraham. Nu hittar jag här, som om jag vore född på gården.
  
  Han stängde sin dörr och lade på haspen. Han drog ned rullgardinen för
  att slippa se, hur lågt det var i taket. Men när han väl kommit i sängen
  måste han rusa upp igen för att kasta upp fönstret.
  
  Han satte sig på fönsterkarmen och dinglade med benen. Han drog av sig
  förlovningsringen och stoppade den i mun. Han blundade, lutade sig
  baklänges ut och lät tungan leka med ringen.
  
  Och tänkte på Elsa.
  
  När han blivit riktigt genomkyld, kröp han till kojs. Han låg i sängen
  och fingrade på ringen och somnade med den lilla guldklumpen liggande på
  sitt nakna bröst.
  
  Vid midnatt väcktes han av vagnshjuls krasande i gruset. Det är hennes
  nåd, tänkte han och smålog i mörkret. Han hörde hundarna gläfsa. Och han
  hörde hennes nåds röst:
  
  --Har han kommit?
  
  --Ja, kära hjärtanes då, svarade fru Enberg.
  
  Abraham kröp ned under täcket.
  
  Hon kunde min själ vara i stånd till att kliva hit in, tänkte han. God
  afton, välkommen, sitt ned.
  
  Men det gjorde hon icke.
  
         *       *       *       *       *
  
  Så snart Abraham hade tid, red han ner till Backarna för att bese
  arbetet. I medio av juni var grunden lagd till trettiosju hus om fyra à
  fem rum vardera. Till nyår eller senast till nästa vår skulle denna
  lilla stad härbärgera över trehundra personer. En verklig massutvandring
  från Blekängen.
  
  Dessutom hade ett tjugutal icke-aktieägare sökt rätt att arrendera och
  bygga på Backarna. Men som de även önskade bliva delaktiga av
  lånefondens välsignelse, måste saken ställas på framtiden. Ett tiotal
  köpte då aktier, en eller två per man, till femtio procent över pari. De
  pockade sedermera på lån och Enok Ebenezar förde deras talan inom
  styrelsen. Emellertid var lånefonden i det närmast läns.
  
  Nybyggena bildade en halvcirkel börjande vid Blekängsbäckens översta
  fall. Strax nedanför Backarnas gamla corps de logis byggde smeden, det
  var den störst anlagda stugan med icke mindre än sex rum och två kök.
  Och smeden, som var en tämligen förmögen man, hade satt sig i sinnet,
  att det skulle bli torn på stugan. Endera på gaveln alldeles som på
  bönhuset eller också mitt på taket som på rådhuset. Detta smeden
  Anderssons torn blev redan före sin tillkomst vida beryktat. Det fanns
  ängsliga personer, som jämförde smedens drömda skapelse med det ökända
  tornet i Babel.
  
  För övrigt voro Backarnas åkrar och ängar tummelplatsen för ett liv och
  leverne, som aldrig tycktes vilja dö. Borgare från staden vandrade i en
  oavbruten ström upp och ned för Björkenäsvägen. Madammer med
  matsäckskorgar och barnvagnar togo förbjudna vägar över åkrarna. Och
  horder av Blekängsungar härjade som gräshoppssvärmar i första årets
  vall. Björkenäs arrenderade tills vidare jorden och Abraham måste
  uppträda som uppsyningsman. Det gjorde honom illa omtyckt. Ungarna kröpo
  ned i dikena och bräkte hans namn: Ahabraham. Gummorna fräste. Och
  gubbarna sågo varann stint i ögonen, spottade och mumlade: Va' fan är
  det för ordningar? Är det inte vår mark?
  
  Varje dag vid middagstid vandrade lille ingenjören upp till Backarna.
  Ibland höll han doktorn under armen, ibland Björner, ibland Louise. Far
  och dotter voro båda konvalescenter, bleka och utmagrade. De gingo
  mycket långsamt och stannade då och då för att räta ut ryggarna. Uppe
  hos smeden dröjde ingenjören en stund, grävde med käppen i sanden och
  andades tungt.
  
  --Jo, galant, ingenjörn. Men si inte förslår det med de fyra tusen jag
  fick. Nej tusan, bolaget får allt satsa lite till. Men så ska di få si
  ett grant hus, jäklar anamma--
  
  --Ja, inte ännu, kära Andersson, vi får väl se till hösten--
  
  --Nå, då får väl Larsson kritsa åt mig. Jag har tagit för fem hundra
  riksdaler från hanses snickeri, så han ska väl veta hut.
  
  --Om vi hade kunnat riva på Blekängen, så hade vi fått en del timmer och
  sådant--
  
  --I hellskotta! Det murkna rasket--det stinker av Bromsen.
  
  --Ja, ja, mumlade ingenjören och kröp som en liten skalbagge uppför
  backen. Han satte hand i strut för mun och hojtade åt Abraham, men det
  blev bara en väsning. Louise viftade med parasollet. Och i häcken kväkte
  ungarna: Ahabraham.
  
  --Du Abraham, sade Krok. Corps de logi'et får allt anstå så länge. Vi ha
  inte råd med reparationer i år. Men till våren ger staden nytt bud på
  Blekängen, påstår Björner.
  
  Abraham nickade god mening. Men i själva verket var det mycket ledsamt.
  Bröllopet sköts och sköts långt in i en obestämd framtid. Och det var ur
  många synpunkter sett mycket ledsamt.
  
  Louise steg fram och plockade på stigbygeln. Och då ingenjören gjorde en
  långsam rund kring huset, såg hon upp på Abraham och sade:
  
  --Lille-bror, du, hon sitter hemma hos mig hela dagen och syr, så att
  nålen går varm. Hon är så snäll och glad, vet du. Och vi talar om dig
  förstås. Paulus är också snäll mot oss båda två. Ibland kommer han in
  och sjunger Gubben Noak för oss. Då kan du veta--
  
  --Pappa då? Är han mycket orolig?
  
  --Ånej, det tror jag inte. Han kommer upp som vanligt ett par gånger om
  dan och sitter och pratar. Han talar mest om gamla saker. Hur han
  släckte stora branden och om faster Mimmi och prosten--
  
  Någon gång red Abraham ned i staden. Det såg så festligt ut där inne,
  tyckte han. Flickorna buro vita dräkter. De gamla trädgårdarna väster om
  torget stodo i löv och blom. Fruarnas hattar satte nya, underbara
  blommor. Och de goda borgare lustvandrade makligt och godmodigt med
  borgmästaren i spetsen, eller rörde sig sävligt fram och tillbaka kring
  den mäktiga, sakta framglidande klippan, häradshövding Björner.
  
  Ute på öster på Stenbrogatan vällde gräset fram ur makadamen. Barnen
  lövade till midsommar, och i de öppna fönstren blommade geranier,
  pelargoner, Kristi bloddroppar.
  
  I Stenbrogatan 4 satt liten Elsa och sömmade. Och rummet där hon satt,
  Gustens fula rum, var vitt av linne och bomull. Och själv var hon skär
  och glad.
  
  Gamla fru Sörman tassade omkring och småskrattade fjolligt i alla hörn.
  Hon hade upphört att vänta på Brudgummen. Men lika brått hade hon ändå.
  För nu skulle hon ut och resa. Och alla gamla saker måste letas fram och
  putsas upp och packas ned för den långa resan. Men vart kosan skulle
  ställas, det visste icke fru Sörman. Eller behöll hemligheten för sig
  själv.
  
  --Är det flickan, som önskas? sade hon och neg.
  
  --Är du riktigt glad nu? frågade Abraham. Och Elsa svarade ja utan
  förbehåll. Men mitt i leken kunde det hända, att hon stelnade till och
  sköt honom ifrån sig.
  
  --Du vet inte, vad jag lider för din skull.
  
  --Lider?
  
  --Ja--därför att du inte vill komma till honom--
  
         *       *       *       *       *
  
  Fru Blenda Hyltenius var ensam på Björkenäs. Brukspatronen och gossarna
  hade dragit ut på fotvandring. De skulle vandra genom Västergötland och
  stanna sommaren över hos farmor, änkedomprostinnan. Gossarna skulle
  botanisera på Kinnekulle och brukspatronen skulle meditera och möjligen
  söka trösta sin gamla mor, som var otröstlig, därför att svärdottern
  bestämt förbjudit henne att komma till Björkenäs.
  
  Fru Blenda var således ensam. Och när unge Krok dröjde alltför länge i
  staden blev hon otålig.
  
  --Vad gör ni egentligen? Går ni mina ärenden eller er fästmös? Bibeln
  förbjuder oss att tjäna två herrar, kom ihåg det, unge man!
  
  --Ja, men två härskarinnor? skrattade Abraham. Fru Blenda ryckte på
  axlarna.
  
  --Bevars! Om det inte blir för tröttsamt. Jag kan naturligtvis inte vara
  lika rigorös som Vår Herre.--Men nu ska vi spela schack.
  
  Det var kvällsgöromålet: spela schack. Fru Blenda kände spelets regler
  ungefär till hälften. Och det var mer än nog. Hon tyckte icke om att
  känna sig bunden. Om löparen hoppar som en häst eller vice versa, så är
  det kanske icke rätt. Men det är roligt att säga schack och matt och när
  det icke låter sig göras på annat sätt--
  
  Men då Abraham kniper drottningen efter alla konstens regler, då blir
  hon ond.
  
  --Hu så brutalt! säger hon och sopar samman pjäserna i en hög.
  
  --Det ska skam spela schack med fruntimmer, säger Abraham och reser sig
  halvt förargad.
  
  Men det var nu en småsak. Och i övrigt trivdes Abraham gott på
  Björkenäs. Han hade övervunnit den beklämmande känslan av tunga
  tryckande tak. Han var ensam herre i huset och tog endast order av
  hennes nåd, när hon hade några att giva. Vanligen fick han handla efter
  eget huvud och med rättarens hjälp. Gick det galet någon gång, så
  skrattade fru Blenda åt hans bekymrade och skamsna miner. Och det blev
  till skämt alltsamman. Ibland kom fru Enberg tassande bakom honom och
  strök honom varligt över armen.
  
  --Kära hjärtanes, vad det är lugnt och gott, sen herr Abraham kommit
  till gården. Se, hennes nåd behövde så väl en trogen vän.
  
  --Trohet för ett år!
  
  --Inte! Inte blir det så kort. Det får inte herr Abraham säga. Fru
  Enberg nickar och rister av oro.
  
  I juli blev sommaren het. Och fru Blenda blev orolig. Redan innan
  drottningen föll, rörde hon ihop pjäserna, satte armbågarna på bordet
  och stirrade framför sig.
  
  --Tycker ni inte, att jag är ensam? frågade hon. Jo, det är jag. Vore
  jag inte ensam, så skulle jag flytta härifrån. Men ser ni, jag får
  aldrig mer så små och låga rum. Och kommer jag i stora rum, så svimmar
  jag. Fast det just inte hör till mina vanor att svimma. Men jag måste ha
  nära till nästa människa. Eller åtminstone till någon gammal möbel, som
  jag känner och som luktar bekant. Men det hjälper inte, det heller. Jag
  är ensam.
  
  --Gift er, föreslog Abraham. Och i den stunden glömde han verkligen, att
  fru Hyltenius redan var gift, så omärkliga spår hade den store
  brukspatronen lämnat i sin omgivning.
  
  Fru Blenda sade:
  
  --Min man har lovat mig skilsmässa, så snart gossarna vuxit upp, blivit
  myndiga. Inte förr. Det är hans idé, och den måste jag ju respektera.
  Och för resten sen?--Sitt inte och stirra på mig!
  
  --Jag blundar, bedyrade Abraham.
  
  --Vill ni höra min filosofi?
  
  --Om den inte är för lång och måttligt djup--
  
  --Tack. Nej bevars, ingendera. Men ni skulle i alla fall inte förstå
  mitt system. Det är kanske för inkonsekvent för en pojke. För resten
  påminner det mest om en gammal ungmös klagan från evighet till evighet.
  Vi vandrar jag allena, du min Herre och Skapare. Du har givit mig en
  behaglig växt och en själ av eld. Vi vandrar jag allena i dalen.
  
  --Rätt skönt, sade Abraham.
  
  --Hu, det är ju fult som en gammal kärring. Hon sträckte sig plötsligt
  fram över bordet och drog honom i håret.
  
  --Stryk upp luggen, pojke. Ni ser lömsk ut.
  
  Men Abraham spratt till och slog henne över fingrarna.
  
  --Låt ni min lugg vara! sade han. Och han slog henne så pass omilt över
  fingrarna, att hon åter blev lugn och började leka med pjäserna.
  
         *       *       *       *       *
  
  I medio av juli skulle bolagets växlar omsättas. Det gick trögt, och
  Abraham Björner, som skötte transaktionen, stånkade förfärligt.
  Samtidigt inlämnade han en räkning: arvode, provision etc. etc. summa
  summarum i runt tal fem tusen kronor. Och det var mycket lågt beräknat
  enligt häradshövdingens egen, beedigade utsago.
  
  Men Julius Krok vägrade att betala. Han kröp inom sitt skal, blundade
  och vägrade bestämt.
  
  --Öh, öh, öh, det ser fult ut, det, min käre Krok. Det ser ut, som om
  bolaget vore insolvent.
  
  Då brast ingenjörens tålamod. Han sprang upp, som en liten trollgubbe
  springer upp ur sin låda, slog linjalen i bordet.
  
