text: NAPOLEONS SYSKON
  
  av
  
  Alma Söderhjelm
  
  
  
  Historiska Essayer I.
  
  
  
  
  
  
  Borgå,
  Holger Schildts Förlag,
  1916.
  
  
  
  
  
  
  INNEHÅLL:
  
  Förord.
  Joseph Bonaparte.
  Lucien Bonaparte.
  Elisa Bacciochi.
  Louis Bonaparte.
  Pauline Borghese.
  Caroline Murat.
  Jérôme Bonaparte.
  
  
  
  
  FÖRORD.
  
  
  Skildringar från Napoleon-tiden kunna knappast göras utan att tangera
  Napoleons gestalt. Så mycket mer är detta fallet, när det gäller hans
  syskon, vilkas betydelse för historieforskningen betingas av hans
  egen. I föreliggande essayer har jag därför behandlat Napoleons syskon
  endast under den tid, då de, var i sin stad, utgjorde ett led i det
  napoleonska världssystemet och endast ytterst fragmentariskt berört
  deras öden efter Napoleons fall. Jag har ansett denna disposition
  lämplig för dessa kortfattade framställningar. Att teckna dem som
  konungar och drottningar i landsflykt hade krävt en särskild bok.
  
  Helsingfors den 6 december 1916.
  
  Alma Söderhjelm.
  
  
  
  
  JOSEPH BONAPARTE.
  
  
  År 1778 i december kom en fransksinnad corsikan, Charles Bonaparte,
  med sina två äldsta söner från Corsika till Sydfrankrike i avsikt att
  skaffa dessa en god fransk uppfostran. Den äldre, Joseph, var ett
  stillsamt och älskvärt barn om nära elva år, som på grund av dessa
  lyckliga gåvor bestämts för prästyrket. Den yngre åter, Napoleon, hade
  ett mörkt och dystert lynne, och hans tidigt framträdande beslutsamhet
  och viljekraft hade gjort att man utan tvekan hade bestämt honom för
  den militära banan. Napoleon vann inträde vid militärskolan i Brienne,
  Joseph intogs i en skola i Autun. Detta var första gången någon av
  dessa Bonaparter som ett kvart sekel senare skulle behärska hela Europa
  och röra sig ledigt i vilka delar av världen som helst, beträdde
  kontinentens mark. Ett sällsamt ögonblick vilket blev inledningen till
  den mest fantastiska och dock sannfärdiga äventyrsroman som någonsin
  diktats!
  
  I skolan gjorde sig Joseph omtyckt av alla. En av hans lärare har
  fällt omdömet att han var älskvärd och pålitlig samt hade lätt att
  lära. Särskilt tyckes denna lätthet ha visat sig i språkstudierna,
  och han lärde sig snabbt att korrekt skriva och tala franska, något
  som Napoleon aldrig gjorde. Till karaktären var han mild -- det är
  hans lärare som talar -- förekommande och tacksam, han var en god
  kamrat och tog de förorättades parti. "Aldrig kunde jag upptäcka hos
  honom ett stänk av fåfänga. När man såg honom på en gång stilla och
  glad kunde man ej spåra hos honom några anlag för det slags liv som
  sedan blev hans, och jag för min del tror att han med sin natur endast
  motvilligt lät göra sig till konung." En annan av hans lärare har smått
  polemiserat mot detta uttalande, som han anser överdrivet, men också
  han karakteriserar Joseph under skoltiden såsom blyg, anspråkslös och
  mycket älskvärd.
  
  Joseph slutade skolan i Autun år 1785. Det beslöts nu i familjerådet
  att han skulle söka inträde i prästseminariet i Aix efter en släkting
  som blivit utdimitterad. Visserligen hade ingen frågat Joseph om hans
  önskningar, men man antog, att, då han ej underrättat familjen om någon
  förändring av sina framtidsplaner och överhuvudtaget alldeles upphört
  att skriva hem, han hyste intresse för det kall man valt för honom.
  Detta var emellertid ingalunda förhållandet. Det hade så småningom
  blivit klart för Joseph att han ej hade lust för den prästerliga banan.
  Han hade under de sista åren i Autun levat med i sällskapslivet, fått
  förmögna vänner och förmögna vanor och hans ärelystnad hade blivit
  väckt. Skulle väl han mitt i den lyx och rikedom som hans vänner levde
  i eller eftersträvade, bli en enkel kyrkans tjänare? Det ville han
  ej. Och hans svar på underrättelsen om att man arbetade på att skaffa
  honom inträde vid seminariet, var ett kort meddelande att han beslutit
  sig för att välja den militära banan. En så bestämd viljeyttring från
  Josephs sida var man icke van vid i hemmet, och det föll ingen in att
  opponera; men med det praktiska sinne som utmärkte Bonaparterna började
  de strax vidtaga anstalter för att få Joseph placerad i en militärskola.
  
  Snart inträffade emellertid händelser som gjorde att Joseph fick lov
  att överge tanken på att bli krigare och i stället ägna sig åt den
  civila banan. När Charles Bonaparte avhämtade sin son från skolan
  i Autun var han redan sjuk, och han dog samma år, den 24 februari
  1785 vid endast 38 års ålder. Det var ett hårt slag för familjen
  och särskilt för Joseph. Såsom varande den äldsta sonen gick enligt
  corsikansk sed familjemakten och även ansvaret över till honom. Han
  kunde därför ej välja framtid efter eget behag och ej avlägsna sig från
  Corsika, utan blev tvungen att med bistånd blott av en gammal onkel,
  som på grund av sjuklighet ständigt låg till sängs, taga vård om sin
  mor och sina småsyskon, Paulette, Caroline och den tre månader gamle
  Jérôme.
  
  Medvetandet om att vara en betydande person och intaga en privilegierad
  plats inom familjen kallade fram förut okända sidor av Josephs
  karaktär. Under den tid han befann sig på Corsika, förändrades hans
  uppträdande i mycket och hans flärdlöshet var i ett slag försvunnen.
  Han fordrade respekt och lydnad av familjens olika medlemmar och ju
  mera han själv blev medveten om sin utomordentlighet, desto starkare
  försökte han hos sin omgivning ingjuta den uppfattningen, att han
  var en undantagsmänniska. Efter det han på kort tid avlagt sina
  ämbetsexamina i Pisa 1788 och blivit antagen såsom advokat trodde han
  sig duga till allt. Med en rent "bonapartisk" glupskhet sökte han en
  mängd lediga befattningar, oberoende av om han ägde någon kompetens
  för dem eller ej. Och han lät ej avskräcka sig av det fruktlösa i sina
  bemödanden, han kände sig blott förnärmad över att andra ej delade
  den uppfattning han hade om sin egen förmåga. Senare under Josephs
  liv utvecklades denna egenskap i hög grad, han förlorade fullständigt
  sinnet för sina egna proportioner, och hans fåfänga kom honom att
  begå handlingar som egentligen stodo i strid med hans älskvärda och i
  grunden godmodiga och vänsälla natur.
  
  Joseph var inom familjen den enda, som Napoleon hyste respekt för och
  tog hänsyn till, han var även sin yngre broders vän och förtrogne. I
  mångt och mycket liknade bröderna varandra både till det yttre och
  inre. Liksom Napoleon var Joseph mörk och gick liksom denne något
  framåtlutad. Hos båda var överkroppen onaturligt stor i förhållande
  till benen -- något som för övrigt även var fallet med den tredje
  brodern, Lucien. Anletsdragen voro desamma, men i motsats till
  Napoleons spända och nervösa uttryck, präglades Josephs ansikte av lugn
  och vänlighet. Gemensamma karaktärsdrag för dem båda voro släktkänsla,
  kärlek till familjens historia och traditioner samt en brinnande
  äregirighet för egen räkning lika väl som för familjens. Men när de
  under sina långa vandringar på hemöns soliga sandstränder eller i de
  vilda bergen gjorde upp planer och drömde berusande framtidsdrömmar,
  var det icke utöver Corsikas gräns som deras tankar gingo, deras
  gossefantasi hade ej ens i sin vildaste flykt kunnat konstruera upp en
  framtid sådan som verkligheten sedan en gång gestaltade den.
  
  Corsika hade tillhört Genua under fyra århundraden, men de ständiga
  upproren på ön och den fortgående kampen för nationellt oberoende
  hade tidtals försvagat Genuas välde. Då självständighetskampen på
  1760-talet blev särskilt intensiv och ledaren för denna, Pasquale
  Paoli, var lycklig nog att kunna kring frihetsfanorna samla så gott som
  hela Corsika, sålde Genua genom en traktat av den 15 maj 1768 ön till
  Frankrike. Fransmännen hade lika svårt som genueserna att göra sitt
  inflytande gällande, men genom att sända dit stark militärmakt under
  en skicklig marskalks ledning gjorde de sig till herrar över ön. Paoli
  blev fördriven och flyttade till England, och med stor våldsamhet blev
  nu det franska väldet befäst. Ett intensivt hat mot fransmännen var
  den naturliga följden av dessa åtgärder och upproren fortgingo. Från
  och med början av 1770-talet är öns tillstånd ett annat, motståndet är
  brutet och fransmännen regera med mild hand. Från och med denna tid
  existerade här även ett franskvänligt parti, och en av dem som sällade
  sig till detta var Napoleons far, Charles Bonaparte.
  
  När revolutionens våg år 1789 drog över Frankrike väckte den också upp
  de nationella strävandena på Corsika. Paoli återkom från sin landsflykt
  och corsikanerna hyllade och erkände honom såsom sin borne ledare.
  Förhållandet till Frankrike blev gott, ty på Corsika väntade man av
  revolutionen att den skulle förverkliga de mål man här strävade till,
  och man tycktes ha skäl därtill, då Paoli år 1790 blev utnämnd till öns
  ståthållare.
  
  I familjen Bonaparte väckte Paolis återkomst mycken entusiasm. Deras
  mor, Letitia Ramolino, hade i sin ungdom varit vittne till Paolis
  första frihetskamp, hon hade beundrat honom och kanske älskat honom
  och för sina barn brukade hon, då Charles Bonaparte var borta på sina
  resor, under de ensamma kvällarna förtälja så märkvärdiga historier om
  denne man, att han för dem framstod som nära nog legendarisk. Joseph,
  som vid Paolis återkomst var en 22 års yngling, blev också vald till
  medlem i den deputation som utsetts att mottaga Paoli, när han vände
  tillbaka till Corsika, ett storslaget och högtidligt ögonblick för
  dem alla. Joseph blev jämväl medlem i det nya municipalitet som efter
  franskt mönster upprättades på ön, och erhöll även andra hedersuppdrag,
  i det att han jämte bröderna Napoleon och Lucien invaldes i den
  elektorsförsamling som i september och oktober 1790 sammanträdde i
  Ajaccio, för att utse ett direktorium och i övrigt ordna landets
  angelägenheter. År 1791 utnämndes han till distriktspresident och 1792
  till fredsdomare i Ajaccio, vilket familjen och han själv satte mycket
  värde på och för vilken plats han gjort sig meriterad genom att utge en
  kommentar till den franska konstitutionen av 1791.
  
  Men om ock Joseph Bonaparte ställde sig under Paolis fana, så hade
  han likväl intet av upprorsman i sig. AU han smittades av entusiasmen
  för sitt hemlands frihet och oberoende betydde ingalunda detsamma
  som att han var en verklig revolutionär. Han hade intet av typen hos
  den ungdom, för vilken revolutionen hade kraften av en ny religion
  och vilka på dess altare hade hänförelse nog att offra allt. Om man
  överhuvudtaget vill precisera Josephs ställning till revolutionen,
  torde det vara riktigast att räkna honom till dessa strängt
  konstitutionella, vilka blivit kallade 1789-års män.
  
  Överhuvud var Joseph under hela sitt liv typen för den civile
  ämbetsmannen, han hade intet sinne för det militära idealet, intet
  intresse för militära frågor, och han hade säkert lyckats bättre som
  byråchef än som konung. Då valen till konventet ägde rum lät han
  uppställa sig som kandidat, men fick ringa understöd och föll igenom.
  Detta berodde ytterst på att familjen Bonaparte ej åtnjöt samma
  anseende på Corsika som förr.
  
  Enigheten bland de corsikanska självständighetsmännen kunde i längden
  ej bibehållas. Det uppstod snart tvenne partier, av vilka det ena
  på intet sätt ville kompromissa i frågan om Corsikas oberoende av
  Frankrike, det var Paolis och Pozzo di Borgos parti, det andra vartill
  Bonaparterna och deras fränder hörde, ville antaga det medlingsförslag,
  som framställts av nationalkonventet och understöddes av Corsikas
  deputerade. I de corsikanska nationalisternas ögon voro Bonaparterna
  främst av alla misstänkta. Man mindes plötsligt att deras far var den
  första som underkastat sig det franska väldet, man fruktade deras
  högmod och ärelystnad. Situationen drives slutligen till sin spets när
  Paoli plötsligt höjer upprorsfanan och stödd på engelsk hjälp börjar
  erövringen av Corsika. Bonaparterna å sin sida försvara sig på ett
  sätt som gör schismen fullständig: Lucien slungar i den revolutionära
  klubben i Marseille emot Paoli en anklagelse för förräderi mot Corsika.
  Svaret kommer strax: de upproriska kasta sig över Bonaparternas hus
  och bränna det. I största hemlighet inskeppar sig nu den 11 juni 1793
  familjen Bonaparte i Ajaccio och beger sig över till Frankrike, där de
  landstiga i Marseille.
  
  Den 13 juni skriver Joseph från Toulon till en av sina vänner: "Jag
  anlände hit för några ögonblick sedan. Paoli har slutat med att höja
  upprorsfanan, och jag har längre tid än ni själv varit förd bakom
  ljuset. Jag lider nu mitt straff därför, jag har blivit ett av hans
  offer. Han har uppbringat 2,000 beväpnade män, vilka förstört och bränt
  både mitt och Multedos hus. Från Calvi, där vi först hade gömt oss, ha
  vi nu kommit hit."
  
  Då familjen vid sin plötsliga flykt hade varit tvungen att lämna all
  sin egendom i sticket, var dess ekonomiska läge ytterst prekärt. De
  hade för övrigt nu tillfälle begråta förlusten även av den lilla
  förmögenhet de nyligen fått ärva av sin gamle sjuke onkel, och vilken
  efter hans död hittats i reda pengar -- under madrassen i hans säng.
  De saknade nästan det nödvändigaste. De flyttade från den ena orten
  till den andra, men funno ingen lämplig vistelseort och bosatte
  sig slutligen i en liten by, la Valette, nära Toulon. Under en tid
  utgjordes familjens väsentligaste tillgång av Napoleons löjtnantslön,
  och stor var glädjen, när denna efter bragden vid Toulon utbyttes
  mot en kaptenslön. Men även på annat sätt blevo familjens ekonomiska
  förhållanden förbättrade. I juli 1793 hade konventet beslutit att åt
  alla flyktingar från Corsika utdela understöd i form av en bestämd
  summa i månaden, utgörande 75 livres för yngre kvinnor och 45 för barn
  och åldringar. De unga männen erhöllo endast 25 livres en gång för
  alla, man räknade nämligen på att alla förr eller senare skulle ingå i
  den aktiva armén eftersom fäderneslandet var i fara. Det blev nu en tid
  framåt Josephs uppgift att arbeta på att för sin familj erhålla dessa
  förmåner. Med en oblyghet som nu kanske för första gången kommer i
  dagen, skriver han brev till konventet, till ministrarna och till alla
  inflytelserika personer i Paris. Och han gör det med en anspråksfullhet
  som vore familjen Bonapartes angelägenheter redan nu riksviktiga och
  som om statens framtida väl och ve berodde därav. Han lyckades även
  i sina bemödanden och familjen erhöll av franska regeringen 600,000
  livres såsom ersättning för sin förlorade förmögenhet. Han själv ville
  på inga villkor gå in i aktiva armén utan sökte och erhöll antagligen
  genom rekommendation av sina vänner, konventets kommissarier i södern,
  bl.a. Robespierre d. y. en plats såsom magasinsförvaltare med en lön
  av 6,000 livres om året samt fri bostad.
  
  Emellertid hade modern, Letitia Bonaparte bosatt sig i Marseille
  med sina yngre barn. Här gjorde familjen bekantskap med en förmögen
  köpmansfamilj vid namn Clary Denna familj hade relationer med den
  lägre adeln i trakten och blev på denna grund av konventets utskickade
  misstänkt för aristokratism. En av sönerna som var förföljd, sköt sig,
  en annan blev fängslad. Joseph lyckades genom sina förbindelser med
  revolutionsmännen utverka denne sons frigivande, och den tacksamhet som
  från släkten Clarys sida visades Bonaparterna gjorde att familjerna
  trädde i nära vänskapsförbindelser med varandra. I det claryska hemmet
  funnos tvenne döttrar; vad var naturligare än att befästa denna vänskap
  genom att låta sonens räddare gifta sig med en av döttrarna! Den yngre
  dottern, den förtjusande Désirée var emellertid vid denna tid endast 14
  år gammal, och det blev sålunda den äldre, giftasvuxna Julie, om vars
  hand Joseph anhöll. Anbudet blev även efter någon tvekan antaget, och
  bröllopet stod med all den välmående landsortens pomp och ståt den 1
  augusti 1794 i Cuges, en liten by där familjen Clary hade ett lantgods.
  Det har berättats att underrättelsen om Robespierres fall nått de
  nygifta på deras bröllopsdag -- en bröllopsgåva som de utan tvivel till
  fullo uppskattade.
  
  Det var ett gott parti från båda sidor sett. Joseph hade visserligen
  ännu ingen ställning, men han hade goda relationer och så mycket
  mera chanser att komma fram som han egentligen stod alldeles utom de
  politiska partierna. Dessutom var han en angenäm man, med sina 26 år,
  såg bra ut, var en trevlig och älskvärd sällskapsmänniska, ställde
  aldrig medvetet till bråk och hade lätt att komma överens med andra.
  Julie åter hade den egenskapen som för Josephs familj och även för
  honom själv var den viktigaste: hon var förmögen. Hon var också klok
  och bildad, men hon hade ingen humor eller esprit. Till det yttre var
  hon liten och mager samt illa växt, med ett sjukligt och tärt utseende,
  och hennes väsen ägde ingen charm. Den borgerliga vigseln åtföljdes i
  all tysthet av en kyrklig vigsel förrättad av en icke edsvuren präst
  -- detta enligt familjen Clarys önskan och vilja. Den skedde i största
  hemlighet, då de icke edsvurna prästerna betraktades såsom rikets
  värsta fiender, och kännedomen härom kunde ha kostat både Joseph och
  hans unga maka huvudet.
  
  I familjen Bonaparte blev Julie väl emottagen dels för sin hemgifts
  skull, dels emedan hon var just sådan man ville ha henne: god och
  snäll, men utan de yttre företräden som skulle ställt fröknarna
  Bonaparte på något sätt i skuggan. Det förblev även alltid ett gott
  förhållande mellan de båda familjerna, trots det att familjen Clary
  icke i sin familj ville mottaga ytterligare en Bonaparte -- det
  berättas nämligen att när Napoleon hörde sig för om vad man tänkte om
  en eventuell förbindelse mellan honom och den yngre systern Désirée --
  sedermera general Bernadottes, konung Carl Johans maka -- han erhållit
  svaret att "man ansåg det vara nog med en Bonaparte i familjen". Genom
  sitt giftermål blev Joseph obestritt ansedd såsom familjens huvud och
  stöd, ty vad var numera Napoleons lilla kaptenslön emot Josephs 150,000
  livres!
  
  Efter thermidor förändrades den politiska ställningen i Frankrike
  med ett slag. De nya maktägandes hämnd gick skoningslös ut över
  alla dem som kunde misstänkas såsom anhängare eller vänner till
  robespierristerna, men medan Napoleon och Lucien en tid sutto i
  fängelse för sina revolutionära åsikters skull, gick Joseph fri, vilket
  dels berodde på hans förbindelse med familjen Clary, dels på att man
  visste att han ej var någon politiker eller partiman.
  
  Under år 1795 flyttade Joseph till Genua, i egenskap av
  krigskommissarie vid italienska armén, en plats som han erhållit genom
  Napoleons bemödanden. För att bli krigskommissarie behövdes även några
  militära meriter, och då Joseph ej ägde sådana uppgav brodern helt
  djärvt att Joseph hade varit hans adjutant. I Genua sysslade Joseph
  även med affärer -- tiden var gynnsam för jobberi och spekulationer
  och Joseph förtjänade stora penningar genom att förmedla förbindelser
  mellan handelshus i Marseille och Genua.
  
  Napoleon som, efter att i oktober 1795 tillsammans med Barras hava
  kuvat det rojalistiska vendémiaire-upproret, blivit utnämnd till
  general var mycket tillfredsställd med Josephs befattning i Genua.
  Han skaffade honom det kreditivbrev som Joseph behövde för sin nya
  plats och han arbetade på att för Joseph erhålla en plats såsom fransk
  konsul i Italien -- eller i nödfall i något annat land, Spanien eller
  Portugal. Se här en av de böneskrifter som han uppsatte för detta
  ändamål, det är ett av dessa många dokument som Bonaparterna under
  kampen för sin fortkomst i världen fabricerade och i vilka de utan att
  blinka travesterade sanningen till sin egen förmån. Det är daterat den
  1 augusti 1795 och Napoleon har här för Joseph uppfunnit meriter över
  vilka han själv var förvånad.
  
      Till kommissionen för utrikes ärenden.
  
      _Joseph Bonaparte_ anhåller hos er om en plats såsom konsul i
      någon av Italiens hamnar.
  
      Han är 30 år gammal.
  
      Han har hållit en föreläsningskurs i offentlig och civil rätt.
      Han har rest i Italien och känner dess handelsförhållanden och
      dess politiska ställning.
  
      Han talar italienska och latin. Han har varit officier municipal
      i sin kommun.
  
      President i sitt distrikt.
  
      Medlem av direktoriet i sitt departement, där han var allmän
      åklagare. Krigskommissarie vid italienska armén.
  
      Han närsluter här sina intyg samt andra handlingar som ådagalägga
      hans meriter.
  
      Paris, den 14 thermidor (1 augusti) den eniga och odelbara
      franska republikens år 111.
  
                                                   Buonaparte.
  
  Denna ansökan hör till de många som ej ledde till resultat, men den
  visar huru mån Napoleon var om Josephs karriär. Vid denna tid voro
  bröderna goda vänner och det var åt Joseph som Napoleon anförtrodde
  sina planer och drömmar för den närmaste framtiden. Han fortfor även
  i sina bemödanden att anskaffa ett konsulat för sin broder. Joseph
  stannade därför lugnt i Genua, därifrån Napoleon ej ville att han
  skulle komma tillbaka innan han sett tiden an -- "en attendant",
  skriver Napoleon till honom, "reste a Gênes, prends une maison
  particulière et vis chez toi".
  
  Vänskapen mellan dessa två bröder som stodo varann närmare än de
  övriga syskonen, fick en knäck genom Napoleons giftermål. Joseph hade,
  fjärran från de sina, från parislivets skvaller och kommentarier, icke
  kännedom om att hans trumpne broder besökte de mondäna salongerna, han
  visste ej att Napoleon gjort bekantskap med en av stjärnorna här, och
  allra minst visste han av att denne umgicks med planer på giftermål.
  Så, utan någon förberedelse, underrättar Napoleon honom om att han har
  gift sig. Hela familjen Bonaparte är djupt upprörd över giftermålet
  med denna främmande änka, som kommer från en ö långt borta och som
  omtalas såsom lättfärdig och behagsjuk, och man känner sig djupt kränkt
  och förorättad, ty familjen förlorar nu sin försörjare, sin klan och
  hövding. Men för ingen kännes missräkningen så stor och bitter som för
  Joseph, ty genom giftermålet förlorar han sin bäste vän. Han iakttager
  också gentemot Napoleon en stram hållning, låtsar till en början som om
  han intet visste. Den 9 mars ägde vigseln rum, men först den 8 april,
  sedan Joséphine efter Napoleons avresa till italienska armén varit
  ensam i tre veckor, nedlåter han sig att skriva till henne några kyliga
  rader. I Genua når honom även underrättelsen om att Napoleon blivit
  utnämnd till högsta befälhavare över den italienska armén.
  
  Napoleon å sin sida hade intet gehör för det missnöje han väckt. Efter
  sina första segrar över piemontesarne lät han kalla Joseph till sitt
  läger, och det blev Joseph som fick uppdraget att till direktoriet
  bringa bud om broderns segrar. Från denna stund var Josephs roll i det
  napoleonska systemet bestämd: den blev sändebudets, ambassadörens.
  Joseph var själv medveten om sin betydelse och om vikten av det
  uppdrag han erhållit och egentligen var han genom sin lätthet att
  vara tillsammans med andra, sin språkkunskap och sitt angenäma väsen
  särdeles lämpad för sådana uppdrag. Han blev också av direktoriet
  mottagen med entusiasm, alla visade honom synnerlig välvilja och han
  underlät ej att begagna sig härav, han uppträdde överallt som om det
  hade varit han och ej brodern som vunnit de stora segrarna.
  
  I Paris öppnades nu för Joseph för första gången dörrarna till
  den mondäna världen och de förnäma salongerna. Han lärde i denna
  splitternya parissocietet således nu även känna den brokiga skara av
  kvinnor som angåvo tonen, spirituella, lättsinniga och litterära,
  slavar under ett mod som uppfunnit en dräkt av ingenting och dock
  behärskande männen genom sina nycker och politiken genom sina hugskott.
  Här kom Joseph också i beröring med sin nya svägerska Joséphine, som
  med den största älskvärdhet kom honom till mötes. Men Joseph kunde
  ej försona sig med henne, han ogillade bland annat det självsvåldiga
  sätt på vilket hon handskades med pengar och han fattades av en så
  stor motvilja för henne att den för alltid kom honom att glömma
  hennes sympatiska sidor. Då Napoleon, som våldsamt längtade efter sin
  hustru med vilken han varit tillsammans endast några dagar innan han
  begav sig till Italien, bett direktoriet sända Joséphine till honom,
  och direktoriet såsom naturligt var lämnade det delikata uppdraget
  till Joseph, vilket Napoleon antagligen förutsett, behandlade denne
  Joséphine överlägset och taktlöst.
  
  I slutet av juni hade Joseph återvänt till Italien. Men här dröjde han
  ej länge. Napoleon ombetrodde honom nämligen med det svåra uppdraget
  att ordna förvaltningen på Corsika, som åter erövrats av fransmännen.
  I augusti 1796 landade Joseph i Bastia, och snart därpå var han i
  Ajaccio. Han begav sig nu till fädernegården som han engång så hastigt
  lämnat i sticket. Men nu var tiden och stunden en annan. Nu uppträdde
  han här såsom herre och härskare. Revolutionen var avslutad och allt
  var lugnt och stilla. Joseph kunde ordna öns angelägenheter såsom
  han ville, han upprättade en styrelse efter sitt sinne, gjorde sina
  vänner och släktingar till medlemmar av denna och sammankallade en
  elektorsförsamling, vilken valde honom till deputerad i de femhundras
  råd. Vilken triumf för Joseph att på detta sätt återvända till Corsika,
  som han med de sina måst lämna, följd av patrioternas hämnd efter att
  ha förrått den gamle hjälten som han engång själv i ungdomlig entusiasm
  hälsat och hyllat såsom en kämpe för sitt lands och världens frihet!
  
  Såsom belöning för att till direktoriets och Napoleons fulla
  tillfredsställelse ha ordnat Corsikas angelägenheter och för att
  stadfästa det goda förhållande som hade inträtt mellan bröderna, erhöll
  Joseph nya förmåner. I en fart utnämndes han till minister i Parma och
  Rom, och den 15 maj 1796 till ambassadör vid hovet i Rom med närmaste
  uppgift att övervaka fredsunderhandlingarna med påven. Joseph erhöll
  nu sin första verkligt höga funktion, och därtill en årlig inkomst av
  60,000 livres.
  
  I den officiella instruktion Joseph erhöll av direktoriet kallades han
  att fortsätta det arbete som Napoleon begynt samt avsluta med Rom den
  fred, för vilken Napoleon redan undertecknat ett förberedande fördrag.
  Josephs namn skulle, sades i skrivelsen, påminna romarne om vad det
  kan kosta att ej vara vän av republiken, men direktoriet hyste i alla
  fall förhoppning om att Bonapartes broder genom sitt nit och sin omsorg
  skulle förmå påven att glömma bort de stora offer han varit tvungen
  att göra och uppträda så, att de båda folken för var dag som gick
  förbrödrades och närmade sig varandra.
  
  Men ett par dagar tidigare hade Joseph erhållit en annan, hemlig
  instruktion, där den tanke som endast dunkelt kunde skymtas i den
  officiella skrivelsen var framställd utan något förvillande omhölje,
  och vilken uttryckte en klar och tydlig önskan att Kyrkostaten borde
  så snart som möjligt demokratiseras för att därigenom bereda väg för
  republiken.
  
  Syftemålet med Josephs mission var sålunda klart. Han borde uppvigla
  befolkningen i påvens stater mot påven. Det var ett delikat värv.
  Skulle Joseph gå i land därmed? Hade han nog diplomatisk skicklighet?
  Napoleon trodde det utan tvivel. Men han överskattade Josephs förmåga,
  han var blind för Josephs medelmåttighet, liksom han i allmänhet
  var blind för sina egnas brister, han trodde att dessa bröder och
  svågrar som han överhopade med ansvarsfulla uppdrag och ämbeten voro
  lika driftiga, kloka, energiska som han själv, han förutsatte att
  händelserna och omständigheterna också hos dem skulle förmå driva upp
  förut oanade naturgåvor samt en oerhörd arbetskraft. Hade Napoleon
  fruktat för att Joseph ej skulle reda sig med de ansvarsfulla uppgifter
  han gav honom, så hade han, som själv värderade intet så högt som
  kapaciteten, utan tvivel nöjt sig med att ge Joseph, som han höll
  av, och även de andra inbringande sinekurer, men det att han gav dem
  arbetsdryga uppgifter att lösa visar till fullo, att han såg dem genom
  något slags färgat glas. Han hade säkerligen aldrig riskerat att
  skada Frankrike, om han tänkt sig att det kunde bli följden av hans
  familjepolitik.
  
  Joseph flyttade genast med sin familj till Rom, han anlände dit redan
  den 31 maj 1797. Han åtföljdes av sin hustru och sin syster Caroline.
  Det dröjde något innan han kunde besluta sig för bostad men valde
  sedan Palazzo Corsini. Allt gick till en början bra. Joseph hade
  privat audiens hos Pius VI och blev erkänd av honom den 2 september.
  Påven var älskvärd och sände honom bland annat vackra hästar. Den
  28 september ägde den stora officiella mottagningen rum, dit Joseph
  anlände med sin republikanska svit i galavagnar dragna av spannhästar
  och prydda med lakejer i hattar med stora trefärgade panacher. Samma
  kväll presenterades den franska diplomatiska kåren för påven; damerna
  föreställdes av påvens brordotter Donna Constanza Braschi i egen
  person. Några dagar senare blevo Julie och Caroline presenterade för
  påven.
  
  Det liv som nu började tilltalade både Joseph och de bonaparteska
  damerna. Den ena festligheten och balen avlöste den andra och överallt
  voro den franska ambassadören, hans damer och hans svit föremål
  för uppmärksamhet. Omkring Julie och Caroline trängdes hela Roms
  fina värld, de uppvaktades av skalder och konstnärer som sjöngo och
  komponerade till deras ära, och från denna tid daterar sig de kvinnliga
  Bonaparternas segertåg i världen. Joseph som hade boende i Palazzo
  Corsini ej blott sin diplomatiska kår utan även en stor svit, kände
  sig i sitt rätta element. Han manövrerade med lätthet de olika slags
  människor han kom i beröring med, klarade varje situation och uppträdde
  hela tiden med en lugn självbelåtenhet, som ej lät sig rubbas av något.
  Det var honom på hans nya post till ovärderlig nytta att han talade
  italienska såsom en infödd.
  
  Vänskapen med påven och det glada nöjeslivet i Roms societet togo
  emellertid en ända med förskräckelse. Bland de olika element som i
  Rom omgåvo Joseph funnos en del officerare som strax från början med
  alla krafter arbetade på att uppvigla Roms invånare mot påven. Deras
  mål därvid var att underlätta republikens införande i Kyrkostaten, och
  de trädde i sådant syfte i förbindelse med vissa revolutionära och
  missnöjda element som funnos i Rom -- här fanns redan ett parti som
  arbetade på att med fullständigt lösgörande från påvens makt ombilda
  Rom till republik under franskt välde. Med detta parti som bestod av
  skriftställare, konstnärer och frigivna politiska fångar, till vilka
  sällat sig en del officerare, hade fransmännen ständiga möten och
  man kom därvid överens om att tillställa ett upplopp som kunde bli
  förevändning för den statsvälvning man ej trodde sig kunna på fredlig
  väg genomföra. Den mest ivriga bland fransmännen var en officer vid
  namn Duphot, bestämd att bli Désirée Clarys maka och Josephs svåger.
  
  Emellertid hade de romerska revolutionärerna genom en deputation utbett
  sig en audiens hos Joseph. Den 28 december blev deputationen, som
  anfördes av skulptören Cerrachi, mottagen. Revolutionärerna begärde nu
  av Joseph utfästelse om franskt beskydd och understöd för den blivande
  republiken Rom. Vad Joseph svarat på denna begäran är ej med visshet
  känt, det uppgives att han sagt sig ingenting kunna göra samt bett
  deputationen draga sig tillbaka. Men just då denna höll på att avlägsna
  sig, omringades ambassadhotellet av romerska polistrupper. Vid denna
  oväntade sakernas vändning förlorade fransmännen totalt fattningen
  och Joseph, Duphot och några andra drogo i hastigheten blankt mot
  polispatrullerna. Men ej nog härmed. Då dessa avlägsnade sig efter att
  hava avlossat några skott i luften, förföljdes de av en del franska
  officerare till vilka även sällat sig italienska revolutionärer, och
  vid Porta Settimania kom det till en strid, varvid Duphot blev skjuten.
  
  Joseph förstod nu att han var ohjälpligt komprometterad och ej
  efter vad som hänt kunde stanna på sin post, och ännu samma natt
  gjorde han sig i ordning att lämna Rom. Han sände tre olika bud till
  statssekreteraren för att anhålla om sitt avsked, och efter att ha,
  likaledes om natten, anskaffat pass för sig och sin svit, avreste han
  med sin familj, sina sekreterare och sin svit klockan 6 på morgonen
  från Rom. Mindes han väl denna kulna vintermorgon en annan flykt som
  han varit med om fyra år tidigare, då han tillsammans med hela sin
  familj förföljd och i största elände i ilande hast måst lägga sin
  fäderneö bakom sig? Ånyo en äventyrlig flykt! Och dock hade mycket
  hunnit ske och blivit annorlunda sedan den dagen.
  
  Det har blivit diskuterat huruvida Joseph själv deltagit i den
  misslyckade sammansvärjningen. Detta kan väl knappast förnekas. Ty
  bevisat är att om han också ej varit närvarande vid de sammansvurnas
  hemliga eller öppna möten, han dock haft personliga sammanträffanden
  med dem. Hans nära relationer med Duphot, hans uppträdande vid själva
  upploppet och hans hastiga avresa äro nog så tydliga tecken på att
  stämplingarna mot påven skett med hans samtycke om ock ej på hans
  initiativ. Han följde ju för övrigt endast den hemliga instruktion
  han erhållit -- sättet var kanske alltför brådstörtat. Joseph erhöll
  emellertid intet klander för sitt uppträdande varken av Napoleon eller
  av direktoriet. Tvärtom talade Napoleon alltid gillande om Josephs
  mission i Rom. Men han hade kanske ej gjort det om icke kort efter
  Josephs avresa Berthier brutit upp från sitt läger och tågat mot
  Kyrkostaten! Berthiers metod, de blanka vapnens, lyckades bättre, ja,
  så väl att den romerska republiken redan den 15 februari 1798 kunde
  proklameras från den capitolinska kullen.
  
  Joseph begav sig emellertid över Florens och Milano till Paris, där
  han slog sig ned, egentligen för första gången, och där han övertog
  sitt mandat såsom lagstiftare, det han för sin beskicknings skull
  ej hittills hunnit utöva. I de femhundras råd spelade Joseph ingen
  framstående roll, han var ingen politiker, han yttrade sig sällan och
  tog ej något initiativ.
  
  I början levde Joseph och Julie tämligen indraget i Paris, de bodde i
  ett anspråkslöst hus och hade hos sig boende Julies syster Désirée.
  I detta hem funnos inga barn, först mycket senare -- åren 1801 och
  1802 -- föddes deras två döttrar. Josephs uppträdande vann Napoleons
  gillande, och förhållandet mellan de båda bröderna var vid denna tid
  så gott, att när Napoleon begav sig på sin äventyrliga expedition
  till Egypten han visade Joseph det stora förtroendet att överlämna
  förvaltningen av sin egen, familjens och Joséphines förmögenhet i
  Josephs händer. När Napoleon rest, undergick Joseph en förändring. Han
  begynte använda den stora privatförmögenhet som han småningom skaffat
  sig till att leva såsom det anstod en furste eller minister. Han köpte
  för 66,000 livres ett hus i Paris, ett mycket vackert privathotell,
  uppbyggt med den största lyx av en operasångerska, och kort därpå
  för 258,000 livres ett av de största och förnämligaste lantgodsen
  utanför Paris, Mortefontaine, uppbyggt av en rik bankir, som blivit
  giljotinerad under revolutionen.
  
