text: E-text prepared by Tapio Riikonen
  
  
  
  EN PRESTGÅRD I N--D
  
  af
  
  en finsk medborgarinna [Charlotta Falkman]
  
  
  
  
  
  
  Wiborg,
  Johanna Cederwaller et Son,
  1847.
  
  
  
          "Tviflet är första steget
          till förryckthet, det är ej
          något icke-vetande, utan
          ett icke-troende."
  
                    Tempel förgården.
  
  
  
  
  Prostgården var en ståtlig byggnad frän medlet af förra århundradet;
  belägen på en af åldriga ekar och björkar omgifven höjd, hade den
  likväl en fri utsigt till kyrkan och den på afstånd liggande kyrkobyn.
  Från de öfre rummen såg man rika åkrar och ängar jemte en större insjö,
  med tvenne små gräsbevuxne holmar, hvarföre den också fått namn af
  Holmsjön, och den herregård, som låg vid den motsatta stranden,
  kallades Holmsjö-gård.
  
  Rummen i vår prestgård voro ej många till antalet, men höga och
  rymliga. Jordvåningen beboddes af familjen och husfolket, den öfra var
  indelad i såkallade gästkamrar, möblerade i den smak, som var rådande
  den tiden, då nuvarande prostinnan som nygift fru inflyttade i huset.
  
  Det var den första Maj 182.. Vänner och fränder jemte de förnämsta af
  socknens "grädda" voro bjudna att fira denna för alla, men i synnerhet
  för prestståndet högtidliga och glädjande dag. Det var utomdes 19:de
  årsdagen af prosten Bryllers förening med sin prostinna.
  
  Under det att prostinnan ifrigt rörde sig fram och åter emellan kök,
  handkammare och den stora matsalen, ömsom anordnade om festen, ömsom
  sjelf lade hand med verket, för att undervisa sina hjelpredor i det
  rätta sättet att uppsätta den gödda kalkonen på spettet, eller att
  viska sockerkakan, och flera dylika husmoderliga bestyr, finna vi
  hennes man, den vördige prosten, sittande på en af de bänkar, som
  omgåfvo den höga trappan åt gården, språkande med sin svåger, baron
  Y----, ägare till Holmsjögård. Denne hade med afsigt kommit så tidigt,
  för att, innan de öfriga gästerna hunnit anlända, prata bort en
  förtrolig stund med svågern.
  
  Baronen, en man om femtio år, till utseendet något högdragen, men
  alltid munter och språksam, var klädd i mörkblå, civil drägt, prydd med
  nordstjerne- och en rysk orden. Han fortfor i det redan påbörjade
  samtalet, sålunda:
  
  -- Som jag sagt, den unge mannen äger bestämdt alla erforderliga
  egenskaper för att sätta skick på dina pojkar. Du kan icke föreställa
  dig, hvilken superb figur han gjorde på Åbobalerna i vintras. -- Han
  för sig med ett behag, en ledighet i dansen, som om han tagit lektioner
  af Vestris.
  
  -- Det der kan allt vara bra -- men...
  
  -- Och hvilket loford hans lärare gåfvo om hans kunskaper sedan! Han
  har vid sina tentamina visat sig som en öfverskärare i filosofin,
  astronomin, teologin och hela det lärda krimskramlet för öfrigt.
  
  -- Det var något, -- likväl skulle jag...
  
  -- I de lefvande språken excellerar han, det vet jag med säkerhet,
  fortfor baronen. Dessa äro i min tanke långt behöfligare än både latin
  och grekiska. Hvad f--n behöfva dina pojkar plugga i sig Homerus,
  Ovidius, Herodotus och hvad de respektive herrarne alla må heta. August
  har en afgjord fallenhet för krigståndet och Lorenz för sjöväsendet;
  lemna dem således ett par år under Walters tillsyn; skicka dem sedan
  hvar på sitt håll i tjenst, så få vi säkert heder af dem med tiden.
  
  -- Men, käre bror, skall då ingendera träda i sin fars och farfars
  fotspår, ingen af dem bli min efterträdare i sysslan?
  
  -- Pah! dertill äro de alltför unga; "innan gräset gror, dör märrn,"
  säger ordspråket. Genom din dotter får du nog en efterträdare. Apropos,
  när väntar du hem Lovisa?
  
  -- Närmare hösten. -- Pensionsfrun har nyligen antagit en ritmästare
  af utmärkt talang. Lovisa skrifver och ber att ännu en tid få dröja
  qvar, för att fullkomna sig i teckning. Jag gaf, ehuru ogerna, mitt
  bifall. Efter min tanke vore det bättre att flickan vore hemma och
  lärde sig af sin mor att bli en god husmoder, än att i åratal vara
  borta från föräldrar o<h hem, endast för att lära sig fåfängeliga
  konster och få smak för ett flärdfult lif. Men min högtärade fru
  svägerska och hennes fröken syster, du och till och med min hustru,
  alla voro ni i komplott mot mig, tills jag måste ge efter. Så är det nu
  med gossarna också. Är jag då icke far och man i mitt hus?
  
  -- Hvem har disputerat deremot, käre bror? Men, tiderna äro andra nu,
  än förr. Upplysningen stiger -- man afskakar stoftet; -- det nya
  slägtet höjer sig som en Phönix utur askan, och summan af saken är den:
  att man måste följa med sin tid, och för denne oss på galen väg, så är
  det tidens fel, men icke vårt.
  
  Ehuru dessa argumenter icke alldeles gillades af prosten, var han något
  tvehogsen cm svar, dessutom blefvo de störda genom ankomsten af husets
  adjunkt, Brummerus, som mödosamt stretade uppföre trappan, bärande,
  biträdd af en drenggosse, en korg med buteljer. Han hade i källaren
  påfyllt några dussin sådana af det vidtberömda marsölet, som bryggdes i
  prostgården. Vare sig nu, att magistern af blotta lukten blifvit litet
  vimmerkantig, måste vi lemna osagdt, men efter en både ödmjuk och
  tölpaktig helsning på baronen, hvarvid han var nära att förlora
  balansen, fortsatte han med sina chassé-steg sin gång till prostinnans
  handkammare.
  
  -- Behöfves det mer, än att jemföra kaplansadjunkten Marenius med denna
  tölp, som det visst icke felas lärdom? -- frågade baronen skrattande,
  -- för att finna hvad en bildad uppfostran kan åstadkomma. Huru
  välkommen är icke Marenius hos alla! Ja, till och med bönderna visa
  honom en synnerlig aktning; redan på afstånd taga de hatten af för
  honom, hvaremot de helt kamratlikt skaka handen med magistern på
  prostgården...
  
  Denna gång, likasom alltid vid deras öfverläggningar, segrade baronens
  mening, icke derföre att svågern alltid medgaf rättvisan af hans
  påstående, ty vår prost var en man efter gamla verlden, men disputera
  var på sednare tider icke Bryllers sak, isynnerhet sedan makligheten
  blifvit hans jordiska godomlighet; dessutom var svågern hans
  sockenpatron och baron till på köpet.
  
  Middagstiden nalkades, och prosten gick in till sig för att byta ut den
  beqväma nattmössan och schlafrocken mot kaftanen, kragen och den svarta
  kalotten. Baronen inträdde i salen, der bordet dukades af en vacker
  flicka om 16 eller 17 år, likväl under uppsigt af prostinnan sjelf, som
  med egen hand ordnade platåen, hvarpå hon sedan satte en korg,
  tillverkad af fint postpapper och fylld med konstgjorda blommor; det
  var ett arbete af hennes dotter i pensionen. Ännu hade ingen af de
  väntade gästerna skådat denna grannlåt, och mammas hjerta klappade af
  fröjd öfver den beundran detta arbete skulle skörda: skada blott, att
  den älskade dottren ej nu genom sin närvaro kunde öka den moderliga
  triumfen.
  
  Baronen underrättade sin syster, att den unge mannen han utsett till
  informator åt hennes gossar, sannolikt skulle anlända i dag.
  
  -- Walter är en charmant pojke, skall du tro, som snart skall förvrida
  hufvudet på alla flickor i nejden. -- Ja, ja, kära Lotta, skämtade
  baronen och nöp den unga flickan i den rosiga kinden, -- akta du dig
  bara, och se icke du för mycket på den unge dansmästarn och hans vackra
  ögon!
  
  -- Käre Mauritz, inföll prostinnan något alfvarsam, sätt inga myror i
  hufvudet på vår beskedliga Lotta! -- men raljeri apart, -- hvarföre, om
  herr Walter är en sådan vagabund, som din beskrifning tyckes förutsätta
  -- hvarföre har du valt en sådan lärare för våra gossar?
  
  -- För att denne säkrast skall hyfla af det trädaktiga i deras manér,
  så att de föra sig som folk, innan de lemna fädernehuset, svarade han.
  Men se der kommer vagnen med min hustru och svägerska -- och baronen
  jemte prostinnan gick dem till mötes.
  
  Friherrinnan Y. var ett klent och ännu ungt fruntimmer, ovanligt
  blond, med matt och svärmande blick. Hennes syster, fröken Nora Y----
  deremot var lång, något mager; hennes breda framtänder, tillika med
  deras infattning, blottades när hon talade; det oaktadt var hon lika så
  språksam som hennes yngre syster, friherrinnan, var fåordig.
  
  Efterband anlände de öfriga gästerna; man samlades omkring det ståtliga
  hästskobordet och -- "välfägnaden feltes ej der."
  
  Måltiden såg sitt slut till mötes, ty kleneter och sockerkakan vandrade
  som bäst omkring, ledsagade af punsch och madera, när en vacker, ung
  man i modern drägt, med den ledigaste hållning, oförmodadt inträdde,
  utan att synas imponerad öfver det stora sällskapet; han ursägtade sig
  med några artiga ord, i anledning af sin olägliga ankomst.
  
  -- Ni har visst aldrig kunnat komma lägligare, herr Walter, sade baron
  Y., som genast steg upp från bordet och gick, ehuru med något
  svigtande steg, sin protegé till mötes, presenterade honom för
  värdsfolket och deras gäster och bjöd honom sedan en plats vid sin
  sida.
  
  Man bjöd honom af de föregående rätterna; men herr Walter syntes
  ingalunda vara hungrig. Med glaset i handen formerade han snart några
  bekantskaper. Såsom en, den der nyligen anländt från hufvudstaden,
  diskuterade han med presterna om nyligen utkomna teologiske skrifter;
  språkade med kännedom om landthushållning, fogeljagt och ridhästar med
  baronen och en afskedad ryttmäsrare; regalerade damerna med teater- och
  modenyheter; med ett ord: inom få timmar var han allas favorit och
  själen i sällskapet. Halfhögt hviskade baron Y. till sin svåger:
  
  -- Har jag icke sagt, att han är en s--ns skicklig karl?
  
  Fröken Nora var alldeles, hvad man kallar uppspelad, samt lemnade den
  unge mannen ej ur ögonsigtet, och, hvad som mycket förundrade de yngre
  i sällskapet, herr Walter egnade äfven fröken en utmärkt uppmärksamhet.
  
  Deras konversation angick skön konst, literatur, poesi -- och nöjet af
  sällskapsteatrar, som fröken ansåg både nyttiga och som det förnämsta
  medlet att bilda ett lätt och angenämt sätt att vara, det moraliska
  erhöll man ju alldeles på köpet. Sjelf sade hon sig hafva debuterat i
  åtskilliga roller, och icke "utan framgång", tillade hon blygsamt.
  
  Walter och Marenius voro universitetsbekanta, och gladdes ömsesidigt
  att råkas här. För att ostörde få språkas, gingo de upp i adjunktens
  kammare.
  
  -- Ännu förefaller det mig nästan otroligt, att den rika lefnadslustiga
  Walter, uppfinnaren af sinom tusende galna presshistorier, nu tagit
  kondition i ett presthus på landet, och der genast uppträder som en
  ifrig kurtisör till den odrägliga pratmakerskan fröken Nora.
  
  -- Hvilken fröken? frågade Walter, förundrad, utan att låtsa om det
  förstsagda.
  
  -- Damen, som du nyss lemnade. Du såg ju så betagen ut, som om du
  ämnade bönfalla om första älskarerollen i någon dram, der hon är prima
  donna.
  
  -- Var detta en fröken? Då har jag gjort ett förb--t misstag! Jag ansåg
  henne positivt för friherrinnan Y. och ville i god tid ställa mig in,
  på det hon icke måtte få det infallet att mala sönder mig med sina
  förfärliga betar. Du bör veta att baron Y. är min förklarade gynnare.
  
  Marenius skrattade åt misstaget.
  
  -- Det förefaller mig likväl något besynnerligt, huru du kan vara i
  behof af en sådan.
  
  -- Hvarföre icke? -- Under mitt sista vistande i Åbo, ville
  penningarne icke förslå; sant år det, att jag ibland hade en gemen otur
  i spel. Jag är icke spelare af böjelse, men modet ville så ha det, och
  sedan hade man hundrade andra utgifter, isynnerhet måste man vara artig
  mot damerna och anställa lustpartier för att roa dem. -- Men far min,
  till hvilken jag skref om mera mynt, brummade slutligen alldeles
  förfärligt; talade om dåliga tider, slöseri, m.m. Då träffade jag
  händelsevis baron Y. i ett sällskap, och när han sade sig söka en
  skicklig informator för sina systersöner, föll det mig in att, liksom
  på skämt, erbjuda mig sjelf. Af skämtet blef alfvar -- och jag är nu
  här.
  
  -- Utan att rådfråga din far?
  
  -- Visserligen meddelade jag honom mitt beslut; han insåg genast att
  detta var det klokaste jag kunde företa mig, under den tid jag beredde
  mig att välja ett visst yrke.
  
  -- Är bu ännu allt lika villrådig i valet, som förr?
  
  -- I det närmaste; flera vägar äga visserligen något inbjudande, men
  fördelar och olägenheter stå hvarandra så nära, att jag ännu ej
  beslutat mig om valet. Jag har utsatt ett år till besinningstid.
  
  -- Hvad har du emot det andeliga ståndet? Du har ju, som jag hört
  säga, flere gånger predikat med bifall.
  
  -- Mycket, men låtom oss afbryta detta ämne. -- Hvem vet hvad jag ännu
  gör, det kommer kanske an på huru jag här kommer att trifvas.
  
  Dörren öppnades af den en gång förr omnämnda Lotta, som i prostinnans
  namn bad herrarna ned, för att dricka té.
  
  -- Det var en s--ns vacker flicka! anmärkte Walter lifligt, sedan hon
  aflägsnat sig. -- Förmodligen en fosterdotter i huset, ty en piga är
  hon säkert icke?
  
  -- Du tyckes mig allt vara samma flickjägare som fordom, skämtade
  Marenius, -- men jag kan här icke leda dig på spåret; ty, som du vet,
  är äfven jag nyligen kommen till orten, och endast några gånger sett
  henne i kyrkan.
  
  -- Och har icke gjort dig närmare underrättad om henne? Du är minsann
  bra fall för könet!
  
  -- Icke mera än som det egnar och anstår en ordets man, svarade den
  andre.
  
         *       *       *       *       *
  
  I prostens kammare suto de gamla herrarna, dufna och tunga, och
  diskuterade; de yngre, och ibland dem baron i salen utanföre, omkring
  några spelbord, der äfven några andra, i brist på annan sysselsättning,
  flitigt fyllde sina glas utur den massiva silfver ölkannan. De för de
  rökandes beqvämlighet brinnande ljusen gjorde, mot det genom fönstret
  inströmmande skenet af eftermiddagassolen, rummets töckniga atmosfer
  nästan hemskt för den som trädde in från fria luften.
  
  Walter, som icke trifdes der, passade på när baronen för några
  ögonblick lemnade spelet, och anhöll att blifva presenterad för hans
  fru; de följdes derpå åt till förmaket. Äfven der hade kotterier bildat
  sig. Tre äldre fruar intaga soffan; dessa afhandla med prostinnan
  vigtiga rön i hushållsväsendet, äfventyr med vårdslösa dejor och
  hushållerskor och mera dylikt. Att dömma efter utseendet, hade äfven
  förtalet tagit fäste och stämma i ett hörn af rummet, ty hviskningar
  och sidoblickar läto förmoda något sådant. De yngre damerna, jemte
  fröken Nora, omgåfvo en något bedagad mamsell, -- som på ett litet bord
  utlade kort, -- för att ur hennes mun erfara sina kommande öden.
  Baronessan satt ensam, skiljd från de öfriga, vid ett fönster, och såg
  med svärmande blick på solen, som höll på att sänka sig bakom skogen,
  på andra sidan Holmsjön, hvars stränder ännu icke voro fria från is.
  
  De båda herrarnes inträde åstadkom en scenförändring; de språksamma
  fruarna tystnade tvärt; prostinnan gick ut att anstalta om té;
  kortleken försvann under bordet i Sibyllans utbredda famn; endast
  friherrinnan förblef i sin tankfulla ställning, likasom hon icke
  blifvit varse de inträdande herrarne. Vid baronens tilltal: "Laura
  lilla", spratt hon till, liksom vaknad från en dröm, och melankoliskt
  leende spred sig öfver de fint tecknade anletsdragen.
  
  Efter presentationen gick baronen åter ut till salen, för att återtaga
  sina kort. Walter sökte att inleda ett samtal med hans fru, men erhöll
  blott enstafviga svar. Té kringbars, och gjorde en lycklig biversion;
  hvarefter Walter visade sin skicklighet i de sällsyntaste kortkonster.
  Sluteligen, uttröttad af fröken Noras enträgenhet, att vilja med honom
  uppgöra en plan för bildande af en sällskapsteater, tog han sin plats
  vid herrarnes spelbord, tills dess man samlades vid aftonbordet.
  
  Walter hade erhållit många inbjudningar till grannarna, isynnerhet af
  ryttmästarn, som var en väldig jägare, och bodde endast en timmes väg
  från prostgården.
  
         *       *       *       *       *
  
  Som vi redan antydt, hade den unge mannen, genom sitt fördelaktiga
  yttre, sin lätta och mångsidiga konversation, vunnit det af så olika
  individer blandade sällskapets bifall; äfven sedan han blef hemmastadd
  på orten, fortfor opinionen att vara till hans fördel; isynnerhet blef
  han en favorit hos prostinnan Bryller. Hennes gossar voro väl i början
  litet rädda, och förmodade att i Walter få en strängare lärare än
  Brummerus varit för dem, men de funno snart sitt misstag. Läsetimmarna
  blefvo kortare, men ändamålsenligare, och de lärde sig vida mer än
  förr; dessutom eröfrade Walter dem helt och hållet genom nöjet af
  gymnastiska öfningar, i hvilka han sjelf äfven deltog.
  
  Likväl delade han menniskors vanliga öde: hvem kan väl vara alla i lag?
  Genast vid sitt inträde i huset, erhöll han i Brummerus, om också icke
  en fiende, likväl en afundsam tadlare.
  