  --Det finns ta mig fan inte ett bolag, där bror har haft sin hand med,
  som inte blivit insolvent--
  
  --Öh, säger kusin det? Ja, det förändrar saken. Då lämnar jag till
  inkassering--
  
  --Gör vad fan du vill.
  
  Denna kraftyttring tog hårt på lille ingenjören. Han måste återigen
  krypa till kojs, och Abraham eftertelefonerades. Man kom överens om, att
  häradshövdingen skulle få stämma bolaget. Det såg illa ut just nu i
  starten. Men skammen skulle väl till slut falla på Björner.
  
  Från Krokens lampor gick Abraham till Stenbrogatan. Det var icke roligt
  där heller. Elsa var tyst och blek. Linne och bomullsvaror lågo
  hoppackade i ett hörn av rummet, och Elsa satt med händerna i kors.
  
  --Vad är det med dig?
  
  --Ingenting. Fru Sörman tassade ikring i salen och småskrattade i alla
  hörn. Nu skulle det äntligen bli resa av--
  
  På Blekängsbron stod Enok Ebenezar Ohlsson samtalande med kommissarien
  Lönrot. Kommissarien såg allvarlig ut, men hälsade hövligt på Abraham.
  Ohlsson gjorde sällskap en bit uppför backen. De talade om
  häradshövdingen, men plötsligt bröt Ohlsson av:
  
  --Hör nu, herr Krok, jag har nyheter om fästmön.
  
  Abraham rodnade.
  
  --Jaså.
  
  Enok Ebenezar sköt rygg och plirade upp mot honom.
  
  --Ja, det är kanske inte trevligt att höra't. Men sanningen lär ska
  nytta i längden, säger de. Jo, nu är hon allt fast hos Hagelin igen. Jag
  ligger ju efter honom som hund efter räven. Så jag vet, var han har sin
  gång. Hon fick vara tämligen i fred här på försommaren. Men nu har han
  varit två gånger vid Stenbrogatan, och hon är i bönhuset var kväll. Hon
  och Evelin.
  
  --Vet Gusten av, att Hagelin varit i deras hem?
  
  --Tja, det kan jag inte säga. Han är så kusch för sin tokiga mamma, så
  han törs just ingenting. Men det är säkert, att Hagelin springer inte
  efter flickor för skojs skull. Det blir att se upp.
  
  Abraham red snett över Åstorps ängar, satte över Blekängsbäcken, där den
  rinner ut under Tanningens alar. När han ställt hästen i spiltan, tog
  han en omväg och gick bakom flygelbyggnaden. Han tålde icke se
  hustomtens illvilligt grinande ansikte.
  
  Men när han kom in i förstugan möttes han av Evelin.
  
  --Vad gör ni här?
  
  Evelin smög sig undan i mörkret och fnittrade mjukt.
  
  --Hennes nåd har befallt mig hit.
  
  Abraham gick upp på sitt rum. Det var för tidigt att gå till sängs. Han
  satte sig i fönstret och skrev i notboken ett brev till Elsa. Efter en
  stund knackade det på dörren, och fru Enberg stack in huvudet.
  
  --Kära hjärtanes, inte ska herr Abraham sitta här i sin ensamhet--
  
  --Jo, just precis det, sade Abraham. Då försvann fru Enberg, och Abraham
  slutade sitt brev och rev sönder papperet. I detsamma knackade det lätt
  och hastigt, och Blenda steg in utan att ha väntat svar.
  
  --Schacket då? sade hon.
  
  --Det får vara i kväll.
  
  --Hör nu--har det gått ikull på Backarna?
  
  --Ikull? Visst inte! Vi ha omsatt våra växlar, och det går som om det
  vore smort. Fast nog är det ont om pengar. Ja, fru Hyltenius har väl
  inga till överlopps?--
  
  --Inte för Backarnas räkning. Nej tack så hjärtligt. Jag går bara och
  väntar på, att den där solen skall falla som en pannkaka. Det är inte
  bara ren elakhet. Jag tycker ni sköter er plats så bra, så jag vill
  gärna behålla er.--
  
  --Det får ni inte ändå.
  
  Blenda nickade förtröstansfull. Hon steg längre in i rummet och såg sig
  omkring.
  
  --Hur bor ni egentligen? Har ni det bra?
  
  --Jo tack.--Säg mig, varför har ni tagit hit den där Evelin?
  
  --Därför att hon kom och sökte arbete.--Är det annars något, jag skall
  redogöra för.
  
  --Nej tack. Men schack blir det inte i kväll.
  
  Då sade fru Hyltenius, och hennes röst svällde och skalv av ett visst
  patos:
  
  --Jag skall bliva mycket stolt den dag, då jag har lärt herr Abraham
  Krok en smula hövlighet.
  
  --Har jag varit ohövlig? Förlåt! Men jag kan inte vara hövlig, alltid
  och allestädes. Och det är tämligen sent. Och det här är mitt rum.--
  
  Han ångrade sig genast men hann icke runda av satsen, bryta dess skärpa.
  Fru Hyltenius gick, stängde dörren ljudlöst. Abraham började ett nytt
  brev till Elsa. Det knackade ånyo, och fru Enberg kom åter till synes.
  Hon rullade rakt fram till Abraham och strök honom över armar och bröst,
  som ville hon besvärja en ond ande.
  
  --Kära hjärtanes, vad är det nu då? Det var ju så lugnt och gott. Så
  lugnt ha vi inte haft det på många år. Ska det nu börja igen?
  
  --Vad är det som ska börja?
  
  --All oro och jämmer. Se, en måste ju betänka, att hon är olyckligt
  gift--
  
  --Ja, men det är inte jag, sade Abraham.
  
  --Åckåckåck, kära hjärtanes, jämrade fru Enberg och försvann. Morgonen
  därpå var Abraham generad. Fru Hyltenius däremot visade inga tecken till
  förlägenhet eller till oro. Hon var sig lik.
  
         *       *       *       *       *
  
  Under fjorton dagars tid lämnade Abraham icke Björkenäs. Det var den
  brådaste skördetiden, och han satt i sadeln från morgon till afton.
  Blenda gjorde honom sällskap ibland, hon var mån om skörden och icke så
  alldeles säker på Abrahams insikter. Det förstod han, och det retade.
  
  Från ingenjören fick han då och då underrättelser per telefon. Björner
  hade mycket riktigt stämt bolaget, och det hade väckt obehagligt
  uppseende. Ingenjören gruvade för hösten, då växlarna åter skulle
  omsättas. Men det bleve väl alltid någon råd. Om icke annat finge han
  väl taga nya inteckningar i Blekängen. Larsson tycktes ju välvilligt
  stämd.
  
  Från Elsa hörde Abraham icke ett ord. Han skrev till henne ibland men
  rev alltid sönder breven. Han kunde ju icke komma med Enok Ebenezars
  skvaller. Och något annat hade han knappast att komma med.
  
  Slutligen var rågen på själva Björkenäs bärgad, och Abraham drog ut med
  allt sitt folk för att meja Åstorpsrågen. Vädret var ostadigt och det
  gällde att göra ett raskt dagsverke. Först under middagsrasten fick han
  tid att göra en avstickare till Backarna. Han gick till fots i
  skogsbrynet, kröp in genom granhäcken, gjorde ett varv kring byggnaden,
  som såg ohyggligt förfallen ut, och stannade slutligen mitt i
  trädgården, där ogräset återtagit ett oinskränkt välde.
  
  Från arbetsplatserna hördes ljudet av tuggande, smackningar, klunkande
  och en och annan snarkning. Flugorna surrade ilsket mot regnet. Abraham
  hade varit uppe med solen och kände sig sömnig. Han strök i sakta mak
  förbi husknuten bort mot bänken.
  
  För en stund sedan hade den stått tom. Nu satt Elsa där. Det kom så
  överraskande, att Abraham ofrivilligt stannade och spärrade upp ögonen.
  Ja, där satt nu verkligen Elsa, och det var ingenting vidare med det.
  Han steg fram, nickade och satte sig bredvid henne.
  
  Hon reste sig.
  
  --Varför? Går du din väg? När jag kommer?
  
  --Jag har väntat länge på dig, sade Elsa. När Abraham hörde rösten, slöt
  han ögonen och suckade. Han kände, att något stort obehag skulle gå över
  honom. Det måtte vara bestämt av evighet, tänkte han, och det kan icke
  ändras.
  
  Men när hon ingenting sade, slog han upp ögonen. Då såg han, att hon
  arbetade, att det arbetade inom henne, att det arbetade i hennes strupe
  och i hennes ansiktes muskler.
  
  --Tyst, å för Guds skull, bad han, innan hon ännu sagt ett ord. Det
  löste. Hon skrek till.
  
  --Du! skrek hon. Tror du inte' jag vet! Tror du inte jag vet! Att hon är
  inne på ditt rum om nätterna!
  
  Hon fortsatte att skrika, än snyftande oklara ljud, än ord. Men han
  förstod icke orden. Det var ett trolleri, en besvärjelse. På alla sidor
  dök det upp ansikten, fram ur häcken, upp ur diket, fram om husknutarna.
  Häpna, stirrande, illvilliga, elakt glittrande ögon.
  
  Abraham strök sig över pannan och reste sig.
  
  --Vad är det du vill? Jag förstår inte, när du skriker så där.
  
  Hon fortsatte att skrika. Och nu såg han, att hon var ful.
  
  Men människorna kommo närmare, arbetarna, madammerna med sina små och
  sina matsäckskorgar, hela skaran av ungar, de slogo krets kring bänken
  och höllo vakt.
  
  Abraham vände på huvudet för att se, om han hade ryggen fri. I detsamma
  träffades han av något hårt i nacken. Det var förlovningsringen. Han
  strök av sig sin ring och räckte den till Elsa. Då föll hon i en
  jämrande, barnslig gråt. En av madammerna tog henne kring livet.
  Småbarnen skreko i kapp, och smedens bas mullrade.
  
  --Det är som alltid förståss. En så'n där herrpojksvask ska förståss
  bedra en fattig flicka. Fy fan sånt följe--
  
  Ringen tätnade. Han såg sig omkring och upptäckte Enok Ebenezars
  fyrkantiga ansikte och plirande ögon. Abraham bad icke om hjälp, med
  Ohlsson flinade till och ropade:
  
  --Hjälp dig själv, och Gud ska hjälpa dig!
  
  Abraham lyfte sitt ridspö, fick väg och gick.
  
  Han återvände till skördefolket och ställde med arbetet. Det blev
  brådska. Molnen ströko över med sydlig vind, ett lätt vattenstänk yrde
  omkring i luften och bildade regnbågar, små och svaga, över staden
  tändes en bred, starkt lysande båge.
  
  Skörden bärgades. Abraham var trött, men när Blenda som vanligt föreslog
  schack, svarade han ja. De spelade, tysta. Endast att Blenda frågade:
  
  --Var är ringen?
  
  Och Abraham svarade:
  
  --Borta.
  
         *       *       *       *       *
  
  Abraham låg i sin säng och hörde, att hon kom in. Han hörde att hon
  satte sig på bordet vid hans huvudgärd.
  
  När han slog upp ögonen, såg han henne svagt mot fönstrets matta
  ljusning. Hon såg liten ut, liten och späd. Hon satt på bordskanten och
  dinglade med benen.
  
  Hon frågade:
  
  --Är det svårt att vara ensam?
  
  Det var icke gäckeri i frågan, icke heller medlidande. Det var ungefär
  en vanlig fråga. Hur mår ni? Har ni det bra?
  
  Abraham började en lek med hennes nakna fötter. Han lekte hök och duva.
  Och hon upprepade sin fråga:
  
  --Är det svårt att vara ensam?
  
  Han tog hennes fötter och kysste dem, med mycken rättvisa delande
  kyssarna mellan den högra foten och den vänstra. Och hon upprepade sin
  fråga. Men därför att han kysste hennes fötter, kom det en hisnande
  skälvning i rösten.
  
  --Är det svårt att vara ensam?
  
  Då släppte han hennes fötter. Han kastade sig framstupa i sängen och
  brast i gråt.
  
  --Javisst är det svårt att vara ensam, svarade Blenda på sin egen fråga.
  Hon gled ned från bordet och smög sig ut ur rummet.
  
  
  
  
  4
  
  
  Blekängen låg blåsvart i natt- och höstdimma. Lyktorna lyste som topaser
  mot svart sammet.
  
  Zionsborg, ensam på slätten, låg dold, mörk, stilla som ett rovdjur på
  lur. Lågan i Tre Remmares lykta fladdrade, slocknade, flammade upp.
  Lyktglaset var spräckt, krogens fönster krossade. Den vilde Enok
  Ebenezar hade gått fram som en storm över krogen. Och rucklet fick
  förfalla, Blekängens äldsta byggnad. Inom loppet av en månad skulle Gula
  Rosen lämna sitt näste och sin näring.
  
  Gusten Sörman och Abraham Krok väntade framför Zionsborgs trappa. Enok
  Ebenezar drev som en jakthund på Blekängens gator, passade villebrådet
  för att i tid varsko.
  
  Zionisterna hade äntligen gått till anfall mot projektet Backarna.
  Uppträdet mellan Abraham och Elsa hade varit en signal och en
  förevändning och en predikotext. Profeten hade talat.
  
