text: Produced by Ronnie Sahlberg, Jens Sadowski, and the Online
  Distributed Proofreading Team at http://www.pgdp.net from
  images generously made available by Project Runeberg
  
  
  
  
  
  
                             SAMLADE SKRIFTER
                                    AV
                            AUGUST STRINDBERG
  
                            TJUGOFJÄRDE DELEN
  
                               I HAVSBANDET
  
                                STOCKHOLM
                          ALBERT BONNIERS FÖRLAG
  
  
  
  
                               I HAVSBANDET
  
  
                                    AV
                            AUGUST STRINDBERG
  
                                STOCKHOLM
                          ALBERT BONNIERS FÖRLAG
  
                     Copyright. Albert Bonnier 1914.
  
                                STOCKHOLM
                      ALB. BONNIERS BOKTRYCKERI 1914
  
  
  
  
                             FÖRSTA KAPITLET.
  
  
  En skötöka låg en majafton för bidevind ute på Gåsstensfjärden. Rökarna
  med sina i skärgården ökända tre pyramider började blåna, och på den
  klara himmeln bildade sig moln, när solen tog till att sjunka; det
  skvalpade redan utanför uddarna, och obehagliga ryckningar i råseglet
  antydde, att landvinden snart skulle bryta sig mot nyväckta luftdrag
  ovanifrån, utifrån, bakifrån.
  
  Vid rodret satt tulluppsyningsmannen på Österskären, en kämpe i svart,
  långt helskägg, och tycktes då och då byta ögonkast med de två
  vaktmästarne, som sutto föröver och av vilka den ena skötte klostången,
  som höll det stora råseglet i vinden.
  
  Emellanåt kastade rorsmannen en undersökande blick på den lilla herren,
  som satt hopkrupen vid masten och syntes rädd och frusen och då och då
  drog schalen hårdare om magen och underlivet.
  
  Tullkarlen måtte ha funnit honom löjeväckande, ty han vände sig titt och
  ofta i lä för att med tobakssaliven liksom spotta bort ett hotande
  skratt.
  
  Den lilla herren var klädd i en bäverfärgad vårrock, under vilken ett
  par vida benkläder av mossgrön trikå framstucko, öppnande sig nertill
  över ett par krokodilchagrinkängor med svarta knapprader på skaft av
  brunt kläde. Av underdräkten syntes nästan intet, men om halsen hade han
  virad en crème-färgad foulard, och hans händer voro väl skyddade av ett
  par laxfärgade glacé-handskar med tre knappar och av vilka den högras
  skaft var omslutet av ett tjockt guldarmband, ciselerat i form av en
  orm, som bet sig i stjärten. Under handskarne syntes upphöjningar på
  fingren såsom av ringar. Ansiktet, så mycket som kunde ses, var magert
  och likblekt, och ett par små svarta, tunna mustascher, friserade uppåt
  i ändarna, förhöjde blekheten och gav något exotiskt åt uttrycket.
  Hatten var skjuten bakåt och lät en svart, jämnklippt lugg synas som en
  bit av en kalott.
  
  Det som mest och outtröttligt syntes fånga rorsmannens uppmärksamhet var
  armbandet, mustascherna och luggen.
  
  Under den långa färden från Dalarö hade han, som var en stor humorist,
  sökt inleda muntra samtal med fiskeri-intendenten, vilken han fått i
  uppdrag att segla ut till stationen vid Österskären, men den unge
  doktorn hade visat en sårande oemottaglighet för de närgångna
  kvickheterna, varav tullkarlen stadgat sin mening om att »instruktören»
  var högfärdig.
  
  Emellertid friskade vinden när de släppte Hansten i lovart, och det
  livsfarliga seglet började leva. Intendenten, som suttit med ett av
  flottans sjökort i handen och gjort anteckningar efter de frågor han då
  och då framkastat, stoppade nu kortet i fickan och vände sig mot
  rorsmannen med en stämma, som mera liknade en kvinnas än en mans.
  
  -- Var så god och segla litet försiktigare!
  
  -- Är instruktören rädd? svarade rorsmannen gäckande.
  
  -- Ja, jag är rädd om mitt liv, för det håller jag på, svarade
  intendenten.
  
  -- Inte på andras? tillrättavisade rorsmannen igen.
  
  -- Åtminstone inte så mycket som på mitt eget, replikerade intendenten.
  Och segla är en farlig sysselsättning, i synnerhet med råsegel.
  
  -- Såå! Då har herrn seglat mycket med råsegel förr?
  
  -- Aldrig i mitt liv! Men jag kan ju se var vinden anbringar kraften,
  kan räkna ut hur stort motstånd båtens tyngd kan göra och förstår mycket
  väl bedöma, när seglet slår back.
  
  -- Nå, sitt till rors själv då! halvsnäste tullkarlen.
  
  -- Neej! Där är er plats; jag åker inte på kuskbocken, när jag reser i
  kronans ärenden.
  
  -- Kan väl inte segla, förståss.
  
  -- Om jag inte kan det, så är det visst mycket lätt att lära, efter som
  varannan skolpojke kan det och varenda tullvaktmästare kan det, alltså
  ingen skam för mig att inte kunna det! Segla nu försiktigt bara, för jag
  vill inte bli våt och vill ogärna förstöra mina handskar.
  
  Det var besked, och tullkarlen, som ändock var högsta hönset på
  Österskären, kände sig något avsatt. Efter en rörelse på roret fylldes
  seglet igen, båten tog god gång och höll ut på skäret, vars vita
  tullstuga lyste bjärt i solnedgångens påljus.
  
  Inre skärgården tonade av, och man kände att man lämnade allt huld och
  skydd, när man skulle ut på det stora vattnet, som nu gränslöst öppnade
  sig och åt öster mörkt hotande. Det fanns ingen utsikt att kunna krypa
  dit i lä för holmar eller skär, ingen möjlighet i händelse av storm att
  lägga upp och reva; ut, mitt i fördärvet måste man och över det svarta
  svalget, ut till det lilla skäret, som icke såg större ut än en boj
  kastad i havet. Intendenten, vilken, såsom antytt, höll starkt på sitt
  enda liv och var nog intelligent att kunna beräkna sin obetydliga
  motståndskraft mot en övermäktig naturs omätliga krafter, kände det
  kusligt. Han var alltför klarsynt vid sina trettiosex år för att
  överskatta rorsmannens insikter och mod, och han såg icke alls med
  tillförsikt på dennes bruna anlete och helskägg, han trodde icke, att en
  muskulös arm rådde på en vind, som blåste med tusentals skålpunds tryck
  mot en vinglande segelyta, och han genomskådade detta slags mod, som
  endast var grundat på bristfälligt omdöme. Vilken dumhet, tänkte han,
  att riskera sitt liv i en liten öppen båt, då det fanns däckade
  farkoster och ångbåtar. Vilken otrolig enfald att hissa ett så stort
  segel på en granmast, som böjde sig likt en sprättbåge, när vinden tog
  starkt i. Lävantet hängde slappt, förstaget likaledes, och hela
  vindpressen låg på lovartsvant, som till på köpet såg murket ut. Att
  överlämna sig åt en så oviss slump som några hamptågors större eller
  mindre kohesion ville han ej, och därför vände han sig vid nästa
  vindstöt till vaktmästaren, som satt vid fallet, och med en kort men
  genomträngande röst befallde han: -- ta ner seglet!
  
  Vaktmästaren tittade akteröver för att vänta rorsmannens order, men
  intendentens befallning upprepades ögonblickligen och med sådant
  eftertryck, att seglet sjönk.
  
  Nu började uppsyningsmannen akteröver att skrika:
  
  -- Vem fan kommenderar manövern i min båt?
  
  -- Jag! svarade intendenten.
  
  Och därpå vände han sig till vaktmästarne med en ny order:
  
  -- Stick ut årorna!
  
  Årorna stuckos ut, och båten vräkte några tag, ty uppsyningsmannen hade
  i vredesmod lämnat roret med beskedet:
  
  -- Ja, då må han sitta själv till rors!
  
  Intendenten hade genast tagit platsen akteröver, och rorkulten låg under
  hans arm, innan uppsyningsmannen hunnit svära slut.
  
  Glacéhandsken sprack genast i tumändans sömmar, men båten gjorde jämn
  gång, allt under det uppsyningsmannen satt med löjet i skägget och en
  åra färdig att läggas ut för att ge kurs åt båten. Men intendenten hade
  ingen uppmärksamhet att skänka åt den tvivlande sjökarlen, utan stirrade
  endast uppmärksamt åt vindsidan; kunde snart skilja på dyningen med dess
  många meter långa dalgång, på vindvågen med dess korta vattenfall, och
  sedan han med en hastig blick akteröver mätt ut avdriften och i
  kölvattnet avmärkt strömsättningen, hade han alldeles klart för sig den
  kurs han måste hålla för att icke drivas förbi Österskären.
  
  Uppsyningsmannen, som länge sökt att få möta de svarta, brinnande
  blickarna för att de skulle märka hans löje, tröttnade snart, ty det såg
  ut som om dessa ögon icke ville ta emot något från honom, som om de
  ville hålla sig rena från beröringen med något som kunde störa eller
  smutsa, och efter en stunds tiggeri blev uppsyningsmannen nedslagen och
  tankspridd samt tog sig till att observera manövern.
  
  Solen hade nu kommit ner i horisonten, och sjöarna bröto sig,
  purpursvarta nere vid foten, djupt gröna på branterna, och när kammarna
  reste sig som högst, lyste det gräsgrönt, och skummet sprutade och
  fräste i solen rött, champagnefärgat, och båten med manskap låg nere i
  skymning, medan ett ögonblick uppe på vågryggen de fyra ansiktena lystes
  upp för att strax därpå slockna.
  
  Men icke alla sjöar bröto, utan somliga endast gungade fram och vaggade
  sakta på farkosten, lyfte den och sög den framåt. Det föreföll dock
  såsom om den lille rorsmannen kunde på avstånd bedöma när en brottsjö
  skulle komma, och med en lätt tryckning på rorkulten höll han då stånd,
  föll undan eller smög emellan den fruktansvärda gröna väggen, som
  hotande sprang fram och ville slå sitt valv över båten.
  
  Saken var den, att faran verkligen ökats genom seglets nertagande, ty
  den drivande kraften hade minskats, och seglets lyftande förmåga måste
  man umbära, och därför började uppsyningsmannens förvåning över den
  otroligt fina manövreringen att bytas i beundran.
  
  Han såg på det bleka ansiktets växlande uttryck och de svarta ögonens
  rörelser, att därinnanför skedde kalkyler av mera kombinerad art, och
  sedan han för att icke förefalla överflödig stuckit ut sin åra, ansåg
  han tiden vara inne att giva sitt erkännande godvilligt, innan det
  frånvreds honom.
  
  -- Den har varit på sjön förr, han!
  
  Intendenten, som dels var strängt upptagen, dels icke ville komma i
  något slags kontakt för att ej i ett överraskat ögonblicks svaghet bli
  narrad av det skenbart överlägsna i kämpens yttre, svarade ingenting.
  
  Hans högra handske hade rämnat utefter hela tumroten, och armbandet hade
  glidit ner. När nu brasorna uppe på vågkammarna slocknat och skymningen
  föll, tog han med vänstra handen fram en enkellorgnett och kastade in i
  högra ögat, rörde hastigt huvudet åt flera streck såsom om han tog
  landkänningar där intet land var att se; därpå kastade han en stänkfråga
  föröver:
  
  -- Ni har ingen fyr på Österskären?
  
  -- Nej, gunås så visst, svarade uppsyningsmannen.
  
  -- Ha vi några grynnor då?
  
  -- Rent vatten.
  
  -- Men känning på Landsorts och Sandhamns fyrar?
  
  -- Obetydligt på Sandhamn, men mera på Landsort, svarade
  uppsyningsmannen.
  
  -- Sitt nu stilla på era platser, så gå vi rätt, slutade intendenten,
  vilken tycktes ha tagit ett bestick på de tre karlarnes huvuden och
  några okända fasta punkter i fjärran.
  
  Molnen hade skockat sig, och majskymningens ställe intogs av ett halvt
  mörker. Det var som att gunga fram i någon tunn men ogenomtränglig
  materia, utan ljus, och sjöarne reste sig numera endast som mörkare
  skuggor mot luftens halvskugga, stucko huvudena under båten, togo den på
  ryggen och döko upp på andra sidan, där de kavlades ut flata. Men att nu
  skilja vän från fiende blev svårare och beräkningarne osäkrare. Två åror
  voro ute på läsidan och en på lovart, och med anbringandet av mer eller
  mindre kraft i rätta ögonblicket skulle båten hållas flott.
  
  Intendenten, som snart icke såg mer än de båda fyrarna i norr och söder,
  måste nu ersätta ögat med örat, men innan han kunde vänja sig av vågens
  dånande, suckande och fräsande skilja på en brottsjö eller en vindvåg,
  hade redan vatten kommit i båten, så att han måste rädda sina fina
  kängor genom att sätta dem upp på betten.
  
  Snart hade han dock studerat sjöarnes harmonilära, och han hörde till
  och med på tempot av svallet, när faran nalkades, han kände på högra
  örats trumhinna, när vinden tryckte hårdare och hotade riva upp vattnet
  högre, det var såsom om han improviserat nautiska och meteorologiska
  instrument av sina känsliga sinnen, till vilka ledningarne stodo öppna
  från hans stora hjärnbatteri, som doldes av den lilla löjliga hatten och
  den svarta hundluggen.
  
  Karlarne, som ett ögonblick vid vattnets inträngande mumlat upproriska
  ord, hade tystnat när de kände huru båten ilade fram, och vid varje
  kommandoord: lovart eller lä, visste de på vilken sida de skulle ta i.
  
  Intendenten hade tagit sin pejling på de två fyrarne och begagnat
  lorgnettens fyrkantiga glas som distansmätare, men svårigheten att hålla
  kursen låg däri, att intet ljus syntes från stugufönstren på skäret, av
  den orsak, att husen blivit lagda i lä om bergknallarne. När nu den
  farliga färden pågått en timme eller mer, började en mörk förhöjning
  märkas i horisonten förut. Rorsmannen, som icke ville genom inhämtandet
  av tvivelaktiga råd störa sina intuitioner, på vilka han litade mera,
  höll tyst ner på det han antog vara skäret eller någon av dess kobbar,
  tröstande sig med att uppnåendet av ett fast föremål, vad det än kunde
  vara, alltid vore bättre än detta svävande mellan luft och vatten. Men
  den mörka väggen nalkades med en hastighet som var större än båtens
  fart, så att misstankar började vakna hos intendenten, att allt icke var
  rätt ställt med kosan. För att få visshet om vad det kunde vara och på
  samma gång ge en signal i händelse det mörka föremålet skulle vara ett
  fartyg, som försummat hissa lanternor, tog han upp sin ask med
  stormtändare, strök hela bunten mot plånet och höll dem upp i luften ett
  ögonblick, varpå han slungade dem så, att de lyste upp några meter
  omkring båten. Ljuset hade endast en sekund genomträngt mörkret, men den
  tavla, som likt en trollyktas uppenbarat sig, stannade ännu flera
  sekunder inför intendentens ögon. Och han såg en drivis uppkrängd på ett
  grund, mot vilket en sjö bröt sig som ett grottvalv över en jättekörtel
  av kalkspat; och han såg en svärm alfåglar och havstrutar lyfta och
  drunkna i mörkret, ur vilket endast hördes ett mångstämmigt skri. Åsynen
  av brottsjön hade verkat på intendenten som anblicken av den kista, i
  vilken den dödsdömdes delade kropp skall ligga, och han kände i
  föreställningens ögonblick den dubbla dödsfasan av köld och kvävning,
  men ångesten, som förlamade hans muskulatur, väckte däremot alla
  själslivets dolda krafter, så att han på en bråkdels sekund kunde utföra
  en säker uppskattning av farans storlek, uträkna de enda medlen att
  undkomma och därpå utropa kommandoordet _stopp_!
  
  Karlarne, som suttit med ryggen åt brottet och icke märkt detsamma,
  vilade på årorna; båten sögs in mot brottsjön, som kunde ha en höjd av
  tre fyra meter, vågen bröt sig högt över farkosten som en grön kupol av
  buteljglas, gick ner på andra sidan med hela sin vattenmassa, och ökan
  liksom spyddes ut på andra sidan, visserligen halv med vatten och
  passagerarne till hälften kvävda av det förfärliga lufttrycket. Tre
  anskrin såsom av marridna sovande hördes på en gång, men från den
  fjärde, rorsmannen, förnams ingenting. Han gjorde endast en gest med
  handen åt skäret till, där nu ett ljus på några kabellängder i lä syntes
  glindra, och så sjönk han ner mot akterstäven och blev liggande.
  
  Ökan upphörde att gunga, ty man hade kommit i smult vatten, roddarna
  sutto ännu som rusiga och doppade årorna som icke behövdes, då båten
  sakta drevs in i hamn av påvinden.
  
  -- Vad har ni i båten, gott folk? hälsade en gammal fiskare, sedan han
  sagt ut ett i blåsten bortsopat god afton!
  
  -- Det ska föreställa en fiskeri-instruktör! viskade
  tulluppsyningsmannen, när han drog upp ökan bakom en sjöbod.
  
  -- Jaså, det är en sån där, som ska snoka på noten! Nå, den ska komma
  att må efter som han är sjuk till, menade fiskaren Öman, som tycktes
  vara preses för skärets fattiga och fåtaliga befolkning.
  
  Uppsyningsmannen väntade att intendenten skulle ge tecken till att
  landstiga, men när ingen rörelse förspordes från det lilla knytet, som
  låg i akterstäven, klev han orolig ner i båten, fattade med sina båda
  armar under den hopfallna kroppen och bar honom i land.
  
  -- Är han slut? frågade Öman icke utan en viss ton av förhoppning.
  
  -- Inte är det mycket med honom, svarade uppsyningsmannen och bar sin
  våta börda upp till stugan.
  
  Det låg något av jätten och Tummeliten i denna syn, när den storväxte
  uppsyningsmannen inträdde i sin broders kök, där svägerskan stod vid
  spisen. Och när han lade ner den lilla kroppen på en soffa, lyste ett
  drag av medlidande med den svagare ur det stora skägget under den låga
  pannan.
  
  -- Si här ha vi fiskeri-inspektören, Mari, hälsade han därpå sin
  svägerska och tog henne om livet. Hjälp oss nu att få något torrt på
  honom och något vått i honom, så får han komma på sitt rum!
  
  Intendenten gjorde en ömklig och löjlig figur, där han låg på den hårda
  träsoffan. Den uppstående vita skjortkragen snodde sig som en smutsig
  trasa om halsen; alla högra handens fingrar stucko ut ur den spruckna
  handsken, över vilken de uppmjukade manschetterna hängde ner
  fastklibbade av den lösta stärkelsen; de små kängorna av krokodilskinn
  hade förlorat all glans och form, och det var med största möda
  tullmannen och hans svägerska kunde draga dem av foten.
  
  När värdfolket slutligen berövat haveristen de mesta kläderna och kastat
  filtar över honom, buro de fram kokt mjölk och brännvin. Sedan de ruskat
  på var sin arm av den sjuke, reste uppsyningsmannen den lilla kroppen
  mot sin arm och hällde mjölken sakta i den under ett par slutna ögon
  gapande munnen. Men när så svägerskan skulle hälla supen efteråt,
  tycktes lukten verka som ett häftigt gift på intendenten. Med en gest av
  handen slog han tillbaka glaset, öppnade därpå ögonen, och klarvaken som
  om han just slutat en stärkande sömn, frågade han efter sitt rum.
  
  Det var naturligtvis inte i ordning, men det skulle bli om en timme,
  bara nu han ville ligga stilla här och vänta.
  
  Och nu låg intendenten där och fördrev en odräglig timme med att låta
  ögonen flyga över den tråkiga stugans inredning och bebyggare. Det var
  statens boställslägenhet åt uppsyningsmannen vid den lilla
  tullavdelningen på Österskären. Allt var tilltaget knappt, anordnat
  såsom tak över huvudet. De vita, otapetserade väggarna voro abstrakta
  såsom kronans begrepp, fyra vita rektanglar som inneslöto ett rum,
  vilket täcktes av en vit rektangel. Opersonligt, hårt som ett hotellrum,
  vilket icke är ämnat att bebos, endast att logeras i. Att sätta upp
  tapeter åt sina efterträdare eller åt kronan hade varken denna
  uppsyningsman eller hans föregångare haft hjärta till. Men mitt i denna
  döda vithet stodo mörka möbler av dåligt fabriksarbete, men halvmodernt
  snitt. Ett runt matbord av kvistig furu struket med valnötsbets och
  fullt med vita tallriksringar; stolar av samma ämne och snitt med höga
  ryggar och gungande på tre fötter i sänder; en utdragssoffa gjord såsom
  färdiggjorda manskläder av minsta möjliga virke till billigaste pris.
  Allt var oändamålsenligt; ingenting tycktes kunna uppfylla sin
  bestämmelse att inbjuda till vila eller bekvämlighet och var därför
  oskönt, oaktat de pålimmade papiermaché-ornamenten.
  
  När uppsyningsmannen satte sin breda stuts på stolens rotting och lutade
  sin väldiga rygg mot stödet, åtföljdes manövern av ett störande knakande
  i möbeln och en vresig uppmaning från svägerskan att vara aktsam om
  andras saker, varpå uppsyningsmannen svarade med en närgången klappning
  åtföljd av ett ögonkast, som icke lämnade några tvivel om arten av de
  bådas förbindelse.
  
  Den beklämning, som hela rummet framkallat hos intendenten, ökades vid
  upptäckten av denna disharmoni. Som naturforskare hade han icke de
  gängse begreppen om tillåtet och otillåtet, men däremot en starkt
  utpräglad instinkt av det ändamålsenliga i vissa naturens lagbundna
  ordningar, och han led invärtes, när han såg naturens bud överträdda.
  Detta var för honom som om han på sitt laboratorium skulle ha funnit en
  sådan syra, som sedan världens skapelse endast brukade förena sig med en
  bas, nu emot sin natur bilda förening med två.
  
  Det rörde om i hans föreställningar om utveckling från allmän
  beblandelse till engifte, och han kände sig tillbaka i urtid bland vilda
  mänskohjordar, som levde korall-liv med masstillvaro, innan urval och
  variering hunnit stadga individuell personlig existens och nerstamning.
  
  Och när han såg en tvåårig flicka med för stort huvud och fiskögon gå
  omkring i rummet med kattfjät, som om hon var rädd att synas, märkte han
  straxt att den tvivelaktiga börden kastat tvedräktsfrö, verkat
  upplösande, störande, och han kunde lätt räkna ut, att den stund måste
  komma, då det levande vittnet skulle få umgälla alla ett farligt vittnes
  ofrivilliga skulder.
  
  Under dessa hans tankar öppnades dörren, och mannen i huset trädde in.
  
  Det var uppsyningsmannens broder, som stannat tills vidare i den
  underordnade befattningen som vaktmästare. Han var kroppsligen ändå
  bättre utrustad än uppsyningsmannen, men han hade ett blont, öppet,
  vänsällt och förtroendefullt utseende.
  
  Sedan han hälsat ett glatt god afton, slog han sig ner vid bordet
  bredvid brodern, tog upp barnet i sitt knä och kysste det.
  
  -- Vi ha fått främmande! upplyste uppsyningsmannen och visade åt soffan
  där intendenten låg. Fiskeri-instruktören, som ska bo här ovanpå.
  
  -- Såå men, är det han? svarade Vestman och reste sig för att gå fram
  och hälsa.
  
  Med barnet på armen nalkades han soffan, och alldenstund han var värd på
  stället, då brodern såsom ogift endast var inackorderad hos honom, ansåg
  han sig böra bedja sin gäst välkommen.
  
  -- Vi ha det enkelt härute, tillade han efter några välönskningsord, men
  min gumma är inte alldeles så bortkommen i matlagning, för hon har
  tjänat i bättre hus förr, innan hon kom och blev gift med mig för tre år
  sedan, men efter att vi fick ungen här, så har hon fått litet annat att
  tänka på -- jaja, barn får man när man hjälps åt -- det vill säga --
  inte för att jag behöver någon hjälp, som man säger!
  
  Intendenten förvånades över den tvära vändningen den långa satsen tog,
  och han frågade sig själv om den mannen visste något eller om han ännu
  bara kände på sig, att något var i olag. Själv hade han ju på tio
  minuter sett hur allt stod till -- hur var det då möjligt, att den som
  var intresserad i frågan icke sett något på ett par års tid?
  
  Han betogs av vämjelse över alltsammans och vände sig åt väggen för att
  blunda och med egna syner av angenämare natur fördriva den återstående
  halvtimmen.
  
  Men han kunde icke ännu göra sig döv, utan han hörde mot sin vilja ett
  samtal, som nyss varit livligt, knaggla sig fram som om orden utmätits
  med tumstock innan de gåvos ut, och när det uppstod tystnad, fylldes den
  av mannen, vilken liksom avskydde tystnaden, fruktade höra något han ej
  ville höra och icke kunde bli lugn förrän hans egen ordström berusade
  honom.
  
  När slutligen timman var ute och intet besked hördes av om rummet, reste
  sig intendenten och frågade, om det var färdigt ännu.
  
  Jo, menade värdinnan, det var nog färdigt på visst sätt, men ...
  
  Intendenten anhöll i en befallande ton att genast bli förd på sitt rum,
  erinrande i valda ordalag, att han icke kommit hit för att bo inne, att
  han icke gästade någon, utan reste i kronans bestämda ärenden och att
  han endast begärde vad han hade rätt till -- och det skulle han ha, på
  grund av det memorial, som från Civildepartementet genom
  Generaltullstyrelsen ingått till kungliga Tullkammaren i Dalarö.
  
  Därmed var saken ställd på sin rätta ända, och med ett ljus i näven
  följde Vestman den stränge herren en trappa upp i en frontispiskammare,
  där ingenting i anordningen kunde förklara den begärda timmens uppskov.
  
  Det var ett ganska stort rum med lika vita väggar som nere i stugan, och
  det stora fönstret öppnade sig mitt på långväggen som ett svart hål, ur
  vilket mörker strömmade in i rummet, utan att hindras av några gardiner.
  
  En säng stod där bäddad, enkel som om den endast vore en upphöjning av
  golvet för att förekomma golvdrag; ett bord, två stolar, en kommod.
  Intendenten kastade en blick av förtvivlan omkring sig, när han, som var
  van att få ögat mättat av intryck, endast såg dessa spridda
  förnödenhetsartiklar utplanterade i tomrummet, där talgljuset stred sin
  kamp med mörkret och där det stora fönstret tycktes förtära varje
  ljusstråle, som alstrades av den brinnande talgen.
  
  Han kände sig så bortkommen som om han efter en halv mansålders kamp
  uppåt mot förfining, god ställning, lyx, ramlat ner i fattigdom,
  flyttats ner i en lägre klass, som om hans skönhets- och vishetsälskande
  sinne satts i fängelse, berövats dess näring, kommit på en
  straffanstalt. Dessa nakna väggar voro medeltidens klostercell, där
  askesen i bild, där tomheten i miljön jäktade den hungrande fantasien
  att gnaga sig själv, framkalla ljusare eller mörkare syner endast för
  att komma ut ur intet. Det vita, det formlösa, det färglösa intet i
  väggarnes kalkstrykning tvingade fram en bilddrift, som vildens grotta
  eller lövhydda aldrig frammanat, som skogen med dess alltid växlande
  färger och rörliga konturer gjort oumbärlig, en drift, som icke slätten,
  icke heden med luftens rika färgspel eller det aldrig tröttande havet
  pressat fram.
  
  Han kände på en gång en jäsande lust att i ett ögonblick stryka väggarne
  fulla med soliga landskap av palmer och papegojor, spänna en persisk
  matta över taket, lägga hudar av djur på de som en kontorsbok linjerade
  golvtiljorna, ställa hörnsoffor i vråarne med små bord framför, hissa
  opp en taklampa över ett runt bord med tidskrifter och böcker på, resa
  ett pianino mot en kortvägg och kläda den långa väggen med bokhyllor;
  och borta i soffhörnet sätta en liten kvinnofigur, sak samma vilken! --
  Liksom ljuset på bordet stred sin kamp mot mörkret, arbetade hans
  fantasi på rummets inredning, men så släppte den taget, allt försvann,
  och den rysliga omgivningen skrämde honom i säng, varpå han släckte
  ljuset och drog täcket över huvudet.
  
  Vinden ristade hela frontispisen, vattenkaraffinen skallrade mot
  dricksglaset, luftdraget gick genom rummet från fönstret till dörren och
  rörde stundom hans hårtestar, som torkat ur av sjövinden, så att han
  tyckte att någon strök med sin hand över hans huvud, och mellan
  vindstötarne såsom pukslagen i orkestern slå de stora brottsjöarne dovt
  mot de urholkade klipporna ute på skärets södra udde. Och när han
  slutligen vant sig vid vindens och vågens enformiga ljud, hörde han
  strax innan han somnade huru en mansröst i stugan inunder förestavade
  aftonbönen för ett barn.
  
  
  
  
                             ANDRA KAPITLET.
  
  
  När intendenten efter en tung dödssömn, framkallad av föregående dagens
  ansträngningar och av den starka havsluften, vaknade om morgonen och såg
  upp över täcket, märkte han först en obegriplig tystnad och iakttog, att
  örat uppfångade småljud, som han eljes icke brukade lägga märke till.
  Han hörde varje liten rörelse i lakanet, när det höjde sig efter hans
  andhämtning, han hörde hårstrånas gnidning mot kuddvaret, pulsarnes slag
  i halsådern, den rankiga sängens upprepande av hjärtslaget i mycket
  liten skala. Han hörde tystnaden, ty vinden hade lagt sig helt och
  hållet, och endast dyningens bultande mot den sammanpressade luften i
  strändernas håligheter återkom en gång var halv minut. Ifrån sängen, som
  stod mitt emot fönstret, såg han i den nedre rutan såsom en blå halv
  jalusi, något blåare än luften, och den rörde sig emot honom sakta som
  om den ville komma in genom fönstret, översvämma rummet. Han visste, att
  det var havet, men det såg så litet ut och det reste sig som en lodrät
  vägg i stället för att sträcka ut sig som en vågrät yta, ty de långa
  dyningarne, fullt solbelysta, gåvo inga skuggor, av vilka ögat kunde
  bilda en perspektivisk bild.
  
  Han steg upp, tog något kläder på sig och öppnade fönstret. Den råa,
  fuktiga luften inne i kammaren rusade ut, och ifrån havet kom en varm
  drivhusluft, värmd av den strålande majsolen sedan flera timmar
  tillbaka. Nedanför fönstret såg han endast sönderrivna stenhällar, i
  vilkas skrevor lågo små dammiga snödrivor och bredvid vilka blommade små
  vita rågblommor, väl skyddade i mossbäddar, och fattiga styvmorsblommor,
  blekgula som av svält och blågredelina som av köld, hissande sitt
  fattiga lands fattiga färger vid första vårsol. Längre ned kröp ljungen
  och kråkriset, tittande ner över branterna, nedanför vilka låg ett
  upplag av vit sand, som havet pulveriserat, och i vilken sandhavrans
  spridda stånd voro nerstuckna; så kom tångbältet som ett mörkt skärp
  eller en skoning på den vita sanden; längst upp nästan bensvart av
  fjorårstången med instuckna snäckor, barr, riskvistar, fiskben, och åt
  sjösidan såpbrun av de sista färska tångbålarne, som krusiga och
  knottriga bildade sniljor utåt garneringen. Och innanför på
  sandtrottoaren låg en skate av en tall, avbarkad, flådd, sandskurad,
  tvättad av vattnet, polerad av vinden, blekt av solen, liknande
  bröstkorgen av ett skeletterat mammutdjur. Och runt omkring detsamma ett
  helt osteologiskt museum av dylika skelett eller fragment av desamma.
  
  Där låg en uppkastad prickstång, som visat segelleden i åratal och med
  sin tjocka underända såg ut som lårpipan med ledskålen av en giraff; där
  en hel enbuske som karkassen av en dränkt katt med den vita, smala roten
  utsträckt som svanspiskan.
  
  Utanför stranden lågo rev och klippor, vilka ena ögonblicket glänste
  våta i solskenet, andra ögonblicket dränktes av dyningarne, som med en
  duns gingo över eller, om de ej hade tillräcklig kraft, krossades, reste
  sig och vräkte ett vattenfall av skum rätt upp i luften.
  
  Därutanför låg havet blankt; där kom man ut på stora flacket, som
  fiskaren kallade det, och nu i morgonstunden sträckte sig havet som en
  blå duk, utan rynkor, men gungande som en flagg. Den skulle ha tröttat,
  den stora runda ytan, om icke en röd boj legat ankrad utanför revet och
  med sin mönjefläck suttit som lacksigill på ett brev, lysande upp i en
  enformig yta.
  
  Detta var havet, visserligen ingen nyhet för intendenten Borg, som sett
  åtskilliga kanter av världen, men det var det ödsliga havet och liksom
  sett i ett mellan-fyra-ögon. Det skrämde icke som skogen med dess dunkla
  gömmor, utan det verkade lugnt som ett öppet, stort, blått, trofast öga.
  Allt kunde överses på en gång, inga bakhåll, inga skrymslor! Det
  smickrade åskådaren, när han såg denna cirkel omkring sig, i vilken han
  själv alltid förblev medelpunkten, vilken plats han än intog. Den stora
  vattenytan var såsom en förkroppsligad utstrålning från betraktaren,
  existerade endast i och med betraktaren, vilken, så länge han stod på
  land, kände sig intim med denna nu ofarliga makt, överlägsen över dess
  ofantliga kraftmedel, för vilka han nu var oåtkomlig. När han erinrade
  de livsfaror han aftonen förut utstått, den ångest, den vrede han
  genomgått i kampen mot en brutal fiende, som han dock lyckats överlista,
  log han ädelmodigt mot den besegrade och slagne, som endast varit ett
  blint verktyg i vindarnas tjänst och nu sträckte ut sig för att återtaga
  sin vila i solskenet.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Detta var Österskär, det klassiska, därför att det har sin gamla
  historia, levat länge, blomstrat och förfallit; det gamla Österskär, som
  i medeltiden var ett stort fiskläge, där den viktiga artikeln strömming
  upptogs, och för vilket en egen skråstadga var utfärdad och ännu är
  uppbevarad. Strömmingen har i Uppsverige och Norrland haft samma uppgift
  som sillen för Västkusten och Norge och är icke annat än en sill,
  anpassad efter och produkt av Östersjöns små förhållanden. Eftersökt i
  de tider, då sillen varit sällsynt och dyr, mindre eftersökt, då sillen
  varit ymnig, har den långa tider varit mellersta Sveriges vinterföda,
  och detta så grundligt, att man ännu bevarar i en visa de av drottning
  Kristina innarrade fransmännens klagomål över det eviga kakebrödet och
  den oändliga stremlingen. För en mansålder sedan utgjorde ännu de stora
  jordägarne sin stat till statfolket i sill, men när så sillfisket avtog,
  förvandlades naturaprestationen sill i salt strömming. Priset steg och
  fisket, som dessförinnan bedrivits måttligt och till husbehov, antog nu
  spekulationens häftigare natur. Österskärsgrynnorna, de rikaste i
  Södermanlands skärgård, började anlitas i stor skala; fisken oroades i
  sin lektid, skötarnes maskor blevo allt mindre, och den naturliga
  följden blev den, att fisket avtog, icke kanske så mycket av att fisken
  utöddes utan mera måhända därav, att den flydde de vanliga lekplatserna
  och gav sig ut på djupen, där ännu ingen fiskare varit så rådig att söka
  upp den flyende fienden.
  
  Länge bråkade de lärde med sina undersökningar om orsaken till
  strömmingsfiskets avtagande, tills Lantbruksakademien tog initiativet
  att medelst tillsättande av kunniga fiskeri-intendenter både utröna
  orsakerna till missförhållandet och söka vinna botemedlen mot detsamma.
  
  Detta var nu intendenten Borgs närmaste bestämmelse på Österskären för
  den stundande sommaren. Platsen var icke en av de livligare, ty skäret
  ligger icke vid något av huvudinloppen till Stockholm. Söderifrån gå de
  stora fartygen vanligen in genom Landsort, förbi Dalarö och Vaxholm;
  österifrån, och vid vissa vindar även söderifrån, söker sjöfarten sig in
  genom Sandhamn--Vaxholm; och från Norrland med Finland intränger
  kofferdisten genom Furusund--Vaxholm.
  
  Österskärsleden är en nödfallsutväg, mest uppsökt av estländare, som i
  regeln komma från sydost, och av andra som av vind, ström eller storm
  ligga över Landsort och under Sandhamn. Därför är platsen endast besatt
  med en tredje klassens tullstation under en uppsyningsman och en liten
  lotsavdelning under Dalarö.
  
  Där är världens ända; tyst, stilla, övergiven, utom under fisketiden
  höst och vår, och kommer en enda speljakt under en högsommardag ditut,
  hälsas den som en uppenbarelse från en ljusare, gladare värld. Men
  fiskeri-intendenten Borg, som kommit i andra ärenden, för att »snoka»,
  som folket kallade det, hälsades däremot med en påfallande köld, vilken
  haft sina första yttringar i föregående aftons likgiltighet och nu tog
  sitt uttryck i ett miserabelt och kallt kaffe, som bars upp på hans
  kammare.
  
  Begåvad med ett ytterst känsligt smaksinne, hade han tillika genom
  sträng övning förvärvat förmågan att tillbakatrycka obehagliga
  förnimmelser. Därför sväljde han drycken utan att blinka och steg därpå
  ner för att bese ängden och hälsa på folket.
  
  När han gick förbi tullkarlens kök, blev det tyst, och innevånarne
  tycktes vilja göra sig osynliga, stängde dörrar och avbröto samtal för
  att ej röjas.
  
  Med det obehagliga intrycket av att vara ovälkommen fortsatte han sin
  promenad ut på skäret och kom ner till hamnen. Där låg en samling små
  stugor av den mest enkla konstruktion, likasom travade av sammanplockade
  stenflisor, med litet murbruk här och var påsmetat; skorstenen ensam
  reste sig av tegel över spismuren; i ett hörn var en brädbod
  tillskarvad; i ett annat endast ett lider av bangar och ris för att
  härbärgera grisarne, som fördes hit ut på gödning under fisktiden.
  Fönstren syntes tagna ur skeppsvrak, och taket var täckt med allt som
  hade utsträckning i några dimensioner och kunde suga opp regn eller låta
  det rinna av; tång, sandhavra, mossa, torv, jord. Det var härbärgena,
  som nu stodo öde och av vilka vart och ett eljes plägade hysa ett
  tjugotal sovande, när det stora fiskafänget pågick och då varje koja var
  en lönnkrog.
  
  Utanför den ansenligaste av dessa kåkar stod skärets storman, fiskaren
  Öman, och raskade ur flundernät med ett spö. Som han icke på något sätt
  kunde räkna sig som underhavande under en fiskeri-intendent, men likaväl
  förnam en känsla av tryck från dennes närvaro, reste han borst och
  beredde sig på skarpa svar.
  
  -- Fiskar det bra? hälsade intendenten.
  
  -- Ännu inte, men det skall väl bära till nu, när regeringen kommer med,
  svarade Öman någorlunda ohövligt.
  
  -- Var har ni strömmingsgrynnorna liggande? frågade intendenten ånyo,
  lämnande regeringen åt sitt öde.
  
  -- Ja, si det trodde vi, att instruktören visste bättre än vi, efter som
  han har betalt för att lära oss, menade Öman.
  
  -- Ser du, ni vet bara var grynnorna ligger, men jag vet var
  strömmingarna står, och det är ett strå vassare, det.
  
  -- Jaså, raljerade Öman, vi ska ta i sjön, så få vi fisk! -- Ja, så där
  är det, man är aldrig för gammal för att lära.
  
  Hustrun kom ut ur kojan och öppnade ett livligt samtal med sin man, så
  att intendenten icke fann inbringande söka återknyta underhandlingarna
  med den fientliga fiskaren, utan ställde sina steg vidare framåt hamnen.
  
  Där sutto några lotsar på bryggan och ökade ivern i det slappa småpratet
  de hade emellan sig och syntes icke benägna att vilja hälsa.
  
  Han ville icke vända om, utan fortsatte framåt stranden; men nu tog
  straxt den bebodda delen slut och det nakna skäret låg där öde, utan ett
  träd, utan en buske, ty allt vad av eld förtäras kunde var uppbränt. Han
  gick utmed vattnet, stundom i fin mjuk sand, stundom på stenar, och när
  han gått en timme, alltjämt dragande åt höger, befann han sig på det
  ställe där han börjat, och han erfor det som om han vore instängd. Det
  lilla skärets bergshöjd tryckte honom och havets kretsformiga horisont
  klämde honom. Den gamla känslan av att icke få rum nog överföll honom,
  och han klättrade upp för bergknallarne tills han kom upp på den högsta
  platån, vilken kunde vara kanske femtio fot högre än havsytan. Där lade
  han sig på rygg och såg uppåt i rymden. Nu när ögat icke kunde uppfånga
  något, varken av landet eller havet, utan han endast såg den blåa kupan
  över sig, då kände han sig fri, isolerad som en kosmisk flisa, svävande
  i etern, endast lydande tyngdlag och gravitation. Han var fullkomligt
  ensam på jordkulan, föreföll det honom, och jorden var endast ett
  fordon, på vilket han åkte genom jordbanan, och han hörde i vindens
  svaga sus endast det luftdrag, som planetens fart genom etern måste
  framkalla, och i vågens dån förnam han det skvalp som vätskan måste råka
  i, när den stora vattenbehållaren rullade ikring sin axel. All
  påminnelse om medmänniskor, samhälle, lag, sed hade blåst bort, när han
  icke såg ett enda kroppsligt fragment av den jord, vid vilken han var
  bunden, och han lät sina tankar löpa som lössläppta kalvar, kesande över
  alla stängsel, alla hänsyn; och därmed berusade han sig ända till
  bedövning såsom Indiens navelskådare, vilken glömde både himmel och jord
  under betraktandet av en likgiltig ytterdel av självet.
  
  Intendenten Borg var ingen naturdyrkare, lika litet som indiern dyrkade
  naveln, tvärtom hyste han, såsom självmedveten och stående högst i den
  telluriska skapelsekedjan, en viss ringaktning för de lägre
  existensformerna, och han förstod mycket väl, att den självmedvetna
  andens frambringelser voro delvis mycket finurligare än den omedvetna
  naturens och framför allt förmånligare för människan, som skapat sina
  skapelser med fästat avseende på den nytta och skönhet de kunde äga för
  skaparen. Men ur naturen hämtade han råmaterialet till sina verk, och
  fastän man kunde frambringa både ljus och luft med maskin, så föredrog
  han solens oöverträffliga etervibrationer och atmosfärens outtömliga
  syrekälla. Han älskade däremot naturen såsom en medhjälpare och såsom en
  underlägsen, den där skulle tjäna honom; och det roade honom att kunna
  narra denna mäktiga fiende att ställa sina krafter till hans förfogande.
  
  Emellertid, efter att ha legat en obestämd tid och känt den absoluta
  ensamhetens stora ro, frihet från inflytelser, från tryck, reste han sig
  och gick ner för att söka sitt rum.
  
  När han trädde in i den halvtomma kammaren, som återgav genljudet av
  hans steg, kände han sig infångad, och de vita kvadrater och rektanglar,
  som inneslöto det rum, där han skulle dväljas, påminde om
  människohänder, men lågt stående människors, som endast rörde sig med
  den oorganiska naturens enkla former. Han var innesluten i en kristall,
  en hexaeder eller dylikt, och de räta linjerna, de likastora ytorna
  likasom rutade in hans tankar, linjerade upp hans själ, förenklade den
  från det organiska livets frihet i former, återförde hans hjärnas rika
  urskogsvegetation av växlande förnimmelser till naturens första
  barnsliga försök att ordna.
  
  Sedan han ropat på pigan, lät han bära in sina kistor och skred genast
  till rummets förvandling.
  
  Hans första omsorg var att reglera ljusets inträde medelst ett par
  tunga, köttfärgade persiska gardiner, som genast stämde rummet i en
  mjukare ton. Därpå slog han upp ett stort matbords tvenne skivor, och
  tomrummet på det stora vita golvet fylldes genast. Men den vita
  bordsytan störde ännu, och han dolde den med en vaxduk i en enda varm,
  mossgrön ton, som harmonierade med gardinerna och gav lugn. Därnäst
  reste han sina bokhyllor mot den värsta väggen, som därav visserligen
  ännu icke förbättrades, ty den randades endast in i kolumner som en så
  kallad lathund, och den vita rappningen skrek ännu mer mot det
  valnötsfärgade trävirket, men han ville först skissera det hela, innan
  han gav sig in på detaljerna.
  
  På en spik i taket hängde han sina sänggardiner, och därmed hade det
  kommit liksom ett rum i rummet, och sovplatsen var avskild från det
  övriga arbetsgemaket såsom uppslagen under ett tält.
  
  De långa, vita golvtiljorna med deras parallella, svarta springor, där
  smuts från skodonen, damm från möbler och kläder, tobaksaska, skurvatten
  och viskans avfall bildade drivbänkar för svampar och gömställen för
  trämaskar, skylde han med här och var utkastade mattstumpar av olika
  färger och mönster, vilka flöto som grönskande, blomstrande öar på det
  stora, vita flacket.
  
  När nu det kommit färg och värme i tomrummet, gick han över till
  finarbetet. Här hade han först att skapa en härd, ett arbetets altare,
  som skulle bli centrum, kring vilket allt skulle gruppera sig och
  utstråla ifrån. Därför började han att ställa upp sin stora lampa på
  skrivbordet. Den var två fot hög och höjde sig som ett fyrtorn över den
  gröna bordsduken; dess målade porslinsfot med arabesker och blommor och
  djur, som icke liknade vanliga sådana, gav ett muntert färgspel och
  erinrade med sin ornamentik om människoandens makt att våldföra naturens
  fixerade, enahanda former. Här hade målaren förvandlat en styv
  spåmanstistel till en slingerväxt, tvingat en hare att sträcka ut sig
  som en krokodil och med bössan mellan framtassarnes tigerklor sikta
  efter en jägare med rävhuvud.
  
  Omkring och under lampan placerade han mikroskopet, dioptern, vågen,
  djuploden och pejlstockarne, vilkas fernissade mässing strålade ett
  varmt solgult ljus omkring sig.
  
  Bläckhornet, en stor glaskub, slipad i facetter, gav det svagblå ljuset
  av vatten eller is; pennskaften av piggsvinstaggar gåvo en anstrykning
  av animaliskt liv med deras obestämda, feta toner; lackstängernas
  skrikande cinnober, pennaskarnes brokiga vinjetter, saxens kalla
  stålglans, cigarrkoppens lack och guld, pappersknivens brons, alla dessa
  massor av småsaker till nytta och skönhet fyllde snart det stora bordet
  med en myckenhet av fläckar, vid vilka ögat dröjde ett ögonblick för att
  få ett intryck, ett minne, en ingivelse, så att det alltid höll sig i
  verksamhet och aldrig tröttnade.
  
  Nu gällde det att fylla hålen i bokhyllorna och blåsa en levande anda i
  tomrummen mellan de mörka brädena. Och snart stodo där rad vid rad den
  brokigaste samling av uppslagsverk och handböcker, ur vilka ägaren kunde
  hämta upplysningar om allt som hänt i förfluten och närvarande tid.
  Encyclopedier, som likt en lufttelegraf svarade vid en tryckning på den
  rätta bokstaven, läroböcker i historia, filosofi, arkeologi och
  naturvetenskaperna, resor i alla jordens länder med kartor, till och med
  Bædekers alla handböcker, så att ägaren kunde sitta och planera den
  kortaste och billigaste färden till den och den orten, bestämma hotellet
  och veta hur mycket han skulle ge i drickspengar. Men som alla dessa
  verk ägde förgängelsens oundvikliga frö i sig, hade han bemannat en
  särskild hylla med en observationskår av facktidskrifter, i vilka han
  genast erhöll rapport om varje det minsta framsteg, varje om än aldrig
  så obetydlig upptäckt. Och till sist en hel samling dyrkar till allt
  tidens vetande i de bibliografiska notiserna, förlagskatalogerna och
  bokhandelstidningarna, så att han innestängd i sitt rum visste precis
  huru högt eller lågt barometern stod inom alla de vetenskaper, som rörde
  honom.
  
  När han nu betraktade väggen med bokhyllan, syntes det honom som om
  rummet nu först var bebott av levande väsen. Dessa böcker gjorde intryck
  av individer, ty det fanns icke två arbeten av samma yttre, utan den ena
  kom som Bædeker i scharlakansrött och guld lik den som en måndagsmorgon
  lämnar sorgen bakom sig och reser ifrån alltsammans, andra högtidliga,
  svartklädda i en hel procession som Encyclopædia Britannica eller alla
  de häftades ljusa, glada, lätta sommarrockar, den laxröda Revue des deux
  Mondes, den citrongula Contemporaine, den vassgröna Forthnightly, den
  gräsgröna Morgenländische. Och från ryggarne hälsade stora namn såsom
  från bekanta, vilka han hade hos sig inne i rummet, och här hade han det
  bästa av dem, mer än de kunde ge en resande, som kom på visit att störa
  deras middagssömn eller frukostmåltid.
  
  Med skrivbordets och bokhyllans iordningställande kände han sig
  återställd efter resans störande inflytande, hans själ återvann sin
  styrka, sedan han fått sina verktyg tillgängliga, dessa instrument och
  böcker, vilka vuxit fast på hans tillvaro såsom nya sinnen, andra organ,
  starkare och finare än dem, naturen givit honom i fädernearv.
  
  Det tillfälliga anfallet av fruktan, som framkallats av isolering,
  ensamhet och instängning med fiender -- ty så betraktade han med skäl
  skärkarlarne -- gav vika för det lugn, som installeringen måste medföra,
  och nu satte han sig som en väl rustad general att lägga planer till
  kampanjen, sedan högkvarteret var uppslaget.
  
  
  
  
                             TREDJE KAPITLET.
  
  
  Vinden hade gått nordostlig om natten och drivisen hade dragit ner från
  Åland, när intendenten gick i ökstocken för att göra förberedande
  undersökningar om havsbottnens beskaffenhet, vattnets djup, havsfloran
  och havsfaunan.
  
  Lotsen, vilken medfördes som roddare, blev snart trött på att meddela
  upplysningar, då han såg, att intendenten medelst ett sjökort, lod och
  åtskilliga andra instrumenter tog reda på saker, som han aldrig tänkt
  på. Var grunden lågo, det visste lotsen, och på vilka grund man skulle
  sätta strömmingsskötarne, det visste han också. Men intendenten var icke
  nöjd med det, utan han draggade på olika djup och fick upp småkräk och
  växtslem, som han trodde, att strömmingen levde av; han hissade ner lod
  till bottnen och fick upp prov på leror, sand, slam, mylla och grus, som
  han sorterade och numrerade och lade i små glas med påskrifter.
  
  Och slutligen tog han fram en stor kikare, som liknade en ropare, och
  tittade ner i sjön. Det hade lotsen aldrig drömt om, att man kunde kika
  i vattnet, och i sin förvåning bad han att få lägga ögat till glaset och
  skåda ner i det fördolda.
  
  Intendenten, som å ena sidan icke ville spela trollkarl, å andra icke
  hade lust att söka genom förhastade utredningar av just det, som skulle
  utredas, ingiva alltför höga förhoppningar om resultaten, inskränkte sig
  till att bevilja lotsens anhållan och därefter avgiva några populära
  förklaringar till de levande tavlor, som upprullade sig nere i djupet.
  
  -- Ser ni blåstången uppe på grynnan? började intendenten sin
  föreläsning. Ser ni, att den är såpgul först, att den blir leverbrun
  längre ner och slutligen röd vid botten? Det är det avtagande ljusets
  skuld!
  
  Han rodde några årtag från grundet alltjämt i lä om skäret, så att han
  gick fri från isen.
  
  -- Vad ser ni nu? frågade han igen den på magen liggande karlen.
  
  -- Oj Jessuss! Nej jag tror det är strömming! Och de står så tätt, så
  tätt som korten i leken.
  
  -- Ser ni nu, att strömmingen inte bara går på grynnan. Och förstår ni
  nu, att man skulle kunna fiska den på djupet, och tror ni nu, när jag
  säger, att man aldrig borde fiska den på grundet, där han endast går opp
  för att lägga sin rom, som där träffas av solvärmen bättre än på det
  djupa vattnet!
  
  Intendenten rodde vidare, tills han såg vattnet bli grågrönt i följd av
  bottnens leriga beskaffenhet.
  
  -- Vad ser ni nu? upptog han, medan årorna vilade.
  
  -- Jag tror min själ, det är orm på sjöbotten! Det är rent av
  ormstjärtar, som sticka opp ur gyttjan -- och där sitter huvena.
  
  -- Det är ål, min gosse! upplyste intendenten.
  
  Lotsen såg klentrogen ut, ty ål i havet hade han aldrig hört talas om,
  men intendenten ville icke ge ut sina bästa kort i förhand och icke
  heller slösa krafter på långrandiga förklaringar över oklara saker.
  Därför lämnade han årorna och återtog sin kikare, läggande sig över
  båtkanten att observera.
  
  Han tycktes söka något med ovanlig iver, söka något som måste finnas där
  på de och de grunderna, men som han naturligtvis ej där sett förr, då
  han ej undersökt vattnet.
  
  De rodde omkring i två timmars tid efter intendentens anvisning.
  Stundtals släppte denne ner sin bottenskrapa ömsom med lodet, och efter
  varje prov lade han sig framstupa med sin kikare. Hans bleka ansikte
  föll ihop av ansträngningen, och ögonen sjönko in i huvudet. Handen, som
  höll tuben, darrade, och armen tycktes stel som en stör av domning. Den
  kalla, fuktiga vinden, som gått igenom lotsens stortröja, syntes icke
  bita på den späda figuren, som endast var svept i en halvknäppt vårrock.
  Hans ögon tårades av sjövinden och bemödandet att se skarpt ner i det
  halvt ogenomträngliga elementet, dessa tre fjärdedelar av jordytan, om
  vars liv den sista fjärdedelen visste i allmänhet så litet och gissade
  så mycket.
  
  Genom sin sjökikare, som han icke uppfunnit utan efter hörsagor upptagit
  från brobyggare och arbetare vid undervattenssprängningar, såg han ner i
  den lägre värld, ur vilken den stora övervattensskapelsen utvecklat sig.
  Tångskogen, som nyss skridit över gränsen från oorganiskt liv till
  organiskt, vajade för den kalla bottenströmmen, liknande nyss löpnad
  äggvita, som lånat sin gestalt av havsskvalpet, erinrande om vattnets
  växtformer, när det fryser på fönsterrutan, utbredde sig därnere i stora
  parker med gyllene löv, där havsbottnens innevånare släpade sig på sina
  bukar, sökte mörkret och kölden, döljande sin skam över att ha blivit
  efter på den långa vandringen mot solen och luften. Längst ner i leran
  vilar flundran, till hälften nergrävd i dyn, lat, orörlig, utan
  uppfinningsförmåga att låta en simblåsa utveckla sig till lyftning,
  väntande in en lycklig slump, som leder rovet förbi nosen utan någon
  drift att tumma måfåt till sin fördel, och som av bara lättja vridit
  sig, sträckt sig, så att ögonen av bekvämlighetsskäl kommit att stanna
  på högra sidan om det skruvade huvet.
  
  Tånglaken har redan satt ut ett par åror föröver, men är akterlastad och
  påminner om de första försöken att bygga båt, visar mellan tångens
  heraldiska lövverk sitt arkitektoniska stenhuvud med en kroats
  knävelborrar och lyfter sig ett ögonblick ur gruset för att straxt därpå
  sjunka ner igen i slammet.
  
  Stenbiten med sina sju ryggar går med kölen i vädret, en ofantlig näsa,
  hela fisken, som bara luktar efter mat och honor, lyser ett ögonblick
  opp det blågröna vattnet med sin rosafärgade buk, spridande en svag
  morgonrodnad omkring sig nere i dunklet, men slår sig snart fast igen
  med sin sugskiva på en sten för att avvakta utgången av de millioner år,
  som skola bringa förlossning åt de efterblivna på utvecklingens ändlösa
  bana.
  
  Den rysliga ulken eller skrabben, det kroppvordna raseriet, med ilskan
  uttryckt i ansiktets piggar, vars simlemmar blivit klor, mera för att
  tortera än anfalla och försvara, ligger njutningslysten på sidan och
  smeker sin egen kropp med den slemmiga stjärten.
  
  Men högre upp, i det ljusare och varmare vattnet, går den vackra men
  djupsinniga abborren, Österhavets kanske mest utmärkande fisk. Välbyggd
  och stadig, men ännu något klumpig som en kosterbåt, bär han Östersjöns
  egendomliga blågröna färg och nordiskt lynne; lite filosof och lite
  sjörövare; en sällskaplig enstöring, en ytlig, som gärna söker djupen
  och stundom når dem, en lättjefull, excentrisk, som långa stunder står
  och stirrar på strandstenarne, tills han vaknar och skjuter fram som en
  pil, tyrann mot sina egna, men snart tam, återvänder gärna till samma
  plats och hyser sju inälvsmaskar.
  
  Och så havets örn, Östersjöfiskarnes konung, den smäckert byggda
  kuttertacklade gäddan, som älskar solen och, som den starkaste, icke
  behöver sky de ljusa färgerna, som står med näsan i vattenytan och sover
  med solen i ögonen, drömmande om blomsterängarne och björkhagarne
  därovan, dit han aldrig kan komma, om den tunna blå kupan, som välver
  sig över hans våta värld, där han skulle kvävas och där fåglarne dock
  simma så lätt med sina håriga bröstfenor.
  
  Båten hade kommit in ibland isflottarne, och över tångparkerna på botten
  tågade isflakens skuggor som strömoln. Intendenten, som sökt i flera
  timmar, men ej funnit vad han ville, lyfte nu kikaren ur vattnet,
  torkade den och lade den ifrån sig.
  
  Därpå föll han ner på akterbetten, höll handen för ögonen, såsom om han
  ville vila dem från intryck, och tycktes försjunken i sömn några
  minuter, varefter han gav lotsen ett tecken att ro vidare.
  
  Intendenten, som hela förmiddagen haft sin uppmärksamhet på djupet,
  tycktes nu först varsebliva den storartade tavla, som utrullade sig på
  havsytan. Ultramarinblått bredde sig vattensegmentet framför båten ett
  stycke väg framåt, tills drivisen vidtog och visade ett fullkomligt
  arktiskt landskap. Öar, bukter, vikar, sund tecknades som på en karta,
  och där isen ridit upp på reven, hade bergshöjder bildat sig genom att
  det ena blocket pressat ner det andra och det efterföljande klivit upp
  på det föregående. Och över kobbarne hade likaledes isen travat sig upp,
  slagit valv och bildat grottor, byggt upp torn, kyrkoruiner,
  kassematter, bastioner, och det förtrollande i dessa former låg däri,
  att de tycktes danade av en ofantlig människohand, ty de hade icke dessa
  den omedvetna naturens slumpaktiga former, utan väckte minnen om
  mänsklig uppfinning under förgångna historiska perioder. Där hade
  blocken travat sig som cyklopmurar, ordnat sig terrassformigt som det
  assyrisk-grekiska templet; här hade vågen genom upprepade slag grävt sig
  ett romaniskt tunnvalv, frätt fram en rundbåge, som satt sig till en
  arabisk hästskobåge, ur vilken solstrålar och vågstänk hackat ut
  stalaktiter och biceller; här hade hela vågräckan ur en redan staplad
  mur ätit ut en linje med valv till en romersk vattenledning; där stodo
  grundmurarne till ett medeltidsslott, bärande spåren av nerramlade
  spetsbågar, vimperger, fialer.
  
  Detta gungande mellan tankeförbindelser av arktiskt landskap och
  historierad arkitektur försatte betraktaren i en egendomligt simmig
  stämning, ur vilken han rycktes genom det bullrande liv, som de
  strövande fågelskarorna förde runt omkring på de flytande isöarna och på
  det rena, blåa vattnet.
  
  I skaror om hundra sinom hundra flöto ejdrarne, som här togo vila, medan
  de väntade öppet vatten åt Norrland; de obetydliga, rostbruna honorna
  omringade av de praktfulla hanarne, som flöto högt med de snövita
  ryggarna, stundom lyftande sig till en kort flykt, då de läto se de
  sotsvarta bukarna; lommarne i mindre skaror visade sina gråverksbukar,
  sina reptilhalsar och, när de fällde, de schackspelsrutade
  vingspeglarna; de livliga alfåglarnes legioner i svart och vitt,
  simmande, dykande, sträckande; grisslornas och havspapegojornas små
  band; de dystra, kolsvarta svärtornas strövkårer, stickande av mot
  skrakarnes, prackarnas mera lysande följen med panascher i nacken; och
  över hela den dykande, småflaxande fågelhären, som levde amfibieliv,
  svävade måsarne och trutarne, som redan utvalt luften till sitt element,
  endast begagnande vattnet till fiskplats och badställe.
  
  Insmugen i denna idoga arbetsvärld satt en ensam kråka halvgömd på
  skäret och med sin låga panna, sin misstänkta färg, sina tjuvlater, sin
  brottslingstyp, sin hela vattenskygga, smutsiga anstrykning utgjorde
  föremålet för de strävsammes hat, vilka kände boplundraren, äggsugaren.
  