  Det var för övrigt en orosfylld tid, detta år 1798-99 då Napoleon var
  borta från Paris. Stämningen i Frankrike var nervös och irriterad. Då
  kommunikationerna voro dåliga och underrättelserna om den bonaparteska
  expeditionen blevo allt mera sällsynta för varje månad som gick och
  under våren 1799 så gott som alldeles upphörde, vande man sig slutligen
  vid tanken på att Napoleon ej skulle återvända. Ofta utspredos rykten
  om hans död och berättelserna om de öden som denne nye Alexander gick
  till mötes på sitt tåg till österns sagoländer voro så fantastiska och
  varierande att ingen kunde förlita sig till dem. Och allt som tiden
  led började man småningom försiktigt förbereda sitt avståndstagande
  från denne Bonaparte som man redan under ett par år hade blivit van
  att räkna med då det gällde republikens ära och ställning i Europa.
  Så småningom började man allmänt politisera och intrigera såsom om
  Napoleon icke alls funnits till. Joséphine roade sig bäst hon kunde,
  hon hade förälskat sig i en ung man vid namn Hippolyte Charles och
  visade sig så ogenerat och ihärdigt i hans sällskap att ingen kunde
  misstaga sig om arten av förhållandet dem emellan. Dessutom stod hon
  väl med den trio i direktoriet som tänkte och handlade gemensamt:
  Barras, Rewbell och Gohier; instinktivt sträckte hon en hand mot dessa
  ledande män för att ha ett säkert stöd till hands, ifall det skulle
  inträffa som i grunden alla väntade och många hoppades på. Envar hade
  nu som alltid sin äregirighet och sina planer, och många trådar spunnos
  ännu så länge i mörkret. Det är på sätt och vis ett långt ögonblick av
  spänning och berusning, denna väntetid, alla fråga sig vad som skall
  komma sedan, varje klick har sina förhoppningar. Men nu är tidsandan
  bliven an annan; det är ej mera fråga om att fortsätta kampen för det
  som varit kärnan i revolutionens idéer, tvärtom ser man lysa fram ur så
  gott som varje partis program diktaturens tanke, militarismens ideal,
  förhoppningen att en enda man skall i sin hand taga alla trådar och med
  kraft återställa lugn och ordning i riket. Ingen medger kanske ännu
  öppet att så är fallet, men i den riktningen sträva alla medvetet eller
  omedvetet. Barras arbetar för Bourbonerna, Sieyès för Moreau. Vilken
  ställning intaga nu Napoleons bröder till denna tids strömningar?
  Det är svårt att säga. Men man misstar sig helt säkert icke om man
  tänker sig att även de buro på ärelystna planer. Joseph utgav under
  Napoleons frånvaro en roman med titeln "Moïna eller bondflickan från
  Saint-Denis", i sig själv en fadd, tråkig och obetydande berättelse,
  vilken emellertid var betydelsefull därigenom att nästan på varje
  sida i denna bok det civila idealet ställdes framom det militära, och
  ämbetsmannens värv prisades såsom den upphöjda motsatsen till den råa
  krigarens. Vid denna tid då Napoleon just personifierade soldatandan
  kunde det ej vara utan betydelse att Joseph, som själv var ämbetsman,
  högt och offentligt prisade de fredliga medborgardygderna. Ett annat
  tecken på att Joseph ämnade skilja sin sak från broderns kan man
  finna däri, att han vid denna tid gifte bort sin svägerska Désirée
  Clary med den franske generalen Bernadotte. Detta är visserligen
  endast en händelse, men man kan finna tanken där bakom i fall man
  minnes att Bernadotte både inom den italienska armén och under
  beskickningen till Wien samt vid olika tillfällen hade uppträtt såsom
  Napoleons motståndare. Och ännu mera om man vet, att Bernadotte näst
  Bonaparte var den man som starkast drog samtidens blickar till sig, en
  framstående general och en god och skicklig organisatör. Bernadotte
  blev ännu mera synlig när han, vilket också inträffade under denna tid,
  blev utnämnd till krigsminister. Dessutom var Josephs ställning för
  tillfället rätt prekär, så tillvida att han ej innehade någon post, där
  han kunde synas och lysa. I mars 1799 vid nyvalen till den lagstiftande
  kåren föll han igenom, och då han numera var varken minister eller
  deputerad, fann han det antagligen vara hög tid att söka något nytt.
  Han hade redan vant sig vid att spela en roll, han var rik, både på
  ägodelar och inflytande, hade varit ambassadör och lagstiftare. Vad var
  naturligare än att han strävade ett steg högre, att också för honom
  hägrade målet att bli den förste. Han var den äldste i familjen och
  i sitt eget tycke självskriven att fortsätta Napoleons verk, ifall
  denne ej kom tillbaka. Joseph uppträdde vid denna tid liksom de övriga
  syskonen furstligt, han samlade i sin salong allt vad Paris i dessa
  dagar hade förnämt och märkvärdigt, och ministrarna voro hans nära
  umgängesvänner.
  
  Redan då ryktet om segern vid Abukir når Paris i mars 1799 bli alla
  häpna och förvirrade. Sedan gå sju månader och man hör ingenting från
  kampen därborta. Men den 13 oktober sprides nyheten att Bonaparte
  landstigit vid Fréjus i södra Frankrike och är på väg till Paris. Hur
  än alla andra politiska spekulanter betraktade denna händelse, om de
  läto sig dragas med av sin entusiasm eller ställde sig avvaktande --
  för Bonaparterna fanns det endast ett parti att taga: att hälsa honom
  som segraren, återvunnen till dem som behövde honom, Frankrike och --
  familjen. Så snart Joseph fick höra att Napoleon landat, reste han
  till Rivieran för att taga emot honom. Och under den månad som följde
  på Napoleons återkomst var han liksom Lucien ivrigt sysselsatt med att
  förbereda Napoleons statskupp, och de voro båda till stor nytta genom
  sina relationer till medlemmarna i både de femhundras och de gamlas råd.
  
  Josephs deltagande i statskuppen medförde för honom en mångfald goda
  håvor. Den första var utnämningen till medlem i Conseil d'État.
  Dessutom ombetroddes han med en mängd diplomatiska värv. År 1800 tog
  han del i fredsunderhandlingarna mellan Frankrike och Förenta staterna,
  och kort därpå presiderade han vid de konferenser som medförde freden i
  Lunéville, 9 februari 1801, samt vid dem som utmynnade i Konkordatets
  införande 15 juli 1801. Han signerade också freden i Amiens mellan
  England och Frankrike 25 mars 1802. Napoleon önskade utnämna honom
  till president i den Cisalpinska republiken trots det vicepresidenten
  därstädes Melzi d'Éril tydligt nog ej ville veta av honom. Josephs
  ärelystnad hade emellertid väckts och han vägrade att resa till
  Italien, då han på inga villkor vid denna tid ville vara borta från
  Paris. Han köpte i stället ett av de vackraste privathotellen i Paris,
  Hôtel Marbeuf, och flyttade in där. Detta palats hade förut tillhört
  general Marbeuf, som under lång tid var guvernör på Corsika och som --
  om med rätta eller -- ej säges ha varit Letitia Ramolinos älskare. Vad
  som är säkert är emellertid att han var Charles Bonapartes välgörare,
  och allt vad denne ernådde för att betrygga sin ekonomi, för att få
  sina barn uppfostrade på statens bekostnad och för att få sitt gamla
  adelskap erkänt, hade han haft den franske guvernören att tacka för.
  Och nu drog Joseph in i detta féslott, som Charles Bonaparte berättat
  om för sina barn och som deras fantasi sysslat med såsom höjden av
  allt förnämt och lysande, en värld, oändligt mycket bättre och skönare
  än deras egen. Joseph samlade kring sig i Hôtel Marbeuf liksom på
  Mortefontaine ett litet hov av aristokrater och hög militär, av
  ministrar och lagstiftare, av sköna damer, skalder, författare och
  konstnärer -- Napoleon förargade sig dock ständigt över att Joseph
  aldrig kunde välja sitt umgänge såsom han själv gjorde utan tog
  emot hos sig en mängd frånskilda fruar, liberala och protestantiska
  element, litteratörer av alla slag. När Joseph vägrade att mottaga de
  befattningar som Napoleon erbjöd honom och såsom orsak angav att han
  förde en idealisk tillvaro och trivdes med sin värld sådan han inrättat
  den, var han utan tvivel uppriktig. Men när han därjämte framhöll, att
  han ej var det ringaste ärelysten och ej eftersträvade någon hög post,
  så var detta säkerligen ett svepskäl. Tvärtom torde hans envisa vägran
  att avlägsna sig från Paris varit dikterad av hans intensiva strävan
  att erhålla en företrädesrättighet vilken ingen annan kunde göra
  anspråk på, nämligen att bli Napoleons efterträdare eller åtminstone
  hans ställföreträdare när Napoleon var borta. Napoleon ville ej alls
  höra talas om att skaffa sig en sådan förmån framför sina kolleger, och
  ännu mindre önskade han att Joseph skulle utnämnas till denna viktiga
  post. En samtida berättar i sina memoarer, att det ofta i denna sak kom
  till häftiga scener mellan de båda äldsta bröderna, och att det under
  ett sådant samtal engång gått så våldsamt till att Joseph kastade på
  Napoleon en bläckflaska som han höll i handen.
  
  För Napoleon kändes det besvärligt att ha Joseph i Paris, så mycket
  mera som denne samlade hos sig oppositionella element, madame Staël,
  Benjamin Constant, Bernadotte och andra. När livstidskonsulatet, för
  vilket både Lucien och Joseph mycket ivrigt agiterade, skulle inrättas,
  bearbetade Joseph Napoleon för att få intagen i den nya konstitutionen
  en klausul om att Napoleon borde få utnämna sin efterträdare. Men när
  den tiden kom då Napoleon erhöll rätt att välja sin efterträdare,
  vägrade han att låta Joseph komma i åtnjutande av denna förmån. På
  inga villkor ville han såsom designerad efterträdare hava en person
  som i vilket ögonblick som helst kunde uppträda såsom tronpretendent
  och samla ett parti omkring sig. Han hade nu ett skäl att anföra för
  sin vägran, vilket t. o. m. Joseph måste acceptera. I familjen hade
  äntligen fötts en gosse, den lille Napoleon-Charles, son till hans bror
  Louis och Hortense Beauharnais, och Napoleon hade strax utnämnt honom
  till arvinge. Joseph hade sålunda förlorat alla förhoppningar om att nå
  det mål han föresatt sig. Kort därpå blev Julie visserligen för första
  gången havande, men när det otåligt väntade barnet kom till världen var
  det en flicka, och Josephs planer på något slags tronföljarskap voro
  denna gång tillintetgjorda.
  
  I gengäld för dessa grusade förhoppningar överhopade Napoleon Joseph
  med höga poster och ämbeten. Ar 1802 blev han senator, medlem av
  hederslegionens statsråd, av Institutet och av allehanda framstående
  och lärda sällskap. Dessutom erhöll han en ståtlig lön och några
  hundratusen i handräckning för varje gång han visade sig missbelåten.
  Men det var icke platser och ämbeten Joseph eftersträvade, det enda han
  önskade var att bli broderns efterträdare, och han visade sitt missnöje
  bl.a. genom att vägra att emottaga senatskanslersämbetet, som Napoleon
  hade erbjudit honom, och genom att hetsa upp Louis som för Napoleon
  förklarade att han ansåg sig förbigången därigenom att hans son och
  icke han själv blivit utnämnd till efterträdare. När arvsföljden
  sedermera år 1804 definitivt ordnades blev Joseph visserligen förklarad
  för eventuell tronföljare, men först efter Napoleons egna barn
  och de syskonbarn som han ville adoptera. Därmed var det slut med
  Josephs förhoppningar; han erhöll ej ens den förmån som han så ivrigt
  eftersträvat, nämligen att bli utnämnd till Napoleons ställföreträdare
  då denne var borta.
  
  Napoleon hade emellertid ansett lugnast att avlägsna Joseph från
  Paris. Och för detta ändamål styrde han ånyo ut Joseph i uniform, i
  det han år 1804 förskaffade honom en utnämning till befälhavare för
  ett regemente som var förlagt i Boulogne. Liksom när Joseph skulle
  bli krigskommissarie vid italienska armén, uppfann Napoleon åter nya
  militära meriter för honom, bland dem särskilt en som var mer kuriös
  än de andra: Joseph skulle hava varit med vid Toulons belägring och
  blivit lätt sårad vid detta tillfälle! Napoleon fick emellertid ingen
  heder av den nye regementschefen, Joseph vistades för det mesta i
  Paris, där han levde furstligt såsom det anstod en fransk prins av
  blodet, en grand-électeur och förmögen man -- Joseph lyfte nämligen
  utom andra inkomster och tillfälliga gåvor 330,000 livres om året såsom
  grand-électeur, och han stod med en miljon på statens civillista i sin
  egenskap av fransk prins. När han på Napoleons upprepade förbittrade
  befallningar begav sig till sitt regemente, passade han på att på
  vägen göra små utflykter till Brüssel, Liège, Coblenz och Strassburg.
  Överallt både vid regementet och på sina resor uppträdde han med stor
  ståt, ställde till trupprevyer, kritiserade, berömde och delade ut
  penningar till soldaterna, i sitt läger uppträdde han ej som en hög
  militär i tjänstgöring utan ständigt som den franske prinsen, och han
  hade ej ens tillräckligt intresse att sätta sig in i militärlivets
  elementäraste grunder. Napoleon skrev till Berthier den 20 maj och bad
  denne underrätta Soult att han var mycket missnöjd med prins Joseph
  emedan denne vid trupprevyer bott annanstädes än i sitt eget läger,
  hade uppträtt såsom prins och ej såsom befälhavare. "Prinsen kan
  visserligen, heter det i detta brev, ordna en revy såsom han själv
  behagar, men om det dagen före en revy ges en middag, så bör den ges
  för befälhavaren och ej för prinsen, ty den hör ihop med tjänsten. Vid
  en revy är prinsen intet annat än överste. Han kan ej lämna Boulogne
  utan tillstånd av sin chef. Ni skall skriva till Joseph att jag fått
  reda på att han lämnat Boulogne strax efter att ha anlänt dit och att
  jag är missnöjd däröver, ty den militära disciplinen är orubblig; den
  som befaller betyder allt. Min önskan är att han genast beger sig
  tillbaka till sitt läger och försöker fylla sina åligganden. Låt honom
  veta att han misstar sig mycket om han tror, att han redan kommit så
  långt att han kan kommendera en armé."
  
  Joseph lät intet rubba sin tillvaros lugn, Napoleons vredesyttringar
  tycktes föga ha berört honom. När engång under hans resa till Paris
  den kejserlige brodern vid ett besök på Mortefontaine förebrådde honom
  den vanvettiga idén att omge sig med furstlig prakt när han befann
  sig i sitt läger, svarade han helt lugnt att han fann det löjligt att
  uppträda på annat sätt då han var fransk prins och hade en bror som
  var kejsare. Detta svar behagade Napoleon och vänskapen återknöts. Den
  bröts visserligen ånyo för en tid, då Joseph tillrådde Napoleon att
  ej låta kröna Joséphine -- detta främst på grund av att Julie liksom
  också Napoleons systrar ansågo det kränkande för deras värdighet att
  bära Joséphines släp under ceremonien -- men försoning kom snart åter
  till stånd. I grund och botten voro dessa tvister av ringa betydelse,
  ty Joseph var Napoleon mycket tillgiven och Napoleon å sin sida hyste
  dock alltid för Joseph en viss respekt och en känsla av solidaritet
  som ej kom de andra bröderna till del. Napoleon invigde också Joseph
  i sina planer och förhoppningar, och när han på hösten 1805 reste
  tillbaka till krigsskådeplatsen, överlämnade han en del av regentskapet
  åt Joseph, den del som innefattade skyldigheten att representera,
  statsaffärerna anförtroddes åt andra. Joseph var emellertid själv
  tillfreds med att få spela rollen av kejsarens ställföreträdare och
  begagnade sin ställning till att uppträda med mycken yttre ståt samt
  giva lysande fester. Men liksom alltid var han icke så nogräknad
  med vilka personer han mottog vid sitt hov, och hans intima vänskap
  med preussiska ministern Luccesini väckte uppmärksamhet, emedan man
  visste att Fredrik Wilhelm just vid denna tid stod i underhandling med
  Österrike för att få till stånd en ny koalition mot Frankrike.
  
  Då Napoleon invigde Joseph i sina närmaste framtidsplaner hade han sagt
  honom att han beslutit förjaga huset Bourbon från Neapel och själv
  bemäktiga sig detta konungarike. Dessutom hade han givit Joseph ett
  halvt löfte att bliva Ferdinand IV:s efterträdare på Neapels tron.
  
  När därför kort efter segern vid Austerlitz underrättelsen kom att en
  engelsk-rysk här hade landstigit i Neapel, insåg Joseph genast att
  denna nyhet var av största vikt för honom själv. Den 31 december 1805,
  på årets sista dag blev också Joseph utnämnd till högste befälhavare
  över trupperna i Syditalien med befallning att bege sig dit två dygn
  efter att ha mottagit utnämningen. Joseph tvekade ej, ty han förstod
  det egentliga syftet med resan, och denna gång hade Napoleon lovat att
  ej inskränka hans arvsrättigheter i Frankrike, även om han blev konung
  över Neapel.
  
  Joseph lämnade sina barn och sin hustru i Paris och skyndade till
  sin nya post. Här var det väsentligaste motståndet redan brutet.
  Drottningen hade flytt till Sicilien med sin svit, engelsmännen dragit
  sig tillbaka till Castellamare, ryssarna till Corfú, och endast några
  orter i Apulien, särskilt städerna Civitella och Gaëta, gjorde ännu
  motstånd. Svårigheterna voro sålunda åtminstone till synes undanröjda,
  Napoleon hade i en handvändning skaffat sin broder en tron och Joseph
  kunde vid ankomsten uppläsa Napoleons proklamation till den tredje
  italienska stat som han hade underkuvat: "Min bror går i spetsen för
  eder, han känner mina planer, jag har till honom överlåtit min makt
  här, han åtnjuter mitt fulla förtroende, given I honom också edert."
  
  Den 15 februari 1806 gjorde Joseph sitt intåg i Neapel. Han blev hälsad
  och hyllad med entusiasm, i synnerhet sedan han i en ny proklamation,
  denna gång av egen hand, försäkrat invånarne att intet skulle rubbas i
  stadens styrelse, ämbetsmännen behålla sina platser, inga krigsskatter
  upptagas och all offentlig och privat egendom skyddas. Han visade
  också sina goda avsikter genom att sammansätta sin första ministär
  huvudsakligen av italienare och endast två fransmän samt genom att
  medels stränga krigslagar skydda befolkningen mot truppernas övervåld,
  rofferi eller olagliga rekvisitioner. Joseph visade sålunda från
  första stund mycken hänsyn för italienarnas känslor, och intet i
  hans uppträdande tydde på att han var ett verktyg åt sin broder, han
  som i sin stora krigskvarn malde sönder nationer och folk. Tvärtom
  framträdde han inför neapolitanarna som en regent, av sitt folk
  ombetrodd med hedersuppdraget att vara deras konung. I stället för
  att vara överbefälhavare över de franska trupperna i Syditalien, blev
  han en civil styresman, helt upptagen av att ordna förvaltningen,
  sammansätta ämbetsmannakåren och upprätta ett hov med all den prakt
  och noggranna etikett som därtill hörde. Italienarna, som väntat sig
  franskt förtryck, voro eld och lågor av tacksamhet och hängivenhet, och
  när Joseph företog sin eriksgata, redan innan han blivit utsedd till
  konung, erfor han för första gången i sitt liv vad popularitet ville
  säga, han hyllades överallt med jubel. Den entusiasm som strömmade
  honom till mötes kallade fram Josephs älskvärdaste sidor, och hans
  fåfänga -- om intet annat -- drev honom att söka förvärva folkets
  kärlek och beundran. Det var den 13 april 1806 under sin resa till
  Calabrien, på vägen till Reggio, som han erhöll utnämningen till konung
  av Neapel. När han gjorde sitt intåg i Reggio emottogs han därför med
  särskild högtidlighet, han hälsades med kanonsalut och klockringning,
  och invånarna föllo till marken och kysste hans fötter.
  
  Joseph tog emot all denna hyllning med lugn och älskvärdhet, såsom
  något självfallet. Men i hans fantasi antog den oformligt stora
  proportioner, och med övertygelsen om att strax ha kunnat göra sig
  sällsynt populär och älskad återvände han till Neapel. Napoleon
  varnade honom upprepade gånger för att alltför mycket förlita sig på
  de vankelmodiga neapolitanarna, och i de många instruktioner han gav
  Joseph var omkvädet alltid detsamma: stränghet och åter stränghet.
  Joseph borde vara på sin vakt, förlita sig endast på fransmän och sörja
  för att den franska hären hade vad den behövde, låta skjuta spioner,
  massornas motsträviga ledare och så många som möjligt av lazzaronernas
  rövarband. Dessutom borde han vidtaga utomordentliga åtgärder:
  konfiskera emigranternas egendom, besätta fästningarna, placera kanoner
  utanför palatset, upprätta ett starkt garde samt definitivt förjaga
  engelsmän och ryssar. Men Joseph fogade sig icke i dessa kategoriska
  föreskrifter, han ville på inga villkor lyda sådana order, som
  ögonblickligen skulle göra honom impopulär -- han var väl ingen barbar
  heller, och våldsåtgärder hade han alltid avskytt! Vad var för övrigt
  att frukta, fienden var förjagad, och undersåtarna älskade och vördade
  sin konung!
  
  Joseph följde sin föresats och skötte sin regering efter eget huvud,
  oberoende av vad Napoleon föreskrivit, detta dock ingalunda för att
  göra sin kejserlige broder emot, utan helt enkelt därför, att han ansåg
  att en fransk militärdiktatur efter Napoleons recept aldrig skulle
  kunna vara lycklig varken för honom själv eller det land, vars krona
  plötsligt satts på hans huvud. Att i ett italienskt land stödja sig på
  italienarna var för honom det enda naturliga. Hans uppfattning var --
  liksom även de övriga syskonens -- en helt annan än Napoleons, _de_
  ville styra såsom nationella regenter, Napoleon åter trodde, att riken,
  som blivit erövrade med våld, nödvändigtvis måste styras med våld, om
  de skulle kunna bibehållas.
  
  Hela tragiken i Napoleons regeringssystem, man kunde säga hans
  familjesystem, ligger just i denna motsats i uppfattningen om sättet
  för styrandet av de riken, Napoleon bortgav. Efter att ha erövrat nya
  länder trodde Napoleon sig bäst kunna befästa sin makt över dessa
  genom att till styresmän över dem tillsätta sina egna syskon och
  därmed av sitt europeiska världsvälde göra ett familjevälde efter
  det mönster i mått som ständigt följts i denna urgamla corsikanska
  condottierfamilj, endast med den förändring, att i detta fall den
  äldste fått avstå sin förstfödslorätt till den främste. Han hoppades,
  att denna koncentrering av den europeiska världsregeringen i hans egen
  familjs händer skulle kunna bli en pålitlig maktförstärkning för hans
  välde, och han trodde sig kunna räkna på att familjesolidariteten
  hos alla vore lika vaken som hos honom själv, och att man med lika
  glädje skulle sluta ring kring Europas länder som förut engång kring
  det gamla hemmet på Corsika. Men så skedde icke. Dessa syskon, som
  han överhopat med ämbeten och furstendömen, ordnar och kronor, varken
  ville eller kunde anpassa sig i familjesystemet, de ville ej vara sin
  väldige broders vasaller, de kände sig jämnbördiga med honom och blevo
  därigenom icke ett stöd för hans makt utan medverkade tvärtom till
  att undergräva hans välde. Detta från Napoleons sida sett. Men är det
  säkert, att dessa förhållanden ej kunna ses med andra ögon? Napoleons
  syskon voro alla till karaktären humana. Medvetet eller icke voro de
  produkter av revolutionen, också hos dem hade insmugit sig något av
  revolutionens liberalism. De ville ingalunda härska med våld -- tvärtom
  funno de det både angenämare och för sig fördelaktigare att, oberoende
  av både Napoleon och det franska väldet, såsom goda regenter styra
  sina nya folk, vara nationella konungar. Man frågar sig om det under
  några förhållanden hade kunnat lyckas för dem att bli populära och
  behålla sina länder. Det är utan tvivel ganska osäkert. Ty voro de ock
  män med goda avsikter och moderna ideal, de fruktansvärt koncentrerade
  resurser av genialitet, vilja och äregirighet, som lyft deras broder,
  örnen, rovfågeln, ägde ingen av dem. Och det som ej ens Napoleon i
  längden kunde bekämpa, de legitima traditionernas kompakta motstånd mot
  uppkomlingsväldet, gjorde att deras troner alla vilade på lerfötter.
  Dessutom förelåg en allvarlig konflikt gömd i det förhållandet, att
  Bonaparterna envar i sitt land genom sin nationella politik själva
  uppeggade sina undersåtar mot de franska truppförläggningarna och
  sålunda trädde i opposition mot Napoleon.
  
  Medan Joseph var upptagen av att författa och utsända humanitära
  proklamationer, att inrätta rangordning vid sitt hov och att förläna
  detsamma en glans och storhet som icke skulle ge Napoleons mycket
  efter, erhöll han underrättelse om att engelsmännen landat på Capri,
  samt att hela den sydliga delen av riket stod i uppror, som hastigt
  utbredde sig. Joseph visade sig icke vara situationen vuxen, men till
  hans lycka hade Napoleon omgivit honom med män, som med sin herres
  raskhet och efter hans metoder i en handvändning organiserade försvaret
  och avvärjde faran. Det var generaler, diplomater och ämbetsmän,
  fostrade i Napoleons skola, som denna gång fingo stöda den nationelle
  konung Josephs vacklande tron. Masséna gick med franska trupper mot
  de upproriske, och de franska ministrarna införde fransk förvaltning
  och upptogo utomordentliga skatter. Engelsmännen förjagades,
  underhandlingar begynte, och snart var fred sluten, resulterande i att
  fransmännen icke allenast behöllo Neapel utan även förvärvade Sicilien.
  Av dessa tillsammans bildades ett rike under det gamla namnet de Bägge
  Sicilierna. Liksom vid Josephs äventyrliga och misslyckade ambassad i
  Rom, så var det även nu i Neapel det napoleonska svärdet, som räddade
  honom från komplett fiasko.
  
  Det är svårt att säga huru Josephs regering skulle gestaltat sig i
  hans neapolitanska konungarike, och vilket Bägge Siciliernas öde
  skulle blivit under hans regering, om han länge burit Neapels krona.
  Nu lät han i stället trycka på sitt huvud en annan, som passade honom
  ännu sämre och som dessutom gjorde honom löjlig. Med Italien hade
  dock Bonaparterna något slags samband, de kände sig hemmastadda på
  denna jord, som deras fäder engång trampat, de talade språket, och
  folkkaraktären var i mycket lik den corsikanska. Men Spanien var
  dem fullkomligt främmande, och av alla de äventyr, i vilka Napoleon
  störtade sina syskon, blev därför det spanska äventyret det djärvaste
  -- och det mest ödesdigra!
  
  Spanjorerna voro ej som italienarna vana vid främlingsvälde. Under
  sju århundraden hade det spanska folket ordnat sina angelägenheter
  utan inblandning. Var man än missnöjd med den bourbonske Karl IV och
  hans minister Godoy, så var tanken på ett främlingsvälde spanjorerna i
  tusenfaldigt mått motbjudande. Därtill kom ännu en sak, som vägde tungt
  i vågskålen. Det av katolicism, bigotteri och rojalism genomsyrade
  spanska folket hatade franska revolutionen och allt som därtill hörde.
  Huru skulle det väl utan den största förbittring, avsky och fruktan
  kunna se, hurusom en den nya tidens man blev utropad till konung i
  det gamla förnäma landet! Också skydde man ej att visa sina känslor.
  När Joseph, efter att den 7 juni 1808 hava blivit proklamerad till
  konung av Spanien, begav sig till sitt nya rike, möttes han överallt
  av en isande köld. Där han färdades fram, drogo spanjorerna sig undan
  och gömde sig bak stängda dörrar och fönsterluckor för att ej vara
  tvungna att hälsa eller hylla den corsikanske uppkomlingens broder, och
  intet vänligt leende mötte Joseph vid hans intåg genom landet, vilket
  överhuvudtaget möjliggjordes endast genom den franska här, som åtföljde
  honom.
  
  Under skydd av Bessières trupper anlände Joseph till Madrid den 20 juli
  1808, men redan omedelbart därpå nådde honom ryktet om att ett uppror
  utbrutit i landet. Detta antog för varje dag allt större proportioner
  och utvecklades under årens lopp till en nationell resning, som i vidd
  och omfång, i djup och intensitet knappast haft sin like i historien.
  Efter att ha regerat i elva dagar var Joseph tvungen att uppgiva
  ställningen och hals över huvud fly från Madrid. Nu först förstod han
  det hopplösa i sin belägenhet och lät Napoleon veta att han ej vidare
  kunde uthärda den farliga situationen utan önskade lämna sitt nya rike
  och återvända till Paris. Napoleon svarade med att sända honom till
  hjälp en truppstyrka om 200,000 man. I början av januari 1809 lyckades
  man -- mycket mot hans egen vilja -- återinstallera Joseph i Madrid.
  Men här härskade den fullständigaste terrorism: Napoleons generaler
  styrde och ställde som de ville utan att taga några order från
  suveränen, landet förhärjades av de franska soldaterna, och officerarna
  gjorde sig skyldiga till utskrivningar och utpressningar, i synnerhet i
  de nordliga provinserna.
  
  Det är ej att undra på att Joseph fortfor att tigga Napoleon om
  tillstånd att från sitt huvud få lyfta den besvärliga främmande
  kronan. Hans ställning var till ytterlighet prekär, förbisedd som
  han var av de franska generalerna och hatad av spanjorerna. När det
  i början av 1810 såg lugnare ut i landet, gjorde han ett försök att
  här införa en nationell regering, han förbjöd de franska soldaterna
  att fara våldsamt fram och klagade över deras grymhet för Napoleon --
  särskilt var det Soult och hans trupper som gjorde sig skyldiga till en
  hänsynslöshet utan like. För att vinna det spanska folket på sin sida
  vidtog han åtgärder, vilka voro ägnade att visa spanjorerna, att han
  skilde sin sak helt från de napoleonska truppernas och sålunda även
  från Napoleons, ja, ställde sig i opposition mot dessa. Han utgav den
  ena humanitära förordningen efter den andra, upphävde inkvisitionen,
  proklamerade alla samhällsindividers jämlikhet och utnämnde särskilda
  kommissioner, vilka skulle utarbeta förslag till en ny konstitution på
  folkfrihetens basis. Han förde dessutom ett lysande hov, lät anordna
  stora hovbaler och festligheter och bytte om mätresser, allt såsom det
  anstod en äkta spansk monark. Det var som om han med festernas larm
  velat överrösta krigsbullret omkring och inom sitt rikes murar.
  
  Av vittnesbörd, som finnas från de kritiska åren 1814 och 1815 framgår
  med tydlighet, att Joseph ej var så alldeles impopulär hos sin närmaste
  omgivning i Spanien, vilken utan tvivel i honom såg den välvillige
  mannen och förstod den motsats, som förhållandena skapat mellan det
  napoleonska härskardömet och dess representant i Spanien. Men folket i
  sin helhet identifierade honom med detta förtryckarvälde, och av den
  sådd Joseph med välmenande hand utströdde i den karga spanska jorden
  skördade han blott hat.
  
  När Marie-Louise den 20 mars 1811 nedkom med en son, samlades
  till firande av den betydelsefulla familje -- för att att ej säga
  världshändelsen alla Bonaparter kring konungens av Rom dopfunt,
  utan tvivel med mycket olika känslor. Joseph skyndade dit med den
  förtröstansfulla baktanken att aldrig mer behöva återvända till det
  fruktansvärda Spanien. Men det gick ej som han önskade. Han återvände
  överhopad av guld men följd av Napoleons förfärliga vredesåskor,
  och den enda förmån han erhöll var att han i mars 1812 blev utnämnd
  till chef för alla franska trupper i Spanien, något som han länge
  eftersträvat. Denna utnämning förblev utan betydelse, Napoleons
  generaler utfärdade sina order med förbigående av högste befälhavaren
  och skrattade åt Josephs försök att göra sig åtlydd; de visste ändå
  vems ärenden de gingo. Joseph möttes sålunda vid sin återkomst av samma
  svårigheter som förut. Den franska hären i Spanien hade emellertid
  betydligt decimerats genom att de bästa trupperna blivit dragna bort
  för att gå mot Ryssland. Så kom den engelska invasionen, och nu gick
  det allt snabbare utför mot slutkatastrofen. Den 12 juli levererade
  Marmont batalj mot Wellington och blev slagen, nederlaget öppnade
  vägen till Madrid, och Joseph flydde åter -- denna gång till Valencia
  -- och var tvungen förödmjuka sig ända därhän, att han ställde sig
  under de hatade generalernas skydd. I slutet av år 1812 kunde han
  visserligen återvända till huvudstaden, men när Napoleon i början av
  följande år ånyo minskade truppstyrkorna här för att täcka luckorna
  efter den fruktansvärda åderlåtningen i Ryssland, gav troligen denne
  själv redan spelet om Spanien förlorat -- den samtidigt givna ordern
  om att alla trupper skulle koncentreras och draga sig mot Pyreneerna
  röjer utan tvivel en sådan tanke. För dem som voro i hans stad och
  ställe i Spanien var det emellertid en krävande uppgift att ordna en
  god reträtt. Villervallan bland fransmännen blev större för varje
  dag, Joseph anklagade Soult för att genom sitt våldsamma uppträdande
  ha varit orsaken till spanjorernas hat mot honom, och han lyckades
  också få denne återkallad. Soult å sin sida ingick till Napoleon med
  klagomål över att Joseph förrått fransmännens sak. Avgörandet skedde
  vid Vittoria, där fransmännen ledo ett blodigt nederlag. Joseph
  förstod till slut att allt var förlorat, och lämnande både fransmän
  och spanjorer i sticket, flydde han, utan att ens ha kunnat rädda sin
  personliga egendom, så gott som alldeles ensam till Paris.
  
  Under prövningsåren i Spanien träda Josephs mindre sympatiska sidor
  skarpt i förgrunden, särskilt hans brist på självkännedom och
  självkritik, hans fåfänga och obeslutsamhet. I sin ställning som
  krönt kungligt spanskt majestät överglänste Joseph betydligt alla
  sina syskon, ja, även Napoleon med sin nästan vidskepliga respekt
  för gamla troner och helgade värdigheter bemötte honom med vida mer
  konsideration än då han bar Neapels krona. Joseph insåg dessvärre ej
  att hans prekära belägenhet gjorde hela det lysande spanska majestätet
  till en ganska slät person. Han uppträdde med stor arrogans, lät kalla
  sig Don Joseph, med Guds nåde konung av Castilien, Aragonien, Bägge
  Sicilierna, Jerusalem, Navarra, Granada, Toledo etc. etc. Algeciras,
  Gibraltar, Canariska öarna, Öst- och Västindien, ärkehertig av
  Österrike, hertig av Bourgogne, Brabant, Milano, greve av Habsburg,
  Tyrolen, Barcelona, herre av Biscaya och Malina, och sökte även omgiva
  sig med all den glans, som denna oändligt förnäma titulatur fordrade
  av sin bärare. Därest Joseph verkligen under sin korta regeringstid
  besökt kungagravarna i Escurial, borde han från de skumma gravgemaken
  tyckt sig höra de dödligt förolämpade skuggorna ropa emot honom:
  främling, usurpator! Gentemot Napoleon själv återtog han något av den
  gamla beskyddande äldstebrorstonen. Men han trodde sig ej blott vara
  en stor konung, han inbillade sig även vara en framstående militär,
  och noga räknat var han rätt oskyldig till detta misstag: hade inte
  brodern om och om igen smyckat honom med fältherretalanger! Nu när
  Joseph verkligen var i behov av sådana trodde han sig också äga dem
  med hans självöverskattning var det kanske naturligt. Napoleon var
  emellertid rädd för att Joseph verkligen skulle på allvar göra bruk
  av sitt nya överkommando. När han till Josephs stora förtrytelse från
  Spanien återkallade den enda franska general, som var Josephs man,
  Jourdan, säges han ha fällt yttrandet, att det ej var värt att dessa
  tvenne män voro tillsammans "Jourdan inbillar Joseph att han är ett
  militäriskt geni, och Joseph inbillar Jourdan att han är en homme
  d'esprit". Om Joseph verkligen uppsåtligen strävat att lösa det spanska
  problemet på nationell grund liksom i Neapel, så hade han i varje fall
  från början varit dömd att misslyckas. Han hade att kämpa både mot
  Napoleons generaler och sitt upproriska, främlingshatande folk, vilket
  ej ens ville inse, att han sökte sitt stöd i detsamma. Joseph var ej
  mannen för dylika uppgifter. För att kuva det upproriska Spanien hade
  behövts en militär, för att regera det en fast och säker och överlägsen
  personlighet -- _Napoleon själv_! Joseph var varken fransman eller
  infödd, och gentemot ett folk i uppror kom han ej långt med sin slappt
  goda vilja, med sina sällskapstalanger eller sina 1789-års idéer.
  
  Första tiden efter Josephs återkomst till Paris var hans kejserlige
  broder förbittrad och anklagade honom för att genom sitt lättsinne
  ha varit anledningen till att han gått miste om Spanien, men i det
  nödläge vari Napoleon befann sig dröjde det ej länge innan han kallade
  exkonungen tillbaka från Mortefontaine, dit han förvisat honom.
  Napoleon kände sig ensam, han behövde en vän, och vad var naturligare
  än att han sökte stöd och vänskap, där han var van att sedan barnaåren
  finna detta. För Napoleon var blodet tjockare än vattnet, och grymt nog
  mera för honom än för hans syskon.
  
  Joseph insattes nu i sina förra värdigheter, han kallades fransk prins
  med alla de förmåner denna titel förde med sig, men om hans kungliga
  värdighet var ej mera tal. I stället ernådde han nya fördelar. När
  Napoleon år 1814 begav sig till krigsskådeplatsen, utnämnde han Joseph
  till högsta befälhavare över trupperna i Paris och ställde honom vid
  regentinnan Marie-Louises sida för att bistå henne med råd och hjälp.
  
  Så fick då Joseph för första gången det av honom engång så varmt
  eftersträvade uppdraget att vara Napoleons ställföreträdare. Mindre
  än någonsin var han vuxen den ansvarsfulla uppgiften. Ty det var
  nu kejsardömets och Napoleons ödestimma slog. Här fick Joseph ett
  tillfälle att ohjälpligt demaskera sin oförmåga. I stället för att
  koncentrera trupper och göra allt vad göras kunde för att möta de
  allierade, som tågade mot Paris, tänkte han endast på huru familjens
  olika medlemmar skulle kunna rädda sig. Efter tät korrespondens med
  Napoleon utsåg han Blois till reträttplats, och den 29 mars sände han
  dit Marie-Louise och konungen av Rom, och här samlades småningom de
  olika medlemmarna av familjen. Den 30 mars gav han, efter överläggning
  med Jérôme, generalerna Marmont och Mortier order om kapitulation, och
  strax därefter begav han sig själv till Blois. Nu överge alla i rasande
  fart det sjunkande skeppet. Brev på brev skriver Napoleon för att hålla
  sina syskon åtskilda på lämpligt avstånd: "säg Louis att han reser till
  södern, klimatet där har ju alltid gjort honom gott, säg Julie att hon
  beger sig till de sina i Marseille" o.s.v. Men ingen lystrar mera till
  hans befallningar, envar tänker blott på sig själv och sina intressen,
  Joséphine och Hortense taga emot den ryske tsaren, som bländar dem med
  sin älskvärdhet och sin charm, Marie-Louise underhandlar med Österrike
  och söker hjälp och stöd hos sin fader. Men i Fontainebleau sitter
  ensam och fången den store mannen, som de alla haft att tacka för
  rikedom och framgång, örnens vingar äro skadskjutna, numera skrämmer
  han ingen.
  
  Efter Napoleons första tronavsägelse 1814 begav sig Joseph Bonaparte
  med sin familj till Schweiz, där de bosatte sig på slottet Prangins
  vid Genèvesjöns stränder, vilket Joseph hade köpt. Det låg icke långt
  från Coppet, och Joseph fick även snart besök av madame de Staël, som
  en dag, då Joseph satt vid sitt middagsbord med skådespelaren Talma som
  gäst, infann sig oanmäld för att underrätta honom om en konspiration
  mot Napoleon, som hon fått reda på, och vilken Joseph genom att sända
  en gammal trotjänare till Elba lyckades avvärja.
  