  Av de trettiosju arbetare, som byggde på Backarna, hade femton nedlagt
  arbetet och sålt sina aktier, okänt till vem. Leverantörerna vägrade
  kredit och fordrade betalning för vad som redan var levererat. Bolaget
  skulle bliva tvunget att inlösa sina växlar under loppet av de första
  septemberveckorna. Aktionärer och fordringsägare yrkade, att styrelsen
  måtte avgå. Men det visade sig omöjligt att bilda ny styrelse inom detta
  bolag av okunniga och äventyrare.
  
  Processen med den väldige, mäktige, välaktade häradshövdingen gav
  nådestöten åt bolagets och ingenjörens kredit. Stadens banker vägrade
  kredit. Och Abraham Björners juridiska byrå gav kostnadsfritt
  upplysningar till envar, som önskade lära känna Backarnas ställning och
  resurser.
  
  Det var således hög tid att gripa till nödvärn. Styrelsens äldre
  medlemmar sovo sött i sina sängar som t.ex. Elis Eberhard Roth. Eller
  blinkade med röda svidande ögonlock mot mörkret. De yngre jagade fienden
  på gator och torg. Och nu skulle han inringas.
  
  Enok Ebenezars fyrkantiga gestalt kastade skugga över krogtrappan och
  försvann. Han dök upp bredvid Abraham.
  
  --Nu kommer han. Han gick in bakvägen till Gula Rosen, men nu kommer
  han.
  
  De väntade ännu några minuter, lyktans fladdrande låga glittrade i deras
  ögon. Slutligen öppnades krogdörren och Benjamin Hagelin trädde ut. Gula
  Rosen följde honom nedför trappan och lyste med ett ljus i glaskupa.
  
  --God natt, Benjamin. Gud vare med dig.
  
  --Även med dig, svarade Benjamin Hagelin. Han gick över gatan, på bron
  stannade han ett ögonblick och stirrade in i mörkret. På några stegs
  avstånd från trappan stannade han åter och lyfte på hatten.
  
  --God afton. Herr Krok? Herr Sörman? Och--?
  
  --Och jag, ifyllde Enok Ebenezar.
  
  --Javisst. Herr Ohlsson. Er har jag sett förut i kväll. Och många andra
  kvällar förresten.--Behagade herrarna ge plats, så att jag kan öppna
  dörren.
  
  --Vi vill vara med, sade Enok och trängde sig in på honom.
  
  --Naturligtvis. Det ska ju bli ett litet samkväm, angenämt eller ej får
  herrarna själva bestämma. Jag somnar aldrig före två, en vana från
  studieåren.
  
  Han tände gaslågan i förstugan. Han hängde upp hatt och rock, och då
  Abraham drog av sig sin regnkappa, tog han den ifrån honom.
  
  --En sak, mina herrar. Är det någon av er, som bär vapen?
  
  Han såg hastigt från den ene till den andre, och blicken dröjde vid Enok
  Ebenezar, som tittade under lugg och grinade.
  
  --Well, återtog han med ett urskuldande leende. Det var bara en
  formalitet. Jag vet ju, att jag har med gentlemän att göra. Nu går jag
  före och visar vägen.
  
  De stego uppför trappan och in i en stor kal sal. I mitten ett bord med
  tolv smärre stolar och en större. Det var de äldstes rådsbord. Hagelin
  tände takkronan och drog ned gardinerna. Han vände sig mot sina gäster
  och gjorde en trög, trött bugning.
  
  --Välkomna. Ja, jag har ingenting att bjuda på. Lekamligen. Endast
  whisky--herr Krok? Inte nej. Herr Sörman, ett glas?
  
  --Super du också? frågade Enok.
  
  Hagelin gick in i sin kammare och återvände med bricka. Han såg fin och
  städad ut som en kypare men mindre välvillig.
  
  --Nej, super gör jag inte. Men är inte heller avhållsam. Vår Frälsare
  förvandlade vatten till vin. Och hade de kanaiter varit specialister på
  whisky, så hade det sannolikt blivit whisky. Ty han var framför allt en
  välvillig man, särskilt i sin första ungdom.--Herr Krok, tag plats i den
  stora stolen, där sitter man bäst. Ja, skål, herr Sörman. Vi dricker ett
  glas. För forna tider eller kommande, hur ni behagar. Er, Ohlsson,
  bjuder jag icke. Ni blir oregerlig. Och det! Det är synd.
  
  Enok spottade.
  
  --Fy fan, Gusten, att du dricker med den.
  
  Sörman smålog förläget.
  
  --Pengar och whisky får man av den lede--
  
  Men Hagelin satte sig bredvid Abraham och betraktade honom vänligt
  uppmärksamt.
  
  --Ni sitter bra där, herr Krok? Men luta inte huvudet mot stolsryggen.
  Det är min brors stol och han lider av en hårsjukdom, ett arv efter vår
  saliga mor. Skallig måste hon inträda i de saligas boningar. Hårt för en
  kvinna, men säkerligen rättvist.--
  
  --Nu är det inte tid att prata skit, sade Enok. Och Gusten drack och
  sade:
  
  --Vi ha helt enkelt kommit för att lämna vårt ultimatum. Herr Hagelin
  har behagat anfalla oss. Vi veta mycket väl, att det är herr Hagelin,
  som är det egentliga upphovet till alla de svårigheter, som möta
  bolaget. Herr Hagelin har till och med slutit fred med Bethania för att
  tillintetgöra oss. Men nu vill vi i tid ha sagt ifrån, att endera lämnar
  ni oss i fred eller också tar det en ända med förskräckelse.
  
  --Just för dig, rävrumpa, sade Enok Ebenezar, som njöt av att dua
  profeten.
  
  Hagelin lyssnade förstrött. Han betraktade Abraham oavvänt. En mjuk,
  fet, vit hand kröp långsamt över bordet men drogs hastigt tillbaka, då
  Abraham rynkade pannan. Hagelin knäppte sina händer.
  
  --Tänk, viskade han. Tänk, att Abraham Krok verkligen skulle komma. Till
  oss. Till mig. Det är förunderligt.
  
  --Jovisst, sade Abraham. Men ni kan vara lugn för, att jag inte ämnar
  stanna--
  
  --Det är förunderligt, förunderligt. Med er kommer allt det gamla,
  lidande, smälek, barndomens jämmer, ynglingens förtvivlan och skam. Det
  är förunderligt, ty det är Gud. Just här, kanske just på denna fläck låg
  jag på knä framför er morfar. Jag var i själanöd. Jag kände inom mig
  krafter, som skulle kunna verka det goda, krafter, som skulle kunna höja
  mig över mängden. Om någon ville hjälpa mig, giva mig ett stöd. Er
  morfar tröttnade på min jämmer, han kallade på sina drängar. De vräkte
  mig utför trappan och ropade: Horunge, horunge! De ropade, så att det
  hördes över hela Blekängen. Och det blev mitt namn--
  
  --Till saken! ropade Ohlsson. Och skryt lagom! Horungar finns det flera
  än du.
  
  Hagelin fyllde sitt glas och tömde. Whiskyn och gasljuset gjorde hans
  ansikte än blekare, blåblekt. Endast kring ögonen brunno röda ringar.
  
  --Till saken, ja. Staden, Blekängen. Blekängen byggdes av J. A. Broms
  för att tjäna som fängelse åt hans arbetare. Och nu vill herrarna riva.
  Varför? För att bygga ett nytt fängelse. Elegantare kanske, friskare,
  bekvämare. Men i alla fall ett fängelse. Ty jordelivet är ett fängelse,
  var vi än bo och befinna oss.
  
  --Nu börjar han predika, sade Sörman och torkade svetten ur pannan.
  Hagelin fortsatte:
  
  --Men att använda en massa penningar, som är vårt förnämsta maktmedel,
  att använda dem för att flytta en skara människor från ett fängelse till
  ett annat, det är opraktiskt. Och det! Det är synd. Han drack.
  
  --Se! Detta är ett enskilt fall. Men över hela världen försiggår
  detsamma. Fångarna kräva frihet, och människorna riva sina gamla
  fängelser och bygga nya. Och varje nytt fängelse tro de vara en station
  på vägen till den stora friheten. Men det är icke sant. Det är
  nödlögnen, med vilken man lurar dåren in i sin cell.
  
  Han drack.
  
  --Men friheten är icke beroende av rum och tid. Frihet kan endast vara
  själens frihet, själens frigörelse ur sig själv, jagets
  självförglömmelse. Och vägen till frihet heter kärlek.
  
  Enok Ebenezar gjorde en misstrogen grimas.
  
  --Vad för slags kärlek?
  
  --Varje slag av kärlek är en begynnelse till frihet. Jesus anade detta,
  då han tillgav synderskan för hennes kärleks skull. Han anade att
  kvinnan, som vandrar från skökobädd till skökobädd, var stadd på den
  långa slingrande vägen till frihet.
  
  --Aj fan! Är det sånt du predikar för flickorna? Sicken mormonpappa!
  
  Hagelin drack och svarade:
  
  --Jag talar för döva och stumma. Därför talar jag med tecken. Men i natt
  vill jag tala med ord. Till dig--han nickade åt Enok. Du tror, att hatet
  och dess gärningar kunna befria. Men hur skall det kunna befria, som
  själv är en tyngd och ett band?--Till dig, Gusten. Du tror, att klokhet
  och beräkning kunna befria. Men hur kan det befria, som själv är en
  tyngd och ett band?
  
  Nej, kärleken! Han vände sig mot Abraham.
  
  Du skall älska, och du skall glömma dig själv. Du skall älska, och du
  skall glömma föremålet för din kärlek. Du skall älska, och du skall
  glömma föremålen för din kärlek. Du skall älska och du skall glömma
  kärleken. Då är du fri och återförenad med det eviga väsendet.
  
  Men jag står över er alla. Jag behöver icke ens kärlekens band, som
  likväl leder oss på den rätta vägen. Jag har aldrig älskat. Jag är ren.
  
  Och han gjorde en åtbörd, oblyg som en sköka.
  
  Gusten höll handen för ögonen, han lutade sig fram mot Abraham och
  viskade:
  
  --Ser du! Man kan inte ens slå honom. Det är vidrigt. Likasåväl kunde
  man örfila upp ett nyfött missfoster--
  
  Men Enok Ebenezar hade gripits av ett vetenskapligt, frireligiöst
  intresse. Han hävde sig fram över bordet, stödande huvudet i händerna.
  
  --Du rävrumpa! Tror du på Kristus?
  
  Hagelin drack och svarade:
  
  --Kristus är död. Jag lever. Kristus var ett genialiskt barn av sin tid.
  Han anade målet, men förstod icke medlen. Han insåg icke organisationens
  oerhörda betydelse. Han var en anarkist som du, ett barn, en vilde.
  Halvt i blindo strävande hans efterföljande efter en organisationsform.
  Rom blev den största organisationen men föll på sitt småsinta hat mot
  små förvillelser. Nu säljer var firma i egen bod och konkurrerar ihjäl
  sig själv. Men tiden mognar. Monopoltiden, trust-tiden. En skall vara
  herden. Till hans förfogande skola vi ställa världens förnämsta
  maktmedel, kvinnan och penningen. Men kvinnan kan endast den handhava,
  som är ren.
  
  --Du?
  
  Hagelin drack och fortsatte:
  
  --Kristus är död, men hans namn lever. Hans namn är ett välkänt och gott
  firmamärke. Liksom kaffehandlaren sätter Mocka på sin skylt, så sätta vi
  Kristus. Och icke blott vi. Statskyrkans präster, som taga löner och
  idka köpenskap, ja till och med samla i ladorna, bekänna de icke honom,
  som predikade fattigdom? Det är icke svek, åtminstone ej för den
  invigde. Det är affärskutym. Det är annonsen, som lockar till oss folket
  och maktmedlen. Och utan maktmedel ingen frälsning. Vad är det, som fört
  eder hit till Zionsborg? Längtan efter frälsning? Nej. Men penningar och
  kvinnor. En enda liten kvinna har varit nog.
  
  Han tystnade och vände sig småleende mot Abraham.
  
  Abraham sade:
  
  --Om ni slutat er trosbekännelse, så kunna vi övergå till affärerna.
  
  Hagelin bugade, han tog plats och fyllde sitt glas.
  
  --För att vara kort, fortsatte Abraham, hoppar jag alldeles över våra
  bevekelsegrunder. De äro ju för övrigt inte så storartade och
  världsomfamnade som edra. Vi föreslå, att ni flyttar er
  missionsverksamhet till annan ort. Eller åtminstone--och det är
  verkligen minimum--att ni upphör att spekulera på Blekängen och på
  Backarna, att ni och edert anhang lämnar oss fullständigt fria händer. I
  annat fall--
  
  --I annat fall? upprepade Hagelin.
  
  --kommer vi att anklaga er för att i samråd med krogvärdinnan Ekman ha
  planlagt dubbelmord, för delaktighet i mordet på verkmästare Sörman samt
  slutligen för att med egen hand ha mördat fabrikör J. A. Broms.
  
  De röda ringarna kring ögonen slocknade, men Benjamin Hagelin smålog
  alltjämt. Abraham var blek som ett lärft. Gusten gömde ansiktet i
  händerna. Enok Ebenezars ögon glittrade, och munnen tuggade om orden
  smackande och med välbehag.
  
  --med egen hand mördat fabrikör J. A. Broms.
  