  Och från hela denna bevingade värld, vars strupar kunde försätta
  atmosfärisk luft i dallring, ovanför huvena på de stumma nere i vattnet,
  hördes en samklang av ljud: från reptilens första, svaga försök att
  yttra vreden genom väsning ända upp till musiken från människans
  harmoniska tonverktyg. Där fräste åden som en huggorm, när gudungen
  ville bita henne i nacken och trampa ner henne under vattnet, där
  koakkade skraken som en groda, tärnorna skriade, måsarna kraxade,
  trutarne hävde barnskrik, ejdrarne korrade som hankattor i brunsttid,
  men över alla, högst och därför skönast, ljudade alfåglarnes underbara
  musik, ty sång var den ännu icke. En oren treklang i dur, klingande som
  vallhjonets lur, och hur och när den föll in, stämmande med de andres
  tre toner till ett ofullständigt ackord, en kanon för jakthorn utan slut
  och början, reminiscenser från mänsklighetens barnaår, från herdens och
  jägarens första tider.
  
  Det var icke med poetens drömfantasi med de dunkla och därför oroande
  känslorna och orediga förnimmelserna betraktaren njöt av det stora
  skådespelet, utan det var med forskarens, den vakne tänkarens lugna
  blickar han överskådade sammanhanget i denna skenbara oreda, och det var
  endast genom sitt hopade väldiga material av minnen, han kunde sätta
  alla dessa åskådade föremål i förbindelse med varandra. Och när han
  sökte orsaken till det väldiga intryck, särskilt denna natur utövade,
  och han fann svaren, erfor han den omätliga glädjen, som den högst
  utvecklade i skapelsens kedja måste erfara, då slöjorna lyftas över det
  fördolda, denna sällhet, som åtföljt allt skapat på den oändliga färden
  mot klarhet och som kanske utgjort den drivande kraften framåt mot
  vetande ifrån drömmande, en salighet, som måste likna en supponerad,
  medveten skapares, som vetat vad han gjort.
  
  Detta landskap återförde honom till urtid, då jorden stod under vatten
  och de högsta bergstopparna började höja sig över ytan; skären behöllo
  ju ännu urformationens karaktär med grundberget direkt uppe i ljuset.
  
  Men nere i vattnet, samtidigt med att avsvalningsperiodens alger redan
  infunnit sig, simmade primärtidens fiskar och bland dem den äldsta
  avkomlingen, sillen, under det på skären ännu växte stenkolstidens
  ormbunkar och lummer. Längre inåt fastland, först på de större holmarne,
  skulle man träffa sekundärtidens barrträd och reptiler och ändå djupare
  in tertiärtidens lövträd och däggdjur. Men här ute i urformationen
  syntes naturens nyckfullhet ha hoppat över lagringstiderna, kastat
  skälarne och uttrarne ner i urtiden, vräkt in istiden i dag på morgonen
  mitt i kvartärperioden liksom matjord på urberget, och själv satt han
  som en representant för den historiska tiden och ostörd av det skenbara
  virrvarret njutande dessa levande bilder av skapelsen och förhöjande
  njutningen genom att känna sig i stort taget som den högsta i denna
  kedja.
  
  Detta var hemligheten i detta landskaps tjusningsförmåga, att den och
  endast den återgav en historierad skapelse med uteslutningar och
  förkortningar, där man på några timmar kunde färdas genom jordens
  bildningsserier och stanna framme vid sig själv, där man kunde uppfriska
  sig med en återtagning av förnimmelser, som ledde tanken tillbaka på
  ursprunget, vila sig i förflutna stadier, låta den tröttande spänningen
  i att vinna högre grader på kulturskalan slappas av, liksom återfalla i
  en hälsosam dvala och känna sig ett med naturen. Det var sådana
  ögonblick, han begagnade som ersättning för de flydda religiösa
  njutningarna, då tanken på himlen endast var en utbytt form av driften
  framåt och odödlighetskänslan en förklädd yttring av aningen om
  materiens oförstörbarhet.
  
  Huru lugnt att känna sig hemma här på jorden, som han i sin barndom fått
  skildrad som jämmerdalen, vilken endast skulle genomvandras på väg till
  det okända; huru fast och förtröstansfullt att ha fått vetskap om det
  förut obekanta, att ha fått blicka in i, genomskåda Guds hittills
  hemliga rådslag, som de kallades, alla de företeelser, vilka ansetts
  ogenomträngliga, därför att de dittills icke kunnat genomträngas. Nu
  hade man kommit fram till klarhet om människans ursprung och ändamål,
  men i stället för att tröttna och slå sig i ro såsom den ena
  kulturnationen efter den andra, när de tänkt sig fördärvade, så hade det
  nu levande släktet tagit sitt parti, funnit sig i att vara det högsta
  djuret och gripit sig an att på ett förnuftigt sätt förverkliga
  himlatankarne här nere, och därför var tiden, som gick, den bästa och
  största av alla tider, som fört mänskorna fram längre, än århundraden
  förr hade hunnit göra.
  
  Efter denna stund av andaktsövning i umgänget med tankarne om sitt
  ursprung och sin bestämmelse lät intendenten sina erinringar löpa igenom
  sin personliga utvecklingshistoria, så långt tillbaka han kunde spåra
  den, för att likasom söka sig fram till sitt själv och kunna i de
  förflutna stadierna läsa sitt sannolika öde.
  
  Han såg sin far, den avlidne fortifikationsmajoren med den oavgjorda
  typen från århundradets början, blandad som ett konglomerat och
  hopkittad av flisor, avfall från föregående perioder, hopplockade på
  måfå efter den stora eruptionen vid förra århundradets utgång. Troende
  intet, emedan han sett allt förgås, allt återupptagas, alla statsformer
  prövade, hälsade med jubel vid mottagandet, kasserade inom några år,
  framburna igen såsom nya och ånyo hälsade som universalupptäckter, hade
  han till sist stannat vid det bestående såsom det enda påtagliga, det
  måtte nu ha tillkommit av en ledande vilja, vilket var osannolikt, eller
  av ett slumpkomplex, vilket var tämligen säkert, men farligt att säga.
  Genom universitetsstudier hade fadren kommit in på unghegelianernas
  panteism, vilken var en fintlig vändning av saken, som då sattes på sin
  spets, och individerna blevo det enda verkliga och Gud blev inbegreppet
  av det personliga i mänskligheten. Denna levande föreställning om
  människans intima samband med naturen, i det hon själv stod som högsta
  ledet i världsprocessens kedja, skapade en elitkår av personligheter,
  vilka i det tysta föraktade de politiska svärmarnes upprepade försök att
  ställa sig utom de styrande naturlagarne och söka på konstgjord väg tota
  till nya världsordningar genom filosofiska system och riksdagsbeslut.
  Obemärkta gingo de sin väg framåt, oanvändbara av höga och låga. Upptill
  sågo de medelmåttor genom naturligt urval samlas kring den medelmåttige
  monarken, nedtill träffade de okunnighet, lättrogenhet, förblindelse och
  mitt emellan, hos borgareklassen, sådana avgjorda handelsintressen, att
  de som själva icke voro handlande icke kunde arbeta tillsammans med dem.
  Som de voro dugliga, kloka och redbara män, befordrades de vid
  tillfällen, men som de ej kunde ansluta sig till något parti och ej hade
  lust att göra enskild gagnlös opposition, då de icke voro nog talrika
  att bilda hjord och de tillika såsom starka individualister ej ville gå
  efter någon skällko, förblevo de tämligen tysta, buro sitt missnöje gömt
  under storkors och kraschan, logo som augurer, när de råkades vid
  rådsbordet eller i riddarhussalen, och läto världen ha sin gång.
  
  Fadren tillhörde en visserligen icke urgammal adelssläkt, som genom
  borgerliga förtjänster vid upphjälpandet av bergshanteringen och icke
  genom tvetydiga krigarbragder, vunna med hjälp av naturslumpar eller
  fiendens felsteg, blivit belönad med adelssköld och ganska måttliga
  privilegier, såsom att bära adelsuniform och lönlöst deltaga med en
  fjärdedel i det tunga regeringsbestyret. Han räknade sig således till
  förtjänstadeln, och medvetandet om att ha utgått från talangfulla
  förfäder verkade som en sporre ända ner i den då levande representanten.
  Rättmätigt, genom förfäders begåvning och arbete förvärvade egodelar
  satte honom också i tillfälle att utbilda sig i sitt yrke. Han blev en
  framstående topograf, hade deltagit i Götakanals byggande och i de
  första järnvägsanläggningarne. Detta sysslande med ett helt konungarike,
  som han blev van att, på kartblad utbredda över ett skrivbord, betrakta
  uppifrån, överskåda i ett ögonblick, förlänade under hand hans sinne en
  vana att se sakerna i stort. Där satt han och med en linjal öppnade en
  kommunikationsled, som skulle ändra hela landskaps fysionomi, lägga igen
  gamla städer, skapa nya, förändra varuprisen, leta fram nya
  produktionskällor. Kartan skulle ändras, de gamla vattenvägarne glömmas
  och de svarta, räta linjerna, som angåvo de nya vagnvägarna, bli de
  bestämmande; höjderna skulle bli lika fruktbara som dalarna och kampen
  om floderna upphöra; gränserna mellan riken och land icke mer märkas.
  
  Det följde en stark känsla av makt med detta handskande med länders och
  folks öden, och fadren kunde icke undgå att så småningom angripas av den
  makten åtföljande benägenheten att överskatta sitt jag. Allting började
  hägra i fågelperspektiv; länderna blevo kartor och mänskorna
  tennsoldater; när topografen på några veckor lät verkställa en
  nivellering av en höjd, som årtusenden skulle behövt att denudera, kände
  han något av skapare i sig; lät han spränga tunnlar, flytta sandåsar ut
  i sjöar, grunda opp träsk, undgick han icke förnimmelsen av att ha tagit
  jordkulans nydaning om händer, kastande de lagbundna geologiska
  formationerna huller om buller, och därvid svällde hans
  personlighetskänsla otroligt.
  
  Härtill kom hans ställning som officer med en hel menighet av
  subordinerade, dem han endast meddelade sig med befallningsvis och vilka
  sålunda blevo betraktade som tjänstgörande muskler åt hans viljande
  stora hjärna.
  
  Med militärens fysiska mod och beslutsamhet, den lärdes grundlighet,
  tänkarens besinningsfullhet, den ekonomiskt oberoendes lugn och den
  hederliga mannens värdighet och självaktning företedde han en typ av
  högsta ordning, där skönhet och klokhet ingått en förening, som gav en
  måttfull, harmonisk personlighet till resultat.
  
  Av denna fader erhöll sonen både en förebild och en lärare, då modren
  tidigt avlidit. För att spara sonen missräkningarnes bittra stunder och
  ogillande hela den gängse uppfostringsmetoden, som med sagböcker och
  skrämhistorier uppfostrade barnen till barn i stället för till män,
  öppnade han genast hela förlåten till livets tempel och invigde den unge
  i livets svåra konst. Lärde honom det intima sammanhanget mellan
  människan och den övriga skapelsen, där visserligen människan på sin
  planet stod högst, men ändock fortfor att stå mitt i, själv kunnande i
  viss mån modifiera verkningarne av naturkrafterna, men ändock förblev
  regerad av dem, alltså en förnuftig naturdyrkan, om med natur menas allt
  existerande och med dyrkan ett erkännande av avhängigheten av rådande
  naturlagar. Därigenom borttog han kristendomens stormansmani, fruktan
  för det okända, döden och Gud, och danade en klok, på sina handlingar
  vaksam man och för sina gärningars följder ansvarig personlighet.
  Regulatorn för människans lägre drifter fann han i det organ, som just
  genom sin fullkomligare daning skilde människan från djuren, eller stora
  hjärnan. Omdömet, grundat på allsidigt vetande, skulle styra och, när så
  behövdes, undertrycka de lägre drifterna för att hålla typen högt uppe.
  Näring och fortplantning voro de lägsta drifterna, därför att de ägdes
  gemensamt med växterna; känslorna, såsom djurens lägre tankerudiment
  kallades, måste, emedan de voro lokaliserade i blodkärl, ryggmärg och
  andra lägre organ, ovillkorligen subordinera under stora hjärnan hos en
  människa av den högre typen, och de individer, som icke kunde reglera
  sina låga drifter, utan tänkte med ryggmärgen, voro lägre former. Därför
  varnade den gamle mot tron på ungdomlig hänförelse och entusiasm, som
  lika lätt kunde föra till brott som till dygd. Men detta uteslöt icke
  stora allmännyttiga passioner, vilka icke hörde till känslorna, utan
  voro väldiga yttringar av viljan till gott. Allt vad ungdomen kunde
  prestera vore komplett värdelöst, då det i regel saknade ursprunglighet
  och endast vore de äldre föregångarnes rena tankar, som den följande
  ungdomen upptagit som sina och med stora åthävor ville kolportera.
  Originalitet kunde nämligen endast uppstå, när hjärnan vore mogen,
  likasom verklig fortplantning med åtföljande uppfostran av avkomman
  endast kunde äga rum, när mannen var manbar och ägde förmågan att skaffa
  existensmedel åt barns uppfostran. Och ett säkert tecken på den omogna
  hjärnans oförmåga att döma vore den konstanta Grössenwahn, i vilken
  ungdom och kvinnor levde. Ungdomen hade framtiden för sig, brukade man
  säga, men det var så bristfälligt, det påståendet, emedan mandomen
  visade mindre dödlighetsprocent än ungdomen, och det okvicka svaret, att
  ungdomen, om den är ett fel, dock går bort med åren, kullkastade ju icke
  regeln, att ungdomen nu var ett lyte, en brist, alltså ett fel, vars
  existens ju medgavs genom erkännandet, att det kunde gå bort, då ju det
  som aldrig fanns, icke kunde gå bort. Alla ungdomens angrepp på det
  bestående voro hysteriska utbrott av den svages oförmåga att bära tryck,
  vittnande om lika liten klokhet som getingens att angripa människan och
  gå en säker undergång till mötes. Ett gott bevis på de unges brist på
  omdöme och slutledning framhöll han i förhållandet med boken Robinson,
  vilken var skriven i tydlig avsikt att förklena naturtillståndet och
  isolerat liv och ändock i ett århundrade regelbundet missuppfattats av
  ungdomen såsom en lovsång över vildlivet, vilket just i boken
  framställes som ett straff för den fåvitske ynglingen, vilken missbrukat
  kulturens håvor som en vilde. Och detta lilla drag visade tillika,
  vilken lägre ontologisk form ynglingen var, röjande sig i hans sympati
  för indianer och andra rudimentära efterblivare, alldeles som känslorna,
  vilka skulle en gång läggas igen såsom sköldkörteln, vilken fallit ur
  bruket hos människan, men dock ännu kvarsatt på sin gamla plats.
  
  När sonen icke kunde vederlägga dessa beska sanningar med förnuftsskäl,
  förklarande, att hans känslor, ja, hans heligaste känslor, uppreste sig
  mot denna torra lära, förklarade fadren honom vara en geting, som ännu
  tänkte med ganglier. Och han varnade honom för fantasiens utsvävningar,
  eller slutledningar på otillräcklig grund, av brist på stort material,
  icke att förväxla med vetenskaplig snabbslutning, som kunde ur skenbart
  få premisser, vilka föreföllo få, emedan mellanleden blivit glömda,
  draga nya resultat, där likasom genom en kemisk förening tvenne äldre
  föreställningar ingingo i varandra och bildade en ny tanke. Ontogenien
  hade ju visat, hur mänskofostret genomlevde alla äldre stadier från
  amoeben genom grodan fram till antropomorfen, hur kunde ungdomen då
  betvivla, att mänskoanden hos barnet måste genomgå mänskans historia
  genom djuret och vilden framåt, så länge kroppen växte, och att således
  mannen stod långt högre än ynglingen! Särskilt varnade han för att låta
  omdömet grumlas av den lägsta av drifterna, könsdriften, vilken genom
  sin styrka så länge förblindat det sunda förnuftet, att upplysta män
  ännu lågo under den vidskepelsen, att kvinnan, som dock endast var en
  intermediär form mellan mannen och barnet, vilket framgick av
  fosterhistorien, där mannen under ett stadium var kvinna, men kvinnan
  aldrig man, att kvinnan var en lika hög typ som mannen, ja, enligt
  någras mening en högre. Att varna den unge för könsimpulsernas övermakt
  var det samma, som att kasta skugga på kvinnan, och sonen började snart
  göra vad fadren kallade ganglieslut, gående ut på att överstlöjtnanten
  var kvinnohatare. Och hur kunde han annat, då han alltjämt hörde
  berättelser om hur den och den satt bort sin framtid på
  fruntimmershistorier, hur stora begåvningar ödslat sin talang under
  prokreationsarbetet, offrat lycka och verksamhet för hustru, som varit
  otrogen, och barn, som dött före mogen ålder. Fortplantningen vore
  endast för mindre andar, de större skulle leva i sina verk och så
  vidare.
  
  Under en sådan ledning växte sonen upp. Han var född ett ovanligt spätt
  barn, men med en harmoniskt utvecklad kropp, han hade fint danade
  sinnen, snabb och säker uppfattning, skärande förstånd och en adel i
  tänkesättet, som yttrade sig i undseende och tillgänglighet mot
  människorna. Han förstod tidigt att ordna sitt liv, undertrycka växt-
  och djurdrifterna, och sedan han samlat ett stort material av
  iakttagelser och vetande, började han bearbeta detsamma. Hans hjärna
  visade sig snart äga förmågan av fruktsamhet, att av ett par bekanta
  kunna finna det sökta okända, att av gamla tankar kunna frambringa nya,
  med ett ord, ägde förmågan av vad man kallar originalitet. Han var en
  blivande nydanare och ägde gåvan att genomskåda sammanhanget i det
  oordnade, upptäcka den osynliga kraften bakom företeelserna, men även de
  dolda, så ytterst sammansatta motiven till människors handlingar. Därför
  betraktades han med misstänksamhet av kamrater i skolan, och lärarne
  kände i honom en tyst kritik över vad de meddelade såsom orubbliga
  sakförhållanden.
  
  Hans ankomst till universitetet inföll samtidigt med de stora
  folkrörelser, som ägde rum omkring parlamentsreformen. Borg, som mycket
  väl insåg det bristfälliga i fyrståndsrepresentation, då staten bestod
  av minst tjugo stånd med olika intressen och olika förmåga att kunna
  bedöma så invecklade problem som folkstyrelsens, kunde å andra sidan
  icke vara med att återgå till hordens eller stammens organisation, där
  alla hade lika mycket eller lika litet att säga; han insåg genast, att
  denna förenkling av styrelsesättet, där »mängden skulle göra't», icke
  var en efter tidens fordran lämpad reform, helst han nyss sett den
  allmänna rösträtten i Frankrike frambringa en kejsare och en
  skenrepresentation av advokater, köpmän och militärer, från vilken
  sålunda arbetare, jordbrukare, lärde och vetenskapsmän voro uteslutna,
  alltså endast tre godtyckligt av kejsaren valda stånd voro
  representerade. Han hade däremot uträknat, att en utvecklad
  ståndsrepresentation med proportionell representationsrätt, noga avvägd
  efter klassintressen och med hänsyn tagen till de högsta intressena
  eller de vises högre rätt att äga övervikten, emedan de mera befordrade
  framåtskridandet än de fåvitske, vore den riktigare. Detta hade ju redan
  kammarsystemets författare anat, då de insett nödvändigheten av
  frågornas behandling i utskott och vissa frågors utredning av
  tillfälliga utskott, ja, av kommittéer med fackmän. För att nu få
  folkförsamlingen fullständig, så att alla intressen blevo bevakade, alla
  synpunkter anlagda och alla upplysningar om rikets tillstånd
  tillgängliga, skulle varje folkklass från den högsta till den lägsta
  välja delegerade i förhållande till dels sin mängd, dels sin vikt för
  hela landets förkovran. Med utstrykande av hovstaten, som jämte monarken
  skulle sortera under utrikesdepartementet, dit den hörde, då monarken
  endast finge representera nationen gentemot utländska makter, så fick
  han sin rådgivande, men icke lagstiftande fackriksdag så uppbyggd.
  Första klassen: Jordägare med arrendatorer, torpare, inspektorer,
  rättare o. s. v. Andra klassen: Idkare av bergverks- och bruksrörelse
  med fabrikörer och arbetare. Tredje klassen: Handlande, sjömän, med
  hotellvärdar, bärare, åkare samt bank-, tull-, post-, järnvägs-,
  telegraf- och lotspersonal. Fjärde klassen: Civile och militäre
  ämbetsmän, präster med betjäning, vaktmästare och gemenskap. Femte
  klassen: Lärde, lärare, litteratörer och artister. Sjätte klassen:
  Läkare, apotekare, fattigvårdstjänstemän. Sjunde klassen: Husägare,
  kapitalister, räntetagare.
  
  I huru stor proportion det skulle väljas ur varje klass vore en
  fråga, som ej kunde lösas på fri hand, utan därvid måste
  skicklige, i statskonsten kunnige män pröva sig fram och därför
  representationsförordningen endast och alltid vara provisorisk. Över
  denna rådgivande församling skulle sitta en konselj av fackmän i
  statsvetenskap, för det svåra kallet enkom utbildade, så att den
  svåraste av alla konster icke komme att utövas av fuskare och tilltagsna
  amatörer, såsom hittills skett, och skulle statsmännens tillträde till
  ämbetet föregås av en noga undersökning om deras föregående liv, deras
  enskilda ekonomiska och sociala förhållanden. Detta senare skulle sporra
  ungdomen till en självuppfostran och en uppmärksamhet på sitt låtande
  och görande, som skulle dana en stam av utmärkta män, utan att å andra
  sidan enbar så kallad fläckfri vandel eller negativa dygder utan
  begåvning kunde som hittills bliva en genväg till befordran. Detta
  skulle bli den nya adeln, som finge efterträda den gamla tjänste-,
  militär- och hovadeln, och genom att densamma endast gjorde sig själv
  genom naturligt urval av de bästa, vore den en garanti för att landet
  bleve styrt på bästa sätt. Riksdagen bleve därigenom, då den endast fick
  rösta en opinion, icke beslut, ett stort undersökningsmaterial och icke
  någon legionararmé, som mutades eller tummades att öva röstvåld.
  
  Den unge mannen var dock redan för klok att yttra dessa sina meningar,
  och i tider, då adelsman var liktydig med urartad, överbliven, utlevad,
  och massorna stormade fram så blint, att industriarbetarne blevo de som
  arbetade mest i händerna på sina blivande klassfiender bönderna, kunde
  en klok man endast le och vänta. Och han väntade, tills han fick se
  fyrståndsrepresentationen efterträdd av enståndsrepresentationen, då
  riket dädanefter representerades av förra bondeståndet ensamt.
  Emellertid hade denna historiska tilldragelse haft ett mycket stort
  inflytande på den unges tankeriktning och hela utveckling. Han hade
  därvid insett, i vilken förfärlig oreda tankemekanismen hos flertalet
  befann sig, och när han läste ståndsprotokollen och lade märke till de
  mest inflytelserika och lysande talares anföranden, iakttog han,
  huru det han kallade ganglieresonemanget, framkallandet av
  blodkärlskontraktioner och hjärtkongestioner, utövade det största
  inflytandet på allmänna opinionen. Det föreföll honom understundom, som
  om det alls icke gällde fäderneslandet eller framåtskridandet utan
  förslagsställarnes triumf att få sin vilja igenom medelst felslut, de
  grövsta blundrar mot logik, det grymmaste vanställande av fakta. För
  honom väcktes genom iakttagelse den stora misstanken, att allting gällde
  en kamp om makten, om njutningen att med sin hjärna få sätta de andras
  hjärnor i samklang, att få så sina tankefrön i andras hjärnbarkar, där
  de skulle växa parasitiskt som mistlar, under det att moderstammen stolt
  skulle axla sig i tanken att snyltarne däruppe i kronan ändå bara voro
  snyltare. Detta var underlaget under hans äregirighet, och för att
  tillfredsställa denna skaffade han sig vetande och erfarenheter genom
  studier, resor och umgänge med kunniga och frejdade män. Och mitt i
  detta evigt rörliga kaos av stridiga krafter och intressen, sökte han
  ankarplatsen för sin tillvaro, medelpunkten i den krets, som
  verkligheten slog omkring honom, i sig själv. I stället för att såsom de
  svage kristne fingera en stödjepunkt utom sig i Gud tog han det
  förhandenvarande påtagliga i sitt eget själv och sökte skapa sin person
  till en fullkomlig typ av människa, vars vandel och gärningar icke
  skulle kränka någons rätt, viss, att frukterna av ett väl ansat träd
  icke kunde underlåta att bliva andra till nytta och hugnad. Allt det
  förvirrade, bakvända, han såg i deras strävan, som sade sig leva för
  andra, men i grunden endast levde på andra, på andras tacksamhet, andras
  opinion, andras erkännande, undvek han, gående sin väg rakt framåt,
  viss, att ett enda stort och starkt individ skulle ofrivilligt gagna mer
  än dessa massor av tanklösa, vilkas numerär stod i omvänt förhållande
  till deras gagn.
  
  Och med denna sättning av sig själv framtvingade han en norm för sitt
  leverne, som ledde honom till en hög grad av sedlighet, då han i stället
  för att lämna uppgörelsen åt ett ovisst kommande, själv ställde sin
  vandel så, att han icke hade något ouppgjort, icke sköt skulden ifrån
  sig på en oskyldigt lidande Kristus, utan i medveten självansvarighet
  icke begick några handlingar, som kunde väcka hans behov av en
  syndabock.
  
  Därmed lärde han sig endast lita på sig själv, aldrig taga råd, alltid
  överväga en handlings sannolika följder. Men detta hindrade icke, att
  han i likhet med sin generation, som föddes och uppföddes under ångans
  och elektricitetens tidevarv, då livsverksamheten ökade fart, blev
  lidande av nervositet. Och hur skulle den annat, som måste ödelägga
  millioner gamla hjärnceller, magasinerande föråldrade intryck, som måste
  varje ögonblick, då han skulle bilda ett omdöme, noga skräda bort
  förlegade axiomer, vilka ville tränga sig fram som premisser. Det var
  ett helt nybyggnadsarbete, som vållade dessa oordningar i nervsystemet,
  vilka man enbart velat tillskriva förfädrens alkoholism och sexuella
  utsvävningar, men vilket sjukliga symptom var en yttring av ökad
  vitalitet, åtföljd av ytterlig känslighet, såsom kräftans, då hon byter
  skal, eller fågelns, då han ruggar. Det var nydaningen av ett släkte
  eller åtminstone av en varietet människa, som därför föreföll de gamle
  såsom sjuk eller osund, därför att den stod i utbildning, något som var
  dem motbjudande att erkänna, då de själva ville vara normen och kallade
  sig sunda, ehuru de voro stadda i upplösningstillstånd.
  
  Denna nervkänslighet hos den uppväxande ynglingen ökades genom
  återhållsamhet i mat och dryck och könslivets stränga disciplinering, ty
  han fann det förnedrande att genom jästa drycker försätta sig i den
  vanvettiges och vildens ostyrbara tillstånd, och hans själ var för
  mycket förnäm, att han skulle vilja leka en ögonblicklig förbindelse med
  en prostituée. Men därmed följde även en sinnenas tilltagande skärpa och
  en känslighet för obehagliga intryck, som stundom förskaffade honom
  olust, där andra med råare sinnen skulle ha njutit.
  
  Sålunda blev han nerstämd för många timmar, när hans morgonkaffe icke
  höll nog styrka; en illa målad biljardboll och en solkig kö förmådde
  honom att vända om och söka annan lokal; ett illa torkat glas väckte
  hans äckel, och han kände lukten av mänskor på en tidning, som en annan
  läst; han kunde på en främmande möbel se människoflott avsatt på
  polityren och öppnade alltid fönstret, när en piga varit inne och
  städat. Men var han ute och reste och nöden tvang, då kunde han liksom
  stänga av alla ledningar från sinnesverktygen till uppfattningen, och
  han gjorde sig hård mot alla olustförnimmelser.
  
  När han emellertid vid universitetet fullbordat sina studier i
  naturvetenskap, den minst förödmjukande av alla, emedan åsikter spelade
  mindre roll än samling av material, erhöll han en assistentbefattning
  vid vetenskapsakademien.
  
  Han hade sökt sig dit i avsikt att få överblicka alla naturens riken,
  samlade och ordnade på ett enda ställe, och möjligen däri läsa ut det
  stora sammanhanget, om det fanns något, eller den universella oredan,
  som sannolikt var där. Men hans avsikter blevo snart uppdagade, helst
  han icke länge kunde undgå faran att låta locka ur sig ett förslag till
  omordning av fåglarne efter helt andra grunder än de gällande.
  Förmännen, som naturligtvis icke ville sjunka ner till materialsamlare
  åt en ung man och ju icke gärna sågo, att de blevo föråldrade med deras
  verk, fattade en instinktlik avoghet mot genomskådaren. Första motvärnet
  mot inträngaren gjordes genom att sätta honom till detaljarbeten av
  underordnad vikt och för hans skönhetssinne motbjudande. Han måste
  sålunda i sex månader byta sprit på fisksamlingen. Först fick han
  uppkastningar av den vidriga lukten, men när han övervunnit de
  obehagliga förnimmelserna, vände han sig med raseri till studiet av
  fiskarne, och som han arbetade fort, hade han inom det halva årets
  utgång grundligt tagit reda på hela det stora materialet. Han hade då
  stått vintern över i ett kallt, smutsigt och halvmörkt kök, luktat dålig
  sprit, frusit om händerna och ådragit sig en svårbotlig blåskatarr.
  
  Därpå sattes han till att skriva etiketter på algerna. Som han icke
  erhållit någon undervisning i skönskrift vid universitetet och av
  naturen hade en svag, ostadig hand, kasserades lapparna, och han fick
  ett sken av oduglighet över sig. -- Han kunde ju icke en gång skriva. --
  Men på två månader, under vilka han besökte ett skrivinstitut och om
  aftnarne satt hemma över skrivbok och förskrift, förvärvade han sig en
  vacker och läslig stil, och därunder inhämtade han fullständigare
  kännedom om algerna, än han förut innehaft, utom att han på köpet lärt
  den ovärderliga konsten att skriva. Förmännen, som trodde, att han
  skulle rata det underordnade arbetet, sågo snart vad slags hud han bar
  och hur han förstod att begagna alla motigheter till sin fördel, ökande
  sitt vetande, böjande smidigt undan för slagen, skakande av sig
  skurarne.
  
  Men hans tilltagande skrivkunnighet skulle bli en ny källa till
  förödmjukelser, ty nu sattes han att skriva rent ämbetshandlingar och
  brev, sjunkande så småningom till en renskrivares tarvliga roll, som man
  trodde. Dock utan att klaga tog han sysslan, och samtidigt med att han
  fick lära främmande språk, kom han i tillfälle att få inblick i alla
  stormännens hemligheter, som de trodde vara värdelösa i hans hand.
  Sålunda råkade han få se periodens vetenskapliga stridsfrågor behandlade
  korrespondensvis, upptäckte vägarne till de lärda samfundens hemliga
  sammankomster, fick känna de underjordiska gångarne till utmärkelserna
  och tillfällena att göra sina forskningar fruktbärande. Han var således
  oåtkomlig, och där man trodde sig ha trampat ner honom, reste han just
  huvudet igen.
  
  Det var i hans dubbla egenskap av adelsman och självtänkare, han råkade
  ut för isolering. Hans namn klingade icke vetenskapligt, hans sätt att
  kläda sig fint och modernt ansågs som bevis på ovetenskapligt sinne hos
  dem som mindes Berzelii trasiga byxor, hans tåliga, skenbara
  undergivenhet togs som underlägsenhet, och alla hans funderingar över
  naturvetenskap som poetiska utgjutelser. För att nu, sedan man ångrat
  sig över att ha släppt in honom bakom förlåten, trycka ner honom igen,
  hittade man på att sätta ett nytt arbete för honom, som blivit ratat av
  varje nykommen och därför även kallades prövostenen eller
  förargelseklippan. Det hade nämligen uppe på vinden samlats en
  bottenrest av bergarter och mineral, hopkomna dels genom gåvor och
  testamenten, dels genom världsomseglingar och expeditioner; och
  alldenstund de flesta blivit utrangerade som dupletter, den tiden
  geologien ännu befann sig i sin linda, måste de ånyo med det stigande
  vetandet genomsökas och därför sorteras. De hade fått sin plats i ett
  vindskontor under takplåtarne och lågo i en enda stor hög och betydligt
  inmängda med damm och spindelväv. Borg, som nu måste stå lutad under de
  upphettade takplåtarna och inandas dammet, höllo på att rygga, men då
  han andra dagen träffade på ett mineral, som han misstänkte vara okänt,
  grep han sig straxt an med arbetet och satte sig till att ordna. Men
  härunder kom han till erfarenheter, som skakade hans redan svaga tro på
  lärobyggnaden, insåg förberedande, att det icke var stenarne, som voro
  ordnade av naturen, utan att det var hjärnan, som ordnade företeelserna.
  Och för övrigt, ordnas kunde allt, endast man skaffade sig en
  indelningsgrund, och att ej den förnuftigaste indelningsgrunden här var
  funnen, insåg han snart vara fallet, och när själva grunden var en
  oavgjord hypotes, såsom den, att urberget skulle vara uppkommet genom
  smältning i eld, i motsats mot de lagrade bergarterna, som ansågos
  bestämt avsatta ur vatten, och tillika urberget även var lagrat såsom de
  yngre sedimentära formationerna, fann han det hela tillskruvat,
  hopgissat och på gissningarne hela systemet grundat. Under tiden hade
  han analyserat sitt mineral och funnit, att det var ännu okänt,
  varpå han lämnade det till professorn, som skickade det till
  Berliner-Akademien och fick sitt namn åsatt det nya mineralet. Borg
  erhöll ingen tack, intet omnämnande, utan endast några glåpord av
  förmannen. Retad härav tog han själv nästa mineral han fick upp av okänd
  art, sände det till Lyell, fick sin avhandling läst i Geological
  Society, i vilket sällskap han upptogs till ledamot. Kamrater och förmän
  låtsades vara i okunnighet om hans framgång, då den samma på visst sätt
  var en chikan för professorn, som dupletterat det okända mineralet; och
  nu växte motviljan till hat för att övergå till förföljelse. Men han
  strök undan, gjorde sig osynlig och arbetade. Alldenstund dessa
  hopsamlade mineral voro hämtade från Europas alla länder och Borg
  förstod att giva varje upptäckt en anstrykning av direkt gagn för de
  olika landens bergsvetenskap, hade han på ett par år förstått ställa så
  till, att han var upptagen i de flesta av Europas lärda samfund samt var
  innehavare av italienska Kronorden, franska Instruction publique,
  österrikiska Leopoldsorden och ryska S:t Annæordens andra klass. Men
  ingenting hjälpte bland de omgivande, vilkas löje endast ökades med
  varje utmärkelse, som dock var grundad på förtjänst. När man icke kunde
  förneka faktum, förringade man värdet eller låtsades vara okunnig om vad
  som hände, vilket icke hindrade, att man begagnade hans uppgångna spår
  till egen jakt.
  
  När han slutligen efter sju års pinsam tjänst tog arv efter sin fader,
  som då avled, och han avgick ur tjänsten för att resa utrikes som
  privatman, fick han höra, att han förfelat sin kallelse och att det var
  skada, att han inte blev någonting, omväxlande med att han blivit
  utstruken ur tjänsten. Det var sålunda med ett gränslöst förakt för
  mänskorna, han lämnade sitt land att i främmande länder fortsätta sina
  studier. Och i hotell och pensioner Europa runt såg han många slags
  människor, inledde förbindelser, som snart brötos genom tvungen
  skilsmässa. Men överallt såg han, hur samma periods människor uttalade
  samma meningar om samma saker, framkastade flertalsmeningen såsom sin
  egen, sade fraser i stället för tankar, och han upptäckte därvid, att
  det egentligen var några få andars tankar, som ruminerades av massorna.
  Sålunda fann han, att alla geologer talade Agassiz' och Lyells meningar
  från 1830 och 40; alla religiösa fritänkare gåvo ifrån sig Renan och
  Strauss; alla rörliga politici levde på Mill och Buckle; alla som talade
  frisk litteratur kastade upp Taine. Det var således bara några
  huvudbatterier, som ägde strömväckare och vilka genom talangernas
  ledtrådar fingo alla dessa bjällror att pingla. Härifrån kom han snart
  in på psykologiens område, besökte spiritister, hypnotisörer och
  tankeläsare, såg bakom dessa svindelrörelser en del nya upptäckter, som
  säkert skulle ändra mänsklighetens fäaktiga sätt att leva tanklöst,
  kanske bidraga till tankeapparatens justering och till inseende av att
  hela kamplivet, som fördes om åsikter, endast var kampen om makten att
  få sätta andras hjärnor i rörelse, tvinga hoparne att tänka som jag.
  Därför hade han också varit vittne till vetenskapliga strider, som
  avlupit med seger för den falska åsikten, endast den segrande haft
  tillräcklig auktoritet och majoritet. Han hade sett politiska fejder,
  religiösa, som slutat med lagstiftning gående rätt emot förnuft och
  rättvisa, grundläggande godkända villfarelser, som ärvdes av den
  tillträdande generationen såsom självklara sanningar.
  
  Nej, det gällde nog endast att få sin vilja igenom, och hela drivkraften
  bakom åsikternas förfäktande voro intresset och passionerna. Intresset,
  det var intet annat än behovet, behovet av mat och kärlek, och för att
  vinna dessa krävdes ett visst kvantum makt. Och den som icke strävade
  till makt var en svag, vars vilja till livet förtunnats, och därför
  hörde man alltid den svaga pocka på rätt, de svagares rätt, under det
  att det endast gavs en matematisk rättvisa, en aritmetisk sanning, till
  vars uträknande det fordrades en stark tankeapparat, som kunde frigöra
  sig från intressets och passionernas villosyner. När han rannsakade sitt
  inre och jämförde sig med ett stort antal andra, fann han, att han genom
  sträng självuppfostran emanciperat sitt omdöme i hög grad och att hos
  honom fanns en särskilt utbildad drift att söka den abstrakta rättvisan,
  den sanningen, som består i verkliga förhållandet, sakens kärna, och
  varför han även kallade sig sanningsvän i högsta mening, utan att han
  därför behövde gå omkring och säga ut allt vad han tänkte eller icke
  kunde vid behov besvara en närgången fråga med en osanning.
  
  För att komma människodjurets organisation närmare på spåren anlade han
  särskilda studier över alla de lägre djurens själsförmögenheter och
  sökte sig därigenom fram till människan. Därpå upplade han en huvudbok
  över alla de individer, han träffat på sin väg, från anhöriga,
  sköterskor, pigor, till skolkamrater, studentkamrater, umgängesvänner,
  förmän, med ett ord alla dem som kommit inom hans observationskrets;
  utkastade deras tillblivelsehistoria, som han fullständigade genom
  inhämtande av personalier, prästbetyg, vittnesmål av dessas bekanta;
  satte upp deras ekvation och sökte lösningen på deras livsproblem. Det
  var ett otroligt stort arbetsmaterial, och när han rett ut virrvarret,
  såg han, att mänskorna kunde indelas såsom djuren och växterna i stora
  klasser, ordningar och familjer, alltefter som indelningsgrunden
  bestämdes. Men därigenom att han tog flera indelningsgrunder, kom han
  sanningen ganska nära och fick den mest rikhaltiga belysning av sitt
  observationsobjekt.
  
  Sålunda ställde han bland annat upp ett schema på mänskor med tre
  underavdelningar: medvetna, självbedragare och omedvetna. De medvetna
  eller invigde stodo högst; hade genomskådat sveket, trodde intet och
  ingen och kallades gemenligen skeptici, fruktades och hatades av
  självbedragarne, igenkände varandra genast och skildes vanligen åt med
  titulaturen skurk och ömsesidiga beskyllningar för dåliga motiv. Till
  självbedragarne räknade han alla religiöst troende, hypnotiska medier,
  profeter, partichefer, politici, välgörenhetsandar och hela den svärm av
  svaga äregiriga, som gåvo sig ut att leva för andra. Till de omedvetna
  hörde barn, de flesta brottslingar, de flesta kvinnor och en del dårar,
  som alla ännu levde på en halv däggdjurisk ståndpunkt utan förmåga att
  skilja subjekt och objekt.
  
  Efter en annan indelningsgrund eller ontogenetiskt, utvecklande sig från
  fostret till den högst stående mannen, erhöll han barn, ungdom, kvinnor,
  män.
  
  Därjämte sökte han alltid hos landsmän ancestrala rastecken; skilde
  uppsvenskar från sydsvenskar, kunde se norrmannen hos värmländingen och
  bohusländingen, tog ut finnen hos en del norrländingar, höll reda på
  invandrade tyskar, walloner, semiter och zigenare, vilket ofta gav honom
  nyckeln till månget drag i en eljes oförklarlig karaktär.
  
  Vidare hade han en annan indelning av karaktärerna efter dominanten han
  kallade och fick sålunda nutritiva eller frossarne, drinkarne och de
  giriga i en lägsta grupp; de sexualiska eller könsnjutarne; de affektiva
  eller känslomänniskorna och de intellektuella eller de tänkande, som
  stodo högst.
  
  Denna vetenskap utvecklade han till en hög grad och besatt därför efter
  en tillräcklig tid förmågan att bedöma en människa eller ge hennes
  ekvation. Och för att verifiera sina iakttagelsers riktighet begagnade
  han sig själv som psykologiskt preparat, skar upp sig levande,
  experimenterade med sig, anlade fistlar och fontaneller, underkastade
  sig onaturlig, ofta vidrig andlig diet, men därvid noga aktgivande på
  det personliga observationsfelet, undvikande att ur sig själv och sin
  vandel sträcka en norm för de andra.
  
  När han slutligen ledsnat på sina utländska resor, och hans kropp
  längtade till dess miljö, vände han hem för att söka sig en
  verkningskrets. Som det var honom likgiltigt, varmed han sysselsatte
  sig, sökte han till en fiskeriintendentur, och alldenstund man icke var
  angelägen att ha honom för nära, blev han placerad som förste man i
  Stockholms skärgård.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Här vaknade han ur sin repetitionskurs av sitt vardande, ur vilken han
  brukade pånyttföda sig genom att i hast leva om sitt liv och därigenom
  likasom leta sig fram till sin ståndpunkt och efter beräknandet av sina
  tillgångar klargöra sin kurs framåt, sitt sannolika ändamål och
  utsikterna att lyckas i sina förehavanden.
  
  Lotsen, som under tiden rott båten inom skären i lä om iskakorna och
  redan fått klart för sig, att doktorn var litet vurmig, som satt lik en
  bildstod med inåtvända ögon utan uttryck, begagnade nu tillfället att
  fråga, om de skulle vända i hamn, vartill intendenten nickande gav sitt
  bifall.
  
  Än en gång kastade han en blick ut över det praktfulla skådespelet
  därute, där drivisarne föstes fram, rämnade, packades, trängde varandra
  ihop, sköto upp över varann, ställdes på kant, ändrande sitt vågräta
  läge till massor av förskjutningar, förkastningar, bildande berg, dalar,
  kullar. Det föreföll honom, såsom om han såg jordskorpan födas, då på
  det glödande havet den första stelnade kakan knäcktes sönder, jagades
  fram, sköts på kant, travade sig ihop till urbergen, till skären,
  kobbarne, holmarne, som endast voro ofantliga packisar, isberg, fastän
  av ett annat mineral än vattnet. Och över denna repeterade
  skapelsehistoria dallrade isarnes primitiva, odelade, vita ljus bredvid
  luftens och vattnets urblå, den första brytningen av mörkret, och här
  svävade skapelsesagans Gud, som skilde ljuset från mörkret, fram såsom
  en sinnlig förklaringsgrund för hans forskande tanke. Och än en gång
  klingade de fågelvordna reptilernas första försök till musikaliskt
  ordnade ljud ut över vattencirkeln, begränsningen av hans jag, som måste
  bli medelpunkten, vilken plats han än intoge. -- -- --
  
  I detsamma flöt båten in i hamnen, och det rökte ur skorstenarne till
  middag.
  
  
  
  
                             FJÄRDE KAPITLET.
  
  
  En söndagsförmiddag satt intendenten vid sitt öppna fönster, när
  försommaren inträtt med ljusblå färg på vattnet och en svag grönska i
  bergsskrevorna på de obetydliga resterna av lavar och mossor.
  Fågelskarorna hade dragit norrut, och endast enstaka par av ejdrar summo
  två och två i vikarne. Den stora ensligheten, som han kallade Östersjön,
  grep honom i dag, då han såg ett och annat fartyg styra söderut under de
  främmande flaggornas livligare färger, kanske tillfälligtvis, kanske
  följdriktigt, alla ljusstarkare än det fattiga blå och det blacka gula,
  som så lätt blir smutsigt. Han såg den upphetsande trikoloren på en
  brigg, som förde plank från Norrland och nyss kommit med viner och
  apelsiner och nu drog ner mot ljusgula, folkrika kuster; den
  förvekligade dannebrogen på en smörskonare låg i kölvattnet efter en
  väldig tysk postångares vita duk med sorgkanter och kronmärket som ett
  spaderäss ovanför ett något av den röda färgen; den engelska blodfanan,
  det spanska markislärftet, den amerikanska King Cottons bolstervar, det
  var lika många hälsningar från främmande folk, med vilka han kände sig
  mera fästad än de främlingar, han var dömd att kalla landsmän, då han
  ägde rätt att på sin högtidsdräkt bära alla dessas färger, men icke sitt
  eget lands. Och i dag tyckte han, att dessa påminnelser om hans
  världsborgarskap kommo mera styrkande än eljes, då han i sin
  förvisningsort sedan några dagar levat omgiven av fullt utbruten
  fiendskap. Han hade nämligen nyss gått i författning om tillämpandet av
  den sedan flera år gällande, men ej iakttagna lagen om visst mått på
  maskor i not och nät och hade därvid rönt ett motstånd, som slutade med
  att han vid visat öppet trots måst åkalla länsman och beslaglägga
  notarne. Han hade dock först grundligt visat, huru statens ingripande
  endast hade till anledning omtanke om befolkningens eget väl, hade
  framhållit för dem, huru de, som ej ville dela en gård för att hellre
  äga en son i välstånd såsom släktens upprätthållare, dock ställde så
  till med oförståndigt fiskande, att deras barn säkert skulle bli
  understödstagare. Ingenting hjälpte, alla mått och steg ansågos som
  elaka påfund av en hop sysslolösa ämbetsmän, som särskilt avlönades med
  folkets pengar för att pina det. Förgäves invände han, att det var
  bondfolket i riksdan, som röstat ihop lagen, varpå fiskarena kastade
  sitt hat på bönder och regering tillsammans.
  
  Han hade då märkt, att denna fiskande befolkning verkligen föreställde
  en kvarleva av samhällets urstånd, sorglös och obetänksam, utan bondens
  tanke på morgondagen och nästa år. Det var vilden, som jagade i två dar
  och sov i åtta. Och som vilden ägde detta folk vissa negativa
  förmögenheter att umbära och tåla, utan den positiva förmågan att
  förbättra sin ställning genom uppfinningar och med avgjord instinktiv
  motvilja mot nyheter, därigenom röjande sin oförmåga att anpassa sig för
  ett högre kulturstadium. Alla dessa fiskare voro bottensatser av landets
  folkstock, som, när kampen om de fruktbara floddalarne och
  insjöstränderna pågått, ej kunde upprätthålla sig i striden, utan flytt
  eller trängts ut mot klipporna, där matjorden var slut och det osäkra
  vattnet endast lämnade sin spelvinst. Och som spelare voro de opålitliga
  som lyckan, icke nogräknade om medel, och togo små förskott på det
  alltid påräknade storfisket, som ett lyckligt skeppsbrott kunde bringa
  dem. Därför hade deras hat strax blivit upptänt mot den nykomne, och i
  sin förblindelse hade de ej kunnat inse, hur han endast av äregirighet
  drevs att förbättra deras ställning och befria dem från arbete. Sålunda
  hade han åt överlotsen, som skulle lämna meteorologiska rapporter,
  konstruerat en självkontrollerande vindmätare av en gammal stockborr och
  sönderklippta sardinlådor, men icke fått densamma antagen utan placerad
  uppe på vinden. Han hade velat bistå vid sjukdomsfall, men blivit
  avvisad; han hade velat lära hustrurna förekomma inrökning i spisarne
  genom att anbringa en strömmingstunna som rökhuv utanpå skorstenen, men
  de hade grinat åt honom och fortsatte jämra sig över den ohjälpliga
  röken; han hade velat lära en fiskare, som förgäves försökt
  potatisodling, att gödsla strandsanden med tång och fiskavfall, såsom
  han sett folket i kusttrakter av England med stor framgång göra, men
  förgäves. Och när han såg, huru lämningar av det stora strömmingsfisket
  på våren lågo och ruttnade av brist på salt, ville han utlära
  Färöboarnes metod att i nödfall salta med tångaska för husbehov, vilket
  bevaringsmedel nämnda öboer regelbundet begagnade till sin ostberedning.
  
  Följden av alla hans bemödanden att få lära ut nyttigheter blev den, att
  han fick öknamnet doktor allvetande och att han ansågs som en fåne, blev
  ett stående muntrationsämne vid kafferep och supgillen och att till och
  med barnen lipade, när han gick fram.
  
  Missförhållandet mellan vad han var och vad han ansågs vara verkade i
  början endast komiskt, men efter hand, när fientligheten efterträdde
  kölden, märkte han ett ogynnsamt inflytande på sitt själiska befinnande.
  Det var, som om ett åskmoln av oliknämnig elektricitet låg över honom
  och irriterade hans nervfluidum, ville förinta detsamma genom att
  neutralisera det. Han erfor det, som om dessa mångas tankar riktade på
  honom skulle äga förmågan att så småningom draga ner honom, trycka på
  hans opinion om sitt eget värde, så att den stund skulle komma, då han
  icke längre kunde tro på sig själv och sin andliga överlägsenhet, utan
  slutligen deras åsikt, att han var idioten och de de sunda, måste gripa
  hans hjärna och tvinga honom instämma i deras mening.
  
  Under dessa tankar hit och dit hade ett nytt föremål kommit inom de
  fyrtiofem grader av horisonten, som han kunde bestryka med blickarne
  från sitt fönster. En flottans kanonbåt gick in i lä om skäret för halv
  maskin, strök seglen och fällde ankar. Genom kikarn såg han båtsmännen
  röra sig i ett skenbart virrvarr, men utan att trängas, var och en
  skyndande till sin knape, sin ända, sitt fall, när sekondens pipa ljöd.
  Fartygets snäva sidor, den spända stäven, där plåtarna syntes vilja
  spjärna isär, men förenade sina sammanpressade krafter i en riktning
  framåt liksom strömmande ut i bogsprötet, ångrörets och skorstenens
  energiska rörformer, masternas strävning mot stag och vant, kanonens
  cirkelrunda mynning, allt angav en samling krafter, ordnade, tyglande
  varandra, motverkande och samverkande och vars betraktande försatte
  honom i en harmonisk stämning. Det var honom, som om kraft och ordning
  strömmat ut från det kilformiga järnskrovet, där ändamålsenlighet,
  begränsning, måtta förenats i ett helt skönt och förlänade genom
  reflexion en djupare njutning än ett vackert konstverk brukar skänka den
  ytlige betraktaren på känslans väg.
  
  Men det kom även genom eftertanken något annat in till honom ifrån det
  lilla flytande och kringflutna samhället. Han kände sig stärkt, som om
  han hade ett stöd i denna bild av makten, som, bemyndigad av
  folkförsamling och styrelse och med användande av alla kulturens och
  vetenskapens hjälpmedel, skyddade de högre utvecklade från barbariets
  påträngande nerifrån; han såg med tillfredsställelse ett par av de mest
  vetande efter avlagda prov styra med en visselpipa detta hundratal
  halvvildar, som icke vågade tro sig begripa, vad de ej förstodo. Han
  hade aldrig varit narrad att begå det moderna personliga
  observationsfelet att tro de lägre klasserna lida av sin underordnade
  ställning och grövre födoämnen. Han visste nämligen väl, att de voro
  precis på den punkt, där de kunde vara, och att de lika litet ledo av
  sin ståndpunkt, som fiskarne därnere skulle lida av att icke vara blivna
  amfibier; och vad den grova födan beträffade, så visste han av
  erfarenhet, då han bjudit några fiskare på middag, hur de ratade sådant
  som icke uteslutande fyllde buken, ja, han hade sett dem välja den sämre
  rågen på brödkorgen i stället för det finare vetet. Han hade aldrig
  trott på det där talet om svält annat än där olyckan var framme och
  endast där tillfälligtvis, då det fanns fattigvård, som så ofta
  missbrukades av lättingar och illmariga, som under låtsade sjukdomar
  tvingade till sig underhåll. Han hade aldrig dyrkat de små, aldrig
  behövt knäböja för de obetydliga, oaktat han själv var utstött ovanifrån
  av ett läger, som under en allmän förfallets period krånglat sig upp med
  stulna reputationer och lågo tryckande på det som skulle växa fram. Och
  han lät icke heller nu narra sig att överskatta denna ungefärbild av det
  övre lagret, som under skepnaden av en örlogsman från en viss synpunkt
  ingav honom beundran, men å andra sidan var en kvarleva av det
  statssystem, som övade våld på andarne med komprimerad gas och
  bessemercylindrar. -- -- --
  
  Nu smällde det i dörren nere hos värdfolket, och tungorna sattes i gång
  av den inträdande, som var Öman, vilken förlorat noten. Brännvinsglasen
  klingade, och skrålet steg med det uppväckta gårdagsruset.
  
  -- Indioter och folkfördärvare, som tro sig begripa mer än förståndiga
  fiskare; som ligger på soffan och läser i böcker för två tusen kronor;
  snorhyvlar, som ska lära far sin pjälta, tjuvaligor och papirosshjältar,
  som gå med sosvansar under näsroten ...
  
  Och så en störtsjö, som bröt sig mot Vestmans faktiska upplysningar,
  hämtade ombord på Jakob Bagge, om intendentens släktledning, fadrens
  oregelbundna könsförhållanden, modrens låga härkomst, antydningar om
  intendentens bortkörning ur förra tjänsten, och så vidare.
  
  Åhöraren försökte göra sig döv och likgiltig som eljes, men orden beto i
  honom, smutsade honom, sårade honom mot hans vilja. Gamla tvivel om
  fadrens rättrådighet började väckas, tvivel om eget värde att vakna,
  farhågor om möjligheten att hålla sig torr i detta slamregn, att kunna
  undvika strid, där han kanske skulle gå under av finkänslighet i medlens
  väljande.
  
  Nu ringde klockan från örlogsmannen, en trumvirvel rullade, och
  sommarvinden förde psalmtoner från hundra strupar, allvarliga, rytmiskt
  ordnade, undergivna, ut över vattnet, allt under det skrålet och
  hotelserna nerifrån mullrade som från burarne i ett menageri och i
  psalmens fermater ökades till tjut, ty nu hade oenighet uppstått mellan
  partierna, då frågan väckts om att med våld återtaga noten.
  
  Intendenten, vilken betraktade kyrkor såsom arkeologiska samlingar eller
  intressanta pagodbyggnader från förfluten tid, erinrade sig ofrivilligt
  nu ett yttrande, som en ung präst fällt en natt då man diskuterat den
  kristna kulten:
  
  -- Jag tror ej på Kristi guddom och allt det där, men tro mig ni, packet
  _måste_ skrämmas!
  
  Packet måste skrämmas! upprepade han för sig själv i tankarne, men
  släppte strax tråden, då han hörde slagsmålet bryta ut därnere. Stolar
  slogos omkull, klackar spjärnade och sparkade mot möbler, och rytanden
  som av boskap blandades med väsningar som från reptiler, och under allt
  sammans skvaltade en kvinnoröst, som frambragte många hundra ord i
  minuten.
  
  I detsamma visslade ångaren, ankaret hivades, segel hissades, och
  skorstenen sände ett sotsvart moln mot den blåa försommarhimmeln. Det
  var med en känsla av saknad och oro, han såg ångaren och den vackra
  kanonen försvinna söderut, han kände det, som om han förlorat ett stöd
  och som om hatet slöte sig omkring honom likt en säck, och han ville
  fly, ut, vart som helst.
  
  Nu skrek ett barn, om av fruktan eller smärta, kunde han icke höra, ty
  under tumultet hade han smugit ner för trapporna, kommit ner till hamnen
  och tagit lös sin båt, som han stack ut från land så fort han kunde.
  
  Skäret han lämnade var det östligaste i en hel liten arkipelag, som han
  icke lagt märke till förr och som han nu först i behovet av att vara
  ensam ville uppsöka. Hatare av starka kroppsrörelser, vilka han funnit
  dels överflödiga, då det fanns samfärdsmedel och maskiner, dels skadliga
  för hans nerv- och tankeliv, då de fina verktyg, som hjärnkapseln
  inneslöt, lika litet tålde skakningar som huset, där astronomens
  precisionsinstrument förvarades, hade han aldrig lärt att ro, men hans
  taktsinne och hans väl avvägda rörelsecentra gjorde honom straxt till en
  skicklig roddare, och hans fysikaliska vetande lärde honom att förbättra
  den urgamla uppfinningen, så att han genom att höja roddbänken sparade
  armkraft.
  
  När han nu såg skäret fjärma sig bakom båten, började han andas lättare,
  och när han strax lade i land vid den första kobben, intogs han av en
  obeskrivlig känsla av lycka. Det var en ljus, låglänt, långsträckt
  holme, vars strandklippor av grå gneis bildade en liten hamn, där
  ökstocken löpte in. Vattnet i kanten var så genomskinligt som förtätad
  flytande luft, och tångens mjuka färger lyste nere på botten såsom
  insmälta i en glasmassa. Strandens stenar lågo tvättade och torkade,
  slipade, och erbjödo en omväxling i färger, som aldrig tröttade, ty det
  fanns icke två lika. Och mellan dem hade tåtlar och starrgräs sökt stöd
  för sina tuvor. Sakta steg bergknallen uppåt, och i fördjupningar i
  mossan lågo måsarnes ägg, tre och tre, kaffebruna med svarta fläckar,
  under det ägarinnorna skreko och kraxade uppe över hans huvud. Han steg
  högre och uppe vid ett stenkummel, upprest av sjömätarne och vitmålat av
  trutar, måsar och tärnor, växte några enbuskar, utbredda som mattor, och
  under dem hade skaror av den vita, subtila duvkullan improviserat sitt
  växtställe, en förbindelse av Mellan-Europas bergstrakter och nordiska
  skogens skugga.
  
  Den lilla roskarlen, djärv och gladlynt, flaxade orolig omkring
  fridstöraren för att vilseleda honom från boet.
  
  Inte en buske, inte ett träd stack upp över de halvnakna hällarne, och
  denna frihet från skuggor, från gömställen, stämde besökaren i en ljus
  och glad sinnesstämning. Allt låg öppet, överskådligt, solglänsande på
  denna berghäll, och det vatten, som skilde honom från det nyss lämnade
  hemmet hos vildarne, syntes omge honom med en oöverstiglig gräns av ren
  genomskinlighet. Det halvt arktiska, halvt alpina landskapet med dess
  urtidsbildning förfriskade honom och vilade honom. Och när han vilat ut,
  tog han båten och rodde vidare. Han passerade tre blankslipade
  bergknallar, liknande tre förstenade böljor, nakna som en hand, utan ett
  spår av organiskt liv och som endast väckte ett vetenskapligt geologiskt
  intresse rörande deras uppkomst; snuddade förbi ett platt skär av
  rödlätt gneis, på vars läsida stod en hundraårig rönn, ensam,
  mossbelupen, vresig och i vilkens trasiga stam en sädesärla häckat i
  brist på takpanna eller stenmur. Den lilla behagsjuka fågeln slog ner i
  strandstenarne och ville inbilla fienden, att det ingalunda fanns något
  bo och inga gråvita ägg där.
  
  Den ensamma rönnen stod på en gräsmatta av några kvadratalnar och såg så
  ensam ut, men så ovanligt stark av brist på medtävlare och bättre
  trotsande storm, salt och köld än avundsjuka likars kiv om jordsmulorna.
  Han erfor en dragning till den ensamme åldringen och längtade ett
  övergående ögonblick få slå upp en hydda vid dess stam, men så drog han
  vidare, under det intrycket blåste bort.
  
  Nu kom en mörk klippa fram om den sista kobbens udde. Den var kolsvart
  av den vulkaniska bergarten diorit, och när han nalkades den, blev han
  beklämd. Den svarta kristalliserade massan tycktes vara uppspydd från
  havsbotten, och när den väl stelnat något, råkat i en förfärlig strid
  med vattnet eller ett åskmoln, ty den var rämnad i åtta delar, och
  klyftena hade sedan blivit av sjö och is bortburna eller dragna ner i
  djupet. Branta, lodräta stodo de svarta, gnistrande väggarne utmed den
  lilla hamnen, och när ökan lade till under dem, kände han sig som nere i
  en kolgruva eller i en sotig smedja. Det klämde honom och tryckte honom,
  och när han klättrat upp på klyftena, höjde sig ett stångmärke med en
  vitmålad kagge överst. Detta spår av människohand härute, där inga
  människor syntes, denna blandade påminnelse av galge, skeppsbrott,
  stenkol, denna råa kontrast mellan de oblandade, färglösa färgerna svart
  och vitt, av ofruktbar, våldsam natur utan organiskt liv, då där ej
  fanns en lav eller en mossa på hela klippmassan, och så detta
  snickararbete utan vegetationens övergångar mellan urnatur och mänskligt
  handarbete, verkade upprivande, oroande, brutalt. Och i den stora
  söndagstystnaden hörde han under sina fötter, där hopfallna block bildat
  tak över en rämna, hur den långa dyningen sögs in under halva skäret,
  pressade luften framför sig, så att den slog lock, och drog sig tillbaka
  med ett fräsande och ihåligt suckande.
  
