text: E-text prepared by Jari Koivisto
  
  
  
  OM MEDELTIDENS SKÅDESPEL
  
  och deras fortgång till sednare tider,
  med särskildt fästadt afseende vid
  Finlands äldste dramatiske författare
  _Jakob Pehrsson Chronander_.
  
  
  Akademisk afhandling
        hvilken,
  med den vidtberömda Historisk-Filologiska Fakultetens
  vid Kejserliga Alexanders-Universitetet i Finland tillstånd,
  till offentlig granskning framställes
  
          af
  
  D:r Gustaf Edvard Ingelius,
  Vice Bibliothekarie,
  uti historisk-filologiska lärosalen
  den 25 September 1861
  p.v.t.f.m.
  
  
  
  
  
  
  Kristendomen är lifsgrunden för menniskoslägtets högsta andeliga
  utveckling. På en tid då ett allmänt sedligt förfall hade genomträngt
  det verldsbeherrskande romerska riket, då den menskliga anden,
  omtöcknad af mörker, förgäfves sökte en lösning af lifvets djupaste
  frågor, kom "i tidens fullbordan" "ett ljus till hedningarnas
  omvändelse", "vägen, sanningen och lifvet."
  
  Ur denna lifgifvande källa begynte den moderna vetenskapen och konsten
  att framvälla. Men detta skedde först småningom under seklers tysta
  arbete. Allt vetande har sin historiska kontinuitet. Derföre fortlefde
  ock, efter kristendomens uppträdande i verlden, den hedniska litterära
  kulturen ännu länge, ehuru alltmer vissnande och vanställd. Slutligen
  funno antikens engång så herrliga litterära alster sin graf under den
  nedstörtande romerska verldskolossens ruiner. Blott några fragmenter af
  vetandets skatter räddades från gruset af den allmänna förstörelsen.
  
  Romarene kände sig aldrig rätt hemmastadde i konstens ideala verld.
  Skönhetsbegreppet uppnådde hos dem aldrig någon högre sjelfständig
  utveckling, jemförlig med den hos Grekerne, sånggudinnornas och
  gracernas förklarade gunstlingar. Men behofvet af litteraturens och
  konstens lifvet förädlande njutningar blef dock på längden oafvisligt.
  Och Romarene voro lycklige nog att i sådana saker, dem de sjelfve icke
  förmådde frambringa, finna de värdigaste föremål att efterlikna i
  Hellas' ovanskliga snillefoster. Dramatiken, som klarare än något annat
  afspeglar det nationela medvetandet hos folken, kan äfven derföre sägas
  vara den högsta konstarten, om den ock icke alltid utvecklar sin
  blomkrona skönast och herrligast då folkanden i politiskt och socialt
  afseende uppnått sin höjdpunkt, utan stundom förr, stundom sednare.
  Emellertid sammanföll i Grekland, den antika konstens mönsterland,
  dramatikens kulmination med det politiska lifvets högsta utveckling.
  Med den politiska frihetens och den sedliga kraftens förfall aftynade
  det grekiska dramat. Rom ärfde det besegrade folkets kultur, men den
  grekiska inspirationens skaparekraft i diktens underverld kunde hon ej
  ärfva. Derföre blef äfven Roms dramatiska poesi i allmänhet
  osjelfständig.
  
  Medeltidens skådespel kunna icke rätt uppfattas utan
  kännedom om och sammanhang med den hedniska theatern, sådan den
  företedde sig under de första kristna seklerna, då polytheismen var
  herrskande, samt ännu en längre tid derefter. Derföre torde ock en kort
  framställning af denna theaters tillstånd, så vidt detta blir möjligt
  ur de torftiga underrättelser, man härom äger i behåll, här försvara
  sitt rum.
  
  Efter den romerska republikens undergång, och sedan
  riket erhållit ett monarkiskt statsskick, undanträngdes den
  efter grekiskt mönster bildade tragedin och komedin nästan
  helt och hållet af _pantomimen_. En öfvergång till dessa
  dramatiska föreställningar utgjorde _mimerna_, ursprungligen
  åtbördsspel med dans, hvartill längre fram fogades monolog eller
  dialog. De voro ett slags till en del skrifna, till en del
  improviserade farcer, föreställande scener ur det romerska folklifvet,
  med nog grofkornigt skämt, gränsande till det obscena. Dessa små dramer
  uppfördes af skådespelare utan masker. Qvinnorolerna spelades nästan
  alltid af qvinnor. På Caesars tid synas mimerna erhållit en större
  regelbundenhet samt ett mera bildadt språk än tillförene. De förekomma
  ännu i det fjerde seklet.[1]
  
  Pantomimen, hvilken sedan kejsaretiden såges blifvit införd, var
  väsendtligen åtbördsspel. Med förtjusning sågos pantomimerna, dessa
  lefvande statyer, hvilka med talande mimik konstnärligt kunde uttrycka
  de finaste nyanser af de lidelser som uppröra ett menskligt hjerta,
  samt utföra en dramatisk handling med en sanning, som gjorde det talade
  ordet umbärligt. Också slösa flere författare de mest öfverdrifna
  loford på pantomim-skådespelarenas talang. Så såger t.ex. Cassiodorus:
  "His sunt additae orchestarum loquacissimae manus, linguosi
  digiti, silentium clamosum, expositio tacita", samt "Quibusdam
  gesticulationibus facit intelligi quod vix narrante lingua aut
  scripturae textu possit agnosci." Och Cyprianus uttrycker sig angående
  samma sak: "Cui ars sit _verba_ manibus expedire".[2] Men ehuru
  pantomimen förnämligast genom sitt åtbördsspel i förening med dans vann
  sin stora ryktbarhet, ingick, såsom beståndsdel i skådespelet, äfven en
  text benämnd _canticum_, som afsjöngs med musikaliskt accompagnement,
  hvadan uttrycket: _agere, saltare canticum_ begagnades i betydelsen af
  uppföra en pantomim. Stundom, ehuru mycket sällan, utfördes
  representationen utan musik och _canticum_, hvilken sistnämnda vanligen
  lånades ur tragiska och episka poeter samt äfven annorstädes ifrån.[3]
  
  Uti pantomim-balletten, som uppnådde den högsta elegans och
  fullkomlighet i sitt slag, uppträdde i sednare tider äfven aktriser,
  med de mest obeslöjade behag. Sådana representationer förekommo äfven i
  enskilda hus vid festmåltider. Danserskor från Grekland, Syrien,
  Spanien och andra länder infunno sig på sådana banketter. Ännu i fjerde
  och tillochmed femte seklet synas pantomimerna, hvilka funnos till ett
  otroligt stort antal, hafva åtnjutit publikens oförminskade ynnest.[4]
  Men denna smak var i sedligt afseende ytterst förderflig både för Rom
  och provinserna, ty öfverallt hade den passionerade förkärleken för
  pantomimen inträngt. Också söka många författare i pantomim-spelen en
  af de väsendtligaste orsakerna till det stora rikets gränslösa
  sedeförderf.[5]
  
  Men ehuru nu pantomimerna, hvilka genom sitt talande åtbördsspråk
  lyckades göra sig begripliga för alla de talrika massor af menniskor
  af olika nationalitet som strömmade till Rom, företrädesvis omhuldades,
  och härjemte smaken för gladiators- och djurstrider samt kappränningar
  var allmän och liflig, fortfor dock äfven komedin oafbrutet under de
  tre första kristna seklerna samt förekommer ännu i det fjerde.
  Tillochmed den antika äfvensom den derefter bildade tragedin, ehuru
  beröfvad den fordna choren, hade under nämnda tid ännn icke utdött
  Först efter förra hälften af det femte seklet synes hon spårlöst
  försvinna. Till bevis för dessa sceniska föreställningars tillvaro kan
  anföras, att Lactantius upphäfver sig emot sin tids komedi och tragedi
  för deras osedliga innehåll, att Claudianus omnämner tragedin och
  komedin, samt att Chrysostomus omtalar särskilda roler som aktörerna
  spelade. Men dessutom finnas i behåll två komedier från det fjerde
  seklet: _Ludus septem sapientium_ och _Querolus_. Den förra, författad
  af Ausonius, är en liten pjes, bestående blott af på hvarandra följande
  monologer, utan handling och upplösning.[6] Den sednare, Querolus, "det
  sista stora monumentet af den antika komedin",[7] såsom Magnin säger,
  enligt styckets prolog en imitation af Plauti _Aulularia_, innehåller
  många kristna tankar samt afspeglar det fjerde seklets seder lifligare
  än något annat arbete. "Cet ouvrage", såsom han vidare yttrar sig "est
  à la fois une comédie de caractère, de moeurs et d'intrigue,
  étincelante d'esprit, de verve et de poésie".[8] Dessutom återstå
  fragmenter af ännu några andra skådespel.[9]
  
  Sålunda fortforo så väl _ludi circenses_ som _ludi scenici_ ännu under
  loppet af det fjerde seklet. Polytheismen var för djupt inrotad i
  tänkesätt och seder för att de gamla skådespelen, för hvilka den stora
  massan vurmade, skulle kunnat utan den största svårighet utplånas.
  Dualismen mellan den nya verldsomskapande kristendomen och den gamla
  hedniska traditionen upphörde blott långsamt med den sednares
  utrotande. Detta låg i sakens natur. Också förestafvade de förste
  kristne kejsarnes politik skonandet af hedniska seder och bruk så vidt
  möjligt var. Äfven theatern tolererades, ehuru man ej härvid förfor
  konseqvent. Först under Gratianus och Valentinianus begynte ett mera
  systematiskt anfall emot den hedniska theatern. Den förra förbjöd alla
  spektakel på de stora kyrkohögtiderna samt söndagarna. Ett dylikt
  förbud finnes utfärdadt äfven af Theodosius. Men folkets passion för
  dessa nöjen ville icke vika. Derföre finner man ock att ännu Honorius
  auktoriserade de gamla skådespelen, likväl med förbud emot offer och
  hednisk vidskepelse. Under honom blefvo dock gladiatorstriderna, hvilka
  redan Constantinus, ehuru utan verkan, hade förbjudit, nästan utrotade.
  Endast några spår häraf förefinnas ännu sednare.[10]
  
  Att den förderfvade hedniska theatern skulle från kristligt-moralisk
  synpunkt blifva ett föremål för det högsta ogillande, är sjelfklart.
  Också underläto icke kyrkofäderna att med värma och kraft uppträda emot
  alla arter af de antika skådespelen. Tertullianus anför i sin skrift
  "de spectaculis" bland annat, att, ehuru han medger det den heliga
  skrift på intet ställe uttryckligen förbjuder skådespel, den kristne
  genom dopet afsvurit sig djefvulen och allt hans väsende samt derföre
  borde afhålla sig från förlustelser, uti hvilka hedniskt afguderi så
  väsendtligen ingick. Den kristnes hjerta borde vara den heliga andes
  fridlysta tempel, aflägsnadt från lidelsernas strider. Man skulle
  derföre afhålla sig från den farliga scenen, der syndiga tankar och
  handlingar drefvo sitt demoniska spel. Och äfven i konstnärligt
  afseende borde man ringakta representationer, hvilkas idkare voro
  belagda med allmän infami.[11] Clemens Alexandrinus finner likaså i
  lidelsernas väckande samt särskildt i komediernas och pantomimernas
  upprörande obsceniteter ett kraftigt skäl att förklara sig
  emot theatern. Cyprianus säger, att mimerna helt oförtäckt
  lära äktenskapsbrott och otukt. Med kraft ifrar Lactantius
  emot de sedeförderfvande skådespelen; emot komedin med dess
  företrädesvis erotiska motiver, ett gift så mycket farligare, som
  språkets och formens behag kastade en förförisk slöja öfver
  sinligheten; emot tragedin, som befläckades af mord, blodskam och andra
  gräsligheter; samt emot histrionernas och mimernas all sedlighetskänsla
  på det gröfsta hånande framställningar. Derföre och emedan de gamla
  skådespelen stodo i den innersta förening med den hedniskt-religiösa
  kulten, borde de undflys, såsom afledande sinnet från den ende, sanne
  Gudens dyrkan. Hufvudsakligen samma skäl anför Chrysostomus emot
  theatern. Kristendomen hade då redan någon tid varit statsreligion, men
  passionen för skådespel derigenom ingalunda aftagit. Tvertom uppträdde
  kristne sjelfve såsom skådespelare. Äfven Augustinus hänrycktes i sin
  ungdom af den herrskande theaterlusten, såsom orden: _rapiebant me
  spectacula theatrica_ uti hans _Confessiones_ utvisa. Men sednare
  ogillade han högeligen dessa nöjen såsom närande hedendomen i
  menniskans hjerta. -- Dylika bevekelsegrunder som kyrkofäderne anfört
  emot den antika theatern, hafva äfven andra andeliga uttalat.[12]
  
  Öfverhufvud befinnes den gamla kristna kyrkan hafva fördömt theatern
  såsom hednisk och förderfvad.[13] Tillochmed åtskilliga kyrkomöten
  fattade stränga beslut emot densamma. Skådespelare fingo icke blifva
  kristne förrän de hade öfvergifvit sitt yrke, och blefvo uteslutna ur
  den kristna kyrkans gemenskap om de återgingo till scenen. Efter
  allvarlig bot och ånger kunde de dock blifva befriade från en sådan
  exkommunikation, mot vilkor att icke mer återvända till denna djupt
  föraktade samhällsklass, hvars medlemmar icke blott af allmänna
  opinionen utan äfven genom af högsta makten utfärdade edikter
  stämplades såsom _inhonestae personae_, och ansågos såsom utan
  räddning förlorade varelser.[14]
  
  Undergräfna, såsom vi hafva sett, af staten och kyrkan, synas efterhand
  mest alla skådespel upphört i det vestra romerska rikets provinser,
  under loppet af det femte seklet. De med allt skäl fördömda demoniska
  lustbarheterna funno icke mer någon tillflyktsort. Öfverallt ramlade
  theatrarna, och tidens armod mägtade ej ur gruset återuppresa dessa
  kolossala konst-monumenter, hvilka blifvit oskärade af en helgerånande
  oren ande.[15] Blott i Rom och Ravenna qvarstodo theatrarna något
  längre,[16] utan att den antika konstens bättre ande, som hade vikit
  samtidigt med försvinnandet af Roms sedliga kraft, någonsin mer kunde
  frammanas.
  
  Det var de stora folkvandringarna som fulländade den hedniska theaterns
  ruin. De vilde krigarena räckte en hjelpsam hand att utföra det
  katholska presterskapets straffdomar emot densamma, helst förstörandet
  af dessa hedendomens stamhåll förklarades för en Gudi behaglig gerning.
  Inträdande uti en helt ny krets af idéer, uti en verld, för
  hvars kultur de utan traditionens upplysande fackla voro alldeles
  fremmande, öfverlemnade sig de barbariska horderna åt en blind
  förstöringsdrift. Också lyckades det förträffligt att tillintetgöra
  konstskapelser som nnmera saknade all lifgifvande princip. Och den
  antika theaterns öde att upphöra såsom konstanstalt var härigenom
  afgjordt, helst dess förstörare saknade allt begrepp om densamma såsom
  sådan, och dessutom voro nästan fullkomligt obekanta med
  dess prestationer. Med rätta uttrycker sig derföre Magnin:
  "Le moyen âge n'a pas connu le grand théâtre antique: à peine les
  barbares ont-ils entrevu la dernière ombre de ces admirables
  solennités, et entendu le dernier écho de la dernière comédie grecque
  ou latine".[17] Dock alldeles spårlöst försvunno likväl icke alla den
  antika dramatikens elementer. Men härom länge fram.
  
  Med medeltiden inträdde ett nytt, vigtigt tidskifte i den
  menskliga andens utvecklings-process. Såsom sjelfva namnet
  utmärker, var det medeltidens mission att förmedla den antika
  bildningen med den moderna. Väl har detta påstående skenet emot sig. Ty
  den vandalism, med hvilken man öfverhufvud förfor emot antikens
  litteratur- och konstalster, synes hellre vittna om en förödelsens
  styggelse än om en traditionel anknytning vid en föregående
  kultur. Men den ännu i sina ruiner vördnadsbjudande grekiskt-romerska
  civilisationen, förädlad och helgad genom kristendomens
  verldsombildande makt, inympades icke dessmindre tyst och omedvetet hos
  de talrika nya folk som nu uppträdde på den europeiska verldstheatern,
  för att i brokig, ofta fantastisk, färgskiftning afspegla de gryende
  nationaliteterna. Den allmänna menskliga bildningen, då högst
  representerad af den antika, utvecklades sålunda på nationel grund och
  botten. Väl är det uti det halfdunkel som höljer medeltidens hela
  bildningsprocess mycket svårt att upptäcka alla de källsprång, ur
  hvilka den antika knlturen inströmmat i det moderna medvetandet. Men
  derföre är man icke berättigad att förneka den traditionela bildningens
  allmänna lag. Och skulle icke kulturen så hafva fortgått, vore äfven
  den såkallade "renaissancens" tidehvarf oförklarligt.
  
  Men huru är det med denna bildningens historiska kontinuitet i
  dramatiskt hänseende sedan den antika theatern, såsom här ofvan
  nämndes, hade försvunnit? Besvarandet af denna fråga inleder oss i
  utredningen af dramats ursprung.
  
  Den mimiska instinkten är dramats källa. En sådan imitations-drift
  förefinnes i alla tider och hos alla folkslag, äfven dem som stå på den
  lägsta grad af bildning. Upplyste resande intyga, att de tillochmed hos
  vildarne i det inre Afrika och på söderhafvets öar samt annorstädes
  sett små dramer uppföras, stundom beledsagade af sång och dans samt
  pantomim-spel. Det dramatiska sinnet synes derföre vara menniskonaturen
  medfödt. Det är en plastisk drift som röjes äfven hos barn, hvilka
  gerna i sina lekar efterhärma fullväxta personer eller ock återgifva
  scener ur sin egen lilla verld.[18]
  
  Men emedan all skön konst ursprungligen utgår ur religiös grund, bära
  äfven de äldsta dramatiska föreställningarna prägeln af detta ursprung.
  Och det är presterskapet som i samhällenas första tider, icke blott hos
  antikens kulturfolk, utan öfverallt, såsom innehafvare af all
  intelligens och gudomens tolkar, haft det största inflytande äfven på
  dramats utbildning.[19] Hvarje folk har således halt sitt sacerdotala
  drama. Och ju innerligare presterskapet beherrskat folkets tänkesätt
  och inbillningskraft, desto mer uteslutande har ock dramat varit bundet
  vid den religiösa kulten. Derföre synes ock Judarnes dramatik hafva
  inskränkt sig till dramatiska elementer i deras gudstjenst: en
  praktfull tempel- och offertjenst, tempelmusik, offerdanser och
  dramatisk vexelsång. För öfrigt hafva Judarna, hvilka liksom
  Muhammedanerna afsky bilderdyrkan och anse hvarje afbildning af Gud
  och af menniskogestalten, emedan denna är skapad efter Guds beläte,
  för syndig och hednisk, i likhet med de sednare motvilja för den
  imiterande dramatiska konsten.[20] Med förbigående af andra folkslag,
  i hvilkas religiösa kult man upptäckt dramatiska elementer, bör här
  omnämnas, att äfven hos Grekerna, den antika bildningens högsta
  representanter, dramat utgått ur samma källa. I den lyriska chorsången
  i förening med dans, ur hvilken detsamma ursprungligen härflutit,
  röjer sig en religiös betydelse. Denna sång var en vexelsång emellan
  chorföraren och hans följeslagare, uti hvilken den förre reciterade
  Dionysos' öden och choren uttryckte i dithyramber de känslor af sorg
  och glädje, som härunder framkallades. Och emedan Dionysos benämnes
  "befriaren" från jordlifvets tvång och vedermödor, kan man icke undgå
  att i denna myth finna "det personifierade uttrycket af en hedendomens
  dunkla längtan efter den som komma skulle", ehuru icke i kristendomens
  rent andliga mening.[21]
  
  I grund af detta dramats allmänna religiösa ursprung, bör det icke
  förvåna att äfven en kristlig dramatik skulle uppstå. I sjelfva verket
  finner man spår häraf i litterära produktioner redan från det andra
  kristna seklet. Och från det fjerde århundradet äger man en tragedi,
  Khristos paskon, tillskrifven Gregorius Nazianzenus. Detta dramatiska
  alster, hvilket till en betydlig del är lånadt från åtskilliga af
  Euripides' tragedier, söker att i klassisk form ingjuta ett kristligt
  innehåll, ehuru detta tillfölje af nämnda lån måste blifva nog
  grumladt. Också förtäljes sjelfva handlingen blott genom budbärare.
  Chorens idé är den antika. Marias klagan öfver Frälsarens lidande, som
  framstår såsom styckets egentliga medelpunkt, är icke utan drag af hög
  pathos. Denna tragedi, som icke var bestämd för scenen, innehåller
  embryoniskt det ämne som framdeles utgjorde kärnan af det kristna
  dramat.[22]
  
  Det är i den fornkristna _gudstjensten_, med dess återlösningsverket
  betecknande symboler, man bör söka ursprunget till ett kristligt drama.
  För att fästa ett vid hedendomens sinliga åskådningssätt traditionelt
  bundet folk vid den nya läran, var det nödvändigt att gifva den kristna
  kulten en så vidt möjligt var till ögat och fantasin talande gestalt.
  En sådan framställde ock den kristna urliturgin, efter hvilken alla
  följande liturgier, ehuru i förkortad form, äro bildade. Föremålet för
  detta storartade symboliska drama var, såsom antyddes, en sinnebildlig
  framställning af Kristi hela återlösningsverk. Derföre ingingo
  häri, såsom momenter, redan skapelsen och syndafallet. Längtan efter
  förlossning, profetiorna om densamma, samt deras fullbordan genom
  Kristi födelse äro lifligt betecknade. Likaså Frälsarens läroembete
  samt hans död såsom ett försoningsoffer för mensklighetens synder.[23]
  Väl är det sannt, att dessa symboler ännu icke utgöra drama, i ordets
  egentliga betydelse. Men _vexelsångerna_ emellan presterskapet, cboren
  och församlingen -- de så kallade antiphonierna och responsorierna --
  samt _vexeltalen_ emellan biskopen, presbytererne och diakonerne,
  innehålla redan, jemte förenämnda symboler, dramatiska elementer,[24]
  som erhöllo en högre utbildning i sednare hälften af sjette seklet,
  genom Gregorius den Store, uti nattvardsmessan.[25]
  
  Ur dessa elementer på kristligt-religiös grund och botten uppstod
  medeltidens drama under sjelfva tempelhvalfvet.[26] Man åtnöjde sig
  icke på längden med en blott symbolisk liturgi, så imponerande den än
  var. Icke heller var det tillräckligt att man i religionens tjenst
  dessutom hade införlifvat poesin, musiken, målarekonsten och
  skulpturen, för att gifva ett rikare, mångsidigare uttryck åt de
  kristna idéerna. Den lifliga och naturfriska fantasin fordrade en ännu
  större Åskådlighet. Och detta föranledde formliga dramatiska
  framställningar, förnämligast af Kristi lefverneshistoria,
  föranstaltade af presterskapet, sedan det icke mer kunde stäfja
  massornas oemotståndliga skådelystnad. Det var sjelffallet att sådana
  skådespel, som utgingo ur kyrkans eget sköte, äfven skulle ställas
  under dess presters omedelbara tillsyn och ledning. Dramats heliga
  föremål hade i annat fall så lätt kunnat oskäras. Också uppträdde, så
  vidt kändt är, endast personer tillhörande det andliga ståndet länge
  uteslutande på den nya scenen. Men var ens sådane skådespelares
  uppträdande berättigadt? kunde man härvid fråga. Hvarföre icke?
  Kristendomen innehåller intet emot skön konst fiendtligt. Hon qväfver
  och dödar icke det sinliga, utan genomtränger detsamma renande,
  helgande, förklarande. Hon är en förmedling af det sinligt sköna och
  det andligt sanna. Och detta begrepp är verkliggjordt såsom ideal i
  Guds menniskovordne son, hos hvilken "gudomens fullhet bodde
  lekamligen." Ur denna sublima dogm har, liksom hela den moderna sköna
  konsten, äfven den moderna theatern härflutit och har i densamma sitt
  berättigande.[27]
  
  Tiden, när de första skådespelen uppfördes i kyrkorna, kan väl aldrig,
  i anseende till det ogenomträngliga dunkel, uti hvilket den äldre
  medeltiden är insvept, noga utredas. Också är det omöjligt att till
  punkt och pricka utpeka på verldsuret den stund då en bildningsart,
  vare sig hvilken som helst, först uppträder. Vetenskapen, konsten,
  samhällsinstitutionerna, -- äro alla i detta hänseende oupplösliga
  gåtor.
  
  Vi hafva i det föregående antydt, att hvarje folk haft
  sin hierarkiska period, då presterskapet i religionens namn
  beherrskade all intelligens. Så hafva äfven de kristna folken haft sin
  hierarki, och denna ganska långvarig. Ända från den tid då kristendomen
  upphöjdes till statsreligion, samt isynnerhet efter det de germaniska
  folkslagen hade bildat stater på det vest-romerska rikets ruiner,
  fortfor denna hierarki, visserligen stundom tillochmed häftigt
  bestridd, men aldrig besegrad, att äga bestånd till utgången af det
  trettonde seklet, samt att äfven derefter, ehuru till sitt innersta
  undergräfd, vara den makt som gaf grundtonen åt medeltidens idéer ända
  till dess reformationen ohjelpligen bröt den katholska enheten och
  inledde den menskliga anden uti en väsendtligen modifierad
  begreppssfer. Dessa allmänna konturer äro här uppdragna, för att inom
  denna ram kunna gifva en teckning af medeltidens theater.
  