  Hagelin sade:
  
  --I annat fall? Varför i annat fall? Är det inte under alla förhållanden
  er plikt att angiva mördaren?
  
  Eller, fortsatte han efter en stund, tänker ni kanske på att Sveriges
  lag förbjuder äreröriga beskyllningar, som icke kunna ledas i bevis? Vid
  ganska högt straff, skulle jag tro--
  
  --Vi ha bevis.
  
  Han gav Gusten en knuff. Men då knuffen icke gjorde verkan, slet han upp
  Gustens rock och tog ur innerfickan ett papper.
  
  --Här är en skrivelse undertecknad av er medbrottsling Pettersson och
  bevittnad av fru Malin Pettersson, av Gusten Sörman och av Enok Ebenezar
  Ohlsson. En fullständig bekännelse.
  
  Hagelin sjönk ihop, den feta figuren sjönk ihop till en oformlig, mjuk
  kudde, och på den svällande kudden vilade huvudet. Kinderna voro askgrå.
  Ögonen stirrande, tårdränkta.
  
  --Oj, oj, oj, kved han. Att vara så barnsliga. Jag vill er väl. Jag
  talar uppriktigt med er. Och så är ni så barnsliga.--Först och främst:
  Liter-Pelle var ju dillerant. Vet ni inte det? Det vet hela staden--
  
  --Här är ännu ett papper. Ett intyg av doktor Roth, som besökte
  Pettersson kort innan han dog. Han fann honom vid sina sinnens fulla
  bruk.
  
  --Får jag se?--Ja, inte tänker jag riva sönder! Oj, oj, inte är jag så
  barnslig. När är intyget dagtecknat? Samma dag som det andra?
  
  --Två dagar senare.
  
  --Och det ska vara bevis! Oj, oj! Hör nu på! Om jag anklagar herr Krok
  för utspridande av falska rykten och penningutpressning. Hur går det då
  för stackars pappa? Med sorg i graven. Och om jag anklagar Ohlsson för
  inbrott å Tre Remmare. Ja, ja, kassalådan har också kommit bort och det
  kan mycket väl ha skett härom kvällen, då Ohlsson var så full. Och om
  jag anklagar herr Sörman för mened i mordbrandssaken. Ja, för jag kan
  bevisa, att det var Pettersson som tände. Och lektor Holmin har visst
  också några små bevis. Hur går det då med stackars gamla mor? Oj, oj, så
  barnsliga, så barnsliga--
  
  --Ja, se där. Se! Se!
  
  Gusten hade plötsligt sprungit upp, vräkt ikull stolen och rusat mot
  dörren.
  
  Hagelin rätade på sig och ropade med stark stämma:
  
  --Se! Se! Guds verk!
  
  --Gusten! skrek Ohlsson. Djävlar anamma ditt fega--
  
  Abraham och Hagelin voro ensamma.
  
  Hagelin betraktade honom välvilligt uppmärksamt.
  
  --Ja, herr Krok, smålog han. Enfin seuls! Får jag inte nu bjuda på en
  grogg? Eller kanske ett glas punsch? Genuin swedish punsch. Jag har
  visst en butelj--
  
  Abraham kastade sig åt sidan och rusade nedför trapporna, grep kappa och
  hatt i förbifarten.
  
  När han kom ned, såg han Gusten springa in i Sofiagatan. Ohlsson stod
  barhuvad på trappan. Och svor.
  
  --Vad tog det åt honom?
  
  --Den--svor Ohlsson. Han har gått hela året och grubblat över
  menedshistorien. Ja, va' fan ska man vara hjälpsam för? Hjälpa ett
  sådant ruttet fä som Liter-Pelle. Nu är han slut, unga pojken.
  
  Abraham steg ned på gatan.
  
  Ohlsson sade:
  
  --Men ta mig fan, om jag är slut. Vill herrn, så går jag raka vägen in
  och sticker kniven i honom. Va? Här finns inga vittnen.
  
  --Gör det, sade Abraham. Jag lovar att ange er för polisen i morgon
  bitti. God natt.
  
  Han kastade över sig kappan och gick.
  
  
  
  
  5
  
  
  I kravmålet mellan häradshövding Björner och bolaget föll dom till
  kärandens förmån. Häradshövdingen jämte andra fordringsägare begärde
  bolaget i konkurs, vilket rätten beviljade. Bland fordringsägare
  figurerade även Enok Ebenezar Ohlsson, som utfört ett trettiotal
  dagsverken för bolagets räkning och icke erhållit betalning. En vecka
  senare protesterades en Broms & Kroks växel à 40 000 kronor.
  
  Abraham ringde upp ingenjören.
  
  --Nej, stanna där du är. Jag reder mig nog, jag reder mig nog. Jag
  säljer sjuan, nian och elvan--Sofiagatan--till skomakar Hagelin. Jag
  reder mig nog. Och du lär inte kunna trolla fram pengar, min gosse. Men
  står Hyltenius fast vid att bjuda dig platsen som inspektor, så tycker
  jag allt, att du bör ta den.
  
  --Jag får se, svarade Abraham.
  
  --Behöver han hjälp? frågade Blenda.
  
  --Nej tack. Han reder sig. För resten är det visst dålig affär att
  hjälpa oss. Ingenting för er.
  
  Blenda sträckte sig upp och drog honom i håret.
  
  --Är du ledsen, du?
  
  --Nja. Jag får väl hoppas, att pappa inte tar det alltför hårt. Det
  låter åtminstone inte så, tycker jag. Förresten är det mitt fel. Hade
  svåger Holmin fått råda, så hade det här eländet aldrig blivit av. Men
  jag förstås--Idiot!
  
  --Tja, tja, av skadan blir man vis, tröstade Blenda. Inte rår du för,
  att du är ung och dum. Men nu stannar du väl på Björkenäs? Tills
  vidare--?
  
  --Tills i vår, om ni tillåter, innan dess har jag nog fått någon plats.
  
  --Som du vill.
  
  Hon duade honom. Hon duade honom i sängkammaren, i salen, inför allt
  folket. Det plågade Abraham. Men det tycktes icke väcka anstöt eller ens
  förvåning bland folket. Det var nu en gång seden på Björkenäs att
  ingenting hemlighålla. Åtminstone icke detta.
  
  Skolan hade börjat, och gossarna Hyltenius bodde i staden. Brukspatronen
  hade rest till Tyskland för att genomgå någon ny patenterad luft- och
  vattenkur. På återvägen skulle han besöka sin mor och möjligen stanna
  över julen. Abraham var således ensam herre på täppan. Det hände en
  gång, att en av drängarna kallade honom hans nåd. Då blev Abraham
  ursinnig.
  
  --Din drummel! Vet du inte, att jag är inspektor!
  
  --Nää, svarade drängen och dolde ett flin. Spektor ska väl han vara,
  Halling--
  
  Abraham kände sig inringad. Nattvak och oro gjorde honom känslig, gav
  honom efterhängsna, ofrånkomliga tankar och föreställningar. Han kvävdes
  i de låga, kvava rummen, vars fönster klistrades igen för vintern.
  Gårdsplanens cirkel blev till en löparebana, på vilken han sprang runt,
  runt i nattens drömmar, runt, runt till att stupa. Och han drömde, att
  fru Enberg lade betsel i hans mun och drev honom runt, piskande hans
  rygg med ohyggligt långa, brännheta lakan.
  
  Helst hade han velat skudda Björkenäs' stoft från sina fötter den dag,
  som var. Men han hade ingenstans att taga vägen. Till staden vågade han
  sig icke. Han var rädd att möta Elsa. Uppträdet på Backarna hade givit
  honom en kväljande, oövervinnelig skräckkänsla.
  
  Han annonserade i tre tidningar efter plats, men det var icke troligt,
  att han skulle få någon före våren. Och dessutom hade han utfäst sig att
  stanna ett år. Det var ju villkoret för det olycksaliga Backaköpet.
  Betala alltså--Köpt.
  
  Och det gick an--ännu. Så länge det krävande höstarbetet pågick, kunde
  han ligga i från morgon till kväll, visa folk att han gjorde nytta. Att
  det verkligen fanns ett skäl, ett sunt och gott skäl för hans vistelse
  på Björkenäs. När det skulle höstplöjas vid utgården, tog han in hos
  torparen och stannade tre dygn. Men på fjärde dagens morgon kom
  hustomten, gned sin hjässa med luvan och sade:
  
  --Nu kan inte håken stå i längre. Herr Krok får allt komma hem.
  
  Och hemma möttes han av fru Enberg.
  
  --Hjärtanes herr Abraham. Här har varit så bedrövligt. Inte ska herr
  Abraham ligga borta i torparstugorna. Det blir bara så svårt och
  tungsamt för oss andra.
  
  Och efter den dagen blev Abraham viss på, att hustomten spionerade,
  överallt dök det gråa, ilsket grinande gubbansiktet fram. I skogsbrynet,
  vid milan, bakom halmstacken, ur höet i ladan, överallt. Och alltjämt
  grinande.
  
  --Vad tusan skrattar inspektorn åt? Det är då ett förbannat sätt att
  jämt gå omkring och flina åt folk--
  
  --He, he, he, gluckade gubben. Det är väl de här förståss--Och han
  pekade på ett par gula betar, som sköto fram ur överkäken. Inte har jag
  nå't att skratta åt, som vasken är ung eller grann--
  
  En dag hade Abraham smugit sig upp till jaktstugan. Det regnade stritt,
  och plöjningen hade måst inställas. Abraham sträckte ut sig på britsen
  och låg och stirrade i taket. Det jämna, silande plasket sövde, men var
  femte minut kom en stormil, rytande, visslande i stockarnas speleverk,
  skakande stugan och britsen. Abraham sträckte på sig, gäspade, rullade
  runt och rullade rätt. Han var tanklös och lycklig. Beklämningen,
  tröttheten, tvångstankarna måste för en stund giva vika för kroppens
  sunda styrka, ungdomens glädje utan orsak. Där skulle han ligga hela
  natten, sova och gäspa. Fan i allt annat!
  
  Och då hustomten krafsade på dörren och stack in sin gråa luva,
  skrattade han och ropade:
  
  --Ja, här är jag, Halling. Men skvallra inte!
  
  --He, he, gluckade gubben och försvann. Men Abraham log och kände sig
  befriad. Han hade givit sitt förtroende. Och det kunde han väl giva åt
  en gammal hustomte, som levat månghundrade år, som sett människor födas,
  älska och dö.--
  
  En halvtimma senare trädde fru Blenda in i stugan. Abraham reste sig och
  bjöd henne plats.
  
  --Det har varslat för ers nåd, skämtade han. Det är en ful liten tomte,
  som jämt går ikring och varslar för ers Skönhet. Jag skulle bra gärna
  vilja veta, hur det hänger ihop?
  
  --Han spionerar, sade Blenda.
  
  --På vem? Och för vems räkning?
  
  --På dig naturligtvis. Och för min räkning. Jag vet, att du tänker gå
  din väg. Men jag vill veta det på förhand. När.
  
  --Tror ers nåd, att jag tänker rymma?
  
  --Det tror jag. Den dagen rymmer hennes nåd på Björkenäs. Går till
  skogen som ett troll. Skratta inte. Jag går, när du går. Ensam, eftersom
  du inte vill veta av mig. Men går gör jag. Varför kom du hit, när du
  inte vill stanna?
  
  --Köpt på ett år, sade Abraham.
  
  Fru Blenda sade:
  
  --Du är elak, du är grym, du är grov, du är ond och ohygglig som en
  mördare. Tänk, att du skall pina mig till döds--
  
  --För ett år, sade Abraham.
  
  --För evigheters evighet. Du har bitit mig i hjärtat som en katt. Det är
  lömskt. Jag smekte, och du bet. Varför skrattar du? Är jag gammal och
  löjlig?
  
  --Nej, inte gammal, sade Abraham. Men gränslöst löjlig. Du talar om
  evigheter, och du vet mycket väl, att du knappast kan tala om månader,
  om år. Jag är en nyck. Och dina nycker hör inte till de perenna
  växterna.
  
  --Det vet man inte.
  
  --Vilket?
  
  --Att det är en nyck.
  
  --Jaså--
  
  --Nej. Det kan man inte veta. Inte förrän efteråt.
  
  --Det är sant, sade Abraham, skrattade och kysste. När det blev skumt,
  gingo de arm i arm ned till gården. De svarta hundarna och de vita
  fägnades av deras åsyn och skällde överljutt.
  
         *       *       *       *       *
  
  När Abraham vid tutiden öppnade dörren till sin kammare, fann han ljus
  tänt. Och hopkrupen i ett hörn av sängen satt Gusten Sörman.
  
  --Va i herrans--
  
  --Tyst är du snäll. Jag är bekant med flickan, så jag smög mig in
  köksvägen. Här har jag nu suttit ett par timmar. Trodde, att jag skulle
  få sitta här hela natten, eftersom dina kläder ligger på stolen. Men det
  var bra, att du kom. Du får lov att härbärgera mig i natt. Jag törs inte
  ligga hemma--
  
  --Varför törs du inte--
  
  Gusten drog upp överläppen och fräste.
  
  --För polisen förstås! Vi reser i morgon kväll--sen så! Har du inte läst
  Nyheterna? Här har du--
  
  Han drog fram en papperstuss och slätade ut den.
  