  Han stod där en stund och njöt av beklämningen, lät sig ledas tillbaka
  till äldre förnimmelser, som alltid tillförde honom olust, kände
  stenkolslukt, såg fabriker, svarta, missnöjda människor, hörde
  ångmaskiner, stadsbuller, mänskoröster, som framförde ord, vilka ville
  äta sig väg genom hans öron in i hans hjärna, fröa av sig och som ogräs
  kväva hans egen sådd och förvandla hans med så mycken möda odlade åker
  till en naturlig äng lik de andras.
  
  När han kom i båten och vände ryggen mot den dystra synen, njöt han igen
  att se den oändliga renheten i vattnet, det tomma blå, som likt en
  oskriven tavla låg lugnande framför honom, därför att den ej kunde väcka
  några minnen, icke framkalla några ingivelser, icke trycka fram ur honom
  några starka sensationer; och när han nu nalkades en något större holme,
  hälsade han den som en ny bekantskap, vilken skulle tala om något annat
  och utplåna de nyss erfarna stämningarne. Nya skär och kobbar flöto
  förbi, alla erbjudande var sin överraskning, sin säregna fysionomi,
  oftast endast med så fina differenser, att det fordrades ett skarpt,
  övat öga att se dem. Och dessa små klintar, som från en förbiseglande
  båt tycktes så nakna, så tröttande enahanda, erbjödo vid närmare påsyn
  det mest omväxlande skådespel, likasom varianter av samma mynt ensamt
  för numismatikern kunna röja sina hemligheter.
  
  Han landade nu vid en något större holme, vars oregelbundna, sönderrivna
  utseende lockade honom, helst han över klintarne såg kronor av lummiga
  trän sticka upp. Och när han klättrade upp på den norra bergudden, vars
  svarta sockel var renpolerad av sjöarne, såg han, hur holmen var en
  gyttring av minst fyra andra, som tycktes hopdrivna under olika rådande
  vindar och genom sammanhopning av olika geologiska bildningar danat ett
  helt konglomerat av landskapsbilder, hämtade från alla zoner. Den norra
  delen bestod av en kägla av hornblendeskiffer, som nere i stranden var
  klyftad i oerhörda block, vilka störtat ner från bergväggen och icke
  hunnit bli slipade av vattnet, och mellan dessa svarta kuber stucko upp,
  egendomligt nog såsom av en hemlig sympati ditlockade, en otrolig mängd
  svarta vinbärsbuskar, dystra i färgen och stämmande i ton med de
  svartgnistrande stenarne. Det var så oväntat att finna dessa trädgårdens
  putsade rymmare här ute i vildmarken, att de förekommo som ett naturens
  skämt, kanske lagt i munnen på någon skadskjuten orre, som flytt hit ut
  en gång att dö, medförande frön till en gryende kultur. Längre upp i
  stenröset stod en lund av lövträn med ljus grönska, men klippta i
  topparne och med vita stammar, som om de voro kalkbestrukna av en
  vårdande människohand. Han försökte på avstånd gissa trädslaget, men det
  var så olikt alla andra, han sett vid denna breddgrad, att hans tankar
  lupo mellan akacior, bokar, japanska fernissträn, så vanliga i södra
  Europa, att han slutligen icke trodde sina öron, när han hörde det
  välkända skramlet av vanlig poppel, och straxt därpå, väjande för en
  huggorm, som rann ner mellan ett par stenar likt en vattenstråle, kom
  närmare och såg, att han hört rätt. Det var lundarnes och hagarnes
  resliga, nätta poppel, som nordan och stenmark, drivis och salt tuktat
  och stiliserat till en oigenkännelig varietet, vilken i kampen med
  ovädret och kölden grånat upptill, mistat kronan och därför endast
  bestod av förfrusna skott, som oupphörligt skjutit ut, outtröttligt
  förnyande sig, medan getterna skalat av den skyddande barken och låtit
  safterna rinna bort. Det var en evig ungdom i dessa späda, ljusgröna
  skott på den gråskäggiga stammen utan grenar, en ålderdom utan
  mannaålder, en abnormitet, som verkade uppfriskande, emedan den var ny
  och gick förbi det banala.
  
  När han klättrat upp mellan de vassa stenarne och kommit på höjden, var
  det, som om han gjort en fjällbestigning på tio minuter.
  Lövträdsregionen låg inunder honom, och på bergets platå var redan
  alpfloran färdig med fjällformen av enen bredvid det äkta nordiska
  hjortronet i våta skrevors vitmossa, och däremellan den lilla så
  civiliserade kornellen, kanske den enda svenska och den enda
  skärgårdsört. Nu steg han sakta ner åt södra sluttningen genom lingon-
  och mjölonris, tåtel och starr, ängsull och gungande mossor, tills han
  plötsligen stod vid en ravin, där holmen spruckit och bildat en kanal
  mellan de svarta bergväggarne.
  
  Med vilda skrik flögo de näsvisa tordmularna upp, medan han steg på en
  naturlig stenbrygga över den grunda kanalen, äntrade en ny bergvägg av
  ljusare formation och befann sig i en ny avdelning av den underbara
  holmen.
  
  Den ljusa, eleganta euriten, där svagt rosenröd fältspat lagrat sig med
  lätt blågrön kvarts, och glimmern endast gav sig tillkänna genom ett
  skimmer som av mikroskopisk rimfrost, gav hela det lilla landskapet en
  glad ton och, klyftad i oändlighet, erbjöd den soffor och verkliga
  länstolar vid varje steg. Ett starkt streck av kornig, vit kalksten gick
  som en gördel rätt igenom bergmassan, och det fruktbara grus, som från
  denna hade smulats sönder av regn och frost, befanns samlat nere mellan
  de måttligt höga bergväggarna. Och där löpte nu fram en dalkjusa, som
  öppnade en syn så förtrollande, att han stannade häpen och satte sig ner
  på en bergpall att njuta av det oväntade fagra skådespelet.
  
  Framför honom rullade upp sig mellan de lodräta i ängsmarken
  försvinnande bergväggarna en gräsmatta, genomvävd av idel blommor, men
  utsökta och av frodigare art än fastlandets. Den blodröda geranium hade
  stigit ner från berget och sökt fukt och värme härnere, den honungsvita
  slåtterblomman från den våta starrängen hade gjort möte med skogens
  blågula kovall, och de sydländska orchideerna, kanske vinddrivare från
  vinlandet Gottland, hade flytt hitin, det hyacintliknande fläderyxnet,
  den praktfulla militärorchis, den ståtliga sysslan, ett slags förskönad
  liljekonvalje, hade i drivande kalk och fuktig havsluft mellan skyddande
  väggar sökt sitt växthus här mellan det yppigaste gröna gräs.
  
  Och i fonden längst bort doldes bergväggarna av björkar och alar, som
  visserligen höjde sig blygsamt i luften utan att våga sticka huvudet upp
  i vinden; och utplanterade här och där stodo olvonbuskar mitt i
  gräsmattan med sina vita snöbollar hängande mot de vinlöv liknande
  bladen; och lutade, liksom spaljerade mot bergstalpen växte den bjärt
  mörkgröna getapeln med sitt blanka löv erinrande svagt om orangens
  mångbesjungna, men med mera saft, flera toner, finare teckning och
  liksom mera känslig struktur.
  
  Det var en park, en inlandsnatur flytande härute, och när han genom en
  rämna eller en sänka i berget såg det blåa, vågräta havsstrecket, först
  då slog honom genom kontrasten det underbara i den synen.
  
  När han suttit en stund och lyssnat till en bofinks vårliga sång,
  avbruten av trutars och grisslors krax och skrik, och ensamheten kändes
  lägga sig som sömn omkring honom, och när fåglarne ett ögonblick tystnat
  av och endast den svaga havsbrisen susade i björktopparne utan att nå
  längre ner, hörde han oförmodat en hostning. Han spratt till, såg sig
  omkring, men märkte icke ett spår av människa.
  
  Det lidande, ihåliga ljudet från ett människobröst mitt i den tysta
  naturen väckte honom plötsligt och obehagligt medförande ett moln av
  olustkänslor. Var det en ensam som han, vilken sökte ro, eller en
  äggplundrare? I vilket fall som helst ville han befria sig från oron och
  få veta, vilken som störde honom. Därför klättrade han över bergväggen
  på en naturlig trappa i förklyftningen av kalkstenen och blev nu varse
  den tredje avdelningen av den polypliknande holmen. Över en låg stenmur,
  synbarligen för att rädda blomsterängen från betande boskap, kom han in
  i en barrträdsregion på gneisgrund, gick under granar, trampande mellan
  alnshöga ormbunkar, vilka bildade en underskog under barrträden,
  liknande dvärgpalmer, men med friskare grönska och elegantare bladverk
  och vid vilkas fötter syntes rodnande smultron.
  
  När han kommit upp ur ravinen, såg han en vik med säv, där några
  övergivna stångkrokar voro nerslagna i dybotten. Han stannade för att
  lyssna, och nu hörde han en röst, som talade på andra sidan bergknallen.
  Den klingade högt och mjukt som en barnröst, men sjönk sedan något, så
  att han trodde, det var någon seglande yngling, som vågat sig hitut. Men
  orden föllo så passivt, så dragande till sig, vinnande, inbjudande, och
  han förvånades att höra en gosse uttrycka sig så vårdat. Ordrepertoaren
  var icke stor, det var de vanligaste talesätten av bildat umgängesspråk,
  utan alla konkreta, färgrika uttryck, och där det fanns något bestämt
  angivet, var det inkorrekt. Den talade om trädens grönska utan att ange
  namnen på träden, kallade trutarne måsar, bofinken en fågel, gneisen
  granit, säven vass.
  
  Det kunde visserligen vara en yngling, som med sådan säkerhet och
  anspråk på att bli hörd talade så länge utan att låta sig avbrytas av en
  sakta brummande äldremans röst, vilken då och då knorrade fram en
  invändning eller upplysning. Nu skrattade den ungdomliga rösten, ett,
  att döma av samtalet, omotiverat skratt, ett skratt för att höra sin
  vackra röst eller visa vita tänder, ett skratt utan roande anledning, en
  rad klingande toner utan annan mening än att svartsjukt avleda
  uppmärksamheten från något verkligt, som ville tränga sig emellan: en
  lystringssignal, en lockton! Det var utan tvivel en ung kvinna!
  
  Han steg omotståndligt upp på den sista höjden efter att ha känt åt sin
  halsduk och sin hatt, och nu såg han inunder sig en tavla, som sedan
  alltid satt kvar med alla sina detaljer i hans minne. På en liten
  ängslapp av hårdvall, under en grupp av gamla oxlar, omkring en vit
  drällservet, på vilken en smörask av kolmordmarmor stod mitt uti en
  uppdukad matsäck, satt en äldre fru med vackert grått hår och
  välsittande fin klädning och bredvid henne en skärkarl i skjortärmarne
  och med en smörgås i handen. Och upprätt framför denne ett ungt
  fruntimmer, som höll i handen ett iskänkt ölglas, vilket hon med en
  skämtsam nigning och med dyningarne av det nyss bortdöende skrattet på
  sina läppar överräckte åt den förlägna båtkarlen.
  
  Han fängslades genast av den unga kvinnans utseende, och oaktat hans
  reflexion straxt viskade honom den anmärkningen, att hon koketterade för
  drängen, kände han en oemotståndlig dragning till den mörka, olivfärgade
  hyn, de svarta ögonen och den ståtliga växten. Det var visserligen icke
  den första kvinna, som så ögonblickligt slog an på honom, men hon
  tillhörde den grupp av kvinnor, som aldrig förfelade att draga honom
  till sig. Ensamheten och bristen på andra kunde han icke tillskriva
  detta snabba urval, ty han erfor alldeles detsamma, som då han sökte en
  färg på en halsduk, och efter att ha gått nedstämd ur bod i bod utan att
  finna den lustkänsla, som den sökta medförde, slutligen stannade framför
  ett bodfönster, där den rätta låg, och han i samma ögonblick kände sig
  befriad från ett tryck, när hans tankar talade tyst inom honom: det är
  _den_!
  
  Efter att ha tvekat ett ögonblick, om han skulle gå fram och föreställa
  sig eller vända om, gjorde han en rörelse, som röjde honom. Flickan, som
  märkt honom först, lät i detsamma armen sjunka och betraktade den så
  oväntat uppträdande med denna blick av skrämt barn, som genast ingav
  fridstöraren mod att träda fram och lugna sällskapet med en förklaring.
  
  Och med lyftad hatt gick han fram och hälsade.
  
  
  
  
                             FEMTE KAPITLET.
  
  
  En halv timme senare satt intendenten i det lilla sällskapets segelbåt
  med sin egen julle på släp och hade redan inträtt i sin ställning såsom
  ledsagare åt de två damerna, vilka för hälsoskäl sökt sig en lägenhet
  för sommaren på Österskär och således skulle bli grannar. Samtalet
  slingrade sig behagligt mellan de tre nybekanta med denna något
  brådstörtade iver, som tävlan att visa sina färdigheter och vackra sidor
  framkallar hos dem som råkas första gången. Den som likväl gjorde minsta
  bemödandet var den gamla damen, vilken föreställt sig som moder till den
  unga skönheten. Hon tycktes nämligen ha kommit till fullständig harmoni
  och resignation, avnött alla kantigheter och, levande i minnet, med halv
  likgiltighet betrakta det som rörde sig omkring henne, väntande
  ingenting utifrån, beredd på allt vad livet kunde erbjuda av gott eller
  vidrigt, och intog genom sitt jämna, milda väsen.
  
  Mellan den unge mannen och den unga kvinnan hade redan kontakt uppstått,
  och hon syntes njuta av att få mottaga; och han, som så länge väntat på
  att få giva, kände sina krafter växa, när det så länge samlade
  överskottet fick avlopp. Och han gav på en halv timma med slösande
  händer av allt vad han samlat in av upplysningar, som kunde ha intresse
  för dem, vilka voro obekanta med de förhållanden, i vilka de skulle
  inträda för en tid, skildrade alla skärets tillgångar och brister,
  målade upp livet därstädes så lockande, som det i detta ögonblick
  föreföll honom skola dana sig, sedan han icke mera var ensam. Och den
  unga kvinnan, som aldrig sett skäret, emottog sina första bestämda
  intryck av detsamma genom hans skildringar; hon såg den röda stugan, där
  hon skulle bo med sin mor, så nätt och intagande, som han ville hon
  skulle se den, för att trivas och dröja där. Och under det han talade,
  syntes det honom, som om han fick något gott och starkt tillbaka, som om
  han hörde nya tankar, nya synpunkter ljuda ifrån dessa läppar, som stodo
  halvöppna, icke som om de sväljde vad han räckte fram, utan som om de
  själva talade, och när dessa två, stora, troskyldiga ögon sågo
  beundrande och förvånade upp mot honom, trodde han allt vad han sade
  vara sant, och han kände med en stigande aktning för sig själv nya
  krafter väckas och gamla växa i styrka och ihållighet. Och han kände sig
  så verkligt tacksam, när båten stötte i land, liksom efter undfångna
  välgärningar i hård tid, att han ofrivilligt framsade ett hjärtligt
  tack, när han hjälpte damerna ur båten och bar deras tunga kappsäckar i
  land.
  
  Den unga flickan besvarade artigheten med ett »ingen orsak», men som om
  hon verkligen ur sina rika håvor skänkt något som endast var lappri mot
  vad hon ännu ägde i behåll.
  
  När intendenten hade ledsagat damerna till deras nya bostad, som befanns
  vara Ömans stuga, utbrast den unga flickan i en ström av förtjusning,
  ännu stående under inflytandet av Borgs retande beskrivning. Det
  förfallna huset hade något ovanligt pittoreskt i sitt yttre, ty där
  fanns icke en rät linje. Stormen, saltvattnet, frosten, regnet hade
  brutit varenda rätlinig kontur, och sedan murbruket lossnat från
  skorstenen, syntes denna som en stor tuff. Och än angenämare blev
  överraskningen av det verkligen hemtrevliga, gammaldags komfortabla
  inre. De två rummen lågo på var sin sida om förstun med köket emellan.
  Storstugan bestod av ett rymligt rum med dunkelbruna tapeter, som av rök
  och ålder antagit en enda brun, milt välgörande ton, mot vilken alla
  färger stämde. Det låga taket, som icke lämnade något större tomrum att
  befolkas av fantasier, visade bjälkarne, som buro vinden. Två små
  fönster med anlupna gamla rutor om ett kvarter i fyrkant lämnade utsikt
  åt havet och hamnen, och den stora ljusmassan utifrån dämpades behagligt
  av vita tyllgardiner, som dolde för blickarne utifrån utan att utestänga
  dagern, hängande som ljusa sommarmoln ner ovanför balsaminer och
  geranier i engelska fajansmuggar med drottning Victoria och lord Nelson
  i gult och grönt. Möblerna utgjordes av ett stort, vitt slagbord, en
  gustaviansk säng med flera lager pösande ejderbolstrar, en vitmålad
  pinnsoffa, ett slagur av Mora tillverkning, en byrå av björk med
  alrotstoalett, omgiven av en brudslöja och belastad med porslinssaker.
  På byrån stod en uppstoppad papegoja under en glaskupa, och på väggarne
  hängde kolorerade litografier ur Gamla testamentet, varibland ett par
  över sängen syntes tillkomna i mindre vacker avsikt, då den ena
  föreställde Simson och Delila i en mycket ohöljd skildring, den andra
  Josef och Potifars hustru. I ett hörn upptog en öppen spisel ett
  betydligt rum, som skulle verkat hemskt, om icke det svarta gapet varit
  höljt av en vit gardin, som löpte på en dragsko.
  
  Det var hemtrevnad, idyll och renlighet.
  
  Den andra stugan var lik den första, men hade två sängar, kommod och var
  försedd med listmattor, som i sitt brokiga färgspel bildade ett album av
  minnen från farfars tröja, mormors kofta, mors bomullsklädning och fars
  uniform från lotstiden. Där fanns flickornas röda strumpeband,
  beväringsgossarnes gula galoner, sommargästernas blå simbyxor, doffel
  och korderoj, bomull och boy, ylle och jute, från alla moder och
  garderober, fattigmans och rikemans.
  
  Och därinne stod ett stort skänkskåp i vitt med målningar i dörrfälten.
  Underbara små landskap innefattade i murgrönsrankor av mussivbrons, med
  kornblå vikar, vassbänkar och segelbåtar, träd av okända arter från
  paradiset eller stenkolstiden, upprörda hav med vågor räta som fåror i
  ett potatisland, en fyr som en pelare på en klippa av trappsten, allt så
  naivt som ett barns förenklande uppfattning av den rika naturens
  oändliga mångfald av former och färger, vilka endast det högt utbildade
  ögat kan se.
  
  Men allt detta gammaldags, enfaldiga var just huvudbeståndsdelen i kuren
  för den tröttade hjärnan, som skulle söka vila i det förgångna. Det
  nötta urverket skulle ligga ouppdraget en tid och låta fjädern sakna
  spänningen för att återhämta sina förslappade krafter. Umgänget med de
  lägre klasserna, vilka icke retade till tävlan i kampen om maktbiten,
  utan själva ofrivilligt dagligen och stundligen påminde de högre stående
  om deras dyrt förvärvade ståndpunkt, skulle minska retningen, invagga de
  maktlystne i tanken på att det redan fanns tillryggalagda stadier.
  
  Till att se och känna allt detta hade intendenten redan förberett
  sinnena på de främmande, och de båda fruntimmerna tröttnade icke att
  uttrycka sin tillfredsställelse med den nya bostaden och voro så inne i
  sina undersökningar av lokalen, att de icke märkte, att deras
  följeslagare avlägsnade sig för att lämna dem ostörda.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Intendenten satt på söndagseftermiddagen vid sitt fönster och såg på,
  huru de båda damerna stökade nere i sin stuga. När han följde med
  blickarne deras mjuka, men oregelmässiga rörelser, var det honom, som om
  han hörde musik. Samma modulationer, som en serie samljudande toner
  framkallade på örats hinna och fortplantades till nervsystemet, samma
  milda vibrationer alstrades nu genom ögat och klingade genom de vita
  strängarne, som voro spända från kraniets snäcka ut över bröstkorgens
  resonansbotten och fortplantande dallringarne genom hela själens
  underlag. En känsla av allmänt välbehag strömmade genom hans komplex, då
  han såg dessa kvinnohänders våglinjer, när de plockade fram småsaker ur
  kappsäckarne och lade upp på bord och stolar, ronas och skuldrornas för
  det grova ögat omärkliga, men dock så elastiska höjningar och
  sänkningar. Och när den unga kvinnan gick genom rummet, uppstod ändå
  ingen rät linje, inga hörn och kanter, då hon vände, inga vinklar, då
  hon böjde sig.
  
  Han var fullkomligt fängslad i betraktandet, så att det en stund undgick
  hans uppmärksamhet, att det bullrade ute i vinden och att trapporna
  knarrade och lås öppnades.
  
  Han var så fördjupad i betraktandet av den unga damen, vars yttre
  föreföll honom fulländat skönt utom i en punkt, vid vilken brist han
  sökte vänja sitt öga för att ej se den. Hennes haka var nämligen några
  linjer för stor och antydde en underkäke, som var onödigt mycket
  utbildad för en som upphört gripa, fasthålla och sönderslita olagat
  kött; och när han såg den i profil, kunde han utkonstruera en blivande
  häxfysionomi, då en gång gummans tänder skulle lossna, läpparne falla
  in, bilda en trubbig vinkel och näsan sjunka ner över den framträdande
  hakan. Men han måste övervinna denna påminnelse om rovdjur, och han
  förföljde ansiktet med sina blickar, tecknade om det i fantasien, tvang
  ögat, att när det fäste sig vid ansiktet, se detsamma i sin helhet.
  
  Nu hörde han steg och rop nere på backen, och i vild yra visade sig
  Ömans hustru med en skara kvinnor, som i triumf buro den återtagna noten
  ner mot gistena.
  
  I hast kännande sin myndighet kränkt, kastade han på sig hatten, gick
  ner till uppsyningsmannen och påkallade dennes hjälp såsom varande i
  kronans tjänst och skyldig lämna handräckning.
  
  I stugan satt tullkarlen vid kaffebordet och hade som vanligt sin hand
  om svägerskans liv, då Vestman var ute på fiske. Vid intendentens
  inträde släppte han sitt tag, och under inflytande av fruktan för att
  bli röjd visade han en större tjänstvillighet, än han eljes skulle ha
  ådagalagt. Sedan han fått sin galonerade mössa på sig, gick han ut, och
  i ett hastigt behov att få vara den rättfärdige mannen stormade han fram
  mot kvinnohopen och fattade i noten:
  
  -- Förbannade kärngar, vet ni inte, att det är straffarbete på att bryta
  kronans lås och sigill!
  
  Kärngarne svarade i en korus av tillmälen, som gingo ut över intendenten
  och uppsyningsmannen i gemen, av huvudinnehåll att de brydde sig fan om
  kronans lås och sigill och att båda herrarna voro av den beskaffenhet,
  att de kunde sättas på Långholmen när som helst.
  
  Därpå fattade uppsyningsmannen eld och ropade åt en vaktmästare, att han
  skulle hämta länsman.
  
  Vid ordet länsman samlade sig folk, krypande fram ur hål och vrår som
  myror, när man krafsar i stacken.
  
  Folket tycktes genast vara färdiga att taga parti för kvinnorna, hotande
  ord föllo. Men intendenten ansåg det nu vara tid att personligen ingripa
  för att icke komma under en underordnads beskydd. Han gick därför fram
  mot folkhopen och frågade vad de önskade.
  
  Då han därpå intet svar erhöll, vände han sig till kvinnorna och
  tilltalade dem med en hövlig men bestämd ton.
  
  -- Som jag förut upplyst er om, att riksdagen eller edra egna valda
  ombud beslutat att för era barns och efterkommandes skull fisket måste
  skyddas genom förbud mot begagnande av sådan redskap, som fördärvar
  fisket utan att inbringa er någon fördel, och då ni haft tre år på er
  att slita de gamla notarna, men ändock byggt nya emot lagliga
  föreskrifter, så har jag på kronans vägnar varit nödsakad beslaglägga
  den lagstridiga redskapen. Icke dess mindre och i trots mot gällande
  förbud har ni brutit kronans lås och sigill, vilket kan komma att gäldas
  med straffarbete. Nu vill jag icke desto mindre låta nåd gå för rätt, om
  ni fogar er och lyder, och frågar jag er därför för sista gången: vill
  ni utlämna noten godvilligt?
  
  Därpå svarade kvinnorna med ett nytt anskri och en ny skur tillmälen.
  
  -- Nå, avslutade intendenten. Efter som jag icke är polisman, och ni äro
  flertalet, ber jag uppsyningsman sända efter länsman med handräckning
  och samtidigt låta avgå anhållan om arresteringsorder från konungens
  befallningshavande mot hustru Öman.
  
  När han uttalat sista ordet, kände han två mjuka, varma händer fatta sin
  högra hand, två stora, barnsliga ögon se in i sina och en röst med
  tonfall av en mor, som ber om nåd för sitt barns liv.
  
  -- I himlens namn hav förbarmande med en olycklig fattig kvinna och gör
  henne intet ont, bönföll den unga flickan, som vid uppträdets början
  kommit ut ur stugan.
  
  Intendenten ville göra sig lös och vända sig bort från de stora ögonen,
  vilkas blickar han ej kunde uthärda, men han kände sin hand allt hårdare
  omslutas och slutligen tryckas mot en mjuk barm, hörde ord med smältande
  tonfall, och fullständigt besegrad viskade han till den sköna: -- Släpp
  mig lös, och jag skall låta saken förfalla.
  
  Flickan släppte sitt tag, och intendenten, som i ett halvt ögonblick
  uppgjort sin plan, fattade uppsyningsmannen vid armen och förde honom
  med sig uppåt tullstugan, såsom om han ville meddela honom några order.
  När de nått dörren, sade intendenten kort och avgörande, såsom om han
  fattat ett nytt beslut:
  
  -- Jag skall själv meddela mig med konungens befallningshavande
  skriftligt. Tack för hjälpen emellertid.
  
  Och därmed gick han upp på sitt rum.
  
  När han blivit ensam och samlat sina tankar, måste han erkänna, att hans
  sista handling blivit bestämd av lägre motiv, då hans könsimpulser fått
  råda i så hög grad, att han låtit narra sig till en lagstridig handling,
  ty något medlidande med folk, som voro jämförelsevis förmögna, då de
  ägde hus och fiskvatten, båtar och redskap till många hundra kronors
  värde, ägde skälberg och fågelkobbar samt dessutom skattade för kapital
  och ett par små ställen, som de arrenderade ut, kunde icke bliva tal om.
  Den falska föreställningen att en kvinna besegrat honom fick dock intet
  insteg, ty han visste mycket väl, medveten som han var på alla punkter,
  att han fallit för sina egna drifter eller intresset att vinna något av
  denna kvinna. Men inför folkhopen var hans myndighet slut, hans anseende
  rubbat, och det skulle hädanefter icke finnas en kärng eller en pojke,
  som icke skulle anse sig stå över honom. Detta kunde visserligen vara
  likgiltigt, ty att äga eller icke äga någon makt över dessa stackare var
  honom ungefär detsamma. Värre dock syntes honom, att denna kvinna, som
  han nu kände att han måste binda sig vid för att kunna vara lycklig,
  från första ögonblicket skulle insöva sig i den tron, att hon vunnit ett
  slag på honom och jämviktsförhållandet sålunda i en framtida förening
  bli stört.
  
  Han hade väl haft många tycken och förbindelser förr med kvinnor, men
  hans bestämda medvetande om mannens överlägsenhet över den mellanform
  mellan man och barn, som kallas kvinna, hade gjort det för honom
  omöjligt att länge kunna dölja detta, och därför hade hans förbindelser
  endast haft kort varaktighet. Han ville bli älskad av en kvinna, vilken
  skulle se upp till honom som den starkare, han ville bli tillbedd, icke
  tillbedja, han ville vara grundstammen, på vilken det svaga skottet
  skulle okuleras, men han var född i en period full av andliga farsoter,
  då kvinnokönet härjades av epidemisk storhetsmani, framkallad av
  urartade sjuka män och av politiska småheter, som behövde massor till
  voteringarne. Därför hade han fått gå ensam. Väl visste han, att i
  kärleken mannen måste ge, måste låta narra sig och att det enda sättet
  att nalkas en kvinna var på alla fyra. Och han hade krupit tidtals, och
  så länge han kröp, hade allt gått väl, men när han slutligen rätat ut
  sig, så tog det slut, alltid med en mängd tillvitelser om att han varit
  falsk, att han hycklat undergivenhet, att han aldrig älskat och så
  vidare.
  
  Dessutom hade han, som ägde de högsta intellektuella njutningarne, som
  kände sig vara en bland undantagsmänniskorna, icke hyst så livlig åtrå
  efter de lägre affektiva, icke åtrått att bli underlaget för en parasit,
  aldrig längtat att få föda konkurrenter, och hans starka jag hade
  upprest sig mot att bli medlet för en kvinna till hennes ätts
  fortplantning, vilken roll han sett nästan alla sina jämnåriga män
  intaga.
  
  Men nu stod han likafullt där igen inför dilemmat: assimilera en kvinna
  genom att låta sig assimileras. Att förställa sig eller låta sitt yttre
  uttrycka, vad han ej kände, kunde han ej; men han ägde en stor förmåga
  att anpassa sig efter umgänget, att sätta sig in i andras sätt att tänka
  och lida, ty hos andra fann han aldrig annat än förflutna stadier, som
  han själv genomgått, och behövde följaktligen endast hämta ur minnet och
  erfarenheten, släppa av taget, minska spänningen framåt. Och han hade
  alltid funnit behag i fruntimmers sällskap, såsom vila och distraktion,
  just på denna grund och även av samma orsak som sällskapandet med barn
  utgör en föryngring och stärkande förströelse, när det icke blir
  långvarigt och urartar till ansträngning.
  
  Nu hade han känt beslutet växa i sig att äga denna kvinna, men oaktat
  han var forskare och visste, att mänskan var ett däggdjur, ägde han full
  klarhet om, att den mänskliga kärleken utvecklat sig som allt annat och
  upptagit beståndsdelar av högre själslig art utan att lämna det sinnliga
  underlaget. Han visste precis, huru mycket av osund himmelskhet,
  insmugen med kristendomens reaktion mot det rent djuriska, som skulle
  reduceras bort, och han trodde icke på sipphet, som dolde vad som icke
  kunde visas, likalitet som han medgav, att sänglaget var det enda målet
  med den äkta föreningen. Han åtrådde en intim, fullständig förening till
  kropp och själ, där han som den starkare syran skulle neutralisera den
  passiva basen, men utan att som i kemien bilda en ny indifferent kropp,
  utan tvärtom lämna ett överskott av fri syra, som alltid skulle ge
  föreningen dess karaktär och ligga i beredskap att neutralisera varje
  frigöringsförsök av underlaget, ty den mänskliga kärleken var icke någon
  kemisk förening, utan en psykisk, organisk, som liknade den förra i
  vissa avseenden utan att vara densamma. Han väntade sig sålunda icke
  någon tillökning av sitt jag, icke något tillskott i sin styrka, endast
  en förhöjning av sin livslust, och i stället för att söka ett stöd
  erbjöd han sig som stöd för att få erfara sin styrka och känna
  njutningen i att mäta ut sin kraft, strö med fulla händer sin själ utan
  att därför bli svagare eller mera utblottad.
  
  I dessa tankar lät han sina blickar gå ut igen genom fönstret, och de
  råkade straxt den han sökte, ty den unga flickan stod utanför
  förstugukvisten och mottog handtryckningar av kvinnor och män, klappade
  barn på huvudet och syntes överväldigad av de känslor, som så mycken och
  så offentlig sympati framkallade.
  
  -- Vilken egendomlig sympati för brottslingar, tänkte intendenten,
  vilken kärlek till de andligen fattiga! Och hur väl de förstodo
  varandras drifter, som de skröto med att vara känslor och som de trodde
  vara mera än klara fullgångna tankar.
  
  Hela scenen var en sådan väva av absurditet, att den icke kunde redas,
  speglande det kaotiska i dessa hjärnors och ryggmärgars första svaga
  försök att resonera.
  
  Där stod hon, som narrat honom till ett lagbrott, och mottog tillbedjan
  som en ängel. Om nu också lagbrottet från hans sida vore från deras
  synpunkt en vacker, ädel handling, så skulle väl han ha tacken, som lät
  nåd gå för rätt. Det skulle han icke, menade väl hopen, som visste, att
  motivet till hans handling icke var välvilja mot densamma, utan kanske
  ömmare känslor för en ung flicka, galanteri eller hoppet att vinna
  henne. Ja, men motivet till hennes uppträdande kunde ju i så fall vara
  att vinna hopens sympati, att bli omtyckt, populär, få handtryckningar,
  och hopen spelade här samma roll som publiken i balsalongen, de
  promenerande på gatan eller torget. Och hon hade narrat honom genom
  kroppslig beröring, oskyldigt måhända, beräknat möjligen, sannolikt
  hälften av var, att begå en dålig handling, varför hon blev dyrkad.
  
  Men nu måste han vinna henne och därför stoppa i säcken alla sina
  reflexioner över förhållandet, och han insåg i ett ögonblick, att han
  genom detta medium kunde fortplanta sina idéer och planer ner till
  hopen, genom denna ledning röra massorna, påtvinga dem sina
  välgärningar, göra dem till sina vasaller, att han kunde sedan sitta och
  le som en Gud åt deras dårskap, när de trodde sig ha skapat sin egen
  lycka själva och endast gingo dräktiga med hans tankar, hans planer, åto
  draven från hans storbrygd, vars starka maltdryck de aldrig skulle få
  till sina läppar. Ty vad brydde han sig om huruvida dessa ödeskär
  underhöllo en halvsvältande, obehövlig folkstock eller ej; vad
  medlidande kunde han hysa med sina naturliga fiender, som representerade
  den orörliga massa, vilken legat kvävande på hans liv, hindrat hans växt
  och som själva saknade varje spår av medlidande med varandra, som med
  vilddjurshat förföljde sina välgörare, vilka endast hämnades med nya
  välgärningar!
  
  Det skulle bli hans stora, starka njutning att sitta obemärkt, ansedd
  som en dåre och leda dessa människors öden, under det att de trodde sig
  ha kuvat honom, avskurit hans förbindelser, bundit hans händer. Han
  skulle slå dem med blindhet, förvända synen på dårarne, att de skulle
  inbilla sig vara hans överman och han deras tjänare.
  
  Under det dessa tankar samlade sig och vuxo ut i ett starkt beslut,
  knackade det på dörren, och vid intendentens »stig in» syntes
  uppsyningsmannen, som skulle framföra fruntimrens inbjudning till en
  kopp te.
  
  Intendenten tackade och lovade komma.
  
  Sedan han ordnat sin toalett och tänkt över, vad han skulle säga och
  icke säga, gick han ner.
  
  På förstugukvisten mötte han fröken Maria, som med en överdriven värme
  fattade hans händer och, tryckande dem, framsade med rörelse:
  
  -- Tack för vad ni gjorde den fattiga kvinnan! Det var ädelt, det var
  stort!
  
  -- Nej, min fröken, det var ingendera, svarade intendenten genast, ty
  det var från min sida en dålig handling, som jag ångrar, och den var
  dikterad endast av artighet mot er.
  
  -- Ni förtalar er själv av idel artighet, och jag skulle sätta mera
  värde på litet uppriktighet, genmälde fröken, i detsamma som modren kom
  tillstädes.
  
  -- Ack! Ni är ett gott barn, inföll modren med den mest orubbliga
  övertygelse och bjöd intendenten stiga in i stora stugan, där teet stod
  serverat.
  
  Utan att inlåta sig djupare i bottenlösa frågor steg han in. Och nu såg
  han i en blick, hur fiskarstugans enkla möblering blivit korsad med
  spillror av en sliten stadsbolyx. Det hade kommit gulnade alabastervaser
  på byrån, fotografier i fönstren mellan blommorna, en emmastol med
  blommig kreton och mässingsspikar i ett hörn vid spiseln, några böcker
  på ett divansbord omkring en moderatörlampa.
  
  Det var nätt anordnat, men med en ängslig matematisk noggrannhet,
  allting symmetriskt, men ändock litet snett och vint, där det var ämnat
  rätt. Teservisen, som var av gammalt saxiskt porslin med guldkanter och
  körsbärsröda namnchiffer, var sprucken här och var och hade några sinkar
  på kannlocket. Sedan han betraktat den avlidne familjefadrens porträtt,
  men utan att våga fråga, vad han var, och han sett, att han varit
  ämbetsman, förstod han, att här voro pauvres honteux.
  
  Samtalet gled först runt allt det yttre, som ögat kunnat fästa sig vid,
  övergick till dagens händelse och kom in på befolkningen. Intendenten
  hörde straxt, att damerna voro intresserade för andra angelägenheter och
  levde i sjuklig oro för de lägre klassernas väl. Som han sett, att hans
  uppriktighet stött fruntimren för huvet, och hans ärende icke bestod i
  att såra dem genom att bära fram sina meningar, lade han genast bi och
  lät sig drivas. Ibland reste sig hans inre, och han ville vedervåga en
  liten anmärkning eller upplysning, men det lade sig genast som mjuka
  händer för hans mun, lindade sig runda armar om hans hals, så att ordet
  kvävdes. Och för övrigt voro åsikterna här så bergfasta, allt var så
  färdigt, alla frågor utagerade, och de logo endast vänligt, milt
  överseende, när de läste ett tvivel hos honom om deras axiomer. Men så
  girade samtalet över på befolkningens moraliska och andliga tillstånd,
  och där var intendenten fullt med. Han skildrade med värme förmiddagens
  råheter med fylleri och slagsmål, beklagade bristen på upplysning och
  berättade slutligen om scener röjande fullständig hedendom. Han talade
  om, huru fiskarne offrade på älvstenar, laddade bössorna med bly från
  kyrkfönster, talade om Tors bockar, när åskan gick, och om Odens vilda
  jakt, när grågässen kommo om våren, hur de inåt öarne läto skatorna
  ödelägga kycklingarna, då folket ej vågade riva ner bona av fruktan för
  okända hämnare.
  
  -- Ja, inföll kammarrådinnan, som hon titulerades på en kappsäck, vilken
  ännu stod under ett bord, det är icke deras fel, och hade de icke så
  långt till kyrkan, skulle här se annorlunda ut.
  
  Dit hade icke intendentens tankar gått, men i ett ögonblick hade han
  sett, vilken stormakt han skulle få till bundsförvant; och utvecklande
  tankefröt, han fått om morgonen vid åsynen av gudstjänsten ombord på
  kronoångaren, utbrast han med verklig hänförelse:
  
  -- Nå, men man kan ju få ett missionshus för gott pris. Tänk, om jag
  skulle skriva till styrelsen!
  
  Damerna omfattade saken med största iver, åtogo sig själva att skriva
  till Stiftelsen och några föreningar, föreslogo en basar, men erinrade
  sig, att här icke fanns någon dansande publik.
  
  Intendenten undanröjde alla svårigheter med att erbjuda sig förskottera
  summan och ombesörja byggnaden, som kunde fås färdiggjord på
  snickerifabriken, endast damerna ville skaffa en lekmannapredikant.
  Dock, tillade han, borde man härvidlag och till en början helst välja en
  av den skarpa sorten, som kunde ta itu med folket och åstadkomma en
  väckande rörelse av allvarligaste art, ty här vore halvhet icke på sin
  plats.
  
  Damerna gjorde lindriga invändningar och anbefallde kärleksfullare
  medel, men intendenten visade, huru fruktan vore det grundelement, man
  borde bygga en första uppfostran på; sedan kunde man komma med kärlek.
  
  Ett stort gemensamt intresse hade svetsat ihop dessa själar, under det
  de glödgade sig vid den stora kärlekens brasa, och de talade upp sig
  till en översvallande allbarmhärtighet med allt skapat, tryckte
  varandras händer och skildes under välsignelser och lyckönskningar till
  att ödet sammanfört tre goda människor, som i endräkt skulle arbeta för
  mänsklighetens bästa.
  
  När intendenten kom ut, skakade han på sig, som om han ville befria sig
  från något damm, kände detsamma, som han erfarit vid besök i en kvarn,
  ett visst välbehag att se alla föremål överdragna med en mjuk, halvvit
  mjölton, som stämde järn, trä, lärft, glas i ett ackord, samma känsla av
  dunkel vällust att vidröra lås, ledstänger, säckar bepudrade med halt
  mjöldamm, men på samma gång ha svårt att andas, behöva hosta, ta fram
  näsduken.
  
  Och likafullt hade det varit en angenäm kväll. Denna omärkliga
  värmestrålning från modren, som tinade upp tankarnes torka, denna
  dunstkrets av innerlighet och barnslighet hos den unga kvinnan, som
  föryngrade honom, denna barnatro på det som i hans ungdom var dagens
  naiva ideal, att lyfta upp det som låg nere, beskydda det förkrympta,
  sjuka, svaga, allt som han nu visste vara rätt emot det som kunde
  befordra mänsklighetens sällhet och förkovran, som han hatade av
  instinkt, då han såg, huru allt starkt, varje utbrott av ursprunglighet
  förföljdes av de vanlottade. Och nu skulle han ingå förbund med dessa
  mot sig själv, arbeta på sin egen undergång, trycka ner sig i nivå,
  hyckla deltagande för arvfienden, bestå krigskassan åt motståndarne.
  Tanken på de njutningar, dessa kraftprov skulle skänka, berusade honom,
  och han styrde sina steg neråt havsstranden för att i ensamheten
  återuppsöka sig själv. Och när han nu i den stilla, ljumma sommarnatten
  vandrade i sanden, där han kände igen sina fotspår från dagarne förut,
  där han kunde varje sten, visste, var den och den örten stod, märkte
  han, att alltsammans fått ett annat utseende, antagit en ny gestalt,
  gjorde helt andra intryck, än då han vandrat fram där dagen förut. En
  förändring hade inträtt, något nytt kommit emellan. Han kunde icke
  längre framkalla denna stora ensamhetskänsla, där han kände sig som
  allena gentemot naturen och mänskligheten, ty det stod någon vid hans
  sida, bakom honom. Isoleringen var upphävd, och han var fastlödd vid det
  lilla banala livet, trådar hade spunnits om hans själ, hänsyn började
  binda hans tankar, och fruktan och fegheten att hysa andra tänkesätt än
  dem hans vänner hyste slogo sina klor i honom. Och att bygga upp en
  lycka på falsk grund vågade han ej, ty när han timrat till åsen, kunde
  allt ramla en gång, och då blev fallet större, smärtan djupare, och ändå
  måste det ske, om han ville äga henne, och det ville han med hela
  mannaålderns bergbrytande kraft. Lyfta henne till sig? Hur skulle det gå
  till? Icke kunde han göra henne från kvinna till man, icke frigöra henne
  från de okuvliga drifter, hennes kön nedlagt i henne, icke kunde han
  giva henne sin egen uppfostran, som tagit trettio år, icke skänka henne
  den utveckling han genomgått, de erfarenheter, de studier han tillkämpat
  sig. Då måste han sänka sig till henne, men tanken på detta sänkande
  pinade honom såsom det största tänkbara onda, såsom sjunkande,
  nedåtgående, börjande om igen, vilket för övrigt var omöjligt. Återstod
  honom endast göra sin person dubbel, klyva sig, skapa en personlighet,
  fattlig och tillgänglig för henne, spela en duperad älskare, lära sig
  beundra hennes underlägsenhet, vänja sig vid en roll, som hon ville ha
  den, och så i tysthet leva sitt andra halva liv i hemlighet och för sig
  själv, sova med ena ögat och hålla det andra öppet.
  
  Han hade stigit upp för skäret utan att märka det. Och nu såg han det
  lysa nere i fiskläget och hörde vilda skrik, jubelskrik över den slagne
  fienden, som velat lyfta deras barn och barnbarn ur fattigdom, bespara
  dem arbete, giva dem nya njutningar. Och med ett vaknade hos honom igen
  begäret att få se dessa vildar tama, att se dessa Torsdyrkare böja knä
  för vite Krist, jättarne gå under för de ljuse Asar. Barbaren måste
  passera kristendomen såsom en skärseld, lära sig vördnad för andens makt
  i de svaga muskelknippena; folkvandringsresterna ha sin medeltid, innan
  de kunde komma fram till tänkandets renässans och handlingens
  revolution.
  
  Här skulle kapellet resas på högsta åsen av skäret och dess lilla spira
  sticka upp över utkik och flaggstång och hälsa de sjöfarande på långt
  håll som en erinran om att ... Här stannade han och reflekterade. Och
  ett löje drog över hans bleka ansikte, när han böjde sig ner och
  plockade upp fyra gneisflisor, som han lade ut i en rektangel från öster
  till väster, sedan han gått upp trettio steg på längden och tjugo på
  bredden.
  
  -- Vilken utmärkt landkänning för de sjöfarande! tänkte han, när han
  vandrade ner för berget och gick upp att lägga sig.
  
  
  
  
                             SJÄTTE KAPITLET.
  
  
  Intendenten hade hållit sig instängd i två dygn för att arbeta, och när
  han på tredje dagens morgon gick ut att vandra på stranden, mötte han av
  en händelse kammarrådinnan. Hon hade ett bekymrat utseende, och när
  intendenten frågade om hennes dotters befinnande, fick han veta, att hon
  var opasslig.
  
  -- Det är brist på förströelse, sade han på måfå.
  
  -- Ja, vad skall man göra i ensamheten? svarade den bekymrade modren.
  
  -- Fröken skall ut på sjön, fiska och segla och röra på sig, ordinerade
  han utan någon vidare tanke på vad han sade.
  
  -- Ack ja, vidtog modren, men inte kan min stackars Maria fara ensam.
  
  Som han här endast hade ett att svara, svarade han:
  
  -- Om damerna behaga hålla till godo med mitt sällskap, så skall jag
  gärna stå till tjänst.
  
  Modren fann, att han var alltför god, och antog tillbudet, förklarande,
  att hon skulle straxt säga till Maria, att hon tog på sig.
  
  Intendenten gick ner till hamnen för att rusta ut båten, och under vägen
  började han töja på stegen, såsom om han gått utför en backe, där
  tyngden sköt på fortare, än han ville. Det tog emot i honom, det, att
  han blivit så hastigt satt i rörelse av en kraft utifrån, innan han
  hunnit besinna sig, och han ville göra motstånd utan att kunna det. Men
  det var för sent, och han lät sig drivas, medveten om, att han ändock
  alltid skulle kunna sköta rodret och bestämma kursen.
  
  Han hade hissat focken på sin blekingseka, påsatt styret och lagt
  fånglinan lös och färdig att kasta loss, då fröken och hennes mor syntes
  i stranden. Flickan var klädd i en ultramarinblå klädning med vita
  garneringar och bar en blå skotsk yllemössa, som klädde henne utmärkt
  och gav något pojkaktigt, käckt uttryck, alldeles främmande mot det
  änglalika, hon ett par dagar förut visat.
  
  Sedan intendenten hälsat och frågat om befinnandet, bjöd han sin hand
  att föra damerna ombord. Flickan mottog den räckta handen och var med
  ett lätt hopp i båten, varpå hon placerades akteröver vid rodret, men
  när sedan samma hand räcktes åt modren, förklarade denna, att hon icke
  kunde följa, emedan hon skulle laga middagen. Intendenten, som fått
  överraskningar så häftigt över sig, kände ånyo en lust att göra motstånd
  mot denna mjuka styrka, som ledde honom, dit han icke velat, men
  tillbakahölls av fruktan att visa sig obelevad, och sedan han kort och
  gott beklagat, att han måste undvara kammarrådinnans angenäma sällskap,
  lossade han fånglinan, befallde fröken Maria lägga om rodret, stack
  storskotet i hennes hand och hissade seglet.
  
  -- Men jag kan ju inte segla, skrek flickan; jag har aldrig hållit i ett
  styre!
  
  -- Det är ingen konst! Gör bara som jag säger, och ni ska kunna segla
  med en gång, svarade intendenten; satte sig framför flickan och hjälpte
  henne med manövern.
  
  Det blåste en svag bris, och båten gled ut ur hamnen för bidevind.
  
  Intendenten höll fockeskotet och instruerade till en början den vackra
  båtförerskan, fattade då och då hennes handlove och pressade rorkulten
  mot vinden, tills de kommit ut, fått fart och intagit den bog, på vilken
  de kunde ligga ut till skären med en gång.
  
  Ansvaret, ansträngningen, känslan av att behärska farkosten, som
  inneslöt de tvås liv, väckte domnade krafter i den veka kvinnogestalten,
  och hennes öga, som uppmärksamt följde seglens ställning, glödde av mod
  och tillförsikt, när hon såg, huru båten lydde den minsta tryckning av
  handen. Begick hon ett fel, rättade han det med ett vänligt ord,
  intalade henne mod att fortfara genom att berömma hennes påpasslighet,
  undanröjde svårigheter genom att förklara hela förloppet som något,
  vilket sade sig självt.
  
  Hon strålade av lycka, började tala om det förflutna, om sina
  trettiofyra år, huru hon trott liv och levnadsmod vara förbi, huru hon
  kände sig ung på nytt, huru hon alltid drömt om ett liv i verksamhet, i
  manlig verksamhet framför allt, att få ägna sina krafter åt
  mänskligheten, åt andra. Hon visste, att hon som kvinna var en paria ...
  
  Intendenten hörde på allt som på välbekanta hemligheter, formler för en
  orimlig strävan att få det lika, som naturen gjort med avsikt så olika
  som möjligt för att bespara mänskligheten arbete, men att nu svara på
  detta ansåg han lönlöst, och sin roll att vara en tacksam åhörare och
  att låta henne tala ur sig sina sjuka inbillningar, som den friska
  vinden skulle blåsa bort, höll han vid. Och i stället för att ta fram
  kniven och skära av de trassliga härvor, hennes orediga tankar räckte
  fram åt honom, ville han helt enkelt icke låtsas se dem, fubbla undan
  dem och, genom att samka intryck dem han avsiktligt framkallade, nysta
  på det gamla trasslet och begagna det som bobiner, vilka endast skulle
  tjäna till underlag för nytt garn, spunnet ut från hans rika slända.
  
  I hast improviserade han en plan, huru han, begagnande det
  åskådningsmedel, som skären erbjödo, skulle i levande bilder, utan att
  hon märkte det, på några timmar låta henne genomvandra sensationer, som
  hon skulle tro komma utifrån, och på det sättet skulle han smyga sin
  själs nät över hennes, stämma hennes strängar i samklang med sitt
  instrument. Med en rörelse på huvudet antydde han nu, att båten skulle
  falla, och sedan han släckt något på skoten, släppte ekan landkänningen
  och plaskade ut över det öppna havsgattet. Den vida horisonten, det
  oändliga ljushavet, där intet föremål skymde, kastade en ljusning över
  det sköna ansiktet; de små dragen likasom förstorades, halvmärkliga
  rynkor slätades, hela uttrycket fick en karaktär av frigörelse från
  vardagsomsorger, småaktiga tankar; och ögat, som i ett moment kunde
  överskåda en så stor del av jordkroppen, syntes se i stort, så att den
  lilla personen svällde ut, kände sin relativa makt, och när nu de långa
  havssjöarne sakta lyfte och sänkte båten i väldiga rytmer, såg han, huru
  hänförelsen blandades med ett grand fruktan, som ville trycka ner.
  
  Intendenten, som märkte, att den stora synen icke förfelat sitt intryck,
  beslöt nu att lägga text under känslosvallningarnes svaga musik, leda
  hennes gryende tankar ut på den stora stråten, han ville lossa skalen på
  de svällande fröen, så att groddarna skulle komma ut.
  
  -- Det verkar planet! improviserade han. Jorden, den banala, den
  tråkiga, den mylliga, blir himlakropp. Känner man sig icke som redan
  delaktig av himlen, när man upplöser motsättningen, den falska
  motsättningen mellan himmel och jord, vilka äro ett, liksom delen och
  det hela! Märker ni inte, hur ni växer i stället för att krympa, när ni
  överlistar vinden och tvingar honom föra er åt höger, när han vill åt
  vänster; erfar ni inte, vilken stormakt innebor i er, när ni rider upp
  på vågen, då han med tusen skålpunds tryck vill pressa er ner i djupet!
  Den, som tros ha skapat fågelns vingar och behövde femtio tusen år för
  att göra en flygare av en krypare, var mindre kvick än den, som först
  satte en duk på en stång och i ett ögonblick uppfann navigationen.
  
  Är det då underligt, om människan skapat Gud utav sitt beläte, slutande
  från sin sinnrikhet till en ändå sinnrikare!
  
  Flickan, som uppmärksamt lyssnat till hans utbrott, betraktade hans
  ansikte oavbrutet, som om hon vänt sitt eget mot en eld för att värmas;
  de ovanliga orden, hon hört, syntes helt ha slagit ner i hennes sinne
  och verkat som jästämne. Bedövad, insövd av de veka, övertalande
  tonfallen, mottog hon utan besinning de nya synpunkter, han gav henne
  över det förut för henne så livlösa, entoniga landskapet, över livets
  upphov och mening, och utan att inse, det hennes egen religiösa
  övertygelse myllades ner, innan den upplösts, tog hon emot det nya och
  travade det ovanpå det gamla.
  
  -- Ni talar, som jag ingen hört tala förr, sade hon drömmande; tala mer!
  
  Han teg och gav med ett nytt tecken båten en ny kurs.
  
  De nalkades Svartbådans hemska vulkanbildning. Den svartgnistrande
  dioriten med det likvita sjömärket, kallat vita märren, såg ännu mer
  skrikande dystert ut i solskenet, som förgäves sökte stämma de ytterliga
  färgerna svart och vitt.
  
  Över flickans ansikte drog ett moln, dragen krymptes, ögonbrynen lade
  sig i valkar, som om de ville fälla sig ner och dölja den tryckande
  tavlan. En omärklig rörelse på roret antydde, att hon ville hålla undan
  för skäret, men han gav båten dess riktning framåt, och med vindens
  sammanpressade krafter sköt ekan in i ravinen mellan de svarta
  klipporna, där sjöarne suckande sögo den framåt.
  
  Det blev tyst i båten, och intendenten ville icke söka gissa de mörka
  minnen, som väcktes hos ledsagerskan, utan han inskränkte sig till att
  peka på ett vitblekt skelett av en alfågel, som låg kvar på den svarta
  hällen.
  
  Och så tog vinden i seglen igen, fyllde dem och släpade ut farkosten på
  det öppna vattnet.
  
  De passerade rönnkobben med sitt enda träd och sin sädesärla och
  nalkades Svärdsholmen, där han första gången sett henne. Där landade de,
  och han förde henne samma väg, som han kommit om söndagsförmiddagen, lät
  henne erfara samma intryck, som han haft, ledde henne ner i
  blomsterängen och visade henne mellan vildaplarne, var han först fått se
  henne.
  
  Hon kom nu i ett lynne av ysterhet, ty att alla dessa små iakttagelser
  av biomständigheter fästat sig i hans minne, måste betyda, att han var
  betagen. Hon skrattade, när han talade om, hur han först hört henne
  hosta, och i ett utbrott av lekfullhet bad hon honom gå ner på samma
  ställe och tala, så skulle hon gissa, vem som talade.
  
  Han lydde och hoppade ner från bergspallen, ställde sig bakom oxlarne
  och härmade en tjurs bölande.
  
  -- Nej, så vackert han kan sjunga, skämtade flickan. Det är bestämt en
  hottentottaktör.
  
  Intendenten, som fann behag i barnsligheten och inte hade lekt med barn
  på många år, höll rollen, och framträdande på den gröna slätten med ut-
  och invänd rock och lorgnetten hängande på ena örat uppförde han en
  improviserad vilddans, beledsagad av en sång, som han hört hottentotter
  sjunga i Jardin d'Acclimatation.
  
  Flickan syntes både förvånad och road.
  
  -- Vet ni vad? sade hon. Så där tycker jag mer om er, då jag ser, att ni
  kan vara människa ett ögonblick och lägga bort den filosofiska minen.
  
  -- Är då hottentotten mera människa i era ögon än filosofen? lät
  intendenten undslippa sig, men ångrade straxt, att han väckt henne till
  medvetande, bröt en gren från oxeln, virade en krans och lämnade åt
  flickan, som mörknat något vid inseendet, att hon sagt en kapital dumhet
  och röjt sig.
  
  -- Nu ska ni bekransa offerdjuret, fröken Maria! kastade intendenten åt
  sidan. Jag skulle önska, jag vore hundra och fick som en hekatomb gå
  till slaktarbänken för er.
  
  Han föll på knä och mottog kransen av den blidkade skönheten, varpå han
  satte till att springa ner åt stranden och flickan efter.
  
  Nere vid sandkanten stannade de.
  
  -- Ska vi kasta smörgås? föreslog hon.
  
  -- Gärna, svarade han och valde en flat sten.
  
  De slungade stenar utåt vattnet en stund, tills de blivit varma.
  
  -- Ska vi bada! utropade plötsligen flickan, som om hon länge ruvat
  tanken, vilken måste bryta sig ut.
  
  Intendenten visste inte, var han var hemma; om det var ett skämt eller
  om förslaget framkom allvarsamt med reservationer, såsom underförstått
  bibehållande av en del kläder eller den ena partens avlägsnande.
  
  -- Bada ni, så går jag bort så länge, fann han slutligen för gott att
  svara.
  
  -- Badar inte ni då? frågade flickan.
  
  -- Nej, jag har inte kläder med mig, svarade intendenten, och dessutom
  badar jag inte kallt.
  
  -- Hahahaha! skallade ett kallt, obehagligt hånande skratt från flickans
  struphuvud.
  
  -- Ni är rädd för kallt vatten? hånade flickan, och kanske inte kan
  simma?
  
  -- Det kalla vattnet är för rått för mina fina nerver. Men om ni tar ett
  kallt bad här, så går jag bort på norra udden och tar mig ett varmt.
  
  Flickan hade redan skjutit av sig kängorna, och kastande en blick av
  förakt och sårad fåfänga sade hon:
  
  -- Ni kan väl inte se mig därbortifrån?
  
  -- Såvida ni ej simmar allt för långt ut, svarade intendenten och gick.
  
  När han uppnått norra branterna av holmen, utsökte han en klyfta i
  berget, som var skyddad för nordliga vinden av en bergmur på sina femtio
  fots höjd. Den svarta hornblendegneisen var polerad som agat av
  vågsvallet och buktade sig i svaga, läckra valkar, som liknade
  mänskokroppens muskler och smögo sig under den bara fotens urgrävningar
  som en bolster. Ingen vindfläkt nådde hitin, och solen hade bränt i sex
  timmar mot de mörka hällarne, så att här stod en uppvärmd luft av flera
  grader över kroppens temperatur, och stenarne nästan brände under
  fötterna. Han hade gått ner i båten och hämtat en yxa, varmed han nu
  avhögg det torraste ljungris och sandhavra, gjorde upp en flammande eld
  på berget, medan han klädde av sig. Och när brasan hastigt brunnit ut,
  sopade han hällen som en bakugn, slog med öskaret det kristallklara
  havsvattnet på de hettade stenarne och lät ångan svepa omkring sin nakna
  kropp. Därpå satte han sig i en av de länstolar, havet skulpterat ur
  bergpallarne, och drog sin filt omkring sig, kröp ihop med knäna under
  hakan, slöt ögonen och syntes försjunka i sömn. Men han sov icke, utan
  brukade denna metod till det han kallade dra opp sig för att några
  ögonblick låta sin hjärna vila och återtaga sin spänstighet. Ty det
  ansträngde honom att anpassa sig i umgänge med andras orediga tankar.
  Hans tankemekanism led av beröring av andras, så att den blev orolig,
  opålitlig som kompassnålen vid närvaro av järn. Och varje gång han ville
  tänka klart över något eller fatta ett beslut, försatte han sin själ i
  harmonisk domning genom ett varmt bad, släckte medvetandet i en
  halvslummer för en kort stund genom att tänka på intet, varunder allt
  det mottagna observationsmaterialet tycktes bringas i smältning,
  varefter legeringen kvällde fram, när han släckte av eldarne och väckte
  sig till medvetande.
  
  När han setat en stund och solen värmt igenom honom, reste han sig
  plötsligt och stod som vaken efter en genomsoven natt. Hans tankar
  arbetade ånyo, och han såg lycklig ut, som om han löst ett problem.
  
  Hon är trettiofyra år, tänkte han. Detta hade jag glömt under intrycket
  av hennes ungdomliga skönhet. Därför detta kaos av tillryggalagda
  stadier, dessa bitar av roller, som hon successivt spelat i livet, dessa
  massor av skiftande reflexer från män, som hon sökt vinna och anpassat
  sig efter. Och nu nyss måtte hon ha blivit bankrutt i någon
  förälskelsehistoria. _Han_, som sammanhållit alla dessa traslappar av en
  själ, hade vikit undan, säcken hade spruckit, och nu låg alltihop
  där som en lumpsamlares skräp. Hon hade visat provbitar på
  prästgårdsromantik från 1850 med mänskoräddningsuppstötningar från
  århundradets början, trosnit från Duvoröstens och Pietistens
  konjunkturströmmar, cynismer från George-Sand- och androgynperioden. Att
  söka botten i detta såll, genom vilket så många soppor passerat, att
  lösa en gåta, som icke var någon, det var han för klok att spilla tid
  på. Här återstod endast att plocka ut ur benhögen det som passade till
  att sätta ihop ett skelett, vilket han sedan skulle fylla på med levande
  kött och inblåsa sin anda i. Men detta skulle hon ej märka, ty då
  tilläte hon det ej. Hon skulle aldrig se, huru hon mottog av honom, ty
  det skulle endast väcka hat och motstånd. Han skulle växa underjordiskt
  som rotstocken och på sig ympa henne att skjuta upp, synas för världen
  och bära blomman, som människorna fingo beundra.
  