  Medeltidens andliga skådespel, utgångna, såsom vi hafva sett, ur
  liturgin, hade, liksom den sistnämnda, ursprungligen till föremål en
  framställning af Kristi återlösningsverk. Men emedan dramat icke kunde,
  såsom den blott symboliskt betecknande liturgin, på engång återgifva
  alla facerna i detsamma, inskränkte man sig till att på de
  högtidsdagar, då särskilda momenter ur Frälsarens lif och
  verksamhet utgjorde gudstjenstens föremål, liksom i skilda
  akter, en för hvarje helgedag, dramatisera den motsvarande
  bibeltexten. Derföre återfinnas ock i dessa skådespel högtidsdagarnas
  kyrkotext antingen helt och hållet eller till en del. Och för alla de
  kyrkofester som särskildt behandla Jesu lefverne, ända från julen till
  Kristi himmelsfärd, äger man i behåll religiösa skådespel, hvilka
  utgöra medeltids-dramats hufvudcykel.[28]
  
  Ämnet var det sublimaste, man kunnat välja för dramatisk behandling.
  Härom yttrar sig en författare: "Zuerst im Advent die Vorbereitung,
  gleichsam der Prolog zu dem ergreifenden Schauspiel, dann im
  Weihnachtsfest die Geburt des göttlichen Helden; in dem der
  unschuldigen Kinder und der Epiphanien die bedeutsamsten Momente,
  welche seine Wiege umgeben und sein Jugendleben erfüllen; hierauf in
  jedem der einzelnen Festtage, welche den Ostercyklus bilden, die
  Gedächtnissfeier der Passion und Auferstehung in ihren wichtigsten
  Umständen; im Himmelfabrtsfeste zuletzt der Schlussact des göttlichen
  Lebens: hier haben wir ein Ganzes von höchst dramatischer Gestalt, und
  das geistliche Schauspiel musste durch Anschliessen an diesen Typus von
  selbst zu weiterer Ausbildung gelangen".[29] Men detta skådespel,
  sådant det uppfördes, företer en väsendtligen episk karakter, i det
  detsamma, fullkomligt obekymradt om de så kallade dramatiska enheterna,
  i antik och modern mening, framställer en cykel af handlingar såsom ett
  helt, och hvarje särskild handling, från början till slut omständligt
  utförd, såsom en del af det hela. Uti en sådan handlingarnas
  gruppering, så vidt möjligt var, i organiskt sammanhang i
  öfverensstämmelse med bibelordet, hvilken måste betraktas såsom den
  enda möjliga enheten i medeltidens andeliga drama, öfverensstämmer
  detta med tidehvarfvets skulptur och måleri, som äfven älskar att i
  grupper framställa hela den heliga historien.[30] En sådan på episoder
  rik mångfald är väl, äfven i dramatiskt hänseende, icke fremmande för
  den romantiska poesin öfverbufvud, men dennas sjelfständighet, att i
  sig upptaga samt med fantasins rätt och frihet gestalta och utbilda
  verklighetens stoff, hvaraf hon eljest är bunden,[31] saknade det
  religiösa medeltidsdramat, så länge det strängt höll sig till
  bibelordet. Derföre kunna icke heller de esthetiska konsttheorierna
  tillämpas uppå detsamma.
  
  De bibliska skådespelen, hvilka ursprungligen öfverallt i de katholska
  länderna voro affattade på det latinska kyrkospråket och utgjorde en
  del af sjelfva kulten, fortforo, till en del ännu i det trettonde
  seklet, att på nämnda språk uppföras af personer tillhörande det
  andeliga ståndet. Det latinska andeliga dramat uppnådde tillika med
  hierarkin under loppet af det elfte, tolfte och början af det
  trettonde århundradet sin höjdpunkt. Det var äfven då måleriet,
  skulpturen och musiken, i kyrkans tjenst, i de vördnadsbjudande
  göthiska domerna -- dessa medeltidens mästerverk -- lifiigast uttryckte
  den kyrkligt-hierarkiska idékretsen.[32] Men någon högre utbildning
  kunde, af skäl som redan blifvit antydda, sådana skådespel likväl icke
  uppnå. Det latinska språket, som var okändt af den stora mängden, var
  härtill äfven en väsendtlig orsak, ibland annat derföre, att den
  nödvändiga vexelverkan emellan scenen och publiken härigenom stördes.
  Dessutom gjorde de spelandes ringa antal, att ingen mera komplicerad
  dramatisk handling kunde utföras.
  
  Också innehöllo oftanämnda skådespel i början ganska ringa af det man
  kunde benämna dramatiskt. De voro då kanske endast mimiska
  framställningar af ritual-böckernas texter, hvarmed stundom förenades
  profeterande scener ur gamla testamentet samt visioner ur Johannis
  uppenbarelsebok, utförda af de spelande såsom tableaux vivants.
  De liturgiska vexelsångerna, antiphonierna och responsorierna, gåfvo
  härtill en slags musikalisk-dramatisk dialog, hvilken först sednare
  erhöll en större utsträckning, sedan ritualtexterna, förbundna med
  bibelställen, utbildats till mera sammanhängande episkt-dramatiska
  berättelser uti recitativet (_cantitatio_) och den egentliga
  kyrkosången (_cantus_). Genom de föredragandes gående fram och tillbaka
  erhöll taflan mera lif och rörelse, hvarigenom en dramatiskt framställd
  handling upprann.[33] Ur denna musikalisk-lithurgiska grund utvecklades
  småningom det andeliga skådespelet.
  
  Såsom förut blifvit nämndt, utgjorde de särskilda kyrkofesterna till
  åminnelse af Frälsarens lefverneshistoria det första och förnämsta
  ämnet för den kristna dramatiken. Redan i slutet af det fjerde
  århundradet skall en hymn, uppstämd af presten i englarnes samt
  besvarad af folket i herdarnes namn, varit nästan allmänt införd i
  kyrkorna.[34] Och sedan ett halfbarbariskt folk blifvit det herrskande,
  begynte presterskapet, för att tillfredsställa dess vid sinliga bilder
  bundna fantasi, att, till minne af Kristi födelse, i kyrkorna under
  julhelgen inrätta en krubba -- _praesepe_ --, för att kunna gifva de
  händelser som inträffade vid Kristi vagga en dramatisk form. Uti samma
  helgade rum framställdes likaledes på ett theatraliskt sätt de tre
  konungarnes tillbedjan af Kristusbarnet samt huru desamme åt den
  nyssfödde Frälsaren framburo sina håfvor. Äfven magernes stjerna
  figurerade vid detta tillfälle. Och redan från fjerde seklet äger man
  en vexelsång emellan Maria och magerne, tvifvelsutan bestämd att
  utföras i kyrkan.[35] Sådana julspel befinnas stundom haft ett
  vidsträckt omfång. Så förekomma i dem än menniskans skapelse, än
  syndafallet, än profetior om återlösarens ankomst m.m. Dessa
  skådespel slutas icke heller, alltid med Kristi födelse och dermed
  närmast förenade omständigheter. Man har exempel uppå, att desamma
  utsträckts till den heliga familjens flykt till Egypten samt Guds
  befallning om dess återvändande. De gammaltestamentliga parallelerna,
  hvilka i julspelen användas, förefalla ofta nog sökta: t.ex. paradiset
  såsom en motbild af stallet i Bethlehem, Rachels klagan öfver sina barn
  såsom en förklang af Marias klagan, det bethlehemitiska barnamordet,
  såsom förebildande Kristi lidande, återvändandet från flykten till
  Egypten, hans uppståndelse från de döda o.s.v.[36]
  
  Men ibland kyrkohögtiderna erbjöd Påsken, som redan på Constantin den
  Stores tider firades med synnerlig prakt, under många festliga dagar
  sjelfmant anledning till uppförande af talrikare andeliga skådespel än
  någon af de öfriga högtiderna. Också insåg presterskapet, under den
  hierarkiska perioden, ganska väl nödvändigheten af att efter den långa
  fastan upplifva sina åhörares sinnen äfven genom dramatiska
  representationer, hvilka derjemte voro egnade att genom lefvande
  åskådning djupare inskärpa kristendomens dogmer hos ett folk som var
  genomträngdt af en lågande, ehuru blind auktoritetstro. Derföre
  erhöll ock det så kallade påskspelet, _ludus paschae_, efterhand en
  utsträckning, som omfattade icke blott Kristi lidande, död och
  uppståndelse samt stundom äfven hans himmelsfärd, ja någongång
  tillochmed sjelfva yttersta domen, utan härtill ännu icke mindre
  Frälsarens hela öfriga lefnadshistoria än profetiorna om hans ankomst
  till verlden.[37]
  
  Det torde blifva omöjligt att afgöra, hvilken af de kristna
  kyrkohögtiderna först blifvit dramatiskt framställd. Kanske voro flera
  ibland desamma nära nog samtidigt föremål för en sådan behandling. Men
  de äldsta och talrikaste till gudstjensten sig hänförande
  skådespelstexter, man känner, äro de latinska påskspelen.[38] Dessa
  synas närmast blifvit föranledda af en symbolisk handling,
  föreställande Kristi grafläggning, hvilken förekommer såsom en
  mycket gammal sed i den kristna kyrkan. Man plägade nemligen
  långfredagseftermiddagen nedlägga crucifixet uti ett inom sjelfva
  templet iuredt grafkapell, för att derifrån, påskmorgonen under
  högtidlig sång, upplyfta detsamma. Folket sammanströmmade
  i täta massor för att åse denna Kristi uppståndelse betecknande
  korsupphöjelse-ceremoni. Men emedan den vidskepliga tron hade rotfästat
  sig hos mängden, att hvarochen som med egna ögon kunde vara vittne till
  detta upplyftande af crucifixet icke skulle dö under det löpande året,
  blef det en nödvändighet att besluta, det denna ceremoni skulle
  förrättas af presterskapet inom lyckta dörrar före folkets inträdande i
  kyrkan.[39] Härifrån var öfvergången lätt till ett dramatiskt utförande
  af Kristi uppståndelse. Också äger man åtminstone redan från det
  elfte seklet en anvisning härtill uti ett latinskt _Mysterium
  Resurrectionis_. Saken gäller den scenen, då qvinnorna framgingo till
  Kristi graf, hvilken utfördes af tre andelige män uti en drägt som
  skulle föreställa de tre Mariornas: _Primum procedant tres fratres
  praeparati et vestiti in similitudinem trium Mariarum.[40] Den
  dramatiska tillgången härvid framlyser klarare uti följande mera
  omständliga framställning: Duo sacerdotes se cappis induunt, sumentes
  duo thuribula, et humeraria in capita ponent, intrantes chorum,
  paulatim euntes versus sepulchrum, voce mediocri cantantes: _quis
  revolvet nobis lapidem_, quos diaconus, qui debet esse retro
  sepulchrum, interroget psallendo: _quem quaeritis_, deinde illi: _Jesum
  Nazarenum_, quibus diaconus respoudet: _non est hic_. Mox incensent
  sepulchrum et dicente diacono: _ite, nuntiate_, vertent se ad chorum,
  remanentes super gradum, et cantent: _surrexit dominus de sepulchro_
  usqve in finem. Finita antiphona domnus abbas incipiat: _te deum
  laudamus_ in medio ante altare, moxque campanae sonentur in
  angularibus.[41] Ifrån det tolfte århundradet har man en teckning af
  meranämnde scen, uti hvilken man ser tre prester klädde som qvinnor,
  bärande rökelsefat, samt engeln, sittande på den toma grafven.[42] Mone
  har meddelat ännu åtskilliga andra, mera utvidgade, påskspelstexter
  ifrån det trettonde och fjortonde århundradet. Uti några af dem
  uppträda, utom förut nämnda personer, äfven Frälsaren (dominica
  persona) och flere eller färre apostlar, samt uti ett stycke dessutom
  profeterna. Dessa skådespel innehålla jemte kyrkotexten oftast äfven
  rimmade verser, hvilka sistnämnda, ehuru af kyrkan icke auktoriserade,
  likväl tolererades, med vilkor att de voro affattade i kyrkostil. Härom
  upplyses man af ett i de fransyska kyrkorna hållet latinskt påskspel,
  från det trettonde århundradet, uti hvilket följande anvisning lemnas:
  "si qui autem habent versus, de hac repraesentatione compositos, licet
  non autenticos, non improbamus_".[43] Såsom profstycke af ett påskspel,
  samt för att härjemte ännu närmare belysa det ofvansagda, må här
  meddelas följande, hufvudsakligen af kyrkotext bestående, dramatisering
  af scenen vid grafven.
  
  _In reeurrectione_.
  
  Angelus dicit.
  Quem quaeritis in sepulchro, o christicolae?
  
  Mulieres respondent.
  Jesum Nazarenum crucifixum, o coelicola.
  Angelus dicit.
  Non est hic, surrexit sicut praedixerat; ite, nuntiate,
  quia surrexit de sepulchro.
  
  Mulier secum cantat.
  Quis revolvet nobis ab ostio lapidem, quem tegere
  sanctum cernimus sepulchrum?
  
  Angelus inquirit.
  Quem quaeritis, o tremulae mulieres, in hoc tumulo plorantes?
  
  Respondent mulieres.
  Ihesum Nazarenum crucifixum quaerimus.
  
  Angelus dicit.
  Non est hic, surrexit, sed cito euntes dicite discipulis
  ejus et Petro, quia surrexit Ihesus.
  
  Mulieres redeuntes secum cantant.
  Dicant nunc Judaei, quomodo milites custodientes
  sepulchrum perdiderunt regem ad lapidis positionem? quare
  non servabant petram justiciae? aut sepultum reddant, aut
  resurgentem adorent nobiscum, dicentes alleluja.
  
  Venientes autem ad discipulos dicunt.
  Ad monumentum venimus plorantes, angelum domini sedentem vidimus
  ac dicentem, quia surrexit Ihesus.
  
  Chorus.
  Te deum laudamus.[44]
  
  Till de skådespel som behandla Jesu lefverne, och utgöra hufvudcykeln
  af medeltidens andeliga dramer, ansluta sig närmast de så kallade
  "Mariaspelen." Det var ett älsklingsämne för medeltidens skalder, att
  med bildrika ord söka uttrycka den heliga Jungfruns klagan vid sin
  Sons kors. Den berömdaste latinska Marieklagan är _Stabat mater_. Dessa
  _planctus b. Mariae virginis_, ehuru dialogiserade, äro likväl mera
  blott lyriska utgjutelser af en djup och innerlig känsla än egentligen
  dramatiska alster, hvarföre de äfven oftast befinnas förbundna, såsom
  rörande episoder, med Kristi dramatiserade korsfästelse och begrafning.
  Dock förekommer en och annan Marieklagan såsom särskildt dramatiskt
  stycke, äfvensom Mariehimmelsfärd, grundad på legenden.[45] Men
  dessutom uppfördes andeliga skådespel äfven vid andra katholska
  religiösa fester. Också voro några söndagsevangelier, t.ex.
  domsöndagens, dramatiserade. Likaså några apokryfiska evangelier.
  Och en särskild dramatisk krets, äfven den af väsendtligen andeligt
  innehåll, ehuru ofta innerst uppgrumladt af djup vidskepelse, utgick ur
  helgona-legenderna.[46]
  
  Ehuru denna afhandling har en öfverhufvud alltför allmän karakter för
  att här tillåta ett mera specielt skärskådande af några enskilda
  dramatiska arbeten, vore den likväl nog för mycket ofullständig, om den
  alldeles med stillatigande förbiginge en författarinna, hvars rykte hos
  hennes landsmän varit så stort, att tillochmed de mest betydande
  män skänkt henne en gärd af beundran, och att man benämnt henne _den
  tionde sånggudinnan_. Om detta fruntimmer, Hrotsvitha, en nunna i det
  saxiska benediktinerklostret Gandersheim, yttrar sig en af
  hennes gamle biografer: "Rara avis in Saxonia visa est." Och Magnin,
  som egnat hennes dramer, dem han utgifvit i fransysk öfversättning,
  en kritisk forskning, säger om henne: "Cette Sapho chrétienne, ...
  comme l'appellent ses compatriotes, ne fut pas seulement une merveille
  pour la Saxe, elle est une gloire pour l'Europe entière. Dans la nuit
  du moyenâge, on trouverait difficilement une étoile poétique plus
  éclatante".[47]
  
  Hrotsvitha uppträdde såsom författarinna under sednare hälften af det
  tionde seklet, -- ett århundrade, som man är van att anse för
  medeltidens stjernlösa midnatt. Så mycket större uppmärksamhet förtjena
  derföre litterära prestationer, hvilka erbjuda bilden af en oas uti en
  öcken, helst de förråda en nära bekantskap med Horatius, Virgilius,
  Ovidius, och framför allt med Plautus och Terentius.[48] Utom
  åtskilliga i poetisk form troget återgifna legender, samt några
  historiska qväden, har Hrotsvitha efterlemnat sex dramer, af Celtes och
  andra, men ej af författarinnan, benämnda komedier, ehuru deras
  innehåll är väsendtligen af tragisk art. Dessa dramatiska arbeten äro
  alla, liksom hennes öfriga litterära qvarlåtenskap, författade på
  latin. Uti Hrotsvithas eget företal till sina dramer finner man
  anledningen uppgifven till deras författande. Hon säger nemligen, att
  många funnos, som hänförda af den klassiska litteraturens bildade språk
  föredrogo de hedniska böckerna framför de heliga skrifterna. Detta
  gällde isynnerhet läsningen af Terentii komedier, så befläckade dessa
  än voro med lättfårdiga skildringar af fallna qvinnors osedliga vandel.
  För att afleda en sådan för det kristliga sinnet förderflig lecture,
  hade hon föresatt sig att, i motsats till den hedniske poeten,
  dramatiskt afmåla heliga jungfrurs kyskhet (sacrarum castimonia
  virginum), utan att likväl derföre sky en imitation af den omtyckte
  Terentii skrifsätt.[49] Men denna imitation är af alldeles negativ art.
  Den består förnämligast blott i ofvannämnda motsats: ett förherrligande
  af den af kristendomen genomträngda qvinnans seger öfver frestelsen i
  stället för den hedniska och omoraliska qvinnans, sådan hon tecknas i
  Terentii komedier, fall och undergång. Situationerna äro stundom ganska
  ömtåliga. Men hennes innerligt religiösa sinnelag afspeglar öfverallt
  en skär, jungfrulig kyskhet. Diktionenn röjer intet spår af en genom
  sinliga lidelser grumlad fantasi.[50]
  
  Hrotsvithas sex dramer äro: Gallicanus, Dulcitius, Calimachus, Abraham,
  Paphnutius, samt Sapientia. Dessa grunda sig på legender, hvilkas
  innehåll öfverhufvud troget återgifves, så att inventionen förnämligast
  inskränker sig till detaljerna. Orts- och tidsenheten är i allmänhet
  icke iakttagen. Ehuru scenen är förlagd till kristendomens äldre
  martyrperiod, befinnes dock det tionde seklets lokal- och tidsfärg
  troget anbragt i dessa dramer, hvilka redan såsom den tyska dramatikens
  äldsta kända minnesmärken äga en större betydelse.[51] Men härtill
  kommer ännu deras inre värde i och för sig. Uti desamma framblixtra
  drag af djup och innerlig känsla samt med psykologisk sanning utförd
  karaktersteckning. Men emedan här icke är tillfälle att ingå uti en
  detaljerad framställning af deras innehåll, må endast följande yttrande
  af Magnin om Calimachus anföras: "La troisième comédie, _Callimaque_...
  est de tous les drames de Hrosvita, celui qui, par la délicatesse
  passionnée des sentimens, l'exaltation du langage et le romanesque de
  la légende, se rapproche le plus du drame de nos jours. On a dit
  souvent que l'amour est un sentiment moderne, né en Occident, du
  mélange de la mysticité chrétienne et de l'enthousiasme naturel aux
  races dites barbares. Toujours est-il bien remarquable que ce soit
  Hrosvita, une religieuse allemande, contemporaine des Othons, qui nous
  ait legué la première et une des plus vives peintures de cette passion,
  peinture sur laquelle prés de neuf cents ans ont passé et qu'on dirait
  d'hier, tant nous y trouvons déjà les subtilités, la mélancolie, le
  délire de l'ame et des sens, et jusqu'à cette fatale inclination au
  suicide et à l'adultère, attributs presque inséparables de l'amour au
  XIX siècle".[52] Också finner Magnin, samt med honom Barack, en
  öfverraskande likhet emellan Hrotsvithas "Calimachus och Drusiana" samt
  Shakespeares "Romeo och Julia".[53] -- Föröfrigt må här anmärkas, att
  skådespel till de heliga martyrernas ära -- likartade med Hrotsvithas
  dramer, såsom äfven grundade på legender, men deruti olika, att de
  synas haft till föremål endast af kyrkan kanoniserade helgon -- äro
  ganska gamla, törhända samtida med de i det föregående omtalade, med
  kyrkofester förbundna, latinska andeliga skådespelen. Dessa martyrspel,
  icke mindre rika på underverk än Hrotsvithas så kallade komedier, stodo
  i sammanhang med de pompösa processioner och de kyrkliga ceremonier som
  tillhörde helgonfesternas begående. Munken Geoffroy föranstaltade i
  England redan omkring 1110 uppförandet af ett skådespel, hvarom det
  heter: "apud Dunestapliam, quemdam ludum de sanctâ Katerinâ _quem
  miracula vulgariter appellamus_, fecit." Och en engelsk författare,
  ifrån sistnämnda sekel, Stephanides säger i en beskrifning öfver
  London: "Lundoniae pro spectaculis theatralibus, pro ludis scenicis,
  ludos habent sanctiores, representationes miraculorum quae sancti
  confessores operati sunt, seu repraesentationes passionum quibus
  claruit constantia martyrym".[54]
  
  Ibland de många uti kulten efterhand införda ceremonierna, benämndes
  en, nemligen korsupphöjelsen, såsom förut blifvit nämndt,
  _resurrectionis mysterium_. Det sista ordets grundbetydelse af det
  dolda, det hemlighetsfulla, egnade sig väl att uttrycka Guds rikes
  hemligheter i allmänhet, samt särskildt och ursprungligen den gudomliga
  mandomsannammelsen samt återlösningen; derföre betecknades
  ock med ordet mysterium en dramatiserad framställning af Frälsarens
  lif, men förnämligast af hans lidande och död samt uppståndelse ifrån
  de döda.[55] Annu i trettonde och fjortonde seklerna kallades endast
  sistnämnda skådespel mysterier.[56] Härefter begynte bibliska skådespel
  i allmänhet äfvensom de på helgonlegender grundade att erhålla detta
  namn. Och slutligen erhöllo mysterierna en ännn mera omfattande
  betydelse, så att äfven verldsliga skådespel af allvarligare innehåll
  erhöllo denna benämning.[57]
  
  Mysterierna -- till sitt begrepp således ursprungligen identiska med
  påskspelen -- synas från det elfte seklet varit allmänna i Frankrike,
  Tyskland, England, Italien och Spanien.[58] Uti hvilket af dessa
  länder, de först uppstått, är icke tillräckligt utredt. Men likartade
  principer framkalla öfverallt likartade fenomener. Och religionen var
  under medeltiden den medelpunkt, från hvilken alla så väl det enskilda
  som det offentliga lifvets facer såsom radier utgingo. Man kunde
  derföre deraf sluta, att mysterierna framträdt något så när samtidigt
  uti ofvansagda länder. Dock hafva några författare, med afseende å
  deras uppkomst, tillerkänt Frankrike förstfödslorätten. Så säger
  Sismondi, att Fransoserne framför alla andra moderna folkslag hafva
  "esprit inventif", att det tillhört dem att "découvrir les premiers
  cette vie nouvelle qu'on pouvait donner aux ouvrages de l'esprit, par
  la représentation dramatique", samt att "ce furent eux encore qui dans
  le temps où le théâtre des anciens était complétement oublié, songèrent
  les premiers à mettre sous les yeux de spectateurs rassemblés, ou les
  grands événemens, qui ont accompagné l'établissement de la religion
  chrétienne, ou les mystères dont elle ordonne la croyance".[59] Hase
  yttrar sig i detta afseende: "Die erste Entwicklung dieser geistlichen
  Spiele im 11 Jahrhunderte ist bis jetzt für Frankreich beurkundet", men
  tillägger: "bald haben alle germanische und romanische Völker daran
  theilgenommen".[60] Och Mone icke allenast anför flera drag af fransyska
  förebilder i de tyska mysterierna, utan finner dessutom uti medeltidens
  skådespel åtskilliga beröringspunkter med den gallikanska liturgin från
  det sjette århundradet, hvilka han anser förtjena uppmärksamhet,
  emedan, såsom han säger: "solche Andeutungen ... können zu dem Beweise
  führen, dass in Frankreich das Schauspiel des Mittelalters entstanden
  ist".[61]
  
  Vi hafva i det föregående försökt att i allmänna drag karakterisera det
  latinska andeliga dramat, sådant det var under medeltidens hierarkiska
  period. Vi komma nu till den tidpunkt då detta sacerdotala drama icke
  längre tillfredsställde den stora mängdens sceniska behof. Man begynte
  fordra mera handling än den ringa tillstymmelse som härtills förefanns,
  samt ett rikare innehåll än kyrkotexten allena kunde meddela. Men genom
  tillfredsställandet af sådana fordringar, beträddes en farlig väg. Ty
  ju mer mysterierna nu öfverskredo den af kyrkan föreskrifna lithurgin,
  desto vidsträcktare fält öppnades för missbruk och villfarelser af
  hvarjehanda slag. De heliga dogmernas innehåll begynte profaneras genom
  godtyckliga tillsatser, de åt Gud invigda templen oskäras på ett
  himmelskriande sätt genom menniskofunder af den förderfligaste art.
  Derföre sökte äfven påfven och enskilda synoder, under loppet af det
  trettonde århundradet, att genom allvarliga påbud forvisa sådana
  förfärligt urartade skådespel från Herrans hus.[62] Derifrån försvunno
  de ock slutligen, men blott för att framställas af andra aktörer och på
  andra språk samt på en annan scène under bar himmel, utan att
  derföre förneka sitt ursprungliga, andeliga grundväsende. Men
  öfvergången till detta nya stadium, som synes hafva erfordrat en lång
  tid, förbereddes likväl i sjelfva kyrkorna, under kleresiets uppsigt
  och medverkan. Jemte och i bredd med det latinska språket infördes nu
  äfven modersmålet. De gamla latinska kyrkohymnerna fortforo att sjungas
  såsom forut, äfvensom den heliga skrifts ord att reciteras på latin,
  men de sednare erhöllo omedelbart härpå en utläggning på folkspråket
  Spelordningen var fortfarande länge affattad på latin, och åtskilliga
  roler, isyhnerhet heliga personers, utfördes af klerker. Men lekmän
  öfvertogo dock de flesta rolerna. Och följden häraf blef den, att
  skådespelet slutligen alldeles förverldsligades samt att de andelige
  afträdde från all befattning med detsamma.[63]
  
  Förr än vi skrida till en närmare utredning af nämnda förändrade
  dramatiska förhållanden, torde det vara lämpligast att här vidröra en
  art af dåtidens skådespel, uti hvilken man igenkänner ett starkt
  genljud af tidehvarfvets religiösa grundton, med tillblandning af dess
  fantastiska tros- och begreppsförvirring. Det sublima och det
  groteskt-komiska gingo ofta hand i hand vid sådana representationer.
  Och en anspelning af bitande satir öfver tidens så väl andliga som
  verldsliga förhållanden vågade här och der framsmyga sig, än lekande,
  än med utmanande djerfhet.
  