  --Det är svåger din, som är i farten--
  
  Abraham läste. På ledareplats en artikel, signerad med gamle redaktörns
  märke. Det var en underlig sak, ty gamle redaktörn hade icke läst sin
  tidning på tjugu år och ännu mindre skrivit i den. Han talade i allmänna
  ordalag om stadens moraliska förfall. Och varje påstående bestyrktes av
  citat ur grekiska och romerska auktorer.
  
  --Nej för tusan, inte det! Här! Här har du Pauli brev. Paulus skrev:
  
  Kan man ostraffat missbruka Guds namn?
  
  Och han besvarade frågan med ett nej, som ekade i Nyheternas trånga
  spalter.
  
  Vidare frågade han:
  
  Hur missbrukas Guds namn?
  
  Och därefter åtskilliga finurliga tongångar, stigande och sjunkande,
  mynnande ut i en brusande final:
  
  Men när en brottsling, en mördare, som hitintills lyckats undgå sitt
  straff, när han stiger upp och för snöd vinnings skull bekänner Kristus,
  då missbrukar han Guds namn. Och varje hans ord är en hädelse, som
  kräver Guds straff och människors.
  
  --Det är ju för Hagelin, sade Abraham och ljusnade.
  
  --Det är för mig också. Titta här får du se. Han vände bladet och
  pekade. Handen darrade så våldsamt, att fingret körde tvärs genom
  papperet.
  
  Under polis- och rättegångsärenden stod:
  
  "Tändsticksfabrikens brand. Polisens efterforskningar pågå alltjämt och
  tyckas äntligen skola leda till ett positivt resultat. Att Pettersson--i
  livstiden känd och ökänd under spenamnet Liter-Pelle--anlagt
  mordbranden, tyckes vara till fullo bevisat. Återstår att utreda frågan
  om det märkliga alibi, som några den avlidnes vänner lyckades prestera."
  
  --Det ser illa ut, medgav Abraham. Han svepte täcket ikring sig. Nå men
  säg--Hur var det egentligen?
  
  Gusten skallrade med tänderna.
  
  --Jo, ser du--ser du--det var så, att vi var ju allesamman ursinniga på
  ingenjören. Mest på Lagerström förstås. Och det var ju, vad vi dagligen
  talade om. Och till sist gick det väl fast i hjärnan på honom, kräket.
  Han var ju förstörd av sprit. Så det var han. Men inte fan kunde jag
  lämna honom i sticket...
  
  --Behöver du pengar?
  
  --Nej, tack. Ja, det skulle vara, om du har en tia eller så till
  överlopps. Annars betalar Hagelin resan för oss alla--
  
  --Reser Hagelin?
  
  --Visst, visst. Hade det bara varit artikeln--men lyckligtvis kom Lönrot
  till mig i middags och sa', att det är bäst vi ger oss av. För Aposteln
  har varit hos stadsfiskaln. Skomakarn har ju börjat köpa Blekängen i
  småbitar. Det är väl det han vill stoppa i tid--
  
  --Men att han törs. Ja, artikeln--gubben är ju ansvarig. Men att gå till
  stadsfiskaln--
  
  --Just det--därför är det ju möjligt, att han har flera bevis än vad en
  vet. Mig kan han alltid få fa-fast. Och så--så--är det dä--dä--dä med
  Aapo-posteln--
  
  Hans tänder skallrade, så att han knappt fick fram orden.
  
  --Aatt hahan har reeent saamvete, haahan.
  
  --Ja, det är ju det, sade Abraham.
  
  Han lät Gusten taga sängen och gjorde sig själv en bädd på soffan. Men
  det blev ingen sömn. Gusten redogjorde för resplanen. Sörmans, mor och
  son och dotter skulle fara med nattåget till Malmö, Hagelin och Evelin
  redan med morgontåget. Från Malmö skulle de fortsätta resan gemensamt
  över Hamburg till New York. Gula Rosen skulle resa med Sörmans. Men det
  var svårt, ty gumman Sörman hatade Gula Rosen.
  
  --Se, gumman är så jalouse, så hon klöser henne i synen, bekände Gusten
  med ett skamset leende. Det var väl något maskopi mellan Rosen och far
  kan jag tro. Fast en tycker ju, att det kunde få vara glömt nu.--Ja,
  kommer vi bara till Amerika, så Gud ske lov! Hagelin har ju många vänner
  där borta, så det blir ingen svårighet med utkomsten.
  
  --Och din syster? frågade Abraham.
  
  --Tja, jag vet inte. Profeten lär ska ha ett helt hov med kvinnor
  därborta. Vad han sen använder dem till. Hon får väl sjunga och vittna,
  kan jag tro.
  
  De kommo överens om, att Gusten skulle stanna på Abrahams rum till
  följande middag. Det var en lördag, och han kunde följa med täckvagnen,
  som körde in för att hämta gossarna Hyltenius.
  
  --Hyggligt av dig, sade Gusten. Men säg--säg, hon kommer väl inte hit
  in? Frun?
  
  --Sov och prata inte strunt! röt Abraham.--
  
  De släckte ljuset. Men rätt vad det var spratt Gusten upp ur bädden.
  
  --Hör du, Abraham, en sak! Du får akta ingenjören för Enok. Han far fram
  som en vilde och hetsar upp arbetarna. Han har varit på smeden också.
  Den är inte lätt och röra, men kommer han i gång, så rullar han som ett
  stenblock. Han kom upp på kontoret i går och tumma' på hatten och sa':
  Aldrig har jag lurat någon, och aldrig har ingenjörn lurat någon med
  vett och vilje. Men är det så att ingenjörn kan, så ska han väl vara bra
  och hjälpa mig ut ur eländet. För annars får jag gå från smedjan med
  mora och ungera och alltihop.--
  
  --Det har ingen fara, lugnade Abraham. Jag har talat med pappa. Han
  reder sig, säger han. Och det vill säga så mycket som att arbetarna få
  igen sitt--Du har ju också en aktie.
  
  --Den sålde jag före kraschen till skomakaren. Han lär ha köpt för över
  femtusen kronor aktier. Och nu går han och slår skallen i alla väggar.
  Och dessemellan får han smörj av gumman. Backarna och Åstorp gå på
  exekutiv auktion i början av nästa månad. De trodde först, att fru
  Hyltenius skulle vilja köpa igen. Men Björner säger nej. Det ska bli
  auktion med upp- och avslag för att få lite mera betalt--
  
         *       *       *       *       *
  
  När Gusten stuvat in sig på täckvagnens baksäte, frågade han:
  
  --Ska jag hälsa Elsa?
  
  Abraham skakade på huvudet men sade:
  
  --Om du tror, att hon vill--
  
  --Nej, det tror jag inte.--Adjö med dig. Och tack för hjälpen. Jag
  hoppas, att vi aldrig ses igen. För det skulle väl vara på råstun--
  
  Och vagnen for ned genom allén.
  
  --Nå? frågade Blenda.
  
  --Skeppet sjunker, råttorna fly. De, som kunna fly nämligen.
  
  --Säg, varför vill du inte köpa tillbaka Backarna?
  
  --Jag? Hu! Vet du inte, att jag snart ska gå härifrån? Ja, hur snart,
  det vet du bättre än jag. Du slarver! Du tror, att jag skämtar. Du får
  se--
  
  --Och du skulle gå från hem, från allt? Bara av en nyck? Tror du inte,
  att det skulle göra ont att lämna--
  
  Hon tryckte fingerspetsarna mot hans mun.
  
  --Jo, det gör ont. Och det är det, som är det roliga. För det känns,
  Allt, som är roligt, gör ont. Det gör ont att möta en slarver på vägen,
  köpa honom och föra honom hem, behandla honom som prins och storsultan
  och taga stryk av hans händer. Det gör ont någonstans på djupet, dit
  ingenting annat tränger. Och därför är det roligt. Nu vet du!
  
         *       *       *       *       *
  
  I mitten av oktober steg dimman från Tanningesjön och tätnade kring
  Björkenäs. Nu blev det nästan outhärdligt för Abraham. Föreställningen
  om fångenskap lämnade honom icke fri en minut. I muren av kastanjer och
  ekar hade det dock funnits stora fönster, vida valv ut mot det fria. Men
  dimman murade igen varje öppning, och det gröna genomskinliga
  gallerverket täcktes av en mur, grå som fängelsets. Hustomten blev till
  fångvaktare, grå för att man icke lätt skulle upptäcka honom, smygande,
  illistig, alltid närvarande. Hundarna voro väktare, alltid till reds.
  Tog han ett steg ned i allén, genast omvärvde de honom från alla sidor,
  hoppade upp framför honom som vargar, slogo honom på bröstet och tvungo
  honom att vända.
  
  Och vid den utgång, som dittills varit fri, köksutgången, där stod nu
  fru Enberg, röd av höstslakten. Och hennes eviga varningsrop, kära
  hjärtanes, blev till ett slaktrop, lockade fram bilden av ett slaktat
  djurs blodiga hjärta.
  
  Abraham stannade på sitt rum, två meter brett, tre meter långt, en och
  nittifem på höjden. Han vankade av och an och i takt med den vaggande
  gången mumlade han:
  
  --Nu går det galet för mig, sen går det galet för pappa, sen går det
  galet för Louise, sen går det galet för mig, sen går det galet--
  
  Och när även denna kvarn malde tömning och stenarna fräste av hetta,
  rusade han ned i salen, grep Blenda kring livet och svängde henne runt
  över bord och stolar.
  
  --Vad du är tokig! Vad du är glad! skrattade Blenda.
  
  --Glad till döds, ers Skönhet!
  
  Men med november kom nordvästen och drog bort dimman. Muren fick igen
  sina fönster, sina valv mot det fria, och det lättade. Nyet var klart
  och lovade vackert väder och kyla. Gubben Halling och gumman Enberg
  lustvandrade i månskenet och sågo ut som ett hjonelag av uråldrig
  tomtesläkt, de där gnabbas om gröten och i trots av de hundrade
  vintrarna pussas bakom husknuten. Hundarna voro trogna, lugna vänner.
  
  Och Blenda var en docka, sirligt snidad i elfenben lysande i mörkret med
  fosforsken.
  
         *       *       *       *       *
  
  En vecka före auktionen red Abraham in till staden. Louise hade ringt på
  och bett honom komma. Ingenjören hade varit utsatt för en del
  ledsamheter. Några berusade personer hade om natten kastat sten mot
  huset, krossat butiksrutorna och "Krokens lampor". Och ropat: Ut med
  Kroken! Ut med Kroken!--Vidare var det krångel med affärerna.
  
  Abraham fann sin far blek och försagd men tämligen lugn.
  
  --Ja, ser du, det har varit en del svårigheter. Men det är jag ju van
  vid. Jag har varit ute på Viskingeholm hos kusin Lilja. Men han hade
  inga pengar. Han är ju lite snål, som du vet. Så har jag skrivit till
  Hyltenius i Dresden, men brevet har kommit tillbaka, obeställbart. Ja,
  inte vet du, var han finns? Nej. Summa summarum, min gosse, det har
  varit min vanliga otur. Den har följt mig livet igenom, och den kommer
  att följa mig i graven--
  
  --Ptro, ptro, gnällde "Jublet". Inte tala om graven i husläkarns
  närvaro.
  
  Ingenjören fortsatte:
  
  --Blekängen har ju sitt värde, men jag kan inte realisera. Det är min
  otur, och haken vete, hur den ska kunna brytas. Men om något dödligt
  skulle träffa--ja, ja, det vet man aldrig, jag är gammal. Men då ska du
  komma ihåg, att var och en, som förlorat på mig, ska ha full ersättning.
  Det räcker och blir säkert över. Åtminstone så mycket att Agnes kan få
  en livränta. Louise är ju gott gift. Och du har din plats--
  
  --Ja, ja, pappa, det blir nog så bra. Bara du låter bli att oroa dig.
  
  --Nej, ser du, oroa mig gör jag inte. Nej. Jag har kommit ett stycke för
  långt nu för oron. Jag har inte varit så lugn, sen lilla Marie satt där
  på stolen.--
  
         *       *       *       *       *
  
  Abraham böjde sig i dörren och steg in i Björkenäs' sal. Han gick rakt
  fram till Blenda och tog henne i axlarna.
  
  --Säg mig en sak! Far har bekymmer. Han säger, att han är lugn, men jag
  ser nog--Vill du inte hjälpa honom?
  
  Utan betänkande svarade hon:
  
  --Om du stannar--ja!
  
  Då vek han undan.
  
  Men när de blivit ensamma i sovrummet, tog Blenda åter upp ämnet.
  
  --Om du stannar, får du förfoga över mina ägodelar, som du vill. Varför
  stannar du inte? Du kan inte. Varför kan du inte? Är det varulven? Jag
  tvingar honom till skilsmässa. Är det gossarna? Å, vad bryr de sig om
  mig? De hålla tusen gånger mer av farmor än av mig. Varför kan du inte?
  Tycker du om någon annan? Flickan, som for till Amerika?
  
  --Nej.
  
  --Nej. Vad är det då? Är det jag själv? Att jag har dåligt rykte? Tål du
  mig inte? Hatar du mig? Kan du inte se mig?
  
  --Jo, jo, jo--
  
  --Seså, var lugn nu. Och stå stilla. Vi måste ju i alla fall få klarhet
  en gång. Vad är det? Varför kan du inte?
  
  Plötsligt rätade han på sig, och hans hjässa var nära taket.
  
  --Därför att jag icke vill. Därför att jag icke vill vara fånge. Köpt!
  Köpt! Köpt!
  