  Nu hörde han måsarna skrika och förstod därav att hon summit ut. Han
  klädde sig därför hastigt, och sedan han samlat sina saker, plockade han
  fram ur båtgarneringen till en liten frukost, vilken han dukade på
  mossan under en halvstammig pinjeliknande tall.
  
  Det var endast få rätter, men allt dyrbart, utsökt och serverat på
  spillror av en porslinssamling, han en gång börjat anlägga. Smöret lyste
  äggult i en serpentinask med skruvlock och stod i ett fragment av Henri
  II-fajans med is; kakes'en låg på ett genombrutet fat av Marieberg och
  sardellerna på ett tefat av blåskäckigt Nevers. Fruktan för den överallt
  instörtande banaliteten i konst, industri och dagligt liv hade drivit
  ägaren ut på det moderna sökandet efter det ovanliga; samtidens rysliga
  trivialitet och hat mot det originella hade jagat honom som så många
  andra ut i det raffinerade för att söka rädda sin personlighet från att
  slipas i den stora rullstensfloden. Hans fint utvecklade sinnen sökte
  icke den tarvliga skönheten i form och färg, som så lätt föråldras, utan
  han ville se historia, minnen av världshändelser i det som omgav honom.
  Denna flisa av Henri II-fajans med dess gräddvita piplera inkrusterad
  med rött, svart och gult väckte sålunda minnen av det sköna
  Loirelandskapet med dess renässansslott, och dess ornament i
  bokbandsstil erinrade borgfrun Hélène de Genlis och hennes
  bibliotekarie, vilka tillsammans med en krukmakare tryckte fram en stil,
  rent personlig, som likväl icke kunde undgå att färgläggas av
  ridderlighetens tidevarv, då man vördade skönhet i livet och själva
  hantverket ordnade sig under vetenskapen och konsten, inseende det
  förmånliga i en andens rangordning.
  
  När han dukat och besåg sitt verk, var det honom, som om han flyttat in
  ett stycke kultur hitupp i den halv-arktiska vildmarken. Sardeller från
  Bretagne, kastanjer från Andalusien, kaviar från Volga, ost från
  Gruyèrealperna, wurst från Thüringen, kakes från Britannien och
  apelsiner från Mindre Asien. Därtill en bastvirad flaska Chiantivin från
  Toscana att serveras i fotglas med Fredrik den förstes namnchiffer i
  guld, allt bildade ett huller om buller utan att smaka samlare eller
  museum, små färgtoucher kastade in här och där, blommor pressade som
  souvenirer mellan bladen i en resehandbok och icke i ett herbarium.
  
  Nu hörde han flickans röst från badstället ropa hallå, varpå han
  svarade; och strax därpå trädde hon fram ur buskarna, rak, rask och
  strålande av hälsa och levnadslust. När hon fick se den dukade
  frukosten, lyftade hon sin mössa och bugade sig skämtsamt, men mot sin
  vilja imponerad av det förnäma i tillställningen.
  
  -- Ni är en trollkarl, sade hon, tillåt mig att buga!
  
  -- Inte för så lite, svarade intendenten.
  
  -- Ja, ni antyder, att ni kan mer, men behärska naturen, som ni nyss
  jollrade om, det blir ni efter i, invände flickan med den överlägsna
  moderliga tonen.
  
  -- Min fröken! Jag uttryckte mig icke så kategoriskt; jag påminde
  endast, att vi delvis lärt oss kuva naturkrafterna, under vilka vi
  själva delvis lyda -- observera det lilla viktiga ordet delvis -- och
  att det står i vår makt att ändra både ett landskaps karaktär och dess
  innevånares hela själsliv.
  
  -- Gott! Trolla då fram ett italienskt landskap med marmorvillor och
  pinjer ur detta rysliga gråstens-paysage!
  
  -- Jag är visserligen ingen taskspelare, men om ni utmanar mig, så lovar
  jag er till er födelsedag om tre veckor ha förvandlat detta friska
  naturstycke, vars make ni får leta i Europa, till ett skogslöst,
  förbränt, blomkålslandskap efter er smak.
  
  -- Topp! Vi parera! Om tre veckor alltså; och om jag förlorar?
  
  -- Så vinner jag -- vad?
  
  -- Det få vi se då!
  
  -- Det få vi se! Men vill ni sköta min tjänst under tiden?
  
  -- Er tjänst! Vad är det för slag? Att ligga på soffan och röka
  cigarretter.
  
  -- Ja, om ni kan som jag sköta min tjänst från soffan, så -- gärna. Men
  det kan ni inte, och nu ska ni höra, varför, och vad meningen är med min
  vistelse här på skäret! Tag ett glas vin först till wursten!
  
  Han skänkte i ett glas av det mörkröda Chiantivinet och räckte flickan,
  som tömde det i ett tag.
  
  -- Ni vet, började intendenten, min officiella uppgift är här på
  fiskläget att lära befolkningen fiska.
  
  -- Det måtte bli skönt, ni, som skryter med att ni aldrig hållit i ett
  metspö.
  
  -- Avbryt mig inte -- jag skall inte heller lära dem meta med spö. Ser
  ni, saken förhåller sig så, att dessa kvarsittare, konservativa som allt
  pack! ...
  
  -- Vad är det för språk! avbröt flickan ånyo.
  
  -- Rent språk! Emellertid! Av oförstånd och konservatism hålla dessa
  urinnevånare på att undergräva sin ställning såsom fiskätande däggdjur,
  och därför får staten lov att ställa dem under förmyndare. Strömmingen
  -- Gud välsigna fisken! -- som utgör dessa autoktoners förnämsta
  näringskälla, hotar att sina. Det angår mig visserligen inte alls, ty om
  några hundra ichtyofager mer eller mindre öka eller minska en överflödig
  folkhord, är komplett likgiltigt för det stora hela. Men nu ska de leva,
  eftersom lantbruksakademien önskar det, och därför skall jag hindra dem
  att fiska sin nödtorft. Erkännes den logiken?
  
  -- Det är omänskligt, men ni är också ett bödelsämne!
  
  -- Också därför har jag på eget bevåg, utan att begära vasaorden eller
  någon tack, utfunnit en ny näringskälla, som skall ersätta den gamla, ty
  om även strömmingen skulle stimma till efter en halv mansålder sedan
  skärfolket utvandrat, så hotas ändock denna näringsgren av en
  konkurrent, vilken efter hundra års vila stigit upp igen mer
  fruktansvärd än någonsin. Vet ni av, att sillen kommer igen till
  Bohuslän i höst?
  
  -- Nej, jag har inte haft något brev från den på länge!
  
  -- Den gör det i alla fall. Alltså måste vi sluta med strömmingen och
  fiska lax i stället.
  
  -- Lax? I havets djup?
  
  -- Ja! Den _ska_ finnas, fastän jag inte sett den ännu! Ni ska ta reda
  på den!
  
  -- Men om den inte finns!
  
  -- Jag upplyser ju er, att den finns! Ni ska bara fånga de första, så är
  laxfisket öppet.
  
  -- Men hur vet ni, att det finns lax, då ni inte sett den? vrenskades
  flickan.
  
  -- På en massa undersökningar, som äro för vidlyftiga att upprepa
  konversationsvis, dels verkställda ute på sjön ...
  
  -- _En_ gång!
  
  -- Jag arbetar fort som tjugo, tack vare min ovanliga intelligens --
  dels på min soffa och mest i böckerna. Nog av, vill ni vara med och
  förstöra befolkningen, först med lax och sedan med missionshus, som ni
  glömt.
  
  -- Ni är en demon, en djävul, utbrast flickan mitt emellan skämt och
  allvar.
  
  Intendenten, som endast i ett anfall av lynne slagit in på det
  skeptiska, men nu fann, att detta var det som mest gjorde intryck, fann
  för gott att stanna vid den rollen.
  
  -- Ni tror bestämt inte på Gud? frågade flickan med en min, som om hon
  för evigt skulle avsky honom, om han jakade.
  
  -- Nej, det gör jag inte.
  
  -- Och ni vill bli en Ansgarius och införa kristendomen på skäret?
  
  -- Och laxen! Ja, jag vill bli en dämonisk Ansgarius! Men vill ni också
  lägga laxreven och bli välsignad av riksdagens revisorer?
  
  -- Ja, jag skall arbeta för detta folket, som jag tror på, jag skall
  offra mina svaga krafter för de förtryckta, och jag skall visa er, att
  ni är en blaserad, en utlevad, en hånare ... Nej, det är ni inte, fast
  ni visar er sämre än ni är, ty ni är ett gott barn i alla fall, det såg
  jag i söndags ...
  
  Hon sade det där om ett gott barn, som det tycktes, med en säker
  beräkning, att han skulle nappa på betet och ställa sig under henne som
  barnet, sak samma det goda eller onda. Men nu hade han redan fått smak
  på dämonen såsom överlägsnare och intressantare, därför behöll han den
  tacksammare uppgiften. Visserligen kände han av erfarenhet, att det
  lättaste sättet insinuera sig hos en kvinna var att låta henne leka
  modren med alla dess friheter till intimitet, men det var ett så utnött
  spel och kunde så lätt leda till outrotligt översitteri från hennes
  sida. Hellre då giva henne återlöserskans tacksammare parti, i vilket
  icke ingick något absolut överordnat utan endast gudamodrens
  mellanhandsuppgift, därvid hon blev inställd såsom medlerska mellan två
  lika starka makter.
  
  Men övergången var icke lätt funnen, och i ett anfall av leda vid hela
  detta spel, som dock var nödvändigt, om han ville nå sitt mål, och det
  ville han, låtsades han behöva gå och se efter, om båten var riktigt
  förtöjd, då det nu börjat blåsa upp.
  
  Nerkommen till stranden andades han ut såsom efter en ansträngning över
  krafterna. Han knäppte upp västen, som om han burit en järntröja,
  svalkade sitt huvud och kastade en längtande blick utåt det fria
  vattnet. Nu skulle han ha givit mycket för att få vara ensam, få skaka
  av sig det boss, som fallit över hans själ under beröringen med en lägre
  ande. Han hatade henne i detta ögonblick, ville vara fri från henne, äga
  sig själv igen, men det var för sent! Spindelvävarna hade fäst sig i
  hans ansikte, silkeslena, slemmiga, osynliga och omöjliga att avlägsna.
  Och på samma gång -- när han vände sig om och såg henne sitta och skala
  en kastanje med sina långa fingrar och vassa tänder -- och han påmindes
  om en mandrill, han sett i ett menageri, fattades han av ett oändligt
  medlidande, en fläkt av den världssmärta, som den lyckligare känner, när
  han ser en vanlottad, tänkte straxt på hennes förtjusning att se honom
  som hottentott, blev ond igen, lade band på sig, och med en världsmans
  hela självbehärskning nalkades han henne, och för att få första
  bemantlande ordet erinrade han, att de måste segla, emedan vinden ökade.
  Hon hade emellertid märkt det drag av trötthet och frånvaro, som stannat
  i hans ansikte, och med en skärpa, som totalt avkylde hans känslor för
  ögonblicket, replikerade hon:
  
  -- Ni är trött på sällskapet! Låt oss resa.
  
  Men när han ej svarade med en artighet, återtog hon med en rörelse, som
  var svår att döma såsom sann eller låtsad:
  
  -- Förlåt mig, att jag är elak! Men jag har blivit sådan, och jag är
  otacksam! Se så!
  
  Hon torkade ögonen och började med en husmoders övade omsorg plocka ihop
  diskarne.
  
  Och nu, när hon böjde sig ner, lutad över kvarlevor och solkiga
  tallrikar med servetten knuten som ett förkläde om livet och bar
  servisen ner till stranden för att skölja, då skyndade han fram för att
  befria henne från bördan, driven av ett oemotståndligt begär att slippa
  se henne i tjänarens skepelse, kännande ett stygn vid att bli uppassad
  av den han ville höja högt över sig på samma gång hon skulle se upp till
  honom såsom den där förlänat henne makten över sig.
  
  Vid den skenstrid, som uppstod om vem som skulle tjäna den andra,
  släppte flickan servisen. Hon uppgav ett skrik, men då hon mönstrat det
  sönderslagna, klarnade hon:
  
  -- Det var lyckligtvis bara gammalt! Gud, så rädd jag blev!
  
  Han undertryckte sin småaktiga tanke på förlusten genast genom att
  ställa sig på hennes sida såsom den av olyckan drabbade, och glad att få
  ett bullersamt slut på de korsande stämningar, som revo sönder honom,
  kastade han smörgås med skärvorna utåt viken och avrundade den
  tillspetsade situationen med ett skämtsamt:
  
  -- Nu slipper vi diska, fröken Mari!
  
  Varpå han räckte henne handen att föra henne i båten, som redan högg i
  fånglinan under de växande sjöarnes skvalp.
  
  
  
  
                             SJUNDE KAPITLET.
  
  
  En fullsolig sommarmorgon sitter intendenten med sin lärjunge uppe i
  träpaviljongen, som han låtit uppföra på skärets högsta kam alldeles
  invid den nylagda stenfoten till missionshuset. Nere i hamnen ligger en
  skonare, som lossar de tillpassade ämnena till byggnaden, vilka bäras
  upp till deras plats och sammanfogas av verkmästaren och hans arbetare.
  Det är därför ovanligt livligt på skäret sedan någon tid och mindre
  skärmytslingar ha redan förefallit mellan fiskarfolket och
  stadsarbetarne, vilka senare behandlat de förre med översitteri, vilket
  återigen givit anledning till en rad försoningsfester med dryckenskap
  och nya slagsmål, attentat mot sedligheten och äganderätten. Det hade
  därför också ett ögonblick ångrat intendenten och kammarrådinnan, att de
  tagit befattning med befolkningens civilisering, då redan de första
  stegen visat så sorgliga resultat, så mycket mer som nattbullret,
  sången, skriket och klagomålen stört allt arbete och all vila för dem,
  som enkom rest ut att söka ro. Intendenten, som förlorat allt anseende,
  sedan han en gång släppt efter på sin myndighet, kunde icke återställa
  lugnet, men fröken Maria hade däremot lyckats bättre och förstod att
  genom ett raskt uppträdande, ett gott ord då och då dämpa stormen, och
  alldenstund hon icke ville tillskriva detta sin skönhet och sitt
  behagfulla sätt, hade hon tillmätt sig en högre grad av styrka och
  förstånd än hon ägde och så levat sig in i föreställningen om sina
  ovanliga själsförmögenheter, att även nu, då hon satt som elev hos sin
  lärare, hon mottog hans lärdomar under form av bekanta saker, dem hon
  med mera spetsiga än skarpsinniga anmärkningar tycktes korrigera och
  utlägga i stället för att inhämta.
  
  Modren, som satt bredvid och broderade en altarduk till predikstolen i
  det nya missionshuset, syntes då och då häpna över sin dotters
  genomträngande förstånd och stora kunskaper, då denna med en enfaldig
  fråga gjorde läraren svarslös.
  
  -- Ser ni, fröken Maria, föreläste intendenten, alltjämt bedragande sig
  med hoppet om att kunna uppfostra henne, det obildade ögat har en
  benägenhet att se allting enkelt, det outvecklade örat att höra allting
  enkelt. Ni ser häromkring er bara gråstenar, och målaren och poeten göra
  likaså. Därför måla och skildra de allt så monotont, därför finna de
  skären så monotona, och likafullt, se på denna geologiska karta över
  trakten och kasta sedan en blick ut över landskapet. Vi sitta på den
  röda gneisens region. Se på denna flisa, ni kallar gråsten, hur rikt
  omväxlande den är sammanbakad av den svarta glimmern, den vita kvartsen
  och den rosenröda fältspaten.
  
  Han hade tagit provet från den stenhög, som grundläggarne sprängt ur
  skäret och lagt samman till byggnadens fot.
  
  -- Och se här en annan. Det är vad man kallar eurit! Se, huru fina
  färgskiftningar från laxrött inåt flintblått. Och här är vit marmor
  eller urkalk.
  
  -- Finns det marmor här? frågade flickan, som av föreställningen om
  denna lyxstenart lystrade till.
  
  -- Ja, det finns marmor, fastän den är grå på ytan utan att ändock vara
  grå. Ty om ni ser nogare efter, skall ni finna, vilken oändlig rikedom
  av färger, som dessa lavar äga. Vilken skala av de finaste färger från
  svedlavens tuschsvarta, genom Stenlavens askgrå, sköldlavens läderbruna,
  ringlavens Scheeles-gröna och lunglavens fläckiga, koppargröna,
  vägglavens äggula. -- Se nogare efter utåt skären, dem solen nu belyser,
  skall ni se, att kobbarne ha olika färg och att folket, som är vant att
  iakttaga, även givit dem namn efter färgskalan, som de känt utan att
  veta det. Ser ni, att svartkobben är svartare än de andra, därför att
  den består av det mörka hornblendet, att rökobben är röd, därför att han
  är danad av röd gneis, vitskären av renspolad eurit. Är det inte mer att
  veta varför än att veta, att så är det, och mindre ändå än att inte se
  annat än jämngrått, som målarne, vilka måla alla skär med en blandning
  av svart och vitt! Hör nu på vågornas brus, såsom poeterna summariskt
  kalla denna symfoni av ljud. Blunda ett ögonblick, så hör ni bättre,
  medan jag analyserar denna harmoni i enkla toner. Ni hör först ett brus,
  som liknar det man förnimmer i ett maskinrum eller i en stor stad. Det
  är vattenmassornas slammer mot sig själva; därpå hör ni ett fräsande,
  det är de lättare mindre vattenpartierna, som sönderpiskas till skum;
  och nu ett skrapande som knivens mot slipstenen, det är vågens rivande
  mot sanden; och nu ett rassel, som när man tömmer en gruskärra; det är
  sjöns uppvräkande av småstenarna, och sedan ett dunsande, doft som när
  man slår den kupiga handen mot örat, det är vågen, som pressar luften
  framför sig i en hålighet; och sist detta mullrande som av en avlägsen
  åska, det är de stora stenblocken, som rullas på stenbotten.
  
  -- Ja, men det där är ju att förstöra naturen för sig! utbrast flickan.
  
  -- Det är att göra naturen intim med sig! Det ger mig lugn att veta, och
  jag befrias därigenom från poetens halvdolda fruktan för det okända, som
  icke är annat än minnen från vildens diktartid, då man sökte
  förklaringar, men icke kunde finna dem i hast och därför i sin nöd
  tillgrep fabler om sjöjungfrur och jättar. Men nu övergå vi till fisket,
  som skulle upphjälpas, och lämna laxen så länge för att först försöka
  med nya strömmingsmetoder. Om två månar börjar storfisket, och om jag
  icke räknat orätt, så kommer det att slå fel i höst.
  
  -- Hur kan ni spå det från er soffa? frågade flickan mera spetsigt än
  nyfiket.
  
  -- Jag spår det på de grunder, att jag sett -- från min soffa -- huru
  drivisen i våras skrapade ren grunden från tång och andra alger, i vilka
  strömmingen går att leka; jag förutsäger det på den vetenskapliga
  grunden, att de små kräftdjuren -- samma vad de heta -- av vilka
  strömmingen lever, uteblivit från bankarna, sedan tången skrapades bort.
  Vad skall man så göra? Jo, man skall försöka fiska på djupet! Om fisken
  inte kommer till mig, så får jag komma till fisken. Och därför få vi
  försöka med drivgarn, som flyta efter en drivande båt. Det är enkelt!
  
  -- Det är storartat! utbrast fröken Maria.
  
  -- Det är gammalt, invände intendenten, och är inte min uppfinning! Men
  nu ska vi som kloka människor tänka på reträtten, ty om vi också få
  strömming och inte få pris på den, då västkusten åter fångar sillen, så
  måste vi ha annat i beredskap.
  
  -- Det är laxen!
  
  -- Det är laxen, som måste finnas här, fastän jag icke sett den.
  
  -- Så långt hade vi kommit sist, men nu vill jag veta, hur ni kan veta
  det.
  
  -- Jag ska förkorta bråket och i få ord säga skälen till min visshet.
  Laxen vandrar som de andra flyttfåglarna.
  
  -- Laxen är ju en fågel?
  
  -- Ja visst, en riktig flyttfågel. Han finns utanför norrländska
  floderna, är funnen ett par gånger i not i norra skärgården, fiskas
  utanför Gottland och hela vägen söderut, alltså måste han gå förbi här.
  Nu är det ert göra att leta upp honom med flytande långrev. Har ni lust
  med det i egenskap av min assistent mot åtnjutande av mitt gage.
  
  Det sista kom så tvärt, men med beräkning, och förfelade icke sin
  verkan.
  
  -- Jag skall förtjäna pengar, mamma, utropade fröken Maria med en
  glättig ton, som skulle dölja den verkliga glädje hon erfor. Men,
  tillade hon, vad ska ni då göra?
  
  -- Jag ska ligga på min soffa, och så ska jag förstöra naturen åt er.
  
  --Vad skall ni göra? frågade modren, som trodde hon hört orätt.
  
  -- Jag skall göra ett italienskt landskap åt fröken Maria, svarade
  intendenten, och nu lämnar jag er, mina damer, för att kasta ut skissen.
  
  Därmed reste han sig och gick med en artig bugning ner åt stranden.
  
  -- Det är en underlig människa, sade modren, när intendenten avlägsnat
  sig.
  
  -- En ovanlig människa, åtminstone, svarade flickan, men jag tror
  aldrig, han är riktigt klok. Grundsatser tyckes han dock ha och är i det
  hela en välvillig man. Vad säger du om honom?
  
  -- Ge mig mitt nystan, barn, svarade kammarrådinnan.
  
  -- Nej, men säg någonting ... säg, om du tycker om honom eller ej,
  upprepade flickan.
  
  Modren svarade endast med en halvt sorgsen, halvt resignerad blick, som
  uttryckte: jag vet ingenting.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Emellertid hade intendenten gått ner till hamnen och tagit sin båt för
  att ro ut till skären. Sommarvärmen hade rått en månad härute, så att
  luften var het; men drivisarne kommo ännu norrifrån, där en ovanligt
  sträng vinter vid stränderna framkallat bottenfrysningar, vilka nu,
  drivande söderut, avkylde vattnet, så att de lägre luftlagren höllo sig
  vid en större täthet än de övre och strålbrytningen därigenom vanställde
  skärens yttre och åstadkommit de praktfullaste hägringar under de sista
  dagarne. Dessa skådespel hade givit anledning till långvariga tvister
  mellan intendenten och damerna och i vilka dispyter fiskarfolket blivit
  inkallade till skiljedomare såsom varande mest kompetenta, då de sett
  dessa naturfenomen sedan barndomen. Och när en morgon de ljusröda
  gneisskären genom strålbrytningen sträcktes i höjden och genom
  luftlagrens olika täthet syntes lagrade såsom Normandies faläser,
  förfäktade fröken Maria den åsikten, att det verkligen var dessa
  kalkstensklippor, som genom en för vetenskapen ännu outredd naturlag
  reflekterades ända hit in i Östersjön. Samtidigt hade dyningarnes vita
  svall i strandstenarne genom refraktionen förstorats och mångdubblats,
  så att det verkligen såg ut, som om en flottilj normandiska fiskarbåtar
  loverade under faläsen. Intendenten, som förgäves sökt giva den enda
  riktiga förklaringen och därmed borttaga det övernaturliga, helst folket
  ur fenomenet ville draga spådomar naturligtvis om förestående missöden
  och denna tro på olycksödet kunde inverka förlamande på deras
  företagsamhet, fann sig försatt i den belägenheten, att han måste
  uppträda först som trollkarl för att vinna folkets öra, med beslut att
  sedan avlägsna det underbara, sedan han talat om, hur han gjort sin
  trollkonst.
  
  Därför hade han frågat de troende, om de även skulle tro, att det var en
  spegling av Italien de sågo, om de fingo se ett italienskt landskap; och
  då svaret blivit ja, beslöt han sig för att förena det nyttiga med det
  nöjsamma och genom några små förändringar framställa sitt till fröken
  Marias födelsedag utlovade sydländska landskap, så att det vid nästa
  hägring skulle uppstiga i horisonten i en stor skala, sett genom det
  kolossala förstoringsglas, som de olika täta luftlagren erbjödo.
  
  Sittande i sin båt viserade han nu Svärdsholmen med dioptern, vars
  linser han betydligt förstärkt. Det gällde nu först att få det mest
  karaktäristiska i formationen eller de lagrade bergarterna att stiga
  upp, och detta hade naturen delvis undangjort. Därpå behövde han en
  pinje, en cypress, ett marmorpalats och en terrass med spaljerade
  oranger.
  
  Sedan han därför observerat och tecknat skärets kontur, hade han planen
  klar och landade snart med sin båt, i vilken han instuvat ett järnspett,
  en skeppsskrapa, en rulle zinktråd och en pyts gulockra med en stor
  tjärborste jämte yxa, såg, spik och ett förråd dynamitpatroner.
  
  När han kommit i land och packat upp sina saker, kände han sig som en
  Robinson, den där skulle gå lös på och upptaga en kamp mot naturen, men
  nu så mycket skarpare och segervissare, som han medförde alla kulturens
  hjälpmedel. Sedan han uppställt ett lantmätarbräde på stativ och därpå
  ställt diopterlinjalen, grep han sig an.
  
  Bergåsen, vars stupade skikt lyckligt härmade söderns sedimentära lager,
  behövde han endast skrapa ren från lavar, där sådana funnos, men lämna
  några horisontella linjer mörkare än lagren. Det var icke något tungt
  arbete, utan skeppsskrapan for över den glatta ytan som en
  retucherpensel på en dekorationsmålares stora duk.
  
  Ibland kom det över honom ett äckel, att han satte bort tid och krafter
  på barnsligheter, men den kroppsliga ansträngningen jagade blodet åt
  huvudet, så att han såg småsakerna större, kände något av Titan, som
  stormade skapelsen, korrigerade upphovsmannens kråkfötter, vrickade på
  jordaxeln så att söder kom liten smula åt norr.
  
  När han så randat bergväggen, vars yta icke behövde vara mer än några
  meter lång, då den skulle mångfaldigas av luftlagren, tog han fatt på
  pinjetillverkningen. På bergknallens kam stodo en grupp halvstammiga
  tallar, vilka tillsammans endast brukade hägra som ett skogsbryn. Det
  gällde nu att fälla ett halvt dussin för att isolera den bästa och den
  som silhuetterade sig mot luften.
  
  Att såga ner de övertaliga var en halv timmes göra. Den kvarlåtne var en
  slank en, vars hela växtlighet samlat sig i kronan, just därför att de
  andra, stående tätt inpå, hindrat grenbildning på stammen. Men nu måste
  han med yxan gallra kronan, så att den utmärkande paraplyställningen med
  dess spröt kom fram. Det var lätt gjort, men när han sedan viserade sin
  skapelse i dioptern, såg han, att stilen ännu icke var fullkomlig, utan
  att toppgrenarne måste med zinktråd stagas uppåt och sidogrenarne något
  neråt och utåt. När pinjen var färdig, tog han ett glas vin och utsåg
  råmaterialet till cypresserna. Detta gav sig snart själv i ett par
  toppiga enar, vilka han endast behövde välja, så att de stodo mot
  luften, varpå yxan och kniven putsade. Men som de stodo väl ljusa, tog
  han ett ämbar vatten, i vilket han löste kimrök, och med lösningen
  stänkte han dem, tills de fått en riktig kyrkogårdsfärg.
  
  När han så beskådade sitt verk, blev han hemsk till mods, erinrade en
  mörk historia om flickan, som trampade på brödkakan, och när de vita
  måsarne upphävde rysliga skrik över hans huvud, tänkte han på de två
  svarta korparne, som kommo från himlen att hämta själen till helvetet.
  
  Sedan han suttit en stund, så att blodet återvänt till hjärnan, log han
  åt sitt verk och åt sin barnsliga fruktan. Om naturen icke gått precis
  så hastigt till väga vid arternas uppkomst, så var det icke brist på
  vilja, utan bara på förmåga.
  
  Nu gällde det marmorpalatset; men som han utgått från det och spekulerat
  ut allt hemma på sin soffa, så var det arbetet icke stort svårare än det
  andra.
  
  Kalkskiktet låg alldeles stupat färdigt att bli fasaden, visserligen
  endast några kvadratmeter, men mer behövdes ej, och det fordrades endast
  att lösa euritplattorna, som genom vittring rämnat, ifrån kalken.
  Järnspettet visade sig i början tillräckligt men vid foten måste han
  lägga en dynamitpatron i skrevan.
  
  När skottet small av och flisorna regnade ner, erfor han något av
  skaldens längtan att få på en gång hälla ner i en vulkan de stående
  arméernas ammunitionsvagnar och befria mänskligheten från tillvarons
  smärta och utvecklingens besvär.
  
  Nu var marmorplattan emellertid blottad, och den korniga kalkstenens
  kristaller gnistrade som toppsocker i solskenet. Med sina färgpytsar
  drog han nu opp en rusticerad sockel och tecknade två små kvadratiska
  fönster. På bergpallen ovanför slog han ner två störar, lade en tredje
  mitt över och band fast, så att det hela bildade en pergola. Sedan
  behövde han endast upplyfta mjölonrevorna, som voro famnslånga, och
  fläta omkring stängerna, så var vinrankan på sin plats och hängde ner i
  festoner.
  
  Slutligen retucherade han terrängen med en kanna saltsyra, utspädd i sin
  mängd vatten, varigenom uppstod en lysande vit schattering i gröngräset,
  som skulle föreställa fläckar av Bellis eller Galanthus, dem han sett
  karaktärisera romerska Campagnan, när den »andra våren» infann sig i
  oktober efter vinskördens slut.
  
  Och därmed var hans arbete färdigt.
  
  Men det hade dragit ut till aftonen. För att få undret att göra
  tillbörlig verkan återstod likväl att kunna bebåda i förväg dess
  inträdande och allra bäst bestämma dagen. Nu visste han, att stark värme
  rått i södra Europa och att därför en nordlig vind icke länge kunde vara
  borta. Den hade nu stått på osten en tid, emedan barometertrycket i
  Nordsjön varit lågt. Drivis låg, enligt rapporterna, vid Arholma, och så
  fort vinden kantrade några streck åt norr, måste drivisen följa den
  strömfåra, som går väster om Åland, när Bottniska bassängen tömmer sig i
  Östersjön. Kunde han bara få nordlig vind den ena dagens afton, så var
  han säker, att den stod ett par dagar, och som med densamma alltid
  följde klar luft, skulle han åtminstone dagen förut kunna förespå
  fenomenets uppträdande; och var han så långt kommen, bleve timman en
  bisak, ty hägring uppträdde endast några timmar efter solens uppgång,
  vanligen mellan klockan tio och tolv.
  
  När han nu inträdde i sin kammare, stängde han dörren för att få sätta
  sig till sitt arbete, sitt stora arbete, som han planerade sedan tio år
  och ämnade ha färdigt vid sitt femtionde; målet, som uppehöll hans liv
  och vilket han bar på som sin hemlighet. Han njöt i tanken på att få äga
  sig själv några timmar, ty de veckor, som förflutit, sedan de båda
  fruntimren ankommit, hade han varje afton varit upptagen med att hålla
  dessa sällskap, och det, som skulle bli en vila och ett nöje, hade
  blivit ett tvång och ett arbete. Den unga flickan älskade han, och han
  ville leva med henne i äktenskap, i fullständig förening, där den lediga
  stunden improviserades till förtroenden och vila, men detta
  halvhetstillstånd, där han skulle på bestämda timmar infinna sig och,
  antingen han var disponerad eller ej, konversera, plågade honom som en
  tjänstgöring. Hon hade slagit sig fast på honom och tröttnade aldrig att
  ta emot, helst han ägde förmågan att alltid vara ny och underhållande,
  men han, som aldrig fick något, kunde i längden finna behov av att
  förnya sig. Men när han då drog sig tillbaka, blev hon orolig, nervös
  och pinade honom med frågor om huruvida hon var för efterhängsen, varpå
  han ej kunde som väl uppfostrad svara ja.
  
  Nu öppnade han sitt manuskriptskåp, där kartongerna lågo ordnade med
  anteckningar, små lappar med improviserade tankar över observationer,
  uppfästade på halvark som ett herbarium, och vilka han roade sig med att
  ordna och ordna omigen efter nya indelningsgrunder för att utröna, om
  verkligen företeelserna kunde ordnas på så många sätt, som hjärnan
  ville, eller de verkligen endast kunde ordnas efter en enda
  indelningsgrund, såsom naturen lagrat dem, om verkligen naturen hade
  gått till väga efter en lagbunden ordning. Denna sysselsättning väckte
  hos honom föreställningen om att han var den verklige ordnaren av kaos,
  som skilde ljus och mörker, och att kaos upphörde först med uppkomsten
  av det urskiljande medvetenhetsorganet, då ljus och mörker i
  verkligheten ännu icke voro skilda. Han berusade sig vid denna tanke,
  kände huru hans jag växte, huru hjärncellerna grodde, sprängde sina
  skal, förökade sig och bildade nya arter av föreställningar, som skulle
  en gång gå ut i tankar, falla i andras hjärnmassor som jästsvampar, få
  millioner att, om ej förr, så efter hans död, vara drivbänkar åt hans
  tankefrön ...
  
  Det knackade på dörren, och med exalterad röst, som om han blivit störd
  i ett lönnligt möte, frågade han, vem det var.
  
  Det var en hälsning från damerna med förfrågan, om icke intendenten
  ville komma ner.
  
  Därpå svarade han med en återhälsning, att han icke hade tid i afton,
  emedan han måste arbeta, så vida icke hans närvaro var påkallad av någon
  mera tvingande omständighet.
  
  Så blev det tyst en stund. Som han trodde sig bestämt veta, vad som nu
  komme att följa, lämnade han det avbrutna arbetet och städade undan sina
  manuskript, vilket göromål han just slutat, då han hörde kammarrådinnans
  steg i trappan. I stället för att vänta en knackning öppnade han dörren
  och hälsade med en fråga. -- Fröken Maria är sjuk?
  
  Modren studsade, men hämtade sig straxt och bad doktorn komma och se på
  henne, då det var omöjligt få läkare.
  
  Intendenten var icke medicinare, men hade läst sig igenom elementerna av
  patologi och terapi, observerat sig själv och alla sjuka, som kommit
  inom hans krets, samt filosoferat över sjukdomarnes och läkemedlens
  natur och slutligen upprättat en terapi, som han brukade för sig själv.
  Han lovade därför att komma om en halv timme och medföra läkemedel,
  sedan han hört, att flickan låg i konvulsioner.
  
  Det hade nämligen icke varit svårt för honom att utgissa sjukdomens
  natur. Då första budskickningen icke haft något att förmäla om
  sjukdomsfall, måste detta ha inträffat emellan de båda buden och ha
  varit en följd av hans vägran att komma, alltså ett psykiskt illamående,
  som han så väl kände igen och som gick under det ännu svävande namnet
  hysteri. Ett litet tryck på viljan, en hindrad önskan, en korsad plan,
  och straxt följde en allmän nedsättning, under vilken själen sökte
  förlägga smärtorna inom kroppen utan att kunna lokalisera dem. Han hade
  i farmakodynamiken sett så ofta bredvid läkemedlens namn och deras
  verkan små försiktiga tillägg »på ett ännu ej känt sätt» eller »vars
  verkningssätt är ofullständigt känt» och hade genom iakttagelse och
  spekulation trott sig finna, att just på grund av andens och materiens
  enhet, läkemedlet verkade både kemiskt-dynamiskt och psykiskt på en
  gång. En nyare tids medicin hade utstrukit läkemedlet eller det
  materiella underlaget och antagit i hypnotismen en rent psykisk eller i
  diet och kroppsrörelser en vulgär, ofta skadlig mekanisk metod. Dessa
  överdrifter ansåg han vara nödvändiga och välgörande övergångsformer,
  oaktat försöken krävt sina offer, såsom då man med kallt vatten rev opp
  nervösa personer i stället för att lugna dem med varma bad eller
  tröttkörde svaga med våldsamma promenader i rå luft.
  
  Han hade ansett sig finna, att de gamla läkemedlen kunde tjäna ännu
  liksom åskådningsmateriel, populärt talat, för att väcka och ändra
  stämningar, och likasom den gruppen adstringentia verkligen åstadkom en
  sammandragning av magsäcken, så framkallade desamma likasom en
  koncentrering av själens spridda krafter, vilket den förslappade
  drinkaren visste av erfarenhet, då han om morgonen drog upp sitt
  utgångna verk med en bitter.
  
  Denna kvinna kände sig illamående i kroppen utan att direkt vara det.
  Därför komponerade han nu en serie läkemedel, av vilka det första skulle
  framkalla ett verkligt fysiskt illabefinnande, varigenom patienten
  skulle tvingas att lämna det sjukliga själstillståndet och få det rent
  lokaliserat i kroppen. Till den ändan uttog han ur sitt husapotek den
  vidrigaste av alla droger eller dyvelsträck, som bäst kunde framkalla
  tillståndet av allmänt illamående och i så stor dos att verkliga
  konvulsioner skulle uppstå, det vill säga: hela fysiken med luktsinnet
  och smaken skulle resa sig i revolt mot detta för kroppen främmande ämne
  och alla själens funktioner rikta sin uppmärksamhet på att avlägsna
  detta. Därmed vore de inbillade smärtorna glömda, och det gällde sedan
  endast att efter varandra framkalla övergångar från den ena vidriga
  förnimmelsen ner genom allt svagare, tills slutligen befrielsen från det
  sista stadiet genom en uppåtstigande skala av kylande, täckande,
  mjukande, mildrande medel återväckte en fullkomlig lustkänsla såsom
  efter genomgångna mödor och faror, vilka det är ljuvt att minnas.
  
  Efter att ha klätt sig i en vit kaschmirjacquett och knutit en
  crèmefärgad halsduk med svaga ametistfärgade randningar, påtog han för
  första gången sedan damernas ankomst sitt armband. Varför allt detta,
  kunde han icke säga; men han gjorde det under inflytandet av en
  stämning, hämtad från sjukbädden, han skulle besöka, och som han
  framkallat inom sig. Och när han nu såg sig i spegeln utan att observera
  sitt ansikte, märkte han, att hans yttre stämde milt, sympatiskt men
  även ovanligt och dragande uppmärksamheten till sig, utan att uppröra en
  nervös person.
  
  Därpå samlade han sina rekvisita såsom en magiker, den där går att göra
  konster, och gav sig i väg till sjukbädden.
  
  När han blivit ledd in i kammaren, såg han flickan ligga på soffan,
  iklädd en persisk morgonrock och med utslaget hår. Ögonen voro
  onaturligt stora och stirrade föraktligt på den inträdande.
  
  Intendenten kände sig ett ögonblick förlägen, men endast ett ögonblick,
  varpå han gick fram och fattade hennes hand.
  
  -- Hur är det med er, fröken Maria? frågade han deltagande.
  
  Hon skärpte ögat, som om hon ville se igenom honom, men svarade intet.
  
  Han tog upp sitt ur, räknade pulsslagen och sade:
  
  -- Ni har feber.
  
  Detta ljög han, men han måste vinna hennes förtroende, och det hörde
  till kuren.
  
  Flickans ansikte ändrade också strax uttryck.
  
  -- _Om_ jag har feber! O, jag tror, att jag brinner opp!
  
  Hon hade fått beklaga sig, och den fientliga stämningen mot den
  inträdande hade givit vika, så att ledningskontakt kunde uppstå.
  
  -- Vill ni lova att lyda min ordination, så skall jag bota er, upptog
  intendenten samtalet, under det han lade sin hand på hennes panna.
  
  Vid ordet lyda kände han, hur patienten röck till, som om hon icke alls
  ville lyda, men i detsamma föll armbandet ner inunder manschetten, och
  den inbillningssjukes motstånd upphörde.
  
  -- Gör med mig vad ni vill, svarade hon undergivet, under det hon höll
  ögonen fästade på den gyllene ormen, vilken fascinerade henne och väckte
  hennes fruktan för något okänt.
  
  -- Jag är inte läkare till yrket, som ni vet, men jag har studerat
  konsten och vet så mycket som behövs för tillfället. Här har jag en
  drog, som är mycket svår att ta, men den brukar vara ofelbar. Jag är
  ingen hemlighetsmakare och skall säga er, vad jag ger er in. Detta är
  gummiresina (_Asafoetida_), som beredes av roten till en mångårig ört,
  vilken växer i Steniga Arabien.
  
  Flickan lystrade vid ordet Arabien, som förmodligen väckte några tankar
  på vällukter, vilka icke kunde nedtysta lady Macbeths stinkande brott.
  
  Hon tog därför emot skeden och luktade på innehållet. Men i samma
  ögonblick kastade hon huvudet tillbaka och utropade:
  
  -- Jag kan inte!
  
  Han lade sin arm om hennes nacke, kraftigt och milt, räckte skeden ännu
  en gång och jollrade:
  
  -- Visa nu, att ni är ett snällt barn!
  
  Därpå hällde han i henne drogen, utan att hon kunde göra motstånd.
  
  Hon föll tillbaka mot soffdynorna, och hennes kropp vred sig under
  smärtorna av det vidriga intrycket, som det vitlöksluktande hartset
  framkallat; och hennes ansikte uttryckte en fasa, såsom om allt ont och
  motbjudande i denna världen hopat sig över henne. Och med bedjande röst
  anhöll hon få vatten för att befria sig från kvalen.
  
  Det fick hon ej, utan hon måste lägga sig ner och överlämna sig på nåd
  och onåd åt de obehagliga känslor läkemedlet väckt.
  
  När han nu såg henne upplöst av vämjelse, framtog han sin drog numro
  två.
  
  -- Nu, fröken Maria är ökenvandringen i Steniga Arabien slut och nu
  skall ni upp på alpen och dricka bergluft, koncentrerad i den raska
  gentianans beska rot, gul som solskenet, sade intendenten med en
  uppmuntrande, manhaftig stämma.
  
  Viljelös mottog flickan den bittra drogen och for tillsammans, som om
  man stött en kniv i henne.
  
  Men strax därpå reste hon sig, som om hennes spridda krafter ryckt
  tillhopa och energien kommit igen. Det våldsamma medlet hade förtagit
  det förras vidriga smak, men retade maghinnorna genom sin skärpa, och
  ökade pulsen.
  
  -- Nu ska vi släcka elden med täckena, fortfor intendenten. Och nu gå vi
  till Bretagnes havsstrand att hämta balsam i den milda Caraghéenalgen.
  Känner ni, hur mjukt limmet lägger sig skyddande över de angripna
  magväggarna; och märker ni doften av havets salter?
  
  Ett stilla lugn bredde sig över patientens upphetsade ansikte, och som
  läkaren nu ansåg henne kraftig nog att höra på hans tal, började han
  reminiscera Bretagnes kuster, seglingar på Atlanten, livet hos fiskarne
  i Quimper och sjöfågelsjakter vid Sarzeau.
  
  Hon följde med hans berättelse, men syntes ännu något tröttad, varför
  han avbröt och gav henne en symfoni han kallade och som återgav i text
  den klassiska rutan, känd såsom vinkrydda av medeltidens brudfolk, den
  himmelska angelica, den familjedoftande krusmyntan, med en liten touche
  av Cardebenedikt för att hålla friskheten vid makt och ett grand
  enbärsolja för att få tala om skogen.
  
  Han liksom masserade henne med stämningar, ryckte henne från sjukliga
  tankar genom att låta henne färdas i fantasien från plats till plats,
  beresa hela Gamla och Nya världen, få visioner av alla slags landskap,
  alla folkslag, alla klimat. När hon syntes trött, gav han henne en sked
  citronsaft med litet socker, som kylde och mildrade, så att hon efter en
  passerad förfärlig halvtimme mottog den enkla förfriskningen som en stor
  njutning, vilken förmådde henne att le.
  
  -- Vänd er nu åt väggen, bad intendenten, och låtsas sova i fem minuter,
  medan jag går ut och talar vid kammarrådinnan.
  
  Intendenten, som kände sina krafter svika, måste gå ut i friska luften
  för att hämta sig. Och han behövde endast kasta en blick ut över den
  halvljusa natthimlen, ut över det stålblå havet, sluta ögonen och
  försöka att tänka på ingenting för att känna, huru den i oordning bragta
  hjärnan likasom lade sig till rätta igen och fortsatte sin växande,
  lidande gång framåt efter att ha vridits baklänges ett stycke.
  
  Men under det han sålunda blev stående med armarne över bröstet,
  halvsovande, hörde han dock en tanke surra i ena örat: Ett barn på
  trettifyra år!
  
  Så vaknade han och steg in i stugan igen.
  
  Fröken Maria satt på soffan med det upplösta håret behagsjukt kastat
  omkring sig, men såg eljes fullkomligt frisk och nyter ut.
  
  Intendenten framtog nu ur sin korg en flaska syrakusavin och ett paket
  ryska cigarretter.
  
  -- Nu skall ni låtsas, att ni är frisk, sade han, och att vi träffas
  efter en lång resa. Därpå skall ni dricka ett glas sött sicilianskt vin
  och röka en cigarrett, ty det hör till kuren.
  
  Flickan syntes göra en ansträngning att dölja okända lidanden, men
  drack, allt under det hon höll ögonen fästade på armbandet.
  
  -- Ni ser på mitt armband, bröt intendenten tystnaden.
  
  -- Nej, det gjorde jag inte, förnekade flickan.
  
  -- Det fick jag av en kvinna, som naturligtvis är död, eftersom jag inte
  lämnat igen det.
  
  -- Har ni älskat, ni? frågade flickan, starkt betvivlande.
  
  -- Ja, men med öppna ögon! När man eljes anser det berömvärt att bruka
  sitt förnuft, varför skulle man då släcka det, när man ämnar taga ett av
  de viktigaste stegen i livet?
  
  -- Jaså, man skall vara beräknande i sin kärlek?
  
  -- Starkt, otroligt beräknande, när det gäller att släppa lös en av de
  vildaste drifterna!
  
  -- Drifterna?
  
  -- Drifterna! Ja!
  
  -- Ni tror inte på kärleken?
  
  -- Ni framställer frågor, som icke äga något svar! Tro på kärleken i
  allmänhet? Vad menar ni med det? Det finns en massa arter av kärlek, som
  äro motsatta som svart och vitt! Inte kan jag tro på båda på en gång,
  alla på en gång.
  
  -- Och den högsta arten?
  
  -- Den intellektuella; i tre étager dock som det engelska huset. Överst
  arbetsrummet, under sovrummet och köket i jordvåningen.
  
  -- Så praktiskt! Men kärleken, den stora, är icke beräknande, den har
  jag föreställt mig som det högsta, som en storm, ett åskslag, ett
  vattenfall!
  
  -- Som en rå, ohejdad naturkraft? Så uppenbarar den sig hos djuren och
  lägre varieteter människa ...
  
  -- Lägre? Äro inte alla människor lika?
  
  -- Jo, jo! Alla mänskor äro lika som två bär; ynglingar och gubbar, män
  och kvinnor, hottentotter och fransmän. Visst äro de lika! Se på oss två
  bara! Fullständigt lika, bara skägget, som står oss emellan! Förlåt, min
  fröken, nu ser jag att ni är frisk, och nu lämnar jag er. Sov gott!
  
  Han hade rest sig och tagit sin hatt, men i nästa ögonblick stod flickan
  vid hans sida med hans båda händer slutna mellan sina och med samma
  slags blick, varmed hon första gången besegrat honom, bad hon: stanna!
  
  Under dessa brinnande blickar och dessa handtryckningar erfor han något
  som han tänkt sig en ung flicka skulle känna, då hon stod under
  inflytande av en förförares eldiga angrepp. Han blev förvirrad, och det
  uppreste sig inom honom en känsla av kränkt blygsamhet, sårad manlighet.
  Han lösgjorde sina händer, drog sig tillbaka och sade med lugn stämma,
  skärande av konstlad köld:
  
  -- Besinna er!
  
  -- Stanna, eller jag söker er på ert rum! ljöd flickans exalterade svar,
  som tycktes innebära en hotelse utan vädjan.
  
  -- Då stänger jag min dörr!
  
  -- Är ni en man, ni? klingade i ett hårt skratt hela utmaningen.
  
  -- Ja, i så hög grad, att jag vill vara både den väljande och den
  angripande, och jag tycker inte om att bli förförd!
  
  Därmed gick han och hörde bakom sig ett buller, som om en mänskokropp
  fallit omkull och slagit sig mot möbler.
  
  När han kom ut, höll han på att vända om, ty han befann sig av
  själsansträngningen i ett svaghetstillstånd, som gjorde honom mycket
  mottaglig för intryck av andras lidanden. Men när han blivit ensam några
  sekunder och samlat sig, så att hans styrka återvänt, kände han sig fast
  besluten att bryta detta förhållande, som hotade att inkräkta på hela
  hans själsliv, och i tid klippa av förbindelsen med en kvinna, som så
  tydligt visat, att det endast var hans kropp hon åtrådde, under det hon
  utspydde hans själ, den han ville gjuta in i denna livlösa köttbild. Hon
  njöt av klangen i hans röst, men tankarne tog hon ej emot i andra fall,
  än där de voro till direkt gagn; han hade ofta överraskat henne med att
  betrakta linjerna i hans figur, och hon brukade understundom tanklöst
  fatta om hans överarm, vars svällande muskel bildade en vulst under det
  mjuka klädet. Han erinrade nu dessa många utmaningar vid badet, vid
  seglingar, vid uppstigandet i utkiken, som han aldrig besökte, emedan
  det oroade hans nervsystem att stå på en höjd utan tillräckligt stöd.
  Och nu i afton, när han sett detta utbrott av ohejdad moderpassion,
  insåg han med fruktan, att denna kvinna icke var av den utvecklade ras,
  som kunde individualisera sin kärlek till en viss, att han för henne
  endast spelade rollen av den oumbärliga könsmotsättningen i allmänhet.
  
  Han hade vandrat ner till stranden för att svalka sig, men natten var
  ljum. Havet hade stannat sin gång, och i nordväst låg himlen svagt
  melonfärgad, men ute i öster över vattnet vilade natten. Strandklipporna
  voro ännu ljumma, och han satte sig i en av dessa många vilstolar, dem
  kölden sprängt ut och böljorna slipat glatta.
  
  Det nyss genomlevade drog förbi honom, och nu, när sinnet lugnat av, såg
  han händelsen i ett annat ljus. Så hade ju alltid hans dröm varit, att
  han skulle väcka en kvinnas kärlek i den grad, att hon skulle komma
  tiggande, krypande till honom, sägande: jag älskar dig; värdigas älska
  mig! Så vore ju naturens ordning, att den svagare nalkades den starkare
  med ödmjukt sinne och icke tvärtom, ehuru det senare ännu var fallet med
  dem som levde i kvarlevor av vidskepliga föreställningar om något
  mystiskt överhögt hos kvinnan, sedan likväl forskningen uppdagat, att
  det mystiska endast var oreda och det överhöga endast en diktsamling av
  den manliga driftens sammanpressade begär.
  
  Nu hade hon kommit så, som han drömt sig det; den från fördomar befriade
  kvinnan av en ny tid hade visat hela sitt inres glödande natur, och han
  hade dragit sig tillbaka. Varför? Kanske att hävdens och vanans bud ännu
  regerade honom! Ty det låg ju intet oblygt i hennes utbrott, intet spår
  av skökans utbjudande, icke en ohövisk åtbörd eller fräck min! Hon
  älskade honom på sitt sätt! Vad kunde han begära mer, och med en sådan
  kärlek kunde han trygg anknyta sig vid henne, då kanske icke mången man
  kunde skryta med att ha tänt en sådan låga. Men han kände ingen stolthet
  över att ha vunnit henne, ty han kände sitt värde, han erfor snarare ett
  tryckande ansvar, som han ville bli fri ifrån. Och därför måste han
  resa.
  
  I tankarne satt han nu och packade sina saker. Han plockade ihop från
  skrivbordet och såg den tomma, gröna duken; tog bort lampan, som spritt
  ljus om kvällen och gnistrande färg om dagen. Och där blev ett tomrum.
  Klädde av väggarne deras tavlor och vävnader, och de vita, trista
  matematiska figurerna stego fram; lyfte ner böckerna från hyllorna, och
  den rysliga ödsligheten grinade emot honom, enformigheten, nakenheten,
  fattigdomen!
  
  Och så kom tröttheten av kroppsansträngningen, resefruktan med dess
  förlamande verkan; ängslan för det okända, dit han nu skulle kastas;
  saknaden av det invanda och av hennes sällskap. Och han såg den unga
  flickan i sin barnsliga och dock majestätiska skönhet; hörde hennes
  klagan, såg hennes bleknade kinder, som en annan skulle komma att rodna
  igen efter en tids förlopp.
  
  Så hade han lidit igenom alla skilsmässans kval en hel kvart, vilken
  förefallit honom lång som timmar, då han i sommarnattens halvskymning
  såg en kvinnogestalt teckna sig mot den ljusa himmeln uppe på berget. De
  härliga konturerna, dem han kände så väl, antogo ännu ädlare
  proportioner mot den numera blekgula skyn, vilken likaväl kunde vara
  slutet på en solnedgång som början på en soluppgång. Hon tycktes komma
  ifrån tullstugan och syntes söka något eller någon. Barhuvad och med
  håret ännu hängande kring axlarne, kastande med huvudet för att spana,
  syntes hon plötsligen ha upptäckt, vad hon sökte, och med raska steg
  störtade hon ner till stranden, där den återfunne var sittande, orörlig,
  utan makt att fly, utan vilja att ge sig till känna. Och framkommen föll
  hon ner, lade sitt huvud i hans knä och talade vilt, blygt, bedjande,
  som om hon ville förintas av skam utan att kunna lägga band på sin
  tunga.
  
  -- Gå icke ifrån mig, snyftade hon. Förakta mig, men hav förbarmande!
  Älska mig, älska mig, eller jag går dit, därifrån jag aldrig mer kommer
  tillbaka!
  
  Nu vaknade hos honom hela mannaålderns oerhörda kärleksträngtan. Men när
  han såg kvinnan för sina fötter, väcktes även mannens nedärvda
  riddarkänsla, som i sin maka ville se härskarinnan, icke slavinnan, och
  han reste sig, lyfte upp henne, lade sin arm om hennes liv och tryckte
  henne till sig.
  
  -- Vid min sida, Maria, icke vid mina fötter, sade han. Du älskar mig,
  ty du visste, att jag älskade dig, och nu är du min, för livet. Och du
  kommer aldrig levande ur mina händer, hör du! För hela det långa livet.
  Och nu sätter jag dig på min tron och ger dig makten över mig och mitt,
  mitt namn och min egendom, min ära och min gärning, men glömmer du, att
  det är jag, som förlänat dig makten, och missbrukar du den eller
  överlåter den, så störtar jag dig som en tyrann så djupt, att du aldrig
  skall se solen lysa mer! Men det kan du inte, ty du älskar mig, icke
  sant, du älskar mig?
  
  Han hade satt henne ner i bergstolen, böjt knä och lagt sitt huvud i
  hennes sköte.
  
  -- Jag lägger mitt huvud i dina knän, fortfor han, men klipp icke mitt
  hår, medan jag sover vid din barm; låt mig lyfta dig, men drag icke ner
  mig; bliv bättre än jag, ty det kan du, då jag skyddar dig för
  beröringen med världens smuts och elände, som jag skall ta uti; adla dig
  med de stora egenskaper, som jag saknar, så bliva vi tillsammans ett
  fullkomligt helt.
  
  Hans känslor började få tankens kyliga färg och syntes vilja släcka
  hennes exaltation, så att hon avbröt honom med att lägga sitt glödande
  ansikte mot hans, och när han icke besvarade hennes smekning, tryckte
  hon en brinnande kyss på hans mun.
  
  -- Du, barn, sade hon, törs du icke kyssas, när ingen ser det!
  
  Då sprang han upp, grep henne om nacken och kysste henne på strupen
  upprepade gånger, tills hon lösgjorde sig och med ett skratt ställde sig
  upprätt framför honom.
  
  -- Du är ju en riktig liten vilde, bannade hon.
  
  -- Vilden finns där, akta dig! svarade han, och så tog han henne om
  livet, och de vandrade framåt i den ljumma sanden, som viskade om deras
  fötter.
  
  Och nu blixtrade fyren i fjärran, sedan luften svalat av sig och daggen
  fallit. Ute från bådarna hördes skälarnes rop som från skeppsbrutna.
  
  De gingo en timme och fler, och de talade om första mötet, om de hemliga
  tankarne då och då, om framtiden, om den stundande vintern, om utländska
  resor; och under tiden kommo de ut på udden, där stenkumlet med korset
  stod rest till åminnelse av ett skeppsbrott med drunknade.
  
  Plötsligt sågo de två skuggor skymta, smyga undan och försvinna.
  
  -- Det var Vestman och svägerskan, sade Borg. Fy! Om jag vore mannen,
  skulle jag sumpa henne!
  
  -- Inte honom? kastade flickan fram mera bjärt än hon ville.
  
  -- Han är inte gift! svarade Borg kort; det är skillnaden!
  
  Det blev tyst, obehagligt, så att man började leta samtalsämnen, och
  under tiden viskade tankarne, som löst sig ur förtrollningen; och han
  längtade redan tillbaka till förtrollningen, till ruset, som
  förblindade, som gjorde grått till rosenrött, som byggde piedestaler,
  som satte guldkanter på spräckt porslin.
  
  I detsamma vände de vid bergsväggen för att anträda återfärden. Vinden,
  som sovit, började nu dra emot, och i sin beklämning kände den väckta
  älskaren, huru det fläktade svalt. Det var nordan, som han väntat och
  vilken han nu hälsade som räddaren. Ty i en sekund, då flickans
  motsägelse i en livssak likasom knäckt sönder något i honom, så att han
  känt, det hennes väsen endast kunde lödas vid hans, icke hopsmältas, om
  ej han först uppgivit motståndet och överlämnat sig helt och fullt, grep
  han nu ögonblicket att stiga upp igen utan att trampa henne.
  
  -- Varför hatar folket mig? frågade han helt tvärt.
  
  -- Därför att du är dem överlägsen, undslapp det flickan, utan att hon
  märkte, vilken bikt hon avgav.
  
  -- Det tror jag ej, svarade han, ty deras förstånd räcker icke till att
  uppskatta min överlägsenhet.
  
  -- Deras hat kan förvända synen på dem!
  
  -- Utmärkt svarat! Men om de fingo se underverket, skulle deras ögon
  öppnas?
  
  -- Kanske! Om undret väckte fruktan.
  
  -- Nå, så ska de få undret! I morgon klockan tio skall järtecknet ske!
  
  -- Vilket?
  
  -- Det som jag lovat dig!
  
  Flickan såg med häpnad i hans ansikte, som om hon ej trodde, vad han
  sade. Därpå invände hon skrattande:
  
  -- Om det blir mulet väder då?
  
  -- Det blir det inte, svarade intendenten bestämt. Emellertid, efter som
  vi nu ha kommit redan så långt, att vi tala om vackert väder, så kan vi
  också tänka på vad din fru mor skall säga om detta.
  
  -- Det lägger hon sig inte i, svarade flickan genast.
  
  -- Förvånande att inte en mor fäster vikt vid, med vilken man hennes
  dotter går att binda släktskap och vars namn hon skall bära! Kan det
  vara henne likgiltigt?
  
  -- God natt nu! avbröt fröken Maria och sträckte fram sin mun att bli
  kysst. I morgon bittida kommer du på visit! Inte sant!
  
  -- Helt visst, svarade han, helt visst!
  
  Och hon gick.
  
  Men han blev stående på sin plats och såg hennes ranka figur höja sig
  mot den nu svavelgula skyn, när hon steg upp på bergskullen; och när hon
  kommit högst upp, vände hon sig om, kastade en slängkyss, och så syntes
  hon sjunka bakom sluttningen, tills han endast såg hennes huvud med det
  utslagna håret, som fladdrade i nordanvinden.
  
  
  
  
                            ÅTTONDE KAPITLET.
  
  
  När intendenten följande morgon satt vid kaffebordet inne hos sin
  trolovade, efter att ha utan vidare blivit mottagen som svärson, erfor
  han ånyo det sammansatta intrycket av ett stort lugn över att vara
  intagen i en liten krets, där gemensamma intressen sammanhöllo till
  oinskränkt förtroende, och på samma gång en ängslan över att behöva
  uppgiva sig själv inför dessa mångfaldiga hänsyn, som sympati och
  släktskap medföra. Den föregående aftonen hade rusat fram i hans liv,
  blandande smått och stort, som livet erbjuder det; hela hans
  kärlekshistoria, som han drömt sig med öppna ögon, hade ändock skett med
  avsiktligt förbundna. Han hade blundat för flickans låtsade eller
  inbillade sjukdom, blundat så skarpt, att han narrat sig själv att taga
  den allvarsamt, ty hade han icke gjort så, utan från första stunden sagt
  rent ut: stig upp och var frisk, ni är bara inbillningssjuk, då hade hon
  hatat honom för hela livet, och hans mål var ju att vinna hennes kärlek.
  Nu hade han vunnit hennes kärlek, därför kanske att hon trodde sig ha
  lurat honom; alltså stod hennes kärlek i direkt förhållande till hans
  lättrogenhet, och när han nu om morgonen åter och åter upprepade den
  frågan: tror du på din Maria? översatte hans utsövda förstånd detta som
  så: är jag säker på, att jag kan lura dig? Nej, det fanns ingen kärlek
  med öppna ögon, och att vinna en kvinna med öppenhet var omöjligt, att
  nalkas henne med upprätt huvud, med klara ord vore att stöta henne bort.
  Han hade inträtt med lögn och måste gå på i förställning. Emellertid,
  medan samtalet nu lekte fram mellan småsaker och känsloutbrott, gavs
  ingen tid till grubbel, och välbehaget att vara i ett hem mellan två
  kvinnor gjorde allt så glatt och mjukt, att han överlämnade sig åt
  njutningen att få vara den omhuldade, barnet, den lille, sonen åt
  svärmodren, att han icke märkte, huru dottern, som redan vuxit modren
  över huvudet, duande henne och behandlande henne som sitt barn, genom en
  lätt reduktion småningom tog tonen över honom, som kallade hennes
  jämlike för svärmor. Men det roade honom, denna omkastning av naturens
  ordning, och han hade alltid för sig bilden av jätten, som lät barnen
  rycka tre strån ur sitt skägg, men endast tre. Som de sutto vid
  kaffekopparna och småpratade, hörde de ett sorl av folket nerifrån
  stranden.
  