  Pilgrimsfärder till det heliga landet under korstågsperioden synas
  hafva gifvit den första väckelsen till dessa skådespel. De återvändande
  botgörarena framställde, på öppna platser och gator, för sina
  hemmavarande, af lågande trosnit och den lifligaste nyfikenhet
  genomträngda landsmän scener ur den underverld, de med egua ögon
  skådat, samt dessutom och framförallt scener ur Kristi lefnads- och
  lidandeshistoria. Man tror att sådana representationer blifvit gifna i
  det tolfte eller åtminstone det trettonde seklet.[64] Och ifrån sednare
  hälften af sistnämnda århundrade var det brukligt, åtminstone i
  Frankrike, att vid furstliga fester, under bar himmel, uppföra
  skådespel, som af Villemain karakteriseras sålunda: "Ces
  représentations étaient fort simples: tout le monde y jouait, on
  allait, on venait dans un certain ordre; on changeait deux, ou trois
  fois de costume. Le peuple était chargé de representer le peuple; on le
  divisait quelquefois en Chretiens et en Sarrasins, en Romains et en
  Jnifs. C'était une pantomime å laquelle on mélait le jeu de quelques
  machines".[65] Huru det heliga och det profana sammanfördes i brokig
  förvirring uti dessa vidunderliga representationer, framlyser lifligt
  uti skildringen af den fest, Philip den Sköne gaf år 1313 vid det
  tillfälle, han gaf ridderslaget åt sina tre söner. En samtida poet,
  Godefroy de Paris, qväder härom, ibland annat, följande:
  
      "Là vit-on Dieu sa mère rire,
      Renart fisicien et mire;
      Et si virent lors mains preudommes,
      Nostre Seingnor mengier des pommes;
      Et nostre Dame sans esloingne,
      Ovec les trois roys de Conloingne,
      Et les anges en paradis
      Bien entor quatre vingt et dis;
      Et les ames dedens chanter...
      Dyables i ot plus de cent...
      Là vit-on Dieu et ses apostres,
      Qui disoient leurs patenostres
      Et là les inocena ocire,
      Et saint Jehan, mettre à martire
      Véoir pot on et décoler...
      Et Renart chanter une épître
      Là fu véu et évangile...
      Et d'autre part
      Adan et Ève,
      Et Pilate qui ses mains lève...
      Mestre Renart i fu evesque
      Véü, et pape, et arcevesque".[66]
  
  Ännu åtskilliga andra scener erbjuder detta regellöaa
  spektakel. Ingen dialog förepörjes. Personerna röra sig
  blott såsom stumma figuranter.
  
  Med förbigående af andra exempel på likartade dramatiska upptåg, må här
  ännu anföras en scène vid konung Carl VI:s gemål Isabellas af Baiern
  högtidliga intåg i Paris år 1389, naivt och färgrikt målande, som
  vanligt, framställd af Froissart, som var, såsom han sjelf säger,
  närvarande "à toutes ces choses." Man såg der "un ciel nu et
  tout estellé très richement, et Dieu, par figure, séant en sa
  majesté, le Père, le Fils et le Saint-Esprit; et là, dedans
  ce ciel, jeunes enfans de choeur, lesquels chantoient moult
  doucement, en formes d'anges, laquelle chose on véoit et
  oyoit moult volontiere. Et à ce que la roine passa dedans
  sa litière dessous, la porte de paradis ouvrit et deux anges
  issirent hors; et tenoient en leurs mains une très riche couronne d'or
  garnie de pierres précieuses, et la mirent les deux anges et l'assirent
  moult doucement sur le chef de la roine, en chantant tels vers:
  
      "Dame enclose entre flenre de lis,
      Roïne estes vous de Paris,
      De France et de tout le pays.
      Nous en rallons en paradis".[67]
  
  Genom modersmålens införande uti de latinska andliga skådespelen,[68]
  erhöllo de mera färg och lif. Väl är det sannt, att den latinska
  bibelöfversättningens, den af kyrkan sanktionerade Vulgatas, ord
  återgåfvos i början så troget som möjligt på de moderna språken, men
  det låg i sakens natur att en friare parafras af bibelordet skulle
  inträda ju mer lekmannainflytandet lyckades att göra sig gällande. Och
  detta inträffade i samma mån som hierarkins makt och betydelse begynte
  sjunka. Den omedelbart efter den latinska bibeltexten följande
  öfversättningen på folkspråket skulle ursprungligen vara en
  _bibelförklaring_, hvars betydelse, såsom sådan, icke bör underkännas.
  Denna sistnämnda version var ock jemförelsevis trogen så länge prester
  och klosterbröder med sina lärjungar uteslutande uppförde de, af de
  andelige sjelfve författade, till omfånget ännu inskränkta bibliska
  dramerna. Men förhållandet blef mycket förändradt sedan lekmän begynte
  uppträda på scenen.[69] De andeliga skådespelen erhöllo nu efterhand
  ett oerhördt omfång. Aktörernas antal uppgick snart till hundradetal.
  Lekmännen förstodo icke latin. Derföre måste allt flera delar, och
  slutligen hela pjeserna öfversättas till modersmålet. Bearbetningarna
  tillväxte i antal och blefvo iochmed detsamma allt friare. Styckena
  erhöllo en nationel och lokal prägel, som de andeliga dramerna förut
  alldeles hade saknat. Men härtill kom ännu en tillsats af det
  groteskt-komiska, det burleska, hvilket slutligen gaf det ytterst
  urartade religiösa skådespelet sin bane. Till detta komiska element,
  som spelade en vigtig rol i medeltidens sednare dramatiska alster,
  skola vi längre fram återkomma.
  
  Såsom ett kort profstycke på den ofvannämnda bibelparafraseringen,
  hvilken alltid synes varit på rimmad vers, må här anföras, ur ett tyskt
  påskspel från fjortonde seklet, den scen då Kristus efter nattvardens
  instiktelse företager fottvagningen med sina lärjungar. Denna föregås
  uti den af Mone införda skådespels-texten omedelbart af Frälsarens ord:
  "Ett nytt bud gifver jag eder, att j älsken eder inbördes, såsom jag
  hafver älskat eder, på det j ock skolen älska eder inbördes."
  
  _Ihesus cantet: mandatum novum etc. et dicat_. (Joh. 33, 34.)
  
       Ich wil uch geben ein nuwe gebot,
       daz ir nit brechent dorch keine not,
       ir sollent einander lieb han,
       rehte als ich uch han gedan.
  
  _Tunc praecingens se linteo et apprehensâ pelvi cum
  aquâ lavet pedes singulorum et cum pervenerit ad Petrum,
  cantet Petrus: non lavabis, et dicat_ (Joh. 13, 6-9.)
  
      Herre meister, ez sal nit sin,
      daz dü waschest die vüze min.
  
  _Reepondet Ihesus cantant: si non lavero tibi etc. et dicat_.
  
      Lezest du dir die vüze nit
      waschen hie zü dirre zit,
      so inhast du sicherlich
      kein deil an mime rich.
  
  _Respondet Petrue cantans: domine, non tantum pedes
  etc. et dicat_.
  
      Herre, die rede sai nit sin,
      wasche nit alleine die vüze min,
      wasche mir daz heubet und auch die haut,
      e ich so dure worde gepant.
  
  _Post lotionem resedeant, cantat: scitis quid fecerim_
  [dicat Ihesus] (Joh. 13, 12-15.) o.s.v.[70]
  
  Förestående utdrag är ur det icke mindre än trettonhundra fyrtio verser
  långa skådespelet "Leben Jesu".[71] Detta berör allt det hufvudsakliga
  af Kristi offentliga uppträdande, ifrån hans dop till hans
  uppståndelse. Inga rimmade latinska verser, såsom i många andra
  skådespel, utan blott kyrkohymner eller bibelord förekomma i detta i
  allvarlig kyrkostil hållna stycke, som dessutom uti bemödandet att
  jemförelsevis strängt hålla sig till dogmerna röjer en författare af
  det andliga ståndet. Ehuru det tyska språket i detta skådespel finnes
  genomgående infördt, är dock spelordningen, såsom äfven föregående
  profstycke utvisar, antydd på latin, äfvensom den latinska kyrkotexten
  på många etållen angifven.[72] Orden "dicat" och "cantet", som på många
  ställen förekomma, tillkännagifva, att kyrkotexterna och hymnerna
  sjöngos, men parafrasen på modersmålet blott lästes. Men att ingå uti
  närmare detaljer af detta skådespels innehåll, förbjuder ej mindre
  utrymmet än planen för denna afhandling. Må här blott tilläggas, att
  författarne till de så kallade mysterierna i allmänhet icke förtjena
  all den ringaktning, de särdeles i slutet af det föregående och början
  af det närvarande århundradet fått röna. Ty de ådagalägga stundom en
  stor skicklighet uti att sammanställa evangelisternas berättelser i ett
  organiskt sammanhang, hvilket bevises äfven af sistnämnda skådespels
  anordning.[73] Mone säger om de forntyska skådespelen: "Manche
  derselben haben eine tief gedachte Gruppirung der Personen und ihrer
  Geschihten, und fassen die innern Beziehungen des geschichtlichen
  Zusammenhangs in so gedankenvoller Betrachtung auf, dass sie auch in
  dieser Hinsicht ihren alten Namen Mysterien verdienen".[74]
  
  Angående mysteriernas musikaliska beståndsdel må ännu nämnas, att
  musiken, tillfölje af det som i det föregående ofta blifvit antydt, uti
  dessa skådespel obestridligt spelat en vigtig rol, ehuru de författare,
  som berört detta ämne, härom lemnat högst sparsamma underrättelser.
  Deandeliga skådespelen voro mest melodramer, med omvexlande tal och
  sång, samt hade musikaliska ouverturer. Vanligast öppnades skådespelet
  med hymnen _Veni Sancte Spiritus_, hvari jemväl åskådarena instämde.
  Äfven körerna, hvilka ofta förekomma, synas icke blifvit utförda utan
  all konst. Chorgossarne torde väl oftast hafva sjungit dessa körer, men
  äfven hela den församlade menigheten, hänförd af religiös känsla,
  utbrast emellanåt i sådana samljud. "Tout à coup", yttrar sig Le Roy
  (l.c. pp. 117-118), "au milieu du spectacle, où l'orgue tenait lieu
  d'orchestre, des cantiques étaient entonnés par les acteurs et répétés
  en choeur par toute l'assemblée:
  
      "Allons faire nostre _Oremus_,
      Chantons _Te Deum laudamus_.
  
  "Tel est, à peu près, le _final_ de tous les miracles et mystères qui
  nous ont été conservés".[75]
  
  Huruvida choren är en väsendtlig beståndsdel af det kristna
  medeltidsdramat, liksom den fordom var det i den grekiska tragedin, är
  en fråga som här icke bör med tystnad forbigås. Den antika choren
  tillhörde den bildningsperiod, då hvarken statens lagar eller religionens
  dogmer ännu förmådde att fjettra den individuela handlingens sjelfviska
  godtycke. Under de sedliga förvecklingar, som härigenom nödvändigt måste
  uppstå, framgår choren, såsom representant af det substantielt allmänna,
  utan att likväl ingripa i handlingens fria gång, blott uttalande sitt
  omdöme, än beklagande, än varnande, än vädjande till de höge gudarnes
  makt och rättvisa. Choren är sålunda lyrisk, ehuru den derföre icke
  förlorar den episka karakteren af substantiel allmänhet.[76] Men
  chorens införande, i grekisk mening, uti den romantiska tragedin har
  misslyckats. Kristendomen har gifvit icke mindre de menskliga än de
  gudomliga tingen en högre förklaring. Derföre äro ock den antika
  chorens dunkla orakelspråk icke längre berättigade. Äfven den handlande
  personens sjelfviska trots emot ett blindt fatum har försvunnit. Hon
  kan nu med subjektiv innerlighet hängifva sig åt en tingens ordning,
  uti hvilken hon igenkänner en gudomligt ledande försyn. Också
  framställa medeltidens mysterier ingen handling uti den ursprungligt
  grekiska meningen.[77] Och choren i dessa dramer -- ursprungligen
  tillhörande gudstjensten samt efter mysteriernas förflyttning från
  kyrkan ännu bibehållen i desamma -- var blott ett lyriskt uttryck af
  den religiösa samkänsla, som på andaktens vingar i toner uppsvingade
  sig mot himlen.
  
  Äfven toner af verldsligt innehåll ljuda någongång i de andeliga
  skådespelen, t.ex. såsom kärleksqväde i Maria Magdalenas eller hennes
  tillbedjares mun.[78] Hennes person framhålles eljest med afgjord
  förkärlek framför andra uti mysterierna förekommande individer. Hon
  framstår der såsom en typ af det åt en ohejdad verldslust hängifna
  sinnet. Än är det yttre prydnad och grannlåt, som på ett barnsligt --
  naivt sätt fängslar hennes håg, än nöjenas hvirfvel, som kommer henne
  att glömma lifvets högre allvar. Utan qvinlig blygsamhet föreställes
  hon slutligen, isynnerhet i några franska påskspel, såsom djupt fallen
  och på branten af sin undergång. Men då, ångerfull och förkrossad,
  nedkastar sig den botfärdiga Magdalena till Frälsarens fötter, som full
  af förbarmande emottager synderskan med dessa trösterika ord:
  
      Lève -- toy, femme, va en paiz,
      Pardonnez te sont tes meffaits,
      Ta parfaite foy t'a saulvée.[79]
  
  Såsom profstycke må anföras nedanstående dialog emellan Magdalena, ännu
  i sorglös verldslust, och den allvarliga, kärleksfullt varnande Martha:
  
  _Tunc Maria Magdalena cum una puella et II juvenibus curizet dicens_.
  
      Ich bin ein ledig junges wip
      unt tragen einen stolzen lip,
      ich wil mit freuden vrolich sin,
      zu danzen stet das gemude min.
      weme freude ist swere,
      daz ist mir gar unmere.
  
  _Tunc dicat ad eam Marta_.
  
      "Maria liebe swester min,
      gesteme den wilden mude din,
      gedenke, daz uns got hat gegeben
      in dirre werlet ein krankes leben,
      in dem wir gedienen sollen
      godes riche, ob wir ez wollen;
      dar ume wende dinen müt,
      daz ist dir an der selen gut".[80]
  
  Magdalenas historia, kort före hennes omvändelse, är i de dramatiska
  mysterierna utspäckad med en mängd scener af ganska verldslig
  beskaffenhet. Detta bevisar det profana elementets inträngande
  i skådespel, hvilka ursprungligen voro fremmande för detsamma.
  Härigenom erhöllo mysterierna ett efterhand allt mer och mer
  omfattande innehåll. Och sedan klerkerne upphört att författa
  sådana dramer, blefvo, ehuru äfven desse hade gjort sig skyldige
  till många verldsliga tillblandningar, genom troubadourer och andra
  lekmän, till det nu starkt travesterade bibelämnet tillagda många
  dramatiserade scener ur romantiken och nationalhistorien, hvilka allt
  efter omständigheterna lokaliserades.[81] Dessa redan förut antydda
  förhållanden föranleda oss att, med särskildt fästadt afseende vid
  det groteskt-komiska och satiriska i medeltidens dramer söka belysa
  vårt ämne från en annan, men detsamma likväl väsendtligen tillhörande
  synpunkt.
  
  Menniskonaturen har sina kontraster. Visheten och dårskapen finna
  tillräckligt utrymme inom samma individ. Ifrån den sublimaste
  hänförelse kan hon så lätt nedsjunka tillochmed till ett
  förlöjligande af det, åt hvilket hon kort förut egnat sin tillbedjan.
  Derföre bör det förefalla mindre oväntadt, att äfven det komiska
  elementet insmygt sig i det andeliga medeltidsdramat. Länge förr
  än detta skedde, hade likväl redan några dramatiska upptåg, hvilka
  stodo i förening med traditioner om de romerska saturnalierna, banat
  sig väg ända in i kyrkan. Den kristna julhögtiden inföll nemligen på
  samma tid som Romarne firade sin fröjdefest till minne af Saturni
  gyllene ålder. Folket ville icke heller nu försaka den fröjd som
  åtföljde den fordna hedniska festen. Förtryckt, som det var,
  slafvande under dagens tunga och hetta, fordrade dock äfven det att
  åtminstone en gång om året få njuta sin "libertas decembris".[82] Och
  emedan allt under medeltiden gerna antog en kristligt-andelig prägel,
  blef den hedniska gudstjensten i början ett föremål för gyckel.
  Man iklädde sig hvarjehanda masker, mest föreställande vilda djurs
  skepnader, emedan djurfäktningar vanligen hade stått i förbindelse
  med de hedniska festerna. Den hedniske offerpresten uppträdde och
  begycklades. Men sedan minnet af hedendomens religiösa orgier hade
  utplånats, öfvergick gycklet på den kristna kulten. Icke blott de
  liturgiska ceremonierna, äfven sjelfva kyrkotexten och musiken
  parodierades. Men i stället för den fordne offerpresten, uppträdde nu
  en "narrbiskop", utstyrd med kåpa, mitra, kräckla och kors. Festen
  öppnades högtidligt med orden: "silete, silentium habete", hvarpå
  församlingen lika högtidligt svarade: "Deo gratias." Narrbiskopen
  förrättade härefter messan, uti hvilken det heliga upplöste sig i
  ett burleskt charivari. Den allvarliga, högstämda kyrkosången var
  förvisad för tillfället. I dess ställe hördes skärande dissonancer
  af jamningar, hvisslingar, tjut. Och härunder ringdes kyrkans
  klockor med full fart. Uti en vild yrsel strömmade man ur kyrkan,
  och med den uttågande massan förenade sig på gatorna hvarjehanda
  gyckelmakare, sjungande satiriska kupletter. Denna _narrfest_
  (festum stultorum, fatuorum), hvilken är urgammal, emedan redan
  Augustinus befinnes hafva ifrat emot densamma, firades icke allenast
  i kyrkorna af prester och andra tempeltjenare, utan äfven i munk- och
  nunnekloster.[83] Ett narrfesten liknande upptåg, ehuru jemförelsevis
  af menlös art, var "la fête des Innocents", då messan förrättades
  af en "barnbiskop", och den hierarkiska ordningen föröfrigt för
  tillfället var omvänd, så att det högre presterskapet hade de lägre
  förrättningarna.[84]
  
  En annan, äfven ganska gammal religiös farce var _åsnefesten_, som
  synes blifvit firad till minne af Jungfru Marias flykt till Egypten.
  En präktigt utstyrd flicka, med ett barn i sin famn, fördes på
  ryggen af en åsna i procession till kyrkan. Åsnan framleddes till
  högaltaret. Härpå firades messan med pomp och ståt. Efter dess slut
  härmar presten tre gånger åsnans skriande, hvilket af folket i chorus
  besvarades lika många gånger med _hinham, hinham, hinham_. Till slut
  uppstämdes "Sire Asnes" till ära en halft latinsk, halft fransysk
  sång, hvaraf första versen lydde:
  
      Orientis partibus
      Adventavit Asinus;
      Pulcher et fortissimus,
      Sarcinis aptissimus.
      Hez, Sire Asnes, car chantez,
      Belle bouche rechignez,
      Vous aurez du foin assez,
      Et de l'avoine à plantez.
  
  Dialog ooh sång omvexlade i denna farce, uti hvilken flera bibliska
  personer uppträdde, t.ex. Moses, Aron, Bileam ridande på en åsna,
  m.fl.[85].
  
  Sådana ursinniga orgier, föröfvades uti Guds hus. Uti några af dessa,
  såsom narrfesten, förmärkas tydliga spår af djupt inrotad hedendom. Men
  härtill komma, på en annan scen, ännu andra dramatiska företeelser af
  grotesk-komisk art, hvilka äfven hafva sin upprinnelse i hedendomen och
  ådagalägga huru denna traditionelt fortlefde hos medeltidens folk.
  Dessa företeelser förtjena uppmärksamhet icke allenast ur allmän
  kulturhistorisk synpunkt, utan äfven särskildt i dramatiskt hänseende,
  emedan de utgöra den antika scenens anslutningspunkt till den
  moderna.[86]
  
  Men man bör härvid erinra sig, hvad förut blifvit nämndt, att den
  antika dramatiken i högre mening, länge undergräfd, hade, vid
  medeltidens ingång, genom folkvandringarne förlorat sin sista
  lifsgnista. Det är derföre en annan källa, man måste uppsöka, för att
  uppfånga bilden af antikens dramatiska genius, sådan den i bizarr,
  fantastisk gestalt afspeglade sig för nya på verldstheatern uppträdande
  nationer, hvilka, emedan deras verldsåskådning ursprungligen
  var rotfäst på hednisk grund, uti gamla romerska traditioner länge
  förnummo kära genljud af egna fornminnen.
  