  Joseph befann sig på sitt gods, när han i mars 1815 fick underrättelse
  om att Napoleon hade lämnat sin förvisningsort och landat i Frankrike.
  Liksom förr vid de stora tillfällen, då Napoleon satte in allt på ett
  kort, sällade sig Joseph till sin broder. Han stod trofast på Napoleons
  sida under de hundra dagarnas korta epok, och han var en av dem, som
  efter slaget vid Waterloo livligast uppmanade brodern att ej avsäga sig
  tronen utan ännu en gång pröva sin lycka mot de allierade. Och när han
  vid ett sammanträffande med Napoleon förstod, att brodern, trött och
  gripen av pessimism, ej mera hade krafter till ännu en djärv aktion,
  gjorde han allt vad han kunde för att övertala Napoleon att i hemlighet
  rädda sig över till Amerika. Joseph hade gjort upp ett förslag till
  flykt, enligt vilket han och Napoleon skulle inskeppa sig på var
  sitt fartyg för att på skilda vägar nå den nya världen. Fördenskull
  sammanträffade han med sin bror i Rochefort och på l'Ile d'Aix. Men
  då Napoleon var för rädd om sin värdighet för att vilja rädda sig i
  hemlighet och strax därefter ställde sig under engelskt beskydd, beslöt
  Joseph att ensam riskera färden. Under antaget namn och följd av endast
  fyra personer av sin svit, inskeppade han sig i Royan den 25 juli 1815
  med New York såsom mål. Fartyget, briggen le Commerce, lyckades trots
  de många visiteringarna från engelska fartygs sida klara sig, och
  Joseph anlände lyckligt till New York den 28 augusti. Kaptenen på båten
  var liksom alla andra okunnig om vem han förde med sig. Han anade,
  att bakom det namn, som den franske flyktingen uppgivit, dolde sig en
  person, som spelat en inflytelserik roll, men var för sin del övertygad
  om att det var förre direktoriemedlemmen och krigsministern Carnot, som
  han åtagit sig att föra över, och så, med en egendomlig ödets ironi,
  var det med ett välkomsttal till den gamle republikanen Carnot, som den
  franske Caesars broder mottogs på New Yorks redd av stadens borgmästare!
  
  Joseph började sin vistelse i Förenta staterna med att företaga en
  mängd resor härs och tvärs, han vistades långa tider i de stora
  städerna, roade sig, lät sig hyllas och lärde åtminstone ytligt att
  känna amerikanska förhållanden. När Joseph tröttnade på att resa,
  köpte han sig i New Jersey ett vackert lantgods, Point Breeze, vid
  floden Delaware, och under namn av greve de Survilliers slog han sig
  ner därstädes. Han var sysselsatt med att odla sin jord, sköta sin
  enorma korrespondens och skriva sina memoarer -- viktiga dokument till
  denna tids historia, vilka ännu ej utkommit i tryck. Han vann såsom
  vanligt genom sin älskvärdhet och sin godmodighet allas vänskap, och
  kring honom samlades ej blott personer med kända namn och höga titlar
  -- även Lafayette besökte honom under sitt triumftåg i Amerika -- hit
  till hans lantgods och hans vackra palats i Filadelfia kommo också
  en stor mängd av de flyktingar, som för att undgå den nya regimens
  förföljelser räddat sig över till Amerika. Gentemot dessa visade han
  stor hjälpsamhet och välvilja. Hans hustru Julie, som varken följt
  honom till Neapel eller till Spanien, åberopade sin klena hälsa för
  att ej vara tvungen att göra den långa resan över havet, men hans
  döttrar Zénaïde och Charlotte liksom även den förras man samt Luciens
  son Charles Bonaparte delade under lång tid hans landsflykt. Senare,
  år 1824, lämnade Charlotte sin far för att gifta sig, också hon med en
  kusin, Louis' äldre son Louis-Napoleon-Charles.
  
  På grund av Josephs till det yttre så lugna tillvaro under de sjutton
  år som han utan avbrott tillbragte i Amerika kunde man tro, att han
  hade lämnat alla planer på att nå det mål, som under hela hans bana
  stått för honom såsom det högsta: arvsföljden efter Napoleon. Så var
  emellertid icke fallet. I den stilla tillbakadragenheten väntade
  han endast på att få taga det arv, som han alltid ansett såsom sin
  oförytterliga rätt. När underrättelsen om julirevolutionen nådde
  Joseph, riktade han till Frankrikes deputeradekammare å Napoleons sons
  vägnar en skarp protest och framställde därjämte i en mängd brev till
  högställda personer anspråk på tronen för sin brorson och protester mot
  sin egen och sin familjs tvungna landsflykt.
  
  När han år 1832 fick kännedom om att hertigen av Reichstadt -- Örnungen
  -- tynade bort i en tärande sjukdom, skyndade Joseph till Europa.
  Han hyste inom sig hoppet att få tillstånd att uppsöka sin brorson i
  Wien och därefter i Italien sammanträffa med sina egna. Han misstog
  sig emellertid, han fick tillstånd att stanna i England, där han
  landstigit, men tilläts ej att resa till kontinenten eller sammanträffa
  med någon av sin familj. När sedan hertigen av Reichstadt var död,
  uppträdde han själv öppet såsom fransk tronpretendent och upphörde ej
  att rikta protester mot Louis-Philippes, borgarkonungens, regering.
  Han vann intet annat med sina klagomål än att bli betraktad såsom
  konspiratör och ännu noggrannare övervakad av de allierades agenter. Då
  Joseph, trots den välvilja med vilken han bemöttes överallt i England,
  ej trivdes där, företog han ytterligare två resor till Amerika. När
  han kom tillbaka från sin tredje vistelse därstädes, var han bruten
  av trötthet och sjukdom -- han var då redan 72 år -- och efter att
  ha träffats av ett slaganfall, begärde och erhöll han tillstånd att
  göra en badsejour i Wildbad. Men hans anhållan om att när denna var
  slut få resa till de sina blev även nu avslagen, och han var tvungen
  att återvända till Londons dimmor, som för honom -- corsikanen --
  voro dödande. År 1841 inbjöd honom emellertid konungen av Sardinien
  att bosätta sig i hans land, och följande år erhöll han en liknande
  uppmaning av storhertigen av Toscana. Joseph kunde nu äntligen flytta
  till Florens, där han sammanträffade med de syskon som bodde här, med
  sin hustru och sin dotter Zénaïde -- den yngre, Charlotte, var sedan
  två år tillbaka död, efter att under åtta år såsom änka ha sörjt den
  unge frihetshjälte vid vilken hon bundit sin lycka.
  
  Joseph Bonaparte dog den 28 juli 1844 i Florens. Han hade uttalat
  såsom sin önskan att hans kvarlevor skulle överflyttas till Paris, så
  snart förhållandena gjorde det möjligt. Hans sista önskan blev också
  uppfylld. Från kyrkan Santa-Croce i Florens, där han blivit begraven,
  blev hans kista flyttad till Invaliddômen, där Napoleons stoft vilar.
  
  Joseph var vid sin död en gammal man. Mindes han väl, när han låg på
  sitt yttersta, alla de olika faserna i sitt händelserika liv? Mindes
  han Corsika, Marseille, Genua, Rom, Paris, Neapel, Spanien -- --
  svävade kanske för hans inre syn bilden av det ögonblick, när familjens
  ära stod i sin högsta glans -- när påven Pius VII satte kejsarkronan
  på "Napoleones" huvud, och denne, vändande sig till Joseph, som stod
  närmast honom, viskade: "Joseph, tänk om vår far nu såg oss" "si notre
  père nous voyait!"
  
  
  
  
  LUCIEN BONAPARTE.
  
  
  
  Inom syskonskaran i det bonaparteska hemmet utmärkte sig Lucien framför
  de andra genom sitt rörliga och skarpa intellekt, sitt vakna intresse,
  sin lätthet att uttrycka sig och sin kvickhet. Han ansågs redan från
  början såsom det sällsynt begåvade barnet, geniet i familjen.
  
  Lucien var född i Ajaccio den 21 mars 1775 och började vid sju års
  ålder sin skolgång i Autun, där Joseph vunnit inträde före honom.
  I juli 1784 flyttades han till militärskolan i Brienne, där han
  återigen fann före sig en bror, Napoleon. Under det år bröderna voro
  tillsammans trivdes de väl i varandras sällskap. Napoleon, som dittills
  ej hade haft några kamrater, fann nöje i samvaron med sin lille magre,
  svarte och långnäste bror, som alltid var glad och full av lustiga
  infall. Lucien åter tycktes redan vid denna tid illa fördragit den
  bestämmanderätt, som Napoleon tog sig över honom, och grunden till den
  oppositionella ställning han senare kom att intaga till den sex år
  äldre brodern lades redan nu.
  
  I skolan intresserade sig Lucien aldrig för de militära vetenskaperna;
  sedan han i en handvändning gjort undan sina läxor, använde han
  mestadels resten av sin fritid till att smygläsa alla politiska
  broschyrer och flygblad, som han kom över. Efter två års studier i
  Brienne var han själv på det klara med att han sist av allt ville
  bli militär. Det hölls familjeråd, och man beslöt att, eftersom han
  visat böjelse för humanistiska studier, han borde bli präst, så mycket
  mer som Joseph just vägrat att gå denna bana. Till beslutet bidrog
  den omständigheten, att i prästseminarierna stipendier utdelades för
  medellösa elever, och man räknade på att Lucien med sitt goda huvud
  skulle komma i åtnjutande av en dylik förmån. Lucien flyttades också
  till seminariet i Aix. Men också denna gång räknade familjeklokheten
  fel. Lucien erhöll intet stipendium, och han visade sig ha lika liten
  kallelse för prästbanan som Joseph. Det återstod alltså för honom
  ingenting annat än att resa hem till Corsika och där vänta på att han
  skulle vinna klarhet om vilket levnadskall han ville välja.
  
  Till sin natur och uppfattning var Lucien olik både Joseph och
  Napoleon. Han var lika bullersam och ostentativ som Joseph var sluten
  och stillsam, lika radikal som brodern var moderat, lika självständig,
  viljekraftig och egensinnig som Joseph var obeslutsam och böjlig. Dessa
  två bröder voro i alla fall goda vänner och kommo väl överens -- det
  var kanske ej så lätt att bli osams med den godmodige och älskvärde
  Joseph. Till lynne och temperament voro Napoleon och Lucien mera lika
  varandra, häftiga och hetsiga som de båda voro, båda i sitt handlande
  ledda av personliga anti- och sympatier. Men till åsikter och läggning
  voro de i grunden olika. Lucien var folkvänlig och frisinnad, han var
  född oppositionsman och förutbestämd att ställa sig i de missnöjdas
  led. När han slöt sig till revolutionen, var det därför, att dess idéer
  och krav sammanföllo med hans övertygelse. Napoleon däremot var en född
  opportunist -- och måhända ligger i själva opportunismen ett frö till
  tyranni? Napoleon kände sig i sin böjelse för ordning och systematik
  ofta kränkt av det odisciplinerade i Luciens väsen, och Lucien å sin
  sida anade intuitivt den blivande tyrannen. I ett brev som han vid 16
  års ålder skrev till Joseph säger han, att han hatade "Napolione",
  emedan han trodde, att denne mera tänkte på sina egna intressen än
  på samhällets bästa, och därför att han var rädd för att hos brodern
  fanns ett tyrannämne. Och han tillägger liksom på skämt, att han var
  övertygad om, att ifall Napolione engång blev konung, han skulle
  bli en så hatad tyrann, att hans namn av efterkommande generationer
  skulle nämnas med förfäran. Napoleon lade också tidigt märke till det
  oppositionella elementet hos brodern, som alltid väckte hans misshag.
  Han delade ej heller Napoleons militariståskådning, han för sin del
  drömde om jämlikhet och frihet, om ett samhälle, där alla hade rätt
  till sitt mått av lycka, och där intet förtryck borde råda. Han var
  liksom Joseph en utpräglat civil man, endast med den skillnaden,
  att Joseph var ämbetsmannatypen, Lucien åter typen för en fredlig,
  frisinnad medborgare med politiska och konstnärliga intressen.
  
  Luciens politiska bana började i den revolutionära klubben i Ajaccio,
  där han vid 16 och 17 års ålder tog del i debatterna. Samtidigt
  författade och utgav han flygblad i tidens stil. Med iver angrep och
  kritiserade han det gamla samhället. Det fanns måhända ej så mycken
  originalitet i det han sade och skrev, men Lucien hade läst mycket,
  kanske smält en del, och tillägnade sig lätt den fraseologi, som var
  så karakteristisk för politikerna i början av revolutionen, en dålig
  sammansättning som den var av de nya, för det mesta från England lånade
  argumenten för frihet och framsteg samt reminiscenser från den grekiska
  och romerska retoriken. Sålunda kom Lucien att i Ajaccio spela ungefär
  samma roll, som en hel del unga litteratörer och dagdrivare spelade i
  de nybildade klubbarna i Paris.
  
  Paolis återkomst till Corsika inväntades med största spänning av hela
  Corsikas folk. Men där fanns en yngling, vars hjärta kanske klappade
  hastigare än andras, när han ilade ner till stranden för att hälsa
  den gamle kämpen välkommen. Lucien Bonaparte talar i sina memoarer om
  vilken hänförelse, som i detta ögonblick fyllde honom. Han var alltför
  ung för att kunna få vara med om den officiella mottagningen, men
  erhöll i stället en förmån som försatte honom i ett tillstånd av ljuv
  skräck: han utsågs att i folkklubben i Ajaccio hälsa Paoli välkommen
  med ett tal. Med stor humor berättar han i sina memoarer, huru han
  förberedde det tal, varmed han skulle hälsa sin hjälte. "Då jag hade
  misstro till de barnsliga ord jag själv kunde finna på, tog jag min
  tillflykt till vårt bibliotek, och efter att ha bläddrat i flera böcker
  fann jag här och där sådant som lämpade sig för min uppgift; särskilt
  anlitade jag tvenne författare, Bodin och Needham, emedan jag tänkte
  mig att dessa voro så pass okända, att jag ej behövde frukta för att
  bli ertappad. Dessutom beslöt jag att behandla ett fosterländskt
  ämne, för vilket jag ej behövde anlita främmande författare." Om
  själva tillfället då han framförde sitt tal berättar han: "Jag räknade
  minuterna tills seansen skulle börja. Äntligen var tiden inne. Paoli
  satt i en fåtölj, prydd med lagerblad och kransar av ekblad och
  placerad mitt emot estraden. Jag gjorde våld på ett ögonblicks oro,
  som jag kände, och började sedan utlägga mitt långods från Needham och
  Bodin med säkerhet och värme, jag minns nu endast att jag mest talade
  om, huru viktigt det var, att alla nationer och folk anslöto sig till
  det republikanska styrelsesättet. Då dessa fragment ur två allvarliga
  publicisters arbeten av mig valts just med tanke på att de skulle passa
  in på ledaren av vår första republik och dessutom voro väl hopfogade,
  kunde mitt tal ej annat än väcka förvåning och beundran, i synnerhet
  då det kom från en sjuttonårig talares mun. Framgången blev också
  större än jag kunnat drömma om, Paoli kysste mig och kallade mig 'sin
  lille Tacitus'." I själva verket väcktes Paolis intresse för den unge
  mannen, och det var med gränslös tacksamhet som Lucien antog Paolis
  förslag att bli hans sekreterare, en befattning, som skänkte honom
  förmånen att få bo hos Paoli själv i Rostino och ständigt befinna sig
  i hjältens närhet! Lucien anade icke då, att det goda förhållandet
  skulle räcka endast några månader. Det dagliga umgänget med Paoli
  gjorde emellertid, att Lucien hos sin idol upptäckte i hans tycke
  högst bedrövliga åsikter, vilka för honom fördunklade glorian kring
  frihetshjältens panna. Under vistelsen i England hade Paoli lärt att
  älska detta land och dess respekt för samhällelig frihet, och på de
  promenader Lucien gjorde i hans sällskap talade han ofta entusiastiskt
  om England. Men denna "anglomani", som Lucien kallar hans sympati
  för England, stötte honom och hans bröder för huvudet -- "vi voro
  fransmän", säger han, "och vi satte vår tro till framtiden". När sedan
  Paolis hat till Frankrike visade sig i öppen dag och han sökte hjälp
  hos engelsmännen, beslöt det franskvänliga partiet på ön att sända
  till fastlandet en hemlig deputation, vilken först i Marseille och
  sedan inför jakobinklubben i Paris skulle anklaga Paoli för förräderi.
  Lucien valdes att anföra deputationen, och han lyckades tillsammans
  med sina vänner lämna Corsika några timmar före den övriga familjens
  tvungna flykt. I Marseilles revolutionära klubb slungade nu Lucien ut
  anklagelsen mot Paoli och väckte därmed ett oerhört uppseende. Men när
  han i den dystra kvällen begav sig bort efter att ha hört salen fyllas
  av förbannelser över den som engång hade varit hans ideal och hjälte,
  kände han sig illa till mods, och han föregav ett svepskäl för att
  komma undan uppdraget att i Paris upprepa anklagelsen.
  
  Efter flyttningen till Frankrike erhöll Lucien anställning såsom
  depotföreståndare i en liten stad, Saint-Maximin i södra Frankrike, med
  en årlig lön om 1,200 livres. För att alls kunna komma ifråga till en
  dylik befattning hade Lucien till sin ansökan fogat Josephs dopattest,
  vilken gjorde honom sju år äldre. Denna metod att byta dopattester
  och bättra på meritförteckningar, när det så behövdes, användes med
  förkärlek av alla Bonaparter i alla livets skiften. Det berättas,
  att redan Charles Bonaparte förstått sig på detta knep, och att han,
  när det gällde att få in sina två söner i franska skolor, medvetet
  förväxlat Josephs och Napoleons dopattester, emedan Napoleon annars
  hade varit alltför ung för att få inträde i Briennes kadettkår -- men
  honom kunde väl detta obetydliga bedrägeri vara förlåtet, ty han kunde
  ej förutse, att hans barns födelsedata voro av någon vikt för samtid
  och eftervärld!
  
  I Saint-Maximin, en liten ort med endast 3,000 invånare, hade Lucien
  tillfälle att spela en politisk roll, han blev ordförande ej blott i
  den jakobinska eller, som den kallades, patriotiska klubben därstädes
  utan ock i stadens välfärdsutskott, och han styrde och regerade denna
  lilla ort så gott som enväldigt. Saint-Maximin omdöptes för övrigt av
  Lucien till Marathon och Lucien själv kallade sig Brutus-Lucien, enligt
  ett av dessa naiva bruk, som revolutionen infört. Under sin vistelse
  här hade Lucien ingått ett kärleksförhållande med en ung flicka,
  Christine Boyer, en enkel men god kvinna, dotter till den värdshusvärd,
  hos vilken han bodde. En dag efter det Lucien i den patriotiska klubben
  hållit ett entusiastiskt tal, där han prisade jämlikheten såsom det
  högsta, steg Christines fader fram och yttrade, att det förundrade
  honom att Lucien levde så föga efter sina egna läror: "du talar vackert
  om jämlikheten, som du dyrkar, men om den är det högsta goda, varför
  gifter du dig icke med min dotter?" Lucien säges då ha utfäst sig att
  taga Christine till hustru, och han infriade sitt löfte den 4 maj 1794.
  Det var med blandade känslor Lucien, den litterärt intresserade och
  politiskt redan framstående unge mannen om 19 år, gifte sig med en ung
  flicka, som icke ens kunde läsa eller skriva, men var uppoffringen än
  tung, så förbittrade den dock aldrig hans förhållande till den lilla
  kvinnan med de svarta ögonen och den smala pannan, vars hela väsen var
  genomträngt av en ömhet, älskvärdhet och mjukhet, som gjorde henne
  sympatisk för alla. Lucien var en mönstergill make och fader. Hans
  uppfattning om rasen och familjen var en annan än Napoleons. Medan
  brodern alltid kände sig solidarisk med sin släkt och denna blodets
  röst för honom var bestämmande ej blott i privata angelägenheter utan
  även i politik, kände sig Lucien aldrig starkt bunden vid mor och
  syskon, utan betraktade sig främst som familjefar med plikter mot sina
  barn och deras mor.
  
  Luciens giftermål hade ägt rum i största enkelhet utan att han på
  förhand underrättat någon annan än Joseph och systern Elisa om sina
  planer därvidlag -- han visste, att meddelandet ej kunde väcka annat
  än förbittring och att Christine ej skulle mottagas i familjen med
  vänliga känslor. Men den milda och ingalunda ointelligenta, om ock
  olärda Christine Boyer lyckades med tiden genom sitt sällsynt älskvärda
  väsen vinna familjens och till och med Napoleons välvilja och vänskap,
  om de ock alltid betraktade henne som ett allvarligt hinder för Luciens
  karriär. Lucien hade med henne tvenne döttrar: Christine-Charlotte
  Bonaparte, som föddes i Saint-Maximin 1795, och Christine-Egypta
  Bonaparte, född den 19 oktober 1798 i Paris. De kallades i släkten Lili
  och Lolotte.
  
  Medan Joseph redan tidigt genom sitt förmögna gifte kommit till en
  god ställning, levde Lucien med hustru och barn i små omständigheter
  på en lägre tjänstemans anspråkslösa lön. Efter thermidor, i april
  1795, erhöll han plats såsom depotföreståndare i en liten stad,
  Saint-Chamans, nära Cette. Här blev han på angivelse av en ung man vid
  namn Rey, som känt honom under den tid han i Saint-Maximin spelade
  Brutus, angiven för att ha varit Robespierres anhängare och hölls
  under sex veckors tid i hårt fängelse i Aix i Provence, hela tiden med
  giljotinens bila svävande över sitt huvud. Men genom Barras' välvilliga
  förmedling lyckades det Napoleon att befria honom. Efter fängelsetidens
  slut levde Lucien en tid med sin hustru i Marseille, där han hade
  tillfälle att följa med de stora politiska partiernas och idéernas
  omvandling efter Robespierres död. Men Napoleon ville ej att hans
  bröder skulle vara overksamma, så mycket mindre som han fick understöda
  dem, och han förskaffade Lucien i november 1795 en utnämning till
  krigskommissarie vid Rhenarmén.
  
  På väg norrut för att tillträda sin nya befattning kom Lucien till
  Paris. Det var första gången han befann sig i denna härd för allt
  Frankrikes politiska och intellektuella liv, och det är förklarligt,
  att han med sitt lynne och sina intressen hade svårt för att slita
  sig härifrån; han säger själv i memoarerna, att intet intresserade
  honom så som att bevista kamrarnas seanser, lyssna till talarna och
  lära sig känna den nya konstitutionen, för vilken han var synnerligen
  entusiastisk: i sin ungdomliga iver var han fast övertygad om att
  systemet med två kamrar och femmannastyrelse bättre än 1791 års
  konstitution skulle kunna balansera ytterlighetspartierna mot varandra
  och upprätthålla en väl ordnad och bestående republik -- "när jag
  lyssnade till kamrarnas seanser, säger han, fattades jag av avsmak för
  min nya tjänst över vilken jag först blivit så glad. Jag hade hellre
  avstått från allt annat i världen än jag velat fara långt bort från de
  offentliga talarstolarna."
  
  I februari 1796 var han dock tvungen att lämna Paris och resa till
  armén i Bryssel. Liksom Joseph visade han föga intresse för sitt arbete
  i arméns tjänst, och han höll ej heller länge ut därmed. Då en del av
  familjens medlemmar i juni 1796 voro samlade på det italienska slottet
  Mombello i närheten av Loeben, infann sig plötsligt Lucien där med sin
  hustru. Napoleon, som hade varit djupt indignerad över Luciens långa
  dröjsmål i Paris och allt uppslukande intresse för dagspolitiken, var
  väl preparerad för att med ytterlig hänsynslöshet möta den självrådige
  yngre brodern, när han nu utan att ha anhållit om permission lämnat sin
  tjänst för att sammanträffa med sin familj. När Lucien och hans hustru
  anlände, ville Napoleon icke tillåta dem att stanna. Förgäves försökte
  de övriga syskonen medla mellan bröderna, men de ovälkomna gästerna
  måste strax efter sin ankomst vända om igen. Återresan gällde dock ej
  mera tjänsten, utan Marseille.
  
  Napoleon ville emellertid ej se Lucien sysslolös utan vände sig till
  Carnot för att rekommendera honom till en ny befattning, den av
  krigskommissarie på Corsika, vilken han även erhöll. Fransmännen hade
  vid denna tid just lyckats återtaga ön från Paoli och engelsmännen, och
  nu pågick här inom förvaltningens olika grenar ett nydaningsarbete, i
  spetsen för vilket ställts Joseph. Det lockande perspektiv, som dessa
  stora förändringar erbjödo, försonade i någon mån Lucien med att ånyo
  träda i militärtjänst och vara borta från Paris. Bröderna arbetade och
  trivdes väl tillsammans och fingo även tid att vid sidan av arbetet
  bedriva allehanda icke alltid så riktigt förstklassiga affärer och
  spekulationer, genom vilka de snart nog skapade sig en förmögenhet. De
  drogo sig ej ens för att understödja sjöröveri och kaperier, vilket
  emellertid ej tycktes inverka menligt på deras anseende, eftersom
  Joseph år 1797 av valkretsen Liamone invaldes i de femhundras råd.
  Luciens tur skulle komma senare.
  
  Men trots dessa framgångar var Lucien än så länge missnöjd med sin
  lott: han fann det orättvist, att han, som var Joseph så oändligt
  överlägsen, skulle ställas i skymundan av denne, som redan intog en
  bemärkt plats inom diplomatien och nu dessutom blivit lagstiftare.
  Han visste vem som var alla goda gåvors givare, och han beslöt att
  närma sig Napoleon. Ett tillfälle därtill gavs då Christine år 1797
  blevhavande; Lucien författade nu en skrivelse, i vilken Christine
  ödmjukt och älskligt anhöll om att Napoleon ville stå fadder för
  det barn hon hoppades föda. Lucien hade räknat rätt, brodern åtog
  sig nådigt fadderskapet och visade Lucien sin bevågenhet genom att
  förskaffa honom en inflytelserik post i Bastia med stora inkomster och
  nära nog oinskränkt makt i militära angelägenheter.
  
  Men det var ändå icke vad Lucien eftersträvat. Hans diktan och traktan
  gick ut på att komma till Paris, kasta sig in i politiken och få vara
  bland dem, som strävade att befästa och uppehålla den nya form för
  republik, av vilken han väntat sig så mycket. Han kände inom sig,
  att hans rätta plats var i det parlamentariska livet, och att endast
  där kunde han icke blott själv vinna tillfredsställelse utan också
  göra bruk av de gåvor, med vilka naturen utrustat honom. När år 1798
  det obligatoriska genom konstitutionen föreskrivna omvalet av två
  tredjedelar av den lagstiftande kåren skulle äga rum, arbetade han
  ivrigt för att göra sig corsikanerna bevågen och försäkra sig om
  kandidatur till de femhundras råd. Det var ej heller förgäves han
  uppbjöd alla sina krafter. Han blev uppställd som kandidat och invald.
  Detta skedde den 18 maj 1798, eller dagen innan Napoleon inskeppade sig
  i Toulon för att företaga sin expedition till Egypten. Det fatala var
  emellertid, att valet på dubbelt sätt var olagligt: dels därför att
  Liamone ej detta år hade rätt att sända någon representant, dels emedan
  Lucien vid denna tid var endast 24 år gammal, och det för honom hade
  fordrats ett år till för att bli valbar. Hans val kasserades dock icke;
  man var år 1798 ytterst mån om att stärka det republikanska elementet
  inom folkrepresentationen, och Lucien med sitt föregående var ur denna
  synpunkt ett så gott förvärv, att man gjorde allt för att behålla honom.
  
  Vid början av sin parlamentariska bana var Lucien ganska försagd, och
  han yttrade sig endast sällan. Men varje hans uttalande visar, att han
  under hela detta år, som Napoleon var frånvarande, förblev trogen sitt
  gamla republikanska ideal. Han gör sig alltid till tolk för liberala
  och humana idéer, och över hans andraganden ligger något av den flykt,
  som utmärkte de första vältalarna under revolutionen.
  
  När de femhundras råd den 29 messidor år VI diskuterade förslaget om
  att fastställa decadierna såsom de enda nationella och republikanska
  fest- och helgdagarna, reser sig Lucien för första gången: "men vi
  ha icke rätt", säger han, "att hindra vilken medborgare det vara må
  att fira den helgdag, som hans kult föreskriver! Kunna vi befalla en
  fri människa att arbeta den eller den dagen? Kunna vi säga till en
  republikan: denna dag skall du arbeta, vilken än din trosbekännelse
  må vara? Folkrepresentanter, toleransen är en syster till friheten,
  förföljelsen är dotter av tyranniet; har någon av er hört talas om, att
  man ens i Rom under påveväldet förbjudit en sekt, som ni väl känner
  till, att arbeta på söndagen? Skola väl vi, som äro representanter för
  ett fritt folk, draga gränserna för trosfriheten snävare än i Rom!" Den
  16 thermidor år VI framlade Lucien själv ett förslag till understöd åt
  fallna krigares änkor och barn, sedan ett förut i de femhundras råd
  framställt förslag i de gamlas råd hade blivit förkastat. Han yrkar på
  att republiken skall åtaga sig att understödja de faderlösa ej blott
  till deras fjortonde år utan till dess de kunde välja sig ett yrke --
  "då skall", säger han, "krigaren kunna lugnt sluta sina ögon utan att
  vara orolig för sin sons öde; han vet, att fäderneslandet gjort denne
  till sin son, och att det skall draga försorg om honom, ända tills han
  i sin tur kan skriva in sig i rullorna. Den på slagfältet förblödande
  krigaren skall ej längre vara bekymrad för sin familj och får ge bort
  sin sista tanke till fäderneslandet med att fråga om segern blivit de
  republikanska vapnen trogen."
  
  Det var först i början av fructidor år VI, som Lucien började opponera
  mot direktoriet, detta med anledning av den lättsinniga och oförnuftiga
  utrikespolitik som direktoriet förde, samt dess olagliga inblandning
  i de republiker som Napoleon skapat. Den största av dessa, den
  cisalpinska republiken, sände en representant till Paris med klagomål
  över de egenmäktiga åtgärder Frankrikes ambassadör därstädes, Trouvé,
  gjorde sig skyldig till, speciellt över det olagliga införandet av en
  tremannaregering i stället för det direktorium av fem personer, som
  Napoleon upprättat. Då klagomålen riktades till Lucien och Joseph,
  försökte Lucien förmå direktorerna att taga sig an cisalpinernas sak
  och lugna de upprörda sinnena. För den skull uppsökte han direktorerna,
  främst Barras, och sökte personligen övertyga dem om att något borde
  göras, men följden härav blev endast, att en brytning för alltid mellan
  Lucien och Barras ägde rum. Då tog Lucien ett avgörande steg: i de
  femhundras råd stämplade han i ett glänsande andragande direktorerna
  såsom ansvariga för de oroligheter, som ägt rum i dotterrepublikerna.
  Detta angrepp på regeringen vann visserligen ej sådan anslutning, att
  någon direkt aktion därmed kunnat inledas, det hade väl ej heller
  Lucien åsyftat, men själv hade han med sitt uppträdande tagit bestämt
  parti: efter denna dag var han en av oppositionens ledande män, och
  alltmer blev det honom klart att direktorerna ej voro värdiga att föra
  styret, att de begagnade sig av sin makt endast till intriger och
  personlig fördel och att den statskuppspolitik, som de med förkärlek
  använde, på ett farligt sätt äventyrade respekten för lagarnas helgd.
  
  Redan före detta avgörande steg hade Lucien valts till sekreterare i
  de femhundras råd, en utmärkelse, som nogsamt bevisade att han som
  politisk personlighet kring sig samlat vänner och meningsfränder.
  Att hans brytning med direktoriet skulle stärka hans anseende var
  naturligt, då man vet, att under hela denna tid den lagstiftande
  kåren stod i mer eller mindre enhällig opposition mot regeringen. Men
  om ock, såsom Lucien själv säger, han ofta bekämpade ett lagförslag
  endast därför, att direktorerna understödde detsamma, så finner man
  dock alltid en bestämd riktlinje i hans parlamentariska strävanden,
  nämligen att skydda och försvara kärnan i det republikanska samhället;
  så t.ex. arbetade han i sin egenskap av medlem i pressutskottet
  med kraft på att få den preventiva censur avskaffad, som hade
  införts efter fructidor-statskuppen, samt för användandet av jury i
  pressangelägenheter.
  
  Det vore emellertid tämligen naivt att förutsätta, att Luciens
  politiska verksamhet varit dikterad uteslutande av intresse för
  republikens välfärd. Den idealitet, som engång hänfört lagstiftarne
  från år 1789, och av vilken även Lucien känt en fläkt, var efter sex år
  av frihet och jämlikhet tämligen förflyktigad. Efter revolutioner genom
  och för folket hade kommit statskupper av djärva partigängare -- man
  samlades numera kring individer och ej kring principer. Det politiska
  spelet med dess blodiga risker och djärva chanser medförde, att ingen
  med ärelystnad och djärvhet kunde motstå att kasta sig in i detta
  stora jobberi med makten, så ej heller en man med Luciens karaktär
  och förutsättningar. Utan att kunna kallas en lycksökare, hade Lucien
  mycken naturlig äregirighet samt känsla av eget värde och dessutom för
  sina ögon exemplet av Napoleon, som trots sina storartade talanger
  och sin översvallande kraftexpansion ej föraktade ett skickligt,
  manövrerande av sin lyckas skepp på de stora händelsernas hav.
  
  Självständig och orädd i en tid, då de djärva hade något att vinna,
  måste Lucien bliva sin egen lyckas smed. Och det insåg också redan hans
  samtid -- i tidningarna från detta händelserika år utpekades Lucien
  som en av dem, vilka ur direktoriets svaga händer ville rycka till sig
  makten.
  
  Lucien ställde sig liksom Joseph till Napoleons förfogande vid
  dennes återkomst från Egypten, han icke blott förberedde statskuppen
  tillsammans med sina båda bröder, jämte Talleyrand och Sieyès,
  utan var också den, som genom sin rådighet och sitt lugn förde den
  igenom. När Napoleon den 19 brumaire, efter att i de gamles råd ha
  gjort komplett fiasko med sitt stora tal, mera lämpat för soldater
  än folkrepresentanter, darrande och blek inträdde i de femhundras
  improviserade sessionsrum i Saint-Clouds orangeri, och kring honom
  ljödo samma rop som engång omsvärmat Robespierre den 9 thermidor:
  "ställ honom utom lagen, ned med diktatorn", då var det presidenten
  i församlingen, Lucien Bonaparte, som talade lugnande ord till den
  upprörda församlingen och, när ljudet av hans ord drunknade i larmet,
  kastade sig på en häst, red ut till trupperna, som stodo i beredskap
  på slottsgården, och kallade dem till hjälp. Och när sedan mot natten
  statskuppsmännen ville befästa sin vunna seger med lagparagrafer, var
  det återigen Lucien, som genom sin energi lyckades samla ihop så många
  folkrepresentanter, som voro av nöden för att det framlagda förslaget
  till ny konstitution skulle erhålla sken av laglig giltighet.
  
  Vandal, brumaire-statskuppens författare, har velat reducera Luciens
  insats i statsvälvningen under påpekande, att trupperna i varje
  fall förr eller senare skulle använts att tvinga de motsträviga
  till eftergift. Detta är emellertid osäkert. De sammansvurna hade
  aldrig tänkt på att använda våld, militären var endast tillkallad
  såsom eventuellt skydd, och Lucien grämde sig efteråt mycket över
  att statskuppen ej blev en rent parlamentarisk akt. Men Napoleon,
  på vars djärva uppträdande hela kuppen var byggd, förstörde från
  början situationen genom sitt tveksamma och fatala uppträdande, och
  Lucien kunde taga åt sig äran att genom sin kallblodighet ha räddat
  situationen.
  
  Intressantare är frågan, huru det var möjligt för Lucien, den rättrogne
  republikanen, att medverka till störtandet av den konstitution, som
  han själv erkänt såsom den bästa garantien för frihetens och fredens
  bevarande, Lucien, som, när Barras förvånat sig över hans förbittring i
  anledning av tillsättandet av ett styrande triumvirat i den cisalpinska
  republiken, hade genmält: "vem svarar för att en tremannaregering i
  Italien ej kan följas av en dylik i Paris". För Luciens handlingssätt
  härvidlag kunna väl flere grunder finnas, hans motvilja mot de
  dåvarande direktorerna, särskilt Barras, och veneration för Sieyès, som
  alltjämt för honom stod i det underbara ljus, som revolutionens första
  tid gjutit kring hans torra och metafysiska hjässa, men främst ändå den
  egna ärelystnaden, parad med medvetandet därom, att, ifall icke hans
  bröder och han själv svingade sig upp på maktens tinnar, andra skulle
  veta att göra det. Dessutom ligger det utan tvivel någon sanning i
  Luciens yttrande att lika litet som 1789-års män föranledde republikens
  införande, lika litet var brumairemännens statskupp anledning till
  kejsardömets upprättande, och man får antaga, att Lucien menat, att
  tidens krav och bärande idéer i båda fallen framkallade de yttersta
  konsekvenserna.
  
  Om Lucien efter brumaire-statskuppen hade blivit ställd på den plats,
  som bäst passade hans läggning och politiska åskådning, så hade han
  bort bli medlem i konsulatets andra kammare, tribunatet. Här hade han
  kunnat fortsätta det slags arbete, som han begynt i de femhundras råd,
  och göra sitt inflytande gällande bland de unga och liberala elementen
  i denna församling. Men Luciens deltagande i statskuppen bestämde
  honom för en mera inflytelserik och ansvarsfull uppgift. När den nya
  ministären definitivt bildades, utsågs Lucien att vara minister för
  inrikesärendena.
  
  Att vid 25 års ålder övertaga och på egen hand sköta ett
  inrikesministeriums hela invecklade maskineri var mycket begärt även av
  Lucien med hans smidighet och lätthet att snabbt sätta sig in i olika
  frågor, i synnerhet som svåra och krävande uppgifter väntade honom,
  då under denna tid hela förvaltningen skulle omorganiseras. De flesta
  initiativen togos ej heller av honom utan av Napoleon.
  
  Men det fanns områden inom Luciens arbetssfär, för vilka han i stället
  särskilt intresserade sig. Allt som rörde kulturella förhållanden,
  läroanstalter och akademier, konst och vetenskap ägnade han mycken
  omsorg, och genom att han för sådana ändamål anslog stora summor
  av inrikesministeriets medel -- det har sagts, att han handskades
  rätt lättvindigt med dessa -- blev hans ministertid i kulturellt
  avseende särdeles fruktbringande. Han var något senare även med om
  att återupprätta Franska akademien, Ludvig XIV:s gamla akademi, som
  revolutionen slopat, och att ombilda Institutet, av vilket han själv
  blev medlem. Personligt understödde han också de vetenskapsmän,
  litteratörer och konstnärer, som hos honom sökte stöd och hjälp.
  Han offrade mycken tid för att i audiens mottaga hela den uppgående
  skriftställarvärlden, förtröttades ej av att höra dem uppläsa sina ofta
  omogna och långdragna verk, kritiserade, berömde och gav goda råd.
  Han skaffade även sina vänner och skyddslingar inbringande platser
  och ämbeten. Bland dem som stodo honom nära voro poeten Arnault samt
  författaren Fontanes, som både Lucien och hans syster Elisa dyrkade och
  överhopade med välgärningar. Luciens intresse för konst och litteratur
  var -- och det länder honom till heder -- verkligt oegennyttigt, han
  uppmuntrade ej såsom Napoleon konstnärer, för att de med pensel och
  penna skulle sjunga hans lov, utan endast för konstens egen skull utan
  hänsyn till politisk eller konstnärlig trosbekännelse. Man finner också
  de mest olika namn på hans understödslista; han gav sitt understöd
  både åt revolutionens dityrambdiktare Béranger och åt Chateaubriand,
  den nyuppvaknande katolicismens förhärligare. Luciens verksamhet som
  mecenat, såsom uppmuntrare av konst och vetenskap är utan tvivel den
  vackraste sidan av hans livsarbete.
  