  Från fönstret sågo de nu folket samlat på hamnuddarna och stundtals
  stående orörliga, skyggande för ögonen, stundtals vaggande på båda
  fötterna, som om marken brände under dem eller som om de ej kunde stå
  stilla av oro.
  
  -- Det är underverket! utropade flickan och skyndade ut, åtföljd av
  modren och sin trolovade.
  
  Utkomna på backen, stannade fruntimmerna likasom slagna av skräck, när
  de mitt på solklara morgonen sågo en likvit kolossal måne gå upp över en
  kyrkogård med svarta cypresser simmande på havsytan.
  
  Intendenten, som icke hade beräknat effekten från denna synpunkt, insåg
  icke nog hastigt sammanhanget, utan blev själv likblek av den skakning,
  som åtföljer något monstruöst, oväntat i den eljes så lagbundna naturen.
  Han skyndade förbi fruntimmerna, vilka stodo förstenade utan att kunna
  röra sig, och han kom ner till stranden, där folket var samlat. I ett
  ögonblick fann han lösningen på gåtan. Hans tillämnade marmorpalats hade
  nämligen blivit ofrivilligt infattat i en framskjutande buktig klippvägg
  på ena sidan och på den andra av en talls krona, så att kalkplattan
  visade sig cirkelrund och med de alltför svagt påmålade fönstren
  härmande kartan på månans skiva.
  
  Folket, som blivit varskodda om undrets infallande på utsatt timma,
  såsom utlovat av intendenten, betraktade den framträdande mannen med
  skrämda, men vördnadsfulla blickar, och männen lyfte mot vanan på hattar
  och mössor.
  
  -- Nå, vad säger ni nu om min hägring? frågade han skämtsamt.
  
  Ingen svarade, men överlotsen, som var den modigaste, pekade uppåt
  nordvästra himlatrakten, där den verkliga månen hängde blek i första
  kvarteret.
  
  Underverket var sålunda förkrossande, och det starka intryck, de två
  månarne redan framkallat, var för djupt att kunna utplånas med en
  förklaring. Och när intendenten gjort ett försök, vars början ej
  avhördes ens, utan folket stod kvar bedårat, liksom förälskat i sin fasa
  över det oförklarliga, upphörde han med varje försök att rubba deras
  tro. Han hade velat giva dem ett tecken på, att varken han eller naturen
  kunde bryta lagar, och slumpen hade lika fullt gjort honom till
  trollkarlen.
  
  När han vände sig om, fann han sin trolovade i extatiskt tillstånd,
  kvarhållen av modren, men när han nalkades, ryckte hon sig lös, och
  fallande på knä ropade hon med halvt vansinniga åtbörder och ord, som
  föreföllo lånade från någon spiritistisk cirkel:
  
  -- Mäktige ande, vi frukta dig! Tag bort vår fruktan, att vi må älska
  dig!
  
  Saken hade redan fått en betänklig vändning, och intendenten tillgrep
  all sin konst att förklara det ofrivilliga undret, men förgäves.
  Njutningen av att vara dårad, förlamningen av fruktan och den bakom
  lurande äreskänslan att icke vilja vidgå sinnesvillan hade så bemäktigat
  sig sinnet hos den unga flickan, att inga föreställningar eller
  bedyranden hjälpte. Modren med sitt orubbliga, lugna jämnmod syntes icke
  veta, var hon var hemma, och hade glömt hela naturfenomenet för sin
  dotters oroande uppförande.
  
  Men nu hade folkmassan vid stranden genom fröken Marias skrik och
  åtbörder fått sin uppmärksamhet dragen till henne från skådespelet ute
  på sjön, och när de sågo den unga kvinnan på knä för den vitklädde
  mannen med de djupa, mörka blickarne barhuvad härute på berget, måtte
  något minne ur bibelhistorien om en ung man, som gjorde underverk, ha
  föresvävat dem, ty i en hast klungade de sig tillsammans, började viska,
  och på uppmaning av överlotsen skyndade en av kvinnorna in i stugan
  bredvid och återkom med ett tre års barn, som hade ett öppet rötsår på
  kinden.
  
  Med förmågan att framkalla hägring skulle alltså följa en övernaturlig
  kunskap om sjukdomars botande.
  
  Den roll, som kastades på intendenten, började nu plåga honom över
  hövan, och när han såg fiskarfolket, lotsar och tullkarlar överge sitt
  arbete, timmermän och snickare lämna bygget på kapellet för att lyssna
  till hans ord såsom till profetior med undergörande kraft, blev han rädd
  såsom inför en naturkraft han frambesvurit men icke kunde tygla.
  Ögonblicket var emellertid inne, då han måste uttala sig, bestämt,
  tydligt, och slå ifrån sig.
  
  -- Gott folk, började han. Men så inställde sig reflexionen tyst: huru
  skulle han börja, vilka ord skulle han använda, då varje uttryck
  fordrade en förklaring, som återigen förutsatte förkunskaper, som
  saknades. Och under de sekunder han tänkte över, vilket svalg som låg
  emellan dessa och honom, hörde han steg nalkas, vände sig om och fick se
  en man, som liknade en äldre sjöman på permission.
  
  Mannen lyfte på en rund filthatt och såg något försagd ut till en
  början, men kommen närmare, rätade han ut sig och skulle just säga
  något, då intendenten befriade honom från förlägenheten genom att fråga:
  
  -- Är ni kanske stiftelsens predikant, som väntas?
  
  -- Jag är densamme! svarade den nykomne.
  
  -- Vill ni inte säga några ord till folket som här befinner sig i uppror
  inför ett naturfenomen, vilket de icke vilja ha förklarat och som jag ej
  i detta ögonblick kan ge någon tydning på, tillgrep intendenten i sin
  iver att komma ifrån denna falska situation.
  
  Predikanten förklarade sig genast beredd. Strök sitt långa hakskägg och
  tog upp en bibel ur fickan.
  
  När folket såg den svarta boken, gick en rörelse genom dem, och en och
  annan av manfolket blottade huvudet.
  
  Predikanten hade bläddrat en stund och stannade slutligen; harskade sig
  och tog upp att läsa:
  
  »Och jag såg, då det bröt det sjätte inseglet, och se, det vart en stor
  jordbävning, och solen blev svart som en säck av hår, och månen vart hel
  och hållen såsom blod. Och himmelens stjärnor föllo ned på jorden
  likasom ett fikonträd fäller sina omogna frukter, när det skakas av en
  stark vind. Och himmelen försvann såsom en bok, som hoprullas, och alla
  berg och öar flyttades från sina rum. Och konungarne på jorden och
  stormännen och befälhavarne och de rike och de starke och alla trälar
  och frie dolde sig i jordkulor och i bergsskrevor och sade till bergen
  och klipporna: Fallen över oss och skylen oss för dens ansikte, som
  sitter på tronen, och för Lammets vrede. Ty hans vredes stora dag har
  kommit, och vem kan bestå?»
  
  Intendenten, som straxt märkt, vilken farlig vändning saken tagit, hade
  ryckt sin trolovade med halvt våld från det farliga grannskapet, fått
  henne ner till stranden och ville genom att ställa henne på den rätta
  synpunkten visa, att det icke var någon måne, som fallit från himmelen,
  utan endast det italienska landskap, han lovat styra till på hennes
  födelsedag.
  
  Men nu var det för sent. Flickans inre öga hade redan sett synen i dess
  första gestalt, och predikantens upphetsande uttolkning etsade in den
  första synvillan. Han hade lekt med naturandarne, frambesvurit en fiende
  till att hjälpa sig, som han trodde, och då hade alla gått över till
  fienden, så att han nu stod ensam.
  
  Under det Maria ännu med blickarne stod fängslad vid predikanten på
  berget, vände han sig på försök till modren och viskade:
  
  -- Hjälp oss ur detta. Följ med ut till skäret och se, att det är
  leksaker, ett födelsedagsskämt.
  
  -- Jag kan icke döma i dessa ting, svarade kammarrådinnan, och vill icke
  döma. Men jag tror ... att ni skola gifta er snart.
  
  Det var ett råd, ett nyktert, prosaiskt, men från denna gamla kvinna,
  som själv var mor, ljöd det så klokt, helst det tilltalade hans eget
  skarpa förstånd, ehuru han fann förklaringen något förenklad. Men efter
  den vink han fått gick han rätt fram till flickan, lade sin arm om
  hennes liv, såg henne in i ögonen med ett leende, som hon måste förstå,
  och kysste henne så mitt på munnen.
  
  I samma ögonblick tycktes flickan befriad från trollmannen uppe på
  berget, och utan motstånd hängande sig vid sin väns arm följde hon honom
  nästan dansande till modrens stuga.
  
  -- Tack, viskade hon med sina blickar i hans -- tack för att du -- hur
  ska jag säga?
  
  -- Befriade dig från bergstrollet, ifyllde Borg.
  
  -- Ja, ifrån trollen!
  
  Och hon vände sig om för att se på den överståndna faran.
  
  -- Inte se sig tillbaka! varnade fästmannen och drog Maria in genom
  stugudörren, under det att ett lösryckt ordförråd från bergspredikanten
  fördes ner till honom av vinden.
  
  
  
  
                             NIONDE KAPITLET.
  
  
  När intendenten vaknade en morgon åtta dagar senare, efter en väl
  genomsoven natt, blev hans första klara tanke den, att han måste ut från
  skäret, ut vart som helst för att få vara ensam, samla sig, återfinna
  sig själv. Predikantens ankomst hade nämligen haft åsyftad verkan i ena
  riktningen: att »skrämma packet», så att stojet och råheterna upphörde,
  men å andra sidan hade intendenten icke kunnat njuta av den nyförvärvade
  friden, ty det exalterade tillstånd, i vilket hans fästmö befann sig,
  nödgade honom aldrig lämna henne ur sikte. Han hade således sällskapat
  med henne, formligen vallat henne från morgon till kväll och under
  ändlösa samtal i religionsfrågor sökt hålla henne fri från predikantens
  förföriska tal. Allt detta, som han genomkämpat i sin ungdom, fick han
  nu ta om, och alldenstund nya motbevis blivit uppfunna sedan den tiden,
  måste han redigera om hela sin apologi. Han improviserade psykologiska
  förklaringar på Gud, tron, undret, evigheten, bönen och inbillade sig,
  att flickan förstod detta. Men när han efter tre dagar märkte, att hon
  stod på samma punkt och att denna känsloaffär låg utom resonemanget,
  kastade han alltsammans och sökte genom att väcka det erotiska med en ny
  känslosfär driva ut den andra. Men här måste han snart ge tappt, ty att
  tala om det som skulle levas uppdrev endast flickans känsloliv än
  ytterligare, och han märkte snart, att det fanns hemliga bryggor mellan
  den religiösa extasen och den sensuella. Från kärleken till Kristus
  sprang hon så lätt över till kärleken till mannen på den breda
  vindbryggan kärleken till nästan; från återhållsamheten trippade man
  över spången försakelsen till grannen späkningen; ett litet gnabb
  frambragte den oangenäma känslan skuld, vilken måste upplösas i
  lustförnimmelsen försoning.
  
  I sin nöd måste han först riva upp bryggorna, ställa henne ansikte mot
  ansikte med den råa lustan, väcka hennes åtrå efter det timliga, som han
  skildrade i glödande färger. Men när han så lyckats och drog sig undan i
  sista ögonblicket, uppstod en missräkningens köld hos henne, och när han
  då sökte adla upp hennes känslor, leda dem ut i tanken på avkomman och
  familjen, då ryggade hon och förklarade bestämt, att hon inga barn ville
  ha. Hon kunde tillochmed begagna ett talesätt med hög kurs inom en viss
  grupp kvinnor: att hon icke ville bli hans saknade livmoder eller bära
  hans arvtagare, som hon med livsfara skulle föda till världen åt honom.
  
  Då kände han, att naturen ställt något emellan dem, som han ännu icke
  kände: inbillade sig till tröst, att detta bara var fjärilns fruktan att
  lägga äggen och dö, blommans misstanke, att fägringen skulle gå sin kos
  med frösättningen.
  
  Men han hade slitit ut sig på dessa åtta dagar, hans fina tankehjul hade
  börjat halta i lagren, och fjädern i verket hade blivit slapp.
  
  Dagen efter en sådan överansträngning, då han ville arbeta ett par
  timmar, var hans huvud upptaget med skräp. Små ord upprepade sig nästan
  hörbart för hans öra; åtbörder och miner, dem hon använt under samtalet,
  hägrade upp; förslag, huru han borde ha svarat då och då och då
  uppkastades, och en lyckad replik han haft skänkte honom i minnet ett
  ögonblicks förnöjelse. Med ett ord, hans huvud var fullsatt med
  bagateller, och han märkte nu, att han sökt reda ut ett kaos, att han
  konverserat en skolpojke i stället för att ha bytt tankar med en mogen
  kvinna, att han givit ifrån sig massor av kraft utan att ha fått något
  igen, att han lagt en torr svamp mitt i sin själ och att svampen svällt
  ut, under det han var bliven torr.
  
  Han var led på allt, trött och längtade ut, ut på en stund, ty fly för
  alltid kunde han icke.
  
  När han nu såg ut genom fönstret vid femtiden på morgonen, såg han
  endast en tät dimma, som stod orörlig oaktat en svag, sydlig vind. Men i
  stället för att avskräcka honom lockade detta ljusa, mjällvita mörker,
  som skulle dölja honom och avsöndra honom från det lilla fragment av
  jorden, där han numera kände sig bunden.
  
  Barometern och vindflöjeln sade honom, att det skulle bli solsken fram
  på dagen, och därför satte han sig i båt utan långa tillrustningar,
  endast försedd med sjökort och kompass, på vilka han dock aldrig ämnade
  lita, emedan han hörde ljudbojen en halv mil till sjös, just åt det
  håll, dit han ville för att göra strandhugg.
  
  Han hissade därför på och befann sig snart inne i dimman. Här, där ögat
  befriades från alla intryck av färg och form, kände han först behaget av
  isoleringen från den brokiga yttervärlden. Han hade likasom sin egen
  atmosfär omkring sig, svävande fram ensam som på en annan himlakropp i
  ett medium, som ej var luft utan vattenångor, behagligare och mera
  läskande att inandas än den torkande luften med dess onödiga sjuttionio
  procent kväve, vilka blivit kvar utan synligt ändamål, då jordmaterien
  ordnade sig ur gasernas kaos.
  
  Det var icke någon mörk, rökfärgad dimma utan en ljus, liksom nykokat
  silver, genom vilken solljuset siktades. Varm som vadd lade den sig
  helande omkring hans trötta jag, skyddade för stötar och tryck. Han njöt
  en stund av denna sinnenas vakna vila utan ljud, utan färg, utan lukt,
  och han kände, huru hans pinade huvud svalkades av denna trygghet att
  icke bli berört av andras. Han var säker att icke bli frågad, behövde
  icke svara, icke tala. Apparaten stod stilla ett ögonblick, sedan alla
  ledningar blivit avbrutna, och så började han åter tänka, redigt,
  ordnat, över allt vad han upplevat. Men det han nyss genomgått var så
  underordnat, så smått, att han först måste låta de sista tidernas
  marvatten rinna av, innan det kom friskt.
  
  I fjärran hörde han ljudbojen ropa med många minuters mellanrum, och
  efter ljudet styrde han sin kurs rätt in i töcknet.
  
  Så blev det tyst igen, och endast båtens plask förut och kölvattnets
  porlande akterut gav honom förnimmelsen av, att han rördes framåt. Men
  straxt därpå hörde han en havstrut skrika ini töcknet, och i detsamma
  tyckte han sig höra skvalpet och suset om en båtför såsom akterut, och
  när han hojtade för att undgå faran, fick han intet svar, utan
  uppfattade endast ett schasande i vattnet som när en båt faller av.
  
  Efter åter en stunds segling märkte han i lovart toppen av en mast med
  storsegel och fock, men av skrovet eller rorsmannen syntes intet, ty de
  doldes av den höga dyningsvågen.
  
  Händelsen skulle under andra förhållanden icke stört hans tankar, men nu
  gjorde den ett intryck såsom det i hast oförklarliga, vilket injagar
  fruktan, varifrån blott ett steg leder över till tanken på förföljelse.
  De nyväckta misstankarne fingo ökad fart, då han straxt därpå fick se
  spökbåten liksom inmålad i dimman skjuta förbi sig i lä, utan att han
  ändock kunde få sikte på rorsmannen, vilken var dold av spriseglet.
  
  Nu ropade han igen, men i stället för svar fick han endast se båten
  falla av så mycket, att han märkte det rorsbetten var tom, och så
  försvann synen in i det allt uppslukande töcknet.
  
  Van att befria sig från fruktan för det okända, uppkastade han genast
  förslag till förklaringar, men stannade slutligen inför den frågan:
  varför rorsmannen gömde sig; ty att det måste finnas en rorsman i en
  seglande båt, som icke drev, därom hyste han inga tvivel. Varför ville
  han bli osedd? I vanliga fall ville man vara osedd, då man gick i orätta
  ärenden, ville vara ifred eller skrämma någon. Att den okände seglaren
  icke sökte ensamheten, var antagligt, efter som han höll samma kurs, och
  om han ville skrämma en orädd, som icke var mottaglig för vidskepelse,
  kunde han ha hittat på något bättre sätt. Emellertid höll han sin kurs
  nedåt bojen, alltjämt och envist förföljd av spökbåten i lä, dock på
  sådant avstånd, att den endast tecknade sig, som den vore förtätad
  dimma.
  
  Kommen längre ut där vinden friskade, syntes töcknet glesna något, och
  likt en lång silvertacka låg det av tjockan försilvrade solskenet på
  vågryggarne. Med vindens ökande tilltog bojens rop, och nu styrde han
  mitt in i solljuset, där dimman rämnat, rände med starkaste gång fram
  mot bojen. Och nu låg den där gungande på vågen, cinnoberröd och
  glänsande fuktig som en urtagen lunga med det stora, svarta luftröret
  pekande snett upp i luften. Och när vågen nästa gång sammanpressade
  luften, höjde den ett rop, som om havet röt efter solen, bottenkättingen
  rasslade, tills den lupit ut, och nu, när vågen sjönk och sög tillbaka
  luften, steg ett vrålande ur djupet som ur en drunknande mastodonts
  jättesnabel.
  
  Det var det första mäktiga intryck, han haft efter en månad av pjoller
  och småaktigheter.
  
  Han beundrade människosnillet, som satt denna bjällra på den lömska
  ulven, havet, att det självt skulle varna sina värnlösa offer. Han
  avundades denna ensling, som fick ligga fjättrad vid en bottenklippa
  mitt i havet och ryta i kapp med vind och våg i dagar och nätter, så att
  det hördes milar omkring, vara den förste, som hälsade främlingen
  välkommen till hans land, få stöna fram sin smärta och höras.
  
  Synen var hastigt förbi, och halvmörkret slöt sig åter om båten, som nu
  föll av neråt skäret, dit han ämnat sig att vila ut. En halvtimme låg
  han på samma bog, tills han hörde strandbränningen dunka, då han föll av
  för att taga lä och sköt snart in i en vik, där han kunde hamna.
  
  Det var det yttersta skäret utanför inseglingen och bestod av ett par
  tunnland röd gneis utan annan växtlighet än några lavar på de ställen,
  där drivisen icke skrapat klipporna alldeles rena. Endast trutar och
  måsar hade här sin viloplats och skreko nu alarm under det intendenten
  förtöjde sin båt och steg upp på skärets hjässa. Där svepte han sig i
  sin filt, satte sig i en väl polerad klyfta, som gav honom en bekväm
  vilstol. Här, utan vittnen, utan åhörare, överlämnade han sina tankar åt
  deras fria lopp; biktade sig inför sig själv, rannsakade sitt innersta
  och hörde sin egen röst inifrån. Bara två månaders skrubbning mot andra
  människor, och han hade genom anpassningslagen förlorat den bästa delen
  av sitt själv, hade vant sig hålla med för att undgå tvist, övat sig
  falla undan för att slippa brytning, utvecklat sig till en karaktärslös,
  smidig sällskapsmänniska; med huvudet fullt av bagateller och nödgad att
  tala i förkortat, förenklat språk kände han, att hans språkskala
  förlorat halvtonerna, att hans tankar spårat in på gamla slitna räls,
  som ledde tillbaka till ballastplatsen. Gamla slappa sofismer om att
  respektera andras tro, att var och en blir lycklig på sin smörja hade
  krupit tillbaka i honom, och han hade av bara artighet uppträtt som
  trollkarl och slutligen skaffat sig på halsen en farlig konkurrent, som
  varje ögonblick hotade att lösgöra den enda människosjäl han ville
  förena med sin.
  
  Ett leende drog över hans läppar, när han tänkte på, huru han lurat
  dessa, som trodde, att de lurat honom; men ett halvhögt, ofrivilligt
  uttalat: åsnor, kom honom att spritta upp, skrämd vid tanken, att någon
  kunnat höra honom.
  
  Och så fortsatte de tysta tankarne! De hade trott sig ha fångat hans
  själ, och han hade fångat dem! De hade inbillat sig, att han gick deras
  ärenden, och de visste icke, att han begagnade dem för att gymnastisera
  sin själ och känna maktens njutning.
  
  Men dessa tankar, som han förut ej vågat erkänna som sina, de angåvo sig
  nu såsom barn av hans själ, stora, sunda barn, dem han erkände som sina.
  Och vad hade han gjort annat än de velat, men ej kunnat! Och denna unga
  kvinna, som trodde sig ha stämt ett positiv åt sig, misstänkte icke, att
  hon var utsedd att bli hans själs resonansbotten ...
  
  I detsamma sprang han upp, avbrytande sina farliga tankars lopp, ty han
  hörde tydliga steg på klipphällen inne i dimman, och ehuru han strax
  gissade på en hörselvilla, framkallad av ensamheten och fruktan att bli
  överraskad, ställde han stegen ner till sin båt. Men när han fann den i
  god ordning, beslöt han att gå skäret runt för att söka den andra, ty
  det måste finnas en annan, efter som det kommit hit en människa till.
  Han klev i strandstenarne och fann snart bakom nästa udde i läsidan en
  eka med samma sprisegelsrigg, som han bemärkt ute på sjön. Tydligt var
  alltså, att seglaren måste vara på skäret, och nu började intendenten en
  razzia i dimman, dock alltid hållande sig i närheten av båtarne, så att
  han kunde avskära återtåget. När han, efter att ha ropat an flera gånger
  utan att få svar, slutligen insåg, att han måste lämna båtarne för att
  infånga den hemlighetsfulle, gick han ner i båtarne, tog av rorkultarne
  för att göra varje flykt omöjlig, och så gav han sig in i dimman igen.
  Han hörde steg framför sig, följde spåret på hörsel, men hade snart
  ljudet på ett helt annat håll. Trött av jakten och retad av det fåfänga
  i ansträngningarne, beslöt han sig för att göra hastigt slut på
  uppträdet, då han icke hade lust att utvänta dimmans skingrande.
  
  Med så höjd röst han förmådde ropade han:
  
  -- Är det någon där, så svara; för nu skall jag skjuta.
  
  -- Herre Jesus! Skjut inte! hördes det inifrån dimman.
  
  Intendenten tyckte sig ha hört denna stämma förr, men för mycket länge
  sedan, kanske i sin ungdom. Och när han nu nalkades det ställe, där den
  okände stod, och såg dennes silhuett teckna sig grå mot grått, vaknade
  gamla minnen om denna kontur av mänska. De inböjda knäen, de alltför
  långa armarne och den sneda vänstra skuldran hade ett motstycke i en i
  minnets magasiner kvarglömd bild av en skolkamrat från tredje klassen i
  elementarläroverket. Men då han fick se kolportörens amerikanska skägg
  träda fram ur töcknet, sammanföllo icke bilderna längre, utan han såg
  endast mannen på berget, som tillämpat Johannis' Uppenbarelse på
  hägringen.
  
  Med lyftad mössa och en skrämd uppsyn nalkades han intendenten, som icke
  kände sig säker gentemot denne smygande förföljare, då han i
  verkligheten icke ägde något skjutvapen på sig. För att dölja sin
  osäkerhet antog han en skarp ton, då han frågade:
  
  -- Varför gömmer ni er för mig?
  
  -- Inte har jag gömt mig; det har töcknan gjort, svarade predikanten
  mjukt och inställsamt.
  
  -- Men varför satt ni inte vid roret i båten?
  
  -- Hm, jag visste inte, att en var nödd att sitta på rorsbettan, och
  därför satt jag mig i lovart för att få båten att vaka sjön! För se jag
  hade en fästa vid rorskulten, som vi bruka oppe i Roslagen.
  
  Förklaringarne voro antagliga, men gåvo ändock icke svar på frågan,
  varför han följt intendenten hitut. Och denne kände nu, att här måste
  bli ett själarnes handgemäng, ty det var icke av en slump de råkats här.
  
  -- Vad söker ni härute så tidigt på morgonen? upptog intendenten den
  släppta tråden.
  
  -- Ja, hur ska jag säga; jag tycker ibland, att jag har likasom ett
  behov att vara ensam med mig själv.
  
  Svaret gav ett visst eko hos frågaren, och vid den min av sympati, som
  predikanten kunde läsa i dennes ansikte, tillade han:
  
  -- För ser ni, när jag söker mig själv i betraktelse och bön och finner
  mig, så finner jag också min Gud.
  
  Det låg en naiv bekännelse i dessa ord, men intendenten ville icke
  översätta det ofrivilliga kätteriet och draga ut slutledningen: Gud är
  alltså mitt själv eller i mitt själv, emedan han intogs av en viss
  aktning för denna man, som kunde vara ensam med en fiktion, alltså i
  viss mån ensam.
  
  Men under det intendenten betraktade predikantens ansikte, som var
  igenväxt med långt brunt skägg utom på överläppen, såsom sjömän och
  kolportörer bruka det, troligen för att släppa fram det talade ordet och
  ändock likna en apostel, tyckte han sig skönja ett ansikte bakom detta
  ansikte, och plågad av det arbete, som hans minne omedvetet började
  företaga sig, frågade han rent ut:
  
  -- Ha vi inte sett varann förr i livet?
  
  -- Jo, det ha vi nog, det, svarade predikanten; och ni, herr
  intendenten, har, kanske utan att veta det, ingripit i mitt liv så
  djupt, att man skulle kunna säga, det ni bestämt min bana.
  
  -- Ånej! Tala om det, ty jag minns ingenting! bad intendenten och satte
  sig på berghällen, inbjudande den andre att taga plats.
  
  -- Jaa, det är nu väl tjugofem år sen, då vi gick tillsammans i tredje
  klassen ...
  
  -- Vad hette ni då? avbröt intendenten.
  
  -- Då hette jag Olsson och kallades Oxolle, därför att min far var bonde
  och jag gick i hemmavävda kläder.
  
  -- Olsson? Vänta nu! Ni kunde räkna bäst av alla?
  
  -- Ja, så var det! Men så kom det sig en dag att det var rektorns
  femtionde födelsedag. Vi hade klätt skolan med löv och blommor; och
  efter lektionernas slut föreslog någon, att vi i vår klass skulle ta
  blombuketterna och bära hem till rektorns fru och dotter. Jag minns, att
  ni tyckte det var onödigt, då rektorns fruntimmer icke hade med skolan
  att göra, men ofta ingripit i dess angelägenheter på ett störande sätt.
  Emellertid gick ni med -- och jag också. När jag går upp för trappan,
  får ni sikte på mina hemmavävda kläder förmodar jag -- och märkande, att
  jag bar den grannaste buketten, utbrister ni: Är Saul ock ibland
  profeterna!
  
  -- Det har jag alldeles förgätit, sade intendenten mycket kort.
  
  -- Men jag förgat det aldrig, invände predikanten med darrande stämma.
  Jag hade fått i ansiktet, att jag var det skabbiga fåret, utbördingen,
  vars hyllning aldrig kunde tas emot allvarligt av en kvinna av stånd.
  Jag slutar skolan för att ägna mig åt handeln och därigenom komma fort
  till pengar och fina kläder, lära mig manér och vårdat språk. Men jag
  fick aldrig någon bättre plats. Mitt yttre, mitt tal, mina fasoner lågo
  emot mig. Därpå började jag gå för mig själv, och i ensamheten fann jag
  krafter växa hos mig, dem jag aldrig anat. Präst hade jag förr tänkt
  bli, men nu var det för sent. Ensamheten ingav mig fruktan för
  mänskorna, och mänskofruktan gjorde mig alldeles ensam, så ensam, att
  jag måste söka min enda bekantskap i Gud och de vanlottades, de
  skabbiges, de prickades frälsare vår Herra Jesum Kristum. Det har jag er
  att tacka för!
  
  De sista orden uttalades med en viss bitterhet, att intendenten ansåg
  klokast få rent spel genom att utbrista:
  
  -- Ni har alltså gått och hatat mig i tjugofem år?
  
  -- Gränslöst! Men icke längre, sedan jag lämnat hämnden åt Gud.
  
  -- Jaså, ni har en sådan Gud, som hämnas! Tror ni, att han väljer er
  till redskap då, eller menar ni, han skall låta sin elektriska gnista
  slå ner på mig eller att han ämnar blåsa omkull min båt eller sätta
  kopporna på mig?
  
  -- Herrans vägar känner ingen, men de orättfärdiges väg är allom
  uppenbar!
  
  -- Ser ni något så orättfärdigt i att en pojke pratar bredvid munnen,
  att Gud skall förfölja honom i en mansålder! Jag undrar, om inte den där
  hämndgirige Guden sitter i ert hjärta, där ni nyss påstod, att ni
  stämmer möte med honom?
  
  Snärjd i sina egna ord kunde predikanten icke längre lägga band på sig.
  
  -- Häda ni! Nu vet jag, vem ni är! Men äpplen faller inte långt från
  trädet! Nu förstår jag hela satans funder. Ni bygger Herran ett hus till
  horehus för att offra åt en sköka! Ni spelar trollkarl och magiker för
  att få folket att falla ner och tillbedja förnekaren. Men så säger
  Herren: Salige äro de som två sina kläder, att de må få tillträde till
  livets träd och genom portarne ingå i staden. Utanför äro hundarne och
  trollkarlarne och horkarlarne och mördarne och avgudadyrkarne och alla,
  som älska och göra lögn!
  
  De sista orden hade han utan att behöva söka dem annanstädes än på
  läpparne utslungat med en otrolig övning och exaltation, och liksom
  fruktande ett dräpande svar, som skulle försvaga intrycket, vände han
  ryggen till och gick ner till sin båt.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Dimman hade under tiden lyftat, och havet bredde sig rent blått,
  lugnande, frigörande.
  
  Intendenten satt kvar en stund i sin bergstol, grubblande över själens
  underkastelse under samma lagar som de fysiska krafterna. Vinden rev upp
  en våg nere vid Estland, vågen jagar en annan och den sista, som
  fortplantade rörelsen på svenska kusten, flyttade en liten kiselsten,
  som utgjorde stöd åt ett klippblock; och efter en mansålder skulle
  följderna visa sig i blockets nedstörtande, vilket skulle ha till följd
  en ny underminering av den blottade klippan, som nu låg oskyddad.
  
  Hans hjärna hade för tjugofem år sedan utslungat ett för honom
  betydelselöst ord; ordet hade inträngt genom ett öra och satt en hjärna
  i så stark rörelse, att den dallrade ännu efter att ha givit riktningen
  åt en människas hela liv. Och vem visste, om icke denna
  innervationsström ånyo förstärkts genom beröring och friktion, så att
  den om igen med förstärkta krafter skulle urladda sig och bringa andra
  motkrafter i rörelse, åstadkomma skakningar och förstörelse i andras
  liv!
  
  Nu när predikantens båt sköt fram om udden och höll ner på Österskäret,
  fick intendenten en sådan bestämd känsla av att där satt en fiende, som
  tågade ner på hans positioner, att han reste sig för att gå till sin
  båt, fara hem och sätta sig i försvarstillstånd.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Väl kommen i båten och lugnad av sjöarnes sakta gungning, fick han en
  häftig lust att ännu dröja några timmar på havet i fullständig ensamhet
  och låta de sista störande intrycken blåsa bort.
  
  Varför skulle han också frukta denne mans inflytande på fästmön, då
  denna ändock skulle visa sig omöjlig till en förening för livet, om hon
  sjönke tillbaka i nivån med de obildade. Men likafullt harmade det
  honom, att denna fruktan fanns där. Den påminde om de mäns uppförande,
  vilka levde i den oro att förlora, som stämplades med det löjliga namnet
  svartsjuka. Var det känslan av oförmåga att behålla, som röjde en
  svaghet hos honom? Eller var det icke snarare en svaghet hos henne att
  icke kunna hålla sig kvar, när ballongen skulle stiga, lämnande
  religionens nödankare och kastande känslornas ballastsäckar? Nog var det
  senare rättast, oaktat det hade fått en viss hävd för sig av dem, som
  icke hade något att förlora.
  
  Han hade nu gjort slag och låg under skäret i sydost, en kant, från
  vilken han icke betraktat sitt fängelse förr. Högst uppe på backen såg
  han skelettet av det ofärdiga kapellet med dess ställningar, men han såg
  icke till några arbetare, oaktat morgonen var långt framskriden. Han
  märkte icke heller några båtar ute på fiske; det rådde i det hela stor
  stillhet på skäret, och inga människor syntes heller till vid tullstugan
  eller lotsarnes utkik. Han lade båten på en ny bog för att segla runt
  skäret. Men när han kom på yttersidan, blevo sjöarne högre, och han vann
  endast obetydligt på slagen, så att det tog en hel timme, innan han
  kunde länsa ner till hamnen. Nu såg han stugan, där fruntimren bodde,
  och strax som han sköt förbi hamnudden, märkte han alla öns innevånare
  samlade omkring huset, på vars förstugukvist predikanten stod barhuvad
  och talade.
  
  Med full insikt, att här förestod strid, landade han, tog ner seglen och
  gick upp på sin kammare.
  
  Genom det öppna fönstret hörde han nu en psalm sjungas.
  
  Nu skulle han velat sätta sig att arbeta, men tanken på, att han snart
  skulle kunna avbrytas, hindrade honom att någonsin börja.
  
  En pinsam halvtimme förflöt, under vilken han erfor tydligare än
  någonsin förr, att han icke ägde sig längre, icke behärskade ett par
  kvadratmeter, på vilka han kunde stänga sig inne för att undvika
  beröring med själar, som likt musslor på valens hud slogo sig fast för
  att slutligen med sin tyngd hindra hans fart.
  
  Dörren öppnades nu efter en kort knackning, och fröken Maria stod där
  framför honom, med ett nytt uttryck i ansiktet, liknande smärtsam
  förebråelse och överlägset medlidande.
  
  Hon kom också med känslan av att ha en massopinion med sig, bakom sig
  och kände sig därför stark mot den ensamme.
  
  Han lät henne tala först för att få någon utgångspunkt.
  
  -- Var har du varit? började hon med ett försök att icke låta alltför
  övermodig.
  
  -- Jag har varit ute och seglat!
  
  -- Utan att bjuda mig med?
  
  -- Inte visste jag, att du höll så strängt på det!
  
  -- Jo, det visste du, men du ville nog vara ensam med dina mörka tankar!
  
  -- Kanske!
  
  -- Säkert! Tror du inte, jag märkt det! Tror du inte, jag sett, hur du
  ledsnat på mig!
  
  -- Inte har jag ledsnat på dig, då jag vallat dig dag ut och dag in, och
  en morgon, då du brukar sova, tog mig friheten att segla ett par timmar.
  Men du har visst ledsnat på att lära fisket, ty jag har inte sett dig en
  enda gång ute på sjön.
  
  -- Det fiskar inte nu, som du väl vet! svarade fröken Maria med full
  övertygelse, att hon talade sant.
  
  -- Nej, jag ser det! invände intendenten med avsikt att nalkas själva
  minan, med risk av en explosion. Jag ser, hur folket övergivit arbetet
  för att höra predikningar ...
  
  Nu var det färdigt till utbrott.
  
  -- Var det inte du, som ville ha kyrka härute?
  
  -- Jo, om söndagarne. Sex dagar skall man arbeta, men på den sjunde gå i
  kyrkan. Men här arbetas numera ingen dag, utan predikas alla. Och i
  stället för att bereda sig och de sina en hygglig utkomst här på jorden,
  så löpa alla i kapp efter något så ovisst som himlen. Själva arbetarne
  på kapellet ha lupit från, så att den kyrkan få vi väl aldrig se under
  tak, och jag väntar var stund få höra, att fattigdomen utbrutit, så att
  vi få vara betänkta på välgörenhet ...
  
  -- Det var just vad jag ville tala om! avbröt fröken Maria, glad att ha
  sluppit taga upp ämnet, förbiseende likväl, att det i förväg var uttömt
  av intendenten.
  
  -- Jag har icke kommit hit för att utöva välgörenhet utan för att lära
  folket reda sig utan välgörenhet.
  
  -- Du är en i botten hjärtlös person, fastän du visar dig vara en annan.
  
  -- Och du vill visa ditt stora hjärta på min bekostnad utan att vilja
  offra en meter av plisséerna på din klädning.
  
  -- Jag hatar dig! Jag hatar dig! utbrast flickan och fick ett ohyggligt
  uttryck i ansiktet. Jag vet nog, vem du är, jag vet allt, allt, allt!
  
  -- Nå, varför lämnar du mig inte då? frågade intendenten med en stålkall
  ton.
  
  -- Jag ska lämna dig! Jag ska! ropade hon och nalkades dörren, men utan
  att gå.
  
  Intendenten, som satt sig vid bordet, tog en penna och började skriva
  för att komma ifrån all frestelse att återknyta ett samtal, som var
  slut, då allt blivit sagt.
  
  Han hörde som i en dröm, huru det snyftades och huru dörren stängdes,
  huru steg ljödo i farstun, knarrade i trappan.
  
  När han så vaknade och läste på papperet, över vilket hans penna flugit,
  såg han, att där var skrivet ordet Pandora så många gånger, att han
  kunde anse en mycket lång stund ha förflutit, sedan uppträdet slöts.
  
  Men så slog honom ordet, och som hans nyfikenhet väckts över dess
  betydelse, vilken han glömt under årens lopp, ehuru han hade ett svagt
  minne därom från mytologien, tog han sitt handlexikon från bordet,
  öppnade och läste:
  
  »Pandora, antikens Eva, jordens första kvinna. Skickades av gudarne,
  såsom hämnd för att Prometheus stal elden, ner till människorna med alla
  olyckor, som sedan dess befolkat världen. Framställes i poesien under
  skepnad av ett gott, som är ett bländande ont, en skapelse, anlagd på
  bedrägeri och överrumpling.»
  
  Detta var mytologi likasom sagan om Eva, vilken förskaffat människan ut
  ur paradiset. Men när sagan bekräftade sig från tidevarv till tidevarv
  och han själv erfarit, hurusom närvaron av en kvinna på detta lilla
  jordstycke ute i havet redan gjort skymning, där han velat sprida ljus,
  så måste det dock ha legat en tanke under den helleniske och judiske
  poetens bildtal.
  
  Att hon hatade honom, det kände och insåg han, då hon gjorde gemensam
  sak med hopen därnere, men på hennes kärlek ville han icke heller
  tvivla, om ock denna kärlek endast bestod i maskrosens dragningskraft
  till solen för att få låna ljusstrålar till en dålig imitation av den
  gula skivan. Men där fanns något lågt också som hos det låga, något ont
  med begär att skada, en maktkamp, som var oberättigad, då det gällde för
  honom en seger över det oförnuftiga. Att säga henne det, ja, det vore
  att bryta förhållandet, då detta avhängde av hans underkastelse eller
  åtminstone erkännande av hennes överlägsenhet, och det vore ju att bygga
  ett liv på en nödlögn, som skulle gro, växa och kanske kväva alla
  möjligheter till ett ärligt samliv. Däri låg just den djupaste orsaken
  till alla äktenskaps relativa olycka, att mannen gick in i föreningen
  med en ibland uppsåtlig lögn, oftast rov för en hallucination, då han
  diktade in sitt jag i den varelse han ville assimilera. Av denna
  synvilla, _second sight_, hade Mill blivit dårad till den grad, att han
  trott sig ha fått alla sina skarpa tankar av den enfaldiga kvinna han
  uppdragit åt sig.
  
  Det var kärlekens pris från urminnes tid, att mannen skulle förtiga, vem
  kvinnan var, och på denna tystlåtenhet hade sekler byggt ett kaos av
  lögner, dem vetenskapen icke vågat rubba, som de modigaste statsmän icke
  vågade röra vid och som kom teologen att förneka sin Paulus, när det
  gällde kvinnan i församlingen.
  
  Men hans kärlek hade just börjat och tagit eld, när han i hennes
  bedjande blickar sett henne skåda upp till honom, och den kärleken hade
  gått, när hon kom med dumhetens segerleende efter att ha trampat ner,
  vad han velat dana till hennes och mångas lycka.
  
  -- Slut! sade han för sig själv, reste sig och stängde sin dörr.
  
  Slut med hans ungdoms förhoppning att finna den kvinna han sökte: »Den
  kvinna, som var född med nog förstånd att inse sitt köns underlägsenhet
  under det andra.»
  
  Han hade visserligen då och då träffat en och annan, som medgivit
  faktum, men som slutligen och alltid reserverat sig mot orsaken till
  förhållandet, skyllande på ett obefintligt förtryck, lovande sig att med
  större frihet snart vara förbi mannen, och så hade kampen varit i full
  gång.
  
  Han ville icke slita ut sin intelligens i en ojämn strid med mygg, dem
  han icke kunde träffa med käppen, emedan de voro för små och för många,
  därför skulle det nu vara slut för alltid med det fåfänga sökandet efter
  det obefintliga. Han skulle låta alla sina krafter gå ut i arbetet,
  lägga igen släkt-, familj-, hem- och könsdriften och lämna
  släktförökelsen åt de andra »reproduktionsdjuren».
  
  Känslan att vara fri försatte hans själ i vila; och det föreföll honom
  som om en spärrhake släppt tagen i hans hjärna, vilken började operera
  utan hänsyn. Tanken på att han icke mera behövde göra sitt yttre
  behagligt kom honom att lägga av en viss slags krage, som besvärat
  honom, men vilken hans fästmö förklarat vara _chic_. Han lade om sitt
  hår på ett bekvämare sätt och märkte, huru detta lugnade hans nerver, då
  han legat i beständig strid med den chevelure, hans trolovade mest tyckt
  om. Tobakspipan, som han älskat lik en gammal bekant och vilken han måst
  stoppa undan, blev åter framtagen; morgonrocken och mockasinerna, dem
  han icke vågat bruka på lång tid, förlänade åter denna frihet från
  tryck, som påminde om ett luftigare medium, i vilket han kunde andas
  obehindrat, tänka ogenerat.
  
  Och nu, befriad från allt detta anpassningstvång, märkte han först,
  vilket tyranni ända i detaljer han genomlevat. Han kunde gå i sitt rum
  utan fruktan att bli uppriven av en knackning på dörren; överlämna sig
  åt sina tankar utan att känna sig falsk.
  
  Han hade icke njutit länge av den nyvunna friheten, förrän det knackade
  på dörren. Det röck till i hans kropp, som om några förtöjningar ännu
  hållit honom, och när han hörde kammarrådinnans röst, slog honom som en
  klubba den nedtryckande tanken, att det icke var slut, utan att det
  måste börjas omigen.
  
  Först ämnade han låta dörren förbliva stängd, men känslan för det
  passande, fruktan att anses feg förmådde honom att öppna. Och när han
  såg den gamla damens vänliga, kloka ögon, då hon med ett gott leende och
  en skalkaktig skakning på huvudet trädde in, föreföll det honom, som om
  den sista halvtimmens uppträde endast varit en dröm, efter vilken han
  uppvaknade glad för att den var överstånden.
  
  -- Ha vi nu gnabbats igen! började gumman, förtagande det obehagliga i
  anmärkningen med det förtroliga _vi_. Ni ska gifta er, barn, innan ni
  bryter! Tro en gummas ord; och mena inte, att ni pröva era hjärtan som
  förlovade; ty ju längre förlovade ni äro, dess värre blir det!
  
  -- Men sedan är det försent att bryta, svarade intendenten. Och när man
  redan upptäckt sådana skiljaktigheter i lynnen och meningar, så ...
  
  -- Vad är det för meningar? Inte har ni olika meningar, inte, fastän
  flickan hade tråkigt, när Axel var borta, och därför sprang hon efter
  kolportören. Och vad lynnet beträffar, så kommer det och går, allt efter
  som nerverna äro till. Och Axel, som är en sådan kunnig karl, skulle väl
  veta, hurudana fruntimren äro!
  
  Han ville kyssa hennes hand i första förtjusningen att träffa den
  kvinna, som kände sitt kön, men så erinrade han sig, att han hört detta
  sätt att tala illa om kvinnorna varje gång en kvinna velat vinna honom,
  och att det mera var ett smicker än ett medgivande, ty när det kom till
  allvaret, blev alltid yttrandet återtaget med ränta. Han inskränkte sig
  därför att svara:
  
  -- Vi få se tiden an, mor lilla! Gifta mig härute kan jag inte, men låt
  oss bara komma till stan i höst ... förutsatt att Maria visar mera
  sympati för mitt arbete och mindre motvilja mot mitt sätt att se världen
  och leva livet.
  
  -- Axel är så fasligt djupsinnig, och om en stackars flicka inte kan
  alltid följa med, så är det ju inte något att undra på.
  
  -- Jaja, men om hon inte kan följa med mig oppåt, så kan jag å andra
  sidan icke följa med henne neråt, men det senare tycks vara hennes
  bestämda vilja, så bestämd, att det föreföll mig i dag, som om det låg
  ett dolt hat bakom densamma.
  
  -- Hat? Det är bara kärlek, min vän! Kom nu ner och säg något vänligt,
  så är hon bra igen.
  
  -- Aldrig efter de ord, vi bytt i dag! Ty antingen betydde dessa ord
  någonting, och då äro vi fiender, eller betydde de intet, och då är
  åtminstone den ena parten otillräknelig.
  
  -- Ja, hon är otillräknelig, men Axel skall väl veta, att en kvinna är
  ett barn, ända tills hon blir mor. Kom nu, min vän, och lek med barnet,
  annars väljer hon andra leksaker, som kunna vara farligare!
  
  -- Ja, men, käraste, jag kan inte leka hela dagen utan att bli trött;
  och jag tror inte Maria heller är så road av att bli behandlad som en
  barnunge.
  
  -- Jo, det är hon, bara inte det ser så ut! Ack, vilket barn Axel är i
  de här affärerna!
  
  Återigen en artighet, som från en annan än en svärmor varit en
  förolämpning! Och när hon nu tog hans hand för att leda honom ut, kände
  han allt motstånd upphöra. Hon hade genom att lämna hans argument
  obesvarade fört frågan ut från resonemanget; hon hade blåst på härvan
  istället för att reda den; smekt hans tvivel till ro och strukit bort
  oron samt med sin atmosfär av kvinna, sina modersmanér fått honom att
  nedlägga sin vilja till personlig frihet.
  
  Och sedan han bytt rock, följde han lydigt, nästan med välbehag den
  alltjämt jollrande gumman ner för trappan för att fortsätta leken och
  påtaga bojorna.
  
  Men nedkommen i förstugan möttes han av predikanten, som överlämnade ett
  brev med lantbruksakademiens stämpel.
  
  Intendenten bröt sigillet på stället, stoppade brevet i fickan, och glad
  såsom om han fått något, ett samtalsämne, en åskledare, skyndade han att
  meddela nyheten åt kammarrådinnan, som väntade.
  
  -- Det kommer främmande, sade han. Ämbetet skickar mig en ung man, som
  skall lära fiska.
  
  -- Nå, det var roligt, att Axel får något manligt sällskap, sade gumman
  med uppriktigt deltagande.
  
  Och intendenten gick med lätta steg ner till den väntande fästmön, viss
  att med en nyhet på handen straxt kunna hoppa över den obehagligaste av
  explikationer.
  
  
  
  
                             TIONDE KAPITLET.
  
  
  Några dagar senare, då intendenten varit ensam ute och seglat för att i
  hemlighet lägga laxlinor och nu efter att ha försummat middagstimman
  gick upp från hamnen, hörde han glam och skratt från fruntimrens
  stugukvist. Utan avsikt att lyssna gick han ditåt, och när han kom till
  västra gavelväggen, såg han genom stora kammarens tvenne fönster, vilka
  sutto i stughörnets vinkel, att de båda damerna spisade middag ute och
  hade en manlig gäst vid bordet. Han tog ett steg framåt och fick syn på
  fröken Maria, som med blixtrande ögon lyftat ett glas vin för att räcka
  över bordet till den manliga gästen, av vilken han endast såg ett par
  breda skuldror. Hastigt kom det för honom, att han förr sett denna gest
  och detta uttryck i flickans ögon, och han erinrade hennes första
  uppenbarelse på kobben, då hon bjudit båtkarlen ett glas öl, varvid han
  tänkt: hon koketterar för drängen! Men han förvånades nu, att han aldrig
  sett detta uttryck i hennes ögon, då hon såg på honom själv. Skulle
  hennes blickar endast reflektera hans? Eller dolde hon sitt innersta
  alltid för honom, som skulle bli hennes offer?
  
  Han betraktade henne en stund, och ju längre han såg, dess mer främmande
  tycktes uttrycket i flickans ansikte, så främmande, att han blev rädd,
  såsom då man upptäcker ett bedrägeri av sina närmaste.
  
  -- När man får se så mycket, då man är osedd, vad skall man icke då få
  höra? tänkte han och stannade bakom knuten för att lyssna.
  
  Modren reste sig nu och gick in i köket, så att de båda unga blevo
  ensamma.
  
  I detsamma sänktes deras röster, och fröken Marias blickar blevo
  simmiga, under det hon lyssnade till den främmandes med värme uttalade
  ord:
  
  -- Svartsjukan är den smutsigaste av alla laster, och i kärlek finns
  ingen äganderätt ...
  
  -- Tack för de orden! Tusen tack! sade fröken Maria och höjde sitt glas,
  under det hennes ögon fuktades av några halvgångna tårar. Ni är en
  verklig man, fastän ni är ung, ty ni tror på kvinnan.
  
  -- Jag tror på kvinnan såsom det härligaste skapelsen frambragt, det
  godaste och det sannaste, fortfor den unge mannen med ökad hänförelse.
  Och jag tror på henne, därför att jag tror på Gud!
  
  -- Ni tror på en Gud? återtog fröken Maria. Det visar, att ni även är
  intelligent, ty det är endast dumheten, som förnekar Skaparen!
  
  Intendenten ansåg sig ha hört nog, och för att i samma drag få se, huru
  pass stor förställningsförmåga hans utkorade vän för livet kunde
  besitta, steg han fram helt hastigt, sedan han lagt alla sina
  ansiktsmuskler tillrätta och antagit ett strålande uttryck, som om han
  vore hänryckt att få återse den efterlängtade.
  
  Flickan behöll det svärmiska hänförda i sitt ansikte, och med samma eld
  som den nyss uttalade trosbekännelsen på kvinnan framkallat mottog hon
  sin fästmans omfamning och återgav den med en kyss, mera brinnande än
  någonsin.
  
  Därpå föreställde hon skämtsamt assistenten Blom, vilken anlänt redan
  tidigt på morgonen och vunnit allas hjärtan på skäret, varande en
  fiskare som ingen.
  
  -- Och vi talade just om sillen i Bohuslän då du kom och störde oss!
  slutade flickan presentationen.
  
  Intendenten lät både lögnen, det farliga ordet »störde» och det
  utmanande »_allas_ hjärtan», rinna av sig, under det han räckte handen
  åt en jätteyngling om några och tjugo år, som, saknande större förmåga
  av förställning, med en brottslings min fattade den räckta handen,
  framstammande några obegripliga ord.
  
  I detsamma kom modren ut, hälsade sin måg och började ordna på bordet.
  
  Samtalet kom straxt i gång, och fröken Maria, troligen i känslan av att
  ha ett stöd, började skämta över sin trolovades toalett.
  
  -- Den där slöjan, vet du, är dyrbar, glammade hon; du skulle bara ha
  parasollet med, när du sitter till rors.
  
  -- Det kommer, det kommer, svarade intendenten, döljande det obehagliga
  intryck, som denna exponering inför en underordnad och en främling
  gjorde på honom.
  
  Assistenten, som redan kände sig över den hänsynsfulle förmannen, men
  ändock icke kunde underlåta att känna en misstämning i det grymma
  behandlingssätt han rönte, fattades av ett taktlöst medlidande, och med
  sina långa finger tummande på floret, som intendenten bar om hatten,
  sade han:
  
  -- Ja, men det är ganska praktiskt, det där! -- Och hastigt infallande i
  den kurtisanta ton, han från första stunden antagit, tillade han: Och om
  fröken Maria vore lika rädd om sin vackra hy ...
  
  -- Som ni om era vackra händer! undslapp det flickan, under det hon
  vidrörde den på bordet vilande handen, som rullade brödkulor, och hon
  tycktes straxt vara tillbaka i en stämning, vilken fästmannen kunde
  gissa ha rått hela förmiddagen.
  
  Kännande sig löjlig som den, vilken äter ensam i mättas närvaro, behövde
  denne hela sin nervkraft att undertrycka den beklämning, som den åhörda
  konversationen framkallat. -- De komplimentera redan varandras
  kroppsdelar i min närvaro, tänkte han med vämjelse. Men insåg genast,
  att han vore förlorad, om han visade ett enda tecken till missnöje över
  detta opassande uppförande, vilket missnöje straxt skulle stämplas som
  den där smutsiga lasten, han nyss hört omtalas.
  
  -- Assistenten har verkligen en ovanligt vacker och om intelligens
  vittnande hand, sade han, under det han med kännaremin granskade
  föremålet för hans fästmös beundran.
  
  Men hon, som icke önskat denna överensstämmelse i åsikter, kastade åt
  sidan och sökte ett nytt hugg åt hans förmenta dumhet.
  
  -- Inte kan man tala om intelligenta händer, utbrast hon med ett skratt,
  som lät något beskänkt.
  
  -- Därför begagnade jag också det korrektare uttrycket om intelligens
  vittnande ...
  
  -- O, du filosof! hånskrattade flickan. Du drömmer, så du inte ser, att
  vi ätit opp alla rädisorna för dig.
  
  -- Det gläder mig, att det smakat en resande, och jag ser med nöje, att
  ni förekommit mig i omtanken om hans välbefinnande, sade intendenten
  tvånglöst. Tillåt mig att hälsa er välkommen, herr assistent, och önska
  er mycken hugnad av er sejour här i ensamheten. Och nu lämnar jag er i
  fröken Marias vård; hon kan ge er alla förberedande upplysningar om
  fiskaffärerna, medan jag går upp och vilar mig. Farväl, min duva, vände
  han sig till flickan; tag nu hand om den unge mannen och led honom på
  den rätta vägen. Godnatt, mor lilla, dedicerade han sig till
  kammarrådinnan och kysste hennes hand.
  
  Hans sortie hade kommit alldeles oväntat, men dess fullständiga
  motivering och avrundade form utan att lämna efter sig spår av en
  ovillig sinnesstämning hade räddat honom från protester på samma gång
  den gav honom sista ordet och ett övertag, som icke var honom unnat.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Uppkommen på sin kammare, hann han icke mer än förvåna sig över att
  »fruktan att förlora» kunnat bibringa honom en sådan otrolig förmåga att
  förställa sig, undertrycka obehagliga förnimmelser, göra sig hård,
  förrän han låg på sin soffa med filten över huvudet och sov utan
  drömmar. När han vaknade efter ett par timmar, reste han sig med ett
  beslut, som han kände, att han bitit sig fast i för livet: att göra sig
  fri från denna kvinna.
  
  Men likasom hon genom vanan ätit sig in i hans själ, kunde hon endast på
  samma väg gnagas ut igen; och det tomrum, han skulle lämna hos henne,
  måste först fyllas av en annan. Av honom, vars själ tycktes ha satt
  henne i brand vid första sammanträffandet.
  
  Längre hann han ej, förrän det knackade.
  
  Det var predikanten, som med många ursäkter trädde in och med någon
  förlägenhet sökte framkrysta, vad han hade att förkunna.
  
  -- Har nu intendenten, började han, märkt något likasom att folket här
  är mindre samvetsgranna.
  
  -- Det märkte jag genast, svarade intendenten. Vad är det nu, som hänt?
  
  -- Joo, si arbetarne på kapellet säger, att det kommit bort bräder, så
  att det inte räcker till att få det färdigt.
  
  -- Det förvånar mig inte, men vad kan jag göra åt det?
  
  -- Jo si, intendenten var ju med och skaffade ihop, vad som skulle vara!
  
  -- Det var då det! Nu har jag ångrat det, sedan jag sett, att era
  predikningar dragit folket från arbetet och indirekt gjort dem till
  tjuvar.
  
  -- Det kan man väl inte direkt säga ...
  
  -- Nej, därför sa jag indirekt också! Men vill ni ha pengar, så vänd er
  till annan person. Säg mig en sak: vem är den nya assistenten här?
  
  -- Jo, han har varit sjökadett, sägs det förstås, och nu ska han lära på
  fiske, efter som hans far är rik, sägs det, förstås.
  
  Intendenten hade satt sig vid fönstret, när samtalet började, och åsåg,
  huru fröken Maria och assistenten kastat varpa. Han hade även sett, huru
  hennes klädning lyftats framtill varje gång hon lutade sig bakåt för att
  bränna den andres boll. Nu såg han, huru assistenten skämtsamt lutade
  sig neråt, när klädningen for upp, liksom med gest och min antydande,
  att han såg något.
  
  -- Hör nu, upptog han; jag har tänkt länge på, att här skulle vara till
  stort gagn för folkets ekonomiska bästa, att det fanns en handelsbod, så
  att mänskorna sluppo ro till staden för att handla, och möjligt vore
  också, att handelsmannen kunde förskottera dem varor, mot att han
  avsatte deras fisk. Vad säger herr Olsson om det?
  
  Predikanten strök sitt långa hakskägg, under det hans ansikte uttryckte
  en hop skiftande begär och vaggande meningar.
  
  Intendenten såg nu genom fönstret, huru assistenten äntrat utkiken och
  bröt sig ut på armarne, under det fröken Maria klappade i händerna
  nedanför.
  
  -- Jo, säg, herr Olsson, om man kunde få en handelsbod här, skulle det
  ju icke göra annat än gott.
  
  -- Men si, kommunalen tillåter det nog inte, om inte man fick en
  handelsman, som man kunde lita på, jag menar en person, som ...
  
  -- Vi tar en andligt sinnad och låter andel i vinsten gå till
  kapellfonden, så få vi både kommunen och stiftelsen på vår sida.
  
  Nu klarnade det i ansiktet på predikanten:
  
  -- Ja, på sådant vis skulle det kunna gå för sig!
  
  -- Ja, tänk på saken och sök att få någon lämplig person, som inte
  skinnar folket och inte gör kyrkan orätt. Tänk på det så länge. Nu till
  en annan sak. Jag har tyckt mig märka, att sedligheten står något lågt
  här på skäret. Har herr Olsson sett eller misstänkt, att det inte hänger
  rätt tillsammans nere hos Vestmans?
  
  -- Hm! Ja, det sägs, förstås, att det ska vara något, men det vet man
  inte! Och jag tror inte, man kan lägga sig i'et!
  
  -- Säger ni det! Men jag undrar, om man inte borde i tid inskrida, innan
  de själva röja sig, ty sådant brukar sluta illa härute!
  
  Predikanten syntes inte alls vilja röra i saken, antingen han icke ansåg
  det vara något att tala om, eller han ej ville stöta sig med folket.
  Dessutom tycktes hans sjukliga utseende upptaga hans tankar på egna
  lidanden, varför han i en tvär vändning framdrog sitt egentliga ärende.
  
  -- Jo, och så skulle jag vilja fråga, om intendenten hade något att ge
  mig in, för jag har visst gått och fått frossan härute i fukten.
  
  -- Frossan? Låt mig se!
  
  I en ögonblicklig ingivelse och utan ett ögonblick glömma, att det var
  en fiende, som utmanat, undersökte intendenten patientens puls, såg på
  tungan och vitögat samt var färdig med sin ordination.
  
  -- Har ni dålig kost hos Ömans?
  
  -- Ja, nog är den eländig, svarade predikanten.
  
  -- Ni har svältfrossan och skall få kost från mitt bord. Ni har väl
  avsvurit allt starkt också?
  
  -- Det vill säga, nog dricker jag öl ...
  
  -- Ja, här har ni kinapreparat att börja med, som ni skall taga tre
  gånger om dagen. När det blir slut, så säg mig till.
  
  Därmed överlämnade han en butelj kinabitter, fattade predikantens hand
  och sade:
  
  -- Ni skall inte hata mig, herr Olsson, ty vi ha stora gemensamma
  intressen, fastän vi gå olika vägar. Kan jag vara er till någon tjänst,
  så är jag redo, när ni behagar.
  