  Hon stirrade på honom. Och brast i skratt.
  
  --Å, du stolle, du slarver, du tok! Köpt? För pengar? Herre du min gud,
  att vara så dum! Finns det någonting sådant som pengar? Det finns inte,
  det har aldrig funnits, aldrig existerat. Det finns ju bara du och jag.
  Jag, som är listig och snäll, lägger mina garn och gör mina vackraste
  konster. Du som är dum och stygg. River mina garn, och visslar åt mina
  konster. Nej, kom!
  
  Abraham vek åt sidan, tryckte sig in fönstersmygen. Då rev hon med
  famlande fingrar och kastade av sig kläderna. Naken sprang hon fram och
  föll på knä inför honom.
  
  --Kära min slav, du får inte förskjuta din härskarinna. Får inte, får
  inte, får inte!
  
         *       *       *       *       *
  
  Men när Abraham slumrat några minuter, spratt han upp ur sömnen. Månen
  upplyste rummet. Och nu låg taket över honom. I det vita, svaga, ovissa
  skenet hävdes och sänktes taket för varje andetag. Han gjorde en rörelse
  för att kasta sig ur sängen. Hon höll honom.
  
  --Nej du, nej du, viskade hon mellan sammanbitna tänder. Han slet sig
  lös och satte sig upp i sängen. Han stirrade ut i månskenet, slöt
  långsamt ögonen och andades djupt.
  
  --Här luktar, sade han.
  
  Plötsligt rev han till sig kläderna och drog på sig plaggen. Med djupt
  böjt huvud och krokiga knän gick han bort till fönstret och stötte upp
  ventilen.
  
  Han såg ned i trädgården. Skuggan av fruktträdens grenar låg i ett svart
  nät över det frostsvedda gräset. Syrenhäcken kastade skuggor som en rad
  av jättestora benrangel. Och bortom häcken kantades den blågrönskimrande
  ängen av skogens skugga, mörk och djup och tyst. Abraham rev upp det
  klistrade papperet, öppnade hela fönstret och sträckte sig ut.
  
  Han såg en stor, mörk, kullrig skugga röra sig av och an i syrenhäcken.
  Och han fick lust att stiga ned till den vandrande skuggan.
  
  Han smög sig förbi sängen och såg Blenda, skimrande vit. Han drog över
  henne täcket, tog hennes huvud mellan händerna och kysste pannan.
  
  --Nu kommer du aldrig igen, sade hon.
  
  --Jag vet icke.
  
         *       *       *       *       *
  
  Han steg nedför stentrappan, dröjde en stund obeslutsam på gårdsplanen.
  Han hörde steg närma sig och dröjde. Men när stegen åter ljödo avlägsna,
  sprang han upp i gräsmattan och följde häcken fram till syrenerna. Här
  trädde han åter ned på sanden för att låta sina steg höras. Och när den
  stora, mörka gestalten stannade, hälsade han tyst genom att lyfta på
  mössan. Han hade ingenting att säga. Varulven steg fram och räckte honom
  handen.
  
  --Såg ni mig? frågade han. Men rösten var tjock, han måste klara strupen
  med en hostning och upprepade: Såg ni mig?
  
  --Ja, sade Abraham.
  
  Varulven kastade en hastig blick upp mot sovkammarens fönster.
  
  --Ja, jag såg också er. Och i samma andetag fortsatte han: Jag har
  vistats ett par dagar i jaktstugan. Inkognito. Jag ville i fred och ro
  taga avsked av några platser, som blivit mig kära. Nu är det gjort. Jag
  har kommit för att göra upp med min hustru om skilsmässa. Ja, det har
  länge varit en överenskommen sak oss emellan, att vi skulle skiljas. Men
  jag ville vänta, tills gossarna vuxit sig stora nog.--Nå, nu har jag
  kommit på andra tankar.
  
  Han tystnade, och de började vandra av och an i trädgården. Abraham
  kände, att han ingenting behövde säga, att den andre ville tala ensam.
  Och efter en stund fortsatte Per Hyltenius.
  
  --Det är ett ganska egendomligt liv jag har fört. Under många år. Jag
  har varit som en fånge här, okär för alla, mest för henne. Men likafullt
  fjättrad. Folk har gjort narr av mig, det vet jag. Jag hade ont av det
  till en början. Dock icke så mycket. Vad som höll mig kvar, var ju
  gossarna. Först och främst. Men jag vill icke göra mig bättre, än jag
  är. Det var också maklighet, som band mig. Jag är av begynnelsen tung,
  ovig, maklig. Jag hade det bra, behövde icke arbeta, icke oroa mig. Jag
  stannade.
  
  Han gjorde en tvär helomvändning. Abraham följde, oviss.
  
  --Det var skam, det var försoffande. Kanske hade jag ännu något som höll
  mig, åtminstone de första åren. Ett slags hopp--Men jag var sannolikt
  icke nog dum att hoppas länge--
  
  Detta om mig. Nu har jag således kommit hit en sista gång för att så
  snart som möjligt och för alltid lämna Björkenäs. Att jag träffar er är
  en slump eller kanske en fingervisning. Ni är son av min käre vän. Jag
  kan säga min ende. Åtminstone den ende, som ej gjort narr av mig.
  
  Åter gjorde han en tvär vändning, nästan som för att komma ifrån den,
  han talade med.
  
  --Jag vill ge er ett råd. Underligt, när det kommer från mig. Men ni får
  ta det, hur ni vill.
  
  Ni skall aldrig uppgiva er själv. Förstår ni, hur jag menar? Ni skall
  aldrig vika från er själv. Det är det farligaste. Faran. När det gäller
  kvinnor. Vissa kvinnor.
  
  Nej, nej, nej! avbröt han sig. Inga omskrivningar. När det gäller denna
  kvinna. Kanske förstår ni mig icke nu, kanske kommer det en stund, då ni
  förstår mig. Och kanske kommer ni då att tänka på mina ord. Sker det i
  tid, så har jag kanske gjort er en tjänst. Och kan vara nöjd.
  
  --Tack, mumlade Abraham och bet sig i läppen. Något så idiotiskt
  klumpigt som tack!
  
  Men Per Hyltenius log, ett leende stilla och brett och kyligt som det
  vita månskenet.
  
  --Kanske blir ni en gång gammal som jag, och får de gamles religion. Då
  förstår ni, att det goda man gör eller vill göra, det göres icke för
  tacket. En god handling kommer av en god vilja, en god vilja finns
  endast i ett kallt och lugnt och hopplöst hjärta. När jag var ute på
  resor, nu sist, slog mig en likhet. Som främlingar i främmande land möta
  varandra icke med varma känslor men beredvilliga att hjälpa varandra,
  därför att allt är främmande och svårt, på samma sätt böra vi människor
  hjälpa varandra utan glädje och hopp men i vördnad för det stora,
  främmande, okända. Det finns endast ett evigt och varaktigt band, som
  förenar oss människor, främlingskapet.
  
  Nu, bröt han av. Nu kan ni gärna redogöra, för vad som inträffat under
  min frånvaro. Jag menar bolaget, Backarna.
  
  --Det är synd, sade han, när Abraham slutat berätta. Tanken var god. Men
  er käre far är ju ingen affärsman. Och kanske inte ni heller. Hade
  bolaget kunnat rekonstrueras, så hade jag tänkt föreslå er att taga
  Lagerström till chef. Det är en duktig karl.
  
  Men à propos! Er far är väl kry?
  
  Frågan kom hastigt och i en ny ton. Den klatschade som en kula, och
  Abraham tog sig ofrivilligt för bröstet.
  
  --Hur så? Vet ni något?
  
  --Vet--nej men--Saken är den, att jag varit inne hos gossarna i kväll.
  Jag dröjde en stund--ja, tills de hade somnat. Och kanske ännu en stund.
  Klockan var ett, tror jag, när jag gick förbi ert hus. Och då lyste det
  i fars fönster.
  
  Abraham stod ett ögonblick orörlig. Tankarna snurrade runt, vecklades
  upp med drömmens hisnande fart. Och hastigt och obönhörligt verklig som
  i en mardröm kom vissheten.
  
  --Då är han död! skrek han. Och utan att höra den kloke varulvens rop,
  med handflatorna hårt tryckta mot tinningarna, rusade han över nätet av
  skuggor, över gårdens gnisslande grus, rusade ned genom allén mellan
  rader av höga, tysta, silverglittrande popplar.
  
  
  
  
  6
  
  
  Så länge Abraham sprang, var det icke svårt att hålla tankar och ångest
  borta. Men han kunde icke springa hela vägen från Björkenäs till staden.
  Och då han saktade farten blev hjärtats arbete tungt, ojämnt och
  smärtsamt, ådror i tinningarna sprutto till, pressade på ett smärtsamt
  sätt och bultade, över hela kroppen kändes stickningar och sveda, som om
  han burit en skjorta av nässlor. Andedräkten pressades het och svidande
  ut och in på ett krampaktigt och smärtsamt sätt. Benen voro stela och
  nästan okänsliga som efter hårda slag.
  
  Under det att han sprang med yttersta hastighet, hade hela landskapet
  tyckts deltaga i flykten. De vita månstrimmor, som randade vägen, hade
  svängt som hjulpinnar kring sina ekrar. Skogen hade ryckt fram i snabba,
  tysta kolonner. Fälten hade rullats upp, som en fanas duk för en
  plötslig vindil.
  
  Han stannade, och med ens blev landskapet fast, orörligt, tungt. Han såg
  den långa vägen framför sig med dess tunga backar och oändliga
  slingringar. Djupa, halvfrusna hjulspår lade försåt för fötterna, som
  han icke orkade lyfta tillräckligt högt. Genvägen genom skogen med
  rötter och stubbar var omöjlig.
  
  Det blev klart för honom, att han icke skulle hinna fram i tid. Han
  stannade, tvekade, om han icke borde vända om för att hämta sin ridhäst.
  Men han var redan för långt från Björkenäs. Han började åter springa,
  höll ut i fem minuter och måste sakta på nytt.
  
  Och under tiden rörde sig tankarna i en sluten, trång krets. Ord för ord
  upprepade han samtalet med fadern, dröjde i varje mening, sökte och
  tydde.
  
  Om något dödligt--
  
  En vanlig betydelselös fras, som nu skulle få sin betydelse. En liten
  människa, som trott och velat något stort och ständigt stupat på
  småsaker, ständigt kullbytterat till fröjd och gamman för alla dem, som
  älska ett hångrin.--En lång och svår väg för en liten människa, utan
  utsikt att nå målet.
  
  Julius Krok, den lille snusbrune mannen med sin ostyriga svarta
  örontofs, här hade han dragit fram i tidernas begynnelse, ivrig att
  hjälpa, glad att hjälpa, stolt över sig själv, sina raska drängar och
  sin gamla spruta, som skulle släcka en brinnande stad. Och vägen hade
  dragit ut sig i det oändliga, kamraterna hade fallit från, men den lille
  snusbrune fortsatte oförtrutet från olycksställe till olycksställe.
  Alltid lika glad att hjälpa, alltid lika fumlig, lika hånad, lika
  omöjlig. Alltid samme lille hjälpsamme Pelle-Jöns. Men en Pelle-Jöns
  utan skratt, med ett orubbligt, ömsint allvar i sitt hjärta.
  
  Och nu äntligen hade han förstått, att hela detta allvarliga liv varit
  en rad av löjliga upptåg, pajaskonster till alla grinares förnöjelse.
  
  Det sorlade och susade. Abraham måste stanna. Månen sjönk bakom
  Backarnas höjder. Mörkret tätnade och kändes som en yrsel. Blodets
  sorlande, hjärtats slag blev till ett gluckande ljud. Han tyckte sig
  höra häradshövdingens jämna, utdragna grymtande:
  
  --Öh, öh, öh, öh--
  
  Så grymtar en klok och glad och lugn människa, när hon ser tokars
  befängda krumsprång och smärtfyllda grimaser. Öh, öh, öh--det var allt
  vad en klok människa kunde säga om en snusbrun liten narr. öh, öh,
  öh--det var liktalet, ingenting annat kunde passa som liktal över Julius
  Krok. Det innehöll medlidande och förakt och jag tackar dig Gud i jämna
  delar. Och den store häradshövdingen skulle rulla fram till graven,
  blotta huvudet och pressa in magen för att kasta en sista blick ned till
  den lilla apa, som roat honom med sina konster.
  
  --Julius Krok--öh, öh, öh--min beskedlige vän--
  
  När Abraham såg och hörde detta, greps han av ett raseri, som var
  starkare än själva ångesten, starkare än trötthet. Han fortsatte
  halvspringande. Han tog en gren och slog sig omilt kring benen. På så
  sätt lyckades han öka farten.
  
         *       *        *       *       *
  
  Men när han kom till bron, till den smutsiga, långsamt framflytande
  Blekängsbäcken, fick tröttheten återigen överhanden och en dov, ovillig
  skräck. Han släppte grenen och drog benen efter sig. Han vaggade fram i
  kåkarnas skugga och mumlade i takt med gången:
  
  --Nu är det slut med far, nu är det slut med mig, nu är det slut med
  Blenda, nu är det slut med far--
  
  Han såg icke framför sig. Men när glasskärvor knastrade under fötterna,
  stannade han. Det var rester efter Krokens lampor, och Abraham stod
  framför dörren till sitt hem. Då tycktes det honom, att den oändliga
  vägen måste ha tagit en oändligt lång tid. Det måste vara slut för länge
  sedan allt det, som plågat och givit ångest. Förbi och nästan glömt.
  Lugn drog han upp nycklarna ur västfickan, och utan att kasta en blick
  upp till faderns fönster öppnade han porten och steg in.
  