  Inrikesministern var även tvungen att hålla stort hus och hov, och
  han trädde nu egentligen för första gången ut ur det jämförelsevis
  tillbakadragna liv han hittills levat. För Christine, som älskade ett
  stilla hemliv, var det en börda att representera. Emellertid voro
  både hon och Lucien gästvänliga till naturen, och i sitt hem i Hôtel
  Brienne, men i synnerhet på sitt lantgods Plessis-Chamans, ett slott
  nära Senlis, samlade de sina intimare vänner till en krets, där man
  roade sig av hjärtans lust. Med lätthet kunde denna okonstlade societet
  taga upp konkurrensen med de stela hovcirklarna i Malmaison, där
  Napoleon kring sig utbredde en kyla, som icke ens Joséphines naturliga
  älskvärdhet förmådde upptina. I Plessis vistades Luciens vänner flera
  veckor i streck, och här spelades med iver teater, både tragedier av
  Racine och Corneille samt lätta farser, allt med storartad uppsättning
  och med biträde av goda yrkesskådespelare, ibland t. o. m. av Talma.
  Lucien och Elisa spelade gärna högtragiska och antika roller, Lucien
  med rätt stor talang, Elisa skrattretande, allt enligt madame Junots
  vittnesbörd. Dagarna gingo snabbt med omväxlande nöjen, såsom utfärder
  till trakten omkring, teaterrepetitioner och diskussioner, ofta över
  allvarliga politiska och filosofiska spörsmål. Alla voro ense om att en
  älskligare värdinna än Christine och en mindre generande värd än Lucien
  kunde man ej tanka sig; att den senare ibland var vid dåligt lynne och
  då bröt ut mot gästerna tyckes ej ha berört dem mycket -- det var bara
  en liten pikant omväxling, säger madame Junot.
  
  I maj 1800 dog Christine. Lucien sörjde henne djupt och drog sig för en
  tid bort från offentligheten. Men även de andra Bonaparterna saknade
  i sin krets den lilla enkla kvinnan, som de först mött med så oblida
  ögon, men som med liden vunnit dem alla med sin hjärtlighet och sitt
  taktfulla väsen. Emellertid kunde Lucien ej ägna lång tid åt sina
  personliga bekymmer. Efter några veckors vistelse på Plessis-Chamans
  vände han åter till Paris och sitt ministerium. Den tidens människor
  levde fort, och Bonaparterna voro i hög grad barn av nuet.
  
  Det är som om med Christines död en ny period begynte i Luciens liv.
  Han börjar nu på allvar deltaga i det mondäna sällskapslivet, uppträder
  med mycken lyx och omger sig med en brokig massa människor, han kastar
  sig in i en rad av kärleksäventyr, ofta av tvetydig art, och hans namn
  nämnes ofta i den parisiska skandalkrönikan. Lucien gjorde heller intet
  försök att dölja sina förbindelser. Den sentimentalitet, som låg på
  bottnen av hans väsen, kom i hans förhållande till kvinnorna till synes
  -- inrikesministern och politikern förvandlades till en trubadur, som
  vid kvinnornas fötter lovsjöng deras skönhet och vett. En av dem, som
  Lucien ivrigast uppvaktade, var madame Récamier, hon, som i saknad av
  erotiskt känsloliv upphöjde sin skönhet till självändamål och valde
  sina beundrare främst med hänsyn till hur de klädde henne. Denna gång
  nöjde hon sig med att göra Luciens glödande beundran till en visa i
  hela den mondäna världen.
  
  Också i politiken blev Lucien djärvare än förr och ställde sina
  förhoppningar högre. När han tänkte tillbaka på den roll han spelat vid
  brumaire-statskuppen, kunde han ej underlåta att jämföra den plats han
  själv intog i samhället med Napoleons, och han kände sig förfördelad.
  Den belöning, som han för sin del ansett sig ha rätt att erhålla i
  utbyte mot att ha förskaffat brodern en nästan enväldig ställning såsom
  förste konsul, var att få med honom dela makten med den fördelning,
  att Napoleon skulle sköta de militära angelägenheterna och han de
  civila. Skulle Napoleon av en oförutsedd händelse dö, ansåg han sig
  självskriven såsom efterträdare.
  
  Det var sådana tankar, som lekte Lucien i hågen, när han 1800 utgav
  broschyren "En parallell mellan Cesar, Cromwell och Bonaparte." Boken
  utkom visserligen anonymt men var tryckt på inrikesministeriets
  bekostnad, och det var ej svårt att igenkänna författaren. Likaså
  kunde man med lätthet tyda broschyrens syftemål som ett angrepp mot
  Napoleon. Det gjorde även samtiden. Efter dess utkommande överhopades
  polisministern Fouché med angivelsebrev mot Lucien. Fouché, som
  var Luciens personliga fiende och motståndare, framställde denna
  angelägenhet inför Napoleon till Luciens nackdel, och det kom till
  stormiga scener mellan bröderna. Det tjänade till intet, att Lucien
  angav sin beundrade vän Fontanes såsom författare till den misshagliga
  skriften, Fontanes stil var alltför känd för att någon skulle kunnat
  misstänka honom. Napoleon hade redan hunnit glömma brumaire och
  Luciens tjänster, han såg nu blott i sin yngre bror en medtävlare
  om makten, och därmed var det slut med Luciens politiska karriär.
  Ministerportföljen berövades honom, och för att göra Lucien i någon mån
  skadeslös erhöll han ambassadörsplatsen i Madrid -- det var nämligen på
  sådana poster, som man vid denna tid kunde inhosta guld och utveckla en
  kunglig ståt.
  
  För Lucien var det en oerhörd uppoffring att lämna Paris med dess
  hetsiga och pulserande liv. I det längsta försökte han förmå Napoleon
  att återtaga sitt beslut, och ännu från Bordeaux, där han dröjde någon
  tid, riktade han -- under förevändning att pesten härjade i Spanien
  -- till Napoleon en sista begäran att få återvända. Men Napoleon var
  obeveklig, och de första dagarna av december 1800 anlände Lucien till
  Madrid med sina två döttrar, den yngre endast två år gammal -- själva
  det faktum, att Lucien tog den lilla flickan med sig, vittnar till
  fullo om den stora ömhet med vilken han alltid omfattade sina barn.
  
  I Madrid uppträdde Lucien som grandseigneur och mecenat. Han omgav sig
  med lyx och ståt och återtog samma liv, som han levat i Paris. Hans
  hov fylldes av märkliga män och sköna kvinnor; han hade i sin tjänst
  personer, enkom anställda för att i hela Spanien uppspåra och för hans
  räkning inköpa dyrbara verk av gamla och nya mästare för att införliva
  dem med hans samlingar. Han stod väl med de spanska ministrarna, och
  hans sällskap var mycket eftersökt; han lyckades även göra ett så gott
  intryck på Karl IV, Godoy, "fredsfursten" och drottningen, att han
  av dessa behandlades såsom en vän och jämlike och när som helst hade
  tillträde till hovet.
  
  Emellertid ingick även i Luciens mission att träffa viktiga uppgörelser
  mellan republiken och Spanien. Sålunda slöts den 21 mars 1801 ett
  betydelsefullt fördrag, åsyftande en gemensam aktion mot Portugal,
  ifall detta land icke övergav alliansen med England. Detsamma
  gillades visserligen av Napoleon, men han vägrade Lucien de övliga
  större penninggåvor, som vid avslutandet av dylika fördrag utdelades,
  under förevändning att överenskommelsen ifråga ej hade ett fördrags
  allvarliga och bindande karaktär.
  
  Emellertid kom det verkligen till krig mellan Spanien och Portugal,
  men då det senare landets regent var måg till Karl IV, fick detta krig
  ingen allvarlig karaktär, och Portugal gick strax in på att sluta
  fred. Lucien var också med om fredsunderhandlingarna och signerade
  fredsaktstycket med ett ståtligt "Bonaparte". Napoleon vägrade dock
  bestämt att ratificera detta fredsslut, emedan han ansåg att de
  fördelar Spanien vunnit voro allt för obetydliga. Efter en livlig
  brevväxling, mellan Napoleon, Talleyrand och Lucien, gjorde Napoleon
  upp ett annat fördrag, som Lucien i sin tur vägrade erkänna. Napoleon
  befallde honom helt kort att underteckna fördraget, och Lucien hade
  blott att lyda. Men då Napoleon tydligt låtit honom förstå, att hans
  självrådighet och egenmäktighet såsom ambassadör kunde komma att kosta
  honom dyrt, föredrog Lucien att själv begära sitt avsked. Innan han
  ännu erhållit detsamma, lämnade han i slutet av år 1802 Madrid och
  begav sig till Paris. Han reste ingalunda tomhänt därifrån: den fattige
  Lucien, för vars utkomst Napoleon så föga hade sörjt, kom tillbaka
  från sin mission i Spanien såsom en mäkta rik man -- det säges, att
  han samlat en förmögenhet på 50 miljoner. Den spanska konungen, som
  hade funnit behag i den unge mannen med entusiasm för allt konstnärligt
  och utsökt, överhopade honom med dyrbara gåvor. Utom 20 tavlor av
  gamla spanska mästare skänkte han honom briljanterade pjäser till ett
  värde av 200,000 livres och till avskedsgåva sitt porträtt i naturlig
  storlek, infattat i en ram av diamanter och ädla stenar, vilka enbart
  för sig beräknades till ett värde av fem miljoner.
  
  Efter återkomsten till Paris var Lucien sålunda en rik man, och han
  begagnade sig av sina miljoner till sitt eget och andras nöje. Den
  yppigaste lyx rådde både i hans hem i Paris, Condéernas och Briennernas
  gamla palats, det s. k. Hôtel Brienne, som han tidigare hyrt men nu
  inköpte, och på Plessis-Chamans, för vars förskönande han gav ut
  miljoner. På delta slott lät han bygga konstgjorda grottor och sjöar,
  anlade storartade parker och trädgårdar -- allt i en originell stil,
  som han själv föreskrivit. Här återupptogs det glada och lustiga
  livet från förut. Stjärnan i Luciens salong var nu markisinnan
  Santa-Cruz, född Wallenstein, en av Luciens spanska älskarinnor, som
  följt honom till Paris. Både på landet och i staden voro hans rum
  överfulla av konstens mästerverk, målningar, skulpturer, miniatyrer
  och kuriositeter av alla slag, och Luciens största glädje var att
  för sina gäster demonstrera sina skatter, som han ständigt ökade med
  nyförvärv. Om man får tro Masson, så hade han agenter i hela Europa
  vilka hos konsthandlare och konstkännare spårade upp det bästa, som
  kunde anträffas. Hans tavelsamling var också under denna tid en av de
  förnämsta i Paris. Där fanns en stor sal med gamla italienska mästare,
  flere salar moderna målare och en särskild flygel för holländskt
  måleri. Bland de 137 gravyrerna efter tavlorna i hans samling finner
  man idel betydande namn: van Eyck, Dürer, Holbein, Rubens, van Dyck,
  Rembrandt, Ribera, Velasquez, Murillo, Titian, Paolo Veronese,
  Correggio, Ghirlandajo, Masaccio, Leonardo da Vinci, Michelangelo,
  Andrea del Sarto, Perugini och Raphael. Skulpturen var ej på långt när
  så väl företrädd, men här fann man icke desto mindre några stora namn:
  Michelangelo och Donatello.
  
  Men Luciens konstintresse och nöjen hindrade honom icke att med vakna
  ögon följa politiken och söka ett tillfälle att ånyo få spela en roll.
  Under den första tiden efter hans hemkomst hade Napoleon behandlat
  honom mycket snävt, men han började snart ändra taktik. Han förstod,
  att Lucien var en farlig person, om man icke band honom, och han
  räckte ut handen till försoning. Att Lucien tog den utsträckta handen,
  förklaras därmed, att han i ett samarbete med Napoleon såg den enda
  vägen till en maktställning, som ej skulle stå efter broderns. Och då
  han alltid tog steget fullt ut, ställde han sig också nu, liksom 1799,
  helt till Napoleons förfogande. Napoleon behövde ett stöd i tribunatet,
  och år 1802 blev Lucien invald i denna församling. Han understödde
  här ivrigt Napoleons intressen och ställde sig sålunda fientlig mot
  "ideologernas" oppositionella grupp, vilken han egentligen genom anlag
  och åsikter bort tillhöra. Med alla sin revolutionära retoriks blommor
  och sirater bekämpade han detta parti, och Napoleon hade till en stor
  del hans vältalighet att tacka för att han, trots häftigt motstånd,
  kunde driva igenom en lag, så stick i stäv mot republikanismens anda
  som konkordatet, d. v. s. erkännandet av katolicismen som statsreligion
  under påvens skydd. Det förefaller egendomligt att en man, som levat
  så i revolutionens idévärld som Lucien, plötsligt kunde förneka ett
  av dess viktigaste och för alla tider bestående resultat, skiljandet
  av stat och kyrka, vilket i Frankrike var garantien för en verkligt
  fri religionsutövning. Men när Lucien förde katolicismens talan, var
  han kanske uppriktig, ty det förefaller som hade han icke dyrkat
  allenast förnuftet och skönheten -- hans brev från denna och senare tid
  präglas av en viss religiositet, och det är väl icke oriktigt, om man
  antager, att författaren till "Le génie du Christianisme" härvid utövat
  inflytande på sin vän och välgörare. Men när han i sitt organ "Mercure
  de France" försvarar Napoleons teatercensur och i tribunatet talar för
  upprättandet av hederslegionen, eller när han tar del i den statskupp,
  som delar tribunatet i tre sektioner och genomför lagen angående
  återväljandet av en femtedel av församlingens medlemmar, vilken gjorde
  slut på den frisinnade oppositionen, har detta utan tvivel sin grund
  i opportunism och ej i övertygelse. Eller var hans uppträdande i
  tribunatet endast ett tecken på att han, den 26-årige ynglingen, var på
  väg att bli konservativ? Det är svårt att säga. Men det förefaller dock
  mera troligt, att hans revolutionära politik var tillfällig och ett
  medel att komma fram.
  
  Lucien blev för dessa tjänster av Napoleon belönad med allehanda
  förmåner. Han erhöll bland annat kurfurstendömet Trier med en enorm
  årsinkomst och det praktfulla slottet Soppelsdorf såsom residens och
  blev dessutom medlem av hederslegionens stora råd. Men i stället
  berövade Napoleon honom hans plats i tribunatet och överflyttade honom
  till senaten -- en heder, som endast var skenbar, ty i själva verket
  fruktade Napoleon, att Lucien skulle begagna sig av sin nyförvärvade
  starka maktställning inom tribunatet till att med honom själv
  konkurrera om makten. Men icke ens i senaten ansåg han sig säker på
  Lucien, och han avvaktade blott ett tillfälle att få brodern avlägsnad
  från Paris, i det han samtidigt gav honom en hög men beroende ställning.
  
  Ett sådant erbjöd sig, då konungen av Etrurien i mars 1803 avled. Hans
  eflerlevande änka ägde visserligen ej några yttre företräden, men i
  egenskap av regentinna för sin lille son hade hon en kungakrona att
  medföra som hemgift i sitt andra äktenskap. Napoleon ville gärna med
  konungariket Italien förena de etruriska provinserna, men det kunde
  ej ske med vapenmakt, då drottningen var en spansk infantinna och han
  därigenom skulle brutit fördraget med Spanien. Denna fredliga erövring
  skulle alltså ske genom Lucien, och denne blev icke så litet häpen,
  då Napoleon en dag framställde för honom förslaget att gifta sig med
  den lilla puckelryggiga spanska infantinnan. Lucien såg saken endast
  från den humoristiska sidan och gav ett skämtsamt svar, men då detta
  ingalunda tillfredsställde den högtidlige brodern, lovade han taga
  saken i övervägande.
  
  Men detta löfte var endast en fras. Ty Lucien hade ett oomkullrunkeligt
  skäl att vägra taga emot det hedrande giftermålsanbudet. Han hade
  nämligen just blivit en nygift lycklig äkta man. Kort förut hade
  han inför magistrat och präst legaliserat sitt förhållande till en
  kvinna, som redan länge hade varit hans ovigda hustru, och vilken även
  fött honom en son. Lucien hade emellertid ej omtalat giftermålet för
  Napoleon, då han visste att han därigenom skulle väcka den mäktige
  broderns förbittring. Med den lilla värdshusflickan från Saint-Maximin
  hade han kunnat gifta sig på den tiden då han var depotföreståndare i
  en småstad, men nu var han furste och senator, och Napoleon ville ej
  mer veta av några mesallianser i familjen!
  
  Hon var en bildad, ståtlig kvinna, madame Alexandrine Jouberthou, född
  Bleschamp. Hon hade varit gift med en börsmäklare, vilken efter att
  ha blivit ruinerad övergivit henne samt rest till S:t Domingo. Lucien
  råkade henne på våren 1802 och blev genast passionerat förälskad
  i henne. Snart nog flyttade hon till Plessis, och kort därpå till
  Paris, där hon bodde i huset bredvid Hôtel Brienne; Lucien hade
  genom en underjordisk gång låtit förena hennes hus med sitt. Deras
  förhållande väckte stort uppseende och gjorde, att många av de sköna
  kvinnorna vid Luciens hov övergåvo hans salonger; även Elisa, som varit
  medelpunkten i det liv, som levats här under nära ett år, började
  draga sig tillbaka. Lucien begärde ej bättre än att strax få gifta sig
  med sin väninna, men detta kunde ej ske förrän madame Jouberthou fått
  kunskap om, huruvida hennes man, från vilken hon ej blivit lagligt
  skild, var död eller ej. Först sedan en son blivit född, lyckades hon
  erhålla bevis för att herr Jouberthou ej mera fanns i livet, och i maj
  1803 blevo de vigda. Napoleon hade visserligen ej varit okunnig om
  deras förhållande, men han tog det ej allvarligare än Luciens andra
  förbindelser, och han trodde denne vara så pass ärelysten att han i sin
  nuvarande höga ställning ej ville riskera densamma i en mesallians.
  Han hade även hört talas om att Lucien fått en son men ej fäst sig vid
  denna händelse -- det fanns så många oäkta Bonaparter, yttrade Jérôme
  engång när Lucien fordrade fulla rättigheter för denne sin son, att det
  var omöjligt att taga dem alla med i räkningen!
  
  Luciens passion för Alexandrine Bleschamp och hans giftermål med henne
  gav hela hans återstående liv dess prägel. Ty från det ögonblick
  Napoleon insåg, att det var Luciens allvar att fasthålla vid sitt
  äktenskap, bröts för alltid det goda förhållande mellan bröderna, som
  med möda kommit till stånd. Hädanefter är Lucien det svarta fåret
  i familjen och Napoleon upphör ej att trakassera honom. Han vägrar
  absolut att erkänna giftermålet, han utesluter Alexandrine ostentativt
  från alla tillfällen, då familjen samlas, och än värre, han gör nu
  Luciens karriär i allt beroende av detta giftermål. Alla höga poster,
  titlar och förmåner, som Napoleon bestämt för Lucien, erbjudas honom
  nämligen med villkor, att han upplöser sitt äktenskap. Men Lucien låter
  sig ej fresta, han visar sig i denna angelägenhet äga mer fasthet
  än någonsin. Till varje nytt förslag från Napoleons sida svarar han
  endast kort och gott, att han under inga omständigheter skall lämna
  den hustru, som han själv valt, och att han föredrar att leva som
  privatman, lämnande åt sina syskon att emottaga kronor och länder,
  makt och ära. Men Lucien hade kanhända lättare att vara självständig
  än de andra, han var den ende, som ej behövde taga emot penningar av
  Napoleon, den ende i familjen vars namn ej för den årliga miljonen stod
  på statens civillista!
  
  Det var ej ringa offer Lucien bragte "la veuve Jouberthou" såsom hon
  kallades i familjen. Först gällde det en eventuell tronföljd. Nästa
  gång kom turen till den norditalienska kronan. I det senare fallet
  hade Lucien svårt att säga nej -- hur frestande måste ej för honom
  ett konungarike i Italien hava varit! Han kompromissar också så långt
  han kan: han förklarar att hans hustru skall avstå från att dela hans
  tron, icke önskar titulera sig kunglig höghet, utan nöjer sig med
  att heta rätt och slätt madame Bonaparte. Napoleon överhopar Lucien
  med förebråelser för att denne tänker endast på egna intressen. Hela
  familjen övertalar honom på ett sätt, som Lucien gång på gång stämplar
  såsom "scandaleux". Men Napoleon är obeveklig, och Eugène Beauharnais
  blir vicekonung av Italien.
  
  Senare kommer erbjudandet först av Portugals och strax efteråt av
  Spaniens krona, det gäller samma villkor och blir samma resultat:
  Lucien vägrar att lämna sin hustru, och Joseph får konungariket Spanien
  -- vilket Lucien knappast avundas honom, då han ogärna velat bära den
  krona, som Napoleon tvungit hans forna vän och gynnare Karl IV att
  avstå.
  
  Men i april 1804, långt före dessa underhandlingar, hade Lucien,
  uttröttad av alla trakasserier, och kanske även med insikt om att
  hans ställning var farlig, lämnat Paris och installerat sig i Rom.
  Här förde han ett synnerligen angenämt liv i skötet av sin familj,
  bland konstskatter och böcker, och det dröjde ej länge innan han också
  här fann sig omgiven av vetenskapsmän och konstnärer. Han köpte sig
  dessutom ett härligt lantgods nära Tusculum, där han trivdes utmärkt.
  Till påven Pius VII stod han i ett gott, ja vänskapligt förhållande,
  och vänskapen befästes med sedvanliga gåvor: från Luciens sida stora
  penningbelopp, från påvens ej blott värdefulla konstverk utan även ett
  slott i Viterbo, Canino. Pius VII visade dessutom genom att stå fadder
  för Luciens barn -- en ynnest, som ej vederfors mången -- att han
  erkände Luciens giftermål.
  
  De fortgående ansträngningarna från Napoleons och familjens sida att
  förinta hans äktenskap voro vid denna tid den enda skuggan i Luciens
  annars så lugna och trivsamma tillvaro. Lucien skrev det ena mera
  förbittrade brevet än del andra: "Ni tyckas alldeles ha glömt bort
  vad heder och religion fordrar", skriver han sålunda engång till
  morbrodern, kardinal Fesch. "Ha ni ej tillräckligt sunt förnuft för att
  ej förväxla mig med Jérôme, och för att bespara mig edra fullkomligt
  onyttiga råd? Det är bäst, att ni låter bli att skriva till mig så
  länge tills hedern och religionen, som ni nu föraktar, ha skingrat er
  förblindelse. Dölj åtminstone under er purpur edra känslors låghet och
  gå tyst er väg, som är ingen annan än äregirighetens."
  
  Den enda av Napoleons önskningar, som Lucien tillmötesgick, var att
  sända sin äldre dotter Charlotte till Paris för att uppfostras där i
  och för ett eventuellt giftermål med prinsen av Astunen, Karl IV:s av
  Spanien son och spansk tronföljare.
  
  Men det var som om Luciens framgångar, av vilket slag de än voro, ej
  lämnade hans store broder nattro -- eller var det kanske förbittringen
  över att ej kunna knyta vid sitt öde den mest begåvade och den mest
  energiska av sina syskon -- alltnog, förföljelsen fortgick. I februari
  1808 träffades Lucien av förbudet att vistas i Rom. Han bosatte sig
  då på sin villa i Frascati, där han, omgiven av sin familj och sina
  vänner, levde fram ytterligare två stilla år. Vilken kontrast till
  brodern Joseph, som under samma tid kämpade sin hopplösa kamp i
  Spanien, eller till brodern Napoleon, vars despothand kom hela Europa
  att darra i sina fogar! Men icke ens under Tusculums pinjer fick
  Lucien frid. Mot slutet av år 1810 kom förbud att vistas även här, och
  ungefär samtidigt återsändes Charlotte, som i sina små brev hem hade
  djärvts göra sig en smula lustig över familjen och därigenom väckt sin
  store farbroders misshag. Lucien tog därefter sin tillflykt till den
  sista fridlysta plats han hade att tillgå -- Canino. Han företog här
  storartade drivhusanläggningar, och hans dagar gingo med att övervaka
  arbetena i orangerierna, med att läsa och att dikta. Men ingen kunde
  förvåna sig över att han ej var tillfredsställd. Han var borta från
  Paris, där han hörde hemma, han levde en godsherres liv, medan hans
  syskon hade furstendömen och konungariken. Med vemod och bitterhet
  måste han fastslå, att han, som haft så stor del i befästandet av
  Napoleons makt, för all framtid var dömd till landsflykt och därtill
  skild från sin mor och sina syskon. Och allt starkare började hos honom
  den tanken tränga fram att sätta ett längre avstånd mellan sig och all
  den glans som rådde i Paris, därifrån kejsardömets gyllne örnar med
  hotfulla vingar överskuggade konungar och folk.
  
  Men vart taga vägen? Del fanns blott ett fritt land som icke var
  fientligt -- Amerika. För honom liksom för alla andra, som upplevat
  revolutionen, stod Amerika i ett fantasiens ljus som underlandet,
  där individens heligaste rättigheter respekterades, och där alla som
  förföljdes av våldet kunde få en tillflykt. Hit ville Lucien ställa
  sin kosa. Han begärde av Napoleon pass för resan till Amerika, och
  samtidigt skrev han till sin mor ett brev, som är betecknande för den
  uppfattning han hade om familjens handlingssätt:
  
  "Min största sorg", säger han, "när jag nu reser, är att lämna er,
  men jag är tvungen att göra det, emedan kejsaren mot mig visar den
  mest skriande orättvisa, och emedan ni själv genom att ställa er på
  hans sida har, då det gäller mig, glömt vad heder och religion fordra.
  När jag är borta, skall ni helt säkert bättre förstå mig, och när
  sanningens timme engång kommer att slå, skall ni minnas att ni har
  en son, som gärna vill återkomma till Europa i sin otacksamma och
  orättvisa familjs sköte. Ja, i sanning, otacksam och orättvis. Ty också
  jag har bidragit till er framgång, och om ni tänker på den 18 brumaire,
  så böra Fesch, Louis och Jérôme känna tacksamhet mot Lucien. Jag
  påminner eder om detta, emedan jag tycker, att ni alldeles för snabbt
  glömt det, och emedan det för mig är svårt att se huru förblindade alla
  äro av kejsarens storhet, så förblindade, att ni behandla mig såsom
  en förlorad son. Ni borde säga honom, att jag gifte mig emedan det
  var min rätt, och påminna honom om att jag gjorde det innan han var
  kejsare, samt att han gör sig löjlig genom att behandla en minister och
  ambassadör såsom en skolgosse. Säg honom också, att min andra hustru
  liksom min första har sådana egenskaper, att dessa borde komma honom
  att glömma det som han kan ha emot henne. Om min familj gjort sin plikt
  och ej visat sig i stånd till så mycken låghet, vore jag längesedan
  återförenad med min bror, men man har alltid haft den dåraktiga idén
  att jämföra mitt äktenskap med Jérômes, och man försöker nu förlikna
  min skilsmässa vid kejsarens." Efter att ha erhållit del av detta brev,
  lät Napoleon sända till Lucien alla de papper, som voro nödvändiga för
  hans resa. Förberedelserna voro mycket vidlyftiga. Murat sände från
  Neapel ett amerikanskt fartyg vid namn Hercules, vilket skulle föra
  Lucien och hans familj över Atlanten, och i ett personligt brev anhöll
  Lucien hos lord Wellesley om tillstånd att få landstiga på Sardinien i
  hamnen Cagliari.
  
  Den 7 augusti 1810 gick resan av stapeln, och Lucien lämnade Europa med
  sin hustru och sina många olika sorters barn, -- en flicka Anna från
  Alexandrines första äktenskap, Lolotte och Lili samt de fyra barnen
  av Luciens andra äktenskap, Charles-Lucien-Jules-Laurent, Letitia,
  Paul-Marie och Jeanne. Efter en svår resa anlände de uttröttade till
  Cagliari, glada över tanken att få vila ut efter resan. Men nu uppstodo
  nya svårigheter. Lucien blev förbjuden att landstiga. Han vände sig ej
  blott till de engelska myndigheterna på Cagliari utan vädjade ock till
  konungen av Sardinien. Sedan Hercules flere dagar legat förankrad på
  Cagliaris redd, erhöll Lucien bestämt avslag på sin begäran. Men icke
  nog därmed, några dagar därpå fick han befallning att strax begiva sig
  till Malta, dit han skulle eskorteras av ett engelskt fartyg. På vägen
  gjorde Lucien ett försök att befria sig från eskorten, och Hercules
  började i smyg ändra kurs. Företaget blev upptäckt, och från det
  engelska fartyget avlossades skott mot Hercules, som nu förklarades för
  fientligt fartyg. Lucien blev såsom engelsk krigsfånge förd till Malta,
  där han landade den 24 augusti. Det hjälpte ej, att Lucien åberopade
  sig på engelska regeringen eller vädjade till sin rang och sina titlar,
  såsom krigsfånge tilläts han ej att gå ut utan bevakning, och hans hus
  omgavs av en vakt på 50 man. Icke desto mindre fann han sig i sitt öde,
  kanske mest därför, att hans barn trivdes så utomordentligt väl på den
  vackra ön med dess härliga klimat. Lucien själv återupptog t. o. m.
  här sitt forna litterära arbete, och utan större missmod beredde sig
  familjen att stanna över vintern.
  
  Men plötsligt, i slutet av oktober, erhöll Lucien sent omsider av
  markisen av Wellesley svar på de skrivelser han tillställt engelska
  regeringen. Denna tillät honom varken att resa till Amerika eller
  stanna på Malta. I stället skulle han inskeppas på ett krigsfartyg och
  föras till England, där man ville anvisa honom en stilla och avlägsen
  vistelseort. Lucien var mycket upprörd över denna befallning, så mycket
  mer, som hans familj ej tilläts att följa med honom på resan. Den 20
  november 1810 måste han anträda resan till England, kvarlämnade på
  Malta de varelser för vilkas lycka han redan offrat så mycket.
  
  Den 28 december landade han i Plymouth. Från första stund han
  trampade Englands jord vederfors honom från fiendens sida alla de
  hedersbetygelser, som hans broder förvägrat honom. Han behandlades
  överallt som en prins av blodet och uppvaktades både av ministrarna och
  medlemmar av högadeln, som på allt sätt visade honom sin bevågenhet.
  Men detta var ändå intet mot den popularitet, som han förvärvade sig
  inom olika lager av det engelska folket. Man såg i honom ett offer
  för Napoleons förföljelser, och vart han än kom, hälsades han med
  entusiasm. Även tidningarna sysselsatte sig ingående med allt vad han
  företog sig. "Lucien Bonaparte är nu i gott skydd", skriver sålunda
  en engelsk tidning, "och så länge han lever skall han utgöra en
  förebråelse mot sin bror. Hans öde är ett nytt exempel på den grymhet,
  som brodern visat vid otaliga tillfällen, och ända till evig tid skall
  man minnas att han valt vårt land att bo i, samt kunna säga vilket av
  de två länderna, som behandlat honom mildare."
  
  Den starka opinionen för Lucien undergrävde kanske ej mindre Napoleons
  välde än de andra brödernas regeringssystem. Napoleon förmådde ej med
  lugn bära prövningen att se Lucien hyllad av hans värsta fiende. Han
  avstod visserligen på grund av moderns förböner från sin föresats att
  förbjuda Lucien att någonsin mera trampa fransk jord, men han avsatte
  honom från hans senatorsämbete, fråntog honom hans kurfurstendöme,
  utströk hans namn från hederslegionens och Institutets rullor och
  berövade Lucien sålunda ej blott hans yttre värdigheter utan ock så
  gott som alla hans inkomster.
  
  Luciens hustru och barn kommo även lyckligt över till England. Den
  första tiden bodde Lucien med sin familj i Wales, men senare köpte
  han sig ett lantgods, Thorngrove, helt nära London. Här idkade han
  livlig författarverksamhet och utgav även en diktcykel under titeln
  "Charlemagne ou I'église sauvée", vilken för övrigt ej hade något
  litterärt värde. Han uppgav dock icke sina försök att få tillstånd
  att återvända till Italien. Hans gamle vän Pius VII utverkade även
  denna tillåtelse, och i maj 1814 återvände Lucien med sin familj till
  Italien, där han under titeln prins av Canino, som han erhållit av
  påven, slog sig ner på sitt slott med samma namn.
  
  Efter Napoleons tronavsägelse började Lucien, ädelmodig till sin natur,
  strax att arbeta på att återupprätta hans välde, och han deltog med
  iver i förberedelserna till Napoleons uppbrott från Elba. Under de
  hundra dagarna kom Lucien liksom de övriga syskonen till Paris, och
  förhållandet mellan bröderna blev nu bättre än det egentligen någonsin
  varit. Lucien erhöll under denna tid en diplomatisk mission i Schweiz,
  som han utförde till Napoleons tillfredsställelse. Liksom Joseph gjorde
  också Lucien allt sitt inflytande gällande för att förmå Napoleon att
  efter Waterloo genom en kraftig aktion mot sina fiender söka tvinga dem
  att till sin efterträdare antaga den unge konungen av Rom.
  
  Efter Napoleons andra tronavsägelse hölls Lucien en tid fången i Turin,
  men han erhöll återigen hjälp av Pius VII, som hos Metternich utverkade
  hans frigivande i augusti 1815. Han bosatte sig nu åter i Rom, där
  hans tid upptogs av lärda studier, men var under flere år strängt
  övervakad av den heliga alliansen. Här föddes hans barn Pierre-Napoleon
  den 12 september 1815 och Antoine (i Frascati) den 31 oktober 1816,
  Alexandrine-Marie år 1818 i oktober och Constance år 1823. En son,
  Louis-Lucien hade blivit född i Thorngrove i England den 4 januari 1813.
  
  När Napoleon fördes till Sankt Helena, anhöll Lucien om att få följa
  honom dit, han erbjöd sig även att dela sin återstående förmögenhet med
  brodern, vilket denne dock avslog. Han lämnade emellertid ej tanken
  att hjälpa Napoleon och gjorde därför upp en plan att resa över till
  Amerika, tillsammans med Joseph söka befria Napoleon och därefter under
  dennes anförarskap erövra Mexico, men alla hans planer omintetgjordes
  av Napoleons död. Förtvivlad däröver kastade han sig med iver på
  studier i matematik och astronomi.
  
  År 1832 företog Lucien en resa till England, där han sammanträffade
  med Joseph, och 1834 protesterade han tillsammans med denne mot
  Bonaparternas landsflykt, författade och spred ett förslag till
  konstitution, utgav två arbeten, som väckte uppseende: "Sanningen om de
  hundra dagarna" och den enda del av hans memoarer som utkommit.
  
  År 1836 drog sig Lucien för alltid bort från politiken. Han levde sedan
  på olika orter i Italien och dog 1840 vid 65 års ålder i Canino, där
  han också ligger begraven. Hans hustru överlevde honom i femton års
  tid, hon dog 1855 i Sinigaglia.
  
  Hur såg Lucien ut? En samtida har beskrivit honom på följande sätt:
  "han var lång och illa växt, hade armar och ben som en spindel och ett
  litet huvud, vilket allt tillsammans med hans stora kropp skulle gjort
  honom olik de andra Bonaparterna, om han icke gemensamt med bröderna
  ägt denna samma typ, efter vilken alla de åtta syskonen voro, så att
  säga, präglade som medaljer. Han var mycket närsynt och gick vanligen
  framåtlutad med huvudet på sned och blinkande med ögonen. Men plötsligt
  kunde han stanna och lyfta sitt lilla fågelhuvud, och ett småleende
  for över hans ansikte, så intagande, så älskvärt, att han med ens
  blev nästan vacker." Napoleons mest begåvade broder ägde något, som
  denne knappast själv var i besittning av, nämligen charm, och det var
  denna tjuskraft, som gjorde honom älskad av kvinnorna och beundrad och
  högaktad till och med av sin broders hätskaste fiender.
  
  
  
  
  ELISA BACCIOCHI.
  
  
  Med Lucien Bonapartes liv hör Elisas nära samman. Medan Joseph och
  Napoleon ända från barndomen slöto sig till varandra, sökte och vann
  Lucien vänskap och förståelse hos sin två år yngre syster Marianna
  eller Elisa, som hon senare kallade sig. Denna vänskap betingades av
  personlig sympati och gemensamma intressen.
  
  När Marianna var sju år gammal, fördes hon av sin far över till
  Frankrike till klosterpensionen Saint-Cyr. Hon uppfostrades således
  på statens bekostnad, liksom Napoleon i Brienne. På den corsikanska
  flickans stolta nacke vilade som en tung börda medvetandet om att
  vara fattig. Madame Junot talar om att hennes mor engång vid ett
  besök i klostret funnit Marianna upplöst i tårar men ej lyckats få
  den lilla flickan att yppa vad som bekymrade henne, till dess hon
  slutligen tillstått, att orsaken till hennes sorg var den, att hennes
  fickpenningar ej förslagit till deltagande i en liten festlighet, som
  skolans elever anordnat för att hylla en avgående lärarinna!
  
  Marianna var som klippt och skuren för att bli en värdig produkt av
  Saint-Cyrs visserligen på goda studier fotade, men formalistiska och
  preciösa uppfostringsmetod, som införts av den mest pedagogiska av
  fromma damer, m:me de Maintenon, och som alltjämt bibehölls. Hennes
  litet strama väsen gick väl ihop med den av aristokratism fyllda luft,
  som hon här inandades, hennes smak för upphöjda och vittomfattande
  spörsmål med den högtravande ton, som här var rådande.
  
  Den 7 augusti 1792 utfärdade nationalförsamlingen ett dekret, att alla
  kungliga läroanstalter skulle stängas. Saint-Cyr var också bland dem.
  Napoleon, som befann sig i Paris, erhöll uppdraget att avhämta Marianna
  från skolan och följa henne till Ajaccio. De hade emellertid inga
  penningar för hemresan, och Napoleon uppsatte nu i systerns namn en
  ganska kortfattad skrivelse på icke fullt felfri franska med anhållan
  om att Marianna skulle få ut den återstod av allmänna medel, som hon
  hade rätt till, nämligen 532 livres. Syskonens begäran hörsammades och
  resan anträddes. Napoleon var icke så litet stolt över att ha under
  sitt beskydd den femtonåriga systern, som efter åtta års uppfostran
  förvärvat sig ett sirligt och aristokratiskt sätt att uppträda, vilket
  -- åtminstone i hans tycke -- gjorde henne till en fulländad världsdam.
  Den övriga familjen tyckes ha delat hans uppfattning, ty de kallade
  henne i hemmet under den första tiden efter återkomsten på skämt "la
  demoiselle de Saint-Cyr". Elisa beskrives vid denna tid såsom en ganska
  vacker flicka med regelbundna drag, ett litet huvud, inramat av ett
  rikt mörkt hår, vackra händer och fötter, en förmån, som var gemensam
  för alla systrar Bonaparte, och som de själva satte mycket värde på.
  Men Elisa var ingen skönhet såsom de andra två systrarna, de alltför
  stora ögonen, den skarpa hakan och det något stickande och spetsiga i
  drag och uttryck, vilket vid äldre år allt mera accentuerades, verkade
  störande. Dessutom var hon för att vara corsikanska ganska lång samt
  kantig i sina rörelser och mager.
  
  Sådan som Elisa var vid hemkomsten från Saint-Cyr, sådan förblev hon.
  Under hela sitt liv bar hon prägeln av den skola, där alla stöptes
  i samma form, och där man under fraser och avmätta later dolde så
  mycket som var möjligt av sitt verkliga jag. Hon gick genom de olika
  faserna av sin brokiga levnad med samma aristokratism i tänkesätt och
  uppträdande, med sänkta ögonlock och en klar och ljus stämma, som var
  ren och vacker, men i vilken aldrig kom ett stänk av humor. Hon behöll
  alltid en passion för reglementen och principer, som ingen kunde taga
  ur henne, liksom även sin övertygelse om kvinnans andliga överlägsenhet
  över mannen även i de stycken man vanligen kallar manliga.
  