  Ett så enkelt medel som litet skenbar välvilja var nog att förvända
  synen på den enkla mannen, så att han trodde sig ha fått en vän. Med
  uppriktig rörelse räckte han sin hand och framstammade:
  
  -- Ni har gjort mig ont en gång, men Gud haver vänt det till godo; och
  nu säger jag tack för allt och ber intendenten icke glömma det där med
  handelsboden och kommunalen.
  
  -- Det ska jag visst inte glömma! avslutade intendenten och gjorde en
  åtbörd till avsked.
  
  Efter att ha samlat sig ett ögonblick gick han ner på backen för att
  uppsöka assistenten, vilken han fann inbegripen i en fäktövning med
  fröken Maria, vars handlove och överarm han gjorde sig stor möda att
  bibringa den nödiga böjligheten till en vacker gardeställning.
  
  Intendenten bad, efter en komplimang, om ursäkt, att han störde, men
  måste tala vid assistenten om dennes boställslägenhet.
  
  -- Här finns ingen annan kammare ledig på hela skäret utom vindsrummet
  ovanpå damernas, sade han med en djärvhet, som om han gjort alla
  ansträngningar att finna en annan.
  
  -- Nej, det går inte an! utropade fröken Maria.
  
  -- Vad för slag? gendrev intendenten. Vad skulle det vara för hinder?
  Det finns bara det rummet, så vida inte herr Blom skulle få mitt, och då
  måste jag bo i samma hus som damerna och det går då säkert inte an.
  
  När det icke fanns annat val, blev saken avgjord, och assistentens
  packning blev buren opp.
  
  -- Men nu kommer allvaret! fortfor intendenten, sedan det blivit lugnt
  igen. Strömmingen har kommit, och om åtta dagar börjar fisket. Därför
  måste assistenten genast, i natt helst, medan den här vinden står, ge
  sig ut med skötarna och försöka drivfisket, som han känner.
  
  -- Får jag följa med? tiggde fröken Maria, härmande ett barns gnällande
  stämma.
  
  -- Visst får du det, min ängel, svarade intendenten, om herr Blom inte
  har något emot det. Men ni får ursäkta, att jag lämnar er ensamna nu, ty
  jag måste skriva rapporter hela natten. Klockan ett måste ni vara ute.
  Ni kan ta kaffepannan med er.
  
  -- Å så roligt, så roligt! jublade flickan, som tycktes ha blivit tio år
  yngre.
  
  -- Och nu går jag att låta ställa båt och skötar i ordning. Pass sen på
  och lägg er tidigt i kväll, så att ni inte försover er.
  
  Därmed gick han, förvånad över den otroliga säkerhet, varmed han
  genomdrev sin vilja, sedan han övergivit ett omöjligt försvar och gått
  över till anfall.
  
  För första gången trädde han in hos den fientlige storfiskaren Öman.
  
  Han märkte straxt, att där rådde köld och motvilja, men han gav sådana
  bestämda frågor och befallningar, att allt böjde sig. Inlade några
  vänliga spörsmål om barnen; lovade, att det snart skulle bli bättre
  tider på skäret, och åtog sig all risk; kastade fram ett ord om
  handelsboden; uppmanade folket hålla tunnor och salt i beredskap, och om
  de icke hade pengar att köpa med, skulle de få förskott. Han gick ut som
  allas vän och måste lova att straxt sända ner några starka droppar åt
  gubben, som gått och blivit kall.
  
  Därpå gick han ner till sjöbodarne och utsåg ett varp skötar med styva
  vakare och starka strängar. Granskade den bästa båten och utkommenderade
  två duktiga pojkar.
  
  När han slutat det förberedande arbetet, ringde det till kvällsvard nere
  i damernas stuga.
  
  Vid aftonbordet språkade han vid modren, under det de unga, som han
  numera kallade dem, åto varann med ögonen, gnabbades och knuffades, som
  om deras kroppar omotståndligt dragits till varandra.
  
  -- Skall du lämna de två ensamma så där? viskade modren till honom, när
  han sagt god natt för att gå upp till sig.
  
  -- Varför inte? Visar jag mig missnöjd, så blir jag löjlig, och visar
  jag mig inte missnöjd ...
  
  -- Så blir du ändå löjligare!
  
  -- Alltså: i vilket fall som helst. Likgiltigt således, huru jag ställer
  mig! God natt, mor!
  
  
  
  
                             ELFTE KAPITLET.
  
  
  Det hade regnat i åtta dagar efter första försöket med drivgarnen,
  vilket avlupit utan annat resultat än en liten scen mellan de förlovade.
  Intendenten, som mycket väl visste, att ingen fisk var att få, då han
  med avsikt vilselett de unga, hade gått ner till stranden för att
  mottaga de hemvändande och därvid blivit titulerad idiot av sin fästmö,
  vilken var alldeles förstörd av nattvak. När båtkarlarne därvid grinat i
  smyg, hade assistenten, som fruktat en storm, gått emellan med ett
  skämt. Vid middagsbordet hade gycklet med det nya fisksättet antagit
  större dimensioner, och intendenten hade spelat djup förkrosselse, så
  att herr Blom flera gånger ansett sig skyldig taga honom i försvar på
  ett ytterst sårande sätt.
  
  Regndagarne hade sedan hållit sällskapet instängda, varvid ett ytterst
  intimt samliv utvecklat sig nere i damernas stuga, där assistenten
  infört bruket att läsa högt ur svenska skalder. Intendenten hade först
  hört på, men slutligen dragit sig tillbaka med förklaringen, att den
  svenska poesin vore skriven för konfirmander och damer och att han
  väntade, tills det komme en skald, som skrev för män. Han hade då vid
  gemensam omröstning förklarats opoetisk, varmed han var nöjd, då detta
  befriade honom från skyldigheten att vara närvarande vid seancerna.
  
  Regnvädret hade även kommit arbetet på kapellet att avstanna, och
  arbetarne sutto inne i stugorna och bjödo på brännvin till det kaffe de
  kunde erhålla.
  
  Kolportören, som icke kunde samla folket ute på backen, gick de första
  dagarne omkring i köken och ville läsa ur boken, men mottogs med
  likgiltighet och råkade i tvist med arbetarne, som mest voro fritänkare.
  Därpå hade han dragit sig tillbaka på sin kammare, förklarat sig sjuk
  och skickat efter kinapreparat hos intendenten, sedan hans butelj var
  tömd. Plötsligen hade han försvunnit och uppgavs ha rest med en ångare
  in till staden.
  
  Nu hade han aftonen förut återkommit till skäret, utföljd av en
  mansperson, som han kallade sin bror och vilken medförde en båtlast
  diverse varor, mest öl, som uppackades i en sjöbod, i vars öppna dörr en
  bräda på två tunnor fick tjäna som disk, sedan kommunalen medgivit
  öppnandet av handelsbod.
  
  Under de sista dagarne hade fiskarfolk börjat samlas från öarne inåt
  land. Och nu öppnades sjöbodar, där hela familjer inhystes; stugorna
  fylldes med släktingar och bekanta, och på hela skäret rådde ett liv,
  som bjärt avstack mot den vanliga ensligheten.
  
  Som skäret med fiskvatten tillhörde enskild person oppåt landet,
  betalade varje båt en viss avgift, vilken skulle upptagas av en ditsänd
  rättare. Med denne hade intendenten straxt råkat på dålig fot, då han
  ville tala om drivfisket, vilket skulle ha till följd grynnornas
  övergivande och därmed vattenörets upphörande. Men även denna till
  utseendet ogynnsamma omständighet hade han förstått att begagna till sin
  fördel, ty rättaren, som av motståndet mot det nya drevs att medelst
  brännvin göra propaganda för det gamla, skulle därigenom mot sin vilja
  komma att bilda den dunkla bakgrunden, mot vilken drivfiskets verkan
  skulle taga sig desto ståtligare ut. Och han var fullkomligt viss på sin
  seger, efter det att han vid alla tider på dygnet tagit vattenprov,
  draggat, pimplat och med sin sjökikare undersökt djupen för att få reda
  på, var stimmen gingo.
  
  Alla dessa detaljer hade emellertid intet annat intresse för honom, än
  att de tjänade till att gymnastisera hans energi för kommande strider,
  att återgiva honom denna känsla av makt, utan vilken ingen kan leva, som
  äger ovanliga krafter, vilka lätt gå förlorade, om de ej brukas.
  
  Och under tiden, som förflutit sedan assistenten anlänt, hade det
  dagliga översitteriet från de ungas sida så småningom vant honom in i
  den underlägsnes roll, att han höll på att leva sig in i densamma, helst
  han ej ville bryta själv, utan funnit nödvändigt att framkalla
  brytningen från hennes sida. Mellan de båda unga förefanns nämligen en
  fullständig sympati på alla punkter, och han hade åsett, huru den mogna
  kvinnan strax befann sig i nivå med den omogne mannen, vars alla
  ofullgångna tankar, alla improviserade meningar antogos som höjden av
  visdom. Och varje hans försök att bemöta en dumhet strandade mot deras
  oförmåga att sammanhålla lederna i ett resonemang, då de uteslutande
  tänkte under inflytandet av driften att få äga varann. Att upptaga någon
  konkurrens i akrobatfärdigheter eller lovsånger över det lägre könet
  ville han ej, ty det låg just i hans avsikter att bli utstucken och få
  ett kapitalt slut på ett band, som hotade hela hans framtida tillvaro.
  Och denna biandri, i vilken han levde, då han på de få ensliga stunderna
  med sin fästmö endast fick emottaga reflexerna från den andre, känna
  likasom dennes ande på hennes läppar, höra dennes barnsligheter
  återljuda från hennes mun, allt detta hade slutat med att ingiva honom
  vämjelse för ett förhållande, som erinrade om ett _ménage à trois_.
  
  Den unge mannens inbilskhet hade heller inga gränser, och han hade
  fallit i den vanföreställningen, att han var över intendenten, därför
  att han var _al pari_ med fröken Maria, vilken åter gav illusion av att
  vara över intendenten, enligt den mycket riktiga formeln: om A är större
  än B, och C är lika stor som A, så är också C större än B -- utan att
  dock först undersöka, om A verkligen var större än B.
  
  Aldrig hade han trott, att han en gång skulle finna ungdomens hemlighet
  så lagd i öppen dag, som han här fick den till skänks på en bricka; och
  hur väl han kände igen sig själv från det tillryggalagda stadiet.
  
  Hur hade han inte gråtit av hunger och brunst? Erfarit weltschmerz av
  avund mot de äldre, som redan vunnit vad han eftersträvade och nu lågo
  och tryckte över honom, och varigenom hans sympati för alla förtryckte
  och små blivit väckt. Denna oförmåga att bedöma sina krafter, beroende
  på antecipationer av det, som skulle kunna uträttas i det långa livet,
  om man tänkte sig detsamma koncentrerat i en enda handling! All denna
  sentimentalitet, som endast härrörde från otillfredsställda drifter.
  Detta överskattande av kvinnan, då ännu barnkammarminnena av modren lågo
  friska. Dessa den ännu mjuka hjärnans slappa halvtankar under trycket
  från blodkärl och testiklar.
  
  Han kände till och med igen dessa ansatser av gott förstånd, som under
  form av primitiv, djurisk list och skyende av öppna medel så ofta trodde
  sig vara högre klokhet, men endast var rävens enkla försök att vara
  knepig, och som därför var förvillande lik den berömda kvinnolisten,
  prästlisten, advokatknepet.
  
  Den unge mannen hade nämligen även försökt sig på att anställa
  tankeläsningar på intendenten, därmed röjande, att han trodde det denne
  bar på några farliga hemligheter, efter som han var olik andra
  människor. Men därvid hade han burit sig så klumpigt åt, att intendenten
  fått reda på allt vad man tänkte och talade om honom nere hos damerna,
  och i stället för att ge en enda upplysning hade han med sina svar så
  mystifierat den unge mannen, att denne börjat tvivla om, huruvida
  rivalen var ett dumhuvud eller en demonisk natur. Med demonisk menade
  han en medveten person, som under sken av den största naivitet handlade
  med full beräkning, alltid vaken och ledande människors öden efter sina
  planer. Och när begreppet beräkning, vilket var en dygd, alltid hade en
  dålig bemärkelse hos de unga, vilka icke kunde beräkna en handlings
  följder, så antog hans avund den underlägsnes lidelsefulla lust att få
  draga ner och trampa under fötterna.
  
  Så stodo sakerna, när den stora dagen var inne, då skärkarlarnes hela
  tillvaro under den stundande vintern skulle avgöras.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Augustiaftonen hängde sängvarm över skäret, vars alla klippor och stenar
  voro ljumma, ännu sedan solen gått ned, så ljumma, att daggen icke kunde
  fälla på dem. Havet bredde sig slätt och lavendelgrått därutanför, där
  fullmånen kopparröd krängde sig upp och just nu halvskymdes av en brigg,
  vilken tycktes segla mitt på drabantens _mare serenitatis_. Närmare
  stranden syntes alla de utlagda skötvakarne ligga i rader som skaror av
  sjöfåglar gungande på dyningen.
  
  Och medan folket väntade ut morgonens inbrytande för att vittja, hade de
  lägrat sig i stränderna kring upptända eldar med kaffepannor och
  brännvinsflaskor. I sjöboden, där handelsmannen sålde öl, hade
  predikanten intagit en plats bredvid brodren för att gå honom till handa
  vid den starka trafiken, och med ett blått förkläde om livet sågs han
  draga upp ölbuteljer likt en gammal, van krogvärd.
  
  Intendenten, som gått ut för att observera strömsättning, temperatur och
  barometerstånd, vandrade nu i sandstranden för att vila sina tankar. Här
  och där stötte han opp ett par, som sökt ensamheten. Deras obegripliga
  naivitet i uppförandet gjorde, att han endast vände dem ryggen med löje
  och vämjelse. Kommen längre ut på udden, klättrade han ut för klipporna
  för att finna sin sittplats, där han brukade meditera. Det var en av
  vågorna fullkomligt glattslipad länstol, vilken ännu var ljum som en
  kakelugn av dagens brännande sol.
  
  Han hade suttit en stund och låtit halvsöva sig av dyningens suckar, då
  han hörde sanden frasa nedanför i sjökanten. Det prasslade i den torkade
  tången, och han såg assistenten och fästmön komma sakta vandrande med
  armarne om varandras liv. De stannade mellan den osynlige åskådaren och
  mångatan på vattnet, så att han kunde se deras gestalter teckna av sig
  så skarpt, som om han haft dem mellan mikroskopets objektiv och
  brännspegeln. Och han såg nu med antipatiens skärpta blick hennes
  rovfågelsprofil luta sig mot den andres stora aphuvud med de ofantliga
  kinderna, utan bruk för andra än trumpetblåsare, och denna toppiga,
  smala huvudskål utan panna. Han observerade nu de överflödiga
  köttmassorna i mannens gestalt, vars oädla linjer med alltför stora
  höfter påminde om en kvinna likasom den farnesiske Herkules. Ett manligt
  ideal från halvdjurstiden, då näven ännu rådde över stora hjärnan,
  vilken ej var färdig.
  
  Kränkt, såsom om han ingått en förbindelse med en centaur, kännande sin
  själ besvågras med en nedgångstyp, stående inför början till ett brott,
  som, fullbordat, skulle förfalska hans släktledning för alla kommande
  tider, som skulle narra honom att offra sitt enda liv för en annans
  barn, på vilket han skulle slösa sina bästa känslor och sedan, en gång
  fastvuxen vid detsamma, släpa sin förnedring som en black om foten utan
  att kunna bli fri. Svartsjukan, »denna smutsiga last», vad var den annat
  än den friska, starka släktinstinktens fruktan att bli hindrad i sin
  lovvärda egoism att fortsätta det bästa hos individen? Och vem saknade
  denna sunda passion annat än den sterile familjesutenören,
  hustrukopplaren, den svage narren, cicisbeon, gynolatern, som trodde på
  platonisk kärlek?
  
  Han var svartsjuk, men när första harmen lagt sig över skymfen, vaknade
  ett ohejdat begär att äga denna kvinna utan att äkta henne.
  Stridshandsken var kastad, friheten i valet var proklamerad, och han
  kände lust att upptaga striden, bryta bandet och framträda som älskare
  för att med vunnen seger kunna gå lugn vidare i medvetandet om, att han
  icke var den av naturen vanlottade, som blivit undanstucken i
  kärlekskampen. Här var ju icke längre frågan om en ärlig tävlan med
  lojala medel utan en lömsk strid mellan inbrottstjuvar. Den utmanande
  hade valt det simpla vapnet dyrkar, och kampen gällde stöld! Med en
  kvinna som pris försvunno alla betänkligheter. Djuret hade vaknat, och
  de vilda instinkterna, som dolde sig under kärlekens stora namn, rasade
  som lössläppta naturmakter.
  
  Han gick oförmärkt upp från sin klippa och styrde stegen hem för att
  ordna sina öden, som han kallade det.
  
  
  
  
                             TOLFTE KAPITLET.
  
  
  Det rådde en dov tystnad på skäret vid sjutiden följande morgon, ty
  grundfisket hade slagit fel av alla de anledningar intendenten uppgivit.
  Nedslagna sutto skärkarlarne i sina båtar och redde ut skötarne, då och
  då plockande en ensam strömming, som kastades i land.
  
  Trafiken vid handelsboden hade avstannat med den sjunkande krediten;
  predikanten hade avlagt sitt blåa förkläde och med boken i handen samlat
  en liten krets av förtvivlade kvinnor omkring sig i en stuga. Med en
  obegriplig, men icke ovanlig logik hos hans klass talade han om, huru
  Jesus bespisade femtusen män med fem bröd och två fiskar. Det fanns ett
  ungefär _à propos_ för så vitt som i föreliggande fall det fanns många
  munnar och få fiskar, men huru dessa skulle mätta så många, det kunde
  han icke angiva. När det nu icke fanns någon hjälp, måste han försöka en
  förklaring, varför undret icke mer kunde ske, och han sökte orsaken i
  den rådande otron. Om de bara hade tro som ett senapskorn, skulle
  underverket upprepas. Och tron kunde endast fås genom bön.
  
  Därför uppmanade han församlingen att bedja.
  
  Ehuru ingen av de närvarande trodde på underverket med de två fiskarne,
  som de flesta aldrig hört talas om, emedan de icke läst den historien,
  följde de exemplet och upprepade bönen Fader vår, den de hjälpligt lärt
  sig vid nattvardsläsningen.
  
  Men när de kommit halvvägs, stördes de plötsligen av ett sorl nerifrån
  hamnen. De som sutto närmast fönstret sågo nu en skötbåt, som just strök
  ner råseglet, komma in till bron. I fören stod fröken Maria med
  fladdrande hår under den skotska blåa mössan, och vid roret satt
  assistenten svängande sin hatt till tecken av framgång. Båten var
  överlastad med skötar, genom vilkas mörka maskor glittrade fisk vid
  fisk.
  
  -- Kom hit, ska ni få strömming! utropade flickan med segrarens
  frikostighet.
  
  -- Bara jag får den uppmätt först, skall folket få den, invände
  intendenten, som från sitt fönster observerat båtens hemkomst och därför
  infunnit sig för att se resultatet av sina arbeten.
  
  -- Vad skall det vara till? invände fröken Maria med icke litet
  översitteri.
  
  -- Det skall vara till statistiken, min nådiga, svarade intendenten utan
  ett tecken till förargelse, då han visste, att utgången av fisket berott
  på de upplysningar han meddelat, grundande sig på ström, djup,
  vattentemperatur och bottenförhållanden.
  
  -- Du med din statistik, skämtade fröken Maria med ett uttryck av
  djupaste förakt.
  
  -- Tag den då, men låt mig bara veta efteråt hur mycket det blev,
  avslutade intendenten diskursen och gick upp till sig.
  
  -- Han är avundsjuk på oss, anmärkte fröken Maria till assistenten.
  
  -- Kanske svartsjuk? menade denne.
  
  -- Det kan han visst inte bli, replikerade flickan halvhögt likasom för
  sig själv, därmed givande ifrån sig den sedan flera dagar dolda
  förargelsen över sin fästmans otroliga likgiltighet gentemot rivalen och
  vilken hon tog som en sårande tvärsäkerhet på hans förmåga att fängsla.
  
  Bönemötet hade blivit upplöst, och allt skärgårdsfolk samlades kring den
  hemkomna skötbåten.
  
  -- Ja, si fröken är då en riktig karlakarl! smickrade predikanten,
  passande tillfället att så ut ett litet oenighetsfrö, som han trodde.
  
  -- En sittande kråka, den får inte, den, gycklade uppsyningsmannen.
  
  -- En på soffan liggande, menar han, viskade assistenten till fröken
  Maria.
  
  Flickan svällde av berömmet, utdelande fiskarne med fulla händer åt de
  på bryggan stående, som aldrig tröttnade att utbrista i lovord och
  välsignelser över den räddande ängeln.
  
  Men det var icke tacksamhet för undfången välgärning, som framkallade
  dessa vackra rörelser, utan det var ett innerligt behov att få slippa
  giva sig själva orätt gentemot intendenten, med vars fiske de gycklat.
  Det var baksidan av ett hat mot den verkliga välgöraren, för vilken de
  icke ville böja sig i tacksamhet.
  
  När fisken var urtagen ur näten och fördelad bland de fattigaste,
  befanns den uppgå till tio tunnor, vilka genast inköptes av
  handelsmannen och nersaltades. Pengarne förvandlades straxt i kaffe,
  socker och öl. Ty sin egen vinterströmming antog man med lätthet kunna
  taga ur sjön, sedan fröken Maria meddelat alla upplysningar om sättet
  att gå till väga vid det nya drivfisket.
  
                     *       *       *       *       *
  
  När intendenten kom upp på sitt rum, fann han ett brev, som en
  hemvändande vaktmästare medfört. Det innehöll en inbjudning till
  intendenten och hans fästmö att hedra officerarnes bal ombord på
  korvetten Loke, som skulle ankra innanför skäret klockan åtta på samma
  dags afton.
  
  Han insåg genast, att ögonblicket var inne att göra slut på
  förbindelsen, ty att nu föra ut en annans mätress i societeten och
  föreställa henne som sin blivande hustru ville han naturligtvis icke.
  Därför sköt han av sig förlovningsringen, inlade den i det brev, som han
  natten förut komponerat till kammarrådinnan och i vilket han med
  förtvivlans starkaste uttryck beklagade, att hans förbindelse med fröken
  Maria måste taga slut, emedan ett äldre band, som han lättsinnigt knutit
  med en kvinna, vilken fött honom barn, nu uppträtt med lagliga anspråk,
  vilka, om de ej kunde tvinga till äktenskap med den kärande, dock ägde
  makt att hindra föreningen med en annan. Som gentleman, men utan att
  vilja såra, förklarade han sig beredd att bistå den så oskyldigt
  förorättade och kanske i trångmål försatta flickan, både vad räddandet
  av hennes heder och hennes subsistens angick.
  
  Denna dikt hade han ansett vara den enda möjliga utväg till en brytning,
  då den skyddade båda parternas heder, mest dock flickans, och måste
  verka oemotståndligt utan hopp om reparation, som ett oundvikligt öde.
  
  När han förseglat brevet, visslade han på sin ordonnans, lämnande
  skrivelsen med tillsägelse, att den skulle bäras ner till
  kammarrådinnan.
  
  Därpå tände han en cigarrett och ställde sig i sitt fönster för att se,
  huru skottet skulle ta. På förstugukvisten stod den gamla frun och
  skakade en sängmatta, då karlen stannade för att avlämna brevet. Hon
  mottog det med någon förvåning, som ökades, då hon med vänstra handen
  klämde på kuvertet för att undersöka, vad detta kunde innehålla. Därpå
  vände hon sig om och gick in i stugan.
  
  En stund därefter syntes fröken Marias figur röra sig fram och åter
  bakom gardinen i matsalen. Hon tycktes gå häftigt fram och åter, stundom
  stannande och gestikulerande med armarne, som om hon ville försvara sig
  mot förebråelser, vilka slungades emot henne.
  
  Detta räckte omkring en timme, varefter hon syntes ute på
  förstugukvisten, kastande en hämdfull blick upp emot intendentens
  fönster. Därpå vinkade hon åt assistenten, som syntes komma ifrån
  hamnen.
  
  Sedan de båda gått in i stugan och varit osynliga en halv timme, visade
  de sig åter och gingo in i vedboden, varifrån de buro ut en koffert och
  en kappsäck.
  
  Man hade således tagit sitt parti och insett, att ett kvardröjande på
  skäret var omöjligt.
  
  Om en stund uppträdde assistenten ånyo, denna gång medförande sin egen
  kappsäck, vilken intendenten igenkände på dess mässingsbeslag.
  
  Alltså ämnade även han resa.
  
  Snart infunno sig stugans värdfolk med tjänare, och hela huset tycktes
  vändas opp och ner.
  
  Framåt middagen, sedan intendenten tillbragt sina timmar med läsning,
  såg han assistenten och fröken Maria utträda på förstukvisten,
  inbegripna i ett livligt samtal, vilket blev allt livligare och åtföljt
  av gester, som antydde ordväxling.
  
  -- De ha kommit långt, de där, efter som de gräla redan, tänkte
  intendenten.
  
                     *       *       *       *       *
  
  På eftermiddagen fördes den gamla frun och assistenten på lotsbåten till
  en ingående ångare. Varför fröken Maria stannade, kunde han icke riktigt
  fatta. Kanske ett hopp om återförening, kanske ett behov av att visa
  sitt trots eller måhända något annat.
  
  Hon satte sig emellertid vid ett fönster, så att hon kunde ses ifrån
  tullstugan. Och där blev hon mest sittande; ibland trummande på rutan,
  ibland läsande i en bok och då och då förande näsduken över ansiktet.
  
  Vid sjutiden på aftonen syntes korvetten ånga upp ifrån Landsortsleden
  och gick straxt därpå till ankar mellan Norsten och Österskären. När den
  signalerade lots med ångvisslan, hade flickan rest sig och gått ut för
  att se efter, vad som var å färde. Och när hon nu stod på backen,
  betraktande det granna fartyget, som var smyckat till fest med flaggor
  på alla lejdare och med kulörta tält över mellandäcket, kunde
  intendenten se huru hon blev fascinerad av den lockande synen. Hon blev
  stående med händerna på ryggen i en fadd gest, tills vinden förde
  tonerna av en festmarsch fram till skäret, då hennes fötter först
  började röra sig på stället. Sakta böjde sig den smärta kroppen framåt,
  som om den drogs av musikens toner, och så, på en gång, föll hela
  gestalten tillsammans, händerna betäckte ansiktet, och flickan störtade
  in i stugan igen, med förtvivlan, likt ett barn, som gått miste om ett
  påräknat nöje.
  
  Intendenten klädde sig nu till balen; på den svarta doktorsfracken
  hängde han sina sex ordnar i miniatyrformat på en kedja och påtog sitt
  armband, vilket han ej burit sedan förlovningsdagen.
  
  När han slutat sin toalett och han ännu hade en timme kvar, innan båten
  skulle hämta honom, beslöt han att göra en avskedsvisit hos fröken
  Maria, mest därför, att han icke ville bli misstänkt för feghet, men
  även därför, att han längtade få pröva sin makt över egna känslor. När
  han kom in i förstugan, gjorde han buller för att flickan skulle få tid
  att posera och för att han av posen skulle kunna veta, varför hon
  stannat och vilka avsikter hon hade.
  
  Han trädde in efter att ha knackat och fann fröken Maria sittande med en
  sömnad, något som han aldrig förr sett henne hantera. Hennes ansikte
  uttryckte förkrosselse, ånger, ödmjukhet, ehuru det ansträngde sig att
  se likgiltigt förnämt ut.
  
  -- Tar ni emot, fröken Maria, eller skall jag gå? började intendenten.
  Och han kände åter detta oförklarliga behov att lyfta henne över sig som
  kvinna, när hon uppträdde med kvinnans attributer och lutade sig upp mot
  honom, lika livligt som han eljes erfor en okuvlig lust att slå ner
  henne, när hon kom med manliga anspråk och åthävor. Och i denna stund
  föreföll hon honom så skön, som han icke sett henne på mycket länge, så
  att han gav vika för sina känslor, och utan att göra motstånd öppnade
  han sig.
  
  -- Jag har gjort er sorg, fröken Maria ...
  
  När hon hörde de mjuka tonfallen, rätade hon straxt på sig och bet:
  
  -- Men ni var för feg att säga mig det själv.
  
  -- Hänsynsfull, fröken Maria! Jag har inte så lätt som ni att slå folk i
  ansiktet. Och ni ser ju, att jag har mod att visa mig, likasom ni att ta
  emot mig.
  
  Det sista var tvetydigt med avsikt att få höra, om hon trodde på hans
  motiv till brytningen.
  
  -- Trodde ni, att jag fruktade er? frågade hon och tog ett kast med
  nålen.
  
  -- Jag visste ju inte, hur ni skulle upptaga min förklaring, oaktat jag
  trott mig se, att den ej kunde vålla er någon svårtröstad sorg.
  
  Det låg något i ordet svårtröstad, som tycktes sticka flickan likt en
  allusion på den unge tröstaren, men ingen syntes ha lust att röja sig,
  den ena fruktande att visa svartsjuka, den andra ängslig att få höra, om
  han sett något.
  
  Flickan, som suttit över sitt arbete, såg nu upp för att läsa
  ansiktsdragen på sin motståndare och bemärkte med en förundran, som hon
  ej kunde dölja, de många ordnarne på frackens uppslag. Och med en
  barnslig elakhet, som endast dolde avunden, gäckade hon:
  
  -- Så fin ni är!
  
  -- Jag skall på bal också!
  
  Det röck i flickans ansikte, röck så förfärligt, att intendenten kände
  reflexen av hennes smärta och fick fatt i hennes hand i samma ögonblick,
  som hon brast ut i en förfärlig gråt. Och när han lutade sig emot henne,
  smög hon sitt huvud mot hans bröst och grät, så att hon skakade som i
  feber.
  
  -- Barn, du! pjollrade intendenten.
  
  -- Ja, jag är ett barn! Därför skulle du haft överseende med mig!
  snyftade flickan.
  
  -- Hör du! Hur långt skall man ha överseende med ett barn?
  
  -- I oändlighet!
  
  -- Nej! Det har jag inte hört! Det finns en alldeles bestämd gräns, där
  självsvåldet närmar sig den brottsliga handlingen.
  
  -- Vad menar du?
  
  Och nu flög hon upp.
  
  -- Du vet, vad jag menar; det ser jag, svarade intendenten, som åter var
  ute ur förtrollningen, så snart hon blev hård, ty då blev hon ful i
  samma ögonblick.
  
  -- Svartsjuk, alltså! hånade flickan, som trodde sig ha fångat honom.
  
  -- Nej, ty svartsjuka är en obefogad misstanke, stundom ett
  försiktighetsmått; men mina farhågor ha visat sig vara grundade. Alltså
  icke svartsjuk!
  
  -- Och på en pojke! En valp, som du står så högt över, gick flickan på
  utan att upptaga förklaringen i kalkylen.
  
  -- Desto nesligare för dig!
  
  -- Det var således osanning hela historien, kastade hon åt sidan för att
  icke träffas av skymfen.
  
  -- Från början till slut! Men jag ville icke göra din mor sorg och dig
  själv skam! Förstår du den finkänsligheten?
  
  -- Jo, jag förstår! Men jag förstår mig inte själv!
  
  -- Det skulle jag kunna göra, om du gav mig del av ditt föregående liv!
  
  -- Mitt föregående liv! Vad menar du?
  
  -- Det finns alltså ett föregående i ditt liv! Det var det jag alltid
  misstänkte.
  
  -- Du tillåter dig insinuationer ...
  
  -- Som det inte mera kommer mig vid, vem du är eller vad du varit, så
  ... Nu måste jag säga farväl! avklippte intendenten, då han såg en
  kanoniär komma gående ute på backen för att hämta honom.
  
  --Gå inte ifrån mig ännu! bad flickan och fattade hans hand, seende in i
  hans ögon med drunknande blickar. Gå inte bort, ty då vet jag inte, vad
  jag gör.
  
  -- Varför pina oss längre, då skilsmässan är oåterkallelig?
  
  -- Vi ska inte pina oss! Du ska stanna hos mig till kvällen, så att vi
  få tala, innan vi skiljas. Jag skall berätta dig allt vad du vill veta,
  och sedan skall du döma mig på annat sätt.
  
  Intendenten, som av dessa uttalanden trodde sig veta allt och nu var
  viss på, att han undgått den olyckan att kedja vid sig en eller fleras
  älskarinna, hade nu fattat sitt beslut. Han gick fram till fönstret,
  avfärdade kanoniären med beskedet, att han skulle komma senare med egen
  båt.
  
  När detta var gjort, satte han sig ner i soffan för att få
  konversationen i gång.
  
  Men sedan flickan blivit befriad från sin oro, föll hon tillsammans och
  blev fåordig, så att slutligen fullkomlig tystnad uppstod. Man hade
  ingenting att säga varandra, och fruktan att stöta upp ovädersfåglar
  pressade alltmera ner stämningen, så att tråkigheten grinade emot dem.
  
  Intendenten började tumma på böckerna, som lågo kvar på divansbordet,
  och fick ögonen på en bok, som var påskriven med assistentens namn.
  
  -- Ett ungt fruntimmers historia, tror jag! Har du läst den? frågade
  han.
  
  -- Nej, jag har inte hunnit ännu! Vad är det med den boken?
  
  -- Jo, den har sin märkvärdighet, emedan den är skriven av ett
  fruntimmer och ändock är uppriktig.
  
  -- Så! Vad handlar den om då?
  
  -- Den handlar om den fria kärleken. Det är en ung vetenskapsman, som
  förlovar sig med en fördomsfri flicka. Och under det han är på en
  expedition, skänker hon sig åt en artist för att sedan gifta sig med sin
  fästman.
  
  -- Nåå? Vad säger författarinnan om det?
  
  -- Det skrattar hon åt, förstås.
  
  -- Fy! sade flickan och reste sig för att ta fram en butelj vin.
  
  -- Varför det? Ingen äganderätt i kärlek! Och fästmannen var tråkig, för
  övrigt, åtminstone i hennes sällskap, om man får döma av skildringen i
  boken.
  
  -- Nu börja vi på att bli tråkiga också, avbröt fröken Maria, i det hon
  fyllde glasen.
  
  -- Vad ska vi roa oss med då? frågade älskaren med ett cyniskt leende,
  som ej kunde missförstås. Kom och sätt dig här hos mig.
  
  I stället för att bli sårad av den brutala tonen och gesten, varmed
  uppmaningen beledsagades, tycktes flickan med en viss beundran se upp
  till den man, vilken hon förut nästan föraktat för hans alltför
  aktningsfulla bemötande.
  
  Skymningen hade fallit, och månen i första avtagandet kastade endast en
  gulgrön strimma in på golvet, silhuetterande balsaminens skugga.
  
  Genom det öppna fönstret trängde dämpade toner från första valsen,
  _Balens drottning_, som en förebråelse, en hälsning från det förlorade
  paradiset och på samma gång underhållande hoppet att icke allt var slut.
  
  Och i hoppet att binda honom genom minnet av den högsta sällheten gjorde
  hon det sista medgivandet efter en stormande kärleksförklaring från hans
  sida.
  
  
  
  
                            TRETTONDE KAPITLET
  
  
  Tre dagar senare landsteg intendenten på Österskären efter att ha
  uppehållit sig på Dalarö. När han fått veta, att fröken rest för att
  icke mera återkomma, kände han en obeskrivlig lättnad, såsom om luften
  blivit högre och renare. Och uppkommen på sitt rum, lade han sig för
  öppet fönster att röka och i minnet genomgå de sista dagarnes så
  skiftande sensationer.
  
  När han vid midnatt ryckt sig ur flickans armar, hade han satt sig i
  båten med en tillfredsställelse, som om han uppfyllt en tryckande plikt.
  Det var, som om nu först jämvikten blivit återställd i hans inre. Hans
  rätt hade blivit kränkt i ett sådant fall, där lagen icke gav
  upprättelse, och därför måste han själv skaffa sig rätt, och han hade
  endast handlat efter de grundsatser, vilka motståndarne själva
  promulgerat.
  
  När han därefter stigit ombord på korvetten och råkat personer, med
  vilka han kunde tala bildat språk, och med läkaren behandlat lärda
  ämnen, hade detta först verkat som ett rus. Han behövde icke trycka ner
  sin hjärna för att jollra, icke göra sig halvdum för att bli förstådd.
  Och när han talade i antydningar, med nyanser, blev han genast begripen.
  Då kände han, huru han levat i tre månaders barbari, som så småningom
  och oförmärkt dragit ner honom i småaktiga strider, som satt hans
  tankeliv nedanför det affektiva och vegetativa, upphöjt
  reproduktionsbestyret till huvudsak och narrat honom att inträda som
  konkurrent vid en beskällartävlan, ur vilken han sannolikt avgått med
  seger. Och så förstod han, varför den allmänna kristna kyrkans målsmän,
  vilka skulle bära civilisationen ut bland vildar av alla folkslag, en
  gång ålagts att icke grunda familj, icke binda sig vid kvinna eller
  barn, och han insåg, att det kunde ligga förnuftig mening i fastor och
  försakelser för dem, som ville leva ett högre andligt liv. Det var icke
  heller för ro skull, som anakoreten sökte ensamheten, ty liksom det på
  en slump på trädan fallna ensamma vetekornet kunde sätta sextio ax,
  under det åkerns endast gav två, där det trängdes bland millioner på
  gödslad mark, så kunde den individ, vilken strävade till rikare
  utveckling över de andra, endast växa i ödemarken.
  
  Tre dagars erfarenheter hade bekräftat detta, ty då han på korvetten och
  badorten släpats ifrån krets till krets, hade han varje kväll, han lagt
  sig, märkt, huru under dagens lopp han slipat av sina kanter, varigenom
  han liksom ädelstenen vunnit i utseende men förlorat i karat. Fega
  medgivanden, framkallade av allmän sympati för mänskorna och av
  anpassningsdriften i umgänget, hade han lockats till i så hög grad, att
  hans i sällskapet improviserade meningar hängde efter och döko upp i
  minnet med anspråk på att vara hans innersta tankar. Och han hade
  slutligen tröttnat, kännande sig på sista dagen såsom bliven en falsk
  människa, vilken sade ett och tänkte ett annat, började blygas inför sig
  själv och märkte, att med den tilltagande aktning, han vann hos
  sällskapet för sitt affabla sätt, förlorade han all aktning för sig
  själv.
  
  Ville han undvika att sjunka, måste han isolera sig, och ensamheten, som
  han nu återfunnit, verkade på hans ande som ett ångbad eller en simning
  i havet, där frihet från allt tryck, all beröring med fastare materie
  upphört, och han beslöt att stanna på skäret över vintern.
  
  Till den ändan förhyrde han på egen räkning den stuga, där damerna bott,
  och började installeringen samma dag. Det ena stora rummet tog han till
  bibliotek och laboratorium, det andra till matsal och salong, och
  vindskammaren inredde han till sovrum.
  
                     *       *       *       *       *
  
  När han vaknade följande morgon i sin nya bostad, efter att ha sovit
  utan drömmar, erfor han ett nytt behag i att äga ett hus ensamt för sig,
  där han icke behövde påtvingas suggestioner av andras röster, icke
  mottaga andra intryck, än dem han själv bestämde.
  
  Då han druckit kaffe, satte han sig ner i sitt bibliotek efter att ha
  sagt ifrån, att han icke mottog besök förrän klockan tre på
  eftermiddagen.
  
  Nu tog han fatt en äldre plan till utforskandet av Europas nuvarande
  etnografi, med inbesparande av alla lönlösa resor. På tryckta
  cirkulärbrev, utfärdade i en fingerad firmas namn, ifyllde han nu
  adressen och yrkesidkarens titel samt kuverterade och försedde dem med
  frimärken. För att få de mest fullständiga uppgifter om kraniernas mått
  och kroppens dimensioner hade han uträknat, att cirkulär till
  hattmakare, likkistfabrikanter, skjort- och strumpfabrikörer i Europas
  förnämsta städer med anhållan om uppgift på de mått, vilka mest gingo i
  handeln inom landet i och för exporterandet av dessa varor _en gros_ med
  större vinst än vanligt, skulle skaffa honom önskat resultat. Därtill
  hade han fogat ett annat cirkulär till så väl de största som de minsta
  bokhandlare i Europas huvud- och småstäder, med anhållan om fotografier
  av alla slag till högsta pris mot postförskott och satt sig i
  förbindelse med en tekniker, som uppköpte fotografier för silvrets
  tillgodogörande. Med dessa och de tusentals porträtt, han klippt ur alla
  utländska illustrerade tidningar, ämnade han börja sina forskningar.
  
  När han slutat detta arbete, var det middag. Han gick ut för att äta
  middag, då han märkte att ett brev var nerstucket i lådan på dörren.
  Stilen var honom bekant, och då han förvissat sig om, att det var från
  fröken Maria, öppnade han det ej, utan lät det ligga bredvid sig på
  bordet, medan han åt sin enkla middag i stor hast. Att skrivelsen ej
  kunde innehålla något behagligt, det förstod han, då han brutit sitt
  löfte att komma tillbaka dagen efter för att taga avsked, och
  alldenstund han ville bespara sig alla obehagliga intryck, lade han
  undan brevet i en bordslåda utan att öppna det.
  
  Men när han sovit en timme efter middagen och arbets- och matfebern
  försvunnit, märkte han, att tankarne icke mera gingo till böckerna, utan
  drogos till den där bordslådan. Och nu började han vandra på golvet av
  och an, rov för en häftig och tröttande strid. Det var, som om han haft
  en del av hennes själ inlåst i denna låda; hon fanns i rummet, och
  hennes andes attraktionskraft låg laddad under det vita kuvertet, på
  vilket ett rött sigill lyste som en kyss. Han såg henne sitta där i
  samma soffa, hörde hennes viskningar, kände hennes ögon glöda i
  skymningen, och hans kött började åter brinna. Hur dumt, tänkte han, att
  släppa ur händerna livets högsta sällhet. Då kärleken var ett ömsesidigt
  bedrägeri, varför icke låta sig bedragas! Intet för intet! Och då den
  fullkomliga lyckan icke fanns, varför ej nöjas med den ofullkomliga?
  
  Nu kände han, att han skulle krupit fram till henne, ljugit sig vara
  hennes slav och erkänt sig som besegrad. Han kunde ju ha skrämt bort
  rivalen; och med henne på tu man hand i fullständig förening hade det
  varit lätt att binda henne med vanans och intressets band, och hon
  skulle slutligen icke velat taga nöjet av någon annan.
  
  Men så kom fruktan, att detta brev kunde beröva honom det sista hoppet,
  vilket dock var bättre än intet, och han ville icke läsa det. Han hade
  satt sig ner vid sitt laborationsbord, och nästan utan att tänka på vad
  han gjorde öppnade han en järnretort, stoppade in brevet och tände
  blästerlampan inunder. Om en stund pustade röken ut ur retortens hals,
  och när röken upphört, tände han gasen med en sticka. En liten, blågul
  låga brann några minuter med ett vinande ljud som en läderlapps pipande.
  
  Brevets ande, som en alkemist skulle sagt! En pappersmassa som förtärdes
  och gav samma förbränningsprodukter av kol och väte som en brinnande
  själ i en levande kropp. Kol och väte! Det var allt och det enahanda!
  
  Lågan flämtade, minskade, kröp in i röret, och det var åter mörkt i
  rummet!
  
  Det hade mulnat igen ute över havet, och sjöarne gingo för ostlig vind,
  dunkande mot stranden, suckande, fräsande, och blåsten skar sig i knuten
  som en våg mot en stäv, men mitt igenom alla dessa klagoljud hördes
  bojen skrika ut på sjön, rytmiskt som en tragisk skådespelare, när han
  reciterar och med pauser, liksom om han hämtade andan eller ville låta
  det sista ordet tona ut, innan han lät ett nytt strömma fram. Det var
  ett solo för Titan med ackompanjemang av storm, en jätteorgel, där
  östanvinden trampade bälgarne.
  
  Rummet blev honom kvavt, och han tog sin kappa för att gå ut i stormen
  och låta olusten blåsas bort. Dragen mot sin vilja av ljuset från en
  lykta borta i handelsboden, styrde han sina steg ditåt. Som drivfisket
  varit mycket givande, besöktes boden livligt, och dold av mörkret kunde
  han komma tätt förbi de pratande fiskarena utan att ses.
  
  -- Och assistenten knep bort flickan för honom, sade gamle Öman, och så
  fick hon en riktig karl för den där ...
  
  -- Ja, inte är han som en människa ska vara, genmälde Vestman, den
  ogifta, för i dag skrev han väl sina hundra brev, som skulle med posten.
  Och vad han kokar därinne och har för sig, det kan ingen dödlig säga,
  men jag tänker, vad jag tänker, jag! Och ögona ska vi allt ha med oss,
  för sådana där som låser sig inne och kokar, dem känner vi allt.
  
  -- Å fan! vidtog den gifta Vestman. Låt'en bränna sin tår själv; det går
  väl inte värre med honom än gamla Söderlund, som mäska ute på kobbarne
  och miste pannan! Det där tycker jag inte vi ska lägga oss i.
  
  -- Ja, om det bara var det, återtog Öman, så skulle han nog få hållas
  me't, men si jag förgäter inte, att han ville ta noten av mig den
  gången, och får jag fast'en i fenan, så släpper jag honom inte, förr än
  jag har honom i sumpen ...
  
  -- Ja, en dålig människa är den som ingen Gud har! slutade kolportören.
  Det är visst det!
  
  Utan att äga det minsta spår av illusion om tacksamhet kunde intendenten
  icke underlåta att erfara ett obehag vid att vara omgiven i ödemarken av
  idel fiender och så farliga som de farligaste, vilka trodde sig i honom
  se en dåre eller en brottsling. De trodde, att han brände brännvin för
  att förtjäna en femtioöring på en kanna! De misstänkte honom att blanda
  gift åt dem. Komme här någon olycka att ske, skulle han nog få skulden.
  Och brukade de sin olaga not, vågade han ej göra beslag utan att själv
  befara något mer eller mindre skandalöst åtal eller, vad värre var --
  deras hämnd.
  
  Det var farligt sällskap, livsfarligt som dumheten. Och fastän han
  visste, att han vilket ögonblick han ville kunde få dem alla till
  vänner, om han ville bjuda på en kanna brännvin och själv vara med och
  förtära den, föll det honom icke in ett ögonblick. Deras fiendskap höll
  honom fri; deras vänskap skulle ha dragit ner honom i deras gyttja.
  Deras hat kunde endast verka som en strömväckare på hans kraft, men
  deras tillgivenhet skulle ha neutraliserat den, om ock deras andar
  aldrig kunde inträda i kontakt med hans. Och själva faran hade sitt
  behag, emedan den höll hans ande vaken och smidig, gav honom något att
  reagera emot, att öva sig på. För övrigt var faran härute bland vildarne
  icke mindre än däroppe i de kretsar, han nyss lämnat och där makten att
  tillfoga verklig skada var större. Hade icke läkaren på korvetten
  betraktat honom som en sjuk, då han talat om, att ett sätt måste
  utfinnas att kunna tillgodogöra sig de oerhörda kvantiteter fritt kväve,
  som slösades bort vid svavelsyrefabrikationen, under det man samtidigt
  importerade det dyra chilisalpetret för att ersätta jordens
  kväveförluster. Eller då han framkastat något om skorstensrökarnes
  tillgodogörande för tekniska ändamål, huru hade icke vännen tillrått
  honom att taga sig en séjour vid en badort och vistas bland människor.
  
  Heldre då stanna i absolut ensamhet och gälla för dåre bland rödskinn än
  dömas till borgerlig död av jämlikar med auktoritet och domsrätt utan
  vad.
  
  Sedan han vandrat en stund i mörkret, återvände han till sin stuga och
  tände ljus och lampor i sina två rum samt öppnade dörrarne till
  förstugan och avlägsnade därigenom intrycket av att vara instängd.
  
  När han nu såg på klockan, var hon icke mer än åtta. Den långa kvällen
  och natten, som förestod, skrämde honom, ty hans huvud var alltför
  tröttat att kunna arbeta, men icke tillräckligt för att sova. Vindens
  pinande i knutarne, vågens dån och ljudbojens rytande gjorde honom
  nervös. För att befria sig från dessa hörselsuggestioner, under vilka
  han icke ville vara slav, lade han in sina i Tyskland köpta »sovkulor»,
  små stålklot, som, insatta i öronen, hindrade varje ljud att intränga
  och förnimmas.
  
  Men när han nu stängt av den kanske största kommunikationsleden med
  yttervärlden, började hans fantasi att arbeta med högre tryck. En
  rasande nyfikenhet att få veta, vad det brända brevet innehållit, grep
  honom oemotståndligt, så att han öppnade retorten för att söka läsa i
  askan. Men även bläcket var förtärt av elden, och där syntes icke ett
  spår efter skrift. Nu var fältet öppet för alla slags tvivel och
  gissningar. Än trodde han sig kunna sluta av allt föregående, vad brevet
  hade innehållit, än förkastade han detta, erinrande sig flickans
  ologiska sätt att tänka och handla.
  
  Så stannade han slutligen vid att det var omöjligt att räkna ut, och han
  beslöt att icke mera grubbla däröver. Men hjärnan hade fallit in i
  skentakt och grubblade på egen hand, malde och siktade, tills han blev
  alldeles utmattad, utan förmåga att kunna falla i sömn. Och med den
  tilltagande svagheten i tankeorganet vaknade de lägre drifterna.
  
  Rasande över att hans själ icke kunde hålla ut striden med en bräcklig
  kropp, klädde han slutligen av sig, tog en dosis bromkalium, och genast
  stannade hjärnan i sitt vilda lopp, fantasierna släcktes, medvetandet
  dövades, och han somnade tungt, som om han dött.
  
  
  
  
                           FJORTONDE KAPITLET.
  
  
  Hösten hade skridit framåt, men på skäret syntes icke, att sommaren
  flytt, ty där fanns ej ett lövträd, som kunde gulna, och lavarne på
  klippan blevo allt frodigare och svällande av fukten, ljungen och
  kråkriset grönskade upp på nytt, enarne och dvärgtallarne, nordens evigt
  gröna träd, friskades upp av regnen och putsades från damm.
  
  Fiskarena hade flytt, sedan deras höstarbete var slut; tystnaden hade
  åter inbrutit, och handelsboden var stängd. Kapellets trästomme blev
  allt naknare, sedan bräderna blivit bortplockade till kaffeved och
  snickarvirke, så att av detsamma endast syntes stolparne, liknande ett
  komplex av galgar.
  
  Predikanten syntes numera sällan, ty sedan han blivit absolutist, hade
  han missbrukat kinavin, i vilket konjak ingick som beståndsdel, och han
  hade redan öronsusningar, hjärtklappning och sov mestadels.
  
  Intendenten hade efter en månads arbete lyckats operera sin själ från
  det skottsår, han erhållit under kärleksleken. Med jodkalium och nedsatt
  diet hade han kuvat begären, och när ensamhetens tristesse intog honom,
  framställde han en portion lustgas av ammoniumnitrat, då han funnit för
  länge sedan, att alkoholberusning var simpel och efterföljdes av större
  nedslagenhet med självmordsmani. Först hade den underbara kväveoxidulen
  muntrat honom och fått honom att skratta, men det banala flinet hade
  upplöst alla hans stora tankar och strävanden till ett intet, åt vilket
  han skrattade, men när han då fann sig nere hos grinarne, som grinat åt
  honom, erfor han behovet att lyfta sig upp igen över sig själv, och han
  saknade sin sorg och sina smärtor.
  
  Men när han fullständigt isolerat sig, så att pigan endast fick städa
  och bära in mat, medan han var inlåst i vindskammaren, började alla
  minnen från sommaren att spöka upp. Han erinrade, utan att vilja det,
  vartenda ord, som var fällt. Och nu framstod predikantens uppträdande på
  kobben i dimman såsom något planlagt. De ord, som denne yttrat rörande
  hans far och hans egna förhållanden, jämförda med fröken Marias om att
  hon visste, vem han var, togo nu rot, växte och blevo stora. Det måste
  finnas någon hemlighet i hans liv, som alla kände utom han. Och snart
  såg han i predikantens uppträdande ett planlagt spioneri, underhållet av
  några, som ville förfölja honom. Han trodde ej därpå i lugnare stunder,
  ty han visste mycket väl, att förföljelsemani var första symptomet av
  den svaghet, som åtföljer isolering. Mänskligheten var ju ett stort
  elektriskt batteri av många elementer, och det element, som isolerades,
  förlorade straxt sin kraft. Den med koppartråd överspunna trådrullen var
  ju lam i samma ögonblick den mjuka järnstången togs ur, och han var på
  väg att bli lam, sedan hans järnstång blivit stålhärdad.
  
  Ja, men han hade ju icke denna sjukliga förföljelsemani, som kommer från
  kroppslig svaghet, då han faktiskt varit förföljd, motarbetad ända från
  den stund, då han i skolan röjde sig vara en kraft, en artbildare, som
  skulle kunnat bryta sig ut ur släktet och liksom den sig
  differentierande örten ge sig ett eget namn, kanske namnet åt ett nytt
  släkte. Han hade varit förföljd, instinktmässigt nerifrån av de
  underlägsna och uppifrån av de medelmåttiga, vilka senare sutto som
  krönare och bestämde måttstocken, efter vilken storhet skulle bedömas.
  Han hade varit hatad och hackad som den gula rasfågeln från
  Kanarieöarne, när den förflugit sig ur buren och råkat bland grönsiskor
  ute i skogen, där dess alltför praktfulla skrud retade vildfåglarne.
  
  Men naturen, hos vilken han förr sökt umgänge, blev nu död för honom, ty
  mellanledet, människan, saknades. Havet, som han dyrkat och vilket han
  sökte såsom det enda storslagna i hans tarvliga land med dess gnetiga,
  småaktiga sommarvillslandskap, började förefalla honom trångt, allt
  efter som hans jag svällde ut. Denna blåa, terpentingröna, gråa ring
  stängde honom som en fängelsegård, och det enformiga lilla landskapet
  medförde samma pina, som lär vara straffcellens: bristen på intryck. Att
  resa ut ifrån alltsammans kunde han icke, ty han satt med rötterna i sin
  jord, i sina små intryck, sin diet och kunde icke flyttas med roten. Det
  var nordbons tragik, som yttrade sig i längtan till södern.
  
  Det är då, han började tänka ut och planera för landets, ölandets, ty
  att det hade landfäste i Lappland ändrade icke saken, förbindelse med
  fastlandet. Först skulle ett sex timmars blixttåg till Hälsingborg i
  förbindelse med ångfärja över sundet göra Danmarks huvudstad till
  Nordens centrum. Isfria hamnar vid Djurö och Nynäs med isbrytare skulle
  hålla handeln och sjöfarten vid liv hela året; den nordiska vintersömnen
  skulle därigenom indragas och nationalkaraktären: ostadigheten, vilken
  tillskrevs detta sex månaders avbrott i all verksamhet, skulle förändra
  natur. Den ryska handeln på England skulle dras över Stockholm och
  Göteborg, och den gamla planen från Carl XI:e och XII:e att få Persiens
  och Indiens handel över Ryssland och Sverige förverkligas.
  
  Sverige skulle bli ett turistland, och utländingar skulle lockas in.
  Stockholm ville han ändra till en saltsjöstad genom att stänga Mälaren
  vid Norrbro och Slussen samt öppna kanalsystem från Strängnäsviken genom
  sjön Båven ut till Trosaviken. Därigenom skulle man få opp saltvattnet
  till Skeppsbron och Nybroviken, vilket skulle förändra de atmosfäriska
  förhållandena och följaktligen människorna.
  
  Men erinrande den tid, då Sverige genom att tillhöra den stora, allmänna
  kristna kyrkan stod i direkt förbindelse med Rom och därigenom räknades
  med i Europa, ville han, om det visade sig, att religionen icke kunde
  överges av den stora folkstocken, åter införa densamma, dessa våra
  fäders tro, som vi med eld och svärd tvungits avsvärja och vars
  martyrer, Hans Brask, Olaus och Johannes Magnus, Nils Dacke, Ture
  Jönsson, blivit så skamligt smutsade i historien. Och katolicismen,
  romararvet, europeismens första idéförare hade redan gått segrande
  Europa runt. Bismarck hade stupat i kulturkampen, gått till Canossa och
  valt påven till fredsdomare, sedan han börjat tro på skiljedomstolar
  utan stålkanoner. Danmark hade byggt katolska katedraler, och det unga
  Danmark hade redan lånat sina pennor åt saken. Nordens liksom
  Nordtysklands germanisering var endast ett återfall i barbari efter
  hunnerdrabbningarne 1870 och vilkas följder visat sig i latinförföljelse
  och franskhat, yttrande sig i utrotningskrig mot fransk litteratur, i
  nordtysk familjepolitik och lutheransk inkvisition med kättarfängelser
  och allmänt sjunkande av intelligensnivån.
  
  Lutherdomen, det var fienden! Teutonerkultur, bourgeoisreligion i svarta
  byxor, sekteristinskränkthet, partikularism, avstängning, inspärrning
  och andlig död!
  
  Nej, Europa skulle vara ett igen, och folkets väg gick över Rom,
  intelligensens över Paris!
  
  Svenska bonden skulle åter känna sig som världsborgare och utträda ur
  sin underklass-ställning, åter få den skymt av skönhetskultur, som
  kyrkan förr erbjöd i bild och toner; hans gudstjänst skulle bli en rätt
  lovsång på romarspråk, diktad av skalder och ej av psalmboksförfattare
  och av vilka han skulle begripa jämnt så litet, som kunde väcka hans
  högsta föreställningar om det han ändå ej förmådde fatta; hans högmässa
  skulle förrättas av verkliga präster, som ägnade sitt liv åt religion
  och själavård och icke åt åkerbruk, mejerihantering, viraspel och
  kontorsgöromål; och då skulle bondens kvinna få en själasörjare, åt
  vilken hon i bikten kunde anförtro sina sorger istället för att ränna i
  prästmors kök och skvallra om dem för pigorna.
  
  Och med latinets återinförande kunde likasom förr varje uppsalastudents
  gradualavhandling läsas av Europas lärde och varje svensk forskare känna
  sig som medlem av den stora allmänna intelligenskorporationen under
  pontifikatet i Paris.
  
  Dessa och andra flera tankar satte han ner på papperet och lade i
  bordslådan, ty han hade icke en tidning, som ville trycka det, allra
  minst patrioterna, vilka »av avund icke hade lust att mottaga några
  förslag till fäderneslandets höjande».
  
  Han hade nu fått svar på sina cirkulär och hade vindsrummet fyllt med
  material till sin europeiska etnografi. Men nu hade ämnet förlorat sitt
  intresse, och hans själ hade på allvar sjuknat, så att han icke ens
  vågade gå ut. Åsynen av en människa väckte en sådan leda, att han vände
  om hem, bara han såg någon. På samma gång växte dock samtidigt behovet
  att få höra sin röst och genom kontakt med en annan människa få ladda ur
  sin överproducerande hjärna, känna sig inverka på andras tillvaro och
  hava ett umgänge. Han hade ett ögonblick tänkt skaffa sig en hund, men
  att lägga ner avsättningar av sin själ, sina känslor i en djurkropp, det
  var att ympa druvor på tistel, och de smutsiga, matfriande djurens
  sympati hade han aldrig låtit narra sig av.
  
  Det fanns en enda man, som han känt en viss dragning till, och det var
  den gifta tullkarlen Vestman, vars hustru levde i bigami, utan att
  mannen visste det. Denne hade ett hederligt utseende och ett vaket
  förstånd, och med honom återknöt intendenten umgänget genom att skänka
  en laxlina med krokar. Han hade nämligen i början av sommaren lånat
  honom böcker och lärt honom skriva efter förskrift, men sedan fisket
  tagit fart och sjöfarten blivit livlig, hade deras vägar skilts.
  
  Men för att nu få karlen att verkligen lägga ut laxlinan ville icke
  intendenten säga, att det gällde lax, ty då skulle den konservative
  fiskaren aldrig tagit befattning med en enligt hans mening orimlig och
  lönlös bragd, därför hölls han i den tron, att det var frågan om ett
  nytt inbringande torskfiske, där de aldra största fiskar skulle
  erhållas.
  
  När intendenten nu efter en månads isolering rodde ut på sjön med
  Vestman och han hörde sin röst igen, märkte han, att den av brist på
  begagnande ändrat klangfärg och blivit tunnare, så att han tyckte sig
  höra en främmande tala. Och nu berusade han sig med tal. Hans hjärna,
  som endast arbetat utåt och producerat genom handen och pennan, bröt nu
  genom struphuvudets slussar, och alla hans tankar strömmade ut som i en
  fors, födde nya på vägen, och när han fått tala för ett mänskligt öra
  som resonansbotten utan att bli avbruten, utan att få en fråga, föreföll
  det honom, som om han haft en begripande åhörare för sig. Och efter
  deras första utfärd var han övertygad om, att Vestman var den
  intelligentaste person, han råkat på länge.
  
  Nu höll han på i åtta dagar och berättade under deras utflykter om alla
  naturens hemligheter, förklarade månans inverkan på vattenytan, varnade
  för att tro allt vad ögat såg vara så, som det »såg ut». Berättade, att
  månan t. ex. var päronformig, fastän den såg ut som ett klot, och att
  man därför icke hade någon säkerhet för att jorden var klotformig ...
  
  Här gjorde Vestman en grimas och vågade för första gången en invändning:
  
  -- Ja, men det står i min almanacka i alla fall.
  
  Intendenten hörde, att han givit sig för långt ut och måste vända, men
  det var för sent, ty att ge en framställning av de nyare forskningarne
  om jordens form såsom utgörande en treaxlig elipsoid, fordrade
  underbyggnad hos åhöraren, och därför övergick han till ett annat ämne.
  Talade om hägringarna och passade på att fråga, om de besökt
  Svärdsholmen och sett, huru intendenten huserat där.
  