  Det var på den regellösa folktheatern, i vidsträcktaste betydelse,
  antikens dramatiska minnen fortplantades hos de kristna folken. Det var
  genom denna alla folk i alla tider tillhöriga theater, den klassiska
  hedendomens dramatiska spel och lekar, såvidt görligt var, blefvo
  omedelbart förbundna med de elementer till dylika, som förefunnos hos
  de celtiska och germaniska folkslagen.[87] Och sedan kristendomen
  ibland dem blifvit utbredd, torde äfven den nya läran icke varit utan
  allt inflytande på de gamla sceniska bruken.[88] Men vare sig härmed
  huru som helst är det åtminstone säkert, att den stora massan
  synnerligen omhuldade de eljest, såsom förut blifvit omordadt, af stat
  oeh kyrka förskjutne komedianterna. Deras gyckelspel skänkte folket på
  torg och andra öppna platser, en kär förströelse. Äfven rika och
  förnäma personer befinnas hafva gerna åsett deras dramatiska
  prestationer, hvarmed de förra plägade hemma i sina hus roa sina
  gäster. Allvarliga varningar emot dylika förlustelser uteblefvo väl
  icke. Så skrifver t.ex. Alcuin på Carl den Stores tid; "Nescit homo,
  qui histriones et mimos et saltatores introducit in domum suam quam
  magna eos immundorum sequitur turba spirituum." Men sådana varningar
  blefvo utan verkan. Icke långt derefter omtalar en erkebiskop Agobard,
  att man ända till öfvermått undfägnade skändliga gyckelmakare med
  starka drycker, under det man lät församlingens fattiga dö af hunger:
  "Inebriat histriones, mimos turpissimosque et vanissimos joculatores,
  quum pauperes Ecclesiae fame discruciati intereant." Tillochmed säges
  det hafva varit vanligt, att sådana aktörer, bildande en art trupper,
  erhöllo tillträde till furstliga fester, der de ofta begåfvades med
  dyrbara skänker, ehuru dock icke exempel saknas derpå, att de äfven
  blifvit rätt snöpligen affärdade från sådana samqväm.[89] Dessa
  gyckelmakare, hvilka vanligen förbundo sina sceniska upptåg med sång
  och spel på något instrument, voro ett kringirrande slägte -- _homines
  vagi_, såsom de äfven benämndes -- från den ena staden samt furste- och
  adelsborgen till den andra. Det finnes omtaldt, att de någongång ända
  till hundradetal varit församlade från skilda länder. Och ända till
  Skandiens bygder framträngde "the _gärande_" "aff mongom landom", såsom
  rim-krönikan säger, och erhöllo dyrbara gåfvor, t.ex. vid hertigarne
  Waldemars och Eriks förmätningar:
  
      "The gärande fingo ther dyra hafvor,
      Örs ok gangare ok andra gafvor,
      Kläde ok Sölf ok alle handa,
      Sva at the foro gladi hem till landa".[90]
  
  Öfverallt i Europa, och synnerligen i dess sydliga länder, förekommo
  sådana spelmän och komedianter, under hvarjehanda benämningar, hvilka
  dock såväl i södern som norden synas haft en likartad betydelse af
  gyckelmakeri. Kydqvist, som lemnat en intressant filologisk-historisk
  undersökning öfver detta föga utredda ämne, uppräknar en stor mängd
  benämningar på dessa scenens enfans perdus. Utom de latinska orden:
  _histriones, mimi, ministelli, thymelici, scurrae, joculatores,
  ludiones, lusores,_ förekomma i hans afhandling: _juglator, joglar,
  jogleor, jngler, jongleur, guchelare, kokeler, giocolatore, giocolare,
  ludrer, minstrel, leikari, lekare, loddare, lyddare, lakara, kocklare,
  göcklare, gycklare, gärande, spilman, pipare, bombare, trumpare,
  fidlare o.s.v._[91] Spelman och gycklare synas öfverhufvud varit
  identiska begrepp under medeltiden. Och "det allmänna omdömet fästade
  vid spelmans-egenskapen någonting löjligt, tillochmed då den var parad
  med hjeltebedriften".[92] Endast troubadourerne, stundom förnäma och
  högtbildade personer, hvilka med accompagnement af harpa, som ansågs
  ädlare än andra instrumenter, afsjöngo sina sånger, synas aldrig varit
  underkastade det allmänna åtlöjet, men så mycket mer drabbade detsamma
  deras beledsagare jonglörerna, hvilka uppträdde med burleska danser,
  taskspelerier och andra upptåg.[93] Ehuru man gerna såg dem öfva sina
  konster, voro likväl de och deras vederlikar hemfallna under det
  föraktliga löjets gissel. Men icke nog härmed, äfven den medborgerliga
  rättslösheten låg tung öfrer dessa föraktade varelser, så att t.ex.,
  såsom det uppgifves i Sachsenspiegel, mansboten för spelmän utgjordes
  "af en mans skugga." (Spilleuten und allen den, die sich zu eigen
  geben, den gibt man zu bus den schatten eines manns).[94] Äfven i
  Sverige var lagen lika hård emot sådana personer, som kan ses af
  Vestgötha-Lagens "Lekare-Rätt", der det är stadgadt: "Varder Lekare
  slagen, det skall alltid ogildt vara".[95]
  
  Alla förut anförda latinska namn på gycklare, äfvensom _jongleur,
  minstrel, spilman,_ m.fl., hvarifrån Sveriges lekare och dylika icke
  synas göra undantag, "voro under medeltiden stående rubriker för allt
  slags putsmakare, jemväl hofnarrar och folknarrar".[96] De så kallade
  hofnarrarne, hvilka voro anställde i tjenst icke blott vid furstliga
  hof utan i allmänhet hos förnäma personer, äfven af det andeliga
  ståndet, och bibehöllos långt in på nyare tider, buro en egen löjlig
  drägt, hvartill ibland annat hörde åsneöron, bjellror och narrstaf,
  samt tvenne horn på hufvudet.[97] Icke sällan uppträdde äfven
  medeltidens gycklare, ifrån hvilkas krets ofvannämnde narrar
  ursprungligen utgått, under hvarjehanda förklädningar, än i
  djurskepnader, än såsom spöken, tomtegubbar, jättar och onda andar m.m.
  Med danser, ofta nog obscena, lindansarekonster och taskspelerier, allt
  beledsagadt af sällsamma åtbörder, roade dessa nomadiserande
  upptågsmakare både hög och låg. Men de hade härtill ännu andra
  befattningar. De utbjödo till salu örter och andra läkemedel, hvilka
  folket under den magiska medicinens månghundraåriga tidehvarf ansåg
  besitta en undergörande kraft, sedan de under sång, besvärjelser och
  mystiska ceremonier blifvit behörigen beredda. Och dessa jonglörer, uti
  hvilkas sånger många vidskepliga fornminnen, ända från den gråa
  hedendomen, genljödo, ansågos par préférence vara synnerligen väl
  qvalificerade farmaceuter och läkare. Möjligt nog, att verkan af deras
  lifselixir emellanåt betviflades. Men emellertid förtjenar
  detta deras qvacksalveri uppmärksamhet, emedan uti medeltidens andeliga
  skådespel läkaren, som tillika är köpman, åtföljd af narren, spelar en
  framstående rol.[98]
  
  Att presterskapet skulle ifra emot gycklarena och deras konster, är
  sjelffallet, helst hednisk vantro och vidskepelse derigenom underhöllos
  hos folket. Dessutom närdes hedendomen hos de nyeuropeiska nationerna,
  hvilka länge blott till namnet voro kristna, genom de qväden ur den
  episka folksagan, som sjöngos af oftanämnde menniskor, och
  hvartill den stora massan med begärlighet lyssnade. Men om ock de
  fleste andelige stämplade gycklarena såsom djefvulens anhang, utföll
  likväl domen stundom mildare. Så sade t.ex. Thomas Aqvinas, denne
  _doctor angelicus_, som på sin tid gällde som ett orakel, sin åsigt
  vara, att histrionernas spelyrke i och för sig icke vore förkastligt,
  blott detsamma med sans och hof utöfvades, och det så mycket mindre,
  som menniskonaturen kräfde en sådan vederqvickelse. Klokheten och
  psykologisk erfarenhet manade till eftergift för ett folknöje, som hade
  slagit för djupa rötter för att genom stränga förbud kunna utrotas.[99]
  
  Uti kulturhistoriskt hänseende är en undersökning om gyckelspelarnes
  sociala ställning icke oberättigad, helst äfven härigenom något ljus
  sprides öfver den europeiska medeltids-odlingens äldre tider. Men det
  är icke så mycket denna sakens allmänna sida, vi afsett med föregående
  framställning, som särskildt den omständighet, att gyckelmakarne, såsom
  i det föregående redan blifvit antydt, omedelbart förbundo antikens
  skådespel med medeltidens,[100] samt att deras spel innehåller en
  tillstymmelse till komisk dramatik. Dessa personer uppträdde dessutom,
  såsom vi straxt få se, äfven på en helt annan scen, men deras
  prestationer förnekade icke heller der sitt grundväsende. Och det var
  just ur denna källa, det grotesk-komiska elementet hufvudsakligen
  inströmmade i medeltidens andeliga skådespel, mysterierna, till hvilka
  vi nu återvända.
  
  Att det sublimt-tragiska, som tillhörde mysteriernas begrepp, kunde
  befläckas af tillsatser af grotesk-komisk art, förefaller vid
  första påseendet nog oväntadt och besynnerligt. Väl har man allmänt
  sökt förklaringen till detta sällsamma fenomen i menniskonaturens
  väsende, der ytterligheter beröra hvarandra så nära, att den fina
  gränslinjen emellan desamma med största lätthet öfverträdes. Men
  om man ock icke kan bestrida sanningen af denna psykologiska
  grundsats, borde åtminstone det heligas område vara fridlyst emot
  all besmittelse. Och likväl --, så har det icke varit. Medeltidens
  kyrkliga förhållanden öfverhufvud erbjuda de mest ojäfaktiga bevis
  på en upprörande sammanblandning af det heliga och det profana.
  Hvad under då, att tidehvarfvets dramatik framställde en likartad
  tafla! Det vidunderliga, det fantastiska, det groteska låg innerst
  i ett folkmedvetande, hvarest hedendomens skuggor långsamt veko för
  kristendomens gryende ljus.
  
  Vi hafva sett, att sådana religiösa farcer som narr- och åsnefesten
  blifvit uppförda i kyrkorna. Och emedan dessa skändliga uppträden, af
  eftergift för de barbariska folkens råa föreställningssätt, redan under
  den tidigare medeltiden kunde äga rum i sjelfva Guds hus, är det icke
  osannolikt att äfven det sacerdotala dramat, som behandlade
  mysterierna, af samma orsak varit behäftadt med någon burlesk oart, så
  mycket det än i allmänhet synes varit presterskapets allvarliga
  sträfvande att utestänga allt sådant ofog från helgedomen. Ehuru
  bevisen för detta antagande äro få, må likväl anföras, att en
  byzantinsk författare från elfte seklet omtalar, det en art
  skådespelare, med biskopens tillstånd, fått inträda uti en kyrka i
  Konstantinopel samt att sålunda genom oanständiga danser, sånger, tal
  och åtbörder de heliga hymnerna och ceremonierna blifvit störda.[101]
  Mera bevisande äro dock påfven Innocentii III:s samt några synoders
  förbud emot likartade dramatiska upptåg i kyrkorna, hvarom förut
  blifvit nämndt. Men först efter det att de andeliga skådespelen
  icke mer gåfvos i kyrkor, sedan theatern blifvit uppslagen på
  vida, öppna platser och lekmän hade, på modersmålet, i mängd
  uppträdt på scenen, synes det komiska elementet vunnit en allt större
  utsträckning, ju längre det led. Och hvilka kunde väl nu anses
  vara lämpligare att utföra de komiska rolerna, än företrädesvis
  _gycklarena_, hvilka ända från hedenhös genom skicklighet i sitt
  fack hade tillvunnit sig en allmännare uppmärksamhet. Också
  synas de blifvit använde redan förrän det andeliga dramat
  helt och hållet hade emanciperet sig från sacerdotal ledning.[102] Och
  denna association knnde utan svårighet verkställas, helst dessa
  jonglörer, långt ifrån att vara fremmande för det andeliga skådespelet,
  tvcrtom tillocbmcd på egen hand skola uppfört mysterier.[103]
  
  Men hvilket var det komiska stoffet par préférence i medeltidens
  mysterier? I det föregående är förut omnämndt, att djurmaskeringar, ett
  arf från antiken, användes vid narrfestens kristna saturnalier, samt
  att gycklarene plägade bland annat uti djurskepnader uppträda med
  sina konstmakerier. Också var den herrskande lusten för dylika
  metamorfoser ett betecknande uttryck af föreställningssättet hos
  menniskor som stodo naturlifvet mycket närmare än civiliserade
  nationer. Derföre var ock djurfabeln mycket en vogue hos medeltidens
  folk. Häraf synes äfven lättast kunna förklaras, att den personifierade
  onda principen, djefvulen, uti folkföreställningen framstod med
  svans, horn, bockfötter, svart och luden kropp m.m. Fantasin
  utrustade den bizarre gestalten med ännu flere andra attributer, hvilka
  varierade efter omständigheterna. Djefvulen framställde öfverhufvud,
  genom en förening af det förfärande och det groteska, bilden af det
  idealiskt fula.[104] Härigenom blef han, såsom en, ehuru karrikerad,
  fantasibild af det onda, en poetisk person,[105] införd i dramat, att
  trots all sin förskräcklighet, vara det nyare komiska elementets första
  ock förnämsta representant.[106] Såsom sådan fortfor han, till folkets
  omätliga förlustelse, under medeltiden och ännu längre att vara
  hjelten icke mindre i de mest sorgliga dramer än i de tokroligaste
  komedier.[107] För öfrigt är han i sina handlingar icke bunden af några
  den fysiska eller moraliska verldens lagar. Frestaren kan efter behag
  antaga hvilken skepnad som helst. Besvärjelser, trolldom, list och lögn
  användas allt efter omständigheternas kraf. Också lyckas hans
  förderfliga anlag utomordentligt väl. Gud sjelf kan, efter medeltidens
  begrepp, icke alltid skydda sina tillbedjare. Endast vid den heliga
  jungfruns förmedling stannar den onde rådvill och maktlös. Och derföre
  är ock det första vilkoret för hvarje förbund med djefvulen, att
  afsvärja Jungfru Maria.[108]
  
  För att närmare förtydliga de förkroppsligade onda andarnes uppträdande
  uti de dramatiska mysterierna, må här ur det fransyska skådespelet
  _Mystère de la Passion_ följande scen anföras:
  
  Gud Fader sitter på sin thron, omgifven af sina englar. Han vill att
  alla menniskor skola saliga varda. Men hans rättvisa kräfver att
  saligheten skall förvärfvas. Då uppstår en lång debatt öfver denna sak
  emellan Guds personifierade egenskaper: Mildheten och Barmhertigheten å
  den ena sidan, samt Rättvisan och Sannfärdigheten å den andra,
  hvarefter Gud af sin oändliga godhet besluter att utgifva sin enfödde
  Son till ett försoningsoffer för menniskornas synder. Men då öppnas
  afgrundens gap, och ut störtar derifrån Lucifer, som i raseri öfver den
  Högstes beslut framkallar sina tjensteandar med följande energiska
  skymford:
  
      "Diables d'enfer horribles et cornus,
      Gros et menus, aus regardz basiliques,
      Infames chiens, qu'estes-vous devenus?
      Saillez tous nudz, vieulx, jeunes et charnus,
      Bossus, tortus, serpens diaboliques,
      Aspidiques, rebelles tyranniques,
      Vos pratiques de jour en jour perdez.
      Traistres, larrons, d'enfer sortez, vuidez...
      Venez à moy, mauldis espritz dampnez!"[109]
  
  Uti en annan scen i samma mysterium framställes Maria, såsom ett
  treårigt barn, uti templet samtalande i andeliga ämnen med sina
  leksystrar.[110] Det englalika uti hela hennes väsen upprör det
  innersta hos Satan, som, i dyster förkänsla af den stundande gudomliga
  återlösningen, orolig framrusar på skådeplatsen och samtalar med
  Lucifer och Belial:
  
  _Sathan_.
  
      Hau! Lucifer, prince des dyables!...
  
  _Lucifer_.
  
      Et qu'y a-t-il, Sathan?
  
  _Sathan_.
  
                              Je voy
      Ce que jamais diable ne vit.
  
  _Bélial_.
  
      Sathan, Sathan, rappaise-toy;
      Conte à Lucifer nostre roy
      Que c'est que ton esprit ravit.
  
  _Sathan_.
  
      Je croy quant ja lui auray dit
      Que de despit il crevera...
      Tout nostre enfer destruit sera,
      Nostre renom s'abolira,
      Et bref nous serons destruits tous.
  
  _Lucifer_.
  
      Sathan, qu'y a-t-il, dis-le nous!
  
  _Sathan_.
  
      Une vierge sur terre est née,
      Si saige et si morigenée,
      Et en vertus si très parfaicte!...
  
  _Lucifer_.
  
      Et que est-elle?...
  
  _Sathan_.
  
      Elle est plus belle que Lucresse,
      Plus que Sara dévote et saige,
      C'est une Judic en couraige,
      Une Hester en humilité,
      Et Rachel en honnesteté,
      En langaige est aussi benigne
      Que la Sibille Tiburtine.
      Plus que Pallas a de prudence;
      De Minerve elle a la loquence.
      C'est la non pareille qui soit;
      Et suppose que Dieu pensoit
      Rachepter tout l'humain lignaige
      Quant il la fist.[111]
  
  Uti det tyska mysterium _De resurrectione_ inledes "das Teufelspiel"
  genom den latinska rubriken: _Tunc diaboli educunt Luciferum,
  catenatum, qui sedens in dolio lamentando dicit_. Uti denna jämmerliga
  belägenhet håller Lucifer först en monolog, uti hvilken han med
  bitterhet, blandad med vemod, klagar öfver förlusten af de från Hades
  bortryckta själarne, hvilka ingingo i det rike, derifrån han och hans
  olyckskamrater blifvit uteslutne:
  
      "Patriarchen unt propheten
      unt alle, de dar mynschen heten,
      se weren sundich edder nicht,
      we nemen se al an unse richt,
      de sint uns al to male untswunden,
      wente Ihesus heft se untbunden
      unt brochte se an synes vader rike,
      dar wy armen al ghelike
      worden schemeliken afgheslaghen.
      Nu mote wy an der helle plaghen."
  
  Men detta qvalfulla vemod aflöses omedelbart af begäret att uti det på
  jorden lefvande menniskoslägtets förderfvande finna en ersättning för
  förlusten af egen sällhet:
  
      "Doch wille we wesen unvordraten
      unt nummer ave laten.
      nu uns de hilgen aldus untslyken,
      So wille wy na den sunderen kyken."
  
  Och nu afsänder Lucifer sina tjenare, ibland hvilka han anser Satanas
  för sin förnämsta handtlangare, såsom efter hans mening den slugaste,
  ehuru denne i skådespelet föreställes såsom en dum djefvul, på jagt
  efter menniskor af alla stånd och yrken, hvilkas synder han härjemte på
  ett löjligt sätt uppräknar. De onde englarne sprida sig åt alla
  väderstreck. Men knapt voro de borta, förrän Lucifer blir orolig och
  kallar dem tillbaka. Men de höra honom icke, ehuru han anstränger sitt
  rytande till det yttersta. Slutligen återvänder dock Satanas, klagande
  deröfver att han och hans medtjenare, genom återkallandet i förtid,
  gått miste om det åsyftade rofvet. Lucifers oro ökas. Han återkallar
  ännu engång de öfrige afgrundsandarna, hvilka nu inställa sig och
  erhålla nya förhållningsorder. Astrot, som säger sig lupit väl hundra
  hvarf hela verlden omkring, men förgäfves, får derföre uppbära skarpa
  förebråelser, helst han för ingen del motsvarat de föreställningar,
  Lucifer gjort sig om honom:
  
      "Ik mende, gy weret ducent -- kunste -- heren,
      nu mach ik jw noch wol anders leren".[112]
  
  Komiska drag hafva icke saknats uti de föregående situationerna,
  isynnerhet uti Lucifers satir öfver de herrskande lasterna hos skilda
  stånd. Men nu blir satiren lokaliserad. En luminös idée uppstår i
  Lucifers hjerna. Man behöfde icke löpa veriden ikring för att erhålla
  erforderliga subjekter, då sådana funnos på nära håll i -- Lybeck. Der,
  menade afgrundsfursten, erbjöds ett ypperligt tillfälle att "vele zelen
  vorwerven", så väl klerker som lekmän af alla klasser.[113] Och
  omedelbart härpå skyndade sig tjensteandarne, utan motsägelse, till den
  anvista orten. Der ansattes förnämligast näringsidkare, såsom bagare,
  slagtare, värdshusvärdar, skomakare, skräddare, väfvare o.s.v. Efter
  välförrättade ärender återkommo de utskickade, "et sic portant animas
  ad Luciferum." Denne anställer räfst och ransakning med de fångne,
  hvilka för honom bekänna sina synder och bedja om nåd, som naturligtvis
  icke beviljades. Alla budbärare hade återvändt, med undantag endast af
  Satanas. Lucifer ser sig omkring, med oroliga blickar. Kunde väl
  Satanas plågas af gikt eller någon annan krämpa, han, som förut varit
  så flink och färdig?
  
      "An kunsten was he jo de beste,
      o wig nu is he de leste."
  
  Då infinner sig ändtligen Lucifers gunstling, "portans clericum", såsom
  det står skrifvet i skådespelet. Den sistnämnde hade, läsande i sitt
  breviarium, blifvit anfångad af den onde anden. Framförd till Lucifers
  tribunal erhåller klerken bitande tillvitelser derföre, att han, som
  bordt visa salighetens väg åt andra menniskor, nu sjelf kommit till
  afgrunden. Men den andliges närvaro väcker dock en brännande ängslan
  hos Lucifer, helst presten plågade honom med scholastisk dialektik samt
  derjemte "drecht dat wigwater an der nesen." Derföre säger Lucifer: "de
  pape heft my de har vorsenghet", och tillägger:
  
      "Satanas, lat den papen gan,
      ik enkan van hette nicht lengber stan."
  
  Fall af harm efterkommer Satanas sin herres befallning. Den andlige
  blir fri och aflägsnande sig slungar han en exorcism emot satan,
  hvilken med jämmer erfar dess kraft, och blir tillika hånad af Lucifer:
  
      "Haddestu den papen bytiden heten gan,
      so droftestu nicht so schemeliken stan."
  
  Men också denne sjelf undgår icke prestens hot:
  
      "Kumpt Ihesus noch ens vor dyre doren,
      he schal de ganzen helle vorstoren."
  
  Detta synes i början mindre upprört afgrundsfursten, än medvetandet af
  den eviga fördömelse, uti hvilken han och hans anhang, för högmodet som
  är alla synders urgrund, blifvit försänkta. Och det är derföre han
  "lamentando" utbrister:
  
      "Dor mynen homut bun ik vorlaren,
      o wig dat ik je wart ghebaren!
      o we wafen my vil armen!
      we schal sik over my vorbarmen?
         -- -- -- -- -- -- -- --
      homud is en ambegyn aller sunde,
      homud heft uns duvele senket in afgrunde,
      de mynsche is to den vrouden karen,
      de we duvele hebben vorlaren."
  
  Då nu så var, återstod blott att i ilsken förtviflan bringa i afgrunden
  så många syndare som möjligt:
  
      "He si leye edder pape,
      here, ridder edder knape,
      bischop, Cardinal edder pawes,
      Hyntzke, Hermen edder Clawes,
      klostemunne edder bagyne,
      se si eyslik edder fine,
      wan se de sunde hebben dan,
      se scholen myt uns duvelen to der hellen gan."
  
  Men plötsligt begynner prestens hotelse att plåga Lucifers inbillning.
  Skrämd deraf vill han hasta till sin afgrund för att i förening med
  sina demoner väl förvara helvetets portar och de innelyckta själarne.
  Dock, sjuk som han var och utmattad af själsqval måste han bedja sina
  tjensteandar släpa sig fram:
  
      "O knechte, myn jamer is so lank,
      von kummer bun ik worden krank,
      wolde gy my to der helle dreghen?"
  
  Hånande framsläpa desse sin herre till hans bostad. Och sålunda ändas
  "das Teufelspiel".[114] Omedelbart härefter afslutas hela skådespelet
  af "Conclusor" med en uppmaning till alla de församlade att akta sig
  för djefvulens arga list. Men emedan det eviga lifvets hopp var beredt
  genom Frälsarens uppståndelse, skulle härjemte alla förena sig uti en
  fröjdesång:
  
      "Des wille wy uns vrowen in allen landen
      unt synghen: Christus is up ghestanden".[115]
  
  En sådan oerhörd sammanblandning af det burleska med det allra
  heligaste uppstod genom det komiska mellanspelet, som efterhand insmög
  sig uti det andeliga dramat. Ett sådant intermezzo framkallades af de
  marknader och folkförlustelser som voro förenade med de stora
  kyrkofesterna. Isynnerhet erbjöd påskhögtiden, efter den långa fastan,
  ett efterlängtadt tillfälle att gifva luft åt en länge återhållen
  lefhadslust. Deraf förklaras äfven närmast tillkomsten af åtskilliga,
  ofta ganska råa pöbelscener, hvilka uti den mest skärande motsats till
  mysteriernas högstämda innehåll afbröto det religiösa skådespelets
  sammanhang. Ibland figuranterna uti denna pöbelkomedi, hvarest
  prygelscener, skymford och grofva tvetydigheter utgjorde den förnämsta
  kryddan, bör, utom hin Onde och hans följe, förnämligast omnämnas den
  redan förut omtalade qvacksalvaren-krämaren, hvilken jemte sin tjenare
  _Rubin_ förehade allehanda bouffonnerier. Men emedan utrymmet förbjuder
  att detaljera desamma, och de föröfrigt stå utom allt förnuftigt
  sammanhang med mysterierna, skola vi härom endast anföra, att uti
  påskspelena allmänt förekommer en scen, der _Mercator_ -- "eyn arczt
  wit bekant, meister Ypocras", som "hat durchfaren manche lant, Hollant,
  Probant, Russenlant, Prussenlant" o.s.v. -- säljer salfvor åt qvinnorna
  som voro på väg till Herrans graf. Men hvilken vidrig kontrast emellan
  qvinnornas fromma sånger, af hvilka en lyder:
  
      "Sed eamus et ad ejus
      properemus tumulum,
      si dileximus viventem,
      diligamus mortuum
      et ungamus corpus ejus
      oleo sanctissimo",
  
  samt det derpå följande köpslageriet, hvarvid Mercator och Rubin
  framstå såsom listige och snikne krämare och qvinnorna -- pruta![116]
  Efter den långa, af Mercator inledda, profana episoden[117] vidtager
  åter den fromma handlingen vid qvinnornas ankomst till den Uppståndnes
  graf.
  