  För att göra läsaren något bekant med vissa förhållanden, rörande
  Walters barndom och uppfostran, vill jag meddela tvenne bref, som
  vexlades emellan Brummerus o<h hans bror, en handlande i Tavastehus.
  
      'Käraste Broder!
  
      Som en hugnelig nyhet får jag underrätta dig, att jag af
      Consistorium är utnämnd till nådårspredikant i L--o socken,
      och jag ämnar med det första resa dit, för att hålla min
      inträdes-predikan. Du finner således, att jag ej, efter ditt
      yttrande i ditt sista bref, "vuxit fast" här.
  
      Det är sanning, man lefver, äter och dricker ganska väl här i
      huset, men jag börjar tro, att eget bröd skulle smaka bättre,
      och dertill har jag nu god utsigt, då jag kanhända blir herre i
      huset, dit jag kommer.
  
      Hår skulle jag utomdess också icke mera trifvas, sedan en viss
      herr Walter slagit ned sina bopålar, och nu är allt i allom hos
      oss i prostgården. Han är antagen som informator åt sönerna,
      och för detta ingrepp i min förra befattning, har jag helt och
      hållet att tacka baron Y----s eviga prat om verldsmannabildning.
      Prostgubben sjelf skulle aldrig fallit på denna idé.
  
      Denna fågel Phönix, som redan varit har en tid, har liksom
      förtrollat dem allesammans. Döden vet huru han så kan ställa sig
      in! Allt tjenstefolket står genast på tå, bara "unga magistern"
      behöfver en handräckning, då jag deremot ofta nödgas ropa, eller
      sjelf hämta mig både rak- och tvättvatten; de skulle väl säga:
      "den vackra magistern", bara de täcktes, det ser man tydligt på
      allt hvad qvinfolk heter, såväl här hemma som i grannskapet. --
      Detta gäller isynnerhet en flicka, Lotta, som då och då biträder
      i huset och äfven passade upp vid det stora majkalaset, samma dag
      han kom hit. Lotta är en rask och vacker tärna, som -- hvarföre
      skulle jag förtiga det -- jag sjelf haft godt öga till, men åt
      mig har hon aldrig behagat ge ett uppmuntrande ögonkast, ehuru
      jag efter prostinnans önskan lärt henne skrifkonsten.
  
      Denna flicka kunde knappt vända ögonen från honom, under det hon
      passade upp vid det omtalade kalaset. Samma afton hörde jag henne
      svara en af prostgårdflickorna, som brydde henne derföre:
  
      -- Innan han kom, varnade baron mig för att se på hans vackra
      ögon, och det gjorde mig nyfiken. Jag måste väl se om de
      verkligen voro så vackra som baron hade sagt.
  
      -- Nå, tycker Lotta att di ä så vackra då?
  
      -- Det kommer allt derpå an, på hvem han ser, svarade Lotta och
      sprang bort -- och nog har jag sett, att han såg uppå henne med
      ögon som...
  
      Det skulle förarga mig in i själen om flickan skulle falla för
      den spelevinken! Jag ärnade gifva en vink åt prostinnan, som
      ingalunda ser genom fingrarna med sådant; men då Lotta numera
      sällan synes i prostgården, går der ej gerna an, och man kunde
      fråga, hvad det angår mig, och orätt hade de icke...
  
      Flickan är vacker, och utmärker sig framför sina leksystrar, men
      hon är fattig och således ingen hustru åt Anders Brummerus, som
      måste söka sig en sådan, genom hvilken han kan komma sig upp i
      verlden. Vore hon prestdotter, ville jag tjena lika länge för
      henne, som Jacob för den sköna Rachel -- nu blir kanhända en
      _Leda_ (icke den Grekiska mythens, menat jag), min framtida lott.
  
      Walter är hemma från T----s, och du, som varit der i så många år,
      måste veta något närmare om honom och hans slägt. Du gör mig ett
      nöje, om du så snart som möjligt ger mig denna underrättelse.'
  
  Brodrens svar.
  
      'Din skrifvelse, af den 24 Maj, har jag riktigt bekommit -- --
      Jag önskar dig lycka till din nya befattning, med åtvarning att
      ej köpa "trollet för guldet". Jag kunde sjelf derom sjunga en
      visa, om jag bara ville... Likväl är jag ganska nöjd, att du
      aflägsnar dig från N--d; ty nog finner jag att du är fast för
      denna Lotta, och hon är, som du sjelf ganska förnuftigt medger,
      ingen hustru för dig; men fara kunde det eljest bli... jag
      behöfver ej säga mer. Slå henne således alldeles ur hågen, kära
      Anders.
  
      Hvad Walter vidkommer, så känner jag både honom och hans
      föräldrar. Fadren är vinhandlare, och bosatt här sedan längre tid
      tillbaka. Mången hade i början ansett honom för en äfventyrare,
      ty utan att man rätt visste hvarifrån han kom, och hvarmed,
      etablerade han en ståtlig vinkällare, lade sig till dyra möbel,
      lefde stort, och höll kalaser; klädde sin hustru i siden, just
      som en adelsdam. Ett sådant öfverdådigt lefnadssätt var då ännu
      icke vanligt och fäste uppmärksamhet. Folket runkade på hufvudet
      och förespådde ett snart fallissement, men ännu håller huset sig
      uppe.
  
      Walter är deras enda barn, och var ungefär 10 år, när jag först
      kom till T----s. Vacker och qvick, var han föräldrarnas afgud,
      och fick öfva allt möjligt sjelfsvåld. Likväl var han redan då
      en fulländad kavaljer, och alltid klädd efter nyaste modet.
      Han dansade förträffligt, spelade kort med fruarna och skötte
      kurtisen, besökte flitigt konditorer och spektakel; men hvad
      kyrkan angår, följde han pappas och mammas exempel, ty båda
      syntes der ytterst sällan. Vår "storskola" var för simpel för den
      unga herrn, som tog undervisning på timme af en för detta svensk
      militär, som flitigt besökte fadrens källare. Så förflöto några
      år efter min ankomst till staden.
  
      En gång var jag sjelf närvarande, då Walters far, i ett större
      sällskap hemma hos sig, erhöll ett bref med utrikes stämpel. Han
      aflägsnade sig för att läsa brefvet; när han återkom, såg man
      nog att innehållet varit mindre behagligt, oaktadt han sökte
      hålla god min. Straxt derpå vände han sig till en närvarande
      vetenskapsman med den frågan: hvilken undervisning denna ansåg
      tjenligast, för att bereda hans son för universitetet?
  
      Ynglingen sändes kort derpå till Borgå Gymnasium. Med godt
      hufvud jemte en god dosis ambition, utmärkte han sig snart, blef
      student, och gjorde af med mycket penningar. Man ha en anekdot
      efter honom, som ej bevisar stor aktning för fadersväldet, om den
      ock innehåller sanning.
  
      Fadren skulle i ett af sina bref hafva menat, att sonen skålade
      för mycket, och erhöll till svar: "att en vinhandlare i T----s
      icke kunde bedömma hvad en student i Åbo behöfde!"...
  
      En bekant, som för någon tid sedan frågade hans föräldrar,
      hvilket lefnadsyrke sonen ämnade välja, fick till svar, att det
      berodde på honom sjelf. Huru han nu kommit på den idéen, att ta
      kondition i ett presthus på landet, väcker min förundran. Man
      tro icke junkern spekulerar på dottren, som, efter hvad du sjelf
      skrifvit, är i pension i Åbo, och der de således lärt känna
      hvarandra...'
  
         *       *       *       *       *
  
  Detta bref torde tillsvidare spridt något ljus öfver Walters ungdom,
  och vi återgå till vår berättelse.
  
  Sommaren förflöt, och Walter trifdes ögonskenligt. Sedan Brummerus
  lemnat huset, antog prosten ingen annan adjunkt, utan grep sig mera an
  med göromålen, än de sist förflutna åren; och ett godt biträde hade
  han i Walter, som ofta predikade, med stort bifall af ortens
  ståndspersoner. Ehuru han ingalunda försummade sina disciplar, ägde han
  dock mycken tid öfrig att sköta sina nöjen, och göra utvandringar i
  trakten. Isynnerhet besökte han ryttmästarn ofta, och dröjde då
  merendels borta öfver natten, emedan han alltid företog denna promenad
  under aftonsvalkan, och återkom till prostgården först den vanliga
  frukosttiden.
  
  Det led till slutet af Augusti, och prosten skickade efter sin dotter,
  ty man ville med en liten luftbarhet fira både hennes hemkomst och
  namndag. Af prostinnan, som numera endast talade om och längtade efter
  sin dotter, hade Walter hört omnämnas ett ställe i den nära belägna
  parken, som ett af Lovisas favoritställen, der hon alltid lekt som
  barn; han beslöt att der öfverraska henne med någon tillställning. En
  af drängarna blef, under tysthetslöfte, hans handtlangare. Upptagen af
  dessa bestyr, inställde han sina vanliga aftonpromenader, och inneslöt
  sig på sitt rum. Alla, isynnerhet gossarna, voro högst nyfikna.
  
  Lovisa hemkom en dag förr, än hon var väntad. Walter var då icke
  tillstädes, och i glädjen öfver dottrens ankomst, glömde föräldrarna
  att nämna något om honom. Väl hade Lovisa förut blifvit underrättad om
  att gossarna fått en ny informator, men hon hade endast tänkt sig en ny
  Brummerus; ett föremål för hennes och brödernes skämt.
  
  Intagen af hufvudstadens nöjen och förströelser, hade bortresan
  derifrån och skillsmessan från de qvarblifvande ungdomsvännerna kostat
  Lovisa många bittra tårar, men nu tog likväl hemmet, med alla dess
  barndomsminnen, ut sin rätt, och sedan hon omfamnat sina föräldrar,
  vänligt hälsat på tjenstefolket, -- bröderne voro icke hemma --
  skyndade hon ned i trädgården, för att der se sig omkring, egnande en
  bekant blick åt hvart träd, hvarje buske, tills hon kom till den grind,
  som förde åt parken. Hennes förr omnämda favoritställe var en grupp af
  träd, som bildade en rundel, platsen inom den hade hon sjelf låtit
  rödja. Dagen före sin bortresa till Åbo hade hon på detta ställe
  begrafvit en tam grönsiska och planterat en törnrostelning, som hon
  ymnigt fuktat både med vatten och tårar öfver sin älsklings död. Vid
  åsynen af den i sin högsta flor stående provinse-roshäcken, erinrade
  hon sig den lilla telning hon planterat, och gick nu för att se, om den
  frodades. Blommor väntade hon ej att få se, ty dertill var platsen för
  mycket skuggrik.
  
  Redan på något afstånd såg hon något hvitt skymta fram; nyfiken gick
  hon närmare och såg... en slags pelare eller obelisk, hvitmålad, med
  ett förgyllt klot i toppen, från hvilket utgick en spira, som betydligt
  höjde sig öfver trädens toppar. -- Hvem i all verlden har rest ett
  sådant äreminne öfver min lilla Pippi? var flickans första tanke, sedan
  besåg hon det närmare, och fann öfverallt inslagna spikar, hvilkas
  ändamål hon likväl icke kunde utgrunda. Äfven hängde, ungefär på midten
  af obelisken, ett löst fyrkantigt stycke; varsamt lyfte hon upp det och
  fann det vara ett sammanklistradt papper, som dolde en öppning, i form
  af ett hjerta, ungefär en aln i diameter. Det inre af obelisken tycktes
  vara svärtadt med kimrök. En egen, underlig känsla intog den förut så
  glada och merendels lättsinniga flickan. Det förekom henne alldeles,
  som vore detta en grafvård, hvars enda emblem bestod af ett dystert och
  glädjetomt hjerta.
  
  Vid någon lugnare eftertanke insåg hon snart att detta monument var
  ämnadt för någon tillställning och ännu endast halffärdigt; men huru
  utforma detta. Sina föräldrar ville hon icke fråga, hon beslöt derföre
  att gå till Lotta, öfverraska sin fordna lekkamrat, och utforska hvad
  denna kunde veta. Lovisa skyndade alts tillbaka genom trädgården,
  skickade en tjensteflicka för att säga till hemma hvart hon gått, och
  följde sedan med snabba steg den gångstig, som förde till det såkallade
  "Dragontorpet".
  
  Lottas mor, som varit amma åt Lovisa, blef utom sig af glädje, vid
  åsynen af sitt kära skötebarn. När Lovisa frågade efter Lotta, ropade
  hustrun efter sitt yngsta barn, en åttaårig gosse, och bad honom genast
  skynda till lillåkern efter sin syster; gossen sprang och modren gjorde
  emellertid många frågor om hufvudstaden, och hvad Lovisa tyckte om att
  vara der, och om det icke var rätt skönt att nu få komma hem.
  
  -- Så roligt som jag hade der sista vintern, får jag visst aldrig mera,
  småsuckade Lovisa, vid hågkomsten af dess balnöjen, -- men nog gladde
  det mig att få återse pappa och mamma jemte bröderna; hvad de måtte
  vuxit på dessa trenne åren! Ju närmare det led på tiden, desto
  otåligare blef jag; man ville påstå att jag magrade sista veckorna.
  
  -- Det har min Lotta äfven gjort; men dertill är hennes förfaseliga
  trägenhet skulden, ty hon sitter halfva nätterna uppe, och stiger opp i
  daggläntningen, för att sy åt grannflickorna, och som det är för mörkt
  i stugan, sitter hon ut på backen med sitt arbete, tills tiden blir att
  gå på utarbete. Hon har nu fått göra dagsverken för mig, som varit
  sjuklig hela tiden.
  
  Gossen stack nu in sitt linfärgade, lockiga hufvud genom dörren, och
  sade Lotta vara i antågande. Lovisa, som redan länge tyckt det vara
  qvaft i stugan, gick nu ut, och mötte sin fordna lekkamrat i den af
  solen upplysta förstugan. De båda flickorna hade mycket förändrat sig
  på dessa trenne åren. Lovisa var, vid sin bortresa till pensionen, en
  gänglig, mager flicka, med nästan hvitt hår; det lilla späda ansigtet,
  utan att vara fult, var likväl icke behagligt, och de himmelsblå ögonen
  hade ett något enfaldigt uttryck; nu förhöll det sig annorlunda: hennes
  former, ehuru ännu späda, hade erhållit en behaglig rundning; håret
  hade mörknat till det skönaste cendré, och vårdadt af skicklig hand,
  låg det en vacker fläta omkring hennes hufvud, och å ömse sidor om den
  svanhvita halsen ringlade sig en fyllig, glänsande lock. Glädje
  strålade ur de klara förgätmigej ögonen; men de uttryckte äfven någon
  förvåning, ja nästan afund, öfver Lottas förändrade utseende och sätt.
  
  Lotta var två är äldre än Lovisa: hon hade, i likhet med många andra,
  länge hållit sig liten och knubbig, och sådan hade Lovisa ännu alltid
  tänkt sig henne, men hon hade på en gång skjutit i vårten, och kunde nu
  kallas lång, utomdess hade skuldrorna sänkt sig, lifvet smalnat, och
  vårdad, ehuru ganska tarflig klädsel, visade en vacker vårt. Hennes
  mörka hår var flätadt med omsorg och hängde i en lång och bred fläta
  utåt ryggen; men de fordom så lifliga mörkblå ögonen, hade nu ett
  nästan svårmodigt uttryck. Båda flickorna stodo således förskönade midt
  emot hvarandra; men verkningen af denna ömsesidiga upptäckt var olika.
  
  Lovisa slog sina händer tillsammans, och ropade okonstladt:
  
  -- Hvad du har vuxit och blifvit vacker, kära Lotta! Du ser alldeles ut
  som en jungfru från staden.
  
  Lotta rodnade först, men bleknade sedan häftigt och kastade, utan att
  yttra ett ord till välkomst, en forskande blick genom förstugudörrn,
  der hon stod. Förundrad öfver detta oväntade mottagande, lutade sig
  Lovisa utom dörrn, för att se hvad som så kunde upptaga Lottas tankar,
  och blef då varse en bättre klädd mansperson, som, stödjande sig mot
  väggen, syntes vänta på någon. Nu, då han såg sig bemärkt, steg han
  ledigt fram, och Lotta, liksom sansad efter en stark sinnesrörelse,
  sade i häftig, förebrående ton:
  
  -- Hvarföre sade icke magistern, att mamseln Lovisa var hemkommen?
  
  -- Emedan jag varit okunnig derom, svarade Walter, i det han, efter den
  tidens sed att helsa, kysste den rodnande Lovisas hand, och bad henne
  vara välkommen till hemmet. -- Hvilket vackert ställe, fortfor han
  sedan, -- nu skall prostgården och dess omgifning förekomma mig likt
  ett Eden.
  
  Den tonvigt Walter gaf ordet _nu_, undgick icke Lovisa. Med den
  sinnighet, som förvärfvas i sällskapslifvet, svarade hon:
  
  -- Det är sannt att belägenheten och nejderna nu äro vackra, men hösten
  är i antågande och beröfvar dem snart sin skönhet, och sedan skall
  magister Walter nog sakna Åbo.
  
  -- Derpå tviflar jag. För det närvarande skådar jag endast våren i sin
  blomstring, sade Walter med uttrycksfull blick, men nästan hviskande,
  ty Lotta, inkallad af modren i stugan, nalkades dem åter.
  
  -- Huru länge har prostgården fått fägna sig af magister Walters besök?
  frågade Lovisa, och lagade sig till art vandra hemåt.
  
  -- Är det möjligt att mamsell Bryller är okunnig om att jag, sedan
  första Maj, är en af dess invånare? frågade han.
  
  -- Derom har man icke nämnt ett ord, det är mig således en verkelig
  surprise.
  
  Lotta följde dem hem på Lovisas anmodan. Vandrande utmed gångstigen
  genom småskogen, plockade Walter några doftande Linnéer, bjöd dem åt
  Lovisa, och sade:
  
  -- Det vill förefalla mig, som om surprisen icke varit mamsell Bryller
  synnerlig angenäm...
  
  -- Huru kan herr Walter falla på en sådan förmodan? frågade Lovisa
  muntert -- Tvärtom är jag förtjust att här finna en bekant för att
  språka med. En bekant, som deltagit i de nöjen man njuter i den stora
  verlden. Mig anar det, att det sistförslutna året varit den gladaste
  tiden i mitt lif.
  
  -- Huru kan den charmanta, den firade mamsell Bryller tänka så?
  
  -- Emedan pappa och mamma visst icke mera låta mig resa till Åbo, och
  här hemma är allt så enformigt.
  
  -- Det kan icke dröja länge innan någon inställer sig, som får större
  rättighet att bestämma mamsells nöjen.
  