  -- Nog ha vi sett, att det huserats där, men inte tar någon i land där
  mer, och både notvarp och fårbete är till spillo, svarade Vestman
  fullkomligt trovärdigt.
  
  Efter den bekännelsen drog sig intendenten tillbaka, skamsen över att ha
  varit rov för en sådan optisk villa, att hans åhörare förstått, vad han
  sagt. Han hade talat mot en mur och tagit sitt eko för den andras röst.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Åtta dagar senare var det stor uppståndelse på skäret, ty Vestman hade
  fångat en lax på tjugosex skålpund. Och som han trodde sig vara
  uppfinnaren av det fisket, stod det snart en notis i tidningen om en ny
  näringskälla för Skärgården, sedan strömmingen börjat avtaga. Den
  lycklige fiskaren, Erik Vestman vid tullbevakningen, hade därmed gjort
  sig förtjänt av sina medborgares aktning och tacksamhet ...
  
  Kort därefter förekom i en veckotidning för folket en ärerörig uppsats
  om fiskeriintendenter, som ingenting begripa, men tro sig ha allt att
  lära bort.
  
  Härpå följde snart en skrivelse från Lantbruksakademien till intendenten
  med anhållan om fullständigare rapporter om fiskeriets bedrivande,
  särskilt laxfisket, varpå intendenten endast svarade med anhållan om
  entledigande.
  
  Utan allt vidare intresse för befolkningen och utan det lilla stöd, som
  hans förra ämbetsställning givit honom, fick han snart erfara, huru
  vildarne, som erfarit, att han »blivit avskedad», började fullkomligt
  utrotningskrig mot honom. Först började de med att kasta loss hans båt,
  som drevs på land och slogs sönder, under förebärande, att det icke var
  plats vid bryggan.
  
  Vid nästa regnväder märkte han, att det regnade in i vindskammaren. Och
  efter hans klagomål hos Öman började det även regna i de andra rummen,
  utan att han kunde upptäcka någon felande takpanna.
  
  Kort därpå skedde en natt inbrott i hans källare, och gärningsmännen
  uppgåvos vara estländingar.
  
  Avsikten att få bort honom var alldeles tydlig, men nu roade det honom
  att trotsa, och detta skedde endast genom att icke göra några
  anmärkningar vidare, utan att tåla allt.
  
  Men när nu han var omgiven av verkliga fiender och utträtt på allvar ur
  Samhället, kom den biltoges fruktan över honom med fördubblad fart.
  
  Han sov illa om nätterna, oaktat han sökt att reglera sina drömmar genom
  att giva sig starka suggestioner, innan han somnade. Men när han
  vaknade, hade han drömt, att han var en lössliten ljudboj, som drev och
  drev för att söka en strand att kastas upp på. Och i sömnen hade han
  omedvetet sökt stöd mot sängbrädan för att känna beröring med något
  föremål, om också dött. Ibland drömde han, att han svävade i luften och
  varken kunde komma upp eller ner; och när han slutligen vaknade efter
  ett svimningsanfall, hade han gripit med händerna om kudden, på vilken
  han lagt sitt huvud. Nu började minnet av hans avlidna mor att dyka upp.
  Och han vaknade numera ofta efter att ha drömt, att han låg som ett barn
  vid hennes bröst. Själen var tydligen på återgång, och minnet av
  modren-ursprunget, länken mellan omedvetet och medvetet liv,
  trösterskan, förebedjerskan steg fram. Barndomstankar om ett återseende
  i ett annat liv slogo upp, och hans första självmordsplaner yttrade sig
  som en obetvinglig längtan att återfinna modren någonstädes i en annan
  värld, som han icke trodde på.
  
  All vetenskap var hjälplös mot en nedåtgående ande, som förlorat allt
  intresse vid livet; hjärnan hade kämpat, tills den tröttnat, och
  fantasien arbetade utan regulator.
  
  Ännu gick han uppe, när det led mot julen, men han åt föga och tog
  endast eter till natten. Hela livet äcklade honom, och han log numera åt
  sina förra strävanden. Regnvattnet hade förstört hans böcker och papper;
  apparaterna hade ärgat, rostat.
  
  Omsorgen om egen person hade mattats, så att skägget vuxit ut; håret
  förblev okammat, och han skydde vatten. Linnet hade han icke lämnat till
  tvättning på mycket länge, och han hade förlorat förmågan att se smuts.
  
  Kläderna saknade knappar, och rocken var alltid fläckig framtill,
  nerspilld, ty handen, som förde kniv och gaffel, lydde icke mera viljan.
  
  När han någon gång gick ut, stodo barnen och lipade åt honom och hade
  öknamn på honom.
  
  En morgon hade han fått barnsvärmen omkring sig. De drogo honom i
  rocken, och när han vände sig om, kastades en sten, som träffade mitt på
  hakan, så att bloden rann. Då föll han i gråt och bad, att de icke
  skulle vara onda på honom.
  
  -- Jo, du ska dän, du Tokfan, ropade en tolvårig pojke, för annars få vi
  dig på fattigvården.
  
  Och så kastade de sten allihop. Men då kom Ömans piga ut och tog pojken
  i håret. Och när hon tuktat honom, gick hon fram till den överfallne och
  torkade blodet ur hans ansikte med sitt förkläde.
  
  -- Stackars lilla han! sade hon.
  
  Då lutade han sitt huvud mot hennes fulla barm och sade:
  
  -- Jag vill sova hos dig.
  
  -- Å skäms! snäste pigan och stötte honom ifrån sig.
  
  -- Så rått du tänkte! Fy!
  
                     *       *       *       *       *
  
  En afton några dagar senare kom Vestmans piga nerspringande och bad
  doktorn stiga upp och se till madamen, som höll på att dö. Uppdraget
  föreföll intendenten något oväntat, men med den klarsynthet, som på
  ljusa mellanstunder åtföljde hans sjukdom, insåg han, att här förelåg
  ett mord och att man ville begagna hans namn och titel i stället för en
  medikolegalbesiktning. Saken var honom likgiltig, men ryckte upp honom
  för en stund. Det hade hänt något, och det ovanliga hade gjort ett länge
  saknat intryck. Han gick därför upp till tullstugan och mottogs av de
  båda bröderna, som förde honom in i sjukrummet med en artighet, som
  föreföll intendenten ytterligt misstänkt. Men han sade intet, frågade
  intet, ty han ville tvinga fram den dunkla bekännelsen genom att nödga
  mannen att tala först, viss på, att han skulle röja sig vid första ord.
  
  Vid ett talgljus satt barnet och åt på en saffransfläta, som icke för ro
  skull blivit framtagen, och hon var iförd sina bästa kläder, troligen
  för att hon skulle känna sig högtidlig och iakttaga ett tvunget
  uppförande.
  
  Sedan intendenten sett sig omkring i rummet och märkt, att brodern
  Vestman smugit sig ut, gick han fram till sängen, där kvinnan låg.
  
  Han såg straxt, att hon var död. Och på hennes sammanknipna
  ansiktsmuskler förstod han, att något våld var begånget, och när han
  tillika märkte att hennes hår var omsorgsfullt kammat över hjässan,
  förstod han straxt, att det gamla, goda sättet med spiken var använt.
  
  Men han ville ha mannen att tala först, och med halvöppna läppar och
  talande ögon, likasom han ville fråga något, vände han sig till Vestman.
  Denne lät straxt narra sig, och litande på, att han icke behövde vara
  vidare listig med en dåre, sade han:
  
  -- Doktorn kan ju intyga, att hon är slut, så få vi begrava straxt, för
  se vi, fattiga, kan inte ha råd att ta ut någon läkare.
  
  Mera behövdes icke för att ge halv visshet. Men i stället för svar vände
  sig intendenten halvviskande till den efter ärendets framförande
  fullkomligt lugnade mannen och frågade:
  
  -- Var är hammaren?
  
  Först flög karlen baklänges två steg, som om han ville strypa sin
  motståndare, vilken dock avväpnade honom genom att kasta en blick på
  flickan, och sedan blev han stående skälvande.
  
  -- Han vet inte, var hammaren är, men jag vet, var spiken sitter,
  fortfor nu intendenten med ett orubbligt lugn. Överkloka åsnor, som inte
  kunna uppfinna något nytt, utan likt barnen alltid gömma sig på samma
  ställe, när de leka dunk. Jag är övertygad, att den där spikningen i
  hjässan är uppfunnen av en adelsman eller en präst under medeltiden och
  nu först har sjunkit ner till underklassen, där den grävs opp som ett
  prov på folkets slughet. Allting kommer uppifrån, lax, arsenik, spik,
  vådaskott, revolutioner, folkfrihet, ekonomiskt välstånd, folkvisor,
  landsmål, bondepraktika, antropologiska museer, men först som stöld, ty
  ni, pöbel, stjäl heldre än ni tar en gåva, därför att ni äro för lumpna
  för att vilja säga tack. Och därför sätter ni era välgörare på dårhuset
  och era adelsmän på schavotten. Sätt mig nu på dårhuset, så slipper du
  fängelse!
  
  Nerkommen i sin stuga erinrade han, att nöjet få tala ut hade lockat
  honom till en oförsiktighet, och med kännedom om folkets lynne visste
  han, att självförsvaret mot ett farligt vittne kunde förmå mördaren att
  bringa detta till tystnad. Han sov därför om natten med revolvern i
  sängen och hade elaka drömmar, som väckte honom.
  
  Följande dag höll han sig instängd och såg, huru vita lakan hängde för
  fönstren i tullstugan. Tredje dagen bars liket ut och fördes bort på en
  båt, och på fjärde dagen kommo karlarne igen. Han sov icke mer sedan,
  och sömnlösheten fullbordade förstörelseverket. Fruktan för att bli
  vansinnig och sättas på dårhus blandad med farhågan att när som helst
  bli lönnmördad stärkte hans beslut att träda ut ur livet godvilligt. Nu,
  när döden nalkades och slutet på ett liv, på en släkt, framstod i dess
  ödslighet, var det, som om släktdriften krupit fram, yttrande sig i
  längtan att äga ett barn. Men att gå hela den banala vägen att söka en
  kvinna, binda sig genom familj vid jorden och samhället, var honom emot
  mer än någonsin, och i sitt svaga, sönderslitna tillstånd spekulerade
  han ut en genväg, som skulle skänka honom släktglädjen om endast några
  timmar.
  
  På omvägar, för vilka hans finkänslighet för några månader skulle ha
  upprest sig, skaffade han sig efter någon väntan ett människofrö, sedan
  han under mikroskopet konstruerat en _couveuse_, som kunde hållas vid
  trettiosex till fyrtioen graders värme. När befruktningen verkställts,
  såg han hanarne svärma kring den orörliga honan, vilken han inbillade
  sig kunna se rodna. Och nu trängdes de, knuffades, piskade varandra i
  kampen om att få ge impulsen åt ett släkte, fortplanta hans anlag, ympa
  hans livliga, alstringsrika ande på ett kraftigt, vilt underlag. Men det
  var icke de grövsta, de med stora, dumma huven och tjocka svansar, utan
  de kvickaste, smidigaste, de eldigaste, som först genomträngde membranen
  för att få tränga in till kärnan.
  
  Med spritlampans skruv under tummen och med ena ögat på termometern
  betraktade han detta kärlekens avslöjade mysterium ett par timmar. Såg,
  huru cellen började klyva sig, huru arbetsfördelningen mellan de olika
  groddbladen redan ägde rum, och han hade med oro avvaktat det främre
  märgrörets uppsvällning till den blåsa, som skulle bilda hjärnan, drömde
  sig se detta tänkandets säte skönt välva sig, erfor en sekunds stolthet
  över denna sin skapelse, som löst problemet om homunculus, då en rörelse
  på lampskruven kom äggvitan att löpna och livets gnista att slockna.
  
  Han hade levat så intensivt denna andra varelses liv under dessa
  stunder, att nu, då han såg den mattvita runda fläcken på glaset, det
  föreföll honom, som om han varsnade ett av döden brustet öga. Och
  förstorad i hans sjukliga sinne växte smärtan till en sorg, sorgen över
  hans döda barn. Bandet mellan detta och det kommande var slitet, och han
  hade icke krafter längre att börja om.
  
  När han vaknade till besinning, kände han en stark och varm hand hålla
  om hans högra hand, och han erinrade sig ha drömt, huru han varit ett
  strandat fartyg, som kastats på vågorna mellan luft och vatten, tills
  han slutligen kände ankarkättingens ryckning och erfor ett lugn, som om
  förbindelsen med fasta jorden återknutits.
  
  Utan att se upp tryckte han den fasta handen för att känna beröring med
  ett levande väsen, och han inbillade sig, att han märkte, huru kraft
  överflyttades på honom genom den svagare nervströmmens anknytning vid
  den starkare.
  
  -- Hur är det med honom? hörde han predikantens stämma ovanför sitt
  huvud.
  
  -- Om du vore en kvinna i stället, skulle jag åter leva, ty kvinnan är
  mannens rötter i jorden, svarade den sjuke, duande för första gången sin
  gamle kamrat.
  
  -- Prisa din lycka, att du förlorade den murkna roten!
  
  -- Utan rot kunna vi icke växa och blomma!
  
  -- Men med en sådan kvinna, Borg!
  
  -- En sådan? Vet du, vem hon var? Jag har aldrig fått veta det.
  
  -- Ja, då behöver du bara veta, att hon var en sådan, som en man icke
  gifter sig med. Men nu är hon förlovad i alla fall ...
  
  -- Med honom?
  
  -- Med honom! Det stod i bladet i förgårs.
  
  Efter en stunds tystnad ville predikanten resa sig och gå, men den sjuke
  höll honom kvar.
  
  -- Tala om en saga för mig, bad han med en barnslig, bevekande röst.
  
  -- Hm! En saga?
  
  -- Ja, en saga! Om Tummeliten till exempel. Gör det, när jag ber dig!
  
  Predikanten satte sig igen, och när han såg, att den sjuke menade fullt
  allvar, gjorde han honom till viljes och berättade.
  
  Intendenten hörde på med stor uppmärksamhet, men när predikanten, trogen
  sin vana, ville utdraga någon moralisk lärdom, avbröts han av den sjuke,
  som bad honom hålla sig till texten.
  
  -- Det gör så gott att höra gamla sagor, sade han, det är som en vila
  att få sjunka ner i de bästa minnena från den tid, då man var ett litet
  djur och älskade det onyttiga, det orimliga, det meningslösa. Läs Fader
  vår för mig nu!
  
  -- Du tror ju inte på Fader vår?
  
  -- Nej, inte mer än på sagorna; men det gör lika gott ändå, och när
  döden nalkas och man går tillbaka igen, älskar man det gamla och blir
  konservativ. Läs Fader vår. Du ska få min kvarlåtenskap och din
  skuldsedel tillbaka, om du läser.
  
  Predikanten tvekade ett ögonblick. Därpå började han läsa.
  
  Den sjuke hörde först tyst på, därefter följde hans läppar med ljuden
  och uttalade dem slutligen tydligt och med en bedjandes tonfall.
  
  När de slutat, sade predikanten:
  
  -- Det är gott att bedja, tror jag!
  
  -- Det är som medicin. Orden, de gamla, väcka minnen och giva krafter,
  samma krafter, som de fordom gåvo den jaglöse, vilken sökte gud utanför
  sig. Vet du, vad gud är? Det är Arkimedes' önskade fasta punkt utanför,
  med vilken till stöd han skulle kunnat lyfta jorden. Det är den
  fingerade magneten ini jorden, utan vilken magnetnålens rörelse skulle
  förbliva oförklarad. Det är den etern, som måste uppfinnas för att
  tomrummet skall kunna fyllas. Det är molekylen, utan vilken de kemiska
  lagarne skulle bli underverk. Ge mig litet mera hypoteser, framför allt
  den fasta punkten utom mig, ty jag är alldeles lös.
  
  -- Vill du, att jag skall tala om Jesus? frågade predikanten, som trott,
  att den sjuke yrat.
  
  -- Nej, inte Jesus! Det är varken en saga eller en hypotes. Det är ett
  påfund av hämndgiriga slavar och onda kvinnor; det är molluskernas gud
  gentemot vertebraternas ... men vänta, jag är ju en mollusk. Tala om
  Jesus! Tala om, hur han umgicks med tullvaktmästare och lösaktiga
  kvinnor, som jag fått göra; tala om, hur de andligen fattiga skola
  besitta himmelen, emedan de icke rådde på jorden; hur han lärde oredliga
  arrendatorer att skriva falska skuldebrev, lärde hantverkare att slå
  dank och tiggare, lättingar, förlorade söner, som ingenting ägde, att
  leva i egendomsgemenskap med de arbetande, som ägde något.
  
  -- Nej, du hädare, jag sitter inte som narr åt dig! avbröt predikanten
  och reste sig på allvar.
  
  -- Gå inte, gå inte! ropade den sjuke. Håll mig i handen och låt mig
  höra din röst. Tala för mig om vad som helst! Läs! Läs i almanackan
  eller bibeln, det gör mig detsamma. _Horror vacui_, fruktan för det
  tomma intet måste weg!
  
  -- Ser du, att du fruktar döden, du!
  
  -- Visst gör jag det liksom allt levande, som utan fruktan för döden
  aldrig skulle ha levat; men domen, ser du, den fruktar jag inte, ty
  verket dömer mästaren, och jag har icke skapat mig själv!
  
  Predikanten hade gått!
  
                     *       *       *       *       *
  
  Det var nu dagen före julafton, då han, efter en stormig natt, under
  vilken han trott sig höra kanonskott och rop av människor, gick ut att
  vandra på den nyfallna snön. Himlen var svartblå som järnplåt, och
  sjöarne vräkte mot stranden under det ljudbojen skrek i ett enda
  sammanhängande tjut, som om den ropade om hjälp.
  
  Och nu såg han i sydost ute på revet en stor, svart ångare, vars
  cinnoberröda botten lyste som ett blodigt, sönderrivet bröst. Skorstenen
  med dess vita ring låg bruten åt ena sidan, och i master och rår hängde
  mörka figurer, vridna som metmaskar på krok.
  
  Ur en rämna midskepps syntes vågorna släpa ut styckegods, paket, balar,
  askar, kartonger, och sänka de tyngsta, men föra de lättaste till land.
  
  Med en likgiltighet för de skeppsbrutnes öde, som den måste känna,
  vilken anser som en lycka att dö, gick han framåt stranden och kom ut
  till udden, där stenkumlet och korset stod. Där skummade vågen
  våldsammare än någonstädes, och på det gröna vattnet såg han
  kringströdda föremål av underlig form och färg, över vilka måsarne
  kretsade med ilskna skrik, som om de blivit bedragna i sin snåla väntan
  på rov.
  
  Sedan han betraktat de sällsamma tingen, vilka kommo allt närmare, såg
  han, att de liknade mycket små barn, mycket grant klädda. Somliga hade
  blonda luggar i pannan, andra svarta, deras kinder voro rosiga och vita,
  och deras stora, öppna, blå ögon blickade upp mot den svarta himmeln,
  orörliga och utan att blinka. Men när de kommo närmare stranden, märkte
  han, att när de gungade på vågen, rördes ögonen på somliga, såsom om de
  tecknat åt honom, att han skulle bärga dem. Och vid nästa svallsjö
  kastades fem stycken upp på stranden.
  
  Han hade sin fixa önskan om att äga ett barn så rotad i den mjuka
  hjärnan, att han ej leddes ut på den tanken, att det var dockor, som det
  försenade och strandade fartyget infört till julmarknaden, att han
  samlade famnen full med de små hittebarnen, dem havet, den stora modren,
  skänkt honom. Och med sina våta skyddslingar tryckta mot bröstet
  skyndade han tillbaka till stugan för att torka dem. Men han ägde
  ingenting att göra opp eld med, ty folket hade förklarat, att de icke
  ägde någon ved att sälja. Själv märkte han icke kölden, men hans lilla
  julfrämmande skulle ha varmt, och därför bröt han sönder en bokhylla och
  gjorde en flammande eld i den stora spisen, drog fram soffan och satte
  de fem småttingarne i rad mitt framför elden. Sedan han insett, att de
  ej kunde torka, utan att han klädde av dem, började han taga av dem
  kläderna, men när han såg, att det var flickor allesammans, lät han
  deras små linnen sitta kvar.
  
  Nu tvättade han deras fötter och händer med sin svamp, kammade sedan
  deras hår, klädde dem och lade dem att sova.
  
  Det var, som om han fått främmande i stugan, och han gick på tå för att
  icke väcka dem.
  
  Han hade fått något att leva för, något att pyssla om, att skänka sitt
  deltagande åt. Och när han en stund gått och betraktat de sovande små
  och såg, att de lågo med öppna ögon, trodde han, att ljuset plågade dem,
  varför han släppte ner rullgardinerna.
  
  När det blev skumt i rummet, överfölls han av en tyngande sömnlusta, som
  härrörde av hunger, ehuru han numera icke kunde förlägga förnimmelsernas
  orsak till rätt ställe och således icke visste, när han var hungrig
  eller törstig. Som emellertid soffan var upptagen av de små, lade han
  sig på golvet och somnade.
  
  När han vaknade, var det mörkt i rummet, men dörren var öppnad, och en
  kvinna stod med en tänd lykta på tröskeln.
  
  -- Herre Jesus, han ligger på golvet, hördes Ömans piga utbrista. Men
  kära lilla herrn, vet han inte, att det är julafton i dag?
  
  Han hade sovit över ett dygn och in på andra dagens eftermiddag.
  
  Medvetslös reste han sig, saknade något, ty tullkarlarne hade varit nere
  och konfiskerat strandgodset, men han kunde ej erinra sig, vad han
  saknade. Han kände endast en förfärlig tomhet som under en stor sorg.
  
  -- Nu ska han komma upp till Ömans och äta julgröt, för man är ändock en
  kristen människa på julafton. Å, herre Jesus, ett sådant elände!
  
  Och flickan föll i gråt.
  
  -- Att se en människa gå åt på det sättet, det är ju, så att man kan
  gråta blodtårar! Kom nu! Kom nu!
  
  Den halvt vansinnige gav endast ett tecken, att han skulle komma, sedan
  flickan gått förut.
  
  När hon gått, dröjde han en stund i stugan, tog den lämnade lyktan och
  gick fram till spegeln. När han såg sitt ansikte, som liknade en vildes,
  tycktes det ljusna i hans förstånd, och hans vilja spändes till en sista
  ansträngning.
  
  Lämnande lyktan, gick han ut.
  
  Vinden hade gått västlig och saktat sig något, luften var klar, och
  stjärnhimmeln gnistrade. Ledd av ljusen från stugorna, gick han ner till
  hamnen, smög sig in i en sjöbod och tog ut segel till en båt.
  
  Sedan han hissat på, kastade han loss, tog roret och höll med förlig
  vind rätt ut till havs.
  
  Först gjorde han ett slag för att ännu en gång se på det lilla
  fragmentet av jorden, där han sist lidit, och när han såg ett trearmat
  grenljus i tullstugans fönster, där mördaren firade Jesus, förlåtaren,
  alla brottslingars och uslingars avgud, med vilken allt ont, som den
  borgerliga lagen straffade, blivit ursäktat, vände han sig om, spottade,
  halade skotet och tog fullt. Med ryggen åt land styrde han ut under den
  stora stjärnkartan och tog pejling på en stjärna av andra storleken
  mellan Lyran och Kronan i öster. Han tyckte den lyste starkare än någon
  annan, och när han letade i minnet, skymtade något om julstjärnan,
  ledstjärnan till Betlehem, dit tre avsatta konungar vallfärdade för att
  som fallna storheter tillbedja sin litenhet i den minsta av mänskors
  barn och som sedan blev alla smås förklarade gud ... Nej, det kunde icke
  vara den, ty de kristne trollkarlarne hade, till straff för att de förde
  mörkret över jorden, icke fått en enda ljusprick på himlavalvet att bära
  ett av deras namn, och därför firade de den mörkaste årstiden -- så
  sublimt löjligt -- med att tända vaxstaplar! Nu ljusnade det i hans
  minne -- det var stjärnan _Beta_ i Herkules. Herkules, Hellas' sedliga
  ideal, styrkans och klokhetens gud, som dödade den lerneiska hydran med
  hundra huvuden, som rensade Augias' stall, fångade Diomedes'
  mänskoätande stutar, rev gördeln av amazondrottningen, tog Cerberus upp
  ur helvetet för att slutligen falla för en kvinnas dumhet, som
  förgiftade honom av idel kärlek, sedan han i vanvett tjänat nymfen
  Omfale i tre år ...
  
  Ut mot den åtminstone på himmelen upptagne, som aldrig lät piska sig
  eller spotta sig i ansiktet utan att som en man slå och spotta tillbaka,
  ut mot självförbrännaren, som endast kunde falla för sin egen starka
  hand utan att tigga om nåd från kalken, mot Herakles, som befriade
  Prometheus, ljusbringaren, själv son av en gud och en kvinnomoder, som
  sedan vildarne förfalskade till en jungfrupilt, vars födelse hälsades av
  mjölkdrickande herdar och skriande åsnor.
  
  Ut mot den nya julstjärnan gick färden, ut över havet, allmodren, ur
  vars sköte livets första gnista tändes, fruktsamhetens, kärlekens
  outtömliga brunn, livets ursprung och livets fiende.
  
  
  
  
                   ANMÄRKNINGAR TILL TJUGOFJÄRDE DELEN.
                              I HAVSBANDET.
  
  
  »I havsbandet» av August Strindberg utkom i sin första upplaga 1890 hos
  Albert Bonnier. En andra upplaga ingick i Samlade romaner och
  berättelser III 1900. C. och E. Gernandt. Som 1-kronasböcker ha dessutom
  hos Albert Bonnier utkommit en tredje och en fjärde upplaga 1908, en
  femte 1909 och en sjätte 1912.
  
  Originalhandskriften till I havsbandet är bevarad och äges av
  bokförläggaren Karl Otto Bonnier.
  
  
  Strindbergs brev till Karl Otto Bonnier om I havsbandet.
  
  Strindberg höll ganska länge på med utarbetandet av I havsbandet. Han
  började romanen våren 1889 och sände in de sista kapitlen till
  förläggaren sept. 1890. Han tog arbetet grundligt, gjorde geologiska och
  botaniska studier och företog från sin bostad i skärgården utflykter för
  att få lokalfärg. För övrigt sysslade han under tiden även med andra
  litterära arbeten (utgivningen av Tryckt och otryckt I--II, Franska
  insatser i svensk kultur m. m.).
  
  »I havsbandet» omtalas av Strindberg första gången i brev till Karl Otto
  Bonnier från Holte 6 jan. 1889. Han nämner där att han nu vill skriva
  »en tredje del Skärkarlsliv»: »Vi ha ännu lotsar, fyrmästare,
  tullsnokar, bärgare, dykare, Utö gruvor och mera sådant som passerar _I
  havsbandet_, som boken skall heta.» Strindberg tänker tydligen vid denna
  tid på en blivande novellsamling med denna titel. Av brev från Holte 15
  april 1889 till K. O. Bonnier framgår emellertid att författaren redan
  planerat och börjat skriva på den historia, som inom kort skulle växa
  till att utfylla en hel roman med den nämnda rubriken. Han omtalar här
  att han tänkt välja Sandhamn i Sverige till vistelseort för sommaren,
  men, innan det blir tid att flytta dit, skriver han »på Havsbandet, vars
  första långa historia om fiskeriintendenten och Huvudskär jag tänker få
  avlämna personligen i Stockholm». Samtidigt ber han att få sig tillsänd
  en samling litteratur i zoologiska och geografiska ämnen och om
  strömmings- och laxfiske i Östersjön.
  
  Inom kort blev han emellertid klar över att »fiskeriintendentens
  historia» ensam skulle fylla en hel bok. I maj 1889 insänder han, nu
  installerad i Sandhamn, de två första kapitlen »av romanen I havsbandet,
  som skall bli min Havets arbetare i stor stil».
  
  Han skaffade sig ytterligare material i en rätt vidlyftig geologisk
  facklitteratur, som K. O. Bonnier under juni månads lopp efter
  flertaliga anvisningar skaffade honom och insände i början av juli
  kapitel 3 och 4, 15 sept. kap. 5, 27 sept. kap. 6. Han märker att
  romanen icke kan bli färdig denna höst och skriver från Sandhamn 18
  sept. 1889:
  
  »Min stora skalda-juver börjar sina men rinner då och då. Den långa
  tiden emellan tillbringas med lärt knåp, tyvärr improduktivt. Men
  frampressar ändock belletristiken och gagnar sålunda som färla. Rysligt
  sakta går det i alla fall och mörkt ser det ut med tryckning i höst. Vad
  gör dock det? När jag ännu har en mansålder att sträva igenom och den
  arma publiken icke fått någon vila från mig på så länge. Varje
  påskyndande fördröjer saken, ty jag blir sjuk av forcerande och kan
  komma på den punkt att jag släpper allt i backen och kreperar av
  missmod.
  
  Björnson den Starke mannen behöver 3 år till varje roman.»
  
  12 nov. 1889 insände Strindberg sjunde kapitlet av romanen, men därefter
  lades arbetet på den åt sidan. I ett odaterat brev från april 1890 --
  Albert Bonniers svarsbrev på detta är av 22 april -- anger Strindberg
  att »Romanen åter är i full gång». I juni 1890 insänder han från
  Långvik, Runmarö senare hälften av arbetet och skriver samtidigt till
  Karl Otto Bonnier:
  
  »Härmed nu alltså den utlovade Dunderboken i ny stor renässansstil!
  
  Sista kapitlet är grandiost och jag bygger på Homunculus, Dockorna och
  Hercules-Jesus, som jag icke på några villkor offrar.
  
  Detta är den nya riktningen, som började med novellen i Neue Freie,
  fortsattes med Hjärnornas kamp, Tschandala, Fröken Julie etc., alltså
  icke med Heidenstams profetiska böcker, som äro apokryfiska.
  
  Det där om Katolicismen kan ju stå som ett starkt motsägelsens tecken,
  ett äckel åt Luteristerna, verka litet otro och skrämsel inom
  statskyrkan, eljes som en rolig: s. k. paradox (= för tidig nyhet). --
  --»
  
  I september läste Strindberg, som då befann sig på rundresa i Sverige i
  och för studier till »Svensk natur», korrektur på romanen, som utkom
  kort därpå.
  
  
  Tryckfel och tryckeriändringar genomgående tidigare upplagor.
  
  Då Strindberg upptog arbetet på senare hälften av I havsbandet,
  återfordrade han från förlaget den del av manuskriptet han tidigare
  insänt för att ånyo läsa igenom det. Han har vid genomläsning gjort ett
  antal rättelser med blyerts. Emellertid ha även på förlaget gjorts
  rättelser av formell natur med blyerts; i detta fall har man i denna
  upplaga återgått till den ursprungliga texten. Oftast kan man urskilja
  om handen är Strindbergs, i de fall tydningen är osäker, ger dock
  rättelsernas art vid handen, om de äro av Strindberg eller inte.
  
  Sid. 5, rad 12: föröver, sammanskrivet enligt hskr. Uppl. 1--6, för
  över. Likaså sid. 8, rad 29, sid. 9, rad. 1 och 12: akteröver.
  
  -- --: den ena. Så hskr. Uppl. 1--6: den ene.
  
  -- rad 15: den lilla herren. Så hskr. Uppl. 1--6: herrn. Så ock rad 21.
  
  Sid. 6, rad 7: fingren. Så hskr. Uppl. 1--6: fingrarna.
  
  Sid. 7, rad 20: efter som; skrivet i två ord enligt hskr.
  
  -- rad 27: roret. Så hskr. Uppl. 1--6: rodret. Likaså i det följande.
  
  Sid. 13, rad. 24--26: han kände i föreställningens ögonblick den dubbla
  död_sfasan_ av köld och kvävning. Så hskr. Uppl. 1--6: död_sfaran_ av
  etc., tryckfel.
  
  Sid. 14, rad. 1--2: en höjd av tre fyra meter. Så hskr. Uppl. 1--6: tre
  à fyra meter.
  
  Sid. 16, rad. 18--19: denna uppsyningsman. Så hskr. Uppl. 1--6: denne.
  
  Sid. 17, rad 20: mänskohjordar. Så hskr. Uppl. 1--6: mä_nnis_kohjordar.
  
  -- rad 27: straxt enligt hskr. Uppl. 1--6: strax.
  
  Sid. 19, rad 12: timman. Så hskr. Uppl. 1--6: timmen.
  
  Sid. 21, rad 2: opp, här som eljes där formen förekommer enligt hskr.
  Uppl. 1--6: upp.
  
  Sid. 23, rad 2: Den råa, fuktiga luften. Så hskr. (liksom uppl. 2--6).
  Uppl. 1: Den rå etc., tryckfel.
  
  -- rad 14: sandhavrans. Så hskr. Uppl. 1--6: sandhavrens. Likaså sid.
  27, rad 18: sandhavra, enligt hskr. Uppl. 1--6: sandhavre.
  
  -- rad 17: fjorårstången. Så hskr. Uppl. 1--6: fjolårstången.
  
  Sid. 24, rad. 26--27: När han erinrade de livsfaror etc. Så hskr. Uppl.
  1--6: När han erinrade _sig_ etc. »Sig» som vanligt när detta verb
  förekommer hos Strindberg tillagt på tryckeriet.
  
  Sid. 26, rad 21: världens ända. Så hskr. Uppl. 1--6: ände.
  
  -- rad 28: föregående aftons likgiltighet. Så hskr. Uppl. 1--6:
  föregående aftonens.
  
  Sid. 27, rad. 24--25: Öman -- -- raskade ur flundernät med ett spö. Så
  hskr. Uppl. 1--6: -- -- flundern_ätet_, tryckeriändring.
  
  -- rad 27: likaväl. Så hskr. Uppl. 1--6: likväl.
  
  Sid. 28, rad. 7--8: Ser du, ni vet bara var grynnorna ligger, men jag
  vet var strömmingarna står. Så hskr. Uppl. 1--6: _ligga_, ehuru dock i
  parallellesatsen »strömmingarna står» singularformen lämnats oförändrad
  i uppl. 1--2. Uppl. 3--6: -- -- var strömmin_gen_ står.
  
  Sid. 29, rad. 4--5: den blåa kupan. Så hskr. Uppl. 1--6: den _blå_
  kupan.
  
  -- rad 24: tvärtom; sammanskrivet enligt hskr. Uppl. 1--6: tvärt om.
  
  -- rad 31: med fästat avseende. Så hskr. Uppl. 1--6: med _fäst_
  avseende.
  
  Sid. 30, rad. 20--21: de likastora ytorna. Så hskr. Uppl. 1--6: de lika
  stora ytorna.
  
  Sid. 34, rad 8: lägga planer till kampanjen. Så hskr. Uppl. 1--6: lägga
  pla_nen_ till kampanjen.
  
  Sid. 35, rad 9: andra instrumenter. Så hskr. Uppl. 1--6 enligt
  blyertsändring i hskr.: andra instru_ment_.
  
  Sid. 36, rad. 19--20: att strömmingen inte bara går på grynnan. Så hskr.
  Uppl. 1--6: -- -- på gry_nnor_.
  
  -- rad 31: huvena. Så hskr., där dock med blyerts ändrats till:
  huvudena, vilken form även uppl. 2 har. Uppl. 1, 3--6: h_uvun_a.
  
  Sid. 38, rad 1: innevånare. Så hskr. Uppl. 1--6 enligt blyertsändring i
  hskr.: _inv_ånare. Så ock sid. 172, rad 19.
  
  -- rad 11: huvet. Så hskr. Uppl. 1--6: hu_vudet_. Så ock sid. 99, rad
  19.
  
  Sid. 39, rad. 1--4: Välbyggd -- -- bär han [abborren] Östersjöns
  egendomliga blågröna färg och nordiskt lynne; lite filosof och lite
  sjörövare; en sällskaplig etc. Så hskr. Uppl. 1--6 har kolon i stället
  för semikolon efter »lynne».
  
  Sid. 40, rad 30: det rena, blåa vattnet. Så hskr. Uppl. 1--6: det rena,
  _blå_ vattnet.
  
  Sid. 42, rad. 15--17: Och när han sökte orsaken -- -- och han fann
  svaren, erfor han etc. Så hskr. Uppl. 1--6: och _när_ han fann svaren
  etc.
  
  Sid. 43, rad 6: skälarne. Så hskr. Uppl. 1--6 stava: själarna. Så ock på
  alla andra ställen.
  
  -- rad 26: himlen. Så hskr. Uppl. 1--6 enligt blyertsändring i hskr.:
  hi_mmel_en. Så ock sid. 109, rad 11.
  
  Sid. 44, rad 13: mänskorna. Så hskr. Uppl. 1--6 enligt blyertsändring i
  hskr.: mä_nnis_korna. Så ock sid. 46, rad 32, sid. 61, rad 20, sid. 63,
  rad 24, sid. 169, rad 11, sid. 188, rad 9 samt sid. 214, rad 27. På
  andra ställen även »människorna» i hskr.
  
  -- rad 19: likasom. Så hskr. Uppl. 1--6: liksom. Så ock sid. 108, rad 26
  samt sid. 233, rad 16.
  
  Sid. 45, rad 3: fadren. Så hskr. Uppl. 1--6 enligt blyertsändring i
  hskr.: fa_dern_. Så ock på alla andra ställen.
  
  Sid. 46, rad 12: Götakanals. Så hskr. Uppl. 1--6 (i två ord): Göta
  kanals.
  
  Sid. 47, rad. 15--16: den hederliga mannens. Så hskr. Uppl. 1--6: den
  heder_lige_ mannens.
  
  -- rad 20: denna fader. Så hskr. Uppl. 1--6: de_nne_ fader.
  
  -- rad 21: modren. Så hskr. Uppl. 1--6 enligt blyertsändring i hskr.:
  mo_dern_. Så ock på alla andra ställen.
  
  Sid. 50, rad 11: mänskofostret. Så hskr. Uppl. 1--6: mä_nnis_kofostret.
  
  -- rad. 11--12: mänskofostret genomlevde alla stadier från amoeben genom
  grodan fram till antropomorfen. Så hskr. och uppl. 3--6. Uppl. 1--2: --
  -- alla _studier_ etc.
  
  -- rad 13: mänskoanden. Så hskr. Uppl. 1--6: mä_nnis_koanden.
  
  -- rad 14, mänskan. Så hskr. Uppl. 1--6: mä_nnis_kan. Så ock sid. 95,
  rad 17.
  
  -- rad 27: det samma. Så hskr. Uppl. 1--6 (i ett ord): detsamma.
  
  -- rad 29: överstlöjtnanten. Så hskr. Uppl. 1--6: över_stel_öjtnanten.
  
  Sid. 51, rad 19: ägde gåvan att genomskåda. Så hskr. Strindberg har
  först skrivit »förmågan», men med bläck sedan överstrukit det och
  överskrivit »gåvan». »Förmågan» förekommer strax ovanför på två ställen
  rad 14 och rad 17. Icke dess mindre ha uppl. 1--6: ägde förmågan att
  genomskåda, tryckeriändring.
  
  Sid. 52, rad. 26--27: monarken skulle sortera under
  utrikesdepartementet. Så hskr. En annan hand än Strindbergs har i hskr.
  rättat »skulle» till »borde», vilken rättelse influtit i uppl. 1--6.
  
  Sid. 53, rad. 21--24: Detta senare skulle sporra ungdomen till en
  självuppfostran och en uppmärksamhet på sitt låtande och görande, som
  skulle dana en stam av utmärkta män. Så hskr. Uppl. 1--6 enligt
  blyertsändring (ej av Strindberg) i hskr., -- -- på sitt låtande och
  görande och dana en stan av utmärkta män.
  
  Sid. 54, rad. 25--26: de grövsta blundrar mot logik. Så hskr. Uppl.
  1--6: de grövsta _blunder_ etc.
  
  Sid. 55, rad 10: förhandenvarande. Så hskr. Uppl. 1--6 (i tre ord): för
  handen varande.
  
  -- rad. 21--22: dessa massor av tanklösa, vilkas numerär stod i omvänt
  förhållande till deras gagn. Så uppl. 3--6. Hskr. och uppl. 1--2: -- --
  vilkas numerär _stodo_ etc., skrivfel av Strindberg.
  
  Sid. 56, rad 8: förlegade axiomer. Så hskr. Uppl. 1--6, enligt
  blyertsändring i hskr.: -- -- axiom.
  
  Sid. 57, rad. 4--5: mänskor. Så hskr. Uppl. 1--6: mä_nnis_kor. Så ock
  sid. 63, rad 32 samt sid. 143, rad 7.
  
  Sid. 58, rad 16: satt hemma över skrivbok och förskrift. Så hskr. och
  uppl. 2--6. Uppl. 1: -- -- _föres_krift.
  
  Sid. 60, rad 28: den samma. Så hskr. Uppl. 1--6 (i ett ord): densamma.
  
  Sid. 61, rad 33: Mill och Buckle. Så hskr. Uppl. 1--6: Mill _eller_
  Buckle, felläsning.
  
  Sid. 62, rad. 22--23: hela drivkraften bakom åsikternas förfäktande voro
  intresset och passionerna. Så hskr. Uppl. 1--6: -- -- och passi_onen_;
  jfr rad. 31--32: intressets och passionernas villosyner.
  
  Sid. 63, rad. 13--20: Därpå upplade han en huvudbok över alla de
  individer, han träffat på sin väg -- -- med ett ord alla dem som kommit
  inom hans observationskrets; _utkastade deras tillblivelsehistoria_, som
  han fullständigade genom inhämtande av personalier. Så hskr. I uppl.
  1--6 är det spärrade uteglömt, »lik».
  
  Sid. 64, rad. 22--23: vilket ofta gav honom nyckeln till månget drag i
  en eljes oförklarlig karaktär. Så hskr. »Eljes» överhoppat i uppl. 1--6.
  
  Sid. 65, rad 27: om de skulle vända i hamn. Så hskr. Uppl. 1--6: -- -- i
  ham_nen_. Strindberg har här skrivit för många staplar till »mn», vilket
  av sättaren tytts som »nen».
  
  Sid. 66, rad 2: varann. Så hskr. Uppl. 1--6 enligt blyertsändring (ej av
  Strindberg) i hskr.: va_randra_. Så ock sid. 192, rad. 12--13 samt sid.
  195, rad 30.
  
  Sid. 67, rad 4: lavar och mossor. Så hskr. och uppl. 3--6. Uppl. 1-2: --
  -- mos_sar_.
  
  -- rad. 22--26: han kände sig mera fästad. Så hskr. Uppl. 1--6 enligt
  blyertsändring i hskr.: -- -- mera _fäst_.
  
  Sid. 68, rad 23: riksdan. Så hskr. Uppl. 1--6: rik_sdagen_.
  
  Sid. 69, rad 23: spisarne. Så hskr. Uppl. 1-6: sp_isla_rna.
  
  Sid. 70, rad 1: öboer. Så hskr. Uppl. 1--6: öb_oar_.
  
  -- rad 30: kikarn. Så hskr. Uppl. 1--6: kik_aren_.
  
  Sid. 71, rad 1: isär. Så hskr. Uppl. 1--6 (i två ord): i sär.
  
  Sid. 72: De tre tankstrecken efter rad 19, här insatta enligt hskr.,
  saknas i föregående upplagor.
  
  -- rad 32: ombord. Så hskr. Uppl. 1--6 (i två ord): om bord. Så ock sid.
  100, rad 16, sid. 106, rad 18, sid. 204, rad 8 samt sid. 213, rad 18
  (där dock endast uppl. 1 har i två ord).
  
  Sid. 73, rad 26: packet _måste_ skrämmas! »Måste» spärrat enligt hskr.:
  ospärrat i uppl. 1--6. »Måste» är inskrivet i stället för ett först
  skrivet »ska» och sättaren har ej observerat strecket under ordet.
  
  -- rad 32: allt sammans. Så hskr. Uppl. 1--6 (i ett ord): alltsammans.
  
  Sid. 74, rad 5: den blåa försommarhimmeln. Så hskr. Uppl. 1--6: den
  _blå_.
  
  -- rad 13: kommit ner till hamnen. Så hskr. och uppl. 3--6. Uppl. 1--2:
  kommit _ned_ till hamnen.
  
  Sid. 74, rad 33--sid. 75, rad 1: en ljus, låglänt, långsträckt holme. Så
  hskr. Uppl. 1--6: en ljus, lå_gländ_, långsträckt holme.
  
  Sid. 77, rad 2: härute. Så hskr. Uppl. 1--6 (i två ord): här ute.
  
  -- rad 20: mänskoröster. Så hskr. Uppl. 1--6: mä_nnis_koröster.
  
  Sid. 78, rad. 12 och 33: trän. Så hskr. Uppl. 1--6: träd. Så ock sid.
  79, rad 6.
  
  Sid. 79, rad. 14--15: vilken -- -- mistat kronan. Så hskr. Uppl. 1--6:
  vilken -- -- _mist_ kronan.
  
  -- rad 30: däremellan. Så hskr. Uppl. 1--6 (i två ord): där emellan.
  
  Sid. 79, rad. 33--sid. 80, rad 1: ängsull och gungande mossor. Så hskr.
  och uppl. 3--6. Uppl. 1--2: -- -- mo_ssar_.
  
  Sid. 81, rad 17: det blåa, vågräta havsstrecket. Så hskr. Uppl. 1--6:
  det _blå_, vågräta havsstrecket.
  
  -- rad. 22--23: ensamheten kändes lägga sig som sömn omkring honom. Så
  hskr. Uppl. 1--6: -- -- som sömn_en_ omkring honom. Strindberg har
  skrivit för många staplar till »mn» vilket sättaren läst för »nen».
  
  Sid. 82, rad. 7--8: kom han in i en barrträdsregion på gneisgrund, gick
  under granar, trampande mellan alnshöga ormbunkar. Så hskr. Uppl. 1--6:
  -- -- gick under _grenar_ etc. Läsfel.
  
  -- rad 19: hitut. Så hskr. Uppl. 1--6 (i två ord): hit ut.
  
  -- rad. 31--32: en sakta brummande äldremansröst. Så hskr. Uppl. 1--6:
  -- -- _äldre mans_ röst.
  
  Sid. 83, rad 15: kolmårdmarmor. Så hskr. Uppl. 1--6: kolmår_ds_marmor.
  Strindberg har vid skrivningen först skrivit »kolmårds-», men så strukit
  »s».
  
  -- rad. 22--23: den förlägna båtkarlen. Så hskr. Uppl. 1--6: den
  förlä_gne_ båtkarlen.
  
  Sid. 85, rad 5: Österskär. Hskr. och alla föregående uppl.: Fiskeskär.
  Jfr anm. angående korr.-ändring till sid. 5, rad. 9--10. Korrekturläsare
  ha här uteglömt göra den ändring, varom Strindberg givit order.
  
  -- rad 21: Semikolonet efter »mottaga» här insatt enligt hskr., uppl.
  1--6 ha komma.
  
  -- rad 24: timma. Så hskr. Uppl. 1--6: ti_mme_. Så ock sid. 153, rad 16.
  
  Sid. 87, rad 9: förstun. Så hskr. Uppl. 1--6 enligt blyertsändring (ej
  av Strindberg) i hskr.: fö_rstugan_.
  
  Sid. 88, rad 22: allt så naivt som ett barns förenklande uppfattning. Så
  hskr. Uppl. 1--6: allt så naivt som ett barns fö_renklade_ uppfattning.
  
  Sid. 89, rad 7: fruntimmerna. Så hskr. Uppl. 1--6: fru_ntimren_. Så ock
  sid. 152, rad 29 samt sid. 153, rad 5.
  
  -- rad. 16--18: Samma modulationer, som en serie samljudande toner
  framkallade på örats hinna och fortplantades till nervsystemet. Så hskr.
  Uppl. 1--6: -- -- och fortpla_ntade_ till nervsystemet.
  
  Sid. 91, rad 6: Kärngarne. Så hskr. Uppl. 1--6: K_äring_arna.
  
  -- rad 9: herrarna. A-ändelsen enligt hskr. Uppl. 1 har e-ändelse.
  
  -- rad 33: så har jag på kronans vägnar. Så hskr. I uppl. 1--6 »så»
  överhoppat.
  
  Sid. 92, rad 8: Därpå svarade kvinnorna. Så hskr. Uppl. 1--6: Därpå
  svarade _kvinnan_.
  
  -- rad. 11--12: ber jag uppsyningsman. Så hskr. Uppl. 1--6: ber jag
  uppsyning_smannen_.
  
  -- rad. 23--25: Intendenten ville göra sig lös och vända sig bort från
  de stora ögonen -- -- men han kände etc. Så hskr. Uppl. 1--6: -- -- och
  _vände_ sig bort etc.
  
  Sid. 93, rad. 12--13: folk, som voro jämförelsevis förmögna, då de ägde
  hus. Så hskr. Uppl. 1--6 enligt blyertsändring (ej av Strindberg) i
  hskr.: folk, som _var_ jämförelsevis förm_öget_, då _det_ ägde hus.
  
  Sid. 93, rad 24: kärng. Så hskr. Uppl. 1--6: k_äring_.
  
  -- rad 31: insöva sig i den tron. Så hskr. Uppl. 1--6: _inöva_ sig i den
  tron, läsfel.
  
  Sid. 94, rad 5: gjort det för honom omöjligt att länge kunna dölja. Så
  hskr. Uppl. 1--6: -- -- att _längre_ kunna dölja.
  
  -- rad 33: likafullt. Så hskr. Uppl. 1--6 (i två ord): lika fullt. Så
  ock sid. 101, rad 23, sid. 124, rad 22 samt sid. 171, rad 23.
  
  Sid. 97, rad. 6--7: hälften av var. Så hskr. Uppl. 1--6: hälften av
  _varje_.
  
  Sid. 98, rad 3: Under det dessa tankar samlade sig och vuxo. Så hskr.
  Uppl. 1-0: -- -- och _växte_.
  
  Sid. 99, rad. 6--8: Teservisen -- -- hade några sinkar. Så hskr. Uppl.
  1--6: -- -- hade några si_nkor_.
  
  -- rad. 13-14: Samtalet gled först runt allt det yttre, som ögat kunnat
  fästa sig vid. Så hskr. Uppl. 1: -- -- som ögat _kunna_ fästa sig vid,
  tryckfel. Uppl. 2--6: -- -- som ögat _kunde_ fästa sig vid.
  
  Sid. 100, rad 2: fiskarne offrade på älvstenar. Uppl. 1--6: -- -- på
  stenar. Hskr. har: efstenar, tydligen felskrivning för elfstenar.
  
  -- rad. 10--11: hade de icke så långt till kyrkan, skulle här [på ön] se
  annorlunda ut. Så hskr. Uppl. 1--6: -- -- skulle _de_ se annorlunda ut.
  
  -- rad 28: härvidlag. Så hskr. Uppl. 1--6 (i tre ord): här vid lag.
  
  -- rad 30: itu. Så hskr. Uppl. 1--6 (i två ord): i tu.
  
  Sid. 104, rad 2: tjugo. Så hskr. Uppl. 1--6: tjugu, Så ock sid. 119, rad
  17, sid. 171, rad 1, sid. 184, rad 13 samt sid. 229, rad 17.
  
  Sid. 106, rad 11: fröken och hennes mor syntes i stranden. Så hskr.
  Uppl. 1--6: -- -- å stranden.
  
  Sid. 107, rad. 21--22: när sedan samma hand räcktes åt modren,
  förklarade denna, att hon icke kunde följa. Så uppl. 2--6. Hskr.: -- --
  förklarade _hon_, att hon icke kunde följa. Uppl. 1: -- -- förklarade
  _denne_, att hon icke kunde följa.
  
  -- rad. 23--24: Intendenten, som fått överraskningar så häftigt över
  sig. Så hskr. Uppl. 1--6: -- -- som fått överraskni_ngen_ så häftigt
  över sig.
  
  Sid. 107, rad 7: fockeskotet. Så hskr. Uppl. 1--6: _fock_skotet.
  
  Sid. 110, rad. 18--19: En omärklig rörelse på roret antydde, att hon
  ville hålla undan för skäret. Så hskr. Uppl. 1--6: En _märklig_ rörelse
  etc., läsfel.
  
  Sid. 111, rad. 6--7: biomständigheter fästat sig i hans minne. Så hskr.
  Uppl. 1--6 enligt blyertsändring i hskr.: biomständigheter _fäst_ sig i
  hans minne.
  
  Sid. 112, rad. 13--14: som om hon länge ruvat tanken. Så hskr. Uppl.
  1--6 enligt blyertsändring (ej av Strindberg), i hskr.: som om hon länge
  ruvat _på_ tanken.
  
  -- rad. 27--28: -- Ni är rädd för kallt vatten? hånade flickan, och
  kanske inte kan simma? Så hskr. Uppl. 1--6 enligt blyertsändring i
  hskr.: -- -- och kan kanske inte simma?
  
  Sid. 113, rad 11: mänskokroppens. Så hskr. Uppl. 1--6:
  mä_nnis_kokroppens.
  
  -- rad 13: hitin. Så hskr. Uppl. 1--6 (i två ord): hit in.
  
  -- rad 19: sandhavra. Så hskr. Uppl. 1--6: sandha_vre_.
  
  Sid. 114, rad 28: George-Sand- och androgynperioden. Så hskr. Uppl.
  1--6: George Sand och androgynperioden. Strindbergs bindestreck ha i
  hskr. med blyerts av annan hand uteslutits.
  
  Sid. 115, rad 3: Hon skulle aldrig se, huru hon mottog av honom. Så
  hskr. Uppl. 1--6: -- -- huru hon mot_togs_ av honom. Märk de föregående
  meningarna: »-- -- ett skelett, vilket han sedan skulle fylla på med
  levande kött och inblåsa sin anda i» etc.
  
  Sid. 115, rad 33--sid. 116, rad 2: dess ornament i bokbandsstil erinrade
  borgfrun Hélène de Genlis och hennes bibliotekarie. Uppl. 1--6: erinrade
  om etc. »Om» inskrivet med blyerts i hskr., säkert ej av Strindberg.
  
  Sid. 116, rad 26: lyftade hon sin mössa. Så hskr. Uppl. 1--6: _lyfte_
  etc.
  
  Sid. 117, rad 8: innevånares. Så hskr. Uppl. 1--6: _inv_ånares.
  
  -- rad 15: vars make ni får leta i Europa. Så hskr. Uppl. 1--6 enligt
  blyertsändring i hskr. (ej av Strindberg): vars make ni får leta _efter_
  i Europa.
  
  Sid. 120, rad. 16--18: Visserligen kände han av erfarenhet, att det
  lättaste sättet insinuera sig hos en kvinna var att låta henne leka
  modren. Så hskr. Uppl. 1--6 enligt blyertsändring (ej av Strindberg) i
  hskr.: -- -- att det lättaste sättet _att_ insinuera sig hos en kvinna
  var att låta henne leka modern.
  
  Sid. 122, rad 5: ett stygn. Så hskr. Uppl. 1--6: ett _sting_.
  
  Sid. 124, rad 19: häromkring. Så hskr. Uppl. 1--6 (i två ord): här
  omkring.
  
  Sid. 125, rad 8: ringlavens Scheeles-gröna, enligt hskr. Uppl. 1--6:
  scheelesgröna.
  
  Sid. 126, rad 14: två månar. Så hskr. Uppl. 1--6: två må_nader_.
  
  -- rad. 25-26: Vad skall man så göra. Så hskr. Uppl. 1--6: Vad skall man
  _då_ göra.
  
  Sid. 132, rad. 27--30: Slutligen retucherade han terrängen med en kanna
  saltsyra, utspädd i sin mängd vatten, varigenom uppstod en lysande vit
  schattering i gröngräset, som skulle föreställa fläckar av Bellis eller
  Galanthus. Så hskr. Uppl. 1--6: -- -- en lysande schattering etc. Genom
  en obetydlig misskrivning på »vi» i »hvit» har sättaren trott ordet
  struket och utelämnat det.
  
  Sid. 133, rad. 7--9: Den [vinden] hade nu stått på osten en tid, emedan
  barometertrycket i Nordsjön varit lågt. Så hskr. Uppl. 1--6 enligt
  blyertsändring i hskr.: -- -- _medan_ barometertrycket i Nordsjön varit
  lågt.
  
  Sid. 134, rad. 14--15: uppfästade. Så hskr. Uppl. 1--6: up_pfästa_.
  
  -- rad 16: omigen. Så hskr. Uppl. 1--6 (i två ord): om igen. Så ock sid.
  178, rad 15.
  
  Sid. 135, rad 22: Intendenten var icke medicinare. Så hskr. Uppl. 1--6:
  -- -- icke-medicinare.
  
  Sid. 138, rad 33: höll ögonen fästade. Så hskr. Uppl. 1--6 enligt
  blyertsändring i hskr.: höll ögonen _fästa_.
  
  Sid. 139, rad 30: hon måste lägga sig ner. Så hskr. Uppl. 1--6: hon
  måste lägga sig _ned_.
  
  Sid. 140, rad 32: krusmyntan. Så otydligt hskr. Uppl. 1--6:
  krusmy_nten_.
  
  Sid. 141, rad 26: trettifyra. Så hskr. Uppl. 1--6: tre_ttiof_yra.
  
  Sid. 142, rad 6: ögonen fästade på armbandet. Så hskr. Uppl. 1--6:
  ögonen _fästa_ på armbandet.
  
  Sid. 144, rad 4: mänskokropp. Så hskr. Uppl. 1--6: mä_nnis_kokropp.
  
  -- rad. 11-13: kände han sig fast besluten att bryta detta förhållande,
  som hotade att inkräkta på hela hans själsliv, och i tid klippa av
  förbindelsen. Så hskr. Uppl. 1--6: -- -- och _att_ i tid klippa av
  förbindelsen.
  
  Sid. 147, rad. 32--33: jag skyddar dig för beröringen med världens
  smuts. Så hskr. Uppl. 1--6: jag skyddar dig _från_ beröringen med
  världens smuts.
  
  Sid. 148, rad 22: De gingo en timme och fler. Så hskr. Uppl. 1--6: De
  gingo en timme och _flere_.
  
  Sid. 151, rad. 21--22: alltså stod hennes kärlek i direkt förhållande
  till hans lättrogenhet. Så hskr. Uppl. 1--6: _hans_ kärlek, tryckfel.
  
  Sid. 152, rad. 3--5: att vinna en kvinna med öppenhet var omöjligt, att
  nalkas henne med upprätt huvud, med klara ord vore att stöta henne bort.
  Så hskr. Uppl. 1--6: -- -- _var_ att stöta henne bort, tryckeriändring.
  
  Sid. 153, rad. 13--14: månans skiva. Så hskr. Uppl. 1--6: må_nens_
  skiva.
  
  Sid. 156, rad. 6--9: det vart en stor jordbävning. -- -- ett fikonträd.
  Så hskr. och normalupplagan av Nya testamentet (Johannes uppenbarelse,
  kap. 6, vers. 12, 13). Uppl. 1--6: då vart en stor jordbävning. -- --
  ett fi_konat_räd.
  
  Sid. 159, rad 13: ställa henne ansikte mot ansikte med den råa lustan.
  Uppl. 1--2: ansikte mot ansikte _mot_ etc. Uppl. 3--6: ansikte _med_
  ansikte _mot_ etc.
  
  -- rad. 17--18: när han då sökte adla upp hennes känslor. Så hskr. Uppl.
  1--6: när han då sökte _odla_ upp hennes känslor. Läsfel.
  
  -- rad 21: tillochmed. Så hskr. Uppl. 1--6 (i tre ord): till och med.
  
  Sid. 161, rad. 8--10: Det var icke någon mörk, rökfärgad dimma utan en
  ljus, liksom nykokat silver, genom vilken solljuset siktades. Så hskr.
  Uppl. 1--6: -- -- genom vilken solljuset _riktades_. Läsfel.
  
  -- rad. 27 och 31: akterut. Så hskr. Uppl. 1--6 (i två ord): akter ut.
  
  -- rad 29: ini. Så hskr. Uppl. 1--6 (i två ord): in i. Så ock sid. 238,
  rad 11.
  
  Sid. 163, rad 3: Kommen längre ut där vinden friskade. Så hskr. Uppl.
  1--6: Kommen längre _och_ där vinden friskade. Läsfel.
  
  Sid. 164, rad 33: Utropstecknet efter »tankarne» enligt hskr. Uppl. 1--6
  ha kolon. Läsfel.
  
  Sid. 166, rad 14: mänska. Så hskr. Uppl. 1--6: män_nisk_a.
  
  Sid. 167, rad 24: denna man. Så hskr. Uppl. 1--6: de_nne_ man.
  
  Sid. 168, rad. 10--20: efter lektionernas slut föreslog någon. Så hskr.
  Uppl. 1--6: efter lek_tionens_ etc., läsfel eller tryckeriändring.
  
  Sid. 169, rad. 11--12: mänskofruktan. Så hskr. Uppl. 1--6:
  mä_nnis_kofostran.
  
  Sid. 170, rad. 5--6: äpplet faller inte långt från trädet. Hskr.:
  äpp_len_ faller, tydligen felskrivning. Uppl. 1--6: äpplen _falla_,
  tryckeriändring.
  
  -- rad 7: Herran. Så hskr. Uppl. 1--6: Her_ren_.
  
  -- rad 10: Men så säger Herren. Så hskr. Uppl. 1--6: Men _då_ säger
  Herren. Läsfel.
  
  -- rad. 14--15: -- -- avgudadyrkarne och alla, som älska och göra lögn!
  Så Strindbergs hskr., men med blåkrita av annan hand ändrat till: -- --
  som älska _att_ göra lögn, så uppl. 1--6.
  