  Men det var ej sådan corsikanerna ville ha kvinnan. Napoleon, som
  först imponerats av systerns förnäma och stela apparition, kände sig
  alltid på sätt och vis främmande för henne. Han insåg väl, att hon var
  klok och intelligent, kanske förstod han även instinktivt, i vilken
  grad hon besatt de karaktärs- och lynnesegenskaper, som hos honom
  själv voro skarpast framträdande: härsklystnad, häftighet, självkänsla
  och intellektuell överlägsenhet. Han hyste också en viss rädslans
  respekt för henne. Men när han hörde henne diskutera filosofiska och
  litterära teser eller då hon var djärv nog att åtminstone ännu under
  hans konsulatstid lugnt våga gendriva hans åsikter, i synnerhet i
  litterära och teaterfrågor, retade han sig på hennes tvärsäkerhet. Hon
  kom att för honom representera en typ, som han grundligt hatade: den
  lärda kvinnan, man-kvinnan, mot vilken han hyste all den aversion,
  som atavismen och hans corsikanska uppfostran givit honom, och
  vilken skarpare än i något annat förhållande kom till synes i den
  lidelsefullhet, med vilken han förföljde en kvinna, vilken alltid stod
  för honom såsom en naturens abnormitet -- madame de Staël.
  
  Redan tidigt närmade sig Marianna Lucien. När hon kom hem till Ajaccio
  stod Luciens stjärna högt, och det dröjde ej länge, innan hon blev
  hans vän och medarbetare. Man kan icke utan skäl förvånas över att de
  rojalistiska åsikter och den aristokratism Elisa förvärvat i Saint-Cyr
  kunde förlikas med Luciens revolutionära entusiasm. Men Elisa bländades
  av Luciens intelligens, av hans vältalighet och säkra uppträdande och
  kände väl ock, att hon på Corsika fick vara tacksam över att hava
  någon, som hon med sin förnäma uppfostran kunde umgås med. Lucien ägde
  liksom hon förmågan att föra en teoretisk diskussion, och hon kände,
  att han var den enda i hennes omgivning, som såg ting och förhållanden
  under en bredare synvinkel. Elisa blev Luciens mest trofasta vän och
  arbetskamrat under ett decennium framåt. För henne läste han upp sina
  tal, innan han gick upp i talarstolen, och sina pamfletter, innan
  han utgav dem. Hon blev för honom den intelligenta och förstående
  lyssnerska, som varje man är i behov av, och vad som var förmer -- den
  skarpa och kloka kritikern.
  
  År 1792 i december hade Elisa en upplevelse, som något bröt av
  det enformiga livet på Corsika. Dit anlände nämligen i syfte att
  pacificera ön en eskader under befäl av den unge amiralen Truguet
  och med konventsmedlemmen Sémonville ombord. Ingendera av dem kunde
  italienska, och med undantag av öns deputerade, vilka då befunno sig
  i Paris, och kanske några unga handelsresande, voro Bonaparterna de
  enda, som kunde franska, och det föll sig sålunda helt naturligt, att
  Lucien blev främlingarnas oumbärlige vägledare. När Sémonville från
  talarstolen uttryckte sin fägnad över att befinna sig bland Frankrikes
  vänner, corsikanerna, och ingen i den samlade menigheten förstod ett
  ord av vad han sade, var Lucien till hands för att strax tolka hans
  ord till corsikanska, och det var han, som svarade med att överbringa
  en hälsning från jakobinerna på ön till jakobinernas klubb i Paris.
  Bland damerna fanns ingen annan än Marianna, som talade främlingarnas
  språk, och vid de festligheter, som tillställdes för fransmännen,
  var hon den enda, som egentligen kunde uppskatta den hyllning, som
  de galanta främlingarna ägnade corsikanskorna. Hon blev föremål för
  deras uppmärksamhet, och snart hade den eleganta amiralen lidelsefullt
  förälskat sig i Marianna, som även besvarade hans böjelse med hela
  styrkan av sitt hetsiga temperament. Det blev till och med fråga om
  giftermål. Men deras samvaro blev blott en kort kärleksidyll -- efter
  tre veckors vistelse måste eskadern återvända, den unge revolutionären
  drog bort på en expedition till Sardinien, och hon återsåg honom
  aldrig. Marianna sörjde djupt sin första kärlek. Hennes eget liv blev
  emellertid icke mindre äventyrligt än hans -- med överflyttningen till
  Frankrike gick hon nya öden till mötes.
  
  Huru de första åren i Frankrike förflöto för Elisa, är ej känt. Samtida
  tala visserligen om, att även hon var med om det oerhört lättfärdiga
  liv, som Pauline och Caroline i Marseille skulle hängivit sig åt, och
  på grund varav de ej fingo komma med i den så kallade fina världen,
  men det är knappast möjligt att den hedervärda madame Letitia så illa
  tagit vara på sina döttrar, vilka liksom bröderna hade mycken respekt
  för henne. Därifrån gjorde dock Elisa ett undantag; hon visade gentemot
  modern både trots och hårdhet.
  
  Att Elisa icke var nöjd med sitt liv i Marseille, visar emellertid det
  äktenskap, som hon utan någon djupare böjelse år 1797 ingick. Félix
  Bacciochi, den man, med vilken Elisa förenade sitt öde, var kapten vid
  ett infanteriregemente och 35 år gammal. Han utmärkte sig ej genom
  begåvning och ännu mindre genom militär duglighet, -- han hade behövt
  femton år för att avancera till kapten. Men han var en oförarglig man
  och kunde kallas en vacker karl, om man såg bort från det uttryck av
  dumhet, som präglade hans regelbundna ansikte. Dessutom var han den
  enda aspiranten på Elisas hand. Det sistnämnda skälet blev antagligen
  avgörande för både fru Letitia och Elisa. Detta var ett tillfälle, som
  ej fick försummas -- Elisa var 20 år, nära nog över giftermålsåldern!
  För fru Letitia fanns dessutom en annan orsak att med välvilja upptaga
  Bacciochis anbud, han var corsikan och hemma från Ajaccio, något som
  hos henne alltid var en stor rekommendation. Bacciochi blev sålunda
  fästman i huset -- någon hänsyn till att Napoleon hade vägrat att
  erkänna honom som svåger, tog man icke -- och giftermålet ingicks
  inför de civila myndigheterna i Marseille den 1 maj 1797. Om man får
  tro Masson, hade de båda kontrahenterna gjort vissa retuscher i namn
  och data: den 29- årige Félix Bacciochi sammanvigdes med den 19-åriga
  Marianna-Elisa Bonaparte. Det var första gången namnet Elisa förekom
  i ett officiellt aktstycke, -- ett namn som hade givits henne av
  Lucien, som ju hade en formlig mani att döpa om folk -- han kallade
  sin egen hustru Christine och Eleonore i stället för Catherine, som
  hon egentligen hette, och det var även han, som för den yngsta systern
  Maria-Annonziata uppfann namnet Caroline.
  
  Vid den tid då den forna Marianna Bonaparte blev Elisa Bacciochi,
  vistades Napoleon på Mombello, ett gammalt praktfullt och förnämt
  italienskt slott, med stora trädgårdar och breda alléer: där höll han
  för första gången hov. Här infann sig nu madame Letitia med sin dotter
  Elisa, sin nya måg och sina yngre barn: det gällde att blidka Napoleon
  för att förskaffa Elisa en hemgift och hennes man ett avancemang.
  Efter ett första stormigt utbrott lade sig Napoleons vrede; i grunden
  var det honom rätt likgiltigt med vem Elisa gifte sig -- han fann
  det endast oerhört, att hans familj alltid handlade mot hans vilja,
  då dess medlemmar dock voro beroende av hans givmildhet och förord.
  Joséphine, som under denna vistelse i Mombello var idel älskvärdhet mot
  sina reserverade svägerskor, talade också varmt till Elisas förmån,
  och då Elisa själv intog en till det yttre ödmjuk hållning gentemot
  Napoleon -- ett diplomatiskt uppträdande, som hon alltid praktiserade
  gentemot denne -- gav Napoleon sin höga förlåtelse och sin sanktion
  till giftermålet; dock begärde han i utbyte, att modern skulle ge sitt
  bifall till Paulines giftermål med Emmanuel Leclerc. Enligt Napoleons
  önskan ägde nu en kyrklig dubbelvigsel rum i Milano den 14 juni 1797.
  
  De första åren av sitt äktenskap tillbragte Elisa på Corsika --
  Bacciochi hade nämligen i juli 1797 blivit bataljonschef och strax
  därpå utnämnts till kommendant på citadellet i Ajaccio. Det förefaller,
  som hade förhållandet mellan de nygifta varit gott, åtminstone lät
  Elisa aldrig någon ana motsatsen. Hon var emellertid ej hänvisad ensamt
  till Bacciochis sällskap, ty på Corsika fann hon flere medlemmar
  av sin familj: Joseph, som just beredde sig för avresan till Paris
  och de femhundras råd, modern Letitia, som tillsammans med sin bror
  Fesch, den blivande kardinalen, var sysselsatt med att så modernt och
  utsökt som möjligt inreda det nyuppbyggda gamla hemmet, och Lucien med
  familj. Vad Elisa saknade hos Bacciochi, det erhöll hon hos Lucien:
  det intellektuella umgänget, lyftningen, entusiasmen och den nästan
  passionerade vänskap, som gjorde syskonen oumbärliga för varandra --
  och som ofta vantolkats -- befästes ytterligare under denna samvaro på
  hemlandsön. När Lucien i sin tur lämnade Corsika, var Elisa upptagen
  av helt andra omsorger, närmast tanken på det barn hon väntade -- den
  lilla Napolione, som föddes i juli 1798 och dog några månader därpå.
  Medan de andra syskonen samlades i Paris under Napoleons expedition
  till Egypten, levde Elisa ett stilla och tillbakadraget liv i bitter
  sorg över förlusten av sin son.
  
  Det var först efter brumaire-statskuppen, sedan Bacciochi erhållit
  chefskapet över ett regemente i Paris, som Elisa flyttade hit. Det
  intima förhållandet till Lucien återknöts, hon var en trägen gäst
  på Plessis-Chamans, en av stödjepelarna i Luciens salong och efter
  Christines död den som här skötte värdinneskapet. Lucien och hon hade
  gemensamma intima vänner, som de beundrade och understödde -- så
  bildade de tillsammans med Fontanes en oskiljaktig trio. Den didaktiske
  och korrekte Fontanes utövade på Elisa ett stort inflytande och var
  under flere år hennes älskare, till stor häpnad för många, som ej kunde
  förstå vad en man som Fontanes kunde finna hos denna kvinna med så
  föga yttre charm. När Lucien blev sänd till Madrid, uppstod ett stort
  tomrum för Elisa, så mycket mer som Bacciochi hörde till dem, som
  av Napoleon utvalts att följa med honom dit. Men Elisa tröstade sig
  med Fontanes och samlade den närmaste kretsen hemma hos sig vid rue
  Verte, medan både hon och Fontanes livligt korresponderade med Lucien
  och höllo honom au courant med allt vad som skedde: "Jag lever mycket
  tillbakadraget", skriver Fontanes till Lucien, "och går bort endast
  för att tala om er med den, som älskar er mer än någon annan. Tro nu
  ej, att jag menar någon av de tusen Ariadner, som ni skapat genom er
  frånvaro, det är mera än så: det är en kvinna med en själ och ett
  snille, värdigt ert eget. Mina böcker, rue Verte och Madrid taga alla
  mina tankar i anspråk. Madame Bacciochi kan säga er, huru varmt jag är
  er tillgiven. Hon har haft den godheten att emellanåt taga emot mig.
  Hon är lycklig, när hon får tala om sin bror."
  
  Elisa var vid denna tid klen till hälsan och tog föga del i den mondäna
  världens liv, hon gjorde blott då och då en resa till Joseph på
  Mortefontaine eller till Plessis, i synnerhet då Lolotte hade ferier,
  men besökte sällan Tuilerierna och Malmaison. Hon var i grunden lika
  förbittrad över Luciens förvisning som han själv, liksom hon var lika
  oppositionell mot Napoleon som han, men hon var en större diplomat än
  Lucien och undvek alltid skickligt sådana spörsmål, som kunde väcka
  Napoleons vrede. Dessutom var hon mycket upptagen av sitt förhållande
  till Fontanes. Trots all okvinnlighet, som samtid och eftervärld
  tillskrivit henne, hade Elisa många av de svagheter, som en gång för
  alla blivit kallade de evigt kvinnliga. Hon hade lätt både till tårar
  och löje, hon kunde vara både häftig och ömsint, älskade att ställa
  till scener och kunde samtidigt våga det omöjliga för den hon skänkt
  sin kärlek. Utan betänkande offrade hon principer, tid och krafter
  för att vara Fontanes bevågen, hon skydde intet besvär och ingen
  förödmjukelse för att förvärva honom och hans neokatolska vänner allt
  vad de eftersträvade: platser, rikedomar, hederstecken, och hon skydde
  ej ens att lägga i vågskålen sina förböner för att få emigranter
  återkallade till Frankrike, sådana nämligen som voro Fontanes' vänner.
  
  När Lucien återkom från Spanien, bodde Elisa en tid hos honom i hans
  vackra palats vid Rue Saint-Dominique, där hon tog vård om hans
  döttrar, och var i trots av alla hans förbindelser värdinna i hans
  hem. Men då madame Jouberthou kom in i Luciens liv, var vänskapen med
  systern bruten. Schismen med Lucien kom emellertid Napoleon väl till
  pass, och han beviljade nu Elisa ett anslag om 60,000 livres, som sedan
  höjdes till 120,000, samt diverse gratifikationer; så t.ex. bidrog
  han med 100,000 livres till inköp av ett eget palats åt henne, det
  praktfulla och eleganta hotel Maurepas beläget Rue de la Chaise N:o
  7, mitt emot Rue de la Planche. Elisa började nu för första gången
  själv hålla salong och samlade i sitt nya hem den gamla välkända
  kretsen. Fontanes var alltjämt den intimaste vännen, och hon fortfor
  att sörja för hans karriär: genom henne avancerade han till president
  i den lagstiftande kåren, universitetskansler, hon skaffade honom
  5,000 livres i extra månadsanslag och gjorde honom slutligen till
  kejserlig greve. Det egendomliga är för övrigt, att han sedermera under
  bourbonerna lyckades så skickligt dölja vem han hade att tacka för
  denna lyckade start, att Ludvig XVIII fortsatte att göra honom till pär
  av Frankrike, markis och statsminister. Genom bekantskapen med Fontanes
  erhöll Elisa en ny skyddsling, Chateaubriand, som hon föreställde för
  Napoleon vid en fest till dennes ära i Neuilly, där hon var bosatt på
  sommaren och hösten 1803 på ett gods tillhörigt hennes syster Caroline.
  Chateaubriand blev genom hennes förmedling ambassadsekreterare i Rom,
  och trots hennes sjuklighet och sorgen över brytningen med Lucien
  behöll hon sitt intresse för den nya skyddslingen, ordnade hans
  ekonomi och ställde tillrätta för honom på hans nya plats, något som
  Chateaubriand var varmt tacksam för och -- i motsats till Fontanes --
  hade sin glädje i att erkänna.
  
  Elisa skulle i modern tid ofelbart blivit kallad en kvinnosakskvinna.
  Det finnes i hennes liv detaljer, som komma en att häpna över hennes
  målmedvetna feminism. Hon bildade en litterär kvinnoklubb, hon ivrade
  -- enligt madame Junot -- för en reformdräkt, som hon med ringa
  framgång men under mycket löje sökte lancera, och hon blev under sin
  mans frånvaro ej till namnet men till gagnet sekundchef för hans
  regemente: hon skötte med framgång regementsexpeditionen och lade sig
  även i befordringsfrågor. Det var första gången Elisa var i tillfälle
  att visa sin mäktige bror, att hon var i stånd att använda de manliga
  talanger hon av naturen erhållit. Hon fick snart en mera betydande
  användning för sin organisatoriska förmåga och sina diplomatiska gåvor.
  
  Medan alla Bonaparter strävade att få taga del i parislivet, hyste
  Elisa intet intresse därför. Hon var alltför härsklysten för att
  nöja sig med att föra spiran endast i en salong, synnerligast sedan
  lederna i hennes beundrarskara glesnat i samma proportion som Fontanes'
  vänskap svalnat och Elisa ägnat sina omsorger åt en ung man, f. d.
  tidningsredaktör och sekreterare hos Berthier, sedermera deputeraden
  François Lespérut. Elisa visste, att hon aldrig vid hovet kunde få
  någon maktställning, därtill var konkurrensen för stor med Joséphine,
  Julie och Hortense. Därtill kom, att det knappast var möjligt att
  behålla Bacciochi i Paris. Han tog sig fatal ut var man än ställde
  honom, både såsom regementschef och senator! Men borta från Paris
  skulle han kanske ej väcka så mycken pinsam uppmärksamhet som här bland
  alla de många övriga, framstående familjemedlemmarna. Napoleon var ej
  heller missnöjd med att Elisa lämnade Paris, i grunden fruktade han
  alltid från hennes sida en gryende opposition, liknande den Lucien
  försökt, och han beslöt därför att skapa en avledare för hennes
  oroväckande företagsamhet genom att låta henne bli härskarinna i någon
  mindre stat.
  
  År 1803 hade Murat med Frankrike förenat furstendömet Piombini i
  nordvästra Italien. Det lilla landet med sina 20,000 invånare föll nu
  på Elisas lott. Gåvobrevet, daterat den 28 mars 1805, fastställde,
  att prinsessan Elisa erhöll Piombini, som lydde under Frankrike, att
  furstendömet skulle gå i arv till den äldsta sonen i prinsessans släkt
  och att prinsarna av Piombini skulle vara uteslutna från alla anspråk
  på den franska tronen. Detta sistnämnda villkor visar att Napoleon
  i sitt familjesystem tillämpade principer, direkt hämtade från det
  förhatliga "ancien régime".
  
  Elisa lämnade Paris den 29 germinal år XIII, visserligen ej fullt
  tillfredsställd med den handfull undersåtar man givit henne, men stark
  i medvetandet om att nu själv kunna forma sitt öde; och hon lyckades
  även göra det.
  
  Vid samma tid som Elisa kom till Italien, arbetade i grevskapet Lucca
  corsikanen Salicetti för att förmå dess invånare att förklara sig
  oberoende och begära skydd av Frankrike. Elisa skyndade sig strax
  vid ankomsten till Italien att sträcka ut en lysten hand efter detta
  land, som låg tätt intill hennes eget, och vilket med sina rikedomar,
  sina historiska minnen och sina 130,000 invånare betydligt skulle
  stärka hennes maktställning. Elisa var så upptagen av de hemliga
  underhandlingar hon i detta syfte förde med Salicetti, att hon ej
  ens gav sig tid att taga sitt lilla rike i besittning, hon nöjde sig
  med att sända dit sin man och Lespérut med stor svit och hovstat och
  stannade själv kvar först i Milano och sedan i Genua. Hon behövde ej
  vänta länge. Ungefär en månad efter det hon anlänt, den 4 juni 1805,
  anhöllo invånarna i Lucca hos Napoleon att få under franskt beskydd
  bli regerade av en manlig medlem av det kejserliga huset och den 24
  juni utnämnde Napoleon Bacciochi till prins av Lucca och Piombini
  under namn av Felix I. Bacciochi tog med glädje emot den lysande
  titeln -- något annat kunde han ej göra anspråk på -- och Elisa med ej
  mindre tillfredsställelse regentskapet. Bacciochi ansåg sig redan ha
  gjort ett storverk, då han visat sig för Piombinis trogna folk och --
  måhända tyckte invånarna detsamma, de som på 200 år ej sett någon av
  sina härskare! För övrigt befattade han sig varken med Luccas eller
  Piombinis angelägenheter. Han figurerade vid festligheter, mottog
  folkets hyllning, spelade på sin violin, skötte sina nöjen och jakter
  och var till och med ibland alltför upptagen för att hinna rita sitt
  namn under regeringshandlingarna. Det var Elisa, som ensam skötte
  regeringen.
  
  Såsom härskarinna över sina furstendömen var hon i sitt rätta element.
  Nu först framträdde fullt hennes manliga läggning och hennes likhet
  med Napoleon. Hon visade sig i besittning av sin broders rastlösa
  verksamhetslust och arbetsintensitet, hon fann sin största glädje
  i att göra upp projekt till nyorganiseringar eller förbättringar i
  administrationen. Hon visade sig äga samma djärvhet, samma avsaknad
  av skrupler, samma starka tro på eget värde och på äran -- la gloire!
  Utan betänkande och utan hänsyn förde hon sin vilja igenom. Hon hade
  visserligen avlagt ett heligt löfte på att hålla furstendömet Luccas
  konstitution i helgd, men det hindrade henne ej att, när hon fann
  den obekväm, sätta sig över densamma. Lucca fick ej ens behålla sitt
  gamla vapen; såsom riksvapen införde hon ej det bacciochiska men det
  bonaparteska, två bjälkar och två stjärnor på blå botten. Vid sitt hov
  införde hon en etikett, som i minutiöst detaljerande ej gav efter den,
  som Napoleon infört i Tuilerierna, och vilken passade väl med hennes
  eget i Saint-Cyr danade väsen.
  
  Man kan med skäl fråga om Elisa dock icke vid sin sida såsom hjälp och
  stöd hade någon man, förfaren i statssaker. För sin premiärminister
  hade hon visserligen förtroende men lät honom icke handla på egen hand.
  Men ej heller hennes älskare hade något inflytande på hennes regering.
  Den anspråkslöse Lespérut fick efter aderton månaders furstlig nåd
  vika för en av hennes nya undersåtar, den oemotståndlige Bartolomeo
  Cenami, som Elisa från stallmästare genom olika grader upphöjde till
  generaldirektör över undervisningsväsendet, och som hon ej blott
  dekorerade med hederslegionens gyllene örn och överhopade med gods
  och guld utan även använde i hemliga beskickningar. Men han var blott
  en vacker favorit -- makten behöll Elisa svartsjukt för sig själv.
  Överhuvud var Elisa alltför härsklysten för att i sin närhet tåla
  någon, som ej blint underkastade sig.
  
  Att Elisa, trots sitt rätt hänsynslösa sätt att regera detta lilla
  folk, som egentligen från början strävat efter oberoende och
  självständighet, vann sina undersåtars bevågenhet, berodde i främsta
  rummet på att hon från början anlade en nationell politik. Hennes
  omgivning bestod huvudsakligen av medlemmar ur landets gamla familjer,
  som hon visade en speciell uppmärksamhet. Av alla Napoleons syskon var
  hon den som mest konsekvent fasthöll vid nationalitetsprincipen, och
  hon var den enda för vilken det lyckades att genomföra den, vilket utan
  tvivel berodde mest på hennes egen dristighet och uthållighet, men även
  därpå, att hon ej såsom de andra syskonen ställts inför den olösbara
  konflikten att samtidigt tillgodose folkens och det napoleonska
  militärväldets intressen.
  
  Naturligt var att Elisa även skulle uppehålla sina gamla intressen
  och i sitt land uppmuntra konster och vetenskap. I Lucca fanns en
  nära hundra år gammal akademi, I'Accademia del oscuri, berömd i hela
  Italien. Den blev nu av Elisa ombildad och omdöpt till Accademia
  Napoleone och snart anordnades i densamma litterära pristävlingar. Hon
  inrättade två teatrar: en italiensk balett och en fransk talscen, själv
  spelade hon gärna komedi vid de mindre, intimare fester, som gåvos,
  och alltid i högtragiska roller. Paganini var hennes musikdirektör och
  Tofanelli direktör för hennes konstakademi. För att inlära den yngre
  generationen hovseder och etikett grundades en skola för pager, och för
  unga flickors uppfostran ett institut i stil med Saint-Cyr.
  
  Men Elisas intresse och verksamhet sträckte sig även till andra
  områden. Hon var outtröttlig, då det gällde att uppdriva landets
  industri. Med praktisk blick utnyttjade hon sina furstendömens
  rikedomar, hon drev stora affärer med alun och järn, som i myckenhet
  fanns i Lucca, hon införde silkesodling och lät inrätta storartade
  silkes- och sammetsfabriker efter franskt mönster. Men hennes intresse
  blev än större sedan hon av Napoleon genom dekretet av den 30 mars
  1806 fått med sitt rike förena nya områden: Massa, Carrara och en del
  av Garfagnana -- det var åter 40 à 50,000 undersåtar att härska över.
  Men Napoleons nya gåva hade en vida större betydelse. Den berömda
  Carraramarmorn blev i hennes hand en storartad exportartikel, men
  icke såsom råvara. Elisa startade nämligen -- praktisk såsom alltid
  -- en blomstrande industri av byster och statyer i alla storlekar av
  Napoleon och de övriga familjemedlemmarna. Prospekt och kataloger
  utsändes över hela Europa, beställningar inkommo snart i riklig mängd
  och från hamnstäderna avgingo skepp, lastade med dessa tvivelaktiga
  konstprodukter. Marmorindustrin blev också för Elisa personligen en
  stor besparing: under det att hennes syskon årligen offrade stora
  summor för gåvor åt furstliga vänner skänkte Elisa helst bort en
  marmorbyst av sig själv, Bacciochi eller Napoleon, tillverkade i de
  inhemska fabrikerna.
  
  Själv var Elisa med om att göra upp planer till och genomföra
  förbättringar på olika områden. Hon lät bygga vägar och broar, anlade
  sjukhus, fängelser och skolor. Ej blott näringarna uppmuntrades, hela
  administrationen ombildades enligt franskt mönster, polisväsendet
  ordnades och en mängd förordningar utfärdades, genom vilka det gamla
  feodalväldet, vilket ännu bestod i Italien, upphävdes och de högre
  klassernas företrädesrättigheter slopades. Elisa tilllämpade sålunda
  i sina små riken en stor del av den franska revolutionens idéer och
  resultat, fredligt och långsamt skapade hon här ett modernt samhälle.
  
  I detta sitt storartade reorganisationsarbete mötte Elisa ingen
  opposition. Luccaborna, som förr i stor mängd emigrerat, voro henne
  tacksamma för att de ej blott kunde skaffa sig en dräglig utkomst i
  eget land utan även samla förmögenhet. Hon företog sig heller aldrig
  någonting som kunde stöta hennes undersåtar för huvudet, och trots sin
  icke så litet ömtåliga ställning fann hon alltid del rätta ordet i den
  rätta stunden. Elisa var också dyrkad av sina undersåtar som vid alla
  tillfällen visade henne de största hedersbetygelser.
  
  Men även sina utrikespolitiska förbindelser skötte denna talangfulla
  kvinna med en boren diplomats klokhet och takt. I egenskap av
  regentinna i ett franskt lydland avgav hon, ehuru knappast tvungen
  därtill, regelbundet varje vecka till Napoleon noggranna rapporter om
  tillståndet i riket. Napoleon beundrade högeligen denna plikttrohet
  och lär ha yttrat att furstinnan var hans bästa minister. Hon hade
  också den synnerligen kloka taktiken att i sina skrivelser till brodern
  iakttaga en korrekt och underdånig ton; för övrigt var hon i sin stil
  koncis och hade något av sin broders lakonism. Napoleon uppskattade
  även hennes strävanden att hos sitt folk ingjuta känslor av vördnad
  och beundran för brodern -- så t.ex. firades i Lucca den 15 augusti,
  kejsarens födelsedag, med fester minst lika lysande som i Paris. Elisa
  upprätthöll förbindelser med alla mera betydande personer -- det första
  som varje nyutnämnd minister fann i sin portfölj, säger Masson, var en
  skrivelse från prinsessan Elisa! Napoleon visade henne sin bevågenhet
  bland annat genom att bevilja henne en större mängd av hederslegionens
  främsta hederstecken att utdela, än någon av de andra syskonen erhållit.
  
  Elisa hade emellertid en alldeles särskild orsak att göra sig Napoleon
  bevågen. Hon ville utvidga sitt rike. Hennes närmaste granne var
  drottningen av Etrurien, den lyckliga innehavaren av det härliga
  Toscana. Intet eftersträvade Elisa så mycket som detta konstens
  förlovade land. Strax vid början av sin regering försökte hon på många
  sätt reta sin spanska granne genom att bygga fästningar vid gränsen
  till konungariket Etrurien och förstärka armén. När sedermera Napoleon
  genom en kombinerad diplomatisk och militärisk aktion bemäktigat sig
  detta land, började Elisa strax visa ett allt överskuggande intresse
  för Toscana. Hon företog täta resor till Toscanas huvudstad Florens,
  där hon sammanträffade med ett flertal personer ur ledande kretsar. Hon
  satte sig snabbt in i förhållandena, visade sig intresserad av landets
  angelägenheter och mer än annat av alla de konstskatter som Florens
  ägde, hon slukade med ögonen alla de gamla praktfulla palatsen och
  kyrkorna. Hon gjorde sig också florentinarna bevågen genom att ständigt
  vara till hands med ett gott ord för dem hos Napoleon, förmedla deras
  klagomål och utverka åt dem förmåner. Hon fick snart en liten krets
  anhängare som arbetade för hennes syften, och så småningom skapades en
  stark opinion för att Elisas regentinneskap skulle utvidgas och omfatta
  även Toscana.
  
  I Paris arbetade Elisas vänner för hennes syften, främst Talleyrand,
  men även syskonen tyckas ha understött henne. Genom ett senatsbeslut av
  den 2 mars 1809 lät Napoleon upphöja Toscana, till vilket även lades ön
  Elba, till storhertigdöme, och dagen därpå överlämnades styrelsen till
  Elisa. Om Bacciochis deltagande i regeringen blev ej ens tal, prins
  Félix utnämndes till befälhavare för de franska trupperna och blev
  således en av sin gemåls underordnade.
  
  Nu var Elisa tillfredsställd. Hon var faktisk härskarinna över
  ett stort rike, sträckande sig från Apenninerna till havet. Till
  skillnad från Lucca var Toscana ett rike, som redan hade sin moderna
  organisation efter franskt mönster. Det var också Napoleons mening,
  att Elisa i sitt nya rike endast skulle representera. Då hon ej var
  nöjd därmed utan ville befalla över de franska ministrarna, erhöll
  hon stränga brev från brodern, där han påminner henne om att hon
  liksom alla andra franska undersåtar hade att rätta sig efter hans
  befallningar. En annan gång skriver han till Fouché: "Försök att hindra
  tidningarna att skriva så mycket om storhertiginnan." Men intet hjälpte
  -- Elisa fortfor att ostentativt ordna Toscanas angelägenheter och
  ryktet om hennes energi for vida omkring.
  
  Det var ej länge Elisa fick njuta av furstemakt. I början av 1814,
  när de allierade återerövrade Italien, förlorade hon bit för bit sina
  länder. I det längsta hoppades hon få behålla Lucca, och det ser ut
  som hade hon till och med underhandlat med Murat -- Italiens erövrare
  på de allierades vägnar -- om att få stanna i sitt furstendöme, och
  några författare som t. ex. Masson stämpla henne därför såsom delaktig
  i hans förräderi. Men av hennes brev till Napoleon från denna tid
  framgår att hon ej förstod vilken roll Murat spelade och själv tvekade
  om vilken ställning hon borde intaga. Att hon både för sin egen och
  sina undersåtars skull gjorde de största ansträngningar att få behålla
  sitt rike -- hon hade dock regerat Lucca i nära tio år -- kan ej
  tolkas som ett förräderi mot Napoleon. I Lucca hade hon dock lagt ner
  hela sitt livsverk och hon kände sig samhörig med sitt folk. Hennes
  ansträngningar voro emellertid förgäves, och i början av mars 1814
  måste hon med förtvivlan i hjärtat lämna Lucca, samt över Genua, där
  Bacciochi sällade sig till henne, begiva sig till Paris.
  
  Efter Napoleons fall levde Elisa under namnet grevinna av Campignano
  först i Bologna, sedan i Triest, där hon bodde tillsammans med sin
  syster Caroline. Hon avled den 6 augusti 1820 på Villa Vicentina nära
  Aquileja -- den enda av syskonen som icke överlevde Napoleon.
  
  
  
  
  LOUIS BONAPARTE.
  
  
  Det fanns i familjen Bonaparte en medlem, påfallande olik de andra
  därigenom, att han saknade det starka, livsbejakande kynne, som eljes
  utmärkte dem alla. Han var hela sitt liv igenom en sjukling, en bruten
  man, som helst fört en tillvaro i stilla enslighet, men som genom
  händelsernas gång drevs in i förhållanden, främmande för hela hans
  naturell. Det var Louis Bonaparte, den fjärde i ordningen av bröderna,
  konnetabeln av Frankrike, konungen av Holland, nevrastenikern, den
  dystre, ensamme mannen.
  
  Louis var född den 2 september 1778, eller det år, då Charles Bonaparte
  förde de två äldsta bröderna över till Frankrike. Napoleon tog redan
  tidigt hand om sin yngre bror. När han 1791, efter att ha tillbragt
  sina ferier på Corsika, vände tillbaka till Frankrike, tog han med sig
  Louis, först till lägret i Auxonne, sedan till Valence. Medan brodern
  skötte sitt arbete, satt Louis i Napoleons lilla kala löjtnantsrum
  och skrev rent den historia över Corsika, som Napoleon vid denna tid
  höll på att avsluta och som upptog hela hans intresse utom tjänsten.
  Bröderna hade knappt både om utrymme och penningar. Det berättas, att
  Louis hade sin sovplats i korridoren utanför Napoleons dörr, men man
  bör kanske snarare sätta tro till versionen om att han låg på en liten
  hård soffa inne i rummet. Napoleons egen tältsäng var troligen icke
  så mycket mjukare. I Valence inackorderade Napoleon Louis för billigt
  pris hos en mademoiselle Bon och lät honom syssla med matematiska
  studier, ty Louis skulle bli artillerist, -- det var för Napoleon det
  vackraste yrke i världen. För Louis var Napoleon ända från början
  store-bror, beskyddaren, som bekostade hans studier och uppehälle, och
  det förefaller som hade han på Louis ställt de största förhoppningar,
  tänkt sig, att denne gosse engång skulle bli familjens stolthet. Både
  under denna tid och senare, när Louis vunnit inträde i krigsskolan i
  Châlons-sur-Marne, slösade han på honom, särskilt i sina brev till
  Joseph, de amplaste lovord. I ett brev av den 18 juli 1795 skriver han:
  "Louis är sedan 5 å 6 dagar i Châlons-sur-Marne där det skall bli en
  karl av honom. Han visar god vilja och studerar taktik, matematik och
  befästningsväsende." I ett annat från 6 september samma år heter det:
  "Jag är mycket nöjd med Louis, han motsvarar mina förhoppningar. Det är
  en bra gosse och efter mitt sinne, han förenar värme, kvickhet, hälsa,
  begåvning, stadig vandel, godhet -- allt. Nu, när jag ej mera har honom
  hos mig, sysslar jag endast med nödvändigt arbete. Jag känner livligt,
  att jag blivit berövad Louis. Han var mig till stor hjälp." Även andra
  samtida berömma hans godhet, vänlighet och begåvning samt omnämna hans
  vackra utseende och älskvärda natur.
  
  Men när Napoleon också av denne broder ville göra en god krigare och
  intalade sig, att Louis visade utpräglade anlag för militärkallet,
  begick han ett misstag. Louis var varken ett officers- eller
  ingenjörsämne och matematiken intresserade honom ej det ringaste. Hade
  han fått en utbildning efter sin håg och sina anlag, vilka avgjort
  visade mot humanistiska intressen och stilla teoretiska studier, hade
  han kanske med de möjligheter, som senare öppnades för Bonaparterna,
  kunnat bli en vetenskapsman eller skriftställare. Nu gick hela hans
  ungdom till spillo för uppgifter, som han som fullvuxen ej kunde
  omfatta med levande intresse. Men i sin ungdom förstod Louis ej sig
  själv. Han var tillgiven Napoleon, tacksam för vad denne gjorde för
  honom, glad över sin underlöjtnantsgrad och sina epåletter och mera
  hängiven Napoleon än någon annan av syskonen. Det låg en stor olikhet
  i den vänskap, som Napoleon hyste för Joseph, och hans känsla för
  Louis. Man behöver endast läsa ungdomsbreven i Napoleons korrespondens
  för att finna, att Joseph för honom var den jämnårige vännen, Louis
  däremot hans lille bror, och vad som under tidigare år fanns av
  sentimentalitet i känslan för den äldre brodern, var utbytt mot ömhet
  i hans förhållande till den yngre. Joseph förblev Napoleon alltid på
  något sätt överlägsen, Louis hade han uppfostrat, lett på hans första
  upptäcktsfärder i världen, denne var mer än de andra syskonen hans
  egendom, vilken han fritt kunde förfoga över. I egenskap av Napoleons
  flygeladjutant deltog Louis i det italienska fälttåget 1796 - 1797 och
  var med vid Lodi, Arcole och Rivoli. På slagfältet visade han både mod
  och rådighet, och hans smidighet och älskvärdhet i umgänget gjorde
  honom omtyckt av både officerare och soldater. Napoleon anförtrodde
  ofta åt honom utförandet av svåra uppdrag. På andra dagen av slaget vid
  Arcole måste en viktig depesch skickas till general Robert. Napoleon
  sände Louis i ilande fart till Roberts läger, och denne lyckades
  i trots av fiendens eld tränga fram till generalen och överlämna
  depeschen. Ett par minuter efter att ha mottagit densamma, föll general
  Robert till marken träffad av en österrikisk kula. Rätt genom fiendens
  mördande eld red Louis tillbaka till högkvarteret. Efter detta prov på
  oräddhet erhöll Louis kaptensrang samt tvenne hederspistoler.
  
  Louis delade ej blott fälttågets vedermödor utan även dess lätta och
  lustiga liv. Det senare blev för honom långt mera ödesdigert än de
  förra och gjorde med ett slag slut på hans ungdomskraft och strålande
  hälsa. Han angreps plötsligt och häftigt av en svårartad sjukdom och
  var i början av februari 1797 tvungen lämna sin post. Förgäves ägnades
  honom den omsorgsfullaste och skickligaste läkarhjälp, som man denna
  tid kände till. När Louis, efter att ha vistats länge i Bologna och
  Milano, steg upp från sjuklägret, var han en för alla tider bruten man.
  Hans ungdom var borta, den älskvärde mannen var bliven en skeptiker
  och pessimist, hans glättighet var förvandlad i grubbel. Napoleon,
  som trodde att hans dystra uppsyn och likgiltighet för det, som
  förr intresserat honom, berodde på en naturlig, med konvalescensen
  sammanhängande trötthet, försökte skaffa honom förströelser, men då
  Louis bestämt förklarade, att han ej mera ville vara med om något
  lägerliv, sändes han, efter det fredspreliminärerna i Campo-Formio voro
  avslulade, till Paris för att till direktoriet framföra budskapet om
  det lyckliga fredsslutet.
  
  I Paris mötte Louis sin första kärlek i gestalten av en ung väninna
  till hans syster Caroline, Emélie de Beauharnais, en brordotter
  till Joséphines första man. Emélie och Caroline voro kamrater i en
  klosterpension i Saint-Germain, och Louis sammanträffade med henne hos
  sin syster. Han blev strax intagen av hennes stora skönhet -- vilken
  senare förstördes av kopporna -- och i synnerhet av hennes melankoliska
  väsen, som harmonierade med hans eget. Han anhöll även om hennes hand,
  men Napoleon motsatte sig med bestämdhet giftermålet och gifte bort
  Emélie med en av sina officerare, Lavallette. Louis hade svårt att
  glömma henne, så svårt att han måste skriva en bok om deras olyckliga
  kärlek, kallad "Marie ou les peines de I'amour", vilken utkom år 1800.
  Dess litterära värde var intet, men den tyckes hava gjort lycka, ty en
  andra upplaga utkom år 1814.
  