  -- Magistern menar säkert onkel och tant, inföll Lovisa med en rodnad,
  som nogsamt upplyste den skarpsynte, att hon förstått hans mening --
  och Nora till på köpet, som vill engagera mig vid sin så länge påtänkta
  sällskapsteater.
  
  -- Hon fortfar således med denna wurm?
  
  -- Ack! jag har ju måst köpa och hämta med mig diverse teaterpjeser;
  det skall bli roligt att se hvilken hon väljer.
  
  Under dylikt skämt och prat nalkades de prostgården. Lovisa kunde icke
  få Lotta öfvertalad att stanna qvar; hon klagade öfver hufvudvärk och
  återvände hem. Lovisa hade genom mötet med Walter glömt ändamålet med
  sitt besök, och sedermera, omgifven af sina anhöriga, var det så mycket
  annat att fråga, berätta och visa, att synen i parken försvann ur
  hennes minne. Likväl kom den för henne om natten, och i drömmen ansåg
  hon den äfven för en grafvård.
  
         *       *       *       *       *
  
  Följande dagen, den 26 Augusti, samlades slägten och de närmare bekanta
  hos prosten Bryllers till middagen, för att fira dottrens hemkomst och
  dess namnsdag. På eftermiddagen skulle ortens ungdom samlas på ett
  utsatt ställe och på bestämdt klockslag öfverraska Lovisa med deras
  ankomst, samt sedan tillbringa aftonen med dans. Walter var den som
  arrangerade alltsammans.
  
  Lovisa förundrade sig storligen, när hennes mor nödvändigt ville se
  henne klädd i hennes vackraste danskostym. Visst tyckte Lovisa att det
  var litet löjligt att få styra ut sig hemma, och dertill på landet, men
  gjorde likväl sin mor till villjes. I hvit, skir klädning, ljusröd
  flors tunik, och en krans af törnrosor på det sköna håret, syntes hon
  vid sitt inträde till de redan församlade middagsgästerna, som sjelfva
  ungdomens gudinna, kostymerad för en modern bal.
  
  Walter var blott öga. Här, i denna omgifning, utan medtäflarinnor,
  tillhörde priset henne odeladt och obestridt. Under det han med vanlig
  lätthet och sjelfbelåtenhet underhöll samtalet och klingade med den ena
  och den andra vid bordet, egnades dock hans tankar och blickar endast
  Lovisa, denna Hebe, som, oaktadt hon ej skänkte uti vinet, likväl genom
  sin närvaro förvandlade det i nektar; men i sin förtjusning blef han
  icke varse att tvenne mörka ögon följde alla hans rörelser, liksom
  spionerande hvarje intryck åsynen af dagens drottning gjorde hos den
  uppeldade unge mannen.
  
  Det var Lotta som äfven nu passade upp vid bordet. När Lovisa inträdde
  i rummet, hade en nära stående person hört Lotta uppge ett svagt rop af
  beundran och öfverraskning, men kort derpå hade hon bleknat så, att
  prostinnan med egen hand räckt henne ett glas vatten, och deltagande
  frågat om hon var sjuk. "Det är bra nu igen," hade Lotta svarat, men
  aflägsnat sig; dock återvände hon snart till sina göromål.
  
  Vid måltidens slut försvann Walter, på mammas manande vink satte sig
  Lovisa vid det nya, nyligen inköpta fortepiano. Hon hade genomspelt
  några musikstycken, då hennes far jemte baronen och några andra herrar,
  sittande vid ett fönster med ut sigt åt trädgården, på en gång blefvo
  varse, att en stor mångfärgad flagga höjde sig och svajade öfver träden
  i parken.
  
  -- Ha! hvad är detta? Hvad vill det såga? Hvad skall det betyda? Ack,
  säkert ett påhitt af den fyndige Walter! Låtom oss alla gå att se! --
  hördes från alla håll, och under dylika utrop kom snart hela sällskapet
  på fötter, och vandrade truppvist genom trädgården till parken; men med
  klappande hjerta nalkades Lovisa ett ställe, som, efter hvad vi redan
  veta, så mycket inverkat på hennes fantasi, ehuru hon undvikit att göra
  några förfrågningar.
  
  Ehuru skuggrikt stället var denna tid på dagen, var det likväl
  tillräckligt ljust för att kunna se de vackra kransar af törnrosor och
  blåklint, som i smakfulla sektioner lindade sig omkring obelisken, ända
  upp till toppen. Fyra hvitklädda flickor, ibland dem Lotta, afsjöngo,
  när sällskapet hunnit samla sig, några verser, tillegnade _Lovisa_. Då
  försvann på en gång det förlänge Lovisa förut anmärkt, och nu syntes
  hjertat, samt inom detsamma namnet _Lovisa_ i transparent, på dess
  mörka botten.
  
  Det hela var vackert och erhöll ett odeladt och äfven högljudt bifall;
  men Lovisa syntes tankspridd, och svarade Lotta, som stående henne
  närmast sakta frågade, hvad hon tyckte om tillställningen.
  
  -- Det är alltsammans ganska vackert; men när jag, utan att någon
  visste af det, i går såg det halffärdigt, förekom det mig som en
  grafvård, och jag kan ej göra mig fri frän detta intryck.
  
  -- Ack, den som der finge hvila! suckade Lotta.
  
  -- Är du då redan så trött vid lifvet, kära Lotta? frågade en af de
  andra flickorna, som hört dessa ord. -- Hvad skall du icke vara när
  allt är förbi. Flickan menade dansen denna afton, hvarvid äfven de
  fingo vara närvarande, kanske deltaga, om lyckan gynnade dem; -- men
  Lotta såg på henne med en högst besynnerlig uppsyn och skyndade bort.
  
  Hvarje mindre behagligt intryck försvann när hon, som var dagens
  drottning, tillika med de öfriga inträdde i salen, der ungdomen redan
  var samlad. På ett af Walter gifvet tecken begynte musiken en polska,
  och alla flöto en stor ring kring Lovisa, som med Walter dansade inuti
  ringen. Men snart svängde man sig i andra danser, och en mängd
  konfusioner framlockade ett illa doldt leende på den unga flickans
  läppar, då hon inom sig och under prat med Walter gjorde sina
  anmärkningar om denna och hufvudstadens danssocieté.
  
  Dansen fortfor, till mångas nöje, till andras obelåtenhet; här, som
  annorstädes, var det mera godt om damer än kavaljerer, hvad de dansande
  beträffar, icke derföre, att de gifta herrarne ansågo sig vara för
  gamla eller styfbenta, tvärtom; baron, ryttmästarn jemte länsmannen och
  tvenne för detta svenska militärer, alla män närmare femtiotalet, voro
  de ifrigaste, men af de unga syntes några vara för blyga och försagde,
  emedan de icke ännu lärt sig dansa, och ortens dandyer: ett par bröder
  von U., nyss inskrifne vid ryska militären, ett par ingenörer jemte
  Walter och Marenius, fjeskade endast omkring några utvalda, och således
  blefvo de andra mindre bemärkta flickorna uran dansörer.
  
  Lotta, med klockarens och kyrkovårdens begge döttrar, innehade den
  anspråkslösaste platsen i rummet, det vill säga nära dörrn; hvad Lotta
  tänkte, visste ingen, men de andra stötte hvaran i sidan hvarje gång
  "unge magistern" med en fulländad dansörs skicklighet och behag, förde
  Lovisa i den hvirflande vallsen, eller kadriljens invecklade turer.
  
  Obemärkt af de andra, aflägsnade sig Lotta, och med ett "det är
  qväfvande varmt" trängde hon sig genom den i förfstugan gapande
  folkhopen, tills hon kom på den folktoma stora trappan, der hon satte
  sig så afsides som möjligt, med handen stödd mot den brännande pannan.
  
  Trappan var omgifven af löfrika träd, och hon dold i deras skugga;
  hedanföre på gården stod en gungplanka, der tvenne personer suto i
  förtroligt samtal och njöto af den vackra Augustinatten. Det var
  prosten och hans svåger baron Y. Samtalet fördes halfhögt, och tanklöst
  hörde Lotta blott i början ett och annat ord, men snart väcktes hon
  genom ett ofta upprepat namn, och nu lyssnade hon med spänd
  uppmärksamhet till det som följde.
  
  Det var baronen, nu som alltid förande högsta ordet, hvilken fortfor:
  
  -- Som jag sagt, vi kunna aldrig göra ett bättre val, och du gör rätt
  att uppmuntra den unge mannen; med hans praktiska kunskaper och qvicka
  hufvud går han långt och kan bli biskop med tiden...
  
  -- Bror vill väl ändå icke, att jag skall bjuda ut min enda dotter
  heller! invände den andra.
  
  -- Det skall icke behöfvas, den vore blind, som icke ser att Walter är
  pinkär l flickan.
  
  Lotta uppgaf en dof suck.
  
  -- Hvad var det, inföll prosten. -- Mån tro någon kan höra oss?
  
  -- Var icke rädd, folket är upptaget af dansen eller musiken, det var
  endast en vindflägt, som rörde löfven.
  
  Prosten sade något som Lotta ej kunde uppfatta och fortfor sedan:
  
  -- Äfven förmodar jag att den unge mannen ej har någon kallelse till
  det andeliga ståndet.
  
  -- Bah, den kommer nog. Jag skall tala vid Marenius, han förstår nog
  den saken, och kan känna honom på pulsen, och allt skall gå bra. Han
  predikar ju så att man med nöje kan höra på honom, och sjelf har du
  sagt, att du ej kunde önska dig en skickligare Vikarius, ifall du ville
  slå dig på ro. -- Utomdess må du vara säker om, att den gunstig herrn
  icke gifvit mig anledning att proponera honom informators-befattningen
  här i huset, om icke han spekulerar på Lovisa och survivancen, och
  flickan tycks ingalunda vara honom obenägen. Vore han 10 är äldre,
  uppgjorde jag en annan plan. Nora är, som...
  
  -- Hör på godt folk, ljöd fröken Noras gälla stämma i förstugan, har
  någon af eder sett till Baron? Kort derpå trädde hon ut på trappan med
  en annan dam, och fortfor: -- Jag söker min svåger, som haft den
  artigheten att engagera mig till nästa dans.
  
  -- Uff! pustade baronen. Nu måste jag åter upp och tröska, och är dock
  helt styf i lederna af nattkylan.
  
  Det var långt lidet på natten. Många af gästerna hade redan begifvit
  sig bort; men dansen var allt ännu liflig. Då föllo Walters ögon på
  Lotta och hennes vänner, som nu fingo sig en och annan dans; Lotta var
  ovanligt blek. En känsla af medlidande tycktes röra sig hos Walter, och
  synbart förlägen bjöd han upp henne till walls. Hon rodnade starkt och
  syntes villrådig; likväl följde hon slutligen med.
  
  Efter tvenne hvarf om salen ville Walter upphöra, men icke så Lotta,
  och då hon vallsade ganska bra och musiken fortfor, höllo de ut en
  stund. Slutligen fattade prostinnan Lotta i klädningen och ropade:
  "Vallsa då icke lifvet ur er begge två!"
  
  Lotta drog djupt efter andan, lade handen på det klappande hjertat och
  sade: "förlät, -- det var den sista dansen"...
  
  Lotta försvann, och när de andra flickorna, något derefter, med en kyss
  på prostinnans klädningsfoll, ödmjukt tackat för hedern och
  välfägnaden, och sedan sågo sig om efter Lotta, sades det, att Lotta
  ensam begifvit sig bort en stund förut.
  
         *       *       *       *       *
  
  Några dagar sednare passerades eftermiddagen hos Baron Y. på
  Holmsjögård. Sällskapet var talrikt, och roade sig i den vackra
  trädgården. Omkring några krusbärsbuskar stodo fröknarna S. jemte Nora
  och några andra ogifta damer och pratade, under det de läto bären smaka
  sig. Ett stycke från dem, likväl få långt, att deras temligen högljudda
  prat icke kunde höras, var en kastgunga, der en yngre upplaga af båda
  könen var samlad. Gungan, med afdelning för två personer, var nu
  upptagen af Lovisa, som satt och Walter, som stod och kallade.
  
  Alltid lika intagen af sina teaterprojekter, anmärkte fröken Nora, att
  ingen passade bättre än dessa två till de båda älskande i Kotzebue's
  "Brodertvist" som nu var på förslag.
  
  -- Hvilken roll ämnar du välja sjelf? frågade den yngre fröken S., --
  du må väl inte tänka bli gamla Griponia heller!
  
  -- Hvarföre icke det, det kommer ju blott an på, om man spelar sin roll
  väl, menade Nora, -- och gammal blir man nog genom ett och annat streck
  i ansigtet.
  
  -- Fy döden! utropade en af de andra damerna, som... sagt i parentes...
  säg bäst ut af dem allesammans. -- Just derföre, att man skall smeta
  till sig i syna, undanber jag mig alltsammans. Äfven anser jag denna
  pjes vara alldeles opassande, med dess många karlroller och att klä ut
  sig i karlkläder! Nej, jag tackar, derpå går jag icke in.
  
  -- Få teaterstycken äro så passande som denna, försäkrade Nora, --
  ämnet är allvarsamt och moraliskt, och utom den burleska scenen emellan
  fru Griponia och advokaten uteslutes allt anstötligt. Hvad kostymen
  angår, uppträder en af de gamla herrarna i nattrock, den andra i
  syrtut, matrosen spelas af Marenius, och advokaten af August Bryller.
  
  -- Och hvem af oss, menar du väl, vill åtaga sig de gamla gubbarna? Låt
  Walter spela den ena och fendrik U---- den andra.
  
  -- Det går icke an, svarade Nora, då skulle väl hela familjen U.
  vara närvarande som åskådare och det önskar ju ingen af oss, eller
  huru? Och hvem skulle då i Walters ställe bli älskare?
  
  -- Å den rollen kunde jag kanske få lust till, sade den unga damen, som
  förut talat om obehagligheten att -- smeta till sig.
  
  -- Men då måste du ju äfven måla dig, anmärkte den äldre fröken S., och
  jag tviflar att mamsell Bryller blir nöjd med en sådan älskare, -- det
  ser ingalunda så ut, tillade hon litet försmädligt.
  
  Denna anmärkning kom dem alla att se mot kastgungan. Lovisa hade stigit
  upp, stödjande sig mot mellanstolpen. Walter höll sin vänstra arm
  omkring hennes lif och kastade gungan med en sådan kraft och
  skicklighet, att den gick till halfcirkeln. -- Fröken S. fortfor:
  
  -- Den som så låter famna om sig, är visst icke nöjd
   med en utklädd älskare; -- och jag begriper icke huru baron tillåter
  ett så eget uppförande af denna Walter; hans far skall, efter hvad jag
  hört, vara någon slags källarmästare eller dylikt.
  
  Ingen svarade på denna frökens anmärkning. Walter och Lovisa lemnade
  rum åt ett annat par, och Lovisa, som blef varse den nyss omtalade
  gruppen, skyndade dit och blef mottagen med stor vänskap och
  hjertlighet.
  
  Nora föreslog då på skämt ett ombyte af älskarerollen. Lovisa antog
  förslaget med nöje, och ville göra det till alfvare.
  
  -- Ser du, hviskade den yngre fröken S. till sin syster -- nu var
  återigen din bitterhet på orätt ställe.
  
  Walter vandrade för att svalka sig i en af sidoallleerna, der genmöttes
  han af Marenius, och båda togo vägen till en liten skogspark, för att
  ohörde få språka bort en stund; efter ett och annat likgiltigt prat
  frågade Marenius:
  
  -- Nå, Walter, får man snart gratulera dig?
  
  -- Hvartill?
  
  -- Till en vacker och rik brud, och survivance l pastoratet efter
  svärfar.
  
  -- Oändeligt gerna till det första, om det bara låter göra sig, men
  till det sednare har jag ingen lust.
  
  -- Den kommer väl också med tiden, och dig hindrar ingenting. --
  Philosophie magister är du, en omtyckt talare på predikstolen, och nu
  erbjuder sig ett ypperligt tillfälle, som hundra andra i ditt ställe
  skulle taga emot med uppräckta händer, icke kan du vara rädd för hvad
  du ännu behöfver lära! Engång för alla, säg mig uppriktigt, hvad har du
  emot detta stånd?
  
  -- Mycket, och litet, allt huru man vill taga det, men låtom oss lemna
  det derhän, ty närmare hvarken kan eller vill jag ej för dig utreda
  mina åsigter af saken. Ett skäl kan jag likväl gifva dig: min förkärlek
  till poesi och litteratur.
  
  -- Du skämtar, huru många andeliga män äro icke utmärkta litteratörer.
  En Franzén, en Wallin, en Tegnér...
  
  -- Ja, om jag kunde följa deras fotspår...
  
  -- Och bli biskop, menar du? Du syftar högt! men hvem vet, du är ung
  och har gynnare...
  
  -- Hvarföre vill du söka öfvertala mig att blifva prest? frågade Walter
  med forskande blick.
  
  -- Af vänskap och till din egen fördel. Alla apparencer äre ju äfven
  gynnande; du är omtyckt i församlingen, och prosten önskar dig till sin
  adjunkt. Hvar och en kan se att du tycker om Lovisa, och att hon snart,
  om icke redan, besvarar din kärlek. Detta ser hennes slägt, och tiger,
  -- den som tiger, samtycker; hvad önskar du mer? Vore jag icke din vän,
  kunde jag nästan afundas dig, om en sådan känsla ägde rum i min själ.
  -- Du har rätt, och likväl... Jag vill tänka närmare på saken.
  
  -- Gör så, och låt mig veta ditt beslut, sade Marenius och aflägsnade
  sig för att gå baronen till mötes, som syntes på något afstånd.
  
  Walter blef stående några ögonblick, och såg efter den bortgående. --
  Du kunde afundas mig! o, visste du huru mycket jag afundas din egen
  sinnesfrid och lättro!
  
         *       *       *       *       *
  
  I en rymlig berså sutto fruarna omkring ett bord, läskande sig med de
  utvaldaste bärsorter från trädgården. Talet föll på den för Lovisa
  tillställda surprisen i ekparken, och i anledning deraf nämnde
  prostinnan, att den såkallade "dragon Lotta," som deltagit i sången, nu
  vore ganska illa sjuk. Hon sade, efter att hafva arbetat hela dagen på
  åkern, vakat om natten, för att binda kransarna, andra dagen varit till
  biträde i köket och uppassningen vid bordet. -- Nog såg jag att flickan
  ofta skiftade färg, fortfor den goda frun, -- och varnade henne, att ej
  förkyla sig efter dansen. Utan att vänta på de andra flickorna sprang
  hon likväl hem, så tunnklädd hon var, men kom icke långt, ty
  kyrkovårdens döttrar funno henne sanslös liggande vid gångstigen, som
  går genom deras äng. Hon måste bäras hem; nu har hon stark feber och
  yrar beständigt, säger modren. Ännu har jag icke velat underrätta
  Lovisa om Lottas sjukdom, som kanhända är smittosam.
  