  -- Blankraden efter rad 20 här insatt efter hskr., saknas i uppl. 1--6.
  
  -- rad 21: Dimman hade under tiden lyftat. Så hskr. Uppl. 1--6 enligt
  blyertsändring i hskr.: Dimman hade under tiden _lyft_.
  
  -- rad 29: och efter etc. Så hskr. »Och» struket med blåkrita och saknas
  i uppl. 1--6.
  
  Sid. 175, rad 12: dess betydelse, vilken. Hskr. har först »som» sedan av
  Strindberg överstruken »vilket»; neutralformen tydligen felskrivning.
  Uppl. 1--6 i anledning därav: vilket.
  
  Sid. 177, rad. 4--5: Den kvinna som var född med nog förstånd att inse.
  Så hskr. »Nog» överhoppat i uppl. 1--6.
  
  -- rad. 25--26: en viss slags krage. Så hskr. Uppl. 1: _ett_ viss slags
  krage. Uppl. 2--6: _ett_ vi_sst_ etc.
  
  Sid. 178, rad. 21--22: föreföll det honom, som om den sista halvtimmens
  uppträde endast varit en dröm. Så hskr. Uppl. 1--6: -- -- endast _var_
  en dröm.
  
  -- rad 31: försent. Så hskr. Uppl. 1--6 (i två ord): för sent.
  
  Sid. 179, rad 26: neråt. Så hskr. Uppl. 1--6: _nedå_t.
  
  Sid. 182, rad 3: middagstimman. Så hskr. Uppl. 1--6: midagsti_mmen_.
  
  -- rad 11: som -- -- lyftat ett glas. Så hskr. ursrpungligen, därefter
  med blyerts ändrat till: -- -- _lyft_ ett glas. Uppl. 1--6: -- --
  _lyfte_ ett glas.
  
  -- rad 12: den manliga gästen. Så hskr. Uppl. 1--6: den manl_ige_
  gästen.
  
  -- rad. 15--16: han erinrade hennes första uppenbarelse etc. En vanlig
  Strindbergsform. I hskr. är »sig» inskrivet av annan hand än
  Strindbergs, vadan uppl. 1--6 ha: han erinrade _sig_ hennes etc. På
  samma sätt har hskr. sid. 223, rad 13, sid. 225, rad 20 samt sid. 234,
  rad 16 »erinra» i betydelsen av minnas men på samtliga ställen har man
  på tryckeriet i tidigare upplagor insatt »sig». Den reflexiva formen i
  denna uppl. på dessa ställen avlägsnad.
  
  Sid. 183, rad. 26--27: förställningsförmåga. Så hskr. och uppl. 2--6.
  Uppl. 1: _föres_tällningsförmåga.
  
  -- rad 29: tillrätta. Så hskr. Uppl. 1--6 (i två ord): till rätta.
  
  Sid. 185, rad 1: sina långa finger. Så hskr. Uppl. 1--6: sina långa
  fin_grar_.
  
  Sid. 186, rad 13: Godnatt. Så hskr. Uppl. 1--6 (i två ord): God natt.
  
  Sid. 187, rad 11: likasom. Så hskr. Uppl. 1--6 (i två ord): lika som. Så
  ock sid. 196, rad 5 samt sid. 226, rad 31.
  
  Sid. 188, rad 1: lyftats. Så hskr. Uppl. 1--6, enligt blyertsändring i
  hskr.: _lyfts_.
  
  -- rad. 11--12: förskottera dem varor, mot att han avsatte deras fisk.
  Så hskr. Uppl. 1--6: förskottera dem varor, mot _det_ att han avsatte
  deras fisk.
  
  -- rad 25: Vi tar. Så hskr. Uppl. 1--6: Vi _ta_.
  
  Sid. 189, rad. 2--3: hos Vestmans? Så hskr. Uppl. 1--6: hos Ves_tman_?
  
  Sid. 189, rad. 20--21: I en ögonblicklig ingivelse och utan ett
  ögonblick glömma, att det var en fiende. Så hskr. Uppl. 1--6: -- -- och
  utan _att_ ett ögonblick glömma, att det var en fiende.
  
  Sid. 191, rad 13: jag lämnar er ensamna. Så hskr. Uppl. 1--6: -- --
  e_nsamma_. Strindberg har först skrivit »ensam» och sedan tillagt
  (skrivet ovanför) »na», varför någon felskrivning av staplar ej kan ha
  ägt rum.
  
  -- rad 19: Pass sen på och lägg er tidigt i kväll. Så hskr. I uppl. 1--6
  »sen» överhoppat.
  
  Sid. 194, rad 13: Plötsligen. Så hskr. Uppl. 1--6: Plötsligt.
  
  Sid. 197, rad. 3--7: Han kände till och med igen dessa ansatser av gott
  förstånd som under form av primitiv, djurisk list och skyende av öppna
  medel så ofta trodde sig vara högre klokhet, men endast var rävens enkla
  försök att vara knepig etc. Denna läsart är en konjektur. I hskr. och
  uppl. 1--6 står: -- -- och skyende av medel etc., vilket är meningslöst.
  Ett attribut till »medel» är tydligen överhoppat vid skrivningen.
  
  Sid. 198, rad. 2--4: alla klippor och stenar voro -- -- så ljumma, att
  daggen icke kunde fälla på dem. Så hskr. Uppl. 1--6: -- -- att daggen
  icke kunde _falla_ på dem.
  
  -- rad 5: därutanför. Så hskr. Uppl. 1--6 (i två ord): där utanför.
  
  -- rad 16: till handa. Så hskr. Uppl. 1-6 (i ett ord): tillhanda.
  
  Sid. 199, rad. 17--18: kännande sin själ besvågras med en nedgångstyp,
  stående inför början etc. Så hskr. Uppl. 1--2: _kände_ sin själ etc.
  Uppl. 3--6: _kände han_ sin själ etc.
  
  -- rad. 23--24: en black om foten. Så hskr. Uppl. 1--6: _ett block_ om
  foten.
  
  Sid. 201, rad. 8--9: sitt blåa förkläde. Så hskr. Uppl. 1--6: sitt _blå_
  förkläde.
  
  Sid. 201, rad 12: femtusen. Så hskr. Uppl. 1--6 (i två ord): fem tusen.
  
  Sid. 202, rad. 10--11: den skotska blåa mössan. Så hskr. Uppl. 1--6: den
  skotska _blå_ mössan.
  
  Sid. 203, rad 11: folk samlades kring den hemkomna skötbåten. Så hskr.
  Uppl. 1--6: folk samlades _omkring_ den hemkomna skötbåten.
  
  -- rad. 27--28: den verkliga välgöraren. Så hskr. Uppl. 1--6: den
  ver_klige_ välgöraren.
  
  Sid. 204, rad 26: trångmål. Så hskr. och uppl. 2. Uppl. 1, 3--6:
  trå_ngsm_ål.
  
  Sid. 206, rad 6: förstukvisten. Så hskr. Uppl. 1--6: fö_rstuguk_visten.
  
  -- Blankraden efter rad 10, här insatt efter hskr., saknas i föregående
  upplagor.
  
  -- rad. 22--23: Vid sjutiden på aftonen syntes korvetten ånga upp ifrån
  Landsortsleden. Så hskr. I föregående uppl. är »upp» överhoppat: -- --
  syntes korvetten ånga ifrån Landsortsleden.
  
  Sid. 208, rad 31: Det röck i flickans ansikte, röck så förfärligt. Så
  hskr. Uppl. 1--6: Det _ryckte_ i flickans ansikte, _ryckte_ så
  förfärligt.
  
  Sid. 214, rad 16: sextio. Så hskr. Uppl. 1--2 med siffror: 60. Uppl.
  3--4: se_xti_.
  
  -- rad 23: varje kväll, han lagt sig. Så hskr. Uppl. 1--6: varje kväll,
  då han lagt sig.
  
  Sid. 215, rad. 1--2: började blygas inför sig själv och märkte. Så hskr.
  Uppl. 1--6: bö_rjande_ blygas inför sig själv och märkte.
  
  -- rad 11: Till den ändan förhyrde han på egen räkning [och ej på
  statens]. Så hskr. Uppl. 1--6: Till den ändan förhyrde han _för_ egen
  räkning.
  
  -- Blankraden efter rad 16, här insatt efter hskr., saknas i föregående
  uppl.
  
  Sid. 216, rad 33: inlåst. Så hskr. Uppl. 1--6: i_nläst_.
  
  Sid. 218, rad 7: hördes bojen skrika ut på sjön. Så hskr. Uppl. 1--6:
  hördes bojen skrika _ute_ på sjön.
  
  -- rad 30: låser sig inne. Så hskr. Uppl. 1--6: _läser_ sig inne.
  
  -- rad 33: gamla Söderlund. Så hskr. Uppl. 1--6: ga_mle_ Söderlund.
  
  Sid. 219, rad 6: förr än. Så hskr. Uppl. 1--6 (i ett ord): förrän.
  
  Sid. 220, rad 15: Heldre. Så hskr. Uppl. 1--6: H_ellr_e. Så och sid.
  234, rad 11.
  
  -- rad 17: jämlikar med auktoritet och domsrätt utan vad. Så hskr. Uppl.
  1--6: jämlikar med auktor_itets_- och domsrätt utan vad.
  
  Sid. 221, rad. 5--6: även bläcket var förtärt av elden. Så hskr. Uppl.
  1--6: även bläcket var fö_rstört_ av elden. Läsfel.
  
  Sid. 222, rad 3: lavarne på klippan. Så hskr. Uppl. 1--6: lavarna på
  kli_pporna_.
  
  Sid. 223, rad 11: inlåst. Så hskr. Uppl. 1--6: i_nläst_.
  
  -- rad 26: många elementer. Så hskr. Uppl. 1--6: många element.
  
  Sid. 223, rad 32--sid. 224, rad 1: Ja, men han hade ju icke denna
  sjukliga förföljelsemani, som kommer från kroppslig svaghet, då han
  faktiskt varit förföljd. I hskr. är det första »han», uteglömt: Ja, men
  hade ju icke denna etc. Uppl. 1--6: Ja, men hade icke denna sjukliga
  förföljelsemani, som kommer från kroppslig svaghet, då han _ju_ faktiskt
  varit förföljd. Meningslöst.
  
  Sid. 224, rad. 11--12: när den förflugit sig ur buren och råkat bland
  grönsiskor. Så hskr. Uppl. 1--6: -- -- och r_åkar_ bland grönsiskor.
  
  -- rad 20: Denna blåa, terpentingröna, gråa ring. Så hskr. Uppl. 1--6:
  Denna _blå_, terpentingröna, _grå_ ring.
  
  Sid. 227, rad. 27--28: med honom återknöt intendenten umgänget genom att
  skänka en laxlina. Så hskr. Uppl. 1--6: -- -- genom att skänka _honom_
  en laxlina. Strindberg har först skrivit »att skänka honom» men redan
  vid löpande skrivning strukit »honom».
  
  Sid. 227, rad 31: förskrift. Så hskr. och uppl. 3--6. Uppl. 1--2:
  _föres_krift.
  
  Sid. 228, rad 6: aldra. Så hskr. Uppl. 1--6: _allr_a.
  
  -- rad. 24 och 26: månans, månan. Så hskr. Uppl. 1--6: m_ånens_,
  m_ånen_.
  
  Sid. 229, rad 9: till spillo. Så hskr. Uppl. 1--6 (i ett ord):
  tillspillo.
  
  Sid. 232, rad 1: så att bloden rann. Så hskr. Uppl. 1--6: så att
  bl_odet_ rann.
  
  -- Blankraden efter rad 15, här insatt efter hskr., saknas i föregående
  upplagor.
  
  Sid. 234, rad 4: Spikningen i hjässan. Så hskr. Uppl. 1--6: Spikningen i
  _hjärnan_. Läsfel.
  
  -- rad. 6--7: där den grävs opp som ett prov på folkets slughet. Så
  hskr. Uppl. 1--6: där den _grävts_ upp etc. Strindberg har först skrivit
  »tas», men redan vid löpande skrivning strukit detta och skrivit
  »grävs».
  
  Sid. 236, rad. 2--6: den mattvita runda fläcken. Så hskr. Uppl. 1--6:
  den _maltv_ita (!) runda fläcken.
  
  Sid. 237, rad 4: i förgårs. Så hskr. Uppl. 1--2: i fö_rgår_. Uppl. 3--6:
  i _förrgår_.
  
  -- rad 7: -- Tala om en saga för mig, bad han. Så hskr. Uppl. 1--6: --
  -- _sade_ han. Läsfel.
  
  Sid. 238, rad 27--29: hur han _lärde oredliga arrendatorer att skriva
  falska skuldebrev_, lärde hantverkare att slå dank. Så hskr. Det
  spärrade är överhoppat i uppl. 1--6. »Lik». De båda »lärde» stå i hskr.
  i jämnbredd med varandra på två olika rader.
  
  Sid. 239, rad. 19--20: nu såg han i sydost ute på revet en stor, svart
  ångare. Så hskr. Uppl. 1--6: -- -- ute på _havet_ en stor, svart ångare.
  Läsfel.
  
  Sid. 240, rad 30: spisen. Så hskr. Uppl. 1--6: sp_iseln_.
  
  Sid. 242, rad 6: blodtårar. Så hskr. Uppl. 1--6: bl_ods_tårar.
  
  -- rad 23: det lilla fragmentet av jorden. Så hskr. Uppl. 1--6: det
  lilla fra_gment_ av jorden.
  
  -- rad. 24-29: och när han såg -- -- vände han sig om, spottade, halade
  skotet och tog fullt. Så hskr. Uppl. 1--6, enligt blyertsändring (ej av
  Strindberg) i hskr.: -- -- vände han sig om _och_ spottade, halade
  skotet och tog fullt.
  
  Sid. 243, rad 4: alla smås förklarade gud ... Så hskr. Uppl. 1--6 ha
  endast en punkt efter den avbrutna meningen.
  
  -- rad 14: mänskoätande. Så hskr. Uppl. 1--6: män_nisk_oätande.
  
  -- rad 19: Ut mot den åtminstone på himmelen upptagne. Så hskr. Uppl.
  1--6: Ut mot den åtminstone i hi_mlen_ upptagne.
  
  
  Ändringar i handskrift och korrektur av Strindberg.
  
  Sid. 5. Över första kapitlet har handskriften först haft rubriken
  »Mästaren», som strukits med blyerts.
  
  -- rad. 9-10. Österskären. Hskr.: Huvudskär, på andra ställen Fiskeskär,
  mellan vilka titlar Strindberg tvekat. Slutligen bestämde han sig för
  den nuvarande Österskären och gav, då boken skulle sättas, telegrafisk
  order därom (från Falun 19. 9. 1890): »Fiskeskär skall vara
  Österskären.» På ett ställe glömde han emellertid göra denna rättelse;
  sid. 85, rad 5 står i tidigare upplagor omotiverat Fiskeskär.
  
  Sid. 9, rad. 20--21: stirrade endast uppmärksamt åt vindsidan. Hskr.: --
  -- _upp_ åt vindsidan; »upp» tydligen struket för att undvika
  sammanställningen: uppmärksamt upp.
  
  Sid. 10, rad. 6--7: och skummet sprutade och fräste i solen rött,
  champagnefärgat. Hskr.: -- -- fräste solbelyst, rött champagnefärgat.
  
  Sid. 12, rad 32--sid. 13, rad 11: störa sina intuitioner, på vilka han
  litade mera, höll tyst ner på det han antog vara skäret etc. Hskr.: --
  -- vilka han litade mera på; omkastning för att undvika
  sammanställningen: mera på -- ner på.
  
  Sid. 13, rad 6: misstankar började vakna. Hskr.: börja vakna; i
  omgivande satser impf.
  
  Sid. 20, rad. 7--8: han -- -- endast såg. Hskr.: sågo, felskrivning.
  
  -- rad. 13--15: bortkommen som om han efter en halv mansålders kamp
  uppåt mot förfining -- -- ramlat ner i fattigdom. Hskr.: -- -- ramlat
  ner igen i fattigdom; »igen» antagligen struket av Strindberg, eftersom
  intendenten aldrig egentligen varit fattig.
  
  Sid. 29, rad. 1--2: kanske femtio fot högre än havsytan. Hskr.: kanske
  hundra meter etc.
  
  -- rad. 16--17: den jord, vid vilken han var bunden. Hskr.: -- -- bunden
  _för evigt_.
  
  Sid. 34, rad. 3--6: Det tillfälliga anfallet av fruktan, som framkallats
  av isolering, ensamhet och instängning med fiender -- ty så betraktade
  han med skäl skärkarlarne -- gav vika etc. Hskr.: Det tillfälliga
  an_fall_ av fruktan som isolering, ensamhet och instängning med fiender
  -- ty så betraktade han med skäl skärkarlarne -- gav _nu_ vika etc.
  Strindberg har antagligen först tänkt skriva »framkallat», men efter
  parentesen glömt verbet; »nu» har han strukit, emedan ordet förekommer i
  följande koordinerade sats.
  
  Sid. 36, rad. 10--11: den [blåstången] blir leverbrun längre ner och
  slutligen röd vid botten. Hskr.: -- -- och slutligen _mossgrön_ vid
  botten.
  
  Sid. 38, rad. 7--9: väntande in en lycklig slump, som leder rovet förbi
  nosen utan någon drift att tumma måfåt till sin fördel. Ändrat så i
  hskr. med blyerts från: -- -- att tumma _slumpen_ till sin fördel.
  
  Sid. 41, rad. 23--26: en samklang av ljud: från reptilens första, svaga
  försök att yttra vreden genom väsning ända upp till musiken från
  människans harmoniska tonverktyg. Hskr.: -- -- musiken _av_ människans
  harmoniska tonverktyg. Uppl. 1--6 har felaktigt ett komma efter
  »musiken».
  
  Sid. 43, rad 11: njutande dessa levande bilder av skapelsen. Hskr.:
  njutande _av_ dessa levande bilder av skapelsen.
  
  -- rad. 15--16: en historierad skapelse. Hskr.: en historierad
  skapelse_historia_.
  
  -- rad 18: jordens bildningsserier. Hskr.: jordens bildnings_historia_.
  
  -- rad 22: högre grader på kulturskalan. Ändrat så med blyerts i hskr.
  från: högre grader på kultur_grader_.
  
  -- rad. 26--27: då tanken på himlen endast var en utbytt form av driften
  framåt. Ändrat så med blyerts i hskr. från: då tanken på himlen _där_
  endast var etc.
  
  Sid. 44, rad. 3--4: vilka ansetts ogenomträngliga. Hskr.: vilka _trotts_
  ogenomträngliga.
  
  -- rad. 27--32: Troende intet, emedan han sett allt förgås, allt
  återupptagas, alla statsformer prövade, hälsade med jubel vid
  mottagandet, kasserade inom några år, framburna igen såsom nya och ånyo
  hälsade som universalupptäckter, hade han till sist stannat vid det
  bestående såsom det enda påtagliga. Hskr. har punkt efter
  »universalupptäckter» samt därefter: Till sist stannande vid det
  bestående såsom det enda påtagliga.
  
  Sid. 47, rad. 9--10: subordinerade, dem han endast meddelade sig med
  befallningsvis. Hskr.: subordinerade, _som_ han endast etc. »Som»
  förekommer både förut och efteråt i samma mening.
  
  Sid. 48, rad. 14--15: känslorna, såsom djurens lägre tankerudiment
  kallades. Hskr.: -- -- _tänker_udiment.
  
  Sid. 49, rad. 12--16. Strindberg har här före nerskrivandet i marginalen
  med blyerts antecknat följande schema för texten: Könsimpulser. Fantasi.
  Vetenskaplig D:o. Brist på material. Getingen o. Samhället.
  
  -- rad. 28--30: känslorna, vilka skulle en gång läggas igen såsom
  sköldkörteln, vilken fallit ur bruket hos människan, men dock ännu
  kvarsatt på sin gamla plats. Hskr. har ursprungligen haft: -- -- _men_
  kvarsatt etc. Detta sedan med blyerts (av Strindberg) ändrat till: -- --
  _dock ännu_ kvarsatt. Den nuvarande formen: _men_ dock ännu kvarsatt
  etc., troligen enligt korrekturändring.
  
  Sid. 52, rad 3: där »mängden skulle göra't». Så hskr. efter
  blyertsändring av Strindberg. Ursprungligen skrivet: där mängden skulle
  göra det.
  
  Sid. 55, rad. 1--5. Före nerskrivningen har Strindberg i marginalen med
  blyerts skrivit följande schema för texten: Självbedrägeri.
  Självmedvetande. Känn dig själv. Lögn = dumhet. Ego = medelpunkt. Moral
  = självansvar. Gentemot kristendomen. Redan här uppgörelsen. Bredvid
  rad. 32--33 har Strindberg likaledes skrivit: Fina sinnen, nervositet.
  
  Sid. 62, rad 3: vilka. Hskr.: som. »Som» förekommer förut i samma
  mening.
  
  Sid. 65, rad 25: som satt lik en bildstod. Hskr.: som satt _som_ en
  bildstod.
  
  Sid. 73, rad 23: ett yttrande, som en ung präst fällt en natt, då man
  etc. Hskr.: -- -- en natt _på ett horhus_, då man.
  
  -- rad 25: Jag tror ej på Kristi guddom. Hskr.: Jag -- i Kristi guddom.
  
  Sid. 78, rad 21: vilka. Hskr.: som. »Som» förekommer förut i samma
  mening.
  
  -- rad. 23--25: mellan dessa svarta kuber stucko upp -- -- en otrolig
  mängd svarta vinbärsbuskar. »Upp» är uteglömt i hskr.
  
  Sid. 88, rad. 28--31: Det nötta urverket skulle ligga ouppdraget en tid
  och låta fjädern sakna spänningen för att återhämta sina förslappade
  krafter. I hskr. är »för» uteglömt.
  
  -- rad. 31--32: Umgänget med de lägre klasserna, vilka icke retade till
  tävlan. Hskr.: -- -- _som_ icke retade till tävlan.
  
  Sid. 90, rad 13: då en gång gummans tänder skulle lossna. Hskr.: då en
  gång gummans tänder skulle lossna _en gång_. Strindberg har först
  skrivit: _när_ gummans tänder skulle lossna en gång. Därpå har han
  strukit »när» och inskrivit »då en gång» men samtidigt glömt att stryka
  det först skrivna »en gång».
  
  -- rad 14: läpparne falla in, bilda en trubbig vinkel. Hskr.: -- --
  bilda en _konkav_ trubbig vinkel.
  
  Sid. 93, rad. 12--17: något medlidande -- -- kunde icke bliva tal om. I
  hskr. är »om» uteglömt.
  
  -- rad. 28--30: denna kvinna, som han nu kände att han måste binda sig
  vid. Hskr.: -- -- binda vid sig.
  
  Sid. 101, rad. 15--16: kände detsamma, som han erfarit vid besök i en
  kvarn. Hskr.: kände _samma_ som han erfarit etc. Då »samma» slutar ett
  hskr:sblad kan även antagas att Strindberg uteglömt t. ex. »sak» mellan
  »samma» och »som», då han började på nytt blad.
  
  Sid. 107, rad. 22--23: förklara hela förloppet som något, vilket sade
  sig självt. Hskr.: -- -- som sade sig _själv_.
  
  Sid. 108, rad. 1--5: men att nu svara på detta ansåg han lönlöst, och
  sin roll att vara en tacksam åhörare -- -- höll han vid. Hskr.: -- --
  och _hans_ roll att vara etc.
  
  -- rad 14: begagnande det åskådningsmedel, som skären erbjödo. Hskr.:
  begagnande det åskådning_smaterial_, som skären erbjödo.
  
  Sid. 120, rad. 28--29: om han ville nå sitt mål, och det ville han.
  Hskr.: om han ville sitt mål.
  
  Sid. 121, rad 16: lade band på sig. Hskr.: lag band på sig.
  
  Sid. 124, rad 7: saker, dem hon. Ändrat så av Strindberg med blyerts i
  hskr. från: saker, _som_ hon. »Som» förekommer förut i samma mening.
  
  Sid. 125, rad. 20--22: Hör nu på vågornas brus, såsom poeterna
  summariskt kalla denna symfoni av ljud. Ändrat så av Strindberg med
  blyerts i hskr. från: -- -- _som_ poeterna summariskt kalla etc.
  
  Sid. 125, rad. 24--25: Ni hör först ett brus, som liknar det man
  förnimmer i ett maskinrum. Ändrat så av Strindberg med blyerts i hskr.
  från: Ni hör först ett brus, som liknar det man _hör_ i ett maskinhus.
  
  -- rad. 27--28: det är de lättare mindre vattenpartierna, som
  sönderpiskas till skum. Ändrat så av Strindberg med blyerts i hskr.
  från: det är de lättare mindre vattenpartie_rnas_ sönderpi_skande_ till
  skum.
  
  Sid. 126, rad 1: en hålighet. Ändrat så av Strindberg med blyerts i
  hskr. från: en _bergshåla_.
  
  Sid. 127, rad. 12--13: -- Laxen är ju en fågel? -- Ja visst, en riktig
  flyttfågel. Dessa två meningar har Strindberg inskrivit i hskr. med
  blyerts.
  
  Sid. 128, rad. 19--22: drivisarne kommo ännu norrifrån, där en ovanligt
  sträng vinter vid stränderna framkallat bottenfrysningar, vilka nu,
  drivande söderut, avkylde vattnet. Hskr.: -- -- där en ovanligt sträng
  vinter framkallat bottenfrysningar vid stränderna, vilka nu, drivande
  söderut, avkylde vattnet.
  
  Sid. 130, rad 7: en stor tjärborste jämte yxa, såg, spik. »Jämte»
  inskrivet av Strindberg med blyerts i hskr., som förut haft semikolon
  efter »tjärborste».
  
  -- rad. 13--15: Sedan han uppställt ett lantmätarbräde på stativ och
  därpå ställt diopterlinjalen, grep han sig an. Ändrat så med blyerts i
  hskr. från: -- -- och därpå ställt diopterlinjalen _sedan han icke mer
  behövt förstoringen_, grep han sig an.
  
  Sid. 131, rad 22: kyrkogårdsfärg. Hskr.: _kör_gårdsfärg.
  
  -- rad. 32--33: så var det icke brist på vilja. »Det» saknas i hskr.
  
  Sid. 132, rad. 6--7: men mer behövdes ej, och det fordrades endast.
  Ändrat så med blyerts i hskr. från: _och_ mer behövdes ej, och det
  fordrades endast.
  
  -- rad. 19--20: Med sina färgpytsar drog han nu opp en rusticerad
  sockel. Ändrat så med blyerts i hskr. från: -- -- en rustica-sockel.
  
  Sid. 134, rad. 28--29: kände huru hans jag växte, huru hjärncellerna
  grodde. Ändrat så med blyerts av Strindberg i hskr. från: kände _sitt_
  jag _växa_, huru hjärncellerna grodde.
  
  Sid. 135, rad. 12--16: Som han trodde sig bestämt veta, vad som nu komme
  att följa, lämnade han det avbrutna arbetet och städade undan sina
  manuskript, vilket göromål han just slutat, då han hörde kammarrådinnans
  steg i trappan. Ändrat så av Strindberg med blyerts i hskr. från: -- --
  vilket han just slutat, då han, _som han kunnat förutspå_, hörde
  kammarrådinnans steg i trappan.
  
  -- rad. 22--28: Intendenten var icke medicinare, men hade läst sig
  igenom elementerna av patologi och terapi -- -- och slutligen upprättat
  en terapi, som han brukade för sig själv. Han lovade därför att komma.
  Ändrat så av Strindberg med blyerts i hskr. från: -- -- som han brukade
  för sig själv, lovade att komma.
  
  Sid. 136, rad. 16--18: och antagit i hypnotismen en rent psykisk eller i
  diet och kroppsrörelser en vulgär, ofta skadlig mekanisk metod. Ändrat
  så av Strindberg med blyerts i hskr. från: -- -- mekanisk _karaktär_.
  
  -- rad 28: magsäcken. Ändrat så av Strindberg med blyerts i hskr. från:
  _ventrikeln_.
  
  -- rad. 28--29: så framkallade desamma [de gamla läkemedlen]. Ändrat så
  av Strindberg med blyerts i hskr. från: -- -- _dets_amma.
  
  Sid. 137, rad. 10--11: hela fysiken med luktsinnet och smaken skulle
  resa sig. »Och» inskrivet av Strindberg med blyerts i hskr., som förut
  har komma före och efter »smaken».
  
  -- rad. 17--18: en uppåtstigande skala av kylande, täckande, mjukande.
  Ändrat så av Strindberg med blyerts i hskr. från: en uppåtstigande skala
  av _mjukande_, täckande, mjukande.
  
  -- rad. 29--30: när han nu såg sig i spegeln -- -- märkte han. Ändrat så
  med blyerts i hskr. från: när han nu såg sig i spegeln -- -- _såg_ han.
  
  Sid. 139, rad 29: för att befria sig från kvalen. »Kvalen» inskrivet av
  Strindberg med blyerts i hskr.
  
  Sid. 140, rad. 29--30: och som återgav i text den klassiska rutan.
  Ändrat så av Strindberg med blyerts i hskr. från: och som återgav i text
  _översatt med_ den klassiska rutan.
  
  Sid. 141, rad. 20--22: för att känna, huru den i oordning bragta hjärnan
  likasom lade sig till rätta igen och fortsatte sin växande, lidande
  gång. Ändrat så av Strindberg med blyerts i hskr. från: -- -- och
  for_tsätta_ sin växande, lidande gång.
  
  -- rad 27: Så vaknade han och steg in i stugan igen. Ändrat så av
  Strindberg med blyerts i hskr. från: _Och han_ vaknade, steg in i stugan
  igen.
  
  Sid. 142, rad. 4--5: Flickan syntes göra en ansträngning att dölja
  okända lidanden, men drack. Hskr. ursprungligen: _och_ drack; »men»
  överskrivet med blyerts.
  
  -- rad 22: -- Drifterna! Ja! »Ja!» inskrivet av Strindberg med blyerts i
  hskr.
  
  Sid. 144, rad. 16--17: denna livlösa köttbild. Ändrat så av Strindberg
  med blyerts i hskr. från: denna livlösa _stenb_ild.
  
  Sid. 145, rad. 15--16: ehuru det senare ännu var fallet med dem som
  levde i kvarlevor. Ändrat så av Strindberg med blyerts i hskr. från:
  _såsom_ ännu var fallet med dem som _likt flertalet_ levde i kvarlevor.
  
  -- rad. 17--20: sedan likväl forskningen uppdagat, att det mystiska [hos
  kvinnan] endast var oreda och det överhöga endast en diktsamling av den
  manliga driftens sammanpressade begär. Ändrat så av Strindberg med
  blyerts i hskr. från: -- -- det överhöga endast _ett uttryck_ av den
  manliga driftens sammanpressade begär.
  
  Sid. 146, rad 26: vilken. Ändrat så av Strindberg med blyerts i hskr.
  från: som. »Som» förekommer senare i samma mening.
  
  Sid. 147, rad. 9--10: Nu vaknade hos honom hela mannaålderns oerhörda
  kärleksträngtan. Men när han såg etc. Ändrat så med blyerts i hskr., som
  förut endast haft komma efter »kärleksträngtan».
  
  Sid. 148, rad. 4--6: Hans känslor började få tankens kyliga färg och
  syntes vilja släcka hennes exaltation, så att hon avbröt honom. »Och»
  inskrivet i hskr. med blyerts (komma saknas).
  
  Sid. 149, rad 17: hopsmältas. Ändrat så av Strindberg med blyerts i
  hskr. från: amalgameras.
  
  -- rad. 18--19: grep han nu ögonblicket. »Han» inskrivet med blyerts i
  hskr.
  
  -- rad 28: -- Deras hat kan förvända synen på dem! Ändrat så av
  Strindberg med blyerts i hskr. från: -- Deras hat kan _förblinda_ dem!
  
  Sid. 150, rad. 4--5: Därpå invände hon skrattande: Ändrat så av
  Strindberg med blyerts i hskr. från: Därpå skrattade hon och sade:
  
  Sid. 151, rad. 4--9: ett stort lugn över att vara intagen i en liten
  krets, där gemensamma intressen sammanhöllo till oinskränkt förtroende,
  och på samma gång en ängslan över att behöva uppgiva sig själv inför
  dessa mångfaldiga hänsyn, som sympati och släktskap medföra. Ändrat så
  av Strindberg med blyerts i hskr. från: ett stort lugn att vara intagen
  i en liten _association_, där gemensamma intressen samma_nhöll_ till
  oinskränkt förtroende, och på samma gång en ängslan över att behöva
  uppgiva sig själv _av_ dessa mångfaldiga hänsyn, som sympati och
  släktskap me_dför_.
  
  Sid. 152, rad 7: medan samtalet nu etc. Hskr.: medan nu samtalet.
  
  Sid. 153, rad 10: en framskjutande buktig klippvägg. Ändrat så av
  Strindberg med blyerts i hskr. från: en framskjutande _konkav_
  klippvägg.
  
  -- rad. 17--18: betraktade den framträdande mannen med skrämda -- --
  blickar. »Mannen» inskrivet av Strindberg med blyerts i hskr.
  
  Sid. 153, rad 24: månen hängde blek i första kvarteret. Ändrat så av
  Strindberg med blyerts i hskr. från: månen _satt_ blek _och omärklig_ i
  första kvarteret.
  
  Sid. 154, rad. 10--11: Saken hade redan fått en betänklig vändning, och
  intendenten tillgrep all sin konst. Ändrat så av Strindberg med blyerts
  i hskr. från: Saken hade redan _tagit_ en betänklig vändning och
  intendenten använde all sin konst.
  
  Sid. 157, rad. 1--2: så att han nu stod ensam. »Nu» saknas i hskr.
  
  Sid. 161, rad 12: Han njöt en stund av denna sinnenas vakna vila. Hskr.:
  -- -- av _detta_ sinnenas vakna vila.
  
  Sid. 163, rad 20: att det självt [havet]. Hskr.: att det _själv_.
  
  Sid. 164, rad. 8--10: Här -- -- överlämnade han sina tankar åt deras
  fria lopp. Hskr.: -- -- överlämnade han åt sina tankar deras fria lopp.
  
  Sid. 174, rad 7: så löpa alla i kapp. Hskr.: löper. Likaså följande
  rader 8--9 i hskr.: själva arbetarne på kapellet h_ar_ lupit från. Då
  emellertid på övriga ställen i detta stycke handskriften har regelbundna
  plurala verbformer kan antagas att Strindberg här gjort rättelse i korr.
  
  Sid. 175, rad 31: Att hon hatade honom, det kände och insåg han. Ändrat
  så med blyerts i hskr. från: -- -- det kände han och insåg.
  
  Sid. 176, rad. 5--6: en maktkamp, som var oberättigad, då det gällde för
  honom en seger över det oförnuftiga. Hskr.: -- -- då det gällde för
  _henne_ en seger över det _förnuftiga_.
  
  -- rad. 22--23: lögner, dem vetenskapen icke vågat rubba, som etc.
  Ändrat så med blyerts i hskr. från: lögner, _som_ vetenskapen icke vågat
  rubba, som etc.
  
  Sid. 177, rad 32: vilken han måst stoppa undan. Ändrat så av Strindberg
  med blyerts i hskr. från: vilken han måst _lägga bort_.
  
  Sid. 178, rad 28: ni pröva. Hskr.: ni prövar. Men två rader nedanför har
  hskr.: ni _äro_.
  
  Sid. 185, rad 9: och hon tycktes. »Hon» saknas i hskr.
  
  Sid. 186, rad. 20--21: den gav honom sista ordet och ett övertag, som
  icke var honom unnat. »Ett» saknas i hskr.: den gav honom övertag, etc.
  
  Sid. 189, rad. 1--3: Har herr Ohlsson sett eller misstänkt, att det inte
  hänger rätt tillsammans nere hos Vestmans? Hskr.: att det _står_ rätt
  _till_ nere hos Vestmans? Uppl. 1--6: att det hänger rätt tillsammans.
  Frånvaron av »inte» i hskr. beror tydligen på en felskrivning.
  
  Sid. 194, rad. 4--5: och arbetarne sutto inne i stugorna och bjödo på
  brännvin. Det sista »och» saknas i hskr., som i stället har komma efter
  »stugorna».
  
  Sid. 196, rad. 14--15: om A är större än B, och C är lika stor som A, så
  är också C större än B. I hskr. är det sista »C» uteglömt, och dessutom
  felaktigt »A» i stället för »B»: -- -- så är också större än A.
  
  -- rad 21: Efter det nuvarande slutet på meningen har hskr.: All denna
  sentimentalitet, som härrörde från otillfredsställda drifter. Denna
  mening återfinnes nu å rad. 30--31. Antagligen korr.-ändring av
  Strindberg.
  
  Sid. 199, rad. 19--20: skulle förfalska hans släktledning för alla
  kommande tider. Hskr.: -- -- för _att_ alla kommande tider.
  
  Sid. 203, rad 33: Pengarne förvandlades straxt i kaffe. Hskr.: Pengarne
  förvandlades _genast_ i kaffe.
  
  Sid. 204, rad. 9--10: klockan åtta på samma dags afton. Ändrat så med
  blyerts i hskr. från: klockan åtta _om_ samma dags afton.
  
  -- rad 20: vilken. Hskr.: som. »Som» förekommer förut i samma mening.
  
  Sid. 205, rad. 17--18: stannande. Hskr.: st_adn_ande.
  
  Sid. 207, rad. 18--19: och för att han av posen skulle kunna veta.
  Hskr.: och _emedan_ han av posen skulle kunna veta.
  
  Sid. 212, rad. 9--10: på samma gång underhållande hoppet att icke allt
  var slut. Hskr.: på samma gång underhållande hoppet _om_ att icke allt
  var slut.
  
  Sid. 215, rad. 2--4: märkte, att med den tilltagande aktning, han vann
  hos sällskapet för sitt affabla sätt, förlorade han all aktning för sig
  själv. Hskr.: -- -- sitt affabla sätt, _han förlorade_ all aktning för
  sig själv.
  
  Sid. 219, rad. 31--32: om ock deras [fiendernas] andar aldrig kunde
  inträda i kontakt med hans. »Med hans» saknas i hskr.
  
  Sid. 220, rad. 18--21: Sedan han vandrat -- -- återvände han till sin
  stuga och tände ljus och lampor i sina två rum samt öppnade dörrarne
  till förstugan och avlägsnade etc. »Samt» saknas i hskr., som har punkt
  efter »rum» och börjar ny mening med »öppnade».
  
  Sid. 222, rad. 8--10: deras höstarbete var slut; tystnaden hade åter
  inbrutit, och handelsboden var stängd. Hskr.: deras höstarbete var slut
  _och_ tystnaden hade åter inbrutit och handelsboden var stängd.
  
  Sid. 223, rad 2: kväveoxidulen. Hskr.: _kvävo_xidulen.
  
  Sid. 234, rad 33--sid. 235, rad 1: yttrande. Ändrat så av Strindberg med
  blyerts i hskr. från: yt_trad_e.
  
  Sid. 237, rad 15: Intendenten hörde på med stor uppmärksamhet. »På»
  inskrivet med blyerts i hskr.
  
  -- rad 27: tillbaka. Hskr. har på detta ställe i två ord: till baka, men
  rad 29 i ett ord: tillbaka.
  
  Sid. 238, rad 20: Nej, inte Jesus! Hskr.: Nej, _för fan_, inte Jesus.
  
  -- rad 21: Det är ett påfund. Hskr.: Det är ett _elakt_ påfund.
  
  -- rad 25: lösaktiga kvinnor. Hskr.: horor.
  
  Sid. 240, rad. 2--3: föremål av underlig form. Hskr.: föremål av sällsam
  form.
  
  -- rad 25: han ägde ingenting att göra opp eld med. Hskr.: han ägde
  _ingen ting_ etc.
  
  
  Tryckfel och tryckeriändringar i skilda upplagor.
  
  Sid. 5, rad 14: Emellanåt. Så uppl. 1--2. Uppl. 3--6: Emellertid,
  tryckfel.
  
  Sid. 8, rad 21: lävantet. Så uppl. 1--2. Uppl. 3--6: lävan_ten_.
  
  Sid. 11, rad 8: åt flera streck. Så uppl. 1, 3--6. Uppl. 2: flere.
  
  Sid. 13, rad 21: mörkret, ur vilket. Så uppl. 1, 3--6. Uppl. 2: ur
  vilken.
  
  Sid. 22, rad 6: eljes. Så uppl. 1--2. Uppl. 3--6: eljest.
  
  -- rad 15: mitt emot. Så uppl. 1--2. Uppl. 3--6 (i ett ord): mittemot.
  
  Sid. 23, rad 13: ett upplag av vit sand. Så uppl. 1, 3--6. Uppl. 2: ett
  uppslag etc.
  
  Sid. 27, rad 4: innevånarne. Så uppl. 1--2. Uppl. 3--6: invånarna.
  
  Sid. 27, rad 20: eljes. Så uppl. 1--2. Uppl. 3--6: eljest. Så ock på
  andra ställen.
  
  -- --: Tjugo-. Så uppl. 1, 3--6. Uppl. 2: tjugu-. Så ock sid. 51, rad
  30, sid. 168, rad 9 (där dock även uppl. 3--6 har: tjugu) samt sid. 169,
  rad 19.
  
  Sid. 28, rad 32: upp för. Så uppl. 1--2. Uppl. 3--6 (i ett ord): uppför.
  Så ock sid. 103, rad 14 samt sid. 168, rad 26.
  
  -- rad. 2--3: såg uppåt i rymden. Så uppl. 1--2. Uppl. 3--6: såg uppåt
  rymden.
  
  Sid. 30, rad. 16--17: påminde om människohänder, men lågt stående
  människors. Så uppl. 1--2. Uppl. 3--6: -- -- men lågt stående
  männi_skor_.
  
  Sid. 30, rad 29: medelst. Så uppl. 1, 3--6. Uppl. 2: medels. Så ock sid.
  35, rad 8 samt sid. 195, rad 2.
  
  Sid. 32, rad. 23--25: den brokigaste samling av uppslagsverk och
  handböcker, ur vilka ägaren kunde hämta upplysningar. Så uppl. 1, 3--6.
  Uppl. 2: -- -- ur vil_ken_ ägaren kunde hämta upplysningar.
  
  Sid. 33, rad. 4--5: erhöll rapport om varje det minsta framsteg. Så
  uppl. 1--2. Uppl. 3--6: erhöll rapport om varje, i det minsta framsteg.
  
  Sid. 35, rad 5: havsfloran. Så uppl. 1, 3--6. Uppl. 2: havsflor_ans_.
  
  Sid. 39, rad 21: in ibland isflottarne. Så uppl. 1--2. Uppl. 3--6: in
  _bland_ isflottarna.
  
  -- rad 26: akterbetten. Så uppl. 1, 3--6. Uppl. 2: akte_rbotten_.
  
  Sid. 40, rad 17: grävt sig ett romaniskt tunnvalv. Så uppl. 1, 3--6.
  Uppl. 2: grävt sig _till_ ett romaniskt tunnvalv.
  
  Sid. 41, rad 23: huvena. Så uppl. 1. Uppl. 2: hu_vudena_. Uppl. 3--6:
  h_uvuna_.
  
  -- rad. 23--24: en samklang av ljud: från reptilens första, svaga försök
  etc. Så uppl. 1, 3--6. Uppl. 2 har semikolon i stället för kolon efter
  »ljud».
  
  Sid. 43, rad. 19--20: uppfriska sig med en återtagning av förnimmelser.
  Så uppl. 1--2. Uppl. 3--6: uppfriska sig med återtagning av
  förnimmelser.
  
  -- rad 32: vilken endast skulle genomvandras. Så uppl. 1--2. Uppl. 3--6:
  vilken skulle genomvandras.
  
  Sid. 45, rad 32: adelssläkt. Så uppl. 1, 3--6. Uppl. 2: ad_elslä_kt.
  
  Sid. 47, rad. 1--2: som årtusenden skulle behövt att denudera. Så uppl.
  1--2. Uppl. 3--6: som årtusenden skulle behö_vts_ att denudera.
  
  -- rad 3: flytta sandåsar ut i sjöar. Så uppl. 1--2. Uppl. 3--6: flytta
  san_dpåsar_ ut i sjöar.
  
  Sid. 51, rad. 16--17: gamla tankar kunna frambringa nya. Så uppl. 1,
  3--6. Uppl. 2: gamla tankar kunna _bringa_ nya.
  
  Sid. 54, rad 1: legionararmé. Så uppl. 1--2. Uppl. 3--6: legionarmé.
  
  -- rad 24: förslagsställarnes Så uppl. 1, 3--6. Uppl. 2:
  förslagsställ_arens_.
  
  Sid. 55, rad. 19--20: ett enda stort och starkt individ. Så uppl. 1,
  3--6. Uppl. 2: _en_ enda s_tor_ och st_ark_ individ.
  
  Sid. 56, rad 6: magasinerande föråldrade intryck. Så uppl. 1, 3--6.
  Uppl. 2: magasin_erade_ etc.
  
  -- rad. 30--31: som stundom förskaffade honom olust. Så uppl 1--2. Uppl.
  3--6: som _stunden_ förskaffade honom olust.
  
  Sid. 58, rad. 13--14: Han kunde ju icke en gång skriva. Så uppl. 1--2.
  Uppl. 3--6 har utropstecken i stället för punkt.
  
  Sid. 60, rad 27: Kamrater och förmän låtsades vara i okunnighet. Så
  uppl. 1, 3--6. Uppl. 2: -- -- låt_sade_ vara i okunnighet.
  
  -- rad. 28--29: då den samma på visst sätt var en chikan. Så uppl. 1--2.
  Uppl. 3--6: -- -- på _ovisst_ sätt var en chikan.
  
  Sid. 64, rad 22: invandrade tyskar. Så uppl. 1--2. Uppl. 3--6:
  invan_drande_ tyskar.
  
  Sid. 66, rad 16: hans forskande tanke. Så uppl. 1, 3--6. Uppl. 2: hans
  forskande _ande_.
  
  Sid. 67, rad 11: det blacka gula. Så uppl. 1--2. Uppl. 3--6: det
  _blanka_ gula.
  
  Sid. 70, rad 15: nervfluidum. Så uppl. 1. Uppl. 2--6: -flu_dium._
  
  Sid. 72, rad 18: övade våld på andarne. Så uppl. 1, 3--6. Uppl. 2: övade
  våld på _andra_.
  
  -- rad 25: Indioter. Så uppl. 1, 3--6. Uppl. 2: _Idio_ter.
  
  Sid. 73, rad 25: Kristi guddom. Så uppl. 1--2. Uppl. 3--6: Kristi
  g_udom_.
  
  Sid. 74, rad 5: försommarhimmeln. Så uppl. 1--2. Uppl. 3--6: -_himlen_.
  
  -- rad 13: ner för. Så uppl. 1--2. Uppl. 3--6 (i ett ord): nerför. Så
  ock sid. 104, rad 4 samt sid. 180, rad 24.
  
  Sid. 79, rad. 30--32: den lilla så civiliserade kornellen, kanske den
  enda svenska och den enda skärgårdsört. Så uppl. 1--2. Uppl. 3--6: -- --
  och den enda _som_ skärgårdsört.
  
  Sid. 81, rad 9: de vinlöv liknande bladen. Så uppl. 1, 3--6. Uppl. 2: de
  vinlövliknande bladen.
  
  Sid. 82, rad. 1--2: befria sig från oron och få veta, vilken som störde
  honom. Så uppl. 1, 3--6. Uppl. 2: befria sig från oron _att_ få veta
  etc.
  
  Sid. 87, rad. 18--21: tyllgardiner -- -- hängande som ljusa sommarmoln
  ner ovanför balsaminer och geranier. Så uppl. 1--2. Uppl. 3--6: -- --
  _framför_ balsaminer och geranier.
  
  Sid. 88, rad 32: kampen om maktbiten. Så uppl. 1--2. Uppl. 3--6: kampen
  om _matb_iten.
  
  Sid. 90, rad 3: det bullrade ute i vinden. Så uppl. 1--2. Uppl. 3--6: --
  -- å vinden.
  
  -- rad 33: skulle ha ådagalagt. Så uppl. 1, 3--6. I uppl. 2 är »ha»
  utelämnat.
  
  Sid. 91, rad 4: kärngar. Så uppl. 1--2. Uppl. 3--6: k_äring_ar.
  
  Sid. 92, rad 10: Efter som. Så uppl. 1--2. Uppl. 3--6 (i ett ord):
  Eftersom.
  
  Sid. 93, rad 15: skälberg. Så uppl. 1. Uppl. 2--6: _sälb_erg. Så ock på
  alla andra ställen, här ej särskilt anmärkta.
  
  -- rad 17: kunde icke bliva tal om. Så uppl. 1--2. Uppl. 3--6: kunde
  icke bliva _på_ tal om.
  
  Sid. 95, rad 31: som alltid skulle ge. Så uppl. 1--2. Uppl. 3--6:
  _vilken_ alltid skulle ge.
  
  Sid. 97, rad 11: han insåg. Så uppl. 1--2 Uppl. 3--6: _hon_ insåg.
  
  Sid. 97, rad 32--sid. 98, rad 1: förvända synen på dårarne, att de
  skulle inbilla sig vara etc. Så uppl. 1--2. Uppl. 3--6: -- -- _så_ att
  de skulle inbilla sig vara.
  
  Sid. 99, rad 10: men utan att våga fråga. Så uppl. 1, 3--6. I uppl. 2 är
  »men» utelämnat.
  
  -- rad 12: pauvres honteux. Så uppl. 1--2. Uppl. 3--6: pauvres
  hon_teuses_.
  
  Sid. 100, rad 2: fiskarne. Så uppl. 1--2. Uppl. 3--6: fiska_rena_.
  
  Sid. 102, rad 14: Efter »dagen förut» har uppl. 3--6 nytt stycke. Här
  lika med hskr. och uppl. 1--2.
  
  Sid. 103, rad 33--sid. 104, rad 1: från öster till väster. Så uppl.
  1--2. Uppl. 3--6: från öster _och_ väster.
  
  Sid. 107, rad 3: satte sig framför flickan. Så uppl. 1--2. Uppl 3--6:
  satte sig _så_ framför flickan.
  
  Sid. 110, rad. 4--5: tog hon emot det nya och travade det ovanpå det
  gamla. Så uppl. 1--2. Uppl. 3--6: -- -- ovanpå _den_ gamla.
  
  Sid. 112, rad 23: jag har inte kläder med mig. Så uppl. 1--2. Uppl.
  3--6: jag har _inga_ kläder med mig.
  
  Sid. 113, rad 3: därbortifrån. Så uppl. 1--2. Uppl. 3--6 (i två ord):
  där bortifrån.
  
  -- rad 4: allt för långt. Så uppl. 1--2. Uppl. 3--6: _alltför_ långt.
  
  -- rad. 7--8: skyddad för nordliga vinden. Så uppl. 1, 3--6 Uppl. 2:
  skyddad för nordliga vi_ndar_.
  
  Sid. 115, rad. 22--24: drivit ägaren ut på det moderna sökandet efter
  det ovanliga; samtidens rysliga trivialitet och hat mot det originella.
  Så uppl. 1, 3--6. Uppl. 2: drivit ägaren ut på det moderna sökandet
  efter hat mot det originella. »Lik».
  
  Sid. 116, rad 1: ornament i bokbandsstil. Så uppl. 1--2. Uppl. 3--6:
  ornament i bok_handss_til.
  
  -- --: borgfrun. Så uppl. 1--2. Uppl. 3--6: _bordf_run.
  
  -- rad. 7--8: inseende det förmånliga. Så uppl. 1--2. Uppl 3--6:
  inseende _de_ förmånliga.
  
  -- rad. 10--11: flyttat in ett stycke kultur hitupp. Så uppl. 1--2.
  Uppl. 3--6: flyttat in i ett stycke kultur hitupp.
  
  Sid. 118, rad 10: urinnevånare. Så uppl. 1. Uppl. 2--6: u_rinv_ånare.
  
  -- rad 13: Gud välsigna fisken! Så uppl. 1, 3--6. Uppl. 2: Gud
  välsi_gne_ fisken!
  
  Sid. 121, rad 18: för att få första bemantlande ordet. Så uppl. 1--2.
  Uppl. 3--6: för att få första beman_tlade_ ordet.
  
  Sid. 123, rad. 6--7: vilka bäras upp till deras plats. Så uppl. 1, 3--6.
  Uppl. 2: vilka bäras upp till _sin_ plats.
  
  -- rad. 17--19: så mycket mer som nattbullret, sången, skriket och
  klagomålen stört allt arbete och all vila. Så uppl. 1--2. Uppl. 3--6: --
  -- sången _och_ skriket och _slagsm_ålen stört etc.
  
  Sid. 125, rad. 20--21: Hör nu på vågornas brus. Så uppl. 1--2. Uppl.
  3--6: Hör _ni_ på vågornas brus.
  
  Sid. 126, rad 4: det där. Så uppl. 1--2. Uppl. 5--6: det _här_.
  
  Sid. 129, rad 18: sedan han talat om. Så uppl. 1, 3--6. Uppl. 2: sedan
  han _talt_ om.
  
  Sid. 133, rad 18: timman. Så uppl. 1--2. Uppl. 3--6: tim_men_.
  
  Sid. 136, rad 29: likasom. Så uppl. 1, 3--6. Uppl. 2: liksom.
  
  Sid. 137, rad. 2--3: det första skulle framkalla ett verkligt fysiskt
  illabefinnande. Så uppl. 1--2. Uppl. 3--6: det första skulle _kalla_
  etc.
  
  -- rad. 8--9: i så stor dos att verkliga konvulsioner skulle uppstå. Så
  uppl. 1, 3--6. Uppl. 2: i så stor dos att _verkligen_ konvulsioner
  skulle uppstå.
  
  Sid. 138, rad 30--31: den inbillningssjukes. Så uppl. 1. Uppl. 2--6: den
  inbillningssju_kas_.
  
  Sid. 140, rad 25: sjöfågelsjakter. Så uppl. 1, 3--6: Uppl. 2:
  sjöfå_gelj_akter.
  
  Sid. 140, rad 32--sid. 141, rad 1: Cardebenedikt [Cnicus benedictus.] Så
  uppl. 1--2. Uppl. 3--6: ka_rdob_enedikt.
  
  Sid. 144, rad. 21--23: fatta om hans överarm, vars svällande muskel
  bildade en vulst under det mjuka klädet. Så uppl. 1. Uppl. 2: -- --
  bildade en _svulst_ under det mjuka klädet. Uppl. 3--6: -- -- vars
  svällande mus_kler_ bildade en vulst under det mjuka klädet.
  
  Sid. 147, rad 33--sid. 148, rad 1: smuts och elände, som jag skall ta
  uti. Så uppl. 1, 3--6. Uppl. 2: -- -- ta _itu_.
  
  Sid. 151, rad 23: han. Så uppl. 1--2. Uppl. 3--6: hon.
  
  Sid. 152, rad. 16--17: Men det roade honom. Så uppl. 1--2. Uppl. 3--6:
  Men _den_ roade honom.
  
  -- rad. 23--24: skyggande för ögonen. Så uppl. 1, 3--6. Uppl. 2:
  skyg_gade_ för ögonen.
  
  Sid. 157, rad 29: -- Inte se sig tillbaka! Så uppl. 1--2. Uppl. 3--6: --
  Inte se _dig_ tillbaka!
  
  Sid. 159, rad 26: som han ännu icke kände: inbillade sig. Så uppl. 1--2.
  Uppl. 3--6 har punkt i stället för kolon efter »kände».
  
  Sid. 160, rad 9: att han konverserat en skolpojke. Så uppl. 1, 3--6.
  Uppl. 2: att han konverserat _med_ en skolpojke.
  
  Sid. 169, rad 14: vår Herra. Så uppl. 1, 3--6. Uppl. 2: vår He_rre_.
  
  Sid. 171, rad 31: nödankare. Så uppl. 1, 3--6. Uppl. 2: nödan_kar_.
  
  Sid. 176, rad 17: _second sight_. Så uppl. 1, 3--6. I uppl. 2 ej
  spärrade.
  
  Sid. 177, rad. 22--23: som om en spärrhake släppt tagen i hans hjärna.
  Så uppl. 1, 3--6. Uppl. 2: -- -- släppt taget i hans hjärna.
  
  Sid. 178, rad 4: befriad från allt detta anpassningstvång. Så uppl.
  1--2. Uppl. 3--6: -- -- _upp_-passningstvång.
  
  Sid. 179, rad. 21--22: om en stackars flicka inte kan alltid följa med.
  Så uppl. 1--2. Uppl. 3--6: -- -- inte alltid kan följa med.
  
  Sid. 183, rad 13: i kärlek finns ingen äganderätt. Så uppl. 1, 3--6.
  Uppl. 2: i kärl_eken_ finns ingen äganderätt.
  
  Sid. 185, rad. 23--25: under det han med kännaremin granskade föremålet
  för hans fästmös beundran. Så uppl. 1, 3--6. Uppl. 2: för _sin_ fästmös
  beundran.
  
  Sid. 186, rad 6: tvånglöst. Så uppl. 1, 3--6. Uppl. 2: tvån_gsl_öst.
  
  Sid. 188, rad. 2--4: Nu såg han, huru assistenten skämtsamt lutade sig
  neråt, när klädningen for upp. Så uppl. 1, 3--6. Uppl. 2: Nu såg han,
  när klädningen for upp. »Lik».
  
  Sid. 190, rad 6: den enkla mannen. Så uppl. 1. Uppl. 2--6: den en_kle_
  mannen.
  
  Sid. 194, rad. 21--22: Under de sista dagarne hade fiskarfolk börjat
  samlas. Så uppl. 1--2. Uppl. 3--6: -- -- hade fiskarfo_lket_ börjat
  samlas.
  
  Sid. 198, rad 12: hade de lägrat sig i stränderna. Så uppl. 1, 3--6.
  Uppl. 2: -- -- _på_ stränderna.
  
  Sid. 198, rad 25: ut för. Så uppl. 1--2. Uppl. 3--6 (i ett ord): utför.
  
  Sid. 201, rad 7: Trafiken vid handelsboden hade avstannat. Så uppl.
  1--2. Uppl. 3--6: Trafiken _med_ handelsboden etc.
  
  -- rad 19: och han sökte orsaken. Så uppl. 1, 3--6. I uppl. 2 är »han»
  uteglömt.
  
  Sid. 203, rad 19: Flickan svällde av berömmet, utdelande fiskarne. Så
  uppl. 1--2. Uppl. 3--6: -- -- u_tdelade_ fiskarna.
  
  -- rad 30: När fisken var urtagen ur näten. Så uppl. 1, 3--6. Uppl. 2:
  När fisken var _utt_agen ur näten.
  
  Sid. 206, rad 23: Landsortsleden. Så uppl. 1, 3--6. Uppl. 2:
  Landsortleden.
  
  Sid. 214, rad. 15--16: ty liksom det på en slump på trädan fallna
  ensamma vetekornet. Så uppl. 1--2. Uppl. 3--6: ty liksom det _av_ en
  slump på trädan fallna ensamma vetekornet.
  
  Sid. 226, rad. 5--6: latinförföljelse. Så uppl. 1--2. Uppl. 3--6:
  latinföljelse.
  
  Sid. 233, rad 31: sedan blev han stående. Så uppl. 1, 3--6. I uppl. 2 är
  »han» utelämnat.
  
  Sid. 234, rad. 16--17: att nöjet få tala ut. Så uppl. 1, 3--6. Uppl. 2:
  att nöjet _att_ få tala ut.
  
  Sid. 234, rad 33--sid. 235, rad 1: yttrande sig i längtan att äga ett
  barn. Så uppl. 1--2. Uppl. 3--6: yttrande sig i _längden_ att äga ett
  barn.
  
  Sid. 235, rad. 7--8: På omvägar, för vilka hans finkänslighet för några
  månader skulle ha upprest sig. Så uppl. 1, 3--6. Uppl. 2: -- -- för
  några månader _seda_n skulle ha upprest sig.
  
  -- rad 10: en _couveuse_. Spärrat här enligt uppl. 1, 3--6. I uppl. 2 är
  ordet ej spärrat.
  
  Sid. 237, rad. 16--17: men när predikanten, trogen sin vana, ville
  utdraga någon moralisk lärdom. Så uppl. 1, 3--6. Uppl. 2: -- -- trogen
  sin _vara_ etc.
  
  Sid. 239, rad 4: _Horror vacui._ Spärrat här enligt uppl. 1, 3--6. I
  uppl. 2 äro orden ej spärrade.
  
  -- rad 31: där stenkumlet och korset stod. Så uppl. 1, 3--6. Uppl. 2:
  där stenkumlet och korset _stodo_.
  
                                                         John Landquist.
  
  
  
  
  Transcriber's note:
  
  
  Originalets stavning och interpunktion har bibehållits.
  
  Ett fåtal uppenbarliga fel har rättats som följande (innan/efter):
  
     [S. 26]:
     ... tillbakatryckta obehagliga förnimmelser. Därför sväljde ...
     ... tillbakatrycka obehagliga förnimmelser. Därför sväljde ...
  
     [S. 29]:
     ... skapat sina skapelser med fästat avesende på den nytta ...
     ... skapat sina skapelser med fästat avseende på den nytta ...
  
     [S. 59]:
     ... stor hög och betydligt inmängda med dam och spindelväv. ...
     ... stor hög och betydligt inmängda med damm och spindelväv. ...
  
     [S. 97]:
     ... kuvat honom, avskurit hans förbindellser, bundit hans ...
     ... kuvat honom, avskurit hans förbindelser, bundit hans ...
  
     [S. 284]:
     ... mot det originellla. »Lik». ...
     ... mot det originella. »Lik». ...
  
  
  
  
  
  
  End of the Project Gutenberg EBook of I Havsbandet, by August Strindberg