         *       *        *       *       *
  
  Då han skulle sätta nyckeln i tamburdörren, såg han, att det lyste genom
  nyckelhålet. Han öppnade och möttes av mörker. Alltså har någon släckt
  just nu, tänkte han. I detsamma greps han av en skälva, svettdroppar
  runno kittlande ned över pannan och svedo i ögonen. Han famlade länge
  efter knappen. Slutligen tände han.
  
  Han vände sig om och såg fadern stå vid spegeln i hörnet mellan två
  dörrar. Han var i nattdräkt. Kroppen liten och skrumpen. Men ansiktet
  var rödflammigt och något uppsvällt.
  
  Det dröjde några ögonblick, innan Abraham hann se och uppfatta allt.
  Först såg han, att fadern bar en bindel kring halsen, och på bindeln
  lyste två eller tre röda fläckar. Vänstra handen, som hölls tryckt mot
  bröstet, var likaledes stänkt med blod. I högra handen, som hängde ned
  utmed sidan, höll han ett rep, tämligen tjockt, ett par meter långt.
  
  Så snart Abraham upptäckt repet, tog han några steg framåt. Då vinkade
  Julius Krok avvärjande med högra handen. Abraham stannade. Julius Krok
  vände sig hastigt om och smög in i sitt rum. Men innan han hunnit stänga
  dörren hade Abraham satt foten emellan. Abraham tände ljuset.
  
  Julius Krok såg sig om för att finna någon utväg, men rummet hade
  förbindelse endast med tamburen. Han slöt ögonen till hälften och
  smög--på sned--förbi sonen. Repet släpade efter honom.
  
  Han gick genom tamburen fram till ytterdörren, släckte ljuset, vände och
  gick in i salen. Han stängde likväl icke dörren. Abraham följde efter,
  och inkommen i salen tände han kronan.
  
  Julius Krok stod nu vid sängkammardörren. Han vände sig mot sonen och
  vinkade avvärjande. Men när han öppnade dörren och steg in i
  sängkammaren, släpade repet alltjämt efter honom. Abraham skyndande fram
  till dörren och höll den öppen. Julius Krok försvann i mörkret. Abraham
  strök med händerna, fann slutligen knappen och tände.
  
  Julius Krok sköt emmastolen in mellan byrån och sängen och förskansade
  sig sålunda. Abraham stannade vid dörren. Julius Krok vände sig mot
  väggen, rörde sig av och an, som en skrämd råtta, förgäves letande efter
  något gömställe.
  
  Plötsligt drog han till sig repet, rullade ihop det till en klump och
  kastade den över axeln. Den föll nedanför sängen. Abraham böjde sig
  hastigt ned och tog upp repet. Han gick på tå ut i salen, stängde dörren
  efter sig. Han släckte salskronan och gick ut i köket. Med några
  vedpinnar gjorde han upp eld i spisen, stoppade ned repet och lade på
  ringarna. Därefter gick han in i faderns rum och satte sig vid
  skrivbordet.
  
  Han fann en i fyra delar väl och noggrant hopviken lapp. Han vecklade
  upp den och läste:
  
  "Det finns situationer, ur vilka en gentleman endast har en utväg."
  
  Orden voro skrivna inom citationstecken.
  
  Abraham letade långsamt och trött genom minnet, genom dagar och år.
  Slutligen såg han herr Vickbergs skrumpna hand som sträcktes fram ur en
  krossad fönsterruta. Men Abraham dröjde icke vid Backarna. Allt under
  det att han sönderrev lappen i allt mindre och mindre bitar, fortsatte
  han den oändligt långa och tunga vägen till Björkenäs. Nu blev det
  äntligen vila för tankarna, ett stort och gott lugn att dröja hos den
  vita elfenbensdockan.
  
         *       *        *       *       *
  
  Ingenjören satte sig bredvid honom och lade händerna på bordet. Vänstra
  handen var fri från fläckar, likaså bindeln kring halsen. Ansiktet var
  blåvitt.
  
  Ingenjören nickade långsamt. Och då Abraham icke besvarade hälsningen,
  sade han:
  
  --Du får förlåta din gamle far. Det har varit en svår natt.
  
  Abraham gjorde en rörelse för att smeka honom. Men händerna föllo ned på
  bordet. Han brast i gråt. Ingenjören strök honom över nacken och
  skuldrorna. Han upprepade:
  
  --Kära gosse, du får förlåta. Det har varit en svår natt. Jag höll emot
  i det längsta. Men det blev för tröstlöst. En gammal gubbes liv är ju
  ingenting. Och ser du--ser du--man måste bryta oturen. Det är som i
  kortspel--
  
         *       *        *       *       *
  
  Vid elvatiden på förmiddagen förlorade ingenjören sansen. Såret på
  halsen gick upp och blödde ymnigt. När fröken Agnes såg blodet, skrek
  hon som ett slaktdjur. Abraham skickade henne upp till Louise. Lisen
  sprang efter doktorn.
  
  Elis Eberhard kom och gjorde inga överflödiga frågor. Han undersökte
  såret, pulsådern befanns oskadad. Såret förbands och efter en kvart kom
  ingenjören till besinning.
  
  --I säng med dig, befallde doktorn.
  
  --Ja men--mumlade ingenjören och såg sig förvirrad omkring. Jag är allt
  ganska hungrig.
  
  Då greps "Jublet" av hänförelse, han lyfte sina händer och prisade:
  
  --O heliga, gudomliga hunger! O sanctus Appetitus! Hur uppehåller och
  fröjdar du icke dina tjänare, även de ovärdiga. För att nu icke tala om
  dina tjänares tjänare, den värdige Elis Eberhard Roth. Befall, min son,
  och bordet skall duka sig. Och mutter Carléns ande skall i välmåga och
  köksos sväva över oss arma syndare.
  
  Champagne! skrek han, nående höjden av sin extas. Champagne, ta mig fan.
  Champis och runda töser!
  
  Men vågen av hänförelse sjönk, åldern kändes, och han betraktade med
  rynkad näsa sina fläckiga kläder.
  
  --Vill säga, min gosse, bara champis. Det är då tusan, att man ska ha
  blivit så solkig.
  
         *       *        *       *       *
  
  I skymningen vaknade ingenjören. Elis Eberhard satt vid hans huvudgärd
  och lät ett urdrucket punschglas dingla som en klockas kläpp mellan sina
  knän. På sängkanten satt Abraham. Ingenjören blinkade.
  
  --Jo bevars, sade han självmant. Jag har sovit gott.
  
  --Och nu må du tro, sade Abraham. Nu har jag nyheter! Jag har skaffat
  pengar. Kan du tänka! Fru Hyltenius hjälper oss--
  
  Ingenjören stirrade på honom, slöt ögonen.
  
  --Det är så dags--sade han.
  
  --Bättre sent än aldrig. Först och främst blir dina affärer ordnade. Och
  vidare Backarna. Bolaget kan ju inte rekonstrueras, eftersom det redan
  har gått till konkurs. Men det blir ett nytt bolag. Arbetarna få byta ut
  de gamla aktierna mot nya. Och arbetet däruppe blir i alla fall icke
  lönlöst. Smeden får sitt torn--
  
  Julius Krok skakade på huvudet.
  
  --Nej, kära gosse, det går inte. Jag orkar inte--
  
  --Ja, ser du, pappa--Abraham drog på orden. Du behöver ju inte taga mera
  del av det, än vad du själv vill och orkar. Lantbruket kommer att skötas
  från Björkenäs. Och vad affärerna i övrigt beträffar, så ha vi tänkt på
  Lagerström--
  
  --Lagerström--upprepade ingenjören och grinade som för något surt och
  beskt.
  
  Men efter en stund slog han upp ögonen och sade:
  
  --Ja visst är det en duktig karl. Marie hade rätt. Och huvudsaken är i
  alla fall, att vi hålla oss borta.--Han sa så, den där--vad är det han
  heter--Enok. Enok Ebenezar som Rothens gamla hund.--Jo, han var här i
  går. Han sa--att så länge det är en Broms med i spelet, så länge är det
  bara fråga om skoj och utpressning. Sa' han, ja--
  
  --Uuhaa, gäspade doktorn ljudligt, tog sig en pris och nös med otrolig
  energi fyra fem gånger i rad. Ingenjören reste sig på armbågen.
  
  --Du ja! kom det med en sjuklings lättretliga vrede. Du med dina
  Bromsar, Krokar och Rothar! De ha mig just ett fint rykte--
  
  --Bookar, rättade doktorn och vinkade fredligt med glaset. Bookar,
  Krokar och Rothar. Det är förbanne mig styvt folk. Emot de här fördömda
  utbölingarna. Skräp. Nej ser du, Bookar--kom det halvsovande. Det är
  folk hela dan. Mest om morgna förstås--
  
  Julius Krok ruskade missbelåtet på huvudet och kröp ned i sängen.
  Abraham drog över honom täcket och stoppade om.
  
  --Och du får behålla din plats på Björkenäs?
  
  --Ja, svarade Abraham.
  
  Hästhovarna trummade revelj på den hårdfrusna vägen, dogcartens höga,
  spensliga hjul surrade som insektsvingar ned emot staden. Ur brädhögar
  och bråten stucko tjogtals smutsiga Blekängsungar upp sina huvuden och
  glodde häpna på de stolt vajande plymerna.
  
  Och kommissarien Lönrot gjorde fint honnör.
  
  Ty det var i alla fall Björkenäsnåden, Roger Bernhusen de Sars' dotter
  och en mäktig brukspatronessa som körde över Blekängsbron, den urgamla
  gränsen mellan stad och land.
  
  Och alla de Blekängsmadammer, som hava sitt bo vid den kungliga
  Sofiagatan, skyndade fram till sina väl igenklistrade fönster och
  tryckte trubbiga näsor och rödfnasiga kinder mot glaset.
  
  Där for hon! Sicket as att vara utstyrd och grann! Och köra själv
  gubevars. Som om hon inte hade en karl för vart finger, vilket är mer,
  än en anständig kvinna bör hava.
  
  Och Blekängsmadammerna tuggade sina förklädesband och tittade djupt i
  burken med kaffe och cikoria, den kära, ständigt sinande burken!
  
  Men i Garvarebrunnsgränd tog dogcarten törn mot en ölskjuts, var nära
  att stjälpa, kom på rätt köl igen och skenade Storgatan fram. Herre
  jesses då! Hennes nåd var i sken! Nu reste hon sig och stod kapprak,
  hållande tömmarna med båda händer. I svängen nedför Torget kastades hon
  tillbaka på sätet, men sprang upp igen, lindade tömmarna kring armen.
  Och framför häradshövdingens hus stannade ekipaget med ett enda kraftigt
  ryck. Hästen ångade, skakade.
  
  Löjtnant Björner, den äldste av tolv bröder och en ståtlig karl,
  skyndade ut och bjöd hennes nåd handen.
  
  Då lämnade fru borgmästarinnan sitt fönster. Hon gick tvärs över den
  oeldade farstun och knackade på ämbetsrummet, där borgmästaren satt och
  talade förstånd med den olycklige skomakare Hagelin. Och när hon fått
  sin man ut i den oeldade farstun, värmde hon honom med denna nyhet:
  
  --Karl, det är sant! Hon ska skiljas. Hon är inne hos Björner. Hon ska
  skiljas!
  
  Och borgmästaren rusade in i salongen, vars fönster vette åt torget. Och
  där såg han med egna ögon, att det var sant!
  
  Det var en stor nyhet, och den gjorde vederbörlig verkan. Dock endast
  inom de högre kretsarna. Ty för småfolket på båda sidor om
  Garvarebrunnsgränd var Hagelinska kraschen och profetens flykt alltjämt
  den stora händelsen. Dess verkningar voro genomgripande. Bethanister och
  högkyrklige och nykterister hade ingått ett förbund för att krossa
  Zionsborg vid stadsfullmäktigevalen i december. Det skulle bliva
  nådestöten. Zions församling var redan stadd i upplösning. Zionsborg låg
  öde och skomakarens bräckliga, jämrande stämma ekade i den stora tomma
  salen. Zions jungfrur hade flyktat till Bethania eller till Armén eller
  till den ogudliga förening av unga rabulister, som Enok Ebenezar Ohlsson
  stiftat. Enok Ebenezar hade för alltid avsvurit tron på en rättfärdig
  Gud. Nu var det hans mening att själv skaffa sig sin rätt, riva
  samhället--ej blott Blekängen--och möjligen bygga ett nytt, ifall han
  funne det mödan värt.
  
  Även fru Larsson hade avsvurit, icke Gud men profeten. Hon hade återvänt
  till sin man och till Bethania, där kärleken utdelas i väl och
  ekonomiskt avvägda portioner. Inför de äldste hade hon uppläst
  syndabekännelsen och på knä bett om tillgift. I säck och aska var hon
  icke klädd utan i den tjocka, svarta sidenklänningen. Ty hon var
  likvisst en bankdirektörs lagvigda maka. Men efter den stunden ville hon
  aldrig vidare se den svarta. Hon sålde den för en spottstyver till madam
  Andersson, som öppnat försäljning av gamla kläder.
  