  För att bota Louis' hjärtesår och möjligen även hans kroppsliga onda
  lät Napoleon brodern följa med expeditionen till Egypten. Men Louis
  blev redan på ditvägen så sjuk, att Napoleon lät honom återvända
  såsom kurir. Detta uppdrag förskaffade Louis en ny grad, han blev
  skvadronchef.
  
  Under Napoleons vistelse i Egypten var Louis den ende av bröderna, som
  öppet visade, att han förenat sitt öde med dennes. Från Vichy, där
  han vistades för att vårda sin hälsa, skrev han upprepade gånger till
  Joseph och Lucien bevekande brev, i vilka han bad dem betänka, att
  Napoleon ej kunde reda sig utan hjälptrupper och uppmanade dem att, i
  egenskap av deputerade, genom lagstiftande kåren söka förmå direktoriet
  att sända Napoleon och hans här undsättning.
  
  Trots att Louis alltjämt steg i de militära graderna, -- han blev
  efter brumaire utnämnd till brigadchef -- visade han samma bristande
  intresse för detta yrke. Han fick så småningom en annan ärelystnad.
  Han ville bli ansedd för en av sin tids skönsjälar. Genom sin sjukdom
  hade han blivit en drömmare och en stämningsmänniska. Han kunde möta
  en okänd flicka i Tuileriträdgården och vansinnigt förälska sig i
  henne utan att dock söka hennes bekantskap. Han drev en sentimental
  och svärmisk vänskapskult. Hans vänkrets var på intet sätt lysande,
  han umgicks varken med sina officerskamrater eller i den societet,
  där hans syskon ivrigt tävlade om företrädet. Han hade några trogna
  vänner, fattiga och okända, med vilka han odlade gemensamma litterära
  och filosofiska intressen. Det var emellertid ej klassikerna eller
  upplysningsfilosoferna, som han studerade, han beundrade framför allt
  den högmoderna sentimentalt-romantiska litteraturen, Werther-kulten
  och Bernardin de Saint-Pierres arbeten. Hela denna genre passade väl
  ihop med hans melankoliska lynne. Om han inte förstod Rousseau var det
  blott därför, att han ej var nog skarpsynt för att inse, att denne var
  grundläggaren till hela riktningen.
  
  I sitt försök att psykologiskt utreda motsatserna i Louis' natur
  och inkonsekvenserna i hans handlingssätt, kommer Masson till det
  resultatet, att Louis var en dubbelnatur med en god och en dålig
  sida. Men behövs väl denna uppdelning för att förstå, att på samma
  gång som Louis var en tillbakadragen man utan personlig ärelystnad
  och benägenhet för yttre glans, han samtidigt övervakade sina bröders
  minsta steg, alltid var färdig att tyda deras bevekelsegrunder på
  ett för dem ofördelaktigt sätt eller att han, som själv älskade ett
  eremitliv, ej kunde finna sig i deras skrytsamma uppträdande? Ligger
  icke i själva hans nevrasteni grunden till denna misstänksamhet, denna
  ständiga inbillning, att själv vara illa behandlad eller förföljd?
  Louis var den trötte mannen, vars nervsystem irriterades av det
  bullersamma livet utanför, enstöringen, vars självkänsla av brist på
  jämförelse med andra onaturligt stegrats.
  
  Denne sjuke och livströtte broder ville nu Napoleon gifta bort, och
  det med en ung, glad och vacker flicka, sin styvdotter Hortense
  Beauharnais. Själv var han henne mycket tillgiven. Han beundrade hennes
  många talanger -- hon var litterär, sjöng och målade -- hennes utsökta
  elegans, hennes förmåga att representera, hennes lugna och jämna lynne
  och älskvärda umgängessätt. Hon var också vacker med sin friska hy och
  sitt rika blonda hår. Det enda som skämde henne liksom så många andra
  av denna tids människor var hennes tänder. Napoleon räknade måhända
  på att hennes glättighet skulle kunna utgöra en motvikt till Louis'
  pessimism. Vad som främst drev honom till att gifta bort Hortense
  med Louis var dock utan tvivel den omständigheten, att han ville ha
  tronföljden betryggad. Efter affären med helvetesmaskinen insåg han,
  att han borde befästa sin dynasti. Men han hade inga utsikter att få
  barn med Joséphine, och i brödernas familjer föddes endast flickor.
  Hans hopp stod då till Louis. Att Napoleon med vetskap om dennes
  för alltid brutna hälsa utsåg honom tillsammans med sin avhållna
  styvdotter till grundläggare av den nya dynasti, som borda fullfölja
  hans livsverk, visar endast, hur litet man denna tid visste om
  ärftlighetens grymma lagar. Att Louis skulle kunna knyta en förbindelse
  med en utländsk prinsessa var ännu en förmäten tanke, och det fanns ej
  någon som i rang stod högre än förste konsulns styvdotter. För Louis
  var detta äktenskap så motbjudande att han, under förevändning att
  fullborda sin militära utbildning, år 1800 begav sig till Preussen.
  Då han vid sin hemkomst följande år möttes av samma förslag, särskilt
  understött av Joséphine, som däri såg ett befästande af sin ställning,
  flyktade han till Lucien i Spanien, och han deltog i fälttåget
  mot Portugal. För Hortense hade Louis säkerligen intet särskilt
  tilldragande. Väl ansågs han allmänt som både begåvad och älskvärd --
  många hava betygat att han var god och vek -- men redan hans yttre
  måste verkat avskräckande på en ung flicka; i detta gammalmansansikte
  kunde man ej mera finna något av ungdomens friskhet och hurtighet.
  Att Hortense i alla fall var med om att gifta sig med Louis berodde
  därpå, att hon med sina aderton år ännu var en pensionsflicka utan egen
  mening, van att rätta sig efter andras befallningar. Hon hade haft en
  ungdomskärlek, Napoleons adjutant Duroc, vilken även varit intagen
  av hennes graciösa och förnäma väsen, men då Napoleon motsatt sig
  giftermålet, hade hon rättat sig efter hans vilja. Den 1 januari 1802
  firades Hortenses och Louis' bröllop med stor ståt. Men samtida vittna
  om, att det rådde en dyster stämning under hela bröllopet.
  
  De nygifta bosatte sig i Paris i ett litet hus vid Rue Victoire. Men
  deras samliv varade endast helt kort. En dag fällde Hortense ett
  yttrande, som väckte Louis' misshag, och i ett utbrott av häftighet
  räknade Louis upp för henne alla de skandaler och snedsprång, som
  hennes mor hade på sitt skuldregister. Hortense blev utom sig av
  förtvivlan och Louis flydde till sitt lantgods Baillon, beläget på en
  ö i floden Thève där han grävde ner sig bland sina böcker, förbittrad
  på sig själv och hela världen. Därifrån företog han då och då en
  badresa för sin hälsas vårdande. Hortense däremot återvände till sin
  moder på Malmaison, representerade vid baler och festligheter och var
  Napoleons ständiga sällskap under den tid Joséphine befann sig på en
  badort. Hennes förhållande till Napoleon var mycket gott. Från att
  först ha älskat sina styvbarn för Joséphines skull, hade han blivit
  varmt fästad vid dem för deras egen, och i synnerhet Hortense med sitt
  ljusa lynne förmådde alltid uppmuntra honom. Man såg dem ständigt i
  varandras sällskap, och förtalet skonade icke den 31-årige styvfadern,
  som visade ett sådant galanteri mot sin övergivna, endast 19 år gamla
  svägerska och styvdotter. I mars 1802 gjorde Louis ett kort besök hos
  sin hustru men skyndade så åter till Baillon, och trots påminnelser
  infann han sig i Paris först den 10 oktober eller samma dag som deras
  första barn, Napoléon-Charles föddes. Orsaken till att Louis vid tiden
  för denna till synes glädjande familjetilldragelse höll sig undan --
  själv uppger han, att hans samliv med Hortense varade sammanlagt fyra
  månader -- var helt enkelt den, att han misstänkte Napoleon för att
  vara fader till hans barn. Huruvida så verkligen var förhållandet
  eller Louis endast var ett offer för förtalet eller för sin sjukligt
  uppdrivna misstänksamhet, är ännu så länge en hemlighet -- det finns
  många dokument i de bonaparteska familjearkiven, som ingen forskare
  fått tillgång till -- faktum är emellertid, att Louis icke drog sig för
  att slunga Napoleon denna anklagelse rätt i ansiktet. Napoleon svarade
  med att egenhändigt kasta ut honom. För övrigt var Louis upptagen av
  att sköta både sina verkliga och inbillade sjukdomar: han sökte icke
  blott bot hos en mängd läkare, utan ställde sig också i förbindelse
  med kvacksalvare och charlataner. Han hade dock tid att misstänksamt
  övervaka Hortense och hade i hennes omgivning personer, dresserade att
  avgiva rapporter om hennes förehavanden. Han förbjöd henne strängeligen
  att vid sina besök på Saint-Cloud stanna över natten, då Napoleon var
  hemma. Först i december 1803 inträdde ett bättre förhållande mellan
  makarna, och de företogo nu en resa till Compiègne, där de vistades
  en tid och tillsammans kunde glädja sig över det uppseende, som den
  älsklige lille Napoleon-Charles väckte vart de än kommo.
  
  Liksom de andra bröderna steg Louis samtidigt med Napoleon allt högre
  upp mot samhällets höjder. Efter kejsardömets proklamerande förklarades
  han för kejserlig prins med en årsinkomst av en miljon, blev medlem av
  hederslegionens stora råd, senaten och statsrådet, utnämndes dessutom
  till divisionsgeneral och erhöll något senare ännu en hög post: den
  av konnetabel över Frankrike, d. v. s. högste befälhavare i Napoleons
  frånvaro över alla trupper i Paris och omgivningar. Även Louis köpte
  sig under denna tid ett palats och ett lantgods -- efter revolutionen
  fanns det gott om "historiska slott" att köpa för en billig penning.
  På slottet Saint-Leu nära Paris trivdes de båda makarna väl, och här
  tillbringade de långa tider. I oktober 1804 föddes den andra sonen
  Charles-Napoléon-Louis, men denna händelse medförde ingen förbättring i
  förhållandet mellan de båda makarna.
  
  Hortense hade svårt att uthärda den tyranniske mannens ständiga
  förebråelser, hans infall och nycker; till slut blev hon smittad av
  hans melankoli, och ett par år efter bröllopet fanns det ej mycket
  kvar av den lilla älskvärda och ganska medgörliga pensionsflickan.
  Den hänsynslöshet Louis visade henne hade även såsom naturlig följd
  att hon sökte vänskap och ömhet hos andra män, vilka om de ej heller
  förverkligade det sedligt höga ideal som Hortense under sin flicktid
  en gång drömt om dock sågo i kärleken annat än en grov utsvävning.
  Den man, som för Hortenses liv och utveckling hade en genomgripande
  betydelse var Flahault, och även om Hortense, i en utsträckning som
  blivit det vanliga i denna familj, ej olik en romersk kejsarsläkt,
  bestod sig lyxen av flere älskare, så var och förblev dock Flahault
  för henne mannen framför alla andra. Hon födde honom även en son, den
  under Napoleon III:s tid kände hertig de Morny. Flahault var lejon i
  den salong, som hon vid tiden för Napoleons och Joséphines kröning
  bildat. Hortense hade en viss konstnärlig smak, som, om hon fått råda,
  kunnat giva prägel åt hennes hem, nu ordnade Louis deras hus efter eget
  gottfinnande med prålande uppkomlingslyx, i vilken hon ej trivdes.
  
  När Napoleon i slutet av år 1805 lämnade Paris, övertog Louis, om än
  motvilligt, utövandet av den honom tilldelade konnetabelvärdigheten.
  Hans arbete på denna post kan ej helt frånkännas talang och initiativ:
  när han var tvungen lämna tanken på sig själv, kunde han göra ett gott
  arbete, men i saknad av all uthållighet måste han åt andra överlämna
  att fullfölja vad han påbegynt.
  
  Den viktigaste uppgift, som Napoleon under sitt fälttåg mot tredje
  koalitionen anförtrott Louis, var att skapa och leda en armé, stark
  nog att skydda de nordliga provinserna mot ett eventuellt infall av
  preussarna. Denna armé skulle bestå endast av holländare, och för detta
  ändamål befalldes Louis att bege sig till Holland för att uppbåda detta
  folk. Louis, som av ordalydelsen i Napoleons order drog slutsatsen,
  att preussarna redan stodo vid Hollands gränser, begav sig till detta
  land och kommenderade dit alla trupper, som förut varit stationerade
  i Paris. Därefter lämnade han överbefälet till andra och begav sig
  hem. I Strassburg sammanträffade han med Napoleon som efter freden i
  Pressburg återvände till Frankrike. På Napoleons förebråelser över den
  självrådighet, som Louis visat, då han först förlagt alla trupper i
  Holland och sedan lämnat dem åt sitt öde, svarade Louis endast, att då
  han engång blivit stationerad i Paris, han ansåg sig förpliktad att
  vistas i sin garnison. Dessutom förklarade han, att, sedan det blivit
  honom bekant, att Napoleon ämnade ändra styrelseformen i den bataviska
  republiken, såsom Holland då benämndes, han ej ville vara delaktig i
  att förstöra detta folks fria författning.
  
  På våren 1806 började rykten cirkulera om att Holland skulle ombildas
  till ett konungadöme. Och när medlemmarna i det holländska rådet, där
  det franskvänliga partiet fått övervikt, förskräckta över den fara,
  som från Englands sida hotade Hollands gamla fria handel och alla dess
  kolonier, sände delegerade till Napoleon för att anhålla om att få till
  härskare en prins av det kejserliga huset, erbjöd Napoleon Louis denna
  lysande hederspost.
  
  Huru ställde sig Louis och Hortense till detta anbud? Den skygge
  och tillbakadragne mannen tvekade i det längsta att taga emot det
  smickrande erbjudandet, men det förefaller, som hade hans obeslutsamhet
  mest berott på hänsyn för holländarna: han förklarade nämligen för
  Napoleon, att han ingalunda ville regera ett land, där hans namn för
  eftervärlden skulle frammana minnet av en monark, som gjort sitt folk
  olyckligt. På sin förmåga tvivlade Louis icke. Han saknade varken den
  bonaparteska självkänslan eller ärelystnaden. Vad Hortense åter angår,
  kände hon sig visserligen tilltalad av den nya värdigheten, med vilken
  följde allt som hon ansåg eftersträvansvärt: en kunglig tron och ett
  lysande hov, där hon själv skulle bli medelpunkten. Men å andra sidan
  avskräcktes hon vid tanken på en ständig samvaro med sin nevrasteniske
  och oberäknelige make, mot vilken hennes motvilja alltmer stegrats, och
  hon fann det svårt att skiljas från sin mor, sin styvfar, sina vänner
  och sina lärare -- ty, fastän Hortense ägde många talanger, förblev hon
  den flitiga lärjungen, och hon kunde ej trivas utan lärare i sång och
  musik, teckning och målning.
  
  Nyheten om Louis' val till konung väckte mycket uppseende och mycket
  gyckel hos de respektlösa parisarna, och snart cirkulerade en troligen
  uppfunnen anekdot, att, när vid de holländska sändebudens uppvaktning
  för Napoleon i Saint-Cloud denne med stolthet förevisade Louis'
  son, den fyraårige Napoleon-Charles, samt uppmanade barnet att vara
  älskvärt, denne strax underhöll holländarna med fabeln om grodorna, som
  ville välja sig en konung.
  
  Den 5 juni 1806 ägde den högtidlighet rum, genom vilken Louis blev
  proklamerad till konung av Holland. De stora festvåningarna i
  Tuilerierna voro rikt smyckade och fyllda av allt vad det kejserliga
  hovet hade förnämt och framstående. Dörrarna slogos upp, en härold
  utropade sitt: "konungen av Holland", och Louis inträdde, följd av
  Napoleon, den kejserliga familjen, ministrar och hovdignitärer samt de
  holländska sändebuden. Napoleon höll nu ett kortfattat tal till Louis,
  i vilket han önskade honom lycka och uttalade sin förhoppning om att
  Louis skulle komma att känna sig solidarisk med honom och Frankrike.
  Därefter talade Louis, och hans svar åhördes med spänd uppmärksamhet
  av alla, icke minst av de holländska delegerade. Den, som förmådde
  avlyssna orden deras innebörd, kunde höra, att de två bröderna talade
  om två helt olika ting -- i Napoleons tal låg endast en kort befallning
  att lyda, och bakom Louis' tacksamma och respektfulla fraser ett
  uttryck av solidaritet med sitt nya folk, som lät ana en gryende
  opposition. Napoleon hade gjort Louis till Hollands konung för att han
  där skulle försvara Frankrikes intressen såsom högste befälhavare över
  dess trupper i Holland, Louis däremot hade blivit härskare över ett
  främmande folk, vars frihet han ville respektera, och för vars lycka
  han ville arbeta.
  
  Samma tanke gick igenom det tal, som Louis höll, när han tillträdde
  regeringen i Holland. Han lovade då sina undersåtar att hålla deras
  författning i helgd och söka bereda dem en lugn och lycklig framtid. I
  detta tal nämnde han ej ens Napoleons namn.
  
  Louis var fullständigt ovan vid regeringsgöromål och för övrigt vid
  varje ordnat arbete. Men han tog dock genast efter ankomsten till Haag
  itu med de angelägenheter, som brådskade mest: han utsåg medlemmar
  i ministären, samt kompletterade sin hovstat. Då Louis från början
  favoriserade holländarna och invigde sin regering med att utdela en
  mängd nådevedermälen, tycktes tillfredsställelsen allmän. Som vanligt
  räckte Louis' hastigt vaknade energi ej länge; efter två veckors
  organisationsarbete följdes den av en ohygglig depression. Plötsligt
  började han inbilla sig, att han ej kunde uthärda Hollands klimat,
  och efter upptäckten härav lämnade han allt i sticket och reste till
  Wiesbaden för att genomgå en badkur. Hortense åter skyndade till Paris,
  där just vid denna tid fester firades till deras ära, som kämpat med
  vid Austerlitz.
  
  Det goda förhållandet mellan Louis och Napoleon bibehölls ej länge.
  Napoleon trodde till en början att Louis' sätt att sköta regeringen
  berodde på ovana, och att hans misstag voro omedvetna. Men snart
  visade det sig, att Louis, konsekventare än någon av sina syskon,
  ställde sig solidarisk med det folk, vars konung han genom broderns
  inflytande blivit. Louis' politik blev rent nationell. Trots Napoleons
  boykott av engelsk handel genom det förhatliga kontinentalsystemet
  var varuutbytet mellan England och Holland nära nog lika livligt som
  förr, och Napoleons skarpt avfattade påminnelser nyttade till intet.
  Napoleon yttrade också, att hela landet var genomsyrat av anglomani
  och konungen själv var "le premier smogleur". En annan tvistepunkt,
  som för övrigt förelåg mellan Napoleon och alla de regerande syskonen,
  var, att Louis ej sände tillräckligt med trupper till Napoleons härar.
  Dessutom inrättade Louis på egen hand marskalksplatser och ordenstecken
  och förbigick vid utnämningar konsekvent alla fransmän. Ju längre det
  led desto mera nationell, ja, oppositionell blev hans regering. Med sin
  vanliga sjukliga misstro till alla började Louis snart inbilla sig, att
  Napoleon förföljde honom. Dessutom hade, vilket troligen sammanhängde
  med hans patologiska tillstånd, hans självkänsla stegrats till den
  grad, att den nära nog nådde det stadium som kallas storhetsvansinne.
  Snart kom det därhän, att varje befallning eller önskan Napoleon
  uttalade möttes med invändningar eller rent avslag. När Napoleon under
  Louis' och Hortenses vistelse i Pyreneerna efter den äldste sonens död
  lät häkta alla, som bedrevo handel med engelska varor, svarade Louis
  med att avlägsna de ministrar, som voro franskvänliga. När Napoleon
  klagade över att Louis ej ställde upp en större här, minskade Louis sin
  armé genom att hemförlova alla fransmän. När brodern förebrådde honom,
  att han ej infört Code Napoléon i Holland, svarade Louis, att han ej
  kunde införa det stora lagverket med mindre än att det blev modifierat
  efter förhållandena i Holland. -- "Om man modifierar Code Napoléon",
  säges brodern ha svarat, "så är det ej mera Code Napoléon." Louis
  vägrade även införa det franska myntet, metersystemet antogs icke utan
  förbehåll men ordnades i samstämmighet med Hollands gamla mått- och
  viktsystem, och Louis själv gick så långt i fosterländskhet, att han
  tillät att det röktes pipa vid hans mottagningar, emedan så var bruk i
  Holland.
  
  Även beträffande Louis' personliga angelägenheter kommo bröderna ej
  överens. För Louis blev samlivet med Hortense outhärdligt, och han
  anhöll upprepade gånger hos sin bror om tillstånd till skilsmässa,
  angivande såsom orsak Hortenses otrohet. Napoleon vägrade dock bestämt
  att gå in därpå. Ar 1807 upplöste makarna sitt gemensamma hem, men den
  förmån, som Napoleon själv visste att skaffa sig, nämligen att efter
  laglig skilsmässa kunna gifta sig med någon annan, unnade han ingendera
  av dem. Den inre oron hos Louis visade sig ej blott i de ständiga
  badresorna utan också i förflyttningar och förändringar inom hans eget
  land. Då Louis ej mera trivdes i Haag, fick han den idén att flytta
  huvudstaden till Utrecht, en åtgärd som var särdeles opraktisk och blev
  mycket dyrbar, ty Utrecht, en liten stad om 32,000 invånare, hade inga
  officiella byggnader, vadan det ena palatset efter det andra måste
  uppföras samt dessutom ett museum och flere teatrar. Men när hovet
  residerat i Utrecht några veckor, inbillade sig Louis, att klimatet i
  Amsterdam var bättre och flyttade sin regering dit.
  
  I början av 1809 års fälttåg uppfordrade Napoleon Louis att uppställa
  en stor hjälpkår såsom förstärkning till "la grande armée". Louis
  nekade emellertid under förebärande av att han redan sänt hjälptrupper
  till Spanien för att undsätta Joseph och till Westfalen för att hjälpa
  Jérôme, och att han nu ägde endast 9,000 man i sitt land, vilka han
  var tvungen behålla som skydd mot befarade anfall från engelsmännens
  sida. Det visade sig snart, att Louis hade räknat rätt. En engelsk
  landstigning ägde rum på ön Batz, vilken gav sig till engelsmännen,
  och därjämte vid Walcheren, och när denna ort var erövrad, kastade
  sig fienden över Vliessingen. Då Louis med sin ytterligt reducerade
  armé ej kunde uträtta något, sände Napoleon en del franska trupper
  under general Bernadottes befäl mot fienden, och i spetsen för en av
  holländare och fransmän sammansatt armé lyckades denne slå och förjaga
  fienden. Napoleon anklagade emellertid sedan Louis för försumlighet
  och svaghet -- ett av de första tecknen till att Napoleons stjärna
  var i sjunkande var, att han började skylla sina motgångar på andra.
  Då han ej ville avsätta brodern, försökte han på allt sätt förödmjuka
  honom för att tvinga honom att själv abdikera. I oktober 1809 måste
  Louis avstå en del av sina länder, och strax därpå hotade Napoleon
  honom med avsättning, ifall han ej ville gå in på att frivilligt
  avsäga sig kronan. När Louis förklarade sig beredd därtill, ifall hans
  yngre son utsågs till hans efterträdare, svarade Napoleon med att
  besätta Holland med 25,000 man under Oudinots befäl, vilken satte sig
  i rörelse mot Amsterdam. I ministerrådet talade Louis på fullt allvar
  om att med vapenmakt försvara sig till det yttersta, men övertygad av
  sina rådgivare om att denna kraftåtgärd ofelbart skulle föra med sig
  Hollands undergång, abdikerade han den 1 juli 1810 till förmån för sin
  son. Till detta förbehåll tog Napoleon ingen hänsyn. Medan Louis var på
  väg till hans öppna fiende, Österrike, meddelade Napoleon helt enkelt,
  att Louis abdikerat, emedan han på grund av en obotlig sjukdom var
  urståndsatt att regera. Tio dagar därpå förklarades Holland utan vidare
  införlivat med Frankrike.
  
  Louis bosatte sig till en början under titeln greve av Saint-Leu i
  Teplitz i Österrike och protesterade därifrån förgäves mot den franska
  annekteringen av Holland. Även senare närde han förhoppningen att
  återfå sin krona; så riktade han år 1813 till Napoleon en skrivelse,
  där han erbjöd sig att ställa sig vid broderns sida såsom hans
  bundsförvant, ifall han återfinge Holland. Men Napoleon bevärdigade
  honom ej ens med ett svar. I september 1814 begav Louis sig till Rom,
  där han blev väl mottagen av de bonaparteska syskonens gamle vän och
  beskyddare, Pius VII.
  
  Att Napoleon sålunda ej mer ville veta av honom, kunde Louis aldrig
  förlåta. När Napoleon under de hundra dagarna ville göra honom till pär
  av Frankrike, vägrade han att taga emot detta ynnestbevis och infann
  sig, i olikhet med syskonen, alls icke i Paris.
  
  Hortense begav sig efter abdikationen med sina barn till Joséphine
  i Paris. Efter Napoleons första tronavsägelse, sedan Marie-Louise
  räddat sig till Blois, tog Joséphine hemma hos sig emot de allierade
  furstarna, för vilka hon gav fester, vid vilka Hortense presiderade.
  Den älskvärde Alexander I utverkade också för dem tillåtelse att
  få behålla sina titlar. När Napoleon återkom till Paris 1815, var
  Joséphine död, men han lät Hortense umgälla både moderns och hennes
  eget uppförande. Han förlät henne dock, då hon visade en uppriktig
  ånger. En dag i Saint-Cloud, då en hyllande folkskara utanför slottet
  ropade på kejsaren, visade han sig på balkongen, förande vid handen
  Hortense, som brast i gråt. Osäkert är om hennes tårar gällde Napoleons
  ädelmod eller tanken på den risk hon utsatte sig för, därest de
  allierade skulle lyckas ånyo förjaga inkräktaren. Efter Napoleons
  fall blev också hon förbjuden att beträda fransk jord. Hon begav sig
  först till Konstanz, där hon en tid var bosatt, men då hon, till följd
  av den vacklande hållning hon intagit till de politiska händelserna,
  misstänktes av alla partier, sökte hon och erhöll en fristad i Schweiz,
  där hon inköpte slottet Arenenberg. Hennes ensamma och dystra liv, där
  omsorgen om sönernas uppfostran var den enda ljusglimten, fördystrades
  genom den skandalösa process, som Louis anhängiggjorde mot henne,
  och vilken slutade med att hon gick miste om sin äldre son, som
  tillerkändes fadern. Denne son dog redan år 1831 och året därpå dog
  också Hortense på Arenenberg.
  
  Louis levde de sista åren av sitt liv i Florens och Rom, där han
  sysselsatte sig med litterära studier. Han utgav även några arbeten,
  bland dem "Documents historiques et réflexions sur le gouvernement de
  Hollande", i tre band, samt "Observations sur l'histoire de Napoléon".
  Med åren blev Louis alltmera förgrämd och bitter, hans sjukdom tärde
  oavbrutet på hans livstråd. Dessutom gåvo hans båda söner honom
  anledning till sorger. Han ogillade djupt deras deltagande i de
  italienska frihetsrörelserna, och han måste även uppleva sin yngste
  sons revolutionsförsök.
  
  Då han kände döden nalkas, lät han från Florens föra sig till Livorno
  för att vara denne sin son närmare, men upptagen av politiska
  konspirationer, kom sonen ej till den olycklige faderns dödsbädd.
  
  Hade Louis levat tre år till, hade han kunnat glädja sig över att se
  sin son som Frankrikes president, och efter ytterligare två år kunnat
  hälsa honom såsom Frankrikes kejsare, och sålunda för andra gången
  genomleva det underbara äventyret från sina barndoms- och ungdomsdagar.
  
  
  
  
  PAULINE BORGHESE.
  
  
  Det man i allmänhet känner om Pauline Borghese -- ty det är under sin
  andra mans namn hon gått till eftervärlden -- är att hon var vacker.
  Hon var så vacker, säger en författare, att när man såg henne, måste
  man sätta tro till legenden om att det funnits gudar bland människornas
  förfäder.
  
  Redan tidigt hade hon kommit till medvetande om sin skönhet, och om
  detta angenäma faktum å ena sidan var ägnat att tidigt väcka hennes
  behagsjuka och nöjeslystnad och böja hennes lätta sinne till lättsinne,
  så lockade det å andra sidan fram alla hennes älskvärda egenskaper och
  kom hennes lyckliga temperament att blomstra i all dess härlighet.
  Den smeksamma ömhet hela familjen Bonaparte ägnade la bella Paoletta
  och all den beundran, som mötte henne på de livets vägar, där hon
  dansade fram sin barndom och ungdom, gjorde henne visserligen klemig
  och bortskämd, men den gjorde det även möjligt för henne att bibehålla
  sitt glittrande solskenslynne, denna faddergåva från hennes hemland
  Corsika, det eviga solskenets ö. Den lilla vänliga och sorglösa flickan
  växte upp, omedveten om bekymmer, utan eftertanke och utan grubbel, som
  det äkta söderns barn hon var. Hennes uppfostran var mycket försummad,
  och det enda hon på egen hand lärde sig var att kläda sig väl. Det
  blev redan tidigt hennes huvudintresse, och när Napoleon, som under
  hela sitt liv hyste stor tillgivenhet för sin lilla syster, engång
  hade med sig från Paris en tre år gammal modetidning, stängde hon in
  sig i sitt rum och gjorde förtvivlade ansträngningar att sy om sina
  gamla lärftsklänningar efter de mönster hon fann i denna. I Marseille
  fick Pauline mera tillfälle att utbilda sin smak och odla sitt yttre,
  ty mot den sydfranska metropolen var Ajaccio blott en flärdlös och
  lantlig by. Samtida författare ha utslungat anklagelser mot fru Letitia
  Bonaparte för det rent skandalösa sätt, på vilket hennes döttrar skulle
  ha uppträtt i Marseille -- det sägs till och med, att man kunde se
  dem på Marseilles bordeller -- men man behöver endast konstatera, att
  Pauline vid tiden för flyttningen till Marseille var 13 och Caroline 11
  år gammal samt tillika veta, att den tidens rojalistiska pamfletter och
  flygblad ivrigt sysselsatte sig med att smutskasta Napoleons familj,
  för att betvivla ej blott denna uppgift utan även med försiktighet
  upptaga alla de fula historier, som berättas om Pauline och hennes
  systrar. Sant är däremot, att de gåvo anledning till förtal på grund av
  sitt fria sätt, samt att de voro omsvärmade av beundrare, med vilka de
  koketterade.
  
  Redan vid 14 år hade Pauline sina första två friare, den ena en
  hederlig medborgare vid namn Billon, som dock av Napoleon ansågs
  alltför fattig, den andra revolutionären Fréron, en gång Camille och
  Lucile Desmoulins' bästa vän, Marats vapendragare och beundrare, son
  till Voltaires kände motståndare. Fréron var medlem av konventet,
  och i egenskap av dess kommissarie sändes han år 1795 till de södra
  provinserna för att kuva ett rojalistiskt uppror. Han var en 40-års
  man med rykte som ivrig revolutionär; vid denna tid stod emellertid en
  nyvunnen gloria kring hans personlighet, han var nämligen en av de tre
  ledarna för den sammansvärjning, som störtat Robespierre. Fréron råkade
  Pauline i Marseille, och, tjusad av hennes fägring, anhöll han hos
  Napoleon om hennes hand. Man var vid denna tid upptagen av att söka en
  lämplig make åt Pauline. Den vackre och förälskade Junot, den blivande
  hertigen av Abrantes, för vilken Pauline visade en viss böjelse, ansågs
  vara för fattig, Moreau, som Napoleon fruktade och ville binda vid sig,
  avslog själv det ärofulla anbudet, och slutligen gav familjen sitt
  bifall till giftermålet med Fréron, som tycktes dem ett gott parti. Den
  mäktige och farlige konventskommissarien uppträdde här i södern som en
  furste, utvecklade mycken prakt och gav lysande fester och baler --
  han medtog på sin resa två miljoner livres ur fosterlandets kassa och
  efter fullbordad mission hade han kvar precis 15,001 livres. Så blev
  då denne, mannen från skräckväldet, Paulines trolovade och även den
  förste av hennes många älskare. Men förbindelsen blev ej långvarig.
  Fréron ställdes efter utförandet av sin mission till ansvar för
  försnillning av statsmedel och begångna grymheter, och denna process
  blev så uppseendeväckande, att familjen Bonaparte beslöt att göra slut
  på förlovningen. Från Marseille skriver den lilla 15-åriga Paulette
  de ömmaste kärleksbrev till sin vän i Paris: "Du har varit nära att
  förlora din lilla Paulette: här om dagen föll jag i sjön, då jag skulle
  stiga i en båt -- -- -- allt det vatten jag svalde har ej avkylt mitt
  hjärta, som glöder för dig", eller: "Mod, min älskade -- -- jag råder
  dig att skriva till Napoleon, jag skulle också vilja skriva till honom
  -- -- -- kanske skulle han bevekas av en systers tårar -- --". Men det
  hjälpte icke, Pauline var tvungen att underkasta sig familjemyndigheten
  och söka glömma den förste mannen i sitt liv, den vackre Stanislas.
  
  Men att Paulines hjärta vid 16 år ej var otröstbart, det visade sig
  rätt snart. Napoleon utvalde en av sina mest framstående officerare,
  den unge brigadchefen Emmanuel Leclerc till fästman åt henne. Leclerc
  var vid denna tid 25 år gammal, av ringa börd men en av de få, som
  kommit fram på grund av egen förtjänst. Pauline visade sig nu såväl som
  senare i sitt liv foglig inför sin bror "generalens" befallningar, och
  i juni 1797 firades bröllopet med borgerlig och kyrklig vigsel.
  
  Strax efter giftermålet fann emellertid hennes unge make, att han var
  tvungen göra något för sin hustrus uppfostran och bildning, och så
  skickades unga fru Leclerc i flickpension hos m:me Campan, den ryktbara
  före detta kammarfrun hos Marie-Antoinette, hon, som gjort sig berömd
  genom sina memoarer om den olyckliga drottningens privatliv. Pauline
  var ej den enda i familjen, som hos denna vittra fru fullständigade
  sin uppfostran: pensionen besöktes både av hennes syster Caroline och
  av Hortense Beauharnais. Men Pauline var troligen den som bäst behövde
  det, eftersom hon aldrig fått någon egentlig undervisning, ja, knappt
  kunde läsa och skriva. Hon fick således deltaga i de yngre elevernas
  lektioner, om hon ock ej var tvungen att sitta med dem på skolbänken;
  hon arbetade också rätt flitigt och lärde sig åtskilligt av det man
  ville pränta in i hennes lilla vackra huvud. I januari 1799 skriver
  madame Campan till Joseph Bonaparte och berömmer henne för nit och
  idoghet.
  
  Leclerc hade emellertid blivit förflyttad till Paris, han avancerade
  hastigt och köpte sig både palats i staden och ett lantgods. Han var
  en av Napoleons tillgivnaste anhängare, och vid statskuppen den 18
  brumaire åtföljde han såsom adjutant jämte den andra svågern, Murat,
  Napoleon vid dennes uppträdande inför lagstiftande kåren.
  
  Men Pauline fick ej länge njuta av parislivet. Hennes närmaste öde
  fick genom broderns maktbud en säregen riktning. Bonaparte umgicks vid
  denna tid med planen att återerövra San Domingo från negrerna. Denna
  ö, som genom freden i Rijswijk avträtts till fransmännen, hade under
  många decennier varit en guldgruva, ur vilken Frankrike hämtat rika
  skatter. Det franska väldet hade också här blivit mera stadgat för
  varje år som gick. Men till och med till negrerna hade revolutionens
  svallvåg trängt, och år 1789 hade de under ledning av sin hövding
  Toussaint-l'Ouverture gjort uppror och förklarat sig självständiga.
  Napoleon ville på inga villkor förlora ön, och han beslöt att företaga
  en expedition till San Domingo, därtill ivrigt uppmanad av alla de
  kreoler, som samlats kring honom och Joséphine, och vilka inbillade
  honom, att ön med lätthet skulle kunna återerövras. När expeditionen
  sedan kom till stånd, sällade sig även en stor mängd kreoler till denna.
  
  Men vem skulle bli chef för expeditionen? Efter någon tvekan föll
  Napoleons val på vännen och svågern Leclerc, som han ansåg förena alla
  de egenskaper, som behövdes för att leda detta företag: militärisk
  duglighet, administrationsförmåga och omdöme, samt framför allt
  hederlighet och oegennytta. Leclerc insåg strax det äventyrliga i denna
  expedition och tvekade även på grund av sin svaga hälsa i det längsta,
  men frestelsen att få göra ett självständigt fälttåg, det Leclerc
  aldrig förr hade blivit i tillfälle till, och vanan att underordna sig
  Napoleons vilja gjorde, att han antog anbudet. Efter något dröjsmål
  seglade flottan ut den 14 december 1801 under stor entusiasm från de
  hemmablivandes sida.
  
  Pauline sörjde visserligen mycket över att lämna Paris, men då hon
  fick veta, att hon skulle slippa skaka i vagn den långa vägen från
  Paris till Brest och i stället bäras i bärstol, blev hon genast vid
  bättre lynne. I Brest steg hon strax vid framkomsten ombord på fartyget
  Océan. När det började bli kväll, och kölden och fukten silade sig in
  överallt, medan fartyget sakta gled ur hamnen, stod på skeppskajen en
  ensam man och blickade oroligt ut mot fartyget -- det var Paulines
  första kärlek, den försmådde Fréron, den fordom mäktige och grymme
  Fréron, nu fattig och förfallen. Han hade anmält sig att deltaga i
  expeditionen, men i sista ögonblicket hade han ej kunnat förmå sig att
  stiga ombord på den båt, som bar herr och fru Leclerc över havet. Han
  dröjde därför kvar och kom senare fram till San Domingo. -- Överfarten
  var besvärlig, och den franska flottan råkade ut för en mängd missöden,
  men så snart man landat i San Domingo, följdes de franska vapnen av
  segern. Negrerna underkastade sig, och deras hövdingar blevo sända till
  Europa.
  
  Men det var lättare att erövra ön än att behålla den. Negrerna gjorde
  ständiga uppror, fransmännen kände ej till landet, och trots alla
  givna löften fick Leclerc icke hjälptrupper eller understöd hemifrån.
  Detta gjorde honom missmodig, och han plågades av föreställningen att
  man i Frankrike, utan insikt om alla svårigheter, måhända ansåg honom
  oduglig, ja, rentav stämplade honom såsom förrädare.
  
  Mitt under allt detta utbröt gula febern. Leclerc, vars hälsa blivit
  ytterst medtagen av klimatet, hade begivit sig med Pauline till
  Sköldpaddsön för att söka bot och vila. Men vid underrättelsen om att
  den förfärliga sjukdomen utbrutit vände han tillbaka och bosatte sig
  mitt i sjukkvarteret. Oförtrutet bemödade han sig att vara de sjuka
  till tröst och hjälp och hindra spridningen av den hemska sjukdomen,
  som lämnade öns invånare i fred, men så mycket starkare härjade bland
  européerna. Men utan ordnad sjukvård och utan läkare var läget nästan
  förtvivlat.
  