  För att tillfredsställa den stora massans smak, gick man slutligen så
  långt, att man tillät tillochmed det allra heligaste antaga en burlesk
  anstrykning, ehuru man derföre icke synes föreställt sig att detta
  skulle oskära andakten. Så framställer sig Frälsaren, uti ett
  tyskt mysterium från femtonde seklet, för de tre Mariorna i en
  örtagårdsmästares skepnad, och ger dem tillvitelser för det de så
  tidigt om morgonen drefvo omkring. Och då de spörja honom om deras
  herre, svarar han:
  
      "Ich kann dein ja nicht gewarten,
      Ich muss graben mein garten.
      Ich bereite mein pastarnack
      Und stopfe den in meinen sack
      Und will damit zu markte lauffen
      Und mir des Brodes kaufen".[118]
  
  Någongånsg kunde det plumpa skämtet urarta till de gröfsta
  anstötligheter, såsom t.ex. då uti ett fransyskt mysterium Gud Fader
  sågs sofvande på sin thron under Kristi korsfästelse och grafläggning,
  samt uppväcktes af en engel med ord uti den råaste pöbelton.[119]
  
  För öfrigt bör anmärkas, att alla medeltidens litteratur- och
  konstalster bära en skarpt markerad prägel af tidehvarfvets
  åskådningssätt. Det chaos, uti hvilket all forntid låg för medeltidens
  folk, gjorde att äfven personer från antiken måste ikläda sig en för
  dem fremmande kostym. Men en sådan anakronism företer sig icke endast
  uti den yttre drägten. Äfven institutioner, som icke tillhörde den
  klassiska hedendomen, öfverfördes på densamma utan all tvekan. Så t.ex.
  skänker en uti skådespelet "Himmelfart Maria" uppträdande konung åt
  sina krigare ridderlig drägt och insignier, hvilkes symboliska
  betydelse han förklarar, samt lägger de dubbade riddarena på hjertat en
  sannskyldig riddares pligter. Om ridderlighet tala föröfrigt krigarne
  uti detta skådespel jemnt och samt. Och uti ett annat ("Auferstehung
  Christi") svära väktarena vid Frälsarens graf "by unsern ritterlichen
  eren".[120] Derföre finnas i mysterierna så många situationer, hvilka
  förefalla oss löjliga, ehuru de i den naiva okunnighetens tidehvarf
  icke så uppfattades. Men när vi i våra dagar läsa, att Paulus
  titulerades _Monseigneur Saint Paul_; att Gud Fader kallade Adam i
  paradiset: _beau frère_; att Kristus vid nattvardens instiktelse sjöng
  sin första messa, samt kallade krigsknektarne som grepo honom _beauls
  seigneurs_; att Nero, äfvensom Frankernes konung Chlodwig och den
  heliga Ignatius, svuro vid Muhammed[121] m.m.m.m., kan man svårligen
  undertrycka utropet: o sancta simplicitas!
  
  Mysterierna, hvilkas ursprung och väsende vi i det föregående sökt
  utreda, hade under tidernas lopp allt mer och mer förlorat sin
  lithurgiskt-kyrkliga karakter samt iochmed detsamma till det mesta
  emanciperat sig från sacerdotal ledning. Detta sammanhängde, såsom
  förut blifvit nämndt, med det kyrkliga lifvets förfall i allmänhet. Men
  härtill kom en annan väsendtlig orsak. Det _tredje ståndet_ hade under
  korstågs-perioden tillkämpat sig en social emancipation samt bildat
  _kommuner_. Borgerskapet inom dem hade fördelat sig i särskilda
  _skrå_-korporationer. Och det var nu till desse sistnämnde, ledningen
  af de dramatiska mysterierne förnämligast öfvergick i det trettonde
  århundradet. Med utomordentligt intresse omfattades dessa skådespel,
  som numera gåfvos på modersmålet,[122] och utbreddes isynnerhet från
  förenämnde tid, i alla kristna länder.[123] Huru likväl det latinska
  språket delvis ännu länge derefter bibehölls i mysterierna, är på sina
  ställen omtaladt. Men i alla fall blef i hvarje land modersmålet det
  öfvervägande, sedan skrå-brödraskapen begynt uppföra andeliga
  skådespel, hvilka på särskilda tider hos särskilda nationer erhöllo en
  alltmer verldslig karakter, och tidigast såsom det synes, hos
  Fransoserne, hvilkas religiösa drama redan i det trettonde seklet visar
  sig fullkomligt fritt från kyrkligt inflytande.[124]
  
  De äldsta dramatiska föreningar af ofvansagde art, vi funnit omnämnda,
  äro brödraskapet _del Gonfalone_ i Rom, år 1261, och sällskapet
  _Batutti_ i Treviso, år 1264. Medlemmarne uti dessa begge föreningar,
  hvilka uppförde passionshistorien, synas, åtminstone de i det sednare
  sällskapet, nästan uteslutande hafva bestått af lekmän.[125] Men den
  mest bekanta och tillika den ryktbaraste dramatiska associationen under
  medeltiden var _la Confrérie de la Passion_, stadfästad af franska
  konungen Carl VI år 1402.[126] Detta är den första formligen
  sanktionerade organisation, theatern erhållit.[127] Aktörerna uti detta
  dramatiska samfund, hvilka af konungen behedrades med titel af hans
  "_chers et bien-aimés confrères_", och till största delen bestodo af
  borgare och handtverkare, inredde sin theater uti "l'hôpital de la
  Trinité".[128]
  
  Uppförandet af ett mysterium var ett evenement för en provins, ja
  tillocbmed utom densamma.[129] Ty sådana skådespel kunde blott sällan
  gifvas, emedan härtill erfordrades en ofantligt stor personal, som
  skulle inöfvas i sina roler, samt för öfrigt stora tillrustningar.
  Också åtnöjde sig icke menniskorna i medeltiden med dramatiska
  mysterier, som skulle hafva räckt endast några timmar. Nej, flera dagar
  å rad, stundom bela veckor fortsattes dessa skådespel, hvilka icke voro
  indelade i akter, utan i "dagsverk" (journées).[130] Och dagsverk, i
  ordets egentliga mening, voro äfven dessa sceniska representationer, ty
  de fortforo ofta både för- och eftermiddagar, med endast några timmars
  afbrott. Men så behöfdes ock den långa tiden alltför väl, då de
  andeliga dramerna stundom börjades med verldens skapelse eller
  syndafallet ocb slutades någongång först med -- yttersta domen. Hvilken
  ofantlig mängd af bibliska personer måste icke uppträda på en sådan
  scen! Och då härtill kommo englar, både goda och onda, skaror af helgon
  och martyrer, samt dessutom ännu en hop mythologiska, klassiska ocb
  fingerade personer -- låt ock vara att många bland dem icke hade något
  att säga, utan voro endast stumma figuranter --, kan man lätt
  föreställa sig, att flere dagsverk erfordrades till fullbordandet af
  detta vidlyftiga arbete. Och sedan hvilken omständlighet så väl i
  monolog som dialog! Ty det var en samvetssak att göra bibelparafrasen
  så uttömmande som möjligt. Mysteriernas grotesk-komiska intermezzo
  bidrog ock uti icke ringa mån att förlänga skådespelen. Men framför
  allt förlängdes desamma genom de i stor mängd inflätade hymnerna samt
  öfriga sångpartier.
  
  Så långa och vidunderliga dessa sceniska framställningar än voro, synes
  likväl åskådarenas tålamod hafva varit outtröttligt. I våra dagar
  förefaller detta nog sällsamt. Men man såg saken med helt andra ögon i
  medeltiden och ännu någon tid derefter. Då betraktades sådana skådespel
  såsom verksamma medel till from uppbyggelse, gemensam för åskådare och
  aktörer. Derföre ansågos de äfven såsom andra religiösa fester, under
  hvilka man, så länge de varade, borde afhålla sig från verldsligt
  arbete. Då "Mystère de Saint Martin" 1496 gafs uti staden Seurre,
  hade man utfärdat det påbud, "que nul ne fût si osé ni si hardi de
  faire oeuvre mécanique en ladite ville l'espace de trois jours, pendant
  lesquels on devait jouer le mystère".[131] Mysterierna voro härjemte en
  "charge communale", jemförlig på sätt och vis med "la choragie
  antique", såsom sistnämnde författare yttrar sig.[132] För aktörerne
  voro dessa representationer stundom förenade med ganska drygt ansvar
  och otrolig ansträngning, ty det finnes antecknadt att desamme
  förbundit sig "par corps et sur leurs biens, à parfaire l'emprise; item
  étoient ténus de faire serment et eulx obligier par devant hommes de
  fiefs et jurez de cattel et notaires, de jouer ès jours ordonnez par
  supérintendantz." Och emedan den dramatiska handlingen så naturtroget
  som möjligt skulle utföras, inträffade fall då i den fromma ifvern
  sjelfva lifvet sattes på spel. Så hände år 1437, då passions-mysterium
  gafs i Metz, att en prest, som spelade Frälsarens rol, "fat presque
  mort en la croix, s'il n'avoit esté secouru; et convient que un autre
  prestre fat mis en la croix pour parfaire le personnage du
  crucifiement." Och om en annan prest, som vid samma tillfälle
  föreställde Judas, säges det, att han "fat presque mort en pendant,
  car le coeur lui faillit, et fat bien hastivement despendu,
  et porté en voye".[133]
  
  Medeltiden saknade en utvecklad konst-poesi. Derföre var ock, i
  dramatiskt hänseende, den idéens och formens sammangjutning till en
  harmonisk enhet, som är ett oeftergifligt vilkor förr all skön konst,
  okänd i detta tidehvarf. Mysteriernas sublima tanke framskymtar väl här
  och der, men den kaotiska formen insveper densamma åter snart i dunkla
  moln. Det hela förlorar sig uti en brokig mångfald af episoder och
  enskildheter, framställda i episk bredd, hvarigenom den dramatiska
  handlingens trådar brista. Härigenom uppstår en följd af särskilda
  handlingar, allt lösare sammanbundna, ju flera de äro. Visserligen är
  grupperingen af det bibliska stoffet stundom rätt sinnrikt utförd, men
  strängt bundne, som dramaturgerne det voro, vid bibelordets
  ordningsföljd, hvilken så litet som möjligt borde rubbas, kunde de med
  bästa vilja icke åstadkomma annat än en blott approximativ dramatisk
  enhet uti de andliga skådespelen. Och hvad den sceniska framställningen
  beträffar, hvarigenom dramat erhåller kött och blod, en andligt
  förkroppsligad gestalt, måste densamma naturligtvis stå uti ett
  omedelbart sammanhang med texten och sålunda förete en sällsam anblick.
  Härom hafva vi väl redan i det föregående meddelat några notiser, men
  skola nu till slut, i sammanhang med beskrifningen om scenens yttre,
  tekniska inrättning, härtill bifoga åtskilligt som närmare belyser
  nämnda sak.
  
  Huruvida några sceniska tilbedelser blifvit gjorda i kyrkorna, så
  länge de religiösa skådespelen derstädes uppfördes, är väl icke
  tillräckligt utredt; men man har dock anledning att förmoda, att
  någon liten flyttbar theater äfven der blifvit uppställd, äfvensom
  på kyrkogårdarna, dit scenen först förflyttades från templet.[134]
  Sedan torg och andra öppna platser härefter blefvo den skådebana,
  på hvilken mysterierna uppfördes, gjordes naturligtvis mycket
  större tillrustningar. Ehuru underrättelserna härom öfverhufvud äro
  sparsamma, kan man dock af dem göra sig en allmän föreställning
  om theaterns inrättning, hvilken hufvudsakligen synes hafva varit
  likartad i alla kristna länder under medeltiden. Scenen bestod af tre
  afsatser eller våningar, till hvilka man stundom uppklef på stegar.
  Uti den öfversta, i fonden belägna, afdelningen thronade den heliga
  Treenigheten, omgifven af englar och helgon. Gud Fader sågs hvitklädd
  och med krona på hufvudet. Freden, Rättvisan, Barmhertigheten och
  Sanningen stodo vid hans sida. Denna lokal föreställde det himmelska
  paradiset, med grönskande träd. Den medlersta våningen, som var den
  vidsträcktaste, var den jordiska vädjobanan med många särskilda
  lokaler, hvilkas benämning stundom var skriftligen påtecknad.[135]
  Den nedersta afsatsen var helvetet, som vanligen utgjordes af ett
  draksvalg, hvilket efter behof öppnade och tillslöt sig.[136] Men
  stundom fick den Onde åtnöja sig med ett stort kar, "darin ein und
  aus zu springen, als der rechte Höllenhund".[137]
  
  Kallelsen till sådana skådespel skedde stundom genom ett högtidligt
  trumpetskall (le cri du jeu). Skådespelarne framträdde i procession
  på scenen och uppstämde en andelig hymn, hvarefter de fördelade sig
  i grupper. Härpå uppträdde härolden, som förekommer under många
  benämningar, såsom _Herold, exlamator, proclamator, argumentator,
  actor, præcursor, expositor ludi, meneur du jeu_. Denne person,
  som var en slags theaterdirektör eller regissör, hvilken ledde
  anordningen af skådespelet, utlade i en prolog styckets innehåll
  samt lät åskådarena veta hvilken rol hvarje aktör hade att utföra.
  Någongång saknades dock härolden, i hvilket fall skådespelarne
  presenterade sig sjelfva. Härolden, ehuru icke uppträdande som aktör,
  måste likväl hafva haft en ganska besvärlig befattning. Ty det var
  jemväl hans sak att mana åskådarena till tystnad och uppmärksamhet
  genom ett esomoftast upprepadt _silete, silentium habete_. Och detta
  var sannerligen ingen lätt sak med en af tusentals personer bestående
  folkskara. Dessutom var det häroldens åliggande, att, så mycket
  möjligt var, för åskådarena förtydliga bibeldramemas sammanhang
  genom kommentarier, som anbragtes emellan särskilda scener. Äfven
  slutade han icke mindre hvarje "journée" med en from uppmaning till
  folket, att allvarligen besinna hvad de under dagens förlopp hade
  sett uppföras, än det hela med en likartad epilog, som på sätt och
  vis uttalade styckets moral; hvarefter församlingen skildes sedan den
  afsjungit en hymn, vanligast _Te Deum laudamus_.[138]
  
  Skådespelarne fördelte i grupper, såsom sagdt blifvit, intogo platser
  inom särskilda afdelningar, der de förblefvo sittande tilldess turen
  kom till dem att uppträda på scenen, "donec ordo eum tangat". Då ägde
  de hvar för sig att uppstiga från sina platser, "sargat a loco suo",
  samt träda fram, hvarefter de återvände dit, derifrån de hade kommit.
  Ehuru åskådarena under dagar och veckor voro i tillfälle att se sina
  aktörer, skulle de ändock naturligtvis anses vara frånvarande alltid
  då de icke agerade. Ingen egentlig scenförändring ägde rum. Också
  fanns intet theaterperspektiv, emedan kulisser saknades. Lokalenoch
  dekorationerna -- uti hvilka sistnämnda stundom, isynnerhet hos
  Fransoserne, utvecklades icke ringa prakt -- förblefvo öfverhufvud
  desamma. Dock synas emellanåt lokaliteter, som under en dag icke
  behöfdes, på någon följande blifvit tillsatta. Handlingarnas mängd
  var emellertid så stor, att hvarochen af dem icke kunde förrättas uti
  sin särskildt erforderliga lokal. Derföre omtalas ock uti ett tyskt
  "Passionsspiel" "eine gemeine burge, dar in man kront, geislet, das
  nachtmal und ander ding volbringt." Eljest fordrade man att allting
  skulle framställas med största möjliga naturtrohet. Derföre förblef
  äfven åsnan, som användes vid Kristi intåg till Jerusalem, under hela
  denna dag stående på theatern. För öfrigt bortburos icke saker, som
  ej mera behöfdes, utan ställdes blott åsido, såsom t.ex. bordsservis
  och öfverblifna anrättningar efter en måltid. Men då många handlingar
  icke kunde i verkligheten utföras, måste man åtnöja sig med
  symboliska antydningar. Så föreställdes det att djefvulen hade gått
  in i Judas, genom en lefvande svart fågel, hvilken han fasthöll i
  fötterna och lät flaxa framför sin mun. De aflidnes själar i Hades
  föreställdes genom hvita linnetyg, som drogos öfver de spelande,
  o.s.v.[139]
  
  Den ursprungliga theater-kostymen, så länge skådespelen gåfvos
  i kyrkorna, var den vanliga prestkåpan samt för heliga personer
  mess-skruden. Och äfven sednare synas de som utfört sistnämnda
  roler begagnat presterlig drägt. Så vidt bekant är, uppträdde inga
  qvinnor på scenen under medeltiden. Alla qvinnoroler spelades förthy
  af personer af det manliga könet. All slags maskering var föröfrigt
  mycket omtyckt uti detta fantastiska tidehvarf. Och dåtidens
  pittoreska drägter voro redan iochförsig så målande, att de erbjödo
  en theatralisk anblick.[140]
  
  Mysteriernas innehåll, sådant det företedde sig vid medeltidens
  utgång, var så allmänt omfattande, att det i sig upptog hvarje art
  af dåtidens dramatik. Bibehållande sin ursprungliga musikaliska
  och historiska natur, hade mysterierna härjemte redan tidigt
  infört pantomimen uti många tableaux vivants, hvilka ur det gamla
  testamentet framställde förebilder till det som fullbordades i
  det nya förbundets tider. Dessutom hade genom det grotesk-komiska
  mellanspelet farcen efterhand inträngt i det andliga skådespelet. Och
  härtill kommo ännu elementer af de dramatiska _Moraliteterna_,[141]
  hvilkas väsende vi nu gå att betrakta.
  
  Hos hvart och ett folk, som äger en litteratur, synes, isynnerhet
  uti dess litterära bildnings äldre stadier, allegorien hafva spelat
  en vigtig rol. Behofvet att åskådliggöra abstrakta begrepp uti
  en konkret form är oafvisligt för menniskor som på naturlifvets
  ståndpunkt ännu dväljas i andens sömn, ehuru det härmed icke är
  sagdt, att en mera utvecklad bildning skulle helt och hållet
  utesluta det allegoriska åskådningssättet. Ty äfven den klassiska
  antiken, tillochmed på höjden af sin utveckling, var icke fremmande
  för detsamma. Men öfverhufvnd torde dock ett sådant åskådningssätt
  företrädesvis tillhöra hvarje litteraturs barndom. Och hvad de
  ny-europeiska folken vidkommer, hos hvilka "barbariet var engång
  fosterländskt" under långa sekler, måste bildningsarbetet, äfven i
  språkligt hänseende, isynnerhet hos de nationer hvilkas tungomål
  utgått ur flera stridiga elementer, hafva varit så svårt, att
  användandet af allegorin för att uttrycka abstrakta begrepp redan
  derföre ofta blef en nödvändig nödfalls-utväg.
  
  Allegorin inträngde äfven uti medeltidens uppspirande konst. Måleriet
  och skulpturen framställde allegoriska grupper. Men också poesin i
  allmänhet, och särskildt den dramatiska, införde allegorin. Denna
  förekommer redan uti Hrotsvitha's dram "Sapientia", om hvilken
  Magnin yttrar sig: "Ce drame _allegorique_ est un des premiers et
  sans contredit un des plus remarquables modèles de ce qu'on a appélé
  dans la suite _moralités_".[142] Och uti mysterierna i allmänhet
  förekomma allegoriska personer på flera ställen. Förut är omtaladt
  huru uti dessa Guds egenskaper föreställas personifierade. Men äfven
  andra abstrakta begrepp uppträda i desamma under personlig gestalt.
  Uti en tysk dram från tolfte seklet: "Ludus paschalis de adventu
  et interitu Antichristi", framställes på sådant sätt icke blott
  Antichrist -- "denna fantastiskt tänkta personifiering af alla emot
  kristendomen fiendtliga makter" --, utan härtill ännu Hedendomen,
  Synagogan, Kyrkan, Tron, Kätteriet med flera.[143] Uti "Mystère de
  la Passion" plågas Judas, efter sitt förräderi, af den allegoriska
  personen Désespérance.[144] Och synnerligen personifieras uti
  mysterierna enskilda laster. De onda andarne framträda vanligen såsom
  representanter hvar för sig af särskilda arter af personifierad ilska
  och förderf.[145]
  
  För att lätta uppfattningen af de sällsamma dramatiska moraliteternas
  uppkomst och utbildning, är det nödigt att ännu förutsända
  några upplysningar. Uti den äldsta franska moderna litteraturen
  bör det mönster uppsökas hvarefter de öfriga romaniska folkens
  nationallitteratur bildats. Och hvad särskildt det allegoriska
  elementet beträffar, synes tillochmed Dante hafva från de franska
  trouvérernas skola lånat sina "majestueuses allégories" och uti
  "le Roman de la Rose" funnit en förebild, hvilken han dock,
  väsendtligen ledd af sin egen mäktiga genius, vida öfverträffat.[146]
  Nämnde Roman de la Rose, börjad af Guillaume de Lorris, på
  Ludvig den Heliges tid, och fortsatt af Jean de Meung, under Filip
  den Skönes regering, åtnjöt ända till renaissancens tidehvarf det
  allra högsta anseende. Detta ofantligt vidlyftiga allegoriska
  poem var den chevalereska kärlekens och galanteriets verkliga
  codex. Men utom det fantastiska, mystiska och sentimentala, uti
  hvilket allt en sinlig glöd framlyser, innehåller denna dikt,
  synnerligen uti dess ofvannämnde fortsättning, en den skarpaste
  satir öfver tidens sociala, politiska och religiösa förhållanden.
  Och allt detta var insvept i allegorisk drägt.[147] "Une muse ou
  plutôt une fée régnait: l'allégorie", yttrar sig Philarète Chasles om
  denna tids mani för allegorier.[148] Dygder, laster, alla känslor
  uti de finaste nuancer, äfvensom de mest klyftiga distinktioner i
  allmänhet, uppträda personifierade, och åtnjuta alla feodaladliga
  företrädesrättigheter, såsom sistnämnde författare säger: "Ces
  personnagea imaginaires jouissent du privilége de la noblesse: chacun
  d'eux a ses chapelains, ses destriers, ses clercs, ses châteaux
  et ses oratoires." Vurmen för den allegoriska genren stegrades
  slutligen till den smaklösaste öfverdrift, exempelvis då Olivier de
  la Marche uti sin "le Triomphe et Parement des Dames" yttrar, att en
  rättskaffens qvinnas drägt bör hafva _ceinture de chasteté, tablier
  de diligence, et pantoufles d'humilité_.[149]
  
  Troubadourer och Trouvèrer underhöllo och lifvade genom egna
  skönlitterära alster smaken för allegorier, hvilken genom _Cours
  d'Amour_ och andra derefter bildade poetiska föreningar än vidare
  utvecklades. De bekanta _Jeux Floraux_, sedan 1324, bidrogo ock
  väsendtligen att utbreda det allegoriska skriftställeriet. Och
  följden af allt detta blef, att furstliga och andra förnäma
  personer författade rimmade afhandlingar, _"beaux dictiez"_, uti
  hvilka täflingssånger i den "glada vetenskapen" satiren sällade sig
  till allegorin. Uti hof och slott samtalade man i allegorier. Vid
  fêter och tornerspel komplimenteredes bålde riddare af allegoriska
  personer.[150] I de feodala slotten plägade man uppföra smärre
  pantomimer, uti hvilka så väl bibliska, klassiska och moderna, som
  ock allegoriska personer uppträdde i kostym. Dessa förvandlades
  efterhand till talpjeser.[151] De såkallade _jeux-partis_ och
  _entremets_, hvilka uppfördes i de aristokratiska borgarne i det
  tolfte och trettonde seklet, torde hafva varit sådana skådespel.[152]
  Men vid slutet af det fjortonde seklet omtalas i Frankrike
  allegoriska dramer under ett nytt namn, de såkallade _Moralités_.[153]
  Och det var först med dessa skådespel, allegorin, hvilken redan
  länge förut hade beherrskat den romantiska litteraturen, i stort
  inkom på den dramatiska scenen.
  
  Moraliteterna synas ursprungligen varit rent allegoriska skådespel,
  af religiös och moralisk tendens. Derföre uppträda i desamma
  dygder och laster, känslor, lidelser m.m. personifierade. Men
  det karakteristiska i dessa allegoriska dramer är, att alla dessa
  abstrakta personifikationer stå i strid emot hvarandra. Det Ondas och
  det Godas makter kämpa om segern öfver den menskliga anden. Genom
  den konflikt emellan motsatta lidelser, som tillhör moraliteternas
  väsende, äro de mera dramatiska än de episkt beskrifvande
  mysterierna, helst de sednare, bundna af bibelordets textsammanhang,
  innehålla en rad af på hvarandra följande handlingar. Dramat fordrar
  en vida strängare concentrering än mysteriernas nästan vers för
  vers och ord för ord fortlöpande bibelparafras. Och dessutom är
  den dramatiska handlingen väsendtligen beroende af de kollisioner,
  som uppstå derigenom att särskilda individer söka att verkliggöra
  sina sjelfmant förelagda ändamål.[154] Mysterierna sakna väl icke
  heller dylika konflikter, men dessa framstå der fragmentariskt
  infogade uti episoder, som störande afbryta handlingens erforderliga
  enhet och utveckling. Uti de religiösa moraliteterna är deremot
  den dramatiska sammanhållningen jemförelsevis större i det att de
  sceniskt framställa innehållet af den kristna sedoläran, efter fri
  bearbetning. Också voro moraliteterna, vid valet af motiver, icke
  uteslutande bundna vid bibeln; ty de behandlade härjemte redan tidigt
  äfven jordlifvets konflikter i allmänhet, skärskådade från allmänt
  sedlig synpunkt.[155]
  
  Hen ehuru nu moraliteterna på ofvansagda sätt hade ett friare
  utrymme än mysterierna, kunde de likväl icke, så länge de endast
  framställde en personifiering af abstrakta begrepp, tillvinna sig
  den stora mängdens bifall, emedan de uti dessa skådespel uppträdande
  allegoriska gestalterna saknade dramatiskt lif och rörelse. Sådana
  bleka, blodlösa hamnar kunde hvarken anslå känslan eller fattas
  af tanken. Det var icke möjligt att gifva åt desamma en utpräglad
  individualitet, hvilka attributer man än använde för att söka göra
  dem begripliga, medan bibeldramernas älskade gestalter stodo varma
  och lefvande för folkets ögon. De, uti sådant skick, så impopulära
  moraliteterna skulle väl ock snart hafva spårlöst försvunnit, om
  ej nya lifgifvande elementer från mysterierna hade inkommit i
  desamma. Det behöfdes härtill mera bibliskt stoff än blott moraliska
  abstraktioner. Verkliga personer med kött och blod måste derföre
  införas. Och emedan i sådant afseende den bibliska parabeln närmast
  öfverensstämde med moraliteternas begrepp, ställde man vid sidan af
  de allegoriska personerna äfven bibelns rike man och Lazarus, de
  visa och fåvitska jungfrurna,[156] m.fl. Men icke engång denna
  brokiga samling förmådde tillräckligt fängsla åskådarenas sinnen.
  Härtill erfordrades ännu nya omskapande elementer, hvilka i det
  följande skola beröras, sedan förut några prof på de rent abstrakta
  moraliteterna blifvit framställda.
  