  Sällskapet ökades genom baronen, som, åtföljd af Walter och några
  andra herrar, inträdde medan prostinnan ännu talade. -- Stackars
  flicka! yttrade den förstnämnde deltagande, -- redan i afton låter jag
  ett bud gå till doktor L. och glöm icke, Laura lilla, att höra efter
  Lotta. Hennes far var en bra karl, och tapper soldat, och miste sin arm
  i kriget mot ryssarna 1808... med denna underrättelse vände baronen sig
  till Walter, men denne hade aflägsnat sig.
  
  -- Vet du, Mauritz, sade friherrinnan till sin man samma afton, när de
  voro allena. Jag tror fullt och fast att Lottas sjukdom härrör af en
  dold passion för magister Walter.
  
  -- Ack, min lilla Laura, inbilla dig icke att en frisk och rask finsk
  landtflickas hufvud är uppfylld af alla dessa ack och o, som spökar i
  edra tankar, ni, som läsen "La Fontaines romaner", skämtade baronen och
  kysste sin fru, som suckade:
  
  -- Ack, de hårda känslolösa männerna!...
  
  Många hade anmärkt, att Walter mot aftonen varit ur humör; Marenius
  förmodade att detta var en följd af deras samtal, ehuru han ej kunde
  utgrunda orsaken; Lovisa trodde att Nora redan underrättat honom om
  rollernas ombyte, och att hans missnöje härrörde deraf. Hon var smått
  harmsen på sig sjelf, som gått in på byte; att hon så snart gillat
  detta förslag, var blott en flyktig artighet mot fröken, och på det de
  andra flickorna ej måtte tro att Lovisa så oändeligt gerna ville ha
  Walter till älskare, hvilket de säkert eljest hade sagt.
  
  Andra dagen var det postdag, det vill säga den dag, då härifrån afgick
  ett bud till närmaste postkontor, för att afhämta de bref, som
  tillhörde dem bland sockneboerne, hvilka förenat sig om denna
  inrättning, äfvensom att aflemna deras egna. Lovisa skref hela morgonen
  till en af sina förra pensionskamrater i Åbo, så väl för att uppfylla
  ett gifvet löfte, som af ett för unga flickor vanligt behof, att
  meddela sig åt någon vän.
  
  Brefvet handlade om resan, festen och de bekantskaper hon förnyat med
  grannarna -- allt under liflig saknad af hvad hon lemnat...
  
  Postscriptum innehöll följande:
  
      "Föreställ dig min öfverraskning, då jag här såg den gentile
      Walter, för hvilken ni alltid brydde mig så snöligt. Han är nu
      här hos oss såsom informator för mina bröder. Han, som alla
      ansågo för så rik och oberoende!... Skratta du, och kalla mig
      egenkär åter, om du så vill, men jag tror att något ligger under
      denna tillställning. Huru många romaner och komedier utveckla ej
      sådana intriger?" ... ... ...
  
      "Apropos af komedi och spektakler! Jag torde snart komma att
      uppträda som prima donna vid en liten sällskapsteater på
      Holmsjögård. Mera en annan gång, från din vän
  
                                                    Lovisa."
  
  Samma dag var Walters tid så upptagen af skrifning för egen räkning och
  af disciplarnes undervisning, att han blott visade sig under middagen
  och som alla anmärkte, synbart förstämd.
  
  På eftermiddagen vandrade han, för att besöka ryttmästaren, som var
  opasslig och ej varit med i gårdagens sällskap hos baronen.
  
  Walters väg förde honom förbi Dragontorpet. Villrådig stannade han vid
  den gångstig, som förde till stugan. Då såg han Lottas mor komma utför
  den väg han lemnat, bärande en kruka med vatten, som hon hemtat från en
  aflägsen källa. Han inväntade henne, och frågade huru det nu stod till
  med hennes dotter.
  
  -- Dåligt, mycket dåligt, herr magister, svarade hon bedröfvad. -- Hon
  yrar allt jemt, och klagar öfver en så brinnande törst, och fastän både
  prostinnan och i dag baronessan varit så hederliga och skickat henne så
  rara soppor, vill hon blott ha kallt vatten, från källan i Kyrkby
  ängen; derifrån kommer jag nu...
  
  -- Hvad säger hon då under sin yrsel? frågade Walter, icke utan att
  litet sväfva på målet.
  
  -- Ja, hvem kan få reda på sådant, menat magistern? Ofta ropar hon på
  mamsell Lovisa, ja till och med på magistern sjelf. Talar om blommor,
  kransar, hjertan och dylikt. Ibland vill hon ha papper, och säger att
  hon skall skrifva till mamsell Lovisa...
  
  -- För all del i verlden! låt henne icke få sin vilja fram, varnade
  Walter ifrigt. -- Hon kunde under er frånvaro skicka någon med en sådan
  billet, uppfylld af galenskaper, till mamsell Lovisa, som ännu är
  okunnig om er dotters sjukdom. Man är högst ängslig, för att hon skall
  komma hit, då sjukdomen säkert är smittosam... Jag går nu till
  ryttmästarbostället, och träffar der, som jag tror, doktor L. I sådant
  fall, ber jag honom komma hit...
  
  -- Ack, han var här redan i morse, och skref ett långt recept, som
  Post-Ante tog med sig, då han for bort i middags. Doktorn säger det
  vara scharlakansfeber.
  
  -- Så mycket mer skall ni akta mamsell Lovisa ifrån att komma till er
  dotter, och nu Guds frid! Han gick, men vände snart åter om. -- Ge
  ingalunda skrifdon åt Lotta, varnade han ännu en gång -- ty så nyttig
  skrifkonsten är för en frisk, så farlig är den för en febersjuk
  menniska.
  
  -- Ja, nog har magister Brummerus haft besvär att lära Lotta både räkna
  och skrifva, men få nu se hvad nytta hon har af det? Jag tror aldrig
  hon kommer sig mer, sade modren och torkade bort tårarne med afvig
  hand.
  
  -- Misströsta ej! hon är ung och stark, sade Walter och gick -- hvad
  han tänkte och önskade veta vi ej.
  
  Postbudet återkom, och medförde nedanstående bref till Walter:
  
                                          T----s 182..
  
      'Min käre son!
  
      När jag gillade ditt beslut, att på obestämd tid taga kondition
      hos prosten Bryller, var det min tanke, att snart kunna lämna
      dig en ansenlig penningremiss, för att kunna hjelpa dig framåt,
      på den bana du beslutar välja för framtiden. Orolig öfver
      ditt obeslutsamhet, tyckte jag du der kunde hafva tillräcklig
      tid och rådrum att besinna dig på detta val, utan att frestas
      till öfverflödiga utgifter, tills du uppnått den af dig sjelf
      bestämda åldern af 24 år, hvilket snart inträffar; men ett
      gammalt ordspråk säger att "menniskan spår, och Gud rår!" och
      så är det äfven här...
  
      Jag har väl aldrig med tydliga ord talat med dig om mina
      affairer, men nog måste du, med din skarpsynthet, insett att
      dessa på långt när icke äro så goda, som man i allmänhet trott.
      Min kredit är i aftagande och flere f--bannade konsis... men
      hvarföre berätta dig saker, som du icke förstår? -- Nog af, för
      att icke bli ruinerad, måste jag i det längsta behålla det
      yttre skenet, och alla apparencer äro klena. Jag har alltid
      förmodat, att du icke haft någon böjelse for prestståndet och
      äfven sjelf aldrig tänkt ditåt, men en sådan har dock alltid
      ett säkert brödstycke, och munläder felas dig icke...
  
      Jag har låtit underrätta mig, att din principal är gammal och
      rik, och har en ung och vacker dotter. Det vore ju en god
      spekulation för dig!
  
      Din mor ber dig äfven tänka på den saken'...
  
  Detta bref bestämde Walters beslut, och några ord, framkastade till
  Marenius, som åter förde dem till baronen, voro tillräckliga att
  befordra planens framgång.
  
  Att Lottas sjukdom länge ej kunde blifva någon hemlighet för Lovisa,
  inser man lätt; men frånvaron och förströelser hade hos henne afkylt
  barnavänskapens värma, och fruktan för smitta kom henne kanhända väl
  till pass, då hon under denna tid var intagen af nya tankar och
  känslor, likväl lät hon dagligen genom bud underrätta sig om Lottas
  tillstånd.
  
  Ung, liflig och oerfaren, intagen af Walters förledande egenskaper, var
  hon smickrad af den uppoffring han gjorde för hennes skull; ty Walter
  hade med så mycken klokhet låtit påskina, att blott hans innerliga
  kärlek till henne var orsaken hvarföre han försakade att välja en annan
  bana, der hans kunskaper och relationer kunnat föra till en högre och
  utmärktare verkningskrets, så att han i utbyte, för sitt bifall till
  prostens önskan, erhöll löfte på dottrens hand, om han kunde vinna
  hennes hjerta. Hon egnade honom således nu den hängifvenhet och
  uteslutande dyrkan, som föremålet för den första kärleken alltid
  erhåller af det unga hjertat, när det finner sin känsla besvarad, och
  inbillade både sig sjelf och andra, att han redan i Åbo intresserat
  henne mer än någon annan.
  
  Hvarföre och hvarigenom, det frågade ingen; de funno det så naturligt,
  att en ung man, med Walters utseende och behagliga verldsmannatakt,
  intagit en ung flicka.
  
  Hade Lovisa, mer än andra flickor af hennes ålder och i de förhållanden
  hon vuxit upp, kunnat analysera sina bevekelsegrunder och känslor --
  med en uppriktig sjelfpröfning, då skulle denna ungefär varit så hår:
  
  "I hemmet gjorde man allt, för att göra mig bortskämd och egenkär.
  Ingen var välkommen hos mamma, som icke förstod att fjäsa för mig,
  ifrån det jag lemnade vaggan. Onkel skämtade alltid öfver äldre
  flickor, sade att jag måste bli brud vid 15 år och talade oupphörligt
  om vackra och rika friare; skrattade åt sin frus åsigt om själens
  sympati, och att man kan vara förnöjd med litet, blott man njuter det
  med den man älskar. Han kallade det för idel romangriller..."
  
  "Jag hade från barndomen lärt mig att högt uppskatta onkels omdömen; ty
  pappa, -- det har jag nog blifvit varse -- gör alltid som denne vill.
  Väl runkade pappa alltid missbelåtet på hufvudet, när onkel talade om
  pensions-resan, men den skedde likväl. Onkel spådde också alltid, att
  jag der skulle väcka uppseende, och föra hem en elegant fästman. Nå
  väl, det har jag äfven gjort, ty positift kom Walter för min skull
  hit."
  
  "Hvem var väl mera omtalad och observerad af alla, än Walter? hvem
  klädde sig med mera smak? hvem dansade bättre? hvem arrangerade ett
  lustparti bättre, än han? Derföre var han äfven omtyckt af damerna, och
  afundad af sina kamrater. Visst var det ock några af de förra, som
  ville veta att han var vidlöftig och sjelfkär, men det var säkert
  derföre, att han ej brydde sig om dem."
  
  "Ma-bonne hade tyckt så med, men snart blef han en af hennes favoriter
  och alltid bjuden på hennes små tillställningar; han gjorde deremellan
  visiter, och språkade då om poesi och dramatik, för hvilken hon
  svärmade. I början syntes han knappt märka mig, men på en gäng blef han
  uppmärksamheten sjelf, och alla, till och med Ma-bonne, brydde mig jemt
  för honom."
  
  "Ack, om de nu visste att jag är hans fästmö, huru många af flickorna
  skulle lite då afundas mig! Så snart vi bli gifta, måste han föra mig
  till Åbo på en liten tid; vi göra då visiter hos våra bekanta."
  
  "Hvilket uppseende jag skall väcka med min vackra man och valda
  toalette! Det är väl sant, att på visitkorten endast kommer att stå:
  pastor Walter med fru; -- men onkel säger, att han nog går till Biskop,
  med tiden! Om han icke blir Biskop, kan han åtminstone bli prost eller
  Professor..."
  
  Men Lovisa var icke tillvand att göra sig reda för det förflutne. Hon
  lefde i det ljufva närvarande, med ett ungdomligt sinne, med framtiden
  och dess nöjen i perspektiv. Ingen hade med allvar upplyst henne om
  hennes tillkommande pligter. "Vett och förstånd kommer nog med åren,"
  var prostinnans favorit-term.
  
         *       *       *       *       *
  
  Lotta höll nu på att tillfriskna; hennes ungdom hade segrat öfver den
  häftiga sjukdomen, men den hade qvarlemnat bedröfliga spår. Hennes
  bröst hade lidit, håret lossnat, och tungsinthet hade lagt sig öfver
  hennes själ, som förundrade alla, till och med den erfarna läkaren.
  
  Då all fara var förbi, besökte hon Lovisa, som rördes ända till tårar
  öfver att finna henne så förändrad. All den skönhet, som frapperat
  Lovisa vid åsynen af Lotta, då hon såg henne första gången efter sin
  hemkomst, var nu sin kos.
  
  Gerna hade Lovisa meddelat Lotta nyheten om sin förlofning, men hon
  hade gifvit både Walter och sina föräldrar ett löfte att ej yppa det
  ännu så tidigt. Föreningen var utsatt till nästkommande första Maj, och
  Walter väntade blott på att prestvigas, för att med allvar egna sig åt
  de förrättningar som åtfölja lärarekallet. Emellertid hade han
  högeligen önskat att deras förbindelse skulle hållas hemlig, och då
  äfven föräldrarne tyckte det vara bäst, att den ej så tidigt blef ett
  samtalsämne för socknen, förstod Walter, i andras närvaro, så väl spela
  den fremmande, att ej engång husets betjening anade rätta förhållandet.
  
  En morgon, i slutet af September, gick Lovisa åter för att se efter
  Lotta. Af modren, som hon mött på vägen, hade hon hört att Lotta haft
  en orolig och sömnlös natt, hvarföre modren fruktade för ett återfall
  af feber.
  
  Då Lovisa inträdde i stugan, höll Lotta ett skrifvet papper i handen;
  det var de verser man sjungit på Lovisas namnsdag och som Walter hade
  skrifvit.
  
  -- Jag har så många gånger ärnat fråga mamsell, om obelisken ännu står
  qvar, sade Lotta.
  
  -- Redan andra dagen togs den bort, svarade Lovisa, -- men kransarna
  hängdes på träden, till ett minne.
  
  -- Påminner mamsell Lovisa sig den önskan jag yttrade när vi stodo der?
  
  -- Det gör jag icke. Du måste komma mitt minne till hjelp.
  
  -- När mamsell sade, att tillställningen liknade en grafvård, önskade
  jag att få hvila der; vill mamsell, när jag är död, laga så, att jag
  får denna önskan uppfyld!
  
  -- Kära min flicka, tala ej så der besynnerligt, inföll modren, som
  nyss kommit in och hört dessa ord. -- Nog blir du med Guds hjelp frisk
  och rask igen, och när du dör, sä må du väl få ligga i vigd jord, du
  som andra, och ej bli begrafven som ett kreatur i skogen.
  
  Lotta teg, men smålog sorgset. Sedan modren gått ut, sade hon:
  
  -- Det är kanhända barnsligt af mig, men jag tycker att jag der skulle
  hvila så skönt...
  
  Lovisa ansåg det vara bäst att gå in i den sinnessjuka flickans idéer,
  och sade vänligt:
  
  -- Du bör icke oroa din mor med att prata sådant, men om du dör förr än
  jag, och jag kan uppfylla din önskan, så gör jag det.
  
  Lotta tog hennes hand, tryckte den hårdt och sade blott:
  
  -- Tack!
  
  På hemvägen mötte Lovisa Walter, som sökte henne, för att med all
  försigtighet underrätta henne, att prosten, som om aftonen förut lagt
  sig frisk och munter, om natten blifvit rörd af slag. Lovisa hade, för
  att njuta af den vackra morgonen, gått ut så tidigt, att hon ej enligt
  sin vana helsat på sin far, som alltid låg länge om morgnarna.
  
  Walter satte sig genast till häst, för att i flygande fart rida till
  deras läkare. Lovisa ilade till fadrens sjuksäng.
  
  När läkaren kom, närmare afton, tröstade han de sörjande med den
  försäkran, att prostens lif denna gång var utan all fara, och att han
  hoppades att sjukdomen snart skulle ha en öfvergång, likväl förmodade
  han, att en länge vidhållande slapphet och ett häftande på målet blefve
  en säker följd af denna attack.
  
  Denna händelse föranledde behofvet af en skicklig medhjelpare, o<h
  Walter påskyndade nu sin examen och prestordination så mycket som
  möjligt, hvarföre han ock genast reste till ------.
  
  Att Walter, under den tid han beredde sig till denna afgörande resa,
  märkbart förlorat sitt förra sällskapliga lynne och sällan lemnade sitt
  rum, ansågs för en naturlig följd af hans trägna studier; likväl fällde
  Lovisa mången tår af ledsnad, der han satt vid fadrens sida, för att
  roa honom med läsning i, för hennes barnsliga sinne, allt för
  allvarsamma ämnen, hvilka hon egnade så ringa uppmärksamhet, att hon
  äfven mången gång, af den numera af sjukdomen kinkig blifna gubben,
  erhöll förebråelser för tankspriddhet och ett för mycket verldsligt
  sinne. Lovisa trodde att hela verlden hade förändrat sig.
  
  Hon hade icke varit på länge hos Lotta, som nu äfven var bättre, men,
  efter hvad hennes mor, som ofta var i prostgården, sade, ännu var utan
  krafter till att arbeta.
  
  -- Hon roar sig emellanåt med sin skriföfning, och syr ibland på några
  för länge sedan beställda prestkragar, sade gumman.
  
  Den enda af sina fordna lekkamrater och bekanta Lotta numera gerna såg,
  var kyrkovårdens Elsa, som stundom kom till henne.
  
  Ehuru förlofningen emellan Walter och prostmamselln ännu ej blifvit
  offentliggjort, kunde dock ingen förbjuda menniskorna att gissa och
  prata: här som annorstädes, förlofvade, ja, till och med lät man ofta
  ryktet förelysa folk, innan kontrahenterna kanhända ens tänkt på saken.
  
  En inre aning, kanske äfven någon visshet, att Lotta tyckte om Walter,
  hade afhållit Elsa ifrån att meddela henne de rykten, som voro gängse,
  om en förlofning emellan honom och Lovisa. Elsa var sjelf brud, och
  finkänslig nog att finna, det en sådan nyhet skulle vara sårande; hon
  hade skickligt nog öfvertalt Lottas mor, att aldrig tala derom med sin
  dotter. Lottas mor var också icke någon som pratade i fävitsko. Hon var
  en af dessa tystlåtna, reflekterande qvinnor man ofta finner bland
  finska allmogen.
  