  Sålunda sjönko och utjämnades de böljor, som Benjamin Hagelin rivit upp.
  Som en stormil hade han gått över vattnet, och som en stormil hade han
  försvunnit, sopande bort ett och annat men utan att lämna spår efter
  sig. Stadsfiskalen kablade ett telegram till New Yorks detektiv. Men han
  hade icke råd att betala svaret och fick aldrig något.
  
  Och han var klok nog att glömma det framfarna för att rikta all sin
  uppmärksamhet mot det närvarande. Enok Ebenezars revolutionära klubb låg
  som ett glödande kol, dolt under Blekängens bråte. En än aldrig så svag
  pust kunde komma elden att flamma upp. Redan voro rutor krossade. Och
  Lönrot, den oförliknelige inskridaren mot oväsen och förargelseväckande
  beteende, hade mistat två tänder i kampen mot de upproriska.
  
  Men det gavs även andra tecken till oro i samhället. Den urgamle
  redaktören hade vaknat ur sin mångåriga dvala. Varje vecka skrev han en
  ledare. Och den, som var kunnig nog att hoppa över alla citat ur
  Greklands och det gamla Roms förnämsta auktorer, fann, att alla dessa
  artiklar egentligen rörde sig om Blekängen. Nu eller aldrig måste staden
  göra sig till herre över dessa värdefulla områden, utplåna de skamliga
  nästena och försköna den härliga fädernestaden så som i det gamla
  Hellas----
  
  Bethania-Larsson påstod, att Aposteln inspirerat dessa artiklar. Men det
  var icke sant. Gamle redaktören hade verkligen vaknat. Och den som väckt
  honom, var ingen annan än Elis Eberhard Roth, som då och då väckte sig
  själv med en osedvanligt stor pris snus.
  
  --Upp och kämpa, gamle murvel, trumpetade Jublet mellan nysningar. Och
  redaktören rätade ut sin kutiga rygg.
  
  --Ja, för tusan. Nog kan jag lära dem, hur en artikel ska skrivas.
  Brackorna!
  
  Till en början gjorde dessa artiklar icke någon verkan. Man var alltför
  rädd, att ingenjören, den högfärdsblåsan, skulle tillvälla sig en
  oskälig vinst. Man glömde icke, hur oblygt han sökt tvinga staden att
  lägga rör till Backarna endast för att Broms & Krok skulle få en stor
  leverans. Man hade icke heller glömt, hur J. A. Broms farit fram med folk
  och samhälle.
  
  Men en kväll, då staden låg i tyst, blekt månsken, spreds ryktet, att
  Julius Krok begått självmordsförsök. Det var ett viskande rykte, som
  smög ur hus i hus. Och det blev i staden en stilla, tyst beklämning, som
  i en gård, där man har lik. Också det, att ryktet kom om kvällen,
  gjorde, att man milt och medlidsamt bedömde den olyckliga gärningen.
  Inför natten vågade man icke höja rösten till en skarp, hård dom. Och
  denna milda, medlidsamma stämning låg ännu över staden, så solen gick
  upp, då borgare och borgarhustrur omornade stirrade upp mot
  sängkammartaken, då fru Blenda Hyltenius skenade fram över gator och
  torg--
  
         *       *        *       *       *
  
  Och det var samma dag bolagets egendom, Backarna och Åstorp skulle gå på
  exekutiv auktion. Tiden för auktionen var bestämd till klockan tolv, och
  platsen var stadshotellets lilla festsal. Den lilla, ty man väntade icke
  stor tillströmning av spekulanter.
  
  De voro färre, än man kunnat ana. Ett halvt dussin nyfikna. Fyra eller
  fem fordringsägare, bland dem häradshövdingen, skomakar Hagelin, den
  olycklige innehavaren av för över femtusen kronor aktier. Och slutligen
  den störste fordringsägaren, Paulus Holmin.
  
  Aposteln hade gjort sina beräkningar--i runda summor uttryckt--ungefär
  sålunda:
  
  Han skulle köpa för sextio, högst sextiofem tusen. Utdelningen i
  konkursen skulle i så fall belöpa sig till cirka 70%, varigenom sjuttio
  av de hundra utlånade voro bärgade. Sedan Blekängen ordnats skulle
  Backarna stiga på ett par år till minst hundrafemtio tusen. Netto:
  sextio tusen kronor.
  
  Om Gud stode honom bi!
  
  Han flaxade in i salen, såg sig omkring, granskade varje ansikte,
  värdesatte vars och ens förmåga att uppträda som spekulant.
  
  Och blev lugnad, tämligen.
  
  Men när auktionsförrättaren utropade Backarna och Åstorp till
  taxeringsvärdet, skränade skomakaren med sina lungors fulla kraft:
  
  --Åttiofem!
  
  Som en pil sköt Aposteln rakt på den lille skomakaren och viskade:
  
  --Är det herrns mening att stå vid budet?
  
  Skomakaren kröp ihop på bänken och blinkade ängsligt.
  
  --Nä, nädå. Det var bara för att det skulle bli lite fart se--
  
  Aposteln vände sig till auktionsförrättaren.
  
  --Budet var ett olämpligt skämt. Här finns inte spekulanter till ett så
  överdrivet pris. Notarien får börja med en lägre siffra.
  
  Auktionen försiggick utan störande avbrott. Klubban föll vid lektor
  Holmins bud, sextioett tusen femhundra kronor.
  
  Det var således i uppslaget.
  
  Skomakaren ropade på Jesus och linkade ut. Häradshövdingen grymtade
  belåtet:
  
  --Öh, öh, öh--
  
  --Hundratusen, började auktionsförrättaren avslaget. Nittio-nio,
  nittioåtta--
  
  Aposteln såg sig omkring. De nyfikna hade redan troppat av, likaså
  fordringsägarna. Holmin slog sig ned vid Björners sida och började ett
  viskande samtal.
  
  Auktionsförrättaren fortsatte:
  
  --Åttiotvå, åttioett, åttio--
  
  --Det är åtminstone så pass, att jag räddar mina pengar, sade lektorn.
  Och häradshövdingen svarade:
  
  --Öh, öh, öh.
  
  --Sjuttiofyra, sjuttiotre, sjuttiotvå, sjuttioett, sjuttio--
  
  --Sjuttio bjudet, sade häradshövdingen och reste sig.
  
  Aposteln sade:
  
  --Det är inte sant. Bror ska inte skämta i sådana här saker. Det bevisar
  en smutsig fantasi.
  
  --Det är ingen fantasi alls, sade häradshövdingen. Och till
  auktionsförrättaren: Jag antar att jag är känd, öh, öh, öh--Och till
  Aposteln: Jag köper för fru Hyltenius' räkning.
  
  Aposteln var spak.
  
  --Kära bror, kära bror sa' ju att hon icke var spekulant, i förrgår
  senast--
  
  Björner vidrörde honom med sin mage.
  
  --Förrgår ja. Men nu lär det ha blivit en ny herre på Björkenäs. Ser
  bror, det finns inte bara sedliga värden här i livet, öh, öh. Det finns
  också osedliga--
  
  --Bror har en smutsig fantasi, sade Aposteln, men den stolta
  krigsfanfaren ljöd oändligen tam denna gång.
  
  Han tog fram sin anteckningsbok, där alla elementargossars synder voro
  bokförda, och kalkylerade. Ren förlust minst tjugutusen kronor!
  
  Då gick Aposteln hem. Han gick, han flaxade icke. Men när han kom in
  till Louise, kastade han sig framstupa på sängen.
  
  --Vad är det? skrek Louise. Gråt inte, Paulus, gråt inte.
  
  --Jag har förlorat--tjugutusen--
  
  --Ingenting annat, suckade Louise. Ty hon var kvinna. Och av tio kvinnor
  klaga de nio överljutt, där de förlora en älskare, eller en vacker
  spegel eller ett vissnat rosenblad. Men endast den tionde förstår att
  värdigt begråta en förlust på tjugutusen kronor.
  
         *       *        *       *       *
  
  Abraham Björner var och förblev dagens hjälte. Han rullade i en ellips
  kring konungens bild, som också kunde vara hans egen. Och de goda
  borgare roterade kring hans väldiga person, snuddade vid hans mage och
  sögo visdom av hans läppar.
  
  Han talade om för dem, att de voro obegripligt stora som nöt betraktade.
  
  Varför hade de icke köpt Blekängen?
  
  Och Backarna?
  
  Nu hade fru Hyltenius köpt igen Backarna och förtjänat tiotusen på nio
  månader. Icke illa.
  
  Och ett konsortium bestående av fru Hyltenius, greve Bergfeldt,
  brukspatron Lilja och häradshövding Björner hade köpt Blekängen. Priset?
  Obekant. Men nog skulle staden bjudas både peppar och salt och ättika,
  när det äntligen bleve fråga om stadsdelens reglering.
  
  Då suckade de goda borgare, ty de voro skattskyldiga under staden. Och
  även under häradshövding Björner.
  
  Men Enok Ebenezar, som sällan skattade, stod i Garvarebrunnsgränd och
  nojsade med flickor. Och hans halsduk--ett arv efter Gusten
  Sörman--glittrade ofantligt röd.
  
         *       *        *       *       *
  
  När fabrikerna blåste till middagsrast, kom smeden från sin smedja. Och
  vid Brända stenen mötte han Elis Eberhard Roth. Dagen till ära hade
  Jublet stapplat sig ända ut till Blekängsgatan, där alla
  fabriksflickorna hava sin väg. Han visste, att Aposteln var krossad och
  kände sig fri. Likvisst upprepade han gång efter annan ett varnande:
  
  --Roth du, se men inte röra. Elis lille, Elis lille, se men inte röra,
  det är småbarns göra.
  
  Då nu den store brede smeden ställde sig i hans väg, skymmande raden av
  unga flickor, blev han mycket förargad. Och när smeden frågade, om det
  var sant, att ingenjörn velat skära halsen av sig, svarade han:
  
  --Ja visst fan, visst fan. Gå ur vägen bara. Inte får man hindra en
  läkare med struntsaker.
  
  Smeden grundade länge och väl över detta. Han tyckte sig förstå, att
  ingenjören var övergiven av Gud och människor och i djup förtvivlan
  stadd. När smeden besinnat detta en timmes tid, vände han mössan rätt
  fram, tog mod till sig och gick upp i det bromsiska huset. Han ringde
  och skjutande undan jungfru Lisen trädde han rakt in i ingenjörens rum.
  
  Jo, det hade sin riktighet. Där satt ingenjören blek som en slaktad tupp
  och med bindel kring halsen.
  
  Smeden harsklade och sade:
  
  --Inte tusan ska ingenjörn gå och skära halsen av sig. Det kunde en väl
  aldrig tro, att han sku vara så tokig.
  
  --Vad är det Andersson vill? frågade Abraham.
  
  --Inte vill jag nåt. Men det är säkert, att ingenjörn är en beskedlig
  karl. Fast förstås att inte duger han ju till mycket.
  
  --Just det, just det, smålog ingenjörn och räckte hand. Men smeden hade
  grundat, så att han glömt bort tvättningen. Därför stack han handen i
  byxfickan, bockade och gick.
  
  --Nu får Andersson sitt torn, ropade Abraham efter honom.
  
  --Å håken! Tro det? sade smeden.
  
         *       *        *       *       *
  
  Julius Krok betraktade sina händer, blåvita och skrumpna. Han fingrade
  på öronlocken och strök den tillbaka.
  
  --Ja, sade han. Nu har var och en sitt. Stackars Louise har sin man, som
  hon måste trösta. Du har ditt arbete. Och jag har det förgångna. Det
  bästa. Allt, vad jag trott mig uträtta, har fallit, jämnats med marken.
  Dött. Det är lugnast så.
  
  --Jaha, kanske det, sade Elis Eberhard. Till exempel nu mitt verk, mitt
  sjukhus. Stred jag inte som en hjälte, innan jag fick det till stånd?
  Jo. Och jag var en smula stolt. Inte så mycket, det ligger egentligen
  inte för mig. Men i alla fall satte jag svansen i vädret, så pass en
  gammal cyniker förmår. Nå.--Inom tio år kommer här en nyexaminerad ung
  slusk och slår kors: Hur i Jesu namn kunde karln bygga så dumt. Si, det
  är skaparglädje. Kommer igen som then staden Arbogas öl.--
  
  --Tja, tja, tja, grinade ingenjören retligt. Nu ska inte Abraham sitta
  och höra på, vad gubbarna snattra. Surt, sa' räven.--Adjö med dig, min
  gosse. Hälsa fru Hyltenius.
  
         *       *        *       *       *
  
  Och i skymningen gick Abraham hem. Genom Blekängen, över Backarna, den
  oändliga slingrande vägen.
  
  Han var för trött att tänka.
  
  Men när han kom i allén och såg ljuset glimra mellan träden, gladde han
  sig åt brasan och de små rummens lugn. Ofrivilligt böjde han huvudet och
  krökte knäna.
  
  De fyra hundarna rusade emot honom, skällde av glädje, togo språng.
  Ostyriga och nyckfulla. Icke olika de fyra vindar, som bestämma Vår
  Herres väder och människors öden.
  
  
  
  
  
  
  
  
  End of Project Gutenberg's Vi Bookar, Krokar och Rothar, by Hjalmar Bergman