  Man kan med skäl fråga, huru den glada och lättsinniga Pauline fann
  sig i alla dessa prövningar, och hur hon förhöll sig gentemot de
  faror, som hotade från alla håll. Även med hennes liv på San Domingo
  hava skandalskrivarna sysselsatt sig och bland annat tilldelat henne
  flere älskare, såsom mulatthövdingen Alexandre Sabès och dennes rival
  Christoph, som år 1801 av de upproriska hade blivit smord med helig
  kakao-olja till konung av San Domingo, men även hit synes illviljan
  och avunden förföljt henne. Hennes hållning under denna svåra tid
  var verkligt beundransvärd. Det var nu som alltid hennes lyckliga
  temperament, som höll henne uppe. Hon sjöng och dansade, och med sitt
  glittrande humör livade hon även upp sin omgivning. Hon gav baler och
  festligheter, anordnade musikaliska soaréer, väl främst för att roa sig
  själv, men även för att få de andra att glömma alla vedervärdigheter.
  Gentemot sjukdomen, som dagligen skördade en massa offer, förhöll hon
  sig så lugn, som om det ej fallit henne in att hon själv ständigt
  hotades av den förfärliga smittan. Napoleon hade vid avskedet uppmanat
  henne att, vad som än hände, uppträda så, som det ägnade och anstod
  förste konsulns syster. Det är dock ej sagt att tanken på den beundrade
  brodern ensam kunnat hålla henne uppe -- men också hon hade i sitt
  väsen något av Bonaparternas dristighet. Hon ägde detta sorglöshetens
  mod, som man ofta finner hos de människor, som världen stämplar såsom
  mera lättsinniga än andra, och vilket just genom denna kontrastverkan
  gör intryck av att vara så storslaget. När hon begav sig ut på sina
  promenader, hände det ofta, att hon i sin vagn tog upp sjuka, som hon
  mötte på gator och vägar, och förde dem med sig hem för att vårdas. För
  expeditionens övriga damer var hennes orädda uppträdande synnerligen
  obekvämt, ty de måste följa hennes exempel och stanna kvar. De sökte på
  allt sätt övertala Pauline att återvända till Frankrike, men Pauline
  förklarade för alla, som ville höra det, att hon ansåge sig ytterst
  feg, om hon reste bort just då hon bäst behövdes, samt att hon,
  Bonapartes syster, ej var rädd för något i världen och ej ämnade rätta
  sig efter någons råd -- "här härskar jag lika enväldigt som Joséphine i
  Paris".
  
  Hon fick även beröm av sin stränge broder. När Bonaparte hörde berättas
  om hennes orädda uppträdande, skrev han till Leclerc: "Jag är mycket
  nöjd med Pauline. Hon får ej frukta döden, ty det är en ära för
  henne att få dö, medan hon är sin man till hjälp i hans armé; allt i
  denna världen förgås utom det minne vi genom vara bragder inrista på
  historiens blad."
  
  Men Leclerc själv var klen och de många motgångarna hade brutit hans
  motståndskraft. Den härjande sjukdomen angrep också honom, och natten
  mellan den 1 och 2 november 1802 dog han. Redan några veckor tidigare
  hade Fréron dukat under för sjukdomen, och det var först vid hans
  död, som Pauline och Leclerc fingo vetskap om att han befunnit sig
  på San Domingo -- det var även genom dem, som underrättelsen om hans
  död kom till Frankrike. Efter att ha låtit med stor omsorg balsamera
  Leclercs lik -- Frérons kvarlevor sänktes liksom alla andras, som dött
  i den hemska sjukdomen, i havet -- begav sig Pauline hem, och den 1
  januari 1803 landade hon i Toulon. Bonaparte var mycket bedrövad över
  Leclercs död -- "jag har mist min högra hand", yttrade han -- och
  han påbjöd en sorg på 10 dagar i hela Frankrike. Men denna sorg bars
  utan övertygelse; i denna tid, då händelserna avlöste varandra med en
  snabbhet utan like, hade Leclerc och hans tappra gärning redan blivit
  glömd.
  
  Pauline kom hem sorgsen och angripen av en sjukdom, som hon ådragit
  sig på San Domingo, och man ansåg bäst för henne att till en början
  bosätta sig hos Joseph i Hôtel Marbeuf. Men hon trivdes ej länge hos
  brodern och såg sig snart om efter ett eget hem. Hon fann också snart
  ett sådant i Hôtel Charost vid Faubourg-Saint-Honoré, det nuvarande
  engelska ministerhotellet, och installerade sig där. Men det dystra
  och ensamma liv hon levde på grund av sitt änkestånd passade henne
  icke. Hon vantrivdes och visste ej med vad hon skulle fylla sin tid.
  Och så kom snart -- alltför snart tyckte hennes samtid -- de vanliga
  förströelserna: kläder, fester, mottagningar, där hon presiderade som
  skönhetens drottning med de vackra, eleganta väninnorna som passande
  omgivning, och slutligen även älskarne.
  
  Här är platsen för några ord om Paulines lyxbegär, nöjeslystnad
  och många erotiska upplevelser. Detta hade ej enbart sin grund i
  lättsinne. Hon förblev hela sitt liv ett barn, nyckfullt, men i grunden
  godhjärtat, i faddergåva hade hon nu engång fått en remsa ur Venus'
  gördel, och lusten att smycka sin skönhet hade hon i blodet. Att hon
  därför rycktes med i det stormande nöjesliv, som efter terrorismens
  fasor blev det nödvändiga uttrycket för den nyvaknande livskänslan
  hos den tidens människor, är ej att undra över. Dessutom var hon en
  uppkomling med en dyliks starka aptit på livet. Hon fröjdade sig
  av uppriktigt hjärta över att ha blivit prinsessa, och Napoleon
  själv, angelägen om att bilda ett lysande hov omkring sina nyskapade
  värdigheter, underblåste hennes och systrarnas lyxbegär. Dessutom fanns
  kanske hos henne något av broderns härsklystnad, och hans exempel
  smittade både bröderna och hans vackra systrar. Även kände hon ett
  ständigt behov av att ha människor omkring sig, likt ett barn fruktade
  hon mörker och ensamhet, vågade aldrig sova utan att ha ljus tänt i
  sin sängkammare, och som ett barn törstade hon också efter ömhet och
  smekningar. Hennes sjuklighet gjorde även sitt till. Det var som om
  hon burit på en känsla av att hon själv förtärdes inifrån, och att hon
  måste njuta av livet och inhösta all den ömhet och kärlek hon kunde få,
  innan hennes skönhet vissnade bort. Slutligen var denna epoks moraliska
  ståndpunkt lägre än någonsin, och man tog, kuriöst nog, mera anstöt
  av att Pauline såsom änka hade älskare, än då hon bedrog sina män med
  dylika.
  
  Den som under hennes änketid stod hennes hjärta närmast, och som även
  tyckes ha förtjänat det, var skådespelaren Lafon vid Comédie-Française.
  Hon hade sammanträffat med honom bland Luciens konstvänner på
  Plessis-Chamans, där Lafon skrev sina komedier och spelade dem samman
  med Lucien, Elisa och någongång Pauline. Hans vackra röst och underbara
  sätt att tala om kärleken tjusade alla damer. Pauline hade redan före
  sin resa till Domingo ett kärleksförhållande med Lafon, och hon återtog
  det, när hon kom därifrån, men detta förhållande var på grund av Lafons
  för den tiden ovanliga diskretion föga känt, och det är troligt, att
  det upphörde redan år 1805.
  
  Före brytningen hade emellertid Pauline bytt både titel och namn.
  Napoleon, som med oro såg den brokiga skara av män, som samlades
  kring Pauline, ansåg, att det enda var att skaffa henne en ny make,
  och han trädde nu i underhandling med dem, som han fann lämpliga för
  ändamålet. Den första var viceguvernören i Toscana, Melzi, en klok
  och framstående man, som Napoleon skattade mycket högt. Men Pauline
  ville ej gå in därpå. Han vände nu sina blickar åt ett annat håll. I
  Paris vistades vid denna tid en man, som väckte uppseende genom sitt
  gamla namn, sitt sköna yttre och sin rikedom, det var den italienska
  fursten Camillo Borghese. Han var ej framstående genom intelligens,
  men han var en boren furste, och Napoleon ansåg det vara av stor vikt,
  att Pauline genom detta giftermål kom in i Roms högsta aristokrati.
  Efter många underhandlingar beslöt man att giftermålet skulle firas i
  november 1803, men då förberedelserna för bröllopet voro avslutade,
  hugnades Napoleon med underrättelsen, att Pauline och Borghese redan
  två månader tidigare låtit kyrkan helga sitt förbund, och han blev
  till den grad förbittrad däröver, att han ej alls infann sig till
  bröllopet. Pauline var nöjd med det nya äktenskapet och sin nya
  titel, ja till och med lycklig, åtminstone under de veckor då hon
  var sysselsatt med att studera alla de gamla härliga konstskatterna
  i det ryktbara Palazzo Borghese och lära känna Roms högsta societet.
  Dessutom var hon stolt över det uppseende hon väckte vart hon än kom
  och över all den hyllning man bringade hennes skönhet, som dock, enligt
  madame Junot, efter vistelsen på San Domingo aldrig blev densamma som
  förr. Som flicka, tillägger samma sagesman, var hon så vacker och
  beundrad, att hennes kamrater i pensionen på kvällarna samlades för
  att se Pauline kläda av sig och gå till sängs. Det goda förhållandet
  mellan de äkta makarna räckte ej länge, och därtill var även fursten
  själv skuld. Han kan helt kort karakteriseras såsom dum, fåfäng och
  utlevad, en på samma gång likgiltig och svartsjuk äkta man. Pauline
  började vantrivas och vinnlade sig ej mera om att visa sina älskvärda
  sidor, tvärtom, hon väckte ofta förargelse genom sitt nonchalanta
  uppträdande och genom att driva gäck med den stränga etikett, som
  rådde inom den romerska societeten. Hon började längta tillbaka till
  Paris, och upprepade gånger tiggde hon Napoleon om att få komma hem.
  Men Napoleon ansåg, att var och en av hans syskon hade sin uppgift och
  sina plikter och skrev till henne den 6 april 1804: "Älska er man och
  hans familj, var älskvärd mot alla, rätta er efter sederna i staden
  Rom och tänk allvarligt på, att om ni vid unga år börjar lyssna till
  dåliga rådgivare, ni ej mera kan räkna på något stöd av mig. För övrigt
  finnes här i Paris ingen som tar hand om er, och av mig kan ni räkna
  på att bli mottagen endast såvitt ni kommer i er mans sällskap. Om
  någon brytning uppstår mellan er och honom, så är felet ert, och då är
  Frankrike stängt för er, och ni går i så fall miste om er lycka och min
  vänskap."
  
  För att i någon mån trösta Pauline sände Napoleon modern Letitia
  till Rom på besök. När modern rest, kunde hon ej mera härda ut, i
  synnerhet då hon fått klart för sig, att hennes man ej blott, såsom
  hon uttrycker sig, "har ett adonishuvud, som är dumt och tomt", utan
  i det äktenskapsdrama hon hoppats uppleva ej var annat än "en ynklig
  statist". Och nu börjar den del av hennes liv, som hon ägnade åt
  badresor. Hon befann sig i Plombières, då den 14 augusti 1804 hennes
  enda barn med Leclerc, Dermide, dog i en häftig sjukdom i Frascati nära
  Rom. Hennes sorg var mycket häftig, men gick hastigt om liksom alla
  hennes känslor, och mindre än ett år därpå hade hennes liv återgått i
  sina förra gängor.
  
  I slutet av år 1805 erhöll furst Borghese en befälspost i Frankrike,
  och Pauline nådde nu sitt mål att få bo i Paris. Nu är hennes tid
  inne att spela en roll. För första gången börjar också hon hålla
  hov och salong, och kring henne samlas allt vad den tiden ägde av
  förnämt och märkvärdigt. Men Paulines umgängeskrets skiljer sig från
  de övriga Bonaparternas därigenom, att den är förnämare och mindre.
  Pauline var i mycket olik syskonen, hennes person bar aldrig prägeln
  av uppkomlingslyxen, och hennes liv var icke braskande och bullersamt
  som de andras. Hon hade en passion, som man vid denna tid mycket
  litet förstod sig på, hon led av renlighetsmani. Hon yttrade själv,
  att hon ville, att i hennes hem renligheten skulle vara lika stor som
  elegansen; i hennes palats rådde en ordning, som föll i ögonen, och
  det var alltid väl luftat och ventilerat i hennes små rum och stora
  salar. Hon trivdes väl i Paris, i synnerhet sedan Napoleon givit hennes
  man en chefspost i Boulogne, och hon begärde ej bättre än att få leva
  på sitt vis, upptagen av att sköta sin hälsa och sina nöjen, uppfinna
  toiletter och odla sin skönhet. Hennes hälsa kom med tiden att vara
  den viktigaste faktorn i hennes liv, hon blev hälsopedant till det
  yttersta, ständigt orolig att förkyla sig eller taga någon skada. Hon
  var så rädd för drag, att var hon än befann sig och i synnerhet när
  hon, vilket ofta hände, låg till sängs, lät ställa ljus i rummet för
  att kontrollera, om lågorna rörde sig eller ej. Hennes ständiga resor
  voro besvärliga både för dem, som utgjorde hennes sällskap, och för dem
  hon besökte. Såsom ett exempel kan nämnas, att hon alltid tog mjölkbad,
  vilket ofta nog kunde vara svårt att anskaffa.
  
  Napoleon, som hyste en så varm känsla för sin lilla Paulette, att denna
  till och med blivit misstydd, ansåg att han ej kunde förbigå henne,
  då han delade ut länder till sina övriga syskon. Han gav henne därför
  år 1805 hertigdömet Guastalla i Italien, vilket han avskilt från de
  länder, Parma och Piacenza, av vilka han bildat konungariket Etrurien.
  Det var ett helt litet furstendöme, endast tio kilometer i kvadrat och
  bebott av 10,000 invånare. Men det var ingalunda utan värde. Det var
  ett av dessa gamla italienska samhällen, som voro fulla av konstskatter
  och den härligaste arkitektur, en mängd vackra palats och kyrkor, som
  borde glatt varje konstvän. Men Pauline tyckte nu, att en by i Parma
  ej var ett henne värdigt residens. De tider hon tillbragt i Palazzo
  Borghese eller i sin villa Paulette vid Porta Pia utanför Rom hade
  gjort henne trött på konstskatter och minnesmärken. Vad skulle hon
  göra med det lilla riket? Titeln lockade henne ej, ty hon var verklig
  prinsessa och hade ingen användning för den. Det enda, som intresserade
  henne i Napoleons gåva, var de penningar hon genom den kunde skaffa
  sig. Hon gjorde upp affären med Napoleon, och denne indrog Guastalla
  till franska kronan mot att betala Pauline en köpeskilling av 6,000,000
  livres. Pauline, som alltid behövde pengar, var nöjd med bytet och
  skyndade sig att göra sig i ordning till en ny badresa med mera
  bedårande toaletter än någonsin.
  
  I Plombières råkade Pauline den man, som kanske mer än någon annan
  haft makt över hennes lättrörliga hjärta och sinnen. Det var Forbin,
  en ung man, som ännu ej räknade 30 vårar, av högförnäm släkt, med
  ett fint rasutseende och till yrket konstnär och skriftställare.
  Forbin blev redan i Plombières hennes uppvaktande kavaljer, hennes
  allt i allo. Och då hon efter en tids vistelse i Paris flyttade till
  slottet Saint-Leu invid Paris, som hon hyrt av sin bror Louis, blev
  Forbin hennes kammartjänare och behärskade snart henne och hennes
  hus. Efter en kort och häftig kärlek drog sig Forbin tillbaka -- han
  var den dyrbaraste av alla de älskare, som exploaterat henne -- och i
  Paulines gunst efterträddes han snart av Félix de Blangini, musiker och
  chevalier, som åter slog mynt av sitt förhållande till henne genom den
  skandalkrönika han senare publicerade. Under år 1812 gick det snabbt
  undan med Paulines kärlekshistorier. Man har talat om den kvartett, som
  under detta år kunde skryta över hennes gunst, av vilka två voro hennes
  uppvaktande kavaljerer i Aix, där hon tillbragte största delen av året,
  och den tredje borta i det ryska fälttåget. Den fjärde, som under
  hennes liv aldrig blev känd eller ens anad, var ingen mer eller mindre
  än den store skådespelaren Talma.
  
  Sommaren 1812 vistades denne tre månader i Aix. Såsom föreläsare
  för den sjuka Pauline kunde Talma utan att väcka misstankar närma
  sig henne, och här upplevde nu tragöden och "amoureusen" en kort
  men glödande kärlekssaga. I september begav han sig på turné till
  Schweiz, och det är genom de till vår tid bevarade, ända till fyra
  gånger omarbetade koncepten till de brev, han från Genève sände sin
  sköna härskarinna, som man överhuvudtaget känner till förhållandet
  dem emellan. I avrundade, deklamatoriska fraser betygar han sin
  lidelse och saknad, men glömmer ändå i extasen varken att efterhöra
  en byst av henne, som hon lovat honom, eller begära hennes förord
  hos handelsministern för erhållande av en exportlicens till England.
  Deras förbindelse räckte ej längre än till början av år 1813, då
  Talma återvände till Paris och komedien, men de stodo i vänskapsfulla
  relationer till varandra ända till kejsardömets fall. När Talma dog år
  1826, var det Lafon, dåvarande sekreterare vid Théâtre-Français, som
  höll griftetalet över honom: älskaren av 1802 över älskaren av 1812,
  liksom det tidigare hade varit Leclerc, som från San Domingo sänt till
  Frankrike underrättelsen om Frérons död -- den förste mannen om den
  förste älskaren.
  
  Året 1813 var för Pauline ett år av sjukdom och förtvivlan. Hon
  tillbragte ensam med sina kammarfruar sin tid på olika orter: i Nizza,
  Gréouls, Aix och Lue, och efter att ha råkat Napoleon i Lue på hans
  färd till Elba, begav hon sig med ett fartyg till Saint-Raphaël, helt
  nära Fréjus, där Napoleon en gång hade landat segerrik, mottagen av
  hela Frankrike. Från ön Ischia hade hon över Neapel begett sig till
  Elba. Där stannade hon över en natt och reste igen -- antagligen var
  hon endast budbärare för någon viktig depesch. Detta var den 1 juni.
  Senare, i oktober, kom hon tillbaka och stannade då på Elba, tills
  Napoleon bröt upp på nytt mot Paris.
  
  Under fyra månaders tid hade Elba en skön och mild regentinna.
  Hennes härliga uppenbarelse var älskad och gärna sedd överallt.
  Nu, i äventyrets och farans stund, visade hon samma sinnesstyrka,
  samma lätta mod och rika hjärta, som hon engång lagt i dagen under
  farsoten på San Domingo. Hennes broders olycka liksom kallade upp allt
  det starkaste och friskaste i hennes natur, och hon återfick sitt
  solskenslynne från Corsika och Marseille. Napoleon var tacksam och
  glad och icke så litet stolt över den älskade systern. Och där hon
  går fram med lätta steg, strålande vacker, vänlig och god mot alla,
  för hon med sig livet och glädjen. Det är ej mera i ett krigarläger
  man lever. Soldaterna bli artiga och hövliga, de vårda sig om sin
  hållning och sin klädsel. Hon uppmuntrar på allt sätt Napoleon i
  hans planer att återerövra Frankrike, och för att skaffa pengar till
  den djärva planens förverkligande offrar hon utan tvekan alla sina
  juveler, dessa smycken, som glimmat på hennes underbara toaletter,
  och vilka gjort henne till den rikaste i familjen näst Lucien. Så har
  hon efter måttet av sina krafter styrkt sin broder till den sista
  djärva kuppen, och den 2 mars beger hon sig -- samtidigt som Napoleon
  -- sjuk och trött bort från Elba, och när hon den 3 april landar i
  Viareggio, är Borghese henne till mötes. Detta bevisar dock ingen
  nyvaknad kärlek, ty under kejsardömets sista tid och strax efteråt gör
  Borghese ansträngningar för att utverka skilsmässa på grund av Paulines
  otrohet. Denna kommer emellertid ej tillstånd, men de leva sitt liv
  var och en för sig, och efter Napoleons fall bosätter sig Pauline i
  sitt privatpalats, Villa Paulette. Här är kallt, som i alla gamla
  italienska hus, med fuktdrypande väggar och ekande stengolv, och här
  begynner nu Paulines sista tid av sjukdom och lidande. Borta är redan
  för henne allt som givit hennes liv innehåll och värde: hälsa, skönhet
  och framgångar. Hon bryr sig ej mera om dagen och timmen som går, hon
  föraktar dessa läkare, vid vilkas ordinationer hon förr krampaktigt
  hakat sig fast -- hon lever ännu, men det är ett skenliv -- -- --.
  Då, mitt i denna dvala, når henne ett brev från S:t Helena, skrivet
  från Longwood av Montholon, som engång även varit hennes intima vän.
  Det är endast få ord: "Kejsaren räknar på att Eders Kungliga Höghet
  skall till inflytelserika engelsmäns kännedom låta komma sanningen om
  hans sjukdom. Han kommer att dö på denna förfärliga ö utan att erhålla
  ordentlig vård. Hans dödskamp är mycket smärtsam."
  
  Då är det, som vaknade Pauline från sin indolens, och hon skriver ett
  brev, i vilket hon i de mest bevekande ord hos den engelska regeringen
  anhåller om att få resa till S:t Helena.
  
  När Pauline skriver detta, har hennes store broders lik under mera än
  två månaders tid redan befunnit sig i sin ensamma grav utan namn. Intet
  är att göra, och Pauline glider långsamt mot döden och ensamheten. I
  juni 1825 dör hon, i armarna på Borghese, som förlåtit henne och vårdat
  henne under de sista dagarna, och den yngste brodern Jérôme, den ende
  som kommit till hennes sista läger. På sin dödsbädd i Villa Sciarra
  ligger hon stilla och underbart vacker, det är som om de spensliga
  lemmarna ännu bevarat ungdomens hela fägring. Hon talar ej mer, man
  väntar tyst slutet. Men plötsligt ser man, att hon vill säga något, och
  någon böjer sig över henne, hon viskar fram sin sista önskan: att man
  skall breda en slöja över hennes ansikte, när hon är död -- --
  
         *       *       *       *       *
  
  I Villa Borghese i Rom har man intill senaste tid kunnat beundra
  Canovas bild av Pauline, framställande henne som den segrande Venus.
  Det berättas, att det varit Pauline själv, som givit uppslaget till
  detta konstverk, för vilket hon poserade i Canovas ateljé, där en kamin
  nödtorftigt skyddade henne för förkylning. Det kunde tyckas oblygt,
  att hon sålunda gav världen sin kropp till beskådande, men någon annan
  odödlighet än minnet av hennes skönhet och den kärlek, med vilken hon
  benådat några jordens män, stod henne ej till buds, och därför är det
  med vördnaden för något ojämförligt och bedårande och ej endast med tom
  nyfikenhet, som vandraren nalkas hennes vita marmorgestalt.
  
  
  
  
  
  CAROLINE MURAT
  
  
  Av de kvinnliga Bonaparterna var Maria-Annonciata eller Caroline mera
  än de andra en typisk representant för den nya klass, som växte upp
  i skuggan av Napoleons storhet. Hon var redan som ung fullt medveten
  om den lyckliga ställning hon intog såsom syster till den segerrike
  generalen, och då hon var äregirig till djupet av sin själ, gick hela
  hennes diktan och traktan ut på att draga de flesta möjliga fördelar
  av detta blodsband. Caroline var och förblev under hela sitt liv
  politiker, intrigen var hennes livsluft -- för henne fanns ständigt nya
  mål att sträva efter, och hon skydde inga medel att uppnå dem.
  
  Caroline var född den 25 mars 1782. Hennes tidigare uppfostran blev
  försummad, dock icke i lika hög grad som Paulines, hon tillbringade
  några år i en klosterskola i Saint-Germain och erhöll därefter den
  sista avpoleringen hos madame Campan. Några kunskaper i djupare mening
  blevo ej resultatet av hennes skolgång, men tonen hos madame Campan
  var ägnad att i stället lära Caroline något av vad hon behövde för sin
  karriär: världsdamslater och lyxbegär. Även hon ansågs av sin samtid
  såsom en skönhet. Hennes sällsynt bländvita hy bildade en ypperlig
  kontrast mot hennes mörka bonaparteska ögon, de skarpt tecknade
  ögonbrynen och de långa mörka ögonfransarna. Hennes livliga natur gav
  hennes ansikte dess prägel, varje skiftning i lynne och sinnesstämning
  kunde avläsas genom denna täcka spegels växlande uttryck: Caroline hade
  en enastående förmåga att rodna i alla nyanser. Trots att hennes hals
  och axlar, händer och fötter voro fullkomliga naturens mästerverk,
  ägde hon dock ingen egentlig charm, och hennes rörelser voro icke som
  Paulines harmoniska, hennes proportioner icke väl avvägda; hon hade en
  alltför kort midja, vilket icke ens directoiredräkten kunde avhjälpa,
  och hennes figur gjorde också ett undersätsigt och kompakt intryck.
  
  Caroline led av ett ständigt behov att draga blickarna till sig, vilket
  visade sig både i hennes uppträdande och klädsel. Hon bar i regel
  mycket dyrbara, om ej alltid så särdeles smakfulla dräkter samt därtill
  juveler i överflöd. Ända från flickåren var hon omsvärmad av män, vilka
  för hennes egen eller hennes broders skull begärde hennes ynnest och
  hand, och Caroline utdelade gärna små nådebevis, om hon ock alltid
  i likhet med Elisa förlade erotiken i ett andra plan för att giva
  politiken lejonparten av tid, krafter och intressen.
  
  Napoleon beundrade Carolines medvetna och säkra uppträdande: för honom
  var hon med sitt outtömliga behov av lyx och nöjen och suveräna förakt
  för pengar den verkligt fulländade världsdamen. Redan tidigt närde
  han planer på att söka för henne ett giftermål, som kunde tjäna hans
  syften, ja, hans äregirighet sträckte sig ända därhän att söka få henne
  ingift i något av de europeiska furstehusen.
  
  Men Caroline visade sig, då det gällde att finna en make, vida mer
  självständig än hennes systrar. Hon hade bestämt sig för att gifta
  sig med den unge Joachim Murat, den vackraste och mest romantiske av
  Napoleons adjutanter, och vilken redan länge förgäves anhållit hos
  Napoleon om hennes hand. Napoleon, som fann detta giftermål alltför
  anspråkslöst, hade i det längsta vägrat sitt medgivande, men Murats
  trofasthet mot honom under brumaire-händelserna bevekte honom, och i
  december 1799 firades Carolines och Murats bröllop.
  
  Murats namn var omstrålat av en viss glans. Han hade under det
  egyptiska fälttåget särskilt utmärkt sig i det blodiga slaget vid
  Abukir, och han hade för tapperhet erhållit en hederssabel. Murat var
  född soldat, djärv, tapper och uthållig, den främste, där striden
  stod hetast. I de äventyrligaste lägen bevarade han en beundransvärd
  rådighet och sinnesnärvaro, och dock var han alltid starkast, när det
  gällde att blint gå mot fienden. Hans känsla för disciplin var starkt
  utpräglad, och han ryggade aldrig tillbaka för faran eller svårigheten
  i en uppgift. Denne man, som i sällskapslivet så ofta framkallade
  löje och till och med klander genom sitt bryska umgängessätt, sina
  gascognader och sitt grovkorniga skämt, väckte varhelst han drog fram
  på slagfältet, utstyrd i en fantasiuniform och med stora vita plymer
  i sin krigarhatt, vördnad och respekt -- soldaterna stannade ett
  ögonblick mitt i striden för att göra honnör för honom. Murat var den
  ende i Napoleons familj, som hade dennes soldatinstinkter och militära
  ideal. Glad drog han ut att kämpa -- för Frankrikes ära, för Napoleons
  eller sin egen allt efter som omständigheterna fogade det.
  
  Caroline och Murat hade vissa gemensamma karaktärsdrag: äregirighet
  och praktlystnad. Deras samliv, som efter en kort tid av nöjen
  och festligheter utmynnade i inbördes tvistigheter och skandalösa
  uppträden, hölls ihop endast av de gemensamma strävandena att komma sig
  upp och spela en roll.
  
  Därför blevo Carolines senare öden framför allt historien om Murat
  och dennes dunkla, ännu outredda hållning vid ett par avgörande
  ögonblick i Bonaparternas historia. Den franska Napoleon-forskningen,
  som på senaste tid mycket sysselsatt sig med Murat, har bland sina
  spörsmål även upptagit det, i huru hög grad Caroline inverkat på Murats
  handlingssätt, när det gällde hans s. k. förräderi mot Napoleon och
  hans ställning till den italienska nationalitetsrörelsen -- det har
  nämligen av Murats nyligen publicerade korrespondens tydligt framgått,
  att han redan under sin första vistelse i Italien 1801 hade förbindelse
  med de italienska självständighetsmännen, och att han, medan han
  var konung av Neapel, och ännu mera efter avfallet från Napoleon
  understödde arbetet på ett enigt och odelbart Italien, självständigt
  eller under franskt beskydd. Att han med dessa sina förbindelser avsåg
  att själv bli härskare över Italien, bevisas nogsamt av 1815 års dystra
  äventyr, då han med livet fick böta för landstigningen i sitt forna
  rike.
  
  Att Caroline genom sin energi, sina vidlyftiga och högtstående
  förbindelser och även genom sina intriger i hög grad bidrog till Murats
  karriär, står i öppen dag. Men hennes plats i händelsernas gång kan väl
  antagas vara begränsad därtill. Ty att förutsätta, att det var hon,
  som direkt inspirerade eller ledde Murats handlingssätt, är knappast
  troligt -- hon ägde icke Elisas självständighet, om hon ock såsom
  systern var sin make överlägsen i klokhet och kraft.
  
  Sin första självständiga ställning erhöll Murat i Italien, där han,
  efter att en tid ha kommenderat under Brunes befäl, själv erhöll
  befälet över de förenade arméerna; det var den 27 juli 1801. I Italien
  skapade Murat sin förmögenhet, och Caroline och han skyndade sig strax
  att placera den -- år 1802 under en tre månaders permission i Paris
  köpte Murat det praktfulla Hôtel Thébusson därstädes, som, när Murat i
  januari 1804 blivit utnämnd till guvernör i Paris, omdöptes till Hôtel
  du Gouverneur.
  
  Denna inflytelserika plats medförde först och främst överbefälet över
  trupperna i Paris. Men i makarna Murats ögon var det en anspråkslös
  ställning. Elisa och hennes obetydlige make hade varit värda ett
  furstendöme, alltså måste även Caroline skaffa sig och sin make ett
  rike att styra över.
  
  De närmaste åren efter denna Murats befordran använde Caroline
  sålunda till att genom intriger befästa sin ställning hos Napoleon
  och därigenom komma sig ytterligare fram. Hon var icke nogräknad om
  medlen. Hon generade sig icke att räcka sin kejserlige broder en
  hjälpande hand, då det för honom gällde att bakom ryggen på Joséphine,
  som Caroline hjärtligt hatade, inleda en kärleksförbindelse med någon
  av hovets damer, eller att själv kasta sig i armarna på polisministern
  Fouché, marskalk Junot eller till och med Metternich, som under
  åren 1806-1809 var Österrikes ambassadör i Paris, om hon därigenom
  kunde skaffa sig och -- vilket kan synas som en ironi -- sin make
  några fördelar. I den tysta men förbittrade strid, som hela familjen
  Bonaparte allt sedan Napoleons giftermål fört mot familjen Beauharnais,
  var Caroline huvudledaren. När efter kejsardömets inrättande Louis
  och Joseph jämte gemåler på en middag i Saint-Cloud debuterade såsom
  kejserliga prinsar och prinsessor, blev Caroline, som framför allt led
  svåra kval, då hon hörde Napoleon kalla Hortense för prinsessa, så
  förtvivlad, att hon brast i tårar. Hon sökte hejda sin sinnesrörelse
  med att dricka flera stora glas vatten, men efter middagen ställde
  hon till en stormig familjescen, vilket slutade med att hon föll ned
  avsvimmad. Napoleon, som först var road av uppträdet, var emellertid
  så pass känslig för tårar, vilka han jämte smink ansåg vara kvinnans
  förnämsta vapen, att han omedelbart lät styra om att Elisa och Caroline
  erhöllo titeln kejserliga högheter. Vid kejsarkröningen väntade
  henne en ny förödmjukelse. Hon var tvungen att jämte Elisa bära upp
  Joséphines släp under ceremonien i Nôtre-Dame, men försökte, enligt vad
  madame de Rémusat berättar, hämnas genom att hålla så fast i släpet,
  att Joséphine, som för övrigt strålade av elegans och skönhet, på
  väg från altaret till tronen höll på att ej komma ur fläcken, vadan
  Napoleon själv måste ingripa med några skarpa ord till sina systrar.
  Caroline underblåste i samförstånd med Fouché kejsarens planer att
  skilja sig från Joséphine och gifta om sig. Även Hortense förföljde
  hon skoningslöst, och, skickligt användande sig av Louis' sjukliga
  misstänksamhet, lyckades hon förgifta den familjelycka, som förenade
  de båda makarna, åtminstone under två olika, korta perioder av deras
  äktenskap, nämligen vid deras två äldsta barns födelse: båda gångerna
  väckte Caroline med försåtliga ord broderns tvivel om sitt faderskap.
  
  När år 1806 Napoleon genom det ryktbara senatsbeslutet av den 30 mars
  delade ut kronor och länder åt sina syskon, fingo även Caroline och
  Murat sin beskärda del nämligen hertigdömena Cleve och Berg. Till denna
  gåva hade både Talleyrand och Joséphine medverkat, den senare för att
  få Caroline avlägsnad från Paris. Vad åter Talleyrand beträffar, var
  det beundransvärt, att Caroline, på samma gång hon var Fouchés väninna,
  kunde upprätthålla förbindelsen med dennes gamle antagonist, som dock
  var känd som sin tids skickligaste diplomat.
  
  Preussen hade genom fördraget i Schönbrunn den 15 december 1805 till
  Frankrike avstått hertigdömet Cleve. Dagen därpå tillbytte Napoleon
  sig av samma makt ännu ett litet hertigdöme, Berg; av dessa länder
  med tillhopa omkring 300,000 invånare bildade han i januari 1806
  storfurstendömet Berg och Cleve. Denna förläning passade makarna
  Murat särdeles väl. Till Italien ville ingen av dem såsom Napoleons
  vasall, de fruktade rivaliteten med både Elisa och den hatade Eugène
  Beauharnais. I Tyskland däremot hade detta företagsamma par bättre
  svängrum. Samtidigt som det lilla riket låg tillräckligt nära
  Frankrike, för att Caroline skulle kunna underhålla politiska och
  diplomatiska förbindelser i Paris, var det dock så pass avlägset, att
  hon kunde hoppas få sköta dess angelägenheter utan Napoleons ständiga
  inblandning. I dekretet tillförsäkrades kejsaren tronföljden ifall
  tronarvingar ej skulle finnas. Men på sådana var åtminstone tillsvidare
  ingen brist, ty Caroline hade fött fyra barn tätt på varandra, två
  gossar och två flickor.
  
  Den 16 mars togo Caroline och Murat sitt furstendöme i besittning, och
  den 25 gjorde Murat sitt intåg i Düsseldorf i ståtlig marskalksuniform,
  prydd med alla sina ordnar. Det var med storartade hedersbetygelser de
  nya undersåtarna mottogo sin furste Joachim I, prins och storamiral av
  Frankrike. Från denna stund var namnet Murat bannlyst -- han var såsom
  de flesta uppkomlingar mån om att lägga sin förtid bakom sig.
  
  Men prins Joachim hade ej regerat i många veckor, innan Napoleon
  fann anledning att beklaga sig över den egenmäktighet, med vilken
  han började den nya äran. Den krigiske Murat ansåg nämligen, att
  huvudsyftet med hans regering borde vara att utvidga sitt rike och
  roffa åt sig så många nya områden som möjligt. Denna rovriddarpolitik
  bragte honom i kollision med den preussiske härföraren general Blücher,
  som vid gränserna av hans furstendöme bevakade Preussens intressen, men
  då han hos Napoleon anhöll om hjälp för att kunna bibehålla de länder
  han erövrat, svarade Napoleon honom med uppmaningen att snarast möjligt
  utrymma dem och i stället ägna sin omsorg åt att upprätta ett regemente
  i Wesel samt akta sig för att reta de europeiska stormakterna. "Ni
  bör minnas, att varje ord ni fäller, genast blir bekant i Petersburg,
  Berlin och Wien", skriver han. Men Murat brydde sig ej om svågerns
  varningar, han satte sig i besittning av nya områden, och när konungen
  av Preussen begärde skadestånd, hänvisade han honom till svenska
  Pommern. När Rhenförbundet bildades, utvidgades Murats maktsvär även på
  annat sätt: en hel del tyska furstar tvingades nämligen då att svära
  honom trohetsed.
  
  Förhållandet mellan Caroline och hennes make blev med tiden allt sämre,
  och som storhertiginna vistades Caroline sällan i sitt rike, men desto
  mer på badorter eller, där hon trivdes bäst, i Paris, i händelsernas
  och intrigernas medelpunkt. Utan hänsyn varken för sin familj eller
  sin make omgav hon sig med älskare och parasiter och väckte därigenom
  pinsamt uppseende, och Murat började nu allvarligt ansatta Napoleon för
  att få skilsmässa. Men Napoleon var i detta avseende lika obönhörlig
  som angående Louis' äktenskap. Hans länge närda plan att själv skilja
  sig från Joséphine torde bidragit till denna hans motvilja. I Paris
  bodde Caroline i prakt och slöseri mestadels i Elyséepalatset, som
  genom köp kommit i hennes ägo, och utövade nu, då de övriga syskonen
  voro skingrade över hela Europa, ett faktiskt inflytande på sin broder,
  som, om han än fruktade Carolines härsklystnad och intrigsjuka, dock
  respekterade hennes företagsamhet och världsklokhet. Hennes årslånga
  strävanden att förjaga Joséphine kröntes slutligen med framgång. I
  december 1809 försvann Joséphine för alltid ur Napoleons familj, hon,
  som i många vidskepligas ögon var underpanten på Napoleons lycka. Och
  nu fick Caroline under några månader spela rollen av värdinna vid sin
  broders hov, och då hon i Napoleons ögon, trots allt, framstod som
  det nyskapade kejsarhusets mest representativa dam, utsåg han henne
  att vara den, som på halva vägen till Wien mötte den nya kejsarinnan.
  Marie-Louises utstyrsel, innehållet i den "corbeille de mariage",
  som Napoleon enligt urgammal fransk bröllopssed skulle överlämna
  till henne, hästar och ekipage, allt överlämnades åt Carolines något
  pråliga smak att utvälja. I Stuttgart växlade de båda svägerskorna
  den första omfamningen, men efter blott ett par dagar var öppet krig
  förklarat dem emellan. Redan under resan kunde Marie-Louise i sorgsna
  epistlar hem förlälja, hur Caroline berövat henne allt, som kunde
  påminna henne om hemmet -- t. o. m. hennes lilla favorithund skickades
  tillbaka och Caroline åter beklagade sig för vem som ville höra på
  över sina vedermödor, men njöt icke desto mindre ända till djupet av
  sitt ärelystna hjärta av att vid den första taffeln i Compiegne sitta
  à-trois med sin bror och sin nya svägerska. Vid den nya kejsarinnans
  kröning hade Caroline den av henne högt skattade triumfen att slippa
  upprepa sin tjänstgöring vid kejsarinnesläpet, vilket uppbars av de
  övriga nya svägerskorna.
  