  En afton efter Walters bortresa titt ------ gick Elsa åter till torpet;
  hon fann der före sig en grannqvinna, hvilken som en afgjord sak
  omtalade prostmamsellns förlofning och snara bröllop med magistern.
  Lotta satt blek och tyst, men hennes frågande blick sökte i vännens
  ansigte bekräftelse på hvad hon hörde. Elsa sade då, att detta endast
  var ett löst rykte, som förmodligen härrörde deraf, att herr Walter
  rest bort för att ta examen och låta prestviga sig, för att under
  prostens sjuklighet kunna sköta dennes syssla.
  
  Lotta skrattade nästan hemskt, tyckte Elsa, men sade blott de orden:
  "vacker prest!"...
  
  -- Då blir säkert Elsa den första brud, som den nya presten kommer att
  läsa vigselorden öfver, menade grannqvinnan, som icke hört Lottas ord.
  
  Lotta satt sedan tigande och dyster, tills Elsa skulle gå; då slog hon
  armarna om hennes hals och hviskade:
  
  -- Hans välsignelse ger ingen lycka! -- Men jag skall be Gud för dig,
  att du blir en lycklig brud; bed du Honom också för mig, det kan
  behöfvas!...
  
  Elsa gick, utan att veta hvad hon skulle tänka; det sannolikaste var
  att Lotta åter yrade, men tyvärr erhöll både hon och andra snart en
  förfärlig upplysning om Lottas ord.
  
  Detta passerade om Thorsdags afton. Tidigt om Lördags morgonen kom
  Lottas mor till prostgården och frågade om hennes dotter var der, men
  fick ett nekande svar. Gråtande berättade hon då, att sedan hon och
  Lotta lagt sig om aftonen förut, hade den sednare åter stigit upp, och
  modren hade äfven i sömnyran hört att hon öppnat och tillslutit
  stugudörrn, men fäste sig icke vid detta, ty Lotta hade, den sednare
  tiden, ofta vankat orolig omkring i rummet. Men när hon sjelf helt
  bittida steg upp, för att börja baka och sätta eld i ugnen, då var
  Lottas bädd tom, och den yttre dörrn ostängd. Nu hade hon och lilla
  Janne fåfängt sökt henne ikring hemmet och hos de närmaste grannarna,
  men ingen hade sett henne. Modrens sista hopp hade varit att finna
  henne här, och hon vred nu sina händer i stum förtviflan.
  
  Det blef en allmän uppståndelse. Prostinnan skickade ut folk, för att
  söka den saknade, men alla kommo med oförrättadt ärende tillbaka. Man
  måste beväpna sig med tålamod och afvakta tiden, menade alla.
  
  Oaktadt sin kärlek för systern, och den ångest, hvari han såg modren
  vara, glömde lilla Janne bort icke sitt nya flarnskepp, som han lät
  segla i en liten grund vid af Holmsjön. Snart blef han varse något som
  stöt på vattnet och af vinden sakta fördes till stranden. Det var en
  vissnad krans af törnrosor och blåklint, och gossen igenkände den
  genast för densamma Lotta burit, då det stora kalaset var i
  prostgården. Häpen öfver att finna den här, tog han både krans och båt,
  för att skynda till modren, men upphanns på förvägen af vagnen från
  herrgården. Deruti satt baron och hans fru, som ämnade sig till
  prostgården; äfven de hade redan hört om Lottas försvinnande. Gossen,
  som de genast igenkände, tillfrågades om man fått reda på henne.
  
  -- Icke som jag vet, svarade han, -- men här har jag hittat Lottas
  blomkrans i vattnet vid sjöstranden; nog har hon sjelf burit dit den,
  ty i aftons hängde den ännu på stuguväggen.
  
  -- Milde Gud, förbarma Dig! ropade baronessan och vred sina händer.
  -- Då har hon säkert gått och dränkt sig!...
  
  Gossen började gråta. Kusken fick befallning att taga honom upp vid sin
  sida, och man skyndade till prostgården.
  
  Der utbredde deras sannolika förmodan en allmän förskräckelse.
  
  Folket sändes ut med båtar och ekstockar, för att eftersöka med noten;
  de funno ock mot afton den olyckliga flickans lik. Hon var klädd i
  samma hvita klädning, som hon burit den så ofta omtalta dagen, hvilken
  syntes hafva varit en vändpunkt i hennes lif.
  
  Sedan man förgäfves försökt alla medel att återkalla Lotta till lifvet,
  fördes hon hem till torpet. Ännu en gång skulle hennes hvilosäng bäddas
  i modershemmet.
  
         *       *       *       *       *
  
  Holmsjögårds herrskapet intog som vanligt sin söndagsmiddag i
  prostgården, äfvenså Marenius, som predikat högmässan och dervid hållit
  ett varmt och uppbyggligt tal öfver den olyckliga händelsen.
  
  Man beklagade modren, undrade hvad som kom åt flickan och talade
  slutligen om hennes begrafning. Enligt gammal sed borde hon i all
  tysthet få sitt hvilorum i det hörn af kyrkogården, som är bestämd för
  sjelfspillingar.
  
  Icke utan en rysning erinrade Lovisa sig Lottas sista bön till henne,
  och sitt eget löfte, men framställde det likväl som sin egen önskan för
  de närvarande, sägande, att om det vore enligt med hvad kyrkolagen
  tillät, skulle det säkert vara långt mindre smärtande för modren, och
  äfven för Lottas bekanta, om hon begrafdes på ett ställe som icke
  ansågs för nesligt.
  
  Prostinnan satte sig i början mycket emot förslaget, men då Lovisa tog
  henne afsides och förtrodde henne, att det varit Lottas allvarliga
  önskan, så verkade vidskepelsen mer än Lovisas böner och hennes
  svägerskas öfvertalande. Mången tror ännu i dag, att om ej den döende
  erhåller det hvilorum den önskat sig, finner den ingen ro i en annan
  graf.
  
  Dagen derefter hemväntades Walter från sin resa. Lovisa, åtföljd af
  sina bröder, for honom en half mil till mötes med vagnen. När det
  första glada återseendet var förbi, och han intagit fjerde platsen i
  vagnen, underrättades han om hvad som händt under hans frånvaro. Den
  blekhet, som dervid betäckte hans ansigte, tillskref Lovisa hans
  deltagande öfver ett sådant olycksfall i allmänhet, och uppbjöd hela
  sin förmåga att muntra och förströ honom; hon lyckades omsider, i det
  hon talade om den högtidlighet, hvarifrån han nu kom.
  
  De voro redan hemma, och modren närvarande, när Lovisa frågade, om han
  ville uppfylla en bön af henne. "Hvilken önskan skulle väl min dyrkade
  Lovisa kunna hafva, som jag icke ville uppfylla, om det står i mensklig
  förmåga," försäkrade han. Hon bad honom då inviga det omtalta stället i
  parken till graf åt Lotta, och jordsätta henne der.
  
  Han studsade, -- detta hade han icke förmodat. Hans löfte var likväl
  redan gifvet, och han bekräftade det med ett hastigt "Ja", men
  aflägsnade sig.
  
  När Walter om afton som upp i sitt rum, såg han ett ljussken glimma
  mellan träden i den aflägsna parken. Det var dödgräfvarens lykta.
  
  -- Med denna förrättning skall jag således tillträda mitt ämbete, sade
  han för sig sjelf, med en ovillkorlig rysning. -- Skall detta vara ett
  omen? Det är bara vidskepelse och inrotade fördomar, som den upplyste
  sätter sig öfver. Likväl är det lyckligt, att ingen synes ha någon
  aning om att jag är en omedelbar orsak till flickans död, -- men hvad
  rår jag för det att den tokan tog allt för allvar, hvad jag sade henne,
  och hvad jag sagt så många andra förut. -- Nå, vacker var hon, och
  älskade mig uppriktigt, som jag tror, och skulle icke Lovisa varit,
  så... hvem hvet huru allt nu varit. -- Jag vore icke prest nu, icke
  bunden vid... Jag vore fri, och Lotta hade nog följt mig, ty hennes
  hjerta var för blodigt att trifvas här, och fåfäng var hon, som hvarje
  annan qvinna. I en stad hade hon icke fallit på den dårskapen att
  dränka sig. Hon skulle nog tröstat sig, -- om jag blifvit henne
  otrogen, -- och betalt lika med lika.
  
  Så sökte han genom sophisterier att tysta ner den röst, som anklagade
  honom, när han var allena; men åsynen af Lovisa skingrade genast alla
  mindre behagliga känslor, och på fullt allvar fattade han den
  föresatsen, att vara henne trogen och i hennes kärlek finna sin lycka.
  
  Hela familjen, Lottas mor och tjenstefolket i prostgården voro
  närvarande vid ceremonien. Walters yttre var högtidligt och -- lugnt;
  det inre skådade blott den, som utgrundar själens djupa gömmor.
  
  Baronessan var den enda bland familjen, som misstänkte att en hemlig
  kärlek varit i fråga emellan honom och den döde. Hon betraktade derföre
  Walter med forskande blick; men ingen mine, intet ord förrådde något
  närmare deltagande, hvarföre hon trodde sin misstanke vara ogrundad, så
  vida den rörde honom, men behöll sin öfvertygelse om Lottas böjelse för
  honom.
  
  Jorden hade inneslutit den olyckliga Lottas stoft i sitt moderliga
  sköte. Först hvirflade de gula löfven, upprörde af November-stormen, i
  vilda danser öfver den ensliga grafven, sedan kom vintern med sitt
  hvita täckelse och söfde dem till ro. -- Så är det äfven med sorgen i
  menniskans hjerta; den utbryter först i klagan och jämmer: då kommer
  tiden, som lugnar och betäcker allt med sitt välgörande hölje... men
  äfven goda menniskor bidraga med sin omsorg till det försonande
  varfvet...
  
  Så var det äfven nu, i anseende till Lottas mor; Marenius föreslog en
  insamling, på det art gumman kunde göra en resa till sina slägtingar i
  Österbotten, ... och ingen deltog ifrigare i detta förslag än Walter.
  
  Baron tog gossen till sig, till dess han kom till den ålder att han
  kunde komma i någon handtverkslära. Sålunda tröstad, öfver sin och
  lilla James framtid, hade hon rest bort, sedan hon bedt prostinnan om
  rum för en kista på vinden i prostgården; den innehöll allehanda saker,
  som hon icke nu kunde eller ville ta med sig, sade hon gråtande. Man
  förmodade att de tillhört Lotta.
  
  Hennes bortresa från orten var en lättnad för alla, hvilka gerna ville
  glömma en så sorglig händelse, om hvilken hennes åsyn länge varit dem
  en påminnelse.
  
  Som läkaren förutsagt, tillfrisknade prosten efter hand såvida, att han
  gick uppe, ät och drack som förr, men sjukdomen hade qvarlemnat en
  slöhet i tanken och minnet, som tillika med ert svårt häftande på målet
  satte honom ur stånd art sköta sin syssla. Allt berodde således på
  Walters skicklighet och verksamhet, och han visade sig äfven bördan
  vuxen. Han tog sockneskolan under sin synnerliga vård, vann
  församlingens bifall till ett förslag om en ändamålsenligare
  fattigvård, m.m. Oaktadt alla dessa göromål, fortfor han att vara den
  omtyckte sällskapsmannen, den uppmärksamma förtjusta älskaren, med ett
  ord, den fulländade verldsmannen.
  
  Vintern förgick fort nog. Prostinnan var ifrigt sysselsatt att rusta
  med sådant, som anses nödigt för en ung och rik bruds utstyrsel, men
  saknade mycket Lotta, som hon just låtit lära sy fina och granna
  linne- och hålsömnader, på det att hon skulle ha nytta af henne vid ett
  sådant tillfälle, sade hon, -- nu måste hon anlita fremmande dyrlejda
  personer...
  
  För Lovisa försvann tiden under skämt, smek och omvexlande
  förströelser, ty för att göra fröken Nora till viljes instuderade hon
  den ena rollen efter den andra, utan att någon pjes likväl någonsin
  fördes upp, ty teatersällskapet blef aldrig rätt ense om saken,
  emellertid var man jemt sysselsatt med declamation, sångöfningar,
  rollers inöfvande, omsorgen för garderoben och dylikt, och innan man
  visste ordet af hade man den första Maj i händer.
  
  Under Julhelgen hade kyrkovården hållit ett, hvad man på landet
  kallar, "dundrande" bröllop åt sin dotter. Baron Y----s och
  prostgårds-herrskapet, jemte nästan alla ståndspersoner deromkring samt
  alla närmare och aflägsnare slägtingar och vänner till brudparet voro
  bjudna. Marenius förrättade på Elsas uttryckliga önskan vigseln; denna
  önskan föranleddes af Lottas sista ord till henne. Ehuru mörka och
  obegripliga, ingåfvo de flickan en oförklarlig motvilja att låta viga
  sig af Walter.
  
  Vi ärna ingalunda besvära någon med en beskrifning öfver något så
  trivialt som ett landtmannabröllop i vårt eget land. -- Vår afsigt är
  endast att låta våra läsare lyssna till tvenne -- gummors prat.
  
  Den ena är enka efter en hemmansbrukare i grannskapet; den andra en
  treflig och allvarsam borgarhustru från Helsingfors, faster till bruden
  och barnfödd i denna by.
  
  Sedan dansen kommit väl i gång, satte sig de båda qvinnorna, som icke
  råkats på flere år, i ett hörn af rummet, och språkade om gammalt och
  nytt samt gjorde sina små anmärkningar öfver brudparet och gästerna.
  
  Brudsvennerne, eller som de här kallades marschalkarne, skulle efter
  gammal sed se gästerna till godo, med att passa upp och deremellan
  dansa med bygdens tärnor; men en af dem, en ung man med ett hyggligt
  utseende och klädd i sjömansdrägt, syntes vara antingen trött eller
  likgiltig för nöjet, ty så snart han tjenstaktighet icke togs i
  anspråk, höll han sig aflägsen från det glada hvimlet. Detta anmärktes
  snart af borgarmadamen, och hon frågade hvad del var för en.
  
  -- Drar ni intet känsel mera till er egen gudson Erik? frågade den
  andra. Det är ju min yngsta gosse; men det är sant... ni har ju inte
  sett honom på flere år. Han var munter och rask då, men nu är han en
  sådan hufvudhängare, som hvarken bryr sin om dans eller lekstuga; det
  var göra nog med att få honom hit.
  
  -- När bror min i fjol vintras var hos oss i Helsingfors, sade han att
  Erik var så vigilant och arbetade på att kunna lösa ut den äldre
  brodren från hemmanet, efter dennes håg står till stadslifvet, anmärkte
  den första.
  
  -- Ja det var då, det, svarade Eriks moder. -- Ni minnes välan
  dragonenkan, hon, österbottningskan, som baron lätte bo qvar i torpet,
  sen man hennes blef död?
  
  -- Jo, jo, nog minnes jag dem begge två; ryssen högg ju armen af honom
  i kriget. Det var ju deras dotter, som gick och dränkte sig i somras?
  
  -- Det var i höstas. Den flickan gjorde både sin och andra mödrar sorg,
  sade hon, och stötte den hoprullade hvita lärftsnäsduken mot ögonen,
  och fortfor sedan: -- Det var just för den flickans skull min Erik
  stretade och arbetade dag ut och dag in, ty han var liksom förtrollad i
  henne. Men Gud styrde nu, som alltid, till det bästa, ty Lotta var
  ingen flicka som passade för Erik. Nog såg hon fager ut, men
  högfärdsandan regerade inombords! Hennes tanke stod bara till
  stadslifvet också, allt sen prostinnan kostat på henne och satte henne
  i stan för att lära sy ut; sen var allt annat arbete för tungt och
  simpelt, kan tänka.
  
  -- Jo, jo, så går det, anmärkte den andra. -- Jag kunde berätta er
  hundra sådana exempel ifrån vår stad. Alla sämremansbarn, som nu växer
  upp, bli bara sjuklingar eller utsväfvande stackare, ty de lära sig nu
  då att sy fint och grant, och ingen hålls mera till spinnrocken och
  väfstolen, eller några sysslor; de som icke ha lust för sitt arbete,
  löpa först omkring med försäljningsbröd, och passa sedan upp
  sikterarna. Herrskaperna få antingen skaffa sig pigor från landet,
  eller hålla till godo med sådana der som polisen nödgas drifva i
  tjenst; -- men huru var det med Lotta? Tyckte hon om Erik, hade hon väl
  blifvit bättre med tiden; hon var ju ung ännu?
  
  -- Nog trodde gossen så, och för att snarare få pengar åt brodren, for
  han bort i våras med en skeppare, som förde hans plankor och annat
  virke till... jag mins icke nu hvad stället heter. Under tiden förde
  olyckan hit den der presten ni nu ser dansa der med fröken Nora, och
  som i vår skall gifta sig med prostens dotter. Nå väl, i honom blef
  Lotta lika förtrollad, som Erik var i henne; och aldrig går det ur mig,
  att icke det var för hans skull hon gjorde af med sig.
  
  -- Han tyckte då således om Lotta?
  
  -- Ja, hvem förstår sig nu på sådana herrar, och hvad de tycka och inte
  tycka? Han, som talar så grant på predikstolen, att en stackare inte
  förstår fjerndelen, kan nog prata öronen fulla på flickorna, utan att
  just mena någonting. Lotta, som trodde sig vara klokare än vi andra,
  blef väl också narrad...
  
  -- Han skall ju vara fasligt omtyckt i församlingen, och blir säkert
  prostens efterträdare, sade svägerskan för en stund se'n, invände
  madamen.
  
  -- Jo, jo, nog lär det så gå. Herrskaperna häromkring strömma till
  kyrkan när han predikar, men vi enfaldiga menniskor, tycka ej att det
  är det rätta Gudsordet! Tacka vill jag Marenius, se det är en prest,
  det, både för fattiga och rika! men han skall bort härifrån, säges det.
  
  -- Hvad sa' Erik, när han som hem?
  
  -- Lotta var då illa sjuk, och han sörjde så förfaseligt, och ville gå
  till henne, men hennes mor släppte honom icke in; ty doktorn hade
  strängt nekat det, sa' hon. Då for han ut igen till sjös, ty han
  trifdes icke hemma, och när han då kom tillbakas, var hon redan död. Nu
  går han der och hänger hufvudet, och vantrifs, men det blir väl bättre,
  ty han är en bra gosse, som fruktar Gud och hedrar fjerde budet ... ...
  
  Vi hafva troget anfört detta samtal, och lemna åt läsaren att sjelf
  deraf draga sina slutsatser.
  