  De religiösa moraliteterna äro stundom genomträngda af mysticism.
  Så är föremålet för en moralitet själens förmälning med Jesus. De
  uti densamma förekommande personerna äro Jesus, Själen, _Charitas_,
  _Veritas_, Goda Ingifvelsen, Synderna, Rättvisan och Zions
  döttrar.[157] En annan moralitet framställer de nio grader, hvarigenom
  den i synd fallna menniskan inkommer i paradiset, på sätt som följande
  innehållsförteckning utvisar: "L'homme produit de nature au monde,
  qui demande le chemin de Paradis et y va par neuf journées; la
  première de nature à pêché, la seconde, de pêché à pénitence
  passant par liberal arbitre, la troisième, de pénitence aux divins
  commendemens, la quatrième, des commendemens aux conseils, la
  cinquième, des conseils aux vertus, la sixième, des vertus aux
  sept dons du St. Esprit, la septième, des dons aux béatitudes, la
  huitième, des béatitudes aux fruits du St. Esprit, la neuvième, des
  fruits du St. Esprit au jugement et Paradis".[158]
  
  Den fransyska moraliteten: "Bien-Advisé et Mal-Advisé" personifierar
  dygden och lasten. Bien-Advisé och Mal-Advisé föreställas hvardera
  vandrande på sin särskilda väg, den ena ledande till salighet, den
  andra till förderf. Den förre, efter att hafva tagit råd af Tro
  och Förnuft, träffar på sin väg Ånger, Bön och Ödmjukhet. Dessa
  allegoriska personer, iklädda qvinnodrägt, understödja Bien-Advisé
  uti dennes bemödanden att för förvärfvande af himmelska håfvor
  beröfva sig alla jordiska egodelar. Tillochmed mantel och skor måste
  derföre afklädas. Mal-Advisé faller, under sin vandring, i dåliga
  rådgifverskors våld. Dessa äro Förmätenhet, Yppighet, Uppror, Dårskap
  och Hyckleri, hvilka släpa sitt offer till en krog, der de slutligen
  öfverlemna Mal-Advisé, med ett rep om halsen, åt Förtviflan, som för
  honom rakt fram till Dåligtslut.[159]
  
  De gamla engelska moraliteterna (moral plays, moralities) äro,
  liksom andra länders, af religiöst-moralisk natur. En ibland de
  mest bekanta är _Every Man_. Moraliteten begynnes med en af
  Bndbäraren (messenger) framförd prolog, som i korthet redogör för
  styckets innehåll. Härpå uppträder Gud Fader på scenen, klagar
  öfver menniskornas urartande, kallar på Döden och befaller honom
  att frambringa Every Man (Hvarochen), som representerar hela
  menniskoslägtet, inför den gudomliga domstolen. Bäfvande söker då
  Every Man, i sin nöd, skydd hos Godtsällskap, Förvandtskap och
  Kikedom. Men då dessa, den ena efter den andra, öfvergifva honom,
  vänder han sig till Godgerning. Efter att hafva förebrått Every Man
  för långvarig försummelse att anlita henne, förer Godgerning honom
  till sin syster Kunskap, och denna till Bekännelse, en helig man, som
  älägger honom en botgörelse, hvilken han verkställer på skådeplatsen;
  hvarefter han annammar sakramentet. Nu öfvergifves han af Styrka,
  Skönhet, Öfverläggning och slutligen Besinning, alla allegoriska
  personer, men Godgerning qvarstår vid hans sida tilldess han dör.
  Härpå nedstiger en engel och sjunger Reqviem. Moraliteten afslutas
  sedan af "Doctor" med en epilog, som inskärper styckets moral.[160]
  
  Men moraliteterna afsågo icke uteslutande själens välfärd. Äfven
  kroppens helsa var någongång deras föremål. En sådan medicinsk
  moralitet är den fransyska: _la condemnation de Banquet_. Hos Banquet
  samlas till gästabud åtskilliga personer: Frossen, Läckerhet,
  Jag-dricker-eder-till (Je-bois-à-vous) och andra. Vid ett fönster
  utanför matsalen visa sig Slagfluss, Gikt, Kolik m.fl. Äfven dessa
  inkallas af Banquet. Men nu uppstår en så häftig strid emellan de
  förra gästerna och de sednast ankomna, att af de förstnämnda fyra
  nedfalla döda på valplatsen. De återstående instämma derföre Banquet
  till rättegång inför domaren Erfarenhet, hvilken ådömer Souper ett
  straff, derföre att denne frambragt alltför många fat, med tillagd
  hotelse att låta hänga honom, om han understode sig att nalkas Diner
  på närmare afstånd än sex lieues. Härefter befaller Diète, en torr
  och gravitetisk personlighet, att arrestera Banquet och döma honom
  till döden. Läkemedel, en allegorisk person liksom alla de andra, är
  ålagd att uppläsa domslutet:
  
      "Que le Banquet par sa faulte excessive
      En commettant cruelle occision,
      Sera pendu à grant confusion".[161]
  
  Sådana voro de ursprungliga, rent _allegoriska_ moraliteterne, hvilka
  öfverhufvud buro prägeln af en religiös anda och ett sedligt allvar.
  Detta framlyser t.ex. ur prologen till "Bien-Advisé et Mal-Advisé":
  
      "Nous faisons protestacion
      Que n'est point notre intencion
      De rien dire contre la foy,
      Contre Dieu ne contre la loy".[162]
  
  Också afsågo moraliteterna att väcka andelig uppbyggelse hos åskådare
  och skådespelare. Lifvade af en gemensam andakt, afsjöngo så väl de
  förre som de sednare hymner till den Högstes ära, på samma sätt som i
  mysterierna.[163] Men profana elementer inträngde tidigt i sistnämnda
  skådespel. Och samma fall inträffade med moraliteterna. De erhöllo en
  burlesk-komisk tillsats i likhet med bibeldramerna. Härigenom uppstod
  en lika förvirrad sammanblandning af det sublima och det groteska, som
  i mysterierna. Djefvulen, som var mysteriernas förnämsta lustiga
  person, erhöll samma rol äfven i moraliteterne, der han vanligen
  åtföljdes af en allegorisk figur: Lasten (Vice), hvilken såsom narr och
  rolighetsmakare dref sitt spel med menniskor och afgrundsandar. Så
  sammanflöt i femtonde och sextonde århundradet föreställningen om den
  onda principen med den om det löjliga i allmänhet.[164] Den satiriska
  farcen, lokaliserad, är gemensam för mysterierna och moraliteterna, af
  hvilka de sednare ännu mindre än bibeldramerna kunde umbära ett sådant
  bihang, emedan åskådarenas intresse i motsatt fall svårligen kunnat
  hållas vaket.
  
  Men den stora hopens sceniska behof tillfredsställdes icke nog af de af
  kyrkan auktoriserade mysterierna, icke ens sedan en utväxt af burlesk
  komik anslutit sig till det andeliga skådespelet. Ännu mindre kunde, af
  här ofvan uppgifven anledning, moraliteterna, hvilka förnämligast
  senterades af de jemförelsevis mera bildade klasserna, uppfylla nämnda
  behof. Också erfordrades så stora tillrustningar och kostnader till
  hvardera slaget af dessa representationer, att de blott sällan, vid en
  eller annan högtidlig fest, kunde uppföras. Derfore, och till följe af
  den naturliga dramatiska instinktens kraf, stod, alla kyrkans förbud
  oaktadt, den stora folktheatern på torg och gator alltid öppen för den
  skådelystna mängden, som härvid af hjertans grund fröjdade sig öfver de
  förut beskrifna gycklarenas prestationer.[165] Men vi skola icke längre
  uppehålla oss vid dessa jonglörer. Det kan vara nog att endast tillägga
  det de synas blifvit använde såsom skådespelare äfven uti
  moraliteternas komiska partier,[166] samt att för öfrigt dessa
  vagabonder, hvilka innästlade sig hos både höga och låga, voro
  kolportörer af de idéer som rörde sig på samhällets djup. Allt, så väl
  profant som heligt, var ett föremål för deras skoningslösa gyckel. Det
  feodala samhällets personer och institutioner mönstrades af denna
  farliga areopag, så mycket farligare, som den sorglöst ringaktades af
  de privilegierade klasserna, hvilka icke synas hafva anat att de
  föraktade gyckelmakarnes satir var ett uttryck af _vox populi_.
  
  Sedan folket kommit till något medvetande af sin sociala ställning,
  upprördes dess känsla af de skärande dissonancerna uti samhällets hela
  organisation. Sålänge den religiösa hänförelsen ännu var lefvande och
  chevaleriet samtidigt bibehöll sin ursprungliga idealiska karakter,
  varsnade man mindre dessa missförhållanden. Men så snart kyrkans
  tjenare begynte att allt mer och mer förverldsligas, och feodaladelns
  rofgirighet att tillväxa, alstrade det stigande fortrycket hos massorna
  en motsvarande förbittring, hvilken stundom öfvergick till öppet våld,
  men dock oftast gaf sig luft i satiren. Medeltidens folksång och saga
  bära vittne härom. Det är i satirens drägt, medeltidens tänkesätt
  friast och fullständigast uppenbarar sig. Vi hafva förut antydt hvilket
  inflytande "le Roman de la Rose" i sådant afseende utöfvade. Om
  fortsättaren af detta berömda verk, Jean de Meung, yttrar sig Lenient:
  "Il est véritablement l'Homére de la satire au moyen âge".[167] Men på
  ett djupare, innerligare och mera omfattande sätt uttrycker dock ett
  annat litterärt alster från medeltiden denna epoks idéer.
  Detta verk, seklers arbete, är "Reineke Fuchs" (Reinardus
  Vulpes, le Renart, Reinaert), hvars första uppkomst åtskilliga nationer
  tillegnat sig. Rikt och snart sagdt obegränsadt är innehållet af denna
  allmänt bekanta folkbok,[168] hvilken, under den i medeltiden så
  omtyckta djurfabelns form, parodierar icke mindre kyrkan och statens
  institutioner än skilda samhällsklasser och enskilda personer, samt
  ingriper i alla lefnadsförhållanden på ett oförargeligt, men
  likväl djupt och kraftigt sätt; hvarom Lenient (l.c. p.
  149) ibland annat träffande uttrycker sig: "Tout ce que le
  moyen âge a vénéré, pratiqué avec foi, avec amour, pélerinages,
  croisades, miracles, pieuses légendes, duels judiciaires, confession,
  chevalerie, papauté, se retrouve là parodié sans éclat, sans violence,
  avec une ironie douce et legère, qui n'est pour cela ni moins vive, ni
  moins profonde." Reineke framrullar taflor, der verldslige och andelige
  potentater ingalunda äro tecknade med ljusa färger. Isynnerhet
  får presterskapet uppbära skulden för det mesta onda.[169]
  Men grundkarakteren i denna satiriska folkdikt är, såsom
  redan sjelfva namnet tillkännagifver, en utläggning af huru
  fintlighet och list förmå besegra den råa styrkan, samt huru
  omöjligt det är, att göra lycka i verlden utan dessa egenskaper.[170]
  
  Medeltidens samhällsförhållanden gåfvo ett rikt ämne
  för den satir, vi i det föregående funnit genomgå le Roman
  de la Rose och le Renart. Men ett ännu friare fält än litteraturen,
  erbjöd theatern för dess gissel. Också hafva vi redan funnit huru
  satiren röjde sig uti mysterierna och moraliteterna. Dessa dramers
  allvarliga grundämne föreskref dock någon gräns för dess lopp. Men
  otyglad deremot kunde densamma alltid framrusa på jonglörernas scen.
  Och härtill öppnades ännu, under medeltidens sista århundrade, en ny
  bana för det satiriska elementets verksamhet: uti den från de bibliska
  och moraliska skådespelen emanciperade _Farcen_.[171]
  
  Farcen utgick närmast ur de fransyska _fabliaux_ och _contes_,[172]
  hvilka företrädesvis behandla hvardagslifvets tilldragelser. Slotts-,
  stads- och kloster-anekdoter af hvarjehanda slag, men framför allt
  kärleks- och äktenskapshistorier utgöra det förnämsta föremålet för
  dessa berättelser, en genre, uti hvilken fordna tiders Fransmän
  isynnerhet excellerade. Qvinnan är själen i dessa fabliaux. Den äkta
  mannen framställes gemenligen såsom dum och bedragen. Munken och
  presten spela en vigtig rol. Den vinningslystne krämaren är icke
  bortglömd. Äfven den lifegne bonden, visserligen grof och tölpig, men
  med ett elakt, satiriskt smålöje på läppen och ett träffande ordspråk i
  munnen, finner en plats i dessa naiva, men stundom nog obscena
  historier, hvilka för öfrigt icke heller utesluta ädlingen, ehuru de
  företrädesvis röra sig inom den borgerliga medelklassen.[173] Den
  fransyska farcen bestod i en dramatisering af de särskilda
  samhällsklassernas seder och lefnadssätt, uti en yrt lekande och
  öfverdådig form, ehuru utan konstnärlig utbildning. Dessa bouffonnerier
  berörde med all fransysk liflighet och glädtighet det sociala lifvets
  svaga sidor. Intet stånd skonades. Klerker och lekmän af alla klasser
  voro lika utsatta för den satiriska farcens anfall. Och dagens
  chronique scandaleuse erbjöd ett önskadt tillfälle att gifva ett
  skarpare eftertryck, en lifligare farg åt det hela.
  
  Les clercs de la Basoche insågo snart att de torra,
  abstrakta moraliteterna icke kunde behaga åskådarena. De
  begynte derföre att äfven uppföra farcer. Men vid samma
  tid uppstod ett annat dramatiskt samfund, priviligieradt af
  franska konungen Carl VI, _les Enfants sans soucy_. Medlemmarne
  uti detta skådespelaresällskap bestodo af ungt, sysslolöst folk, till
  större delen tillhörande de högre samhällsklasserna.[174] Denna glada,
  sorglösa ungdom förlustade sig sjelf och andra med farcer som benämndes
  soties.[175] Direktören för detta sällskap, som bar en capuchon beprydd
  med två åsneöron, kallade sig _le Prince_ eller _le Roi
  des Sots_.[176] Dessa i början rivaliserande sällskap kommo
  snart väl öfverens och voro sedan ofta förenade. Åtskilliga
  andra dylika föreningar sammanslöto sig efterhand med la Basoche
  och les Enfants sans soucy.[177] Religion, politik, moral,
  samhällsinstitutioner, privatlifvet, -- allt underkastades
  dessa farceurers dom. Det var derfore icke underligt, att de ådrogo sig
  många enskilda personers och äfven parlamentets vrede. Dock befinnes
  Ludvig XII hafva uppmuntrat den censur, la Basoche genom sitt spel
  utöfvade öfver laster och missbruk. Också lät han les Enfants sans
  soucy år 1511 uppföra Gringore's emot påfven Julius II rigtade bitande
  farce "la Chasse du Cerf des cerfs", en ordlek öfver den antagna
  påfvetiteln: _Servus servorurn Dei_. Men under Frans I:s regering
  blefvo dessa representationer inställda "sous peine _de la hart_" samt
  upphörde derefter för alltid.[178]
  
  Ehuru Italien är den katholska kristenhetens stamsäte, synas likväl den
  klassiska antikens hedniska traditioner, hvilka i detta land voro
  nationela, hafva derstädes fortlefvat i folkmedvetandet långt in i
  medeltiden. Derföre är det ock sannolikt, att Italienarnes eå omtyckta
  urgamla, mest improviserade lustspel (commedia dell' arte) härleder sig
  från de gamle Romarnes mimer.[179] Också framlyser detta burleska spels
  omedelbara samband med antiken deraf, att den italienska farcens
  förnämsta komiska person, Arlecchino, är kostymerad i likhet med de
  romerska mimer, som benämndes _planipedes_, hvilka med bara fotter
  (planis pedibus) uppträdde på proscenium, samt dessutom hade rakade
  hufvuden, svärtade ansigten, och en brokig drägt. Ty äfven den moderna
  Harlekin bär en mångfärgad drägt, som bildande ett sammanhängande helt
  saknar egentlig fotbeklädnad, samt dessutom en svart mask och en liten
  hatt som knapt betäcker det rakade hufvudet. Den italienska
  folktheatern har ännu åtskilliga andra stående komiska roler, hvüka
  erinra om dylika i den romerska antiken. En sådan är t.ex. Scapino,
  hvilken jemte Arlecchino af toskanska skriftställare benämnts Zanni,
  ett ord, sannolikt härledt af det latinska Sannio, och betecknande
  egenskaper som tillhöra Harlekin, enligt Cicero's (de Oratore lib. II.
  cap. 61.) härom meddelade beskrifning: "Quid enim potest tam ridiculum
  esse quam Sannio est? qui ore, vultu, imitandis moribus, vocibus,
  denique corpore ridetur ipso?" En annan burlesk gestalt, Pulcinella,
  synes omedelbart härstamma från den latinska Maceus.[180] Dock har man
  först från medlet af det femtonde århundradet säker underrättelse om
  den italienska farcen.[181]
  
  Emedan burlesk-komiska elementer redan tidigt hade orenat Spaniens,
  liksom andra länders, andeliga skådespel, samt dessutom jokulatorer
  äfven i detta land finnas omtalade,[182] torde väl ock den egentliga
  farcen, såsom en särskild dramatisk art, der hafva varit bekant under
  medeltiden. Men med säkerhet kan detta dock icke afgöras, emedan hela
  den spanska medeltidslitteraturens öden äro insvepta i mörker.[183]
  Först hos dramatikern Juan de la Encina (f. 1468, d. 1534) finnes en
  bestämd åtskilnad emellan andeliga och verldsliga skådespel, de
  sedermera benämnda comedias _divinas_ och _humanas_. Och ibland
  de sednare förekomma två dramer, hvilka tillhöra farcen.[184]
  
  Underrättelserna om den engelska farcen under medeltiden äro sväfvande
  och dunkla. Men helt säkert existerade äfven då detta slags skådespel i
  England, helst detsamma i det sextonde seklet befinnes hafva på det
  högsta förtjusat hela det engelska folket samt skänkte den
  store Shakespeare's snille rika ingifvelser. Hof- och folknarrar
  uttryckte då i sina bouffonnerier, Iigs, sådant som i folkets innersta
  medvetande fann en allmän genklang. Också voro på denna tid
  dessa tokroliga figurer, hos hvilka humorn spelade på djupet,
  theaterpublikens älsklingsgestalter.[185] Det vore intressant
  att uti aflägsnare tider kunna uppspåra utvecklingsgången af dessa
  grotesk-komiska företeelser, hvilka i England hade en så framstående
  nationel betydelse. Men af förenämnda skäl, samt emedan detta för
  öfrigt öfverskrider vår förmåga, inskränke vi oss till endast några
  antydningar. Vid medeltidens banketter i förnäma hus uppfördes en art
  små allegoriska dramer, som i Frankrike benämndes _entremets_,
  _intérludes_. Ifrån detta land öfverkommo de till England. Dessa pjeser
  afsågo förnämligast ett underhållande skämt. Men emedan den allegoriska
  formen var för mycket sväfvande och abstrakt, aflade man densamma
  slutligen, och inkom härigenom mer och mer på det verkliga lifvets
  konkreta område. En komisk-satirisk, till karikatyr gränsande, teckning
  af personer och förhållanden, äfven från det lägre folklifvet,
  utmärkte efterhand dessa dramatiska stycken, hvilka, i saknad
  af all egentlig handling, på ett fullkomligt fritt och obundet sätt
  uttalade befängda infall och qvickheter, utan att derföre sakna en
  didaktisk-moraliserande rigtning. En ibland de förnämsta författare
  till sådana farcer är John Heywood, som var mycket gynnad af konung
  Henrik VIII. Hans dramatiska kompositioner skola, ehuru i en något
  högre utbildning, hafva stor likhet med dem af samma art, tysken Hans
  Sachs diktat. Att dylika prestationer inom de lägre samhällsregionerna
  skulle ikläda sig en ännu mera karikerad gestalt än vid hofvet och hos
  de förnäma, synes kunna antagas såsom sjelffallet.[186]
  
  I Tyskland framträdde medeltidsfarcen under namn af _Fastlagsspel_
  (Fastnachtsspiel). Detta regellösa skådespel utgick ur förklädningar
  som voro sedvanliga under karnavalen, då maskerade personer gingo från
  gård till gård hos sina bekanta, der de tillställde hvarjehanda upptåg.
  De uppförde äfven små dramer, hvilka i början torde hafva inskränkt sig
  till endast en mimisk representation. Men efterhand uppstodo ett slags
  karaktersmasker med dialog. Aktörerna, som tillhörde den borgerliga
  samhällsklassen och förnämligast voro handtverkare, dramatiserade
  scener ur hvardagslifvet, sådana desamma presenterade sig inom deras
  sfer. Situationerna uti dessa troligen mest improviserade dramatiska
  upptåg voro komiskt-burleska. Om den sceniska apparaten bekymrade man
  sig icke det ringaste.
  
  Efter väl förrättadt värf samt erhållen undfägnad, förflyttade sig det
  lustiga sällskapet till en annan gård, hvarest samma upptåg, med för
  tillfället erforderlig variation, blef förnyadt. Men så menlösa och
  okonstlade voro fastlagsspelen icke alltid. Det hände ock att man hade
  väl öfvertänkt sina roler, att de husliga sederna träffades af satirens
  gissel, samt att de inrotade missbruken, i socialt, kyrkligt och
  politiskt afseende, underkastades en sträng censur. Och isynnerhet
  blefvo kyrkans förderfvade tjenare af desse fastlagsgycklare så hårdt
  angripne, att reformationens luttringseld derigenom uti icke ringa mån
  förbereddes.[187]
  
  De genom handel och näringsflit uppblomstrande tyska riksstäderne,
  framför allt Nürnberg, voro stamhållet för sådana fastlagsspel. Det var
  ock i sistnämnde stad, der mästaresången tidigast utbildades, en
  "Meistersänger" Hans Rosenplüt, som lefde vid medlet af femtonde
  seklet, utom en mängd rimmade komiska berättelser och sånger,
  efterlemnat äfven fastlagsspel, hvilka, jemte dylika af hans samtida
  Hans Folz, som ock lefde i Nürnberg, äro de äldsta med säkerhet kända
  dramatiska alster af nyssnämnde art. Men dessa kompositioner sakna allt
  konstnärligt värde. Språket är rått. Ett ytterst plumpt och grofkornigt
  skämt utgör deras förnämsta krydda. De behandla med förkärlek erotiska
  föremål. Det hela bär prägeln af en inskränkt kälkborgerlighet, utan
  några spår till idealisk lyftning.[188] Uti reformationstidehvarfvet
  antog fastlagsspelet en polemisk-dogmatisk karakter, förenad med den
  skarpaste satir öfver de kyrkliga missbruken. I sådant afseende utmärka
  sig isynnerhet Niclas Manuel's två fastlagsspel, uppförda i Bern år
  1522. Deras tendens röjes redan af namnet på de personer som uppträdde
  i hans "_Todtenfresser_" -- så benämnes den ena af de nyssnämnda
  dramerna --, utgående ur själamessans indrägtighet för det andeliga
  ståndet. Ibland dessa personer må anföras: abboten Nimmergnug, dekanten
  Scbindebauern, prosten Geizsack, pastorn Wetterleich, biskopen
  Wolfsmagen, kardinalen Hochmuth samt påfven Entchristelo. Såsom prof på
  den bitande skärpa som genomgår hela detta skådespel gäller följande:
  
  _Pabst Entchristelo_:
  
      Der Tod ist mir ein gut Wildpret,
      Dadurch mein' Diener und mein Räth
      Mögen führen hohe Pracht
      In allem Wollust Tag und Nacht
      Dieweil wirs haben gebracht dahin,
      Dass man nit anders ist im Sinn,
      Dann dass ich also gewaltig sei,
      Wiewohl ich leb von Büberei.
      Noch mög ich die Seel in Himmel lupfen,
      Dadurch ich manchen Vogel rupfen.
      Auch wähnen sie, ich hab den Gwalt,
      In die Höll zu binden, wer mir gefallt...
  