  Men redan före dessa angenäma tilldragelser hade Carolines mödor att
  förbättra sin och Murats position som suveräner krönts med framgång.
  Hon stod alltjämt på vakt om något tillfälle skulle yppa sig. När
  Louis och Hortense visade tvekan och motvilja att intaga Hollands
  tron, skyndade Caroline att erbjuda sig och Murat i deras ställe.
  Emellertid var det Murat, som denna gång gjorde sig förtjänt om deras
  befordran. Det var huvudsakligen hans förtjänst, att Napoleon kunnat
  erövra Spanien, och när sedermera Joseph från Neapel flyttades till det
  nyerövrade landet, ansåg sig Napoleon ej kunna förbigå Murat, så mycket
  mindre som Caroline ej lämnade honom någon ro. Därför uttalade Napoleon
  också det villkoret, att makarna Murat ej vidare skulle förekomma
  i Paris. För att göra det så svårt som möjligt för dem att i Paris
  uppträda med kunglig ståt tillhandlade han sig av dem Hôtel Thébusson.
  Även Elysée-palatset och deras jaktslott i Neuilly önskade Napoleon
  komma i besittning av, och när Caroline, som ytterst ogärna ville
  avhända sig ett lysande residens, begärde sexton miljoner för dessa
  domäner, styrde Napoleon rätt brutalt om ett tvångsbyte. Han övertog de
  båda slotten, varifrån Caroline ej ens fick borttaga sina juveler eller
  personliga tillhörigheter, samt lade i stället några smärre landområden
  till deras rike.
  
  Att Napoleon räknade på att Caroline skulle vara sin make till hjälp
  vid styrandet av Neapel, visar ett brev av den 2 maj 1808, vari
  Napoleon meddelade Murat, att denne blivit utnämnd till konung.
  "Med en hustru som eder", skriver han, "kan ni lugnt avlägsna er om
  kriget kallar er till min sida. Hon kan mycket väl sköta regeringen."
  Carolines insats i styrandet av Neapel skulle emellertid komma senare;
  under sin första drottningtid vistades hon endast kortare perioder
  i sitt rike och uppehöll sig, trots Napoleons obenägenhet därför,
  mestadels i Paris, där hon var ledaren av kejsarhovets nöjesliv, gav
  baler och komponerade kadriljer. Genom att få hela Paris att tala om
  sig och hovet behagade hon Napoleon, som just önskade, att hela världen
  skulle sysselsätta sig med honom och hans omgivning, varjämte hon
  alltid hade klokheten att visa honom ett glättigt ansikte. Emellertid
  berodde Carolines obenägenhet att vistas i Neapel även därpå, att
  Murat på inga villkor ville ge sig sken av att såsom regent stå under
  sin gemåls inflytande -- han fruktade för parallellen med Elisa och
  Bacciochi. Caroline åter drog sig icke för att intrigera mot sin man,
  och i Neapel skapade hon bakom dennes rygg ett litet parti, som gick
  hennes ärenden.
  
  Murat förverkligade i Neapel samma principer som de övriga Bonaparterna
  i sina länder, nämligen att icke styra med fransmäns hjälp. Detta
  förbittrade mycket Napoleon, och i sina brev påpekade han, att han ej
  kunde lyssna till Murats försäkringar om förtroende och vänskap, då
  hans handlingar tydde på raka motsatsen. "Ni har omgivit er med män,
  som hata Frankrike och vilja fördärva er. Det ni skriver till mig står
  i alltför skarp kontrast till edra handlingar. Jag skall av ert sätt
  att handla kunna se, om ert hjärta ännu är franskt."
  
  Då det ryska fälttåget förbereddes, skyndade Murat att göra sig
  Napoleon så bevågen som möjligt för att därigenom skaffa sig ett
  överbefäl, och Caroline sändes till Paris för att för Napoleon uttrycka
  Murats känslor av undergivenhet och underkastelse. Hon förstod också
  nu att insmickra sig i hans förtroende -- Napoleon visade henne alla
  möjliga ärebetygelser, hon fick bo i Tuilerierna -- och så småningom
  lyckades hon intala honom, att Murat ej hade några planer för egen
  räkning, ja, hon lyckades så fullkomligt i sin mission, att Murat med
  Napoleons tillstånd i maj 1812 själv kom till Paris. Emot de favörer,
  som Caroline hade lyckats utverka för Murat, hade emellertid Napoleon
  utbett sig ett rätt märkligt vederlag, det nämligen, att Murat skulle
  avlägsna från Neapel och sända till Paris sin närmaste man och sitt
  trognaste stöd i Neapel, Maghella, den av hans män, som också var den
  mest entusiastiske för befrielsearbetet i Italien.
  
  Först nu, under Murats bortavaro, fick Caroline tillfälle att visa,
  att även hos henne bodde något av den bonaparteska dådkraften. Hon,
  som hittills sysslat med sina intriger och små äventyr för att själv
  komma fram eller skaffa en gunstling ett ämbete eller penningar, hon
  tog nu ej blott till skenet men även i verkligheten regeringstömmarna
  i sin hand. Visserligen hade Murat vid sin avresa förbehållit sig
  avgörandet i alla viktiga angelägenheter, men då underrättelserna från
  krigsskådeplatsen voro mycket sparsamma, inkräktade detta icke nämnvärt
  på Carolines självbestämmanderätt. Det visade sig nu, att hon i likhet
  med Elisa var i besittning av verkliga administrativa talanger. Hon
  utvecklade under denna tid en förvånande kraft och klokhet, och
  tillståndet i riket förbättrades betydligt genom en klok skatte- och
  reformpolitik. Hon underhöll flitigt förbindelsen med centralregeringen
  i Frankrike, men samtidigt blygdes hon icke att genom att närma sig
  Napoleons fiender, främst Österrike, där hon i Metternich trodde sig
  kunna påräkna säkert stöd, förbereda Neapels frigörande från det
  franska överväldet.
  
  Murat på sitt håll tyckes hava burit på liknande planer. Det är ännu
  för forskarna en outredd fråga, huruvida Murats taktik mot Napoleon
  blott var den trolöse äventyrarens, eller om den nyvaknade idén om ett
  enat, självständigt Italien blivit så rotfast hos honom, att han i sig
  själv såg främst en kämpe för dessa strävanden och således haft ett
  ideellt-praktiskt skäl att skilja sin sak från Napoleons.
  
  I varje fall, när Murat trodde sig märka, att Napoleons stjärna var
  i sjunkande, började han försiktigt och i hemlighet närma sig hans
  fiender. Väl tillförde han vid början av 1813 Napoleons här 30,000 man,
  men kort därefter återvände Murat utan Napoleons tillstånd till Neapel,
  och i april 1813 trädde han för första gången i hemliga underhandlingar
  med England och Österrike. Det förefaller emellertid som om Caroline
  motsatt sig Murats planer, om ej av systerlig tillgivenhet, så därför
  att hon alltjämt litade på Napoleons lycka. Denne inledde också med
  Caroline en lång korrespondens, av vilken framgår, att även Caroline
  fördömde sin mans handlingssätt -- man vet också, att hon icke vågade
  visa Murat dessa brev.
  
  Men efter slaget vid Leipzig i oktober samma år fortsätter Murat öppet
  sina förrädiska planer, och nu synes även Caroline besluten att vid den
  befarade katastrofen rädda så mycket som räddas kunde. Medan Eugène
  Beauharnais trofast motstod de förbundnas försök att locka honom över
  på sin sida, gick Murat i januari 1814, mitt under brinnande krig, över
  till fienden, däri numera styrkt av kejsarens egen syster.
  
  Ja, i ett brev av den 15 januari 1814 meddelar han lugnt Napoleon, att
  han undertecknat ett fördrag med Österrike, samt tillägger: "Jag har
  underhandlat med dem som en jämlike, jag har vetat intaga och behålla
  min rang bland alla de spillror, som täcka Europa". Är detta ren dumhet
  eller blott en vanvettig självöverskattning?
  
  Napoleon kunde blott giva hans handlingssätt ett namn och skrev
  till Fouché: "Konungens av Neapel uppförande är skamlöst, och för
  drottningens finner jag ej ord. Jag hoppas få leva tillräckligt
  länge för att kunna hämnas mig själv och Frankrike denna förfärliga
  otacksamhet."
  
  Under 1813-års fälttåg hade Murat engång vid ett krigsråd i våldsamma
  ordalag farit ut mot Napoleon samt sagt sig ångra, att han ej lyssnat
  till engelsmännens förslag; han hade då kunnat vara lika mäktig som
  konungen av Preussen och kejsaren av Österrike. Den råbarkade Davoust
  hade då öppenhjärtigt påmint Murat om vilken skillnad det var mellan
  konungar av Guds nåde och den, som fått sin krona i gåva av Napoleon.
  Efter sitt förräderi skulle Murat också få erfara hur rätt Davoust
  haft. Ty vid Bourbonernas återkomst till Frankrike började dessa genast
  arbeta på att återinsätta Murats fiende, konung Ferdinand av Båda
  Sicilierna, i hans rättigheter. Redan innan Napoleon lämnat Elba hade
  Murat och Caroline därför återförsonat sig med honom.
  
  Under de hundra dagarna få vi bevittna slutkatastrofen i Carolines och
  hennes makes ärelösa kamp om Neapels tron. Murat bryter upp mot Rom,
  uppmanar Italiens folk till kamp för sin frihet, men blir slagen av
  österrikarna och måste fly till Frankrike. Caroline söker uppehålla
  sin makes herravälde i Neapel, men måste vid engelsmännens anfall
  utrymma landet, och snart äro hon och hennes barn österrikarnas fångar
  i Triest. Så efterhärmar Murat i ett huvud löst företag sin kejsares
  och herres försök att återvinna sitt välde, landstiger med en handfull
  soldater i Calabrien liksom Napoleon vid Saint-Juan-viken, blir
  tillfångatagen och arkebuserad.
  
  Under sin forne älskare Metternichs beskydd fick nu Caroline och hennes
  barn en fristad i Österrike, där hon under namn av grevinnan av Lipona
  bosatte sig först i Wien och sedan i Triest. Hennes levnadsvillkor
  tyckas ej ha varit gynnsamma; man vet, att hon efter julirevolutionen
  hos franska regeringen anhöll om understöd, då Ferdinand IV konfiskerat
  hennes egendom, och man beviljade henne även en årlig pension av
  100,000 livres. År 1832 slog hon sig ner i Florens, där hon dog den 18
  maj 1839.
  
  Så glider bort i historiens glömska den engång lysande drottningen
  av Neapel, så förgäten som endast den kan bli, vars hela livsmöda
  offrats för medelmåttiga, egoistiska syften, ty till och med
  Carolines mångomtalta äregirighet hade man något att förebrå,
   nämligen dess kompletta brist på storhet eller djupare mening.
  
  
  
  
  JÉRÔME BONAPARTE.
  
  
  Den yngste av syskonen Bonaparte, Jérôme, var född den 15 november
  1784 och sålunda endast åtta år, när familjen flyttade till Frankrike.
  Han kunde ej minnas sin far eller Corsika, han kände Paoli endast
  efter hörsägen, han var fransman utan minnen från den klippiga ön
  eller ungdomsdrömmar om eget, självständigt fosterland. För honom hade
  hela det stora bonaparteska äventyret intet av under, han växte upp i
  medvetandet om att familjekassorna liksom framtiden bjödo oändliga och
  aldrig sinande möjligheter.
  
  Detta präglade i viss mån även Jérômes väsen. Han var ej fåfäng och
  hade intet av uppkomlingens iver att visa världen hur rik och mäktig
  han var, det var för honom så självfallet, han hade bättre råd än de
  andra att vara sådan, som naturen engång gjort honom. Och den hade
  gjort honom självsvåldig, full av lustighet och humor med aptit på alla
  världens äventyr och nöjen, givit honom samma oförbränneliga lynne och
  oförbränneliga lättsinne, som Pauline undfått. Han tog loven av alla
  sina syskon, då det gällde slöseri, han strödde guld omkring sig, ej
  av äregirighet, men därför att det roade honom. Betecknande äro några
  små anekdoter, som Masson berättar. En dag medan Napoleon var konsul,
  kom Duroc till honom med en till regeringspalatset adresserad räkning
  på en resnecessär à 16,000 livres. Napoleon förklarade sig ej ha köpt
  det dyrbara föremålet, och närmare forskningar gåvo vid handen, att
  köparen var -- Jérôme. Vid middagen tog Napoleon sin yngste broder i
  bägge öronen och sade: "Är det du, som tillåter dig att köpa necessärer
  för 16,000 livres". -- "Ja", svarade Jérôme lugnt, "jag avskyr saker,
  som ej äro vackra." Som gosse dyrkade Jérôme Napoleon, "le general",
  som syskonen kallade honom, och han var den enda av dem, som gladde
  sig över broderns giftermål med Joséphine -- ty Eugène Beauharnais och
  Jérôme voro kamrater i krigsskolan i Juilly. Men när Jérôme trodde
  sig märka, att brodern föredrog styvsonen framför honom, visade han
  humör och svarade ej Napoleon, då denne tilltalade honom. Strax sedan
  Napoleon kommit hem från Italien efter slaget vid Marengo, var åter
  Jérôme vid misshumör. "Om du sluter fred med mig, skall jag ge dig
  något?" sade Napoleon till honom. -- "Vad då?" frågade Jérôme. "Du får
  själv bestämma", sade brodern. -- "Giv mig då den sabel Ni bar vid
  Marengo", sade Jérôme strax. Och Napoleon gav honom den.
  
  Överhuvudtaget var Jérôme aldrig såsom de andra syskonen rädd för
  Napoleon, han behandlade ej denne bror mera respektfullt än de andra
  och lät sig aldrig imponera eller skrämma av generalen, förste konsuln
  eller kejsaren, utan sade öppet sin mening, men på ett så älskvärt
  sätt, att Napoleon ej kunde bli ond på honom. Han levde sitt liv i
  öppen dag och förhemligade ingenting, vare sig det gällde ungdomliga
  pojkstreck och snedsprång, politiska åsikter eller förvaltning av de
  ämbeten han erhöll. Även Joséphine tyckte om den vackre, självständige
  och självsvåldige gossen, som jämt och ständigt ställde till vilda
  skandaler, och hos henne kunde han alltid påräkna en förbön hos
  Napoleon.
  
  Då Jérôme plötsligt utan någon anledning lämnade skolan i Juilly,
  beslöt Napoleon att sända honom till sjöss -- han kunde kanske utbildas
  för marinen -- och lät honom följa Leclerc till San Domingo. Men
  Leclerc tycks ej varit nöjd med honom -- han återsändes nämligen redan
  från Kaplandet till Paris i egenskap av kurir. Någon tid därefter sände
  Napoleon Jérôme på en västindisk expedition med fartyget I'Épervier.
  Jérôme var denna gång mera benägen att lyda, i synnerhet sedan Napoleon
  givit honom tillstånd att taga med sig sina vänner.
  
  Jérôme var ej sen att begagna sig av tillåtelsen att på sitt fartyg
  samla några levnadsglada ynglingar med samma äventyrslynne som han
  själv -- och med lika litet intresse för sjökrigstjänst. Ty Napoleon
  hade misstagit sig om Jérômes böjelser, han och hans vänner föredrogo
  landbacken framför sjön och livet i hamnarna framför den besvärliga
  tjänsten. I alla hamnar fördes ett lustigt liv, och Jérôme lät
  med glädje penningarna rulla! Han fann plötsligt sin marinuniform
  missklädsam och utbytte den mot den rödblå husaruniformen. I november
  1802 insjuknade han emellertid på Martinique och undslapp därigenom
  vidare besvärligheter. Han stannade här flere månader, samlade en
  munter krets omkring sig och slöt ett vänskapsförbund för livet med den
  franska konsulatstjänstemannen Auguste Lecamus. Tid efter annan erhöll
  han emellertid av Napoleon befallning att sluta med sitt lättjefulla
  liv och återvända hem, och i januari 1803 blev han tvungen att lämna
  ön. Han skildes med sorg i hjärtat från Lecamus och hans familj, från
  alla nöjen och nya vänner och begav sig i väg. Men på återvägen skedde
  något oväntat. I en trång kanal mötte Jérômes fartyg ett engelskt
  handelsfartyg, mot vilket Jérôme, då det ej gav signal, lät avskjuta
  ett prejskott. L'Épervier måste vända om till Martinique, och Jérôme
  erhöll av chefen för expeditionen det vänliga rådet att rädda sig
  undan, innan efterräkningarna kommo. Han begav sig då med sina vänner
  och sitt fartyg till Guadeloupe, där det åter blev uppehåll med en
  lång räcka av festligheter, tills ny befallning kom att återvända
  till Frankrike. Men Jérôme var nitton år, självrådig och glad, och
  nya äventyr frestade honom mera än de förebråelser, som väntade honom
  hemma. Han lämnade helt enkelt sitt fartyg och inskeppade sig med några
  av sina närmaste vänner -- bland dem Lecamus, som erhöll anställning
  som hans sekreterare -- på ett amerikanskt fartyg, destinerat till
  Norfolk, dit han anlände den 20 juli. Den 28 juli 1803 var han i
  Washington.
  
  I Washington uppträdde Jérôme med stor tvärsäkerhet, lät kalla till sig
  franska konsuln, Pichon, och tog sig under de dagar han tillbragte här
  legationens angelägenheter an, öppnade brev och förfärade därigenom
  Pichon, som visserligen ej ansåg sig kunna ingripa, men ej heller
  underlät att till franska regeringen insända sina klagomål. Från
  Washington begåvo sig de unga hjältarna till Filadelfia, och därifrån
  till Baltimore. Införd i finanskretsarna därstädes, gjorde han
  bekantskap med "Baltimores skönhet", miss Elisabeth Patterson, en rik
  köpmansdotter, och förlovade sig i hemlighet med henne. Förlovningen
  firades med de största högtidligheter. Då Pichon emellertid genom brev
  både till Jérôme, till hans blivande svärfar och till franska konsuln
  i Baltimore försökte hindra giftermålet mellan Jérôme och Elisabeth
  på den grund, att Jérôme enligt Code civil var omyndig och ej kunde
  gifta sig utan sin mors samtycke. Jérôme företog en resa till New York
  för att inbilla alla att han ändrat tanke, men strax därpå återvände
  han i största hemlighet till Baltimore och firade bröllop med miss
  Patterson julaftonen 1803. Han var då 20 år, hon nitton. Först ungefär
  tre månader senare underrättade Jérôme sin mor -- utan ursäkter eller
  kommentarier -- att han gift sig med den kvinna han älskade.
  
  Men långt förut hade ryktet om detta egendomliga giftermål nått
  Frankrike, dels genom tidningarna, som Napoleon förgäves försökt tysta
  ned, dels genom Pichon. Napoleons vrede var gränslös. Denne broder,
  som han överhopat med penningar och välgärningar, vars minsta nycker
  han tillfredsställt, skulle nu skandalisera honom, hela familjen
  och Frankrike! Han gifte sig med en engelska, en protestant, en
  köpmansdotter! Pichon fick strax befallning att ej mera utbetala en sou
  till Jérôme, som fick sträng befallning att genast komma hem; på detta
  villkor skulle Napoleon förlåta honom alla de vedervärdigheter Jérôme
  förorsakat honom, i motsatt fall skulle han förbjudas att någonsin
  komma tillbaka till Frankrike.
  
  Underrättelsen nådde Jérôme mitt i en virvel av fester. Sangvinisk och
  obetänksam, hade han redan levat sig in i tanken att stanna här för
  alltid, och ambassadörsposten i någon av de stora städerna hägrade för
  honom. Han hade givit sina vänner löften om platser han trodde sig
  förfoga över och skuldsatt sig betydligt. I den sinnesstämning vari
  han befann sig kom uppmaningen att återvända som en kalldusch. Han
  dröjde också i det längsta att rätta sig efter befallningen. Under
  det han väntade på en god lägenhet, nådde honom de sensationella
  underrättelserna från Frankrike, att kejsardömet proklamerats, att han
  själv uteslutits från tronföljden och alla hedersposter i Frankrike,
  samt att Napoleon ej erkände hans giftermål.
  
  Jérôme tog varken Napoleons hot om att upplösa hans äktenskap eller
  moderns bevekande brev på allvar. Den 8 april 1805 landade han i
  Lissabon med sin unga fru. Det franska sändebudet i staden, Serrurier,
  mötte dem med ett pass för Jérôme. "Och madame Bonaparte?" frågade
  Jérôme. Han fick till svar, att beskickningen var förbjuden utge pass
  för miss Patterson. Då först insåg Jérôme, att hans belägenhet var
  allvarsam. "Framför till er härskare?" säges han ha svarat, "att madame
  Bonaparte är medveten om sin värdighet, och att hon fordrar att få
  åtnjuta sina rättigheter såsom medlem af den kejserliga familjen." Men
  det hjälpte icke, Jérômes myndighet och den nyaste madame Bonapartes
  rättigheter respekterade ingen. Intet annat återstod för Jérôme än
  att uppsöka Napoleon och försona sig med honom. Hans hustru, som var
  havande, sändes på ett fartyg till Amsterdam, där hon vid framkomsten
  till sin förtvivlan hindrades att landstiga. Hon begav sig då över till
  England. Det var detsamma som att för sig stänga alla utvägar, men
  hon hade ingen annan. Här i det mot Frankrike och hennes fädernesland
  fientliga landet föddes nu Jérômes son, Jérôme-Napoléon Bonaparte den 7
  juli 1805.
  
  När Jérôme hoppades kunna övervinna Napoleon, visste han intet om
  dennes kraft och sin egen svaghet. Brodern använde alla medel för att
  vinna honom, han frestade honom med prinsvärdigheten samt försåg honom
  rikligt med penningar till hans nöjen. Det senare medlet var kanske det
  mest verksamma. Jérôme lade föga vikt vid sin värdighet som kejserlig
  prins, men han njöt däremot i fullaste mått av att ösa guld över sin
  ungdom; han tyckte om pengar, men ej för deras egen skull, utan därför
  att han kunde dela med sig därav åt sina vänner, för vilka han var den
  bästa kamrat. När Napoleon sålunda bundit Jérôme, passade han på att
  göra honom förslaget att Jérôme skulle föreslå sin hustru att lämna
  England och tillsvidare bosätta sig i Amerika -- någon skilsmässa var
  ännu för tidigt att tala om. Här stötte ej Napoleon på samma fasta
  karaktär som hos Lucien. Jérôme bad sin hustru, visserligen i ett
  kärleksfullt och ömt brev, att hon skulle lämna England, ej därför att
  Napoleon befallt det, utan därför att han, Jérôme, själv insåg att de
  aldrig kunde nå sitt mål, så länge hon stannade i detta land, som var
  Napoleon så förhatligt. Elisabeth Patterson rättade sig efter hans
  vilja, inskeppade sig med sitt barn på ett fartyg och begav sig hem
  till Amerika, där hon för alltid stannade.
  
  Napoleon försökte nu få äktenskapet upplöst. Han vände sig till
  påven Pius VII med begäran om en bulla, i vilken äktenskapet skulle
  förklaras ogiltigt, men påven vägrade, ty Jérômes äktenskap hade blivit
  välsignat av en spansk präst. För att Jérôme skulle glömma sin unga
  hustru, sändes han på en ny sjöexpedition under amiral Willaumetz
  befäl med kommandot över ett av expeditionens fartyg, Le Vétéran.
  Denna expedition skulle vara länge på väg, från den 13 december 1805
  till mars 1807. Men så länge höll Jérôme icke ut. När knappa tio
  månader förflutit landsteg han den 1 september 1806 i Concarnaus hamn i
  Bretagne. Dessa månader hade varit långa nog för att göra Jérôme mjuk.
  Han kom hem, trött på att irra omkring, och med en enda önskan: att
  få komma i ordnade förhållanden. Han gick in på att låta upplösa sitt
  äktenskap och förmäla sig med den furstinna, som Napoleon utsett för
  honom, kurfurstens av Württemberg dotter, prinsessan Catherine.
  
  Jérômes giftermål ordnades nu i största hast, och snart var ingen så
  intresserad därav som han själv. Upphöjd till kejserlig prins med
  hederslegionens stora ordensband, med en miljon i inkomster -- vad hade
  han att bekymra sig över! Han hade sitt nöje i att bilda ett hov, och
  det blev uteslutande sammansatt av hans närmaste personliga vänner,
  vilka oberoende av börd erhöllo höga värdigheter. Redan den 9 september
  började giftermålsunderhandlingarna, och dessa fördes med en sådan
  brådska, att Jérôme redan den 1 oktober, en månad efter sin hemkomst,
  sammanträffade med den efter freden i Pressburg till konung upphöjda
  kurfursten av Württemberg. Det enda hindret låg däri, att man ännu ej
  hunnit få skilsmässa till stånd, och att Jérôme således ännu var gift
  med Elisabeth Patterson.
  
  Men även denna situation fick sin tillfredsställande lösning. Under
  det Jérôme deltog i 1806-1807 års fälttåg, lät Napoleon Paris'
  prästerskap förklara äktenskapet med den unga amerikanskan ogiltigt;
  och när fälttåget avslutats med freden i Tilsit, fann sig Jérôme
  plötsligt vara upphöjd från kejserlig prins till konung i det av
  Napoleon bildade konungariket Westfalen. Den 12 augusti 1807 firades
  bröllopet i Stuttgart. Jérôme företräddes av Bessières, som sedan förde
  prinsessan Catherine till Frankrike. Den 21 augusti träffades hon och
  Jérôme för första gången -- det var hos madame Junot i Raincy. När
  Jérôme såg den korpulenta och rödkindade tyska flickan i sin dräkt
  med det långa släpet, som ingen bar i Frankrike, säges han ha blivit
  mycket desillusionerad. Den unga prinsessan åter hade haft en glädjelös
  ungdom, och Jérômes älskvärdhet och vackra yttre hade tilltalat henne
  från första ögonblicket. Den 20 augusti ägde den civila vigseln rum,
  men först den 18 november efter några månader av ständiga festligheter
  och nöjen begav sig konungaparet till sin nya huvudstad, Cassel.
  
  Napoleon hade på förhand utarbetat en konstitution för Jérômes
  rike, genom vilken invånarna garanterades likhet inför lagen, fri
  religionsövning samt upphävandet av livegenskap och privilegier.
  Samma konstitution bestämde emellertid, att hela förvaltningen och
  domstolsväsendet skulle vara fransk, liksom även mynt, mått och vikt,
  och Napoleon räknade på att Jérôme här mitt inne i Tyskland skulle
  skapa ett litet välorganiserat franskt rike.
  
  Utan tvivel kom Jérôme till Westfalen med den goda avsikten att följa
  broderns råd och rätta sig efter hans vilja. Men snart insåg även han,
  att en fransk regering i ett främmande land var en omöjlighet. Även
  Jérôme slog in på den nationella politik, som Joseph och Louis börjat
  bedriva i sina respektiva länder, och samma konflikter och tvisteämnen,
  som gjorde det napoleonska familjesystemet till en vacklande byggnad,
  förelågo även här.
  
  Vid Jérômes hov var huvudändamålet att roa sig efter bästa förmåga.
  Det hov han samlat, pryddes ej av några framstående representanter för
  diplomati, konst eller litteratur, -- Jérôme hade här liksom på sina
  resor samlat kring sig sina personliga vänner, en brokig skara. Vid
  detta hov var ceremonielet lika lättvindigt som sederna. Jérôme visade
  en häpnadsväckande likgiltighet för vad skick och bruk fordra av en
  kunglig person. Sina älskarinnor gav han inflytelserika platser vid
  hovet och erkände de barn, som de födde honom. Man plägade också säga,
  att när någon hovdam eller ryktbar aktris skulle få ett barn, hela
  Cassel var intresserat av att se, om detsamma ej bar kungliga drag.
  Bland hans väninnor märktes den maktlystna grevinnan Löwenstein, som
  öppet eftersträvade att bli hans gemål, och vilken han ständigt måste
  avspisa med stora gods och höga titlar, samt den älskvärda Diana von
  Pappenheim, för vars dotter Jenny han visade en faderlig tillgivenhet
  och intresse. Mot sina vänner ådagalade Jérôme en enkel och rättfram
  trofasthet, på samma gång som han på ett verkligt kungligt sätt sörjde
  för dem. När han gifte bort sin vän Lecamus, som han gjort till
  utrikesminister och greve av Fürstenberg, med en brorsdotter till den
  preussiske ministern Hardenberg, firades bröllopet med den största
  prakt i det kungliga palatset. Det var han, som i brudgummens ställe
  gav bruden bröllopskorgen och fyllde den med praktfulla smycken.
  
  Man frågar sig ej utan skäl, huru Katharina av Württemberg, den borna
  tyska prinsessan, fann sig i det muntra och sedeslösa liv, som hennes
  man förde. Utan tvivel kände hon under mörka stunder en viss bitterhet,
  men hon uppträdde utåt så lugnt och värdigt, att ingen kunde beklaga
  henne. Över sin makes snedsprång visade hon aldrig misshumör eller ens
  förvåning; hon gick så långt i välvilja mot hans mätresser, att hon
  stod fadder för flere av de barn, som dessa fött honom.
  
  Hennes uppträdande härvidlag betingades antagligen till stor del av
  Jérômes sätt mot henne. Han var trots allt en charmant äkta man.
  Oberoende av sina tillfälliga intressen och tycken, behandlade
  han alltid Catherine såsom den främsta av alla, men det var ej en
  kallsinnig respekt för hennes börd och ställning, han var helt enkelt
  hennes ständige kavaljer, öm och ridderlig. Han överhopade henne med
  gåvor, och av den värme och glädje, som han spred omkring sig, föll
  alltid lejonparten på hennes del. Men icke blott det: av Catherines
  brev till sin fader och av hennes anteckningar ser man, att han invigde
  henne i alla rikets angelägenheter. Catherine å sin sida älskade
  hängivet sin unge självsvåldige make med den ståtliga hållningen,
  de strålande skälmska ögonen och den veka munnen med dess intagande
  leende. Dessutom tyckte hon om lyx och festligheter fullt ut lika
  mycket som Jérôme själv.
  
  Vid Marie-Louises kröning, det napoleonska väldets kulmen, kommo de
  båda makarna till Paris, där de väckte mycken uppmärksamhet genom sitt
  lysande uppträdande och sina självsvåldiga upptåg. En gång under en
  stor bal voro båda plötsligt försvunna, och när man fann dem, voro
  de sysselsatta med att tillsammans hoppa jämfota ner för en trappa i
  palatset. Vid den fasansfulla eldsvådan hos ministern Schwarzenberg tog
  Jérôme utan betänkande Catherine på sina armar, skyndade ut ur palatset
  ner på gatan, där han slängde sig upp i första bästa åkardroska och
  körde henne hem. Efter återkomsten från en resa i Belgien, som de
  företogo tillsammans med den nya kejsarinnan, bodde Jérôme och hans
  maka i Eugène Beauharnais' vackra palats vid Rue de Lille. I Jérômes
  händer blev detta ett sagoslott, där borden dignade av läckerheter och
  dansen tråddes under anförande av honom själv, förste dansör och kåsör,
  klädd som en verklig sagans prins i vit silkesdräkt, överströdd med
  brokiga ädelstenar, och med svart sammetsbarett, kantad med diamanter
  och prydd med stora hängande vita plymer.
  
  Men detta var endast en kort minut av bedräglig ro under alla de
  skakningar, som Jérôme och hans konungadöme voro utsatta för. Redan
  hans förhållande till Napoleon kunde aldrig bliva verkligt gott. Ty
  i grunden betraktade Napoleon konungen av Westfalen endast såsom
  ett slags prefekt i en fransk provins. Han utnämnde hans ministrar,
  förfogade över hans trupper, kontrollerade hans finansväsende -- med
  förfäran konstaterade Napoleon att av landets hela budget, 25 miljoner,
  fem miljoner åtgingo för Jérôme och hans hov -- ja, tog ifrån och
  lade till landområden i Jérômes rike efter gottfinnande. Av tonen i
  deras brevväxling ser man, hurusom Napoleon behandlade sin broder mest
  som en olydig eller förvillad son, medan Jérôme vanligen använde en
  undfallande och tacksam ton, för att någongång plötsligt strama upp
  sig och högdraget erbjuda sig att avstå från sin kungavärdighet. Men
  vanligen uttrycker han sig på detta sätt: "Jag upprepar det, jag tager
  aldrig ett steg utan förhoppningen, att Ers Majestät skall säga: aldrig
  har min bror Jérôme gjort mig någon sorg." Och säkerligen menade Jérôme
  det också -- åtminstone då han skrev det. Men om Jérôme ock var en föga
  allvarlig regent, och de nyttiga reformer, som genomfördes i Westfalen,
  helt och hållet voro Napoleons verk, så behandlade denne å andra sidan
  hans rike med ytterlig hänsynslöshet, så att Jérôme i ett brev kunde
  säga: "Det är genom Le Moniteur, som jag fått veta, att jag förlorat
  fjärdedelen av mina stater, tredjedelen av mina inkomster och alla mina
  flodmynningar, utan att det kommer ett ord från Ers Majestät för att
  lugna mig eller säga: ni skall uppföra er så eller så."
  
  Under fälttåget 1809 anförtrodde Napoleon Jérôme överbefälet över en
  armékår. Napoleon hade redan misslyckats med att göra Jérôme till
  amiral, och det gick nu ej heller bättre att söka göra honom till en
  användbar general. Jérôme hade heller inga insikter i militäryrket,
  hans sorglösa lynne gick illa ihop med disciplinens bud, och efter
  det han vistats ungefär en månad på krigsskådeplatsen måste Napoleon
  avsätta honom samt åt Junot anförtro ledningen av hans trupper.
  
  Vid Napoleons förberedelser för det ryska fälttåget anhöll Jérôme
  ivrigt om ett överbefäl, och han förband sig att till "la grande armée"
  bidraga med två divisioner av egna trupper. I tillfredsställelsen över
  Jérômes nit biföll Napoleon hans begäran. Dessutom välvde Napoleon
  planen att, sedan han slagit Ryssland, återställa konungariket
  Polen samt göra Jérôme till Polens konung, under förutsättning, att
  denne först utmärkt sig i fälttåget. Från början av 1812 var hela
  Westfalen förvandlat till ett läger. Vid fälttågets början blev Jérôme
  överbefälhavare för arméns högra flygel och hade under sig Vandamme i
  spetsen för westfalarna, Poniatovski för polackerna och Reynier för
  sachsarna. Jérômes uppgift i fälttågsplanen var att hålla Bagration
  skild från ryska arméns huvudstyrka och kringränna honom. Senast den 29
  juni skulle Jérôme stått i Grodno, men i stället förspillde han sin tid
  med tvister med Vandamme, som han avsatte mitt under brinnande krig. I
  förbittrade brev till Jérôme gav Napoleon honom skulden för att hela
  krigsplanen blivit fördärvad. Bagration lyckades också förena sig med
  Barclay de Tolly, och ånyo måste Napoleon avsätta Jérôme samt på hans
  plats ställa en annan -- Davoust.
  
  Men även i sitt tillfälligt sammanbragta rike med dess tyska befolkning
  hade Jérôme allvarliga konflikter att bekämpa. Verkningarna av
  revolutionen, vars vågsvall lyft den bonaparteska dynastien upp till
  troner och kungavärdigheter, hade behövt en viss tid för att komma till
  synes hos de folk, till vilka det revolutionära Frankrike genom sina
  propagandakrig velat bära sina frihets- och jämlikhetsidéer. Ett av
  de första utslagen av den nationella rörelsen i Tyskland skulle komma
  att rikta sig mot Jérôme. Dörnbergska resningen inträffade just vid
  ett av hans regementen, och major Schill med sin friskara gjorde även
  en attack på Westfalen. I ett märkligt brev av den 5 december 1811
  till Napoleon skildrar Jérôme med förvånande skarpblick de sociala
  förhållandena och den nationella stämningen i Tyskland. Det visar,
  hur Jérôme hade öppet öga för vad som skulle kunna växa fram ur denna
  folkstämning. Efter en exposé av vad han kallar "folkens olyckor"
  utbrister han: "Denna bild är sann i alla dess delar. -- -- -- Jag är
  ställd i mittpunkten av faran, men jag är alls icke rädd för egen del,
  jag vet, att det finnes nödvändiga olyckor, som endast äro vägen till
  bättre förhållanden."
  
  År 1813 skulle också Jérôme själv få bli vittne till, huru hans
  farhågor besannades, och hur hans rike störtade samman som ett korthus.
  
  Redan före slaget vid Leipzig hade de allierade två gånger intagit
  Cassel, och efter det stora folkslaget i oktober 1813 kunde Jérôme
  ej längre kvarstanna i sitt rike. Han hade sänt Catherine i förväg
  till Frankrike och följde själv efter, medtagande det mesta möjliga
  av penningar, juveler och dyrbarheter. Den 14 november 1813 anlände
  Jérôme till Paris, varefter han installerade sig på slottet Stains nära
  Saint-Denis, som han köpt.
  
  Efter Napoleons abdikation begåvo sig Jérôme och Catherine till Triest.
  Konungen av Württemberg hade nu, när olyckan bröt in över Jérôme,
  föreslagit sin dotter att hon skulle skiljas från sin make, mot vilken
  hon hade så många välgrundade förebråelser. Men motgångarna hade
  tvärtom fört makarna närmare till varandra, och med orubblig kärlek
  stod Catherine på Jérômes sida. I Triest, där de fingo tillstånd att
  bo, föddes deras första barn, Jérôme-Napoléon-Charles.
  
  Under de hundra dagarna skyndade Jérôme åter till Frankrike. Även
  nu erhöll han kommandot över en division, och nu förvärvade han sig
  även för första gången en smula krigarära -- han utmärkte sig både
  vid Charleroi och vid Waterloo. Men snart hade Napoleons stjärna
  fördunklats för alltid. Efter att någon tid hava vistats i Württemberg
  hos sin svärfar, fick Jérôme tillstånd att återvända till Österrike. År
  1823 flyttade han med sin familj till Rom, och år 1831 till Florens,
  där Catherine dog 1835.
  
  Jérôme erhöll år 1847 Louis-Philippes tillstånd att återvända till
  Frankrike, och efter februarirevolutionen trädde han till och
  med i fransk tjänst, han blev nämligen utnämnd till guvernör för
  Invalidhotellet. Efter statskuppen 1852 utnämndes han till president
  i senaten och fick -- den enda av syskonen -- uppleva, att brorsonen
  axlade kejsarmanteln med de gyllne bien och omgav sig med de kejserliga
  örnarna. Han tillerkändes även av Napoleon III eventuell rätt till
  tronföljden.
  
  På sin ålderdom, som förflöt i relativ obemärkthet, ingick Jérôme nytt
  gifte med markisinnan Giustina Bartolini. År 1860 slutade han sitt
  växlingsrika liv och fick sitt sista vilorum i Invalidhotellet, i samma
  rum, där Napoleon vilade.
  
  Det ligger något tragiskt över Jérômes förhållande till Napoleon.
  Napoleon hade skänkt honom all hans ungdoms glädje och lycka och senare
  makt och rikedomar, och Jérôme skulle varit stolt över att kunna
  återgälda sin bror och välgörare. I stället bidrog han genom lättsinne
  och överdåd till hans fall, och bakom alla de bittra förebråelser, som
  Napoleon måste göra sin yngste, älskvärde, godhjärtade broder, tycker
  man sig höra ett vemodigt: "du är för liten för att förstå mig, du är
  för liten för att kunna följa mig."