         *       *       *       *       *
  
  Med glada förhoppningar på framtiden, gåfvo föräldrarne, på deras
  adertonde bröllopsdag, sin dotter åt den af dem så firade mannen. Baron
  Y., som skröt af att vara upphofven till denna förbindelse, gnuggade
  händerna af fröjd. Alla voro således nöjda och lyckliga. Vi gjorde
  kanhända bäst att sluta vår lilla novell under så goda auspicier...
  men, "så många hufvuden, så många sinnen", säger ett gammalt ordspråk;
  detta gäller äfven om läsare och läsarinnor.
  
  Derföre bedja vi dem, som endast och allenast läsa för sitt nöje, och
  alltid önska ett godt och muntert slut på hvad de läsa, det vill säga:
  med ett eller par bröllop, och der de unga paren försvinna från
  skådeplatsen under smekmånadens sälla period, -- att nu anse
  berättelsen vara slutad.
  
  De åter, som läsa för nyttan, i det de reflektera öfver menniskorna och
  lifvet, och som vilja betrakta huru skörden beror på utsädets godhet,
  hännvisa vi till följande blad.
  
         *       *       *       *       *
  
  Vi förflytta läsaren tre år framåt i tiden.
  
  Prosten Bryller är nu död, ett nytt slaganfall slutade hans dagar, året
  efter hans dotters bröllop. Sönerna ha gått in vid militären och äro
  borta hemifrån. Prostinnan, rask och kry efter sin hushållning med
  samma drift och omtanka som förut. Som mor är hon allt lika svag och
  fåfäng, och anser sin dotter för det mest älskvärda fruntimmer. Väl
  medger hon att Lovisa alls ingen fallenhet har för husets inre trefnad
  och vård, men lugnar sig dermed, att det vore nog orättvist att fordra,
  det hon, ung och firad, en prydnad för sällskapslifvet, genom sina
  behag och talanger, skulle tråka med "Märtas bekymmer." -- En annan sak
  hade det varit med henne sjelf; en ringa bemedlad fröken, var hon en
  äldre halfsyster till Baron Y. och berodde af hans godhet, tills hon
  inträdde som matmor i prostgården. Hon hade således alltid fått
  gripa sig an; hon hade äfven gjort det med nöje och haft den
  tillfredsställelsen, att äfven derigenom se husets förmögenhet förkofra
  sig. -- Men för hvem hade hon stretat, om icke för sina barn. Gossarna
  hjelpte baron nog fram i verlden; han var ju barnlös sjelf, -- men
  hennes dotter skulle nu bara glädja sig åt lifvet, menade gumman. Under
  det Lovisa var i pensionen hade hon äfven, sin man ovetande, skickat
  mången nätt summa för detta ändamål.
  
  Lovisa njuter äfven nu i fullt mån af sin frihet, är upptagen af besök
  och återbesök, leker med sin lilla flicka emellanåt, syr tapisteri och
  virkar med perlor och gör blommor, för sig sjelf och till presenter åt
  sina vänner. Deremellan spelar och sjunger hon, samt läser romaner
  långt in på nätterna, med ett ord: sysselsätter sig som det egnar ett
  barn af goda tonen.
  
  Walter är omtyckt och firad af den högre klassen, aktad, ehuru mindre
  älskad, af den lägre. Han för sig med det allvar och den värdighet, som
  det egnar prosten Bryllers efterträdare.
  
  Till sitt utseende har han betydligt förändrat sig, ty han har magrat
  och fått en gulaktig anletsfärg. Stundom synes ett dystert moln på hans
  panna, hvilket försvinner så snart han visar sig bland främmande, men
  hemma är det numera en hvardagsgäst. De första åren, då dess moln ännu
  voro sällsynta, sökte Lovisa genom smek och muntra upptåg jaga dem på
  flykten, och lyckades äfven alltid; men allting blir enformigt med
  tiden och unga frun ledsnade sluteligen.
  
  Under den nu förstförflutna sommaren hade ett utländskt fruntimmer, --
  en af de många, som nu af nyfikenhet besöka vårt fosterland, -- hyrt
  ett ställe i kyrkbyn och bodde der några månader, under den vackra
  tiden. Hon var en infödd fransyska, likväl af polskt ursprung, och gift
  med en ryss. Förtjust att här på landet finna dem som talade hennes
  modersmål, blef hon en daglig gäst i prostgården, och sällan förgick
  någon dag utan lustpartier och nöjen, som landet och den närmaste
  staden kunde erbjuda.
  
  Med lif och själ upptagen af dessa förströelser, försummade Lovisa
  alldeles sin man, och allt djupare fårades hans panna. Dock, i sällskap
  och utomhus, var han ännu alltid den underhållande sällskapsmannen.
  Lovisa insåg att detta var förställning, likväl borde icke hon, som så
  mycket vårdslösat honom, ansett sig vara försummad af honom, och till
  och med låtit denna tanke någon gång iklädas ord.
  
  Han svarade ej, men en blixt framljungade då ur hans mörka ögon, som
  skulle bragt hvarje annan mindre lättsinnig qvitum till besinning.
  
  Lovisa var för mycket fjäsad, för att tro sig vara förbunden att
  uppoffra sina nöjen åt en pedantisk och knarrig man, som Walter nu
  syntes henne vara. Det sista året hon tillbragt i Åbo, hade lärt henne
  att för högt uppskatta den yttre glansen och det chimäriska af
  sällskapslifvet. Der hade Walter förekommit henne som ett lysande
  fenomen bland de fjärilar, som fladdrade omkring henne. Huru lycklig
  trodde hon sig icke bli med en man, som uti kunskaper och behag vida
  öfverträffade alla dem, med hvilka hon i hemorten skulle umgås, och
  under den korta förlofningstiden syntes ju äfven han vara lika så
  intagen som hon af nöjen och förströelser, så snart han icke var
  hindrad af några göromål.
  
  Förlofningstiden borde egenteligen vara egnad att förbereda den
  tillkommande trefnaden, i det att de förlofvade lärde känna hvarandras
  sätt att tänka och uppfatta lifvets ändamål och ömsesidiga pligter. Få
  äro likväl de, som göra detta. Hvem ville väl förbittra den glada och
  lyckliga fästmötiden med dylika tråkiga ämnen och reflexiouer? dem
  hinner man nog med efteråt, om de nödvändigt höra till saken...
  
  Efter Lovisas tanke skulle smekmånaden vara beständigt, men hon
  betänkte icke att verlden och samhället taga mannens verksamhet och
  själsförmögenheter i anspråk, och Walter var icke den, som ville bli
  obemärkt, snarare sökte han att tränga sig fram.
  
  Uttröttad af trägna studier och litterära arbeten, samt ansträngningar
  i och för sitt embete, sökte han förgäfves tröst och uppmuntran hos den
  qvinna, som, efter hvad han en gång trodde, skulle bidraga till
  ernående af den inre frid han saknade, och försona honom med den
  tanken, att han valt en bana, der _han_, mera än någon annan, behöfde
  ett kärleksrikt hjerta att luta sig till, en mild ledstjerna, som
  ledsagade den skeppsbrutna till hamnen... ty skeppsbruten kunde man
  kalla Walter. Ingen rotfästad vördnad för ett högre väsende medförde
  han från fädernehuset, der fadren endast hade ränkfull vinning till
  hufvudsyfte, och i hvars sedolära, i likhet med hans viner, endast
  färgen och bouqueten utgjorde dygden: stor sak i grumlet på bottnen,
  det såg ingen af hans kunder. Modrens öfvermod och fåfänga skulle
  enligt deras tanke uppehålla husets kredit. Ingendera meddelade således
  gossen och ynglingen något begrepp om det Högsta, det goda, den
  Allestädes närvarande, den de sjelfva, med sitt husliga lif, nästan
  förnekade. Sådan kom han hemifrån, sådan inträdde han, välförsedd med
  mynt, i studentlifvet. Att han der intog menniskorna genom sitt
  utseende, sin redan förvärfvade sällskapston och äfven genom sitt goda
  hufvud, kanna vi redan.
  
  Då anlände en resande till Åbo. Denne mans uppträdande i societén
  väckte furore. Han var Stockholmare och hade rest utomlands. Hvad
  behöfdes väl mera! Att Walter snart blef ett bihang till denna komet,
  inser man lätt. Ett sådant fenomen vore ej hälften så lysande, eller
  ådroge sig hopens uppmärksamhet, om det ej förstode att skaffa sig ett
  släp.
  
  En lika åsigt förenade dem närmare, och snart voro de insepareble, ty
  den utländske fashionabla herrn höll till godo med att dela Walters rum
  och bord, och slutligen hans börs.
  
  I ersättning derför, frånstal han Walter de fördomar denne ännu kunde
  äga, och lärde honom att ej sätta tro till annat än sitt eget omdöme.
  Denna lära smickrade Walters redan dessutom stegrade stolthet. Denna
  fasta tro på egen ofelbarhet, skulle vara ett surrogat för andras
  inbillningar om Gudom, uppenbarelse och hopp om odödlighet, ... ämnen
  för deras qvicka sarkasmer! Den vördnadsvärde X., en af universitetets
  lärare, hade fattat misstankar till det utländska fenomenets sedo- och
  troslära, och varnade Walter för denna farliga man. Detta hade tjenat
  till intet, om icke denne, genom utsigten till ett stort arf, återvändt
  till Sverige.
  
  Walter hade så gerna gjort honom sällskap dit, men hindrades genom
  uteblifna remisser från fadren, som, trött vid sonens öfverdådiga
  fordringar, gjorde honom skarpa föreställningar; det var då Walter gaf
  honom det redan bekanta svaret. Hans resa måste således inställas, och
  den notable herrn lät sedermera aldrig höra af sig.
  
  Marenius, med hvilken han under de första åren af sin studenttid varit
  bekant, återkom nu, efter ett års frånvaro, till akademien, för att
  promoveras, vid hvilket tillfälle lagern äfven tillföll Walter.
  
  Den förres redliga och vänfasta karakter ådrog sig den andres
  högaktning, i synnerhet som denne, utan att göra anspråk på hedern af
  namnet kavaljer, ägde ett bildadt umgängessätt och goda studier. Samma
  känsla, som afhåller en svärjare af profession att i den persons
  närvaro, som afskyr denna oskickliga vana, framkalla afgrundens
  legioner till sitt vittne och biträde vid den lumpnaste sak, samma
  känsla afhöll äfven Walter att upptäcka för Marenius sina tvifvelsmål
  och fria åsigter om hvad denne ansåg såsom sitt högsta goda, såsom den
  sol, som skulle upplysa honom sjelf och belysa den väg, hvarpå de åt
  hans ledning anförtrodda medmenniskor skulle vandra.
  
  Deras formade bekantskap varade endast några månader; dessutom var
  denna tid upptagen af trägna studier. Marenius, redan prestvigd,
  skyndade att emottaga sin syssla. Det var här de ånyo träffades.
  
  Walters kärlek till Lotta var enligt hans åsigt endast ett tidsfördrif;
  det roade honom att se huru långt kärlek och högmod kunde drifva en
  landtflicka. Det var högmodet som hindrade Lotta att falla, och detta
  retade honom. Hvem vet huru det gått, om icke Lovisa, som redan förut
  gjort ett flygtigt intryck på hans hjerta, kommit emellan, och
  omständigheterna förenat sig att göra hennes ägande till hans enda
  tanke.
  
  Walter var ingen bof; det gjorde honom ondt om Lotta... hennes dödssätt
  grep honom djupt, men han tröstade sig snart med sitt vanliga
  sophisteri och med den föresatsen, att väl uppfylla det kall han åtagit
  sig.
  
  Det gjorde han äfven till det yttre; men själen och anden felades; det
  var det som folket, ehuru obildadt, saknade, och han sjelf ännu mera.
  Fåfängt sökte han hvad han engång förlorat...
  
  När han, uttröttad af sina grubblerier, sökte upp Lovisa, var hon
  merendels upptagen att inöfva sig i det musikstycket, eller den sång,
  som skulle exeqveras i det och det sällskapet; eller räknade hon ut
  rutorna i ett symönster; eller också träffade han henne läsande i en af
  Walter Scotts romaner, som hon, oaktadt all dess tråkighet, nödvändigt
  ville sluta...
  
  Nu kom den af oss i förbigående omnämnda utländska damen att bo i deras
  grannskap. Lovisa fann sig utomordentligt smickrad af den utmärkelse
  den eleganta frun egnade henne framför alla ortens fruntimmer. Med en
  fransyskas liflighet och obetänksamhet förebrådde hon Lovisa, både på
  skämt och allvar, att hon med sitt intagande utseende, sina här
  ovanliga sällskapstalanger, sin fina takt, att hon, som just var skapad
  för den stora verlden, låtit gräfva ned sig som en liten prestfru här
  på landet, då hon kunnat briljera i en helt annan omgifnlng; hennes man
  var visst utmärkt artig och underhållande, när han ville, men... detta
  sades under en skämtande ton... syntes, efter hennes tanka, mera älska
  sina dammiga böcker, än sin unga charmanta fru...
  
  Lovisa, ehuru förtjust af hennes smickrande omdömen öfver henne sjelf,
  ville dock aldrig ge henne rätt, vis à vis Walter. Det stred för mycket
  mot hennes egenkärlek, det någon skulle tro, eller ens förmoda, att hon
  vore mindre älskad af sin man; men udden af skämtet sårade likväl, och
  det var vid denna tidpunkt hon första gången förebrådde honom sin brist
  på ömhet och uppmärksamhet.
  
  Nu var det höst; den qvicka fransyskan var bortrest, och hade
  efterlemnat en tomhet, desto mera oangenäm for Lovisa, som en
  missgynnande väderlek och ett miserabelt vägföre hindrade henne från
  att söka förströelser utomhus. Det är nu vi göra anspråk på läsarens
  tålamod, vid skildringen af händelsernas gång i vår fordom så lugna
  prostgård; det är ju derom man i allmänhet brukar tala och dömma, ty få
  äro de, som intränga i själens djupa schackter.
  
  En dag hade Walter icke varit synlig för sin familj, utan begärt
  frukosten upp till sitt rum. Då middagsbordet var dukadt, föll det
  Lovisa in, för första gången på mycket lång tid, att sjelf gå upp, för
  att de sin man komma ned att äta, men dörren var tillreglad innanföre,
  hvarföre hon knackade på, och sade att maten var färdig.
  
  Fördjupad i sina tankar och göromål, gaf Walter ej akt på ropen, utan
  trodde förmodligen att det var huspigan, och svarade tvärt: -- Jag vill
  vara ostörd ännu en stund, sedan kommer jag. Den som är hungrig kan
  äta, utan att vänta på mig.
  
  Denna i sig sjelf obetydliga och i alla hus vanliga tilldragelse
  förtretade Lovisa, som i dag var vid retligt lynne och utan ny lektyr;
  den som fanns, var genomläst, och hon, som många andra, läste icke en
  och samma bok tvenne gånger. Prostinnan, som hyste aktning för sin måg,
  föreställde också Lovisa denna gång hennes orättvisa, och väntade med
  maten; efter en half timma kom också Walter.
  
  Lovisa, ännu mera retad af modrens tilltal, satt på en soffa, med sin
  lilla flicka i knät, och låtsade alldeles icke blifva sin man varse.
  
  Fru Bryller underrättade honom då skämtande, huru hans fru velat göra
  honom ett besök och huru snöpligt hon blifvit affärdad.
  
  Walter närmade sig då Lovisa, som ännu allt icke såg upp; barnet
  sträckte armarna mot fadren, som tog flickan, och kysste henne
  hjertligt. Lovisa steg upp, utan att säga något.
  
  -- Jag tror du blef ond, Lovisa, sade han allvarsamt, och tillade
  sedan, med tonvigt: -- Också jag hat göromål, som ej få hindras eller
  försummas.
  
  Denna ursäkt, om den var en sådan, var ingalunda lämplig att återställa
  hennes humör, likväl svarade hon ingenting, kanske emedan modren var
  närvarande.
  
  Prostinnan, som önskade förströ sin måg, berättade alla de nyheter hon
  visste. Bland annat, att dragontorpsenkan, Lottas mor, kommit på
  förmiddagen, för att afhemta de saker hon qvarlemnat på vinden. Hon
  ärnade sedan lefva och dö hos sin bror, som var målare i Uleåborg, dit
  hennes gosse äfven skulle komma i lära; han skulle nu åtfölja modren
  dit. Orsaken, hvarföre hon kommit i ett sådant menföre den långa vägen,
  var, att hon fått fri resa med en slägtinge, som personligen måste
  infinna sig vid höstetinget här i socken.
  
  Walter syntes ej fästa mera afseende på denna, än på de andra
  nyheterna, men påskyndade måltiden, under klagan på hopade göromål, och
  sade sig ännu ha det protokoll oskrifvet, hvilket gällde de punkter som
  blifvit beslutna vid sista socknestämman, och som skulle granskas och
  undertecknas dagen derpå, efter högmässans slut. Vanligtvis drack han
  sitt eftermiddagskaffe der nere, nu begärde han det upp till sig.
  
  -- Han tar lifvet af sig med det fasliga studerandet och skriblerandet,
  yttrade svärmodren, sedan han lemnat dem. -- Jag förstår mig visst icke
  på hvartill det tjenar, ty salig Bryller tog sysslan helt annorlunda
  och lättare; när han skrifvit ut sin predikan ur andra äldre postillor,
  och studerat in den -- som i sednare tider var honom en lätt sak, ty
  han kunde dessa böcker nästan utantill -- hade han nog tid öfrig både
  att äta och sofva. Men, nya tider och nya seder. Du borde likväl icke
  vara så tvär emot Walter, såsom du ofta är.
  
  -- Så der tar mamma alltid hans parti emot mig, anmärkte Lovisa, och
  satte sig vid sitt piano, för att genom musikens trollkraft bortjaga
  sin inbillade olycka, utan aning om att den verkliga stod för dörren.
  
  Sedan fruarna druckit kaffe och huspigan fört upp "Kyrkherrns stora
  koppar", sade fru Bryller till sin dotter:
  
  -- Hör på, kära Lovisa, folket har ett göromål för sig i bagarstugan,
  som fordrar min eftersyn. Jag skall skicka hit din gamla amma, ge henne
  kaffe och prata vänligt med gumman en stund, tills jag kommer
  tillbakas.
  
  Denna gång behöfdes ej modrens uppmaning till vänlighet. Oaktadt sin
  flyktighet och nyckfullhet, hade Lovisa ett lättrördt hjerta,
  isynnerhet höll hon af dem hon känt sedan sin barndom. Med deltagande
  frågade hon efter gummans omständigheter.
  
  Hon var, enligt gummans egna ord, undergifven och nöjd med sitt öde,
  och tackade Gud och hederliga menniskor, som i en så svår och pröfvande
  tid kommit henne till hjelp. Väl hade det nu varit henne bra
  påkostande; då hon återkommit hit, der allt påminte henne om Lotta, men
  hon visste att ta förnuftet till fånga, och tro, som den plågade Job,
  att allt hvad Gud gör, är godt.
  