  Pastor Wetterleich klagar för påfven öfver den nödställda belägenhet,
  uti hvilken påfvedömet råkat genom bibelöfversättningen:
  
      O heiliger Vater, nu hilf und rath,
      Damit wir bleiben bei unserm Staat --
      Die Layen merken unsre List,
      Wo Du nit unser Helfer bist --
      Der Teufel nehm die Druckergesellen,
      Die alle Ding in Deutsch stellen,
      Das alt und neu Testament,
      Ach, wären sie halb verbrennt...
      Unsre Kunst die hilft nit meh,
      Paulus thut uns Leiden web,
      Mit sein' tief gegründten Episteln,
      Die schmecken mir gleich wie grob Disteln,
      Wo man nit mag mit Bannbriefen schaffen,
      Dass sie nit thäten wider uns Pfaffen.
  
  Detta skådespel gjorde ett så djupt intryck på sinnena, att, såsom
  krönikeskrifvaren Anshelm förtäljer, "durch diss wunderliche und vor
  nie als gotteslästerlich gedachte Anschauwungen ward ein gross Volk
  bewegt, christliche Fryheit und bäbstliche Knechtschaft ze bedenken und
  ze underscheiden".[189] Theatern var i reformationsseklet ett ofta
  anlitadt och verksamt medel för den protestantiska lärans inskärpande,
  icke allenast i Tyskland och Schweitz utan äfven i England och
  Skottland. Också de inre stridigheterna inom den nya kyrkan blefvo
  dramatiskt framställda. Från katholikernas sida uppträdde man sällan på
  scenen till försvar af den gamla samt vederläggning af den nya läran.
  Dock skedde sådant någongång.[190]
  
  Genom den upplifvade bekantskapen med antiken uppstod i Italien det
  lärda skådespelet, _Commedia erudita_, hvilket till största delen
  inskränkte sig till öfversättningar eller efterbildning af grekiska och
  romerska dramatiker. Men emedan detta icke utöfvade något märkbart
  inflytande uppå medeltidens skådespelsväsende i allmänhet, kan det vara
  nog att endast omnämna, det åtskilliga på latin skrifna theaterstycken
  föregått Politiani dram "Orfeo", som blifvit kallad för den första
  tragedi på italienska språket samt uppförd 1472; hvartill kan tilläggas
  Bibiena's "Calandra", författad omkring 1490, hvilken man anser för den
  första komedi på italiensk prosa.[191] Dock, ehurn den klassiska
  dramatiken iochförsig är fremmande för vårt ämne, bör det likväl icke
  med tystnad förbigås, att ett nytt slag af skådespel, som kan betraktas
  såsom en mellanlänk emellan det andliga och det lärda dramat, i latinsk
  drägt uppstod vid medeltidens utgång. Dessa skådespel, hvilka äro kända
  under namn af _skolkomedier_, och synas närmast haft skolelevernes
  behof af praktisk kunskap i latinska språket att tacka för sin
  uppkomst, infördes veterligen först i Tyskland, af de såkallade
  humanisterne. Den äldsta dramatiska produkt af sådant slag, vi funnit
  omnämnd, är Reuchlins' "Henno", en komedi i fem akter, spelad af
  studenter -- ty äfven desse plägade uppträda såsom aktörer i skoldramer
  -- år 1497. En annan representation af samma pjes föranstaltades
  sednare af Melanchton till Reuchlins ära.[192]
  
  I början synas förnämligast Terentii komedier hafva blifvit
  uppförda.[193] Skolföreståndarene afsågo härvid hufvudsakligen det
  latinska språkets inpräglande i elevernes minne, men härjemte äfven ett
  ledigare skick hos desamma, samt frimodighet att uppträda infor en
  större allmänhet. De betänkligheter och skäl, som möjligen kunde
  anföras emot sådana representationer, måste vika, di äfven Luther
  förklarade skolkomedierna vara nyttiga.[194] Också befinnas studenterne
  i Wittenberg under Luthers lifstid hafva uppfört latinska
  theaterstycken utan att han haft något att anmärka deremot.[195]
  
  Det skulle på längden hafva blifvit nog enformigt att inskränka sig
  till endast Terentii sex samt härtill möjligen ännu några af Plauti
  komedier. Derföre begynte skollärarene sjelfva författa latinska
  komedier, hvilkas representationer de torde hafva ledt såsom
  regissörer. Äfven synas de hafva uppträdt i prolog och epilog. Sådana
  skådespel befinnas stundom hafva blifvit gifna såsom ett fastlagsnöje.
  Afven föranleddes dessa dramatiska öfningar af de årliga skolexamina
  samt andra högtidligheter. Elevernes föräldrar och syskon funno ett
  stort behag uti åskådandet af dessa föreställningar, hvilket än mera
  förökades derigenom, att, i likhet med det som hade skett med de gamla
  latinska mysterierna, äfven en öfversättning eller förklaring på
  modersmålet efterhand bifogades. Slutligen gåfvos dessa dramer helt och
  hållet på modersmålet. Ehuru de icke hade något konstnärligt värde,
  inverkade dock deras författares förtroligare bekantskap med antiken
  åtminstone i någon mån uppå skoldramats formela utbildning. Men
  skolkomedierna erhöllo snart ett väsendtligen förändradt innehåll.
  Reformationen blef en häfstång för tidens alla ideela intressen. Allt,
  äfven dramatiken indrogs uti denna krets. Också hade tidehvarfvet
  sjelft ett dramatiskt skaplynne. Stora karakterer uppträdde då i
  storartade konflikter emot hvarandra. Intet under derföre, att ock
  skolkomedierna gingo i polemisk-dogmatisk härnad emot katholicismen.
  Men sedan äfven den stridande protestantismen sjelf hade stelnat uti en
  nog kärf orthodoxi, förlorade äfven dramat sin spänstighet och
  rörlighet. Allmänna moraliska betraktelser, med en strängt didaktisk
  rigtning, samt härjemte bibliska historien, till största delen gamla
  testamentets, utgjorde härefter föremål för skolkomediernas
  dramatisering. Allegoriska och klassiska personer fingo plats jemte de
  bibliska. Äfven det burlesk-komiska elementet var icke alldeles
  uteslutet, ehuru icke blott skollärare utan ock pastorer voro
  skolkomediernas författare. Dock synes djefvulen och andra
  vederstyggliga masker efterhand hafva försvunnit från skolans
  dramatiska scen. Åtminstone voro sådana figurer förbjudna att der
  uppträda genom en förordning af hertig Albrecht af Preussen år 1585.
  Men många slippriga saker, grofkorniga och obscena, tillät man i
  nyssnämnde sekel och ännu långt sednare halka öfver de unge aktörernes
  läppar.[196]
  
  Ibland de talrika uti skolkomedierna dramatiserade bibliska ämnena,
  hvilka vanligen framställdes uti en långsläpig omskrifning af
  bibelordet, utan poetiskt fri lyftning, med tillkännagifven afsigt att
  gälla såsom en dygde- och lastspegel, må exempelvis omnämnas
  berättelserna om Abrahams offer, Sodoms undergång, profeten Jonas,
  Daniel i lejonkulan, den vise Salomo, den tappra Judith, den fromme
  Tobias, Jakob och hans tolf söner, den kyske Joseph, samt den
  gudfruktiga Susanna. Denna sistnämnde "komedi", som var särdeles
  omtyckt och äfven blifvit uppförd i kyrkor, framställde dock många
  ganska verldsliga scener. Ur nya testamentet dramatiserades
  förnämligast några parabler, såsom den om den förlorade sonen, den rike
  mannen och Lazarus m.fl. Inblandade enskilda sånger och körer gåfvo
  någon omvexling åt dessa enformiga skolkomedier, hvilka, så
  bristfälliga de än voro, dock ännu i det sjuttonde århundradet voro
  mycket omtyckta och upphörde icke förr än mot slutet af det adertonde
  seklet. Dock synas uti sistnämnde sekel nästan endast verldsliga
  stycken hafva blifvit uppförda i skolorna. Beträffande skolkomedierna
  kan här till slut tilläggas, att ämnet till desamma äfven togs från
  skol- samt isynnerhet studentlifvet.[197]
  
  Också Jesuiterne läto uppföra skådespel uti sina udervisningsanstalter.
  Grundämnet var bibliskt, men så utblandadt med klassiskt-mythologiska
  och profanhistoriska tillsatser, att det andeliga innehållet härigenom
  blef alldeles förflyktigadt, helst operan och balletten äfven inmängdes
  uti dessa sinneberusande dramatiska kompositioner. Allt var beräknadt
  på yttre effekt: de praktfulla kostymerna och dekorationerna, det
  konstrika maschineriet m.m. Också uppfördes dessa skådespel inför en
  publik, der tillochmed kejsare, konungar och andra furstliga personer
  sågos bland åskådarena, af en ungdom som tillhörde den högsta
  aristokratin. Jesuiterordens upplösning gjorde ett slut på dessa
  representationer.[198]
  
  Medeltidens andeliga skådespel, mysterierna, fortforo i det sextonde
  århundradet nästan öfverallt att åtnjuta den stora allmänhetens bifall.
  Dock var reformationens inflytande på dessa dramer i protestantiska
  länder genomgripande. De erhöllo der en företrädesvis evangelisk
  karakter. Helgonalegender jemte dithörande underverk samt öfverhufvud
  många den katholska kyrkans dogmer försvnnno derföre efterhand från
  protestanternas dramatiska scen. Men mysterierna i inskränktare
  betydelse, den dramatiserade passionshistorien, uppfördes numera
  sällan. Och detta gäller icke mindre den katholska än den
  protestantiska församlingen. Öfverallt valdes de bibliska motiverna
  förnämligast från gamla testamentets historiska skrifter samt till en
  del från nya testamentets parabler. Dock befinnas äfven
  Apostlagerningarna dramatiserade, ehuru någongång på ett ursinnigt
  sätt. Så uppfördes dessa "Actes des Apôtres" i Frankrike[199] "moult
  triomphantement." Fyrahundra åttatio aktörer visa sig på scenen. Om
  hvarandra figurera heliga och profana personer. Djefvulen och narren
  saknas icke heller. Ingen begränsad tanke eller handling genomgår det
  hela. Hastiga dödsfall och uppståndelse från de döda, mord, brand,
  krig, förbannelser, trolldom, slippriga kärleksscener omvexla, i den
  mest fantastiska förvirring, med martyrers lidanden. Blixt och dunder
  och jordbäfning förekomma i alla akter af detta vidunderliga skådespel,
  som slutas med den yttersta domen.[200]
  
  I Frankrike och Italien bibehöll det religiösa skådespelet, så länge
  det der hade en tillvaro, en väsendtligen katholsk karakter. Men redan
  före den nyare tidens ingång synes detsamma hafva upphört i sistnämnda
  land, hvarest dramatiken, öfvergifvande sitt religiöst-kristna
  ursprung, härefter utgick ur en efterbildning af den upplifvade
  klassiska antiken. Äfven i Frankrike öfvergick man, under renaissancens
  tidebvarf, från "mystère" till klassisk tragedi. Dock fortlefde
  härjemte det religiösa skådespelet derstädes under hela detta
  sekel,[201] förnämligast uppfördt af "les confrères de la
  passion", hvilka foro omkring i städerna för att gifva sina
  representationer,[202] ehuru dessa "tragédies saintes", mest af
  gammaltestamentligt innehåll -- af hvilka en stor mängd tillochmed från
  det sjuttonde århundradet kunde uppgräfvas ur arkivernas gömmor, om det
  eljest lönade mödan -- icke voro fria från inflytelse af antik
  förebild. Härtill kommer ett stort antal religiösa dramer på latin,
  förnämligast af jesuiter.[203] Och ytterst kan tilläggas, att äfven det
  franska klassiska dramats heroer, Corneille och Racine, upptagit många
  det andeliga skådespelet tillhörande motiver.[204]
  
  I Spanien utvecklades, på äkta nationel grund och botten, en yppigt
  blomstrande dramatisk litteratur. Hvad det nyare spanska andeliga
  dramat vidkommer, utgick detsamma omedelbart ur mysterierna, och
  i formelt hänseende, förnämligast ur moraliteterna. Dock benämnas
  dessa religiösa skådespel redan i det femtonde seklet _Autos_ --
  akter, heliga handlingar --, såsom _Autos al nascimiento_, motsvarande
  de gamla julspelena. _Autos sacramentales_, hvilka trädde i stället
  för de gamla påskspelen, egentligen till förherrligande af den
  katholska "festum corporis Christi", hade företrädesvis allegoriska
  personer. Guds egenskaper, dygder, laster, döden, kyrkan, kätteriet,
  judendomen, Islam, afgudatjensten, verldsdelarne, naturen, årstiderna,
  ljuset, mörkret m.m. äro här personifierade. Också historiska
  personer förekomma i autos, men äfven dessa gerna i en kristligt
  allegorisk beslöjning, på samma sätt som de i nämnda skådespel från
  den antika mythen uppträdande Amor, Psyche och andra, hvilka alla
  representera kristligt-religiösa föreställningar. Lope de Vega --
  denne utomordentligt produktive dramaturg, som skall hafva författat
  adertonhundra dramer af dels komiskt dels tragiskt inneh&ll, indelade
  liksom Calderon's skådespel i tre akter (Jornadas), samt fyrahundra
  autos sacramentales -- har uti sina andeliga skådespel (comedias
  divinas) "framställt alla schatteringar af sitt folks religiösa
  egendomlighet: obetingad undertro, drömmande mystik, försänkning
  i öfvermenskliga smärtor eller fröjder, barnslig trosnaivetet,
  tillspetsad trossubtilitet och dyster förföljelselystnad." Och
  Calderon, som i de finaste nuancer gestaltat det menskliga lifvets
  äflan uti sitt beundransvärda intrigspel, har dock ur religionen
  inandats sin egentliga lifsluft samt "äfven i några komedier med
  snillets visa måtta framställt sitt folks religiösa känslor." Också
  uti åtskilliga af hans rent verldsliga skådespel förnimmes en
  religiös grundton. Och sålunda sammanfaller ännu i det sjuttonde
  seklet blomman af Spaniens nationalpoesi med det andliga dramat.[205]
  
  Några mysterier uppfördes i England ännu under loppet af det sextonde
  seklet.[206] I Tyskland synes på samma tid antalet af uppförda
  andeliga skådespel hafva varit vida större. Den spelande personalen,
  som bestod af unge män af borgareståndet, var stundom mycket talrik.
  Så uppträdde t.ex. år 1571 uti Holzwart's "schön neu Spiel vom
  Saul" icke mindre än hundra talande och femhundra stumma personer.
  Men såsom offentliga folkskådespel torde mysterierna hafva npphört
  i detta land redan mot slutet af sistnämnda århundrade.[207] Hurn
  de religiösa skoldramerna, hvilkas innehåll var enahanda med det i
  nyssnämnda offentliga skådespel, ännu länge härefter, såsom enskilda
  amatörsspektakel, fortforo att gifvas af skolelever och studenter, är
  redan i det föregående omnämndt.
  
  Så upphörde efterhand det andeliga skådespelet. Men folktraditionen
  är underbart minnesgod. Skulle man väl kunna föreställa sig
  att ännu i vårt århundrade, liksom i den kristna dramatikens
  ursprungstider, herdarnes tillbedjan, offrandet vid krubban samt
  scener ur passionshistorien blifvit dramatiskt uppförda uti några
  kyrkor i franska Flandern. Men så har det likväl varit, hvarföre
  biskopen i Cambrai såg sig föranlåten att år 1834 formligen förbjuda
  alla sådana representationer. Dock finnes det antecknadt, att
  passions-dramat ännu det följande året blifvit uppfördt på många
  orter i nämnde provins.[208] I Tyrolen, Kärnthen och Steiermark
  hafva likartade skådespel blifvit framställda af landtfolket
  derstädes ännu uti innevarande sekel. Men större uppmärksamhet än
  något annat dylikt, har det andeliga skådespelet i byn Oberammergau
  uti bajerska höglandet väckt bland talrika åskådare af alla
  samhällsklasser. Detta passionsspel, hvilket sedan 1633, endast
  med färre afbrott blifvit uppfördt hvarje tionde år, gafs sednast
  i fjol. Under spelåren 1830, 1840 och 1850 räknade man på hvarje
  spektakeldag (sistnämnde år tolf till antalet) fem à sextusen
  åskådare. De spelande, alla Oberammergauare, voro tre à fyrahundra,
  från dibarnet till åttioåringen. För ändamålet har man inrättat en
  sommartheater, emedan det är under sommarmånaderna och då mest på
  söndagar, dessa representationer förefalla. Askådarenas bänkar,
  utan ryggstöd, höja sig amfitheatraliskt öfver hvarandra under bar
  himmel, men omgifna af ett brädskrank. Den sceniska inrättningen
  med rideau, kulisser, särskilda rum och gator m.m. är sinnrikt
  uttänkt. -- Den ursprungliga texten är 1811 omarbetad. Härigenomhafva
  djefvulen med sitt anhang, de personifierade synderna och döden
  försvunnit. Ingen narr eller såkallad lustig person förekommer. Men
  ehuru stycket sålunda är moderniseradt, återstår dock tillräckligt
  för att gifva detta skådespel en äkta medeltidskarakter. Rimmade
  sångstycken afsjungas emellan särskilda scener af choren, af folket
  kallad skyddsandarne, hvilka dessutom inledningsvis framställa i
  tableauz vivants gammaltestamentliga förebilder till den evangeliska
  historien. Det gamla testamentets rika innehåll indrages i
  evangelierna för att härigenom uti stundom nog vågade och sökta
  paralleler visa huru allt hänvisar på återlösningsverket. Den sceniska
  framställningen af passions-historien, som begynner med Hosiannah
  vid Kristi högtidliga intåg till Jerusalem, upptager i biblisk
  ordningsföljd de förnämsta momenterna af densamma samt afslutas,
  emedan himmelsfärden, af brist på erforderligt maschineri, icke kunde
  visas, med en tableau, föreställande Frälsaren i triumf, omgifven
  af sina trogna bekännare i tillbedjan. Det hela har gjort ett djupt
  intryck på den talrika församlingen.[209]
  
  Det komiska elementet gick i arf från medeltida-mysterierna till
  likartade dramatiska alster i nyare tider. Djefvulen, som uti de
  förra parade begreppet af det förskräckliga och det löjliga, var
  äfven i de sednare en i ordets egentliga bemärkelse förskräckligt
  löjlig figur. Han uppträdde på scenen vanligen åtföljd af flera
  andra afgrundsandar. Också synes deras antal hafva varit alldeles
  godtyckligt. Så finnes det uti företalet till en dramatisk
  bearbetning af parabeln om rike mannen och Lasarus, från 16
  seklet, visserligen sagdt att "sechs scheusliche Teufel" skulle
  uppträda, men tillägget: "allhier mag man auch wohl noch mer Teufel
  verordnen",[210] bevisar nogsamt att man icke just så noga brydde sig
  om antalet. Äfven Döden, personifierad, spelar i de seduare
  medeltidsdramerna en tragi-komisk rol.[211] Uti nyare dramer af
  religiöst-moraliskt innehåll synes Döden ännu oftare med samma
  karakter.[212] Men det är egentligen Narren som uti sistnämnde
  skådespel spelar den mest framstående komiska rol. Han förekommer
  redan i medeltideu, som förut blifvit nämndt, såsom hof- och
  folknarr. Men först sednare afträder hin Onde, hvilken under tidernas
  lopp förvandlades till ett sceniskt bihang och slutligen alldeles
  försvann från skådeplatsen, sin komiska hufvudrol åt narren, som i
  sjelfva verket var af större betydenhet än man vid första påseendet
  skulle föreställa sig. Utgången ur samhällets lägsta regioner, der
  de mägtiges förtryck herrskade, var han i en ständig opposition
  emot det bestående statsskicket, hvars invecklade förhållanden han
  väl icke mägtade fatta, men hvars svaga sidor och utväxter voro
  tillräckligt i ögonen fallande för att mana till tadel och anfall,
  och derföre af narren angrepos med plumpa stickord och gäckerier.
  För öfrigt är anmärkningsvärdt, att, emedan tillfredsställandet af
  lifvets oundgängligaste materiela behof stod i det omedelbaraste
  samband med den slafvande hopens existens, narren erhöll benämniug
  efter särskilda nationers älsklingsrätter. Så erhöllo italienarne
  sin Signor Maccaroni, engelsmännen sin Jack Pudding, fransmännen
  sin Jean Potage, tyskarne sin Hauswurst o.s.v. Genom allt detta
  inflätades i mysterierna och moraliteterna, ja någongång tillochmed i
  skolkomedierna ett komiskt intermezzo, som urartade till en verklig
  pöbel-farce, hvars själ narren var. Åt denna dramatiska figur har
  endast Shakespeare gifvit en konstnärligt utbildad gestalt. Stundom
  synes det dock hafva lyckats äfven för Calderon att i den komiska
  personnagen inlägga en djupare betydelse genom att framställa
  densamma såsom representant af den prosaiska verkligheten i motsats
  till idealet, genom att göra Gracioso till hjeltens karikatyr. Men
  öfverhufvud nådde narren icke någon högre utbildning. Ju längre
  det led, desto mer blef han en blott abstraktion, utan sammanhang
  med handlingen, förvandlades slutligen till ett improviseradt
  fantasistycke, samt försvann såsom sådant från den dramatiska
  scenen.[213]
  
  Likasom medeltidens mysterier hade uti sig upptagit hvarochen
  då existerande dramatisk art, så att en strängt karakteristisk
  åtskillnad emellan mysterier, moraliteter och farcer vid detta
  tidehvarfs utgång icke kan uppdragas, så erhöllo äfven den nyare
  tidens moraliteter ett allt omfattande innehåll. Väl uppfördes ännu
  under loppet af det sextonde seklet talrika bibeldramer i många
  europeiska länder, ja tillochmed sednare förekomma dylika här och
  der; men behandlingen af det religiösa ämnet hade blifvit en annan
  än den ursprungliga. En ofta dogmatisk och polemisk rigtning gaf
  mysterierna under reformationstidehvarfvet en förändrad karakter.
  Moraliteterna -- förnämligast de som innehöllo bibliskt stoff, --
  hvilka redan från början hade en dualistisk tendens, voro egnade
  att i dramatiskt hänseende yttrycka denna nya religiösa rigtning.
  Och äfven de moraliteter som rörde sig inom det allmänt sedligas
  område, äfvensom de hvilka med förkärlek behandlade konflikterna
  inom det medborgerliga sambällslifvet, skärskådade allt detta ur en
  religiöst-moralisk synpunkt. Också inskärptes den praktiska moralen
  icke mindre uti de långa, i predikostil hållna prologerna, än i
  sjelfva styckena och epilogerna. Dessa skådespel erhöllo härigenom,
  synnerligen i de protestantiska länderna, en mycket didaktisk
  natur. Ehuru den allegoriska formen, hvilken de allt fortfarande
  företrädesvis bibehöllo, icke mägtade gifva nog lif och rörelse åt
  de färglösa gestalter, de framställde på scenen, fortlefde dessa
  dramer emellertid på skådeplatsen under hela det sextonde seklet.
  Också voro de icke utan inflytande på åtskilliga romantiska skådespel
  och historiska dramer, ty dessa innehålla i mängd elementer från
  moraliteterne. Och ännu i det sjuttonde seklet hade dessa skådespel
  icke upphört. Så äro t.ex. Calderons allegoriska autos sacramentales
  icke blott i formelt hänseende, utan äfven till sitt inre väsende,
  förnämligast moraliteter.[214]
  
  Hvad i det föregående blifvit sagdt om det burleskt-komiska
  mellanspelet, narren m.m. i mysterierna, gäller äfven moraliteterne.
  
  I det föregående hafva vi sökt gifva en bild af medeltidens skådespel
  samt af de derur i nyare tider omedelbart utgångna dramatiska
  alstren. Emedan den skandinaviska, och synnerligen den svenska,
  dramatiken under nämnda epoker närmast ansluter sig till vårt
  speciela ämne, hafva vi ända hittills uppskjutit att beröra Danmarks
  och Sveriges skådespel, för att härigenom bereda den naturligaste
  öfvergång till sagde ämne.
  