  -- Likväl, fortfor hon efter en paus, -- då jag genomsåg de saker jag
  hade i kistan deruppe, och såg hennes skrin, och derifrån tog fram
  hennes granna märkduk, hälsomsprofver och hennes skrifbok, då knotade
  jag åter att min snälla flicka skulle få ett sådant slut -- sådan är
  menniskan!... Jag tog allt detta ned med mig, för att visa det för
  kyrkherdskan.
  
  Icke utan en viss triumferande uppsyn tog hon nu fram dessa bevis på
  dottrens skicklighet. Hon hade hört prostinnan klaga, att i den dyra,
  förnäma pensionen Lovisa icke fick lära sig sådana nyttiga arbeten.
  
  Lovisa såg med likgiltighet derpå, men rördes af den tanken, att den
  som tillverkat detta, nu hvilade i den kalla jorden.
  
  -- Vill inte min lilla goda fru också se hennes skrifbok? frågade
  gumman, och framräckte den.
  
  Den innehöll blott några blad, men dessa voro fullskrifna.
  
  Vid bokens öppnande föll något på golfvet; det var ett sammanviket
  papper med något inuti.
  
  -- Ack se, det der kom jag alls icke ihåg, sade gumman, sedan hon tagit
  upp det. -- Här är ett par prestkragor, på hvilka den stackars flickan
  arbetade innan -- olyckan skedde. Aldrig vet jag om de voro beställda
  eller ej. Något står der utanpå, men jag kan icke läsa skrifvit.
  
  -- Låt mig få se. De tillhöra Walter. För upp dem sjelf, så får du dem
  säkert väl betalta, och Lovisa öppnade sjelf falsdörrn och visade henne
  till det rum i öfra våningen, som Walter valt till sitt arbetsrum, uran
  att ens tänka på att han önskat vara ostörd, ty ett ögonkast på de
  qvarlemnade papperen hade väckt hennes nyfikenhet. Hon återvände
  skyndsamt och läste med stigande förvåning följande:
  
  "Hvad den tiden är odrägligt lång. Doktorn säger att jag skall förströ
  mig genom arbete och glam med grannflickorna. Arbete har jag nog, man
  har in hemtat hit linnesöm åt _henne_; -- hvad gör hon? Hör på hans
  kärleksprat. Speglar sig i hans ögon! Akta dig Lovisa! dessa ögon äro
  trollspeglar. Jag har skådat i dem och blifvit helt förvandlad; ha,
  huru jag nu ser ut, måntro Erik skulle känna igen mig?! ... ... ..."
  
  "Mor tror jag håller på med mina skriföfningar, eller skrifver de visor
  hon hemtade från byn, för att roa mig. Visor och famnsagor äro icke
  mera tid för mig. Jag skulle eljest nog ha en underlig saga att
  förtälja."
  
  "När de möttes vid vår stugudörr, och jag såg deras blickar, -- hörde
  af deras ord, att de voro gamla bekanta, redan då for ett svärd genom
  min själ!"
  
  "Hvarföre hade han dolt detta för mig? Hvarföre en gång till och med
  försäkra mig om motsatsen? -- Hvarföre? Jo för att insöfva den arma
  landtflickan i den tro, att hon ensamt ägde hans hjerta!"
  
  "O, huru många lustslott byggde jag icke på hans försäkran, att han
  endast vore här en liten tid, för att sedan i en stor stad skaffa sig
  en syssla -- prest svor han på att han aldrig skulle bli. -- Han ville
  då ditföra mig som sin brud, men till dess skulle vår kärlek vara en
  hemlighet för alla, äfven för min mor, sade han. Att detta icke var
  rätt, insåg jag nog; men han hade två goda förespråkare i mitt hjerta:
  min kärlek och mitt högmod, -- ty högmodig säga de ju alla att jag är.
  -- Kärleken trodde på hans ord, som om de varit Guds egen röst, och
  högmodet sade mig jemt, huru roligt det vore att öfverraska alla, genom
  att en dag uppträda såsom hans hustru."
  
  "I den stora staden kunde ingen veta att jag varit den fattiga Lotta
  från dragontorpet, ett mellanting -- öfversedd af de rika, dömd att
  slafva och arbeta för dem, med afund betraktad af fattiga och okunniga,
  för det företräde jag egde framför dem, och hvaröfver de säga mig vara
  högmodig..."
  
  "Svartsjukans första gnistor föllö i min själ, när jag fann att han, på
  hvilken jag trodde mera än mig sjelf, bedragit mig, när han sagt att
  han icke kände, icke brydde sig om mamsell Bryller, som väntades hem.
  -- Detta sade jag honom om natten, när jag band de kransar, hvarmed han
  ville fira hennes namnsdag, ty vi voro en stund allena, medan de andra
  flickorna gingo för alt plocka mera rosor. Huru insöfde han mig icke då
  med sitt söta tal, sina falska ord, han sade, det han väl ofta sett,
  äfven dansat med Lovisa, men att hon varit honom så likgiltig, att han
  ej engång efterfrågat hennes namn. Det var således öfverraskning och
  vanlig höflighet som förefallit mig så misstänkt. Ack, jag trodde honom
  åter, och berusade mig med försoningskyssen! Det var och blir den
  sista!!"
  
  "Huru beskrifva den dag som följde på denna natt: en dag full af
  bitterhet och qval! Jag såg _henne_ lik en engel insväfva i rummet,
  beundrad och hyllad af alla för sin skönhet och granna klädsel. Jag
  kastade ovillkorligt en blick i den stora spegeln midt emot kakelugnen,
  bredvid hvilken jag stod. Jag såg mig stå der blek och glömd af alla, i
  min snäfva urtvättade kattunsklädning -- en gåfva af medlidande! Glömd
  af alla, ty _hans_ blickar bott på _henne_ ... ... ..."
  
  "Lotta, den arma Lotta, som han så ofta kallat sin söta, fin älskade
  flicka, erhöll under den långa, eviga middagsmåltiden ej ett
  ögonkast ... ... ..."
  
  "När alla lemnat bordet, gaf han mig en vink, det var för att bereda
  henne ett nöje. Förbittrad och nästan utan medvetande som jag var,
  måste de andra flickorna hjelpa på mig den hvita klädningen och
  kransen, och jag ställde mig att sjunga jemte dem."
  
  "Jag hörde en gång fröken Nora omtala en slags bilder, som kallas
  automater, månne jag nu ej liknade en sådan? ty jag rörde mig endast
  efter befalning. Jag kände ej hela hans tlllställning, ty jag trodde
  att allt bestod i det granna med blommor utfirade tornet och vår sång,
  men då flög ett förhänge upp, och en röst -- var den från höjden, eller
  från djupet? -- ropade i mitt inre öra: 'Detta är en bild af honom!
  Detta vackra med blomster utfirade yttre hyser ett svart hjerta, der
  hennes namn brinner med glödande drag' ... ... ..."
  
  "Alla sade: det är vackert och kanske sade jag det också, ty hon,
  Lovisa, som stod nära mig, hviskade till mig: -- Vet du Lotta, jag såg
  detta redan i går, och då föreföll det mig, som en grafvård. Då for det
  som en blixt genom mitt hjerta, och jag önskade att det vore
  min graf ... ... ..."
  
  "För mig voro dagens plågor icke ännu slut: jag måste se deras
  förtrolighet i dansen, hans eldiga blickar, hennes triumferande leende;
  höra de omkring ståendes anmärkningar om det vackra paret. Jag utstod
  icke längre att stå der. Jag smög mig ut på förstugutrappan och lutade
  mitt heta hufvud mot en pelare, redan fuktig af nattkylan; der hörde
  jag planer uppgöras af högmodet och egennyttan ... ... ..."
  
  "Huru långe jag låg der, vet jag icke. Jag kom mig åter före, när en
  del af gästerna foro bort. När jag åter kom i salen, sade jag åt de
  andra flickorna att jag sofvit; man skrattade åt mig. Då kom _han_ och
  bjöd mig upp till dans, jag tvekade först, men gick sedan; det var den
  sista! Hur olik den vi dansade tillsammans på Barske Gretas bröllop,
  johannisqvälln ... ... ..."
  
  "Prostinnans röst bad oss sluta, hon varnade mig för förkylning... Ha,
  tänkte jag, det skulle kanske bli min död! Och jag gick, så varm jag
  var, ensam hemåt. Det brusade för mina öron, natten var mörk, och dimma
  betäckte jorden. Den natten var en bild af mitt inre."
  
  "När jag återkom till mig sjelf, låg jag i min säng. Min mor gret och
  sade att man funnit mig på kyrkby ängen, att jag sedan haft feber och
  yrat; man hade länge tviflat om mitt lif... Hvarföre fick jag icke
  dö?!"
  
  "_Hon_ har varit här, hon, den lyckliga, som han älskar!... men
  hvarföre talar hon aldrig om honom! Månne hon anar något, och tror att
  hon derigenom skulle såra mig? Ack, så långt tänker icke den rika; de
  tro icke att den ringares hjerta äfven kan vara känsligt för ett ömmare
  vidrörande ... ... ..."
  
  "Ännu synes ingen misstänka den rätta orsaken till min sjukdom, men
  skall det alltid kunna bli en hemlighet? Nej! -- och då ett åtlöje
  för... nej, nej, jag måste härifrån!... men hvarthän? ... ... ..."
  
  "Hon lofvade uppfylla min önskan, att få hvila _der_... Ett framkastadt
  ord af min mor upplyfte mig, att detta endast kunde ske genom --
  sjelfmord... Sjelfmord!... tanken är ryslig; men han sade ju, att
  memmiskorna vore lyckligare om de ej stretade under fördomar. En annan
  gång hörde jag honom såga till ryttmästarn: -- Hvarföre skall man icke
  kunna bortfalla lifvet som en skädning, om der är oss till besvär. --
  Ansvaret må således blifva hans ... ... ..."
  
  "Hvad är detta! Bryter han då alla löften, äfven dem han gjort sig
  sjelf? Sade han icke så många gånger, att han hvarken ville, skulle
  eller borde bli prest. Jag förstod väl icke rätt hvad han menade, men
  trodde. Nu äro äfven dessa hans ord -- såpbubblor ... ... ..."
  
  "Mor bannade mig i dag; sade att jag var lat. Hädanefter får hon vara
  mig förutan... Sedan onda makter strida inom mig, är all trefnad borta
  oss emellan; ... bandet är slitet mellan mig och verlden, jag trifs
  icke här. Walter, Walter! du har sjelf låtit mig tvifla om återseendet
  i en annan verld... måtte likväl samvetet en gång straffa dig i
  denna!!"
  
  "Hvad tröst, hvad välsignelse skall han, som prest, kunna meddela
  andra? -- 'Nog kan han tala granna ord', sade Eriks mor, 'men kärna ha
  de icke!' Erik! -- honom vill jag icke återse... således bort,
  bort! ... ... ..."
  
  Med rysning läste Lovisa igenom dessa orediga och svårlästa
  anteckningar. Det blir likväl kinkigt nog att troget analysera de
  känslor, hvarmed hon slutade dem. Lovisa var icke elak; hur skulle hon
  blifvit det? hon, som egde allt och varit älskad och firad af alla, --
  och likväl förblef hon, som så ofta varit djupt gripen af blktade
  händelser, hon, som gråtit vid den olyckliga utgången af en roman,
  eller det tragiska på skådebanan, hon förblef nu nästan kall, och detta
  var likväl verklighet. O, huru ofta är icke menniskan sådan!... Vi
  ville ej derföre säga att hon var känslolös vid denna oförmodade
  utveckling af en händelse, som hon beklagat, men sedan lättsinnigt
  glömt. Nu var visst äfven medlidande med Lotta den öfvervägande
  känslan, men det fanns äfven andra underordnade, som uppstego jemte
  denna. Det var en hemlig glädje att vara befriad från en medtäflerska,
  som kunnat bli farlig med tiden. Det var en liten förtrytsamhet, att
  den finska soldatdottren sträckt sina tankar så högt, att hon inbillat
  sig bli Walters maka.
  
  Hans uppförande bedömde hon långt mildare än det förtjente; sådana
  exempel voro väl mera sällsynta på landet, den tiden; men Lovisa hade
  varit i staden... Äfven var ju hon _sjelf_ det föremål, som förmått
  honom att lemna sina fattade föresatser; egenkärlekens fernissa
  betäckte således hans förhållande. Resultatet af hennes betraktelser
  var slutligen detta: "visserligen var det ömkligt med Lotta, men likväl
  bäst att det gick som det gick." ...
  
  -- Här sitter du och läser lappri, och bryr dig om ingenting! med dessa
  ord inträdde hastigt prostinnan Bryller i rummet, åtföljd af Lottas
  mor, som såg helt förskräckt ut. Den förstnämnda skyndade till ett
  skåp, lemnade en butelj och en droppflaska åt gumman, bad henne gå
  förut, sjelf tog hon en matsked från skänken och skyndade efter.
  
  -- Hvad är på färde, mamma? frågade Lovisa, och stack papperen
  skyndsamt mellan noterna på pianot, framför hvilket hon satt.
  
  -- Din man har hastigt blifvit sjuk; tag _eau de cologne_ med dig och
  kom med, svarade modren, och skyndade förut med en ättiks-karafin i
  handen.
  
  Walter satt bakåt lutad i sin länstol, blek och orörlig, med båda
  händerna sammantryckte mot bröstet, likasom felades honom luft. Framför
  honom, på skrifbordet, låg det påbegynta protokollet, nedanför, på
  golfvet, det papper, hvari det af Lotta förfärdigade arbetet varit
  inlagdt; kragorna lågo på hans knä. Det syntes tydligt att han, i samma
  ögonblick han öppnat detta papper, överfallits af någon häftig plåga,
  som beröfvat honom förmågan att röra sig.
  
  Prostinnan var utom sig, gned hans tinningar och pulsar med ättika och
  slagvatten, under det att Lovisa höll _eau de cologne_ under hans näsa;
  först hade hon, likväl obemärkt af modren, tillegnat sig det på golfvet
  liggande papperet. Hon dömde ganska rätt, att detta gifvit anledning
  till katastrofen. Småningom kom Walter sig före. Oaktadt hans motvilja,
  förmådde prostinnan honom dock att ta in en god dosis Hoffmansdroppar;
  de gjorde snart god verkan, ty djupa andedrag arbetade sig fram utur
  det beklämda bröstet.
  
  Emellertid hade Lovisa förstulet öppnat papperet och funnit dessa ord:
  
  _"Håll till godo detta sista arbete af Lotta, och håll edra presterliga
  eder bättre, än ni hållit edra andra löften!"_
  
  Lovisa hade just smygt papperet på sitt förra ställe, då Walter såg sig
  omkring med rediga blickar, tackade både sin fru och svärmor för deras
  omsorg, sade att han nu vore bra, och bad dem lemna honom. Lovisa, som
  verkeligen älskade sin man, och nu trodde sig hafva stora skäl att
  bevisa honom sin ömhet, önskade blifva qvar, emedan han lätt kunde få
  ett förnyadt anfall. En tår glänste i hennes öga, vid denna bön. Walter
  drog henne sakta till sig, kysste bort tåren, och sade rörd:
  
  -- Icke nu, bästa Lovisa, jag beböfver ensamhet, så snart jag slutat
  detta arbete, kommer jag ned till dig. Skulle jag dröja för länge,
  tillade han leende, -- kan du ju höra efter mig.
  
  Lovisa lemnade honom således allena; men drifven både af ömhet och
  nyfikenhet, lyssnade hon ofta vid hans kammardörr. Hon hörde honom
  länge gå med starka steg fram och åter, stundom trodde hon sig höra
  afbrutna ord, hvilka hon likväl icke kunde fatta, sedan hörde hon att
  han satte sig för att skrifva.
  
  Öfvertygad att all fara var förbi, kallade hon till sig Lottas mor, på
  sitt eget rum, för att nogare få reda på hvad som passerat deruppe.
  
  Varsamt och tyst hade gumman inträdt i hans rum. Kyrkoherden hade varit
  så fördjupad i sitt skrifarbete, art han ej hörde henne komma. Hon hade
  länge stått vid dörrn, utan att han såg upp. Förlägen, och villrådig
  huru hon skulle göra sig bemärkt af honom, steg hon ett steg närmare
  och helsade smått. Nu vände han sig hastigt om, såg henne, och bleknade
  som ett lärft, sade hon. Derefter rodnade han, och frågade med sträng
  ton hvad hon ville, i det att han reste sig till hälften i stolen. Rädd
  att ha väckt hans missnöje, framräckte hon med darrande hand det lilla
  pakettet.
  
  Han kastade en hastig blick på stilen, som säkert var honom bekant från
  förra tider, och nedsjönk åter i sin stol, likväl egde han nog
  sinnesnärvaro att med konstlad likgiltighet öppna papperet och se på
  arbetet. Då såg han de oss redan bekanta orden. Säkert förekommo de
  honom som ett "mene, mene, tekel upharsin", ty han föll tillbaka mot
  stolkarmen, och den förskräckta hustrun skyndade ned efter hjelp.
  
  För Lovisa, som nyss fått nyckeln till gåtan, stod saken tydlig och
  klar. En viss instinkt, som oftast mer än förståndet leder den unga
  qvinnan, hindrade henne ifrån att till och med för sin mor blotta
  mannens fordna svagheter. Således teg hon och hörde blott på när modren
  en stund sednare kom in till henne, sedan hon blifvit allena, och
  bråkade sitt hufvud med hundrade gissningar om Walters hastiga åkomma.
  Hon stadnade sedan vid den sannolikaste: att han redan förut
  illamående, som han likväl dolt af kärlek för dem, och nerfsvag
  blefven, af sitt trägna och _onödiga hufvudbråk_, blifvit skrämd att
  finna någon i rummet, som han ej hört komma in.
  
  -- Också var det ingalunda någon behaglig surpris, att få der apropos
  sä ett pakett från en sjelfmörderska, tillade hon.
  
  Under tiden de voro i Lovisas rum, hade Walter lemnat sitt arbete och
  gått ned i salen, men som ingen var der, beslöt han vänta på Lovisa,
  och ville under tiden förströ sig genom musik. Fiol spelade Walter
  utmärkt väl, men blott mindre stycken på detta instrument, som han
  äfven ej vidrört på länge. Han bläddrade derföre genom noterna, för att
  finna något bekant stycke, då föllo i hans ögon de olyckliga papperen
  som Lovisa der undangömt och qvarlemnat. Utan att med visshet förmoda
  att de rörde honom, stoppade han dem hastigt hos sig, ty han igenkände
  stilen, och ville undvika all anledning att tala om Lotta.
  
  Lovisa kom nu in med lilla Valentina; fadren tog barnet på sitt knä och
  bad mamma spela något muntrande. Lovisa gladdes åt hans lugna
  sinnesstäming. Denna afton förflöt emellan de begge makarna
  förtroligare än på länge varit fallet.
  
  Först om söndagsmorgonen, sedan Lovisa hunnit kläda sig och kom in i
  salen, -- då Walter redan länge varit uppe, för att, som han sagt,
  sluta det i går ofulländade arbetet och se genom uppsatsen till sin
  predikan -- föll Lottas papper henne i minnet. Hon ville i all tysthet
  förstöra dem, men de voro borta.
  
  För att undvika uppseende, ville hon ej fråga någon efter dem, och
  osäker om icke Walter tagit dem, var hon en stund orolig, men lugnade
  sig snart, och beslöt att icke låtsa om någonting.
  
  På vanlig tid begaf Walter sig till kyrkan. Först inträdde han i salen,
  gick till skänken och slog i en sup åt klockaren, som följde honom,
  bärande handboken, protokollet jemte andra papper. Sjelf smakade Walter
  aldrig bränvin, men han tog sig ett glas madera, ty luften var töknig
  och osund.
  
  Till afsked kysste han sin fru och lilla dotter. Prostinnan, som ärnade
  sig i kyrkan, klädde sig och var derföre icke närvarande.
  
  Walter reste som vanligt i en ensittsig chäs och körde sjelf; klockaren
  satt bakom. Menföret gjorde att det var litet folk i kyrkan;
  församlingen utgjordes nästan endast af dem som skulle underteckna
  sockenstämmans beslut. Predikan var kort, och ansågs uppbygglig, som
  vanligt. Lysningar och publikationer voro förbi, och gudstjensten slut.
  Då inbjöd presten sockneledamöterna till sakristian, för att
  underteckna documentet, som genast skulle skickas till vederbörlig ort,
  och erbjöd sig att genomläsa punkterna. "Hvartill är det nödigt, vi
  känna ju dess innehåll och lita på vår värde kyrkoherde," sade alla och
  skrefvo under, hvarefter det förseglades.
  
  Prostinnan, jemte sin bror baron väntade att Walter skulle följa hem
  med dem. Då kom denne med ovanlig skyndsamhet, det låg till och med
  något sjelkaktigt i hela hans väsende, hvilket de efteråt anmärkte. Han
  bad dem fara allena, ty han vore kallad på sjukbesök till en adlig fru,
  som han namngaf. Detta förundrade både baronen och hans svärmor, som
  icke hört det minsta om hennes sjukdom. Prostinnan bad sin måg köra
  försigtigt, och de reste hvar sin väg.
  
  Helt ensam tillryggalade Walter den mer än half mils långa vägen till
  den omnämnda fruns egendom. Frun, som alldeles icke varit sjuk, var
  sedan ett par veckor hemifrån, hos sin gifta dotter i ------. Walter,
  som snart syntes ha glömt ändamålet för sitt besök, begärde af
  hushållerskan något mat, och sade sig vara mycket hungrig. Ehuru hon
  hade hört att han aldrig nyttjade bränvin, satte hon likväl, efter
  gammal sed, fram sådant, tillika med smör, bröd och ost, och skyndade
  sig sedan i köket, för att anrätta något passande.
  
  Bordet var dukadt, förrätten och soppan införd; hushållsmamseln bad
  honom servera sig sjelf efter behag och aflägsnade sig, för att sjelf
  grädda några goda pankakor.
  
  När hon bar in dem, stog en stark bränvinsånga emot henne. Hon kastade
  en blick på den nyss fyllda flaskan: den var tom. -- Soppskålen deremot
  full ända till brädden. Det står här aldrig rätt till, tänkte hon, men
  sökte att hålla god min, och förde ut skålen med dess starka innehåll.
  Under det att hennes gäst grep sig an med sista rätten, hade hon
  rådighet nog att skicka ett ridande bud till prostgården, för att
  underrätta dem der om detta besynnerliga uppträde.
  
  Numera rädd att gå in, såg hon försigtigt genom nyckelhålet; han hade
  kastat sig på en soffa och insomnat.
  
  När folk efter några timmar kom från prostgården för att hemta honom
  hem, sofde han ännu. När bordet sedermera röjdes af, voro alla
  silfverskedar, som varit framme, borta; man återfann dem sedan i den
  vansinniges rockficka.
  
  Han måste redan aftonen förut eller om morgonen haft ett anfall af
  galenskap, derom vittnade sedan de punkter, församlingens gode män
  underskrifvit på god tro, varföre de ock sedan måste betala plikt
  för sin efterlåtenhet.
  
  Hvem önskar en skildring af de anhörigas sorg? Alla de hjelpkällor
  läkarekonsten deromkring kunde erbjuda, användes förgäfves. I början
  rasade han så, att man nödgades sätta jerngaller för fönstret och
  stufva in maten genom en lucka på väggen. Sedermera blef han likväl
  bättre, och då utöfvade en tolfårig gosse ett märkvärdigt välde öfver
  honom; endast han kunde öfvertala honom att ömsa kläder, tvätta, till
  och med att raka sig, hvilket han ganska försigtigt gjorde sjelf,
  emedan han påstod att andra ville skära halsen af honom.
  
  Denna gosse hade han sjelf fört hem, året förut, från T------s, när han
  var ditrest för att begrafva sin far. Modren hade dött några månader
  förut. Gossen ansågs som en nära slågtinge till Walter, men var endast
  känd under namnet Ville.
  
  Ingen annan än Lovisa misstänkte orsaken till denna olyckliga
  sinnesrubbning. Man genomsökte hans arbetsrum i tanka att der upptäcka
  något, men förgäfves. Lovisa teg; hvarföre? Det var henne ännu icke
  klart, men snart lärde olyckan och smärtan henne tänka öfver sig sjelf
  och andra, och då erkände bon inom sig att hon felat. "Hade jag varit
  annorlunda," tänkte hon då, "ej låtit fåfängan och behagsjukan bortföra
  mig i förströelsernas hvirfvel, lefvat mera i och för den husliga
  kretsen, ej retat honom genom min barnsliga nyckfullhet, utan med
  kärlek gått hans önskningar till mötes, då hade hans lynne ej blifvit
  så dystert, att blott en tillfällighet kunnat hafva makt att rubba hans
  klara förstånd."
  
  "Nu deremot, förmodade hon, har han ofta tänkt på Lotta, som så högt
  älskade honom, och som äfven han kanhända älskat, ehuru stoltheten och
  den lockande utsigten att komma i en oberoende ställning, föranlät
  honom att lemna henne. Kanhända har han ofta i sednare tider tänkt, att
  den fattiga flickan, ehuru utan talanger och yttre bildning, törhända
  blifvit för honom en ömmare maka, än jag... Men hvem lärde, hvem sade
  mig detta? o hvilket ansvarsfullt kall hafva icke föräldrar, och
  isynnerhet mödrar!!..."
  
  Så tänkte Lovisa likväl icke genast, blott småningom. År förgingo, år
  tillbragta under en långsam tärande sjukdom; en sådan förtär kroppen,
  men mognar själen!...
  
         *       *       *       *       *
  
  Åter göra vi ett stort steg framåt i tiden. Det är nu åtta år sedan vi
  gjort bekantskap med denna prestgård och dess invånare. Hvad allt
  blifvit förändrat sedan den tiden. Det är i slutet af April vi åter
  göra en påhelsning, och vi skola anställa en jemförelse mellan _förr_
  och _nu_.
  
  Walter var då i lifvets skönaste ålder, med nyligen utvecklad
  mannakraft och odlade förståndsgåfvor, samt firad af alla. Kärleken och
  lyckan syntes gemensamt bana honom vägen till ett angenämt, verksamt
  och nyttigt lif.
  
  Men kasta vi nu en blick genom de väggar som innesluta den olycklige,
  så se vi honom lutad och afmagrad, med tofvigt hår och skägg, med
  ögonen stirrande på en fläck af väggen, likasom ville hon genomborra
  den med sina blickar. Detta är likväl ett tecken att han snart öfvergår
  från rasande tillståndet till ett mera stilla och sansadt.
  
  Prostinnan Bryller, då en fru om 60 år, rask, fyllig, med friskt och
  trefligt utseende, har under de sednare åren krympt ansenligt
  tillsamman. Hon ser väl ännu om sitt hus, men man ser tydligt att hon
  tröttnar till själ och kropp, Hennes blick på den lilla Valentina
  uttalar lifligt den önskan: "Måtte himlen för din skull uppehålla mina
  dagar."
  
  Och Lovisa, som då var den vackra, lefnadsglada rosen, nyligen omgifven
  af vår fordna hufvudstads fjärilar och hemkommen till föräldrahemmet,
  der sjelfva luften för henne tycktes vara uppfylld af kärlekens
  ambradoft, ... hvar finna vi henne nu?...
  
  I ett rum, med tillskrufvade fönsterluckor, står en snöhvit bädd; der
  ligger den bleka blomman härjad af lifvets stormar. Ett mildt leende
  kring de blåhvita läpparna visar oss att själen, under sin flykt till
  andra regioner, sett skymten af en högre sällhet, och lämnat ett
  uttryck deraf öfver den jordiska hyddan, som utmagrad af plågor knappt
  visar en lemning af hvad hon fordom varit.
  
  Liket skall svepas samma afton, och begrafvas den sista Maj.
  
  I salen, nu med lakan för alla fönster, sitter numera vice pastor
  Marenius, som nyss blifvit utnämnd till curam gerens, och skrifver
  bjudningskorten till begrafningen. Baronen, jemte prostinnan, gör sina
  anmärkningar öfver förteckningen på gästerna. Hon ser bekymrad och
  bedröfvad ut; men äfven på vår stolta, lefnadsglada baron hafva åren
  och händelserna inverkat; han har blifvit gammal sedan vi sist sågo
  honom, och har nu antagit som valspråk; "menniskan spår, och var Herre
  rår!"
  
  Nu inträdde med raska steg en yngling; på hans sorgdrägt och hans
  omisskänneliga likhet med Walter, i dennes yngre år, kunde en fremmande
  tro honom vara en son i huset; det var samma gosse vi redan omnämnt.
  
  -- Nå, kära Ville, huru är det med morbror i dag? frågade fru Bryller.
  
  -- Mycket bättre än i går. Jag kommer just för att begära lof att få
  föra honom i rummet der moster ligger, svarade denne.
  
  -- Hvad i Herrans namn tänker du på, kära barn, ropade prostinnan
  förvånad. Hvem vet hvad det kunde bli för en olycka af!
  
  Äfven baronen skakade på hufvudet, och frågade hvarföre ynglingen ville
  föra honom dit.
  
  -- Emedan morbror i dag är så ovanligt redig, svarade Ville. Han påstår
  väl, allt ännu som förr, att hans hustru drunknat för tjugu år sedan i
  holmsjön, hvarföre han äfven ej äter fisk från denna sjö. Likväl vill
  han se detta lik, säger han, för att öfvertyga alla menniskor att detta
  är en bedragerska, som har gifvit sig ut för hans hustru. "Min hustru",
  försäkrade han nyss, "känner jag nog igen på en brun fläck på halsen,
  den är stor som en hasselnöt."
  
  -- Verkeligen har icke Lovisa ett sådant tecken, ropade prostinnan, och
  slog ihop sina händer, -- och det kan han nu påminna sig!...
  
  -- Låtom oss då föra honom dit, bad Marenius enträget, -- hvem vet
  hvartill det är nyttigt.
  
  -- Men laga änteligen så att folk är till hands, kära Ville, varnade
  baronen.
  
  -- Jo, men ingen själ får visa sig, ty då går han icke ur sitt rum. Med
  dessa ord aflägsnade sig ynglingen och gick in till Walter.
  
  Han fann honom stående framför sin lilla spegel, antagande en något
  behagsjuk min, som hos dåren alltid blir en grimace, och han sade:
  
  -- Min hustru är det icke, det vet jag bestämt, likväl vill jag göra
  dig till viljes, min gosse, och se henne; törhända är det någon annan
  af mina bekanta.
  
  En klar dager upplyste nu den dödas milda anlete. Länge stod Walter
  försänkt i hennes åskådande, undersökte sedan det omtalta födelsemärket
  på halsen och vidrörde det, liksom han fruktat ett bedrägeri.
  
  -- Det är likväl hon, min hustru! min Lovisa! sade han gråtande, -- och
  jag dåre, som låtit onda andar inbilla mig, att det var Lovisa som blef
  halft uppäten af fiskarna i holmsjön. Är det då ingen som kan väcka upp
  henne? ropade han och vred förtviflad sina händer. -- Men nej, nej, den
  som är död, blir död för evigt!...
  
  -- Nej, goda Walter, det är icke så, ty hon vaknar till ett bättre lif
  efter detta, der vi en gång få återse henne! sade en mild manlig stämma
  bakom honom. Det var Marenius, som djupt deltagande iakttagit sin
  olyckliga vän.
  
  Walter studsade och såg sig om.
  
  -- Sådant der är idel barnsagor och bikt, mumlade han, under det han
  betraktade den talande med skarpa blickar, hans minne tycktes allt mera
  ordna sig, och slutligen, när vännen nämnde sitt namn, störtade han om
  dess hals och gret.
  
  Marenius talade då om Lovisa, huru tålig och god hon varit, huru hon
  bedt Gud för sin man och deras lilla dotter. Gerna hade han fört barnet
  till honom, men han vågade det ännu icke, ty Walters panna mörknade,
  och snart inneslöt han sig åter och lemnade ingen den dagen mera
  tillträde.
  
  Dagen derpå var han åter tillgänglig och ville återse Lovisa. Han
  igenkände då också sin svärmor, och påminte Marenius flere händelser
  från studentåren. Hvad som låg deremellan, syntes vara omgifvet af ett
  töcken; stundom skingrades väl detta mörker för ögonblicket, men
  emellanåt talade han förvirradt om demoner och gaftar; påstod sig hafva
  kämpat och öfvervunnit en trollkarl, samt beröfvat denne sin talisman.
  "Denna talisman, som lätt kunde göra folk olyckliga", påstod han sig
  hafva gömt i sin förra kammare så väl, att ingen kunde få reda på den,
  m.m. dylikt.
  
  Då ingen motsade honom, återvände han snart till ett redigare
  tillstånd.
  
  Begrafnlngsdagen inföll, och Walter ville nödvändigt ledsaga sin maka
  till dess hvilorum: man motsatte sig icke hans önskan. Stilla och
  allvarsam inträdde han i kyrkan, der Marenius höll ett vackert tal
  öfver den aflidnes tålamod och undergifvenhet under alla plågor och
  olyckor. Alla gåfvo derunder akt på den olycklige enklingen, hvars
  anletsdrag, mot slutet af ceremonien, antogo ett nästan gäckande
  uttryck. Förfärad af dess tecken till nytt vansinne, lemnade man
  kyrkan; men under hemvägen var han stilla och sluten inom sig sjelf.
  
  Till allas förundran bar han sig ganska förnuftigt åt vid gästernas
  ankomst till begrafningsgården, och talade redigt i flere ämnen under
  några timmar; men på en gång försvann han, stängde sig in i sitt rum
  och larmade långt in på natten. Mången trodde då att allt hopp om
  bättring var förbi.
  
  Begrafninsgästerna voro skingrade. Marenius, som bebodde den kammare
  som varit Walters arbetsrum, gick der fram och åter under sorgliga
  tankar. Lovisa hade på sin dödssäng gifvit honom förtroende om sin mans
  och Lottas förhållande, såvida hon kände det sjelf. Hon trodde att
  Lottas hårda ord ingifvit honom ånger öfver sitt brott mot ett kanhända
  högtidligt löfte, som han för en eller annan orsak gjort, att ej ingå i
  prestaståndet, och att detta rubbat hans förstånd. Marenius hyste väl
  inom sig en annan tanke, motsade henne dock icke och tröstade henne med
  den försäkran, att en ändamålsenligare behandling samt ombyte af
  vistelseort skulle verka välgörande. Han lofvade att vara en broderlig
  vän för Ville, en faderlig uppfostrare för hennes dotter, en son för
  den gamla modren.
  
  Det var med tanken på de dyra pligter han åtagit sig, som Marenius nu
  vandrade i sitt rum. Hvarje gång han kom till öfra ändan, varseblef han
  på väggen nära fönstret en upphöjning, likasom om något varit doldt
  bakom tapeten; slutligen beslöt han göra en undersökning, och fann ....
  det af Lotta skrifna omslaget kring prestkragorna, som äfven voro der,
  tillika med de öfriga papperen. Det var således den "onda talisman",
  som Walter sagt sig undangömt för allas blickar...
  
         *       *       *       *       *
  
  Vi slute berättelsen med ett utdrag af ett bref, skrifvet af Marenius
  till sin vän doktor X, mot slutet af sommaren.
  
  "Som en nyhet meddelar jag dig den glädjande underrättelsen, att Walter
  förbättras ögonskenligt. Han öfvertalades lätt att i barons och Villes
  sällskap göra en resa till Lovisa hälsokälla och gvarstadna der några
  veckor; under tiden gjordes här några förändringar med rum och möbler,
  på det ingenting skulle påminna honom om det gamla eller den
  sistförflutna tiden. Sitt förhållande som kyrkoherde tyckes han helt
  och hållet hafva glömt, och är glad att jag tjenstgör; han synes fägna
  sig öfver att få njuta af mitt umgänge. Sjelf anser han sig vara en rik
  egendomsherre, och gör många och stundom kloka förslager till ändringar
  och förbättrande af arbetsfolkets vilkor. Han låter kalla sig
  brukspatron..."
  
  "Stundom äro väl hans tankat mera fövvirrade, men skingras lätt genom
  åsynen af haus lilla flicka, som han mycket älskar. Jag hoppas allt
  godt af tiden och nyttiga förströelser vid jordbruket, som han med
  ifver omfattar. Men först och sist af det evigt bcestående ordet."
  
  "Jag bekänner att hans öde legat blytungt på min själ, emedan jag på
  sätt och vis anfcr mig som en orsak till hans lidande. Hvarföre skulle
  jag öfvertala honom att ingå i ett kall, som är så ansvarsfullt, när
  han ej egde sann kallelse?... Men himlen vare mitt vittne att jag
  menade väl. Jag trodde att det fritänkeri han fordom affekterade i
  vissa sällskaper, var tillgjordt -- ty med mig gjorde han det aldrig --
  och om det till äfventyrs skulle qvarlemnat något frö i hans själ,
  skulle det snart fövqväfvas af det allt upplysande ordets kraft, samt
  han förädlas genom helgad kärlek till ett godt och ädelt qvinnohjerta;
  men ack, det var icke så väl... hans känsla för könet var endast
  beräknad sinlighet..."
  
  "Hvilken skada, att ett sådant förstånd skulle samla i mörkret öfver de
  eviga sanningarna!"
  
  "Med skäl sjunger den tyske skalden Eduard Krause:
  
      "Der Herr des Haufes heist Verstand,
      Und Zveifel der wüste Geselle!"