  Danmarks skådespelsväsende under medeltiden är nästan alldeles
  okändt. Men emedan mysterierna i grannlandet Tyskland voro mycket
  gamla, och detta lands dramatik isynnerhet utöfvat inflytande på de
  äldsta danska dramaturgerne, kan man väl antaga såsom helt säkert
  att andliga skådespel blifvit uppförda i Danmark redan långt före
  konung Hans' regeringstid, ehuru de första kända representationerna
  af "komedier" -- den vanligaste benämningen för skådespel i allmänhet
  på femton- och sexton hundratalet -- skedde först år 1501. Dessa,
  sistnämnde år, af skolelever uppförda komedier voro sannolikt
  "Efterligninger af Mysterierne".[215] Under reformationstidehvarfvet
  synes theatern i Danmark på samma sätt som i andra protestantiska
  länder blifvit använd till utbredande och befästande af kyrkoläran.
  Också gåfvos skådespel ofta i sjelfva kyrkorna. Detta skedde ännu i
  sjuttonde seklet, såsom t.ex. 1635 i domkyrkan i Sleswig och 1690 uti
  domkyrkan i Bergen, på hvilket sistnämnda ställe passionshistorien
  och andra bibliska historier blefvo dramatiskt framställda af
  kathedralskolans elever.[216] Ämnen till dessa i Danmark mycket
  omtyckta skolkomedier, hvilka, liksom i Tyskland, ursprungligen voro
  affattade på latin, samt äfven sednare, efter det modersmålet begynt
  användas, ofta förekommo på förstnämnda språk, valdes dels ur bibeln
  dels ur den grekiska och romerska antiken. Men äfven bibeldramerna
  blefvo utstofferade med många klassiska zirater, mest ur
  mythologin.[217] Skoleleverne torde företrädesvis hafva uppfört
  skådespel på danska, under det studenterne, hvilka år 1574 befinnas
  blifvit ålagde att på sina konventer uppföra Terentii komedier, "holdt
  sig til Latinen, rimeligtviis forde de ikke ansaae det för Provectiores
  anstaendigt at producere sig i Landets Tungemaal." Men om ock
  studenterne jemförelsevis oftare än skolans lärjungar begagnade
  romarespråket till dramatiska representationer, synas likväl äfven
  de sednare kunnat med stor ledighet uttrycka sig på latin, då de
  uppförde skolkomedier på detta språk. En latinsk komedi af denna art,
  "Susanna" uppfördes 1574 af skolan i Viborg "der havde den AEre,
  iblandt Tilskuerne at have Kongen selv, som fandt sig saa synderlig
  tilfreds med Udførelsen, at han til Skolen forærede 20 Læster korn
  til 30 Disciples Underhold." En sednare representation af "Susanna"
  ägde rum vid en fest med anledning af Christian den fjerdes födelse,
  1577. Då blefvo "den anden Dag nogle af de Høilærde (Professorerne
  ved Kjøbenhavns Universitet) med deres Studentere opfordrede til
  (paa Kjøbenhavns Slot i Gaarden) at lade see en Comedie, som dennem
  var bleven befalet at agere, og blev den Historie om Susannæ
  Uskyldighed antagen og yudeligen ageret; Siden blev og en mærkelig
  moriansk Daaredands anstiftet. Om Tirsdageftermiddag bleve atter de
  tilforordnede Høilærde igjen opkaldede og legede den mærkelige Seir,
  som Kong David haver indlagt sig over den mægtige Kæmpe og Philister
  Goliath; derefter blev ogsaa bestilt en mærkelig Pygmeers Kamp med
  Tranerne".[218]
  
  Ibland de ganska talrika danska skolkomedierna, hvilke ända till
  sednare hälften af det sjuttonde århundradet allmänt omhuldades af
  publikens ynnest och utgjorde en hufvudsaklig förlustelse vid de
  förnämas fester, synnerligen vid bröllop, förekomma äfven några
  moraliteter. En sådan var t.ex. i sednare hälften af sextonde seklet
  "Kortvending" med allegoriska personer. Efter enhvar af dess tre
  akter följde sång och dans.
  
  En religiös grundton synes genomgå denna dram, att döma af slutorden
  uti epilogen:
  
      "Thy wille wy alle gladelig quede,
      Oc Bede gud alle ssammen,
      Att handtt will giffue oss hymmerigs glede;
      Ther till siger alle Amen!"
  
  En annan moralitet, "de Mundo et Paupere" som uppfördes i början
  på sjuttonde seklet, skall, enligt Rahbek, hafva någon likhet med
  den af oss förut omnämnda franska moraliteten "Bien-advisé et
  Mal-advisé".[219]
  
  Äfven uti de danska mysterierna från nyare tider, hvilka i likhet med
  andra länders religiösa skådespel, under reformationstidehvarfvet och
  sednare, nästan uteslutande tyckas behandlat bibliska ämnen ur gamla
  testamentet, saknas icke burlesk-komiska elementer. Så uppträder
  uti "Kong Salomons Hylding", som uppfördes inför det kungliga huset
  vid Christian den fjerdes hyllning 1584, utom en djefvul, hvars
  rol troligen här såsom annorstädes hade en komisk anstrykning, en
  hofnarr, benämnd Krage, med ett ofta groft och plumpt skämt. En annan
  narr, Brynke, utöser en lång rad plumpa skällsord i "den gudfrygtige
  Tobiæ Giftefærd", uppförd 1635 vid ett förnämt bröllop, hvilket
  Christian IV behedrade med sin närvaro.[220] Men emedan dessa råa
  utvexter i bibeldramerna, utan allt sammanhang med handlingen, redan
  förut blifvit skärskådade, torde en vidare utläggning häraf vara
  obehöfiig. -- Att farcer, liknande de tyska fastlagsspelen, också i
  Danmark förekommit, torde kunna antagas, emedan "Fastelavnsløben"
  var de danske studenterne förbjudet.[221] Men sådana farcer voro
  sannolikt mest alla improviserade.
  
  De danska skolkomedierna, hvilka till största delen lära varit
  öfversättningar eller bearbetningar af tyska mönster, voro en slags
  sammanblandning af mysterier och moraliteter samt mångfaldiga från
  den klassiska lärdomens rustkammare för särskilda tillfällen anbragta
  tillbehör. Om dessa på rimmad vers, med oregelbundet omvexlande
  outbildade trochæer, jamber, anapæster och daktyler, affattade
  dramer yttrar sig Överskon sannt och träffande med följande ord,
  hvarmed vi kunna afsluta skolkomediernas karakteristik: "Deres Kjærne
  var i Almindelighed lange Taler, hvori Personerne mere beskreve
  end udtrykte deres Følelser og derhos lode sig det være vigtigt
  at fremkomme med saa mange Allusioner, Lærdomme og Sententser,
  som Författaren havde kunnet finde paa. Fablen var yderst simpel,
  og Savnet af Handling søgtes ofte erstattet ved Sange, Dandse
  og langstrakte, i Comedien aldeles vilkaarligt indlagte platte
  Episoder, som undertiden gik over til at blive egne Smaastykker,
  der sønderlemmedes og fortsattes paa hvilket Sted Författaren
  ansaae det godt at give Tilskuerne nogen Afvexling. I de senere
  Stykker maatte Narren ikke savnes, men han stod ikke i mindste
  Forbindelse med Handlingen, hvorimod han ikke sjelden brugtes, som
  de Gamles Chor, til at fremsætte Reflexioner over Personernes Ord
  og Foretagender. Fro Mysterierne beholdt endeel af Skolestykkerne,
  uagtet Reformationen, lige til deres Undergang mange Træk, som
  levende erindrede om Catholicismen".[222]
  
  Den svenska medeltidsdramatiken är, liksom den danska, insvept
  i mörker. Men tillvaron af skådespel i Sverige, under nämnda
  tidskifte, kan derföre icke bestridas. Väl är det sannt, att en
  lyrisk stämning är förherrskande hos den svenska nationen. Men om
  ock svensken, hängifven åt en lyriskt-subjektiv innerlighet, med en
  ansats af didaktik, är "en monologisk natur", som "mera discurerar
  än samtalar",[223] samt derföre äfven i diktens verld icke utan
  svårighet frambringar en dialog med utpräglad karaktersteckning;
  saknar han likväl icke ursprungliga dramatiska anlag. Också har
  redan den skandinaviska mythen en afgjord dramatisk karakter.[224]
  Äfven de svenska folkvisorna, dessa omedelbara utgjutelser
  af det nationela medvetandets allmänna innehåll, hafva stundom ett
  dramatiskt skaplynne, tillochmed dialogiserad uppställning.[225]
  Men detta gäller i högre grad om de svenska folklekarna, hvilka äro
  än endast mimiska och symboliska, än härjemte i dialog uttryckande
  någon konstlöst enkel handling från hvardagslifvets sfer, samt ofta
  åtföljda af sång och dans.[226] På folkfester ända från uråldriga
  tider, såsom den första maj, midsommarsdagen, jultiden o.s.v.,
  plägade man roa sig med sceniska lekar och danser.[227] Och ännu
  i våra dagar fortlefva dessa lekar och ringdanser, förnämligast
  jultiden, till en del äfven i vårt land. Med allt detta hafva vi
  endast velat antyda, att det svenska folket, i likhet med öfriga
  nationer, icke kunnat vara i saknad af skådespel under medeltiden.
  Att i sådant hänseende den andeliga dramatiken då äfven i Sverige
  hufvudsakligen blifvit bearbetad, framgår ur det vi förut varit i
  tillfälle att utlägga, ehuru blott ytterst få fragmenter af likartade
  skådespel från denna tid i sistnämnda land förefinnas. Ett sådant
  synes vara ett samtal om Kristi korsfästelse mellan en bedjande
  kristen och jungfru Maria, der det långa svar, "Bedjaren" ger åt "Vår
  Fru", är utmärkt af en rörande skönhet och, såsom Wieselgren säger,
  "eger ett natursannare pathos än moderskänslans uttryck i många nya
  dramatiska försök." Såsom ett annat dylikt torde man kunna anse
  "Trætte imellum Jesum af Nazareth och Belial." "Jesus nederfor till
  helvete med en hvit fana och rödt kors; Patriarcherne börja ropa,
  då han nalkas, att han ville förlossa dem ur förborgen. Emellertid
  förordnar Herren en domstol, som först med sin dom kunde visa att
  nåden vore rättvis. Kring domarbordet ser man nu, hvad man väntat,
  Moses, Salomon, Joseph o.a. men helt oväntadt insänder vördnaden
  för klassikens mästerverk äfven en Virgilius, en Aristoteles, en
  Hippokrates. Men desse jäfvar Satan." Möjligen kan ock hit räknas:
  "Aff huru kroppin och själen thrätte." Detta "samtal emellan en
  kropp och själ i helvete" är, enligt Hammarsköld, "till sitt innehåll
  en moraliserande vision, enligt den tidens smak, i hvilken man mycket
  igenkänner af andan i la Divina Comedia, ehurn naturligtvis detta
  lilla stycke ej uthärdar någon jemförelse med Dantes stora, himmel
  och helvete omfattande, mästerstycke".[228]
  
  Den poetiska medeltidens bisarra, fantastiska skapelser i litteratur
  och konst förbleknade och bortdogo efterhand, isynnerhet i
  protestantiska länder, under inflytelsen af den strängt dogmatiska
  och kärft polemiska begreppsutveckling, reformationen framkallade.
  För den didaktiskt-moraliserande rigtning, som nu inträdde, måste
  den uppsluppna fantasins ystra lekar flykta. Men ehuru af denna
  orsak en vresig stämning emot vitterheten öfverhufvud var märkbar,
  begagnade likväl äfven reformationens befordrare och vänner den
  dramatiska dikten såsom ett verksamt medel till den renade lärans
  belastande och utbredande. Utom Luther, hvilken, såsom vi hafva sett,
  fri från all trångbröstad ensidighet, gaf den dramatiska konsten
  dess berättigande, var äfven den svenske reformatorn Olaus Petri
  öfvertygad om nyttan af skådespel, naturligtvis förutsatt att den
  kristna religionens och moralens läror uti desamma icke oskärades,
  utan tvertom rent och klart framställdes. Ett interessant bevis
  härpå bibringar sistnämnde utmärkte man uti företalet till sin _Tobie
  Comedia_, det första med säkerhet kända och tryckta dramatiska verk på
  svenska.[229] Emedan man härjemte ur detta företal erhåller upplysande
  antydningar om tillvaron af en äldre svensk dramatik, tveka vi icke att
  afskrifva följande längre utdrag af detsamma: "Lika mycket, hvad man
  får veta Guds vilja, under enfaldig ord eller konsteliga dikter, all
  then tid thet är ju Guds vilje som vi få veta... Och såsom man seer
  skeedt wara när Gudz almogha, så seer man ock wara skeedt ibland
  förståndigha Heedningar, att lärde män som mera haffua besinnat
  hwadh godha sedher och itt ärligit liffuerne kraffdt haffuer, än
  then menighe man, the haffua brukat mong sett, ther the haffua lätit
  then menighe hopen förstå medh, hwadh rett eller orett giordt war,
  Somlighe brukadhe slätt och enfaldigh ord och taal ther til, Somlighe
  wijsor, ordspråk, och mongahanda Poetiska dichter, för them ther
  hahde lust til, Somlighe brukadhe Spel eller Comedier och Tragedier
  på vppenbara spelplatzer eller skodoplatzer, på thet at the som
  lust hadhe til at se vppå huru the som spelet driffuo, hadhe (vnder
  fremmande klädhebonat) vnderligha åthäffuor, skulle ock ther bredho
  widh någhot lära thet them nyttigt wore, antingen at göra eller låta,
  Så at hwar och en fick ju någhor rettelse vnder thet sett som han
  hahde lust til. Thet samma haffua ock wåre förfähder brukat så här j
  landet som j annor land, sedhan Christendomen hijt kom, medh vijsor,
  rijm och Comedier om helgha män, som föregafiz til godh exempel, om
  tbe ellies hadhe altijdh så rett drabbat sanningen, som the thersådana
  dichtadhe, synas haffua hafft meningen godh, Så haffuer man nu
  här utsatt på rijm i Comedie wijs, för them som ther haffua lust til,
  Tobie Historie" etc.[230]
  
  Man finner af ofvan anförda företal att andeliga skådespel äfven i
  Sverige under medeltiden verkligen ägt rum.[231] Och att desamma
  också derstädes liksom i andra länder haft ett lithurgiskt ursprung,
  framstår såsom en naturlig följd af det som förut blifvit sagdt
  om det kristna dramata upprinnelse. Också hade den påfliga kulten
  öfverallt såsom Wieselgren säger, ett "theatraliskt väsende".[232]
  Under reformationstiden var den intellektuela verksamheten i
  Sverige med afgjordt företräde vänd åt det andeliga hållet, och
  detta förnämligast i polemisk-dogmatisk rigtning. Hvad den svenska
  dramatiska litteraturen under detta tidskifte vidkommer, känner man,
  efter Tobiæ Comedia, från sednare hälften af femtonhundratalet
  endast följande trenne skådespel, alla i handskrift: _Comoedia
  Studiosorum, Holofernis och Juditz Historia samt De Creatione Mundi
  eller Om Meniskiones Skapelse och hennes Fall_.[233] Men ehuru så
  få spår af dramatiska kompositioner qvarstå från denna tid, har
  deras antal likväl sannolikt varit vida större. Från det följande
  århundradet förefinnas talrikare så väl andliga som verldsliga
  skådespel.[234]
  
  På sextonhundratalet hafva, så vidt vi kunnat finna, följande
  skådespel, af andeligt innehåll, blifvit tryckta dels i Sverige dels
  i Finland, samt troligen alla uppförda: _Josephi Historia_ och
  _Konnungh Dawidhz Historia_, begge sannolikt af Thomas Petri
  Gevaliensis;[235] _En lijten andelig Tragoedia om the 3 vijsa Män_,
  af Olffsson; _Salutaris Jesu Christi Nativitas_, af Pachius, på tyska,
  (spelt inför Drottning Christina); _Acta et Martyria Apostolorum. Thet
  är Een Tragico-Comoedia om Apostlarnes gärningar och jämmerliga
  marteringar_, af Brask; _Itt gudeligit Samtaal eller andelig
  Prosopopoeiae Dicht, aff then helige Bernhardo Componerat, verterat och
  på Rijm affsatt aff Josepho Chaerbero; Genesis Aetherea eller Jesu
  Christi Födelse_, af Kolmodin, uppfördt i Åbo år 1659, _Rebecca_, en ny
  och andelig Comoedia, af Beronins; samt slutligen _Thet Himmelske
  Consistorium tilhoopa kallat, för våra förste Föräldrars ynkeliga
  affall skull: vthi een lijten Skohle öfning och Comoedia medh någre
  Skohle-gåssar, närwarande Höge sampt Lägre Ståndz-Personer, uppå
  Wijborghs Slott repräsenteradh och förestält Anno 1674_; af
  Carstenius.[236] I det sjuttonde seklet uppfördes äfven skådespel på
  latin. Och under sednare hälften af detta århundrade synes man
  isynnerhet i Åbo bafva interesserat sig för sådana dramatiska
  representationer, af andligt innehåll, enligt Wieselgrens ord: "På
  latinska andliga komedier skaffade man sig bättre tillgång i Åbo genom
  att 1670 upplägga, utur 'Corn. Schonæi Terentius Christianus s.
  Comoediae sacrae': _Comoed. Dyscoli, Josephus, Pentecoste, Triumphus
  Christi, Daniel_".[237] Slutligen bör tilläggas att några skådespel af
  religiöst innehåll finnas i handskrift, såsom t.ex. _Judas Redivivus,
  thet är en christelig Tragico-Comoedia_ -- enligt Rydqvist (a st., s.
  235) den utmärktaste och friast behandlade af alla här ofvan nämnda
  religiösa dramer på svenska, innehållande några äkta tragiska
  beståndsdelar --;[238] _Christianus Redivivus eller Christtrognas
  Dygdespegel, i en lustig comoedia författat_, af Lundius; samt
  _Josephus venditus, en svensk comoedia_, af Brask.[239]
  
  Dessa religiöst-moraliska skådespel äro till innehållet
  öfverensstämmaude med andra kristna länders mysterier, sådana
  de framstå efter medeltidens utgång. De bibliska dramerna följa
  öfverhufvud troget bibeltexten.[240] Men någongång tilläggas dock
  saker som äro alldeles fremmande för den tid och de personer, dramen
  behandlar. Huru sällsamt låter det t.ex. icke att få höra den man,
  Josef möter, då han på sin faders befallning utgått för att uppsöka
  sina bröder i Sichern, sjunga en svensk folkvisa, der Frälsarens namn
  förekommer:
  
  Joseph.
  
      Käre Fadher iagh gåår nu åstadh,
      Och wil beställat, som tu migh badh.
  
  _Hic errat in solitudine_, Och honom möter een bondbe.
  
      Min käre Wen, höör migh itt ordh,
      Wijss migh rätte wäghen til min Fadhers hiordh.
  
  Rostiens.
  
      Thenna wäghen skal tw rätt framgåå,
      Ingen annan wägh tu pass vppå.
  
  Joseph.
  
      Faar wäl min wen, iagh tackar tigh,
      At tu rättan wägh, wijste migh.
  
  Rusticus.
  
      Faar och tu wäl min wen så from,
        Rätt nu han på wäghen kom.
      Ty gåår iagh min koss j fagre wädher,
        Så gladeligb iagh een wijsa quädher.
      _Duffuan sitter på Lilie quist, gudh rådhe,
        Hon siunger så fagert om Jesu Christ
      Men Gudh giffue oss sina nådher_.[241]
  
  Någon dramatisk enhet söker man förgäfves i dessa skådespel. Så
  finner man t.ex. uti Josepbi Historia omedelbart efter Jakobs
  välönskningar för sina söners förnyade resa till Egypten Ruben
  samtala med Josef och adressera till honom följande ord:
  
  Ruben.
  
      Hell wari tigh tu Förste godh,
      Gudh giffue tigh altijdh itt frit modh.
  
  Joseph.
  
      I ähre nu alle komne igen,
        Löp min drengh och waar ey seen.
      Lät maat tilpynta, lät all tingh wara rede,
        Och lätt duken på bordhet bredhes.
      Leffuer edher gamble Fadher än,
        Heller hwadh seije j fremmande Män,
      Ähr thetta Benjamin eder yngste broder,
        Som haffuer födt Josephs Modher?
  
  _Här skijndar han sig från them för gråt skull_.
  
  Ruben.
  
      Ja, nådighe Herre, wår Fadher måår wäll,
      Han önskadhe E. N. wara hell och säll. o.s.v.[242]
  
  Ibland de anförda svenska skådespelen stå, enligt Rydqvist,
  "Prosopopoeiae Dicht" och "Thet Himmelske Consistorium" på
  gränsen mellan mysterier och moraliter.[243] Och i sjelfva
  verket utmärker redan sjelfva titeln på det förstnämnda stycket,
  hvars innehåll vi föröfrigt icke känne, att pjesen är en religiös
  moralitet. Ty berörde titel lyder sålunda: "Itt gudeligit Samtaal
  eller andelig Prosopopoeiæ Dicht, vthi hvilken the Gudhomlighe
  Egenskaperne, Rättfärdigbeten, Sanningen, Barmhertigheten, Fridhen
  och Allvijsheten, med Gudh Alzvoldigh, om Menniskiones Fall och
  Vprättelse, vthi Discours-vijs anförde blifva".[244]
  
  Till samma art af skådespel hör äfven det ofvan nämnda i Finland
  uppförda "Himmelske Consistorium." Dess innehåll, som för oss har
  ett inhemskt intresse, är i korthet följande. Adam och Eva beklaga
  sig öfver syndafallet. Den sednare, som nu för sent önskar att hon
  "hade smakat något annat i ställe för detta förbannade äplet",
  menar att Adam icke hade bort tillstädja henne en sådan dårskap,
  eller åtminstone icke sjelf följa exemplet. Men härtill svarar Adam
  helt artigt: "Mitt eendaste Hjerta! skulle iagh så grymm och afwogh
  stella migh emoot tigh, som så mången kärleks glädje och lust i
  tigh altijd funnit hafwer, at iagh tigh i någor måtto mootsträfwa
  skolie. Håller du migb tå _för een beest_ eller omeniskligh, at iagh
  tiu kärleek wärt umgänge icke lijda och efterfölia måtte." Gud
  Fader, efter att i en lång monolog hafva ådagalagt menniskornas
  otacksamhet och brottslighet, sammankallar af medömkan öfver de
  fallna sitt Consistorium, sina _Himmelske Möör_, på det att han, såsom
  orden lyda, "förnimma må hvad står til görande", samt presiderar uti
  andra akten i rådet, med Freden, Nåden, Mildheten, Långmodigheten m.fl.
  till venster om sig, och till höger Rättfärdigheten, Strängheten,
  Stadigheten, Heligheten och Sanningen. Consistorium uppmanas att
  yttra sina åsigter om "desse ynckelige persohner, som för wåra ögon
  ståå", Adam och Eva, hvilka under rådplägningen äro tillstädes
  äfven som Mensklige slechtets eländighet, deras advokat, samt
  Lucifer, deras anklagare. Freden talar till menniskornas förmån.
  Med henne instämmer Enigheten. Men derföre får den sistnämnda en
  skarp tillrättavisning af Rättfärdigheten, som frågar henne om hon
  är _klok eller nöchter_. Rättfärdigheten och Strängheten yrka på hårdt
  ansvar, hvilket naturligtvis också Lucifer tillstyrker. Vänligheten
  vill ännu lägga sig ut för menniskornas sak, men blir snäst af
  Lucifer med orden: "Tig du näsvisa qvinna, war tyst tu owettige
  och krysta läpparna tilsamman." I tredje aktens början instörtar
  Lucifer med tjenare för att basta och binda Adam och Eva, sägande:
  "Jo, jo! mina trognaste camrater! Tager Cerberi kädjor, glömmer
  intet Handklofvarna. Slår, binder, sargar, skonar intet." Under det
  befallningen verkställes, heter det om Consistoriales: Dessemellan
  sucka samptelige Himmelens Möör. Men Nåden förhindrar menniskoparets
  bortsläpande, med en sång, hvars första strof begynnes med orden:
  "Lät bli, lät bli, tu arge skalker, Tag bort tiu näbb tu glupig
  falker." Adams och Evas sak utföres allt fortfarande pro et contra.
  Den för menniskorna bönfallande Mildheten yttrar bland annat: _Ack!
  käre, lät migh icke fåå repuls!_ Rättfärdigheten, häröfver förgrymmad,
  är obevekligt sträng, och vill att man "gäntzligen" skall "vräka och
  upphäfva" Freden och Mildheten. Med henne förena sig Stadigheten och
  Heligheten. Lucifer "_gillar theras tahl_", sägande: "Herr Domare,
  desse hafva icke så galit dömbt. _Eija förty, o mine käre, krapser them
  i ett huj härifrån med eder_." Men då Långmodigheten, Sachtmodigheten,
  Alsmechtigheten, Godheten och Mensklige Slechtets Eländighet med
  kraft tala för menniskornas förskoning, samt äfven Änglarnes Chor
  instämmer i förbön för desamma, bevekes slutligen Fadren att säga
  till Lucifer: "Tag bort tin band, tu förbannade, och gack bort til
  dit herberge: ännu är menniskjan tig icke tildömbd." I fjerde akten
  fortsättes Consistorii öfverläggning med all ifver. Äfven dogmatiska
  bevisningsgrunder användas. Och då ändtligen menniskornas sak börjar
  ljusna, "_begynna Adam och Eva se gladlynt ut; men deremot taga
  djeflarna på rasa_." Slutligen håller Visheten ett tal, hvaruti hon
  dogmatiskt bevisar, att menniskornas Frälsare måste vara både Gud
  och menniska. Consistoriales förundrade öfver detta tal, "foga sina
  hufvuden tilhopa." Uti fortsättningen af talet framställer Visheten
  förslaget om Guds Sons menniskoblifvande, samt förenar sig med hela
  den venstra sidan af rådsförsamligen uti en bön härom, på vers, till
  Sonen. Han, som härpå uppstiger, förklarar sig villig att blifva
  ett försoningsoffer för menniskornas synder, samt erhåller Fadrens
  samtycke till återlösningsverkets utförande. Sedan härefter de
  systrar som framför andra gynnat de fallna dödliga, hade på latin
  afsjungit _ära vare Gud i höjdene_, tillslutes skådeplatsen. Dock visa
  sig ännu "i öpningen" Adam och Eva, yttrande sin tacksamhet samt
  instämmande i psalmen: _O Jesu Christ som mandom tog_.[245]
  
  Detta allegoriska stycke, som lifligt erinrar om de gamla
  medeltidsmysterierna, uti hvilka, såsom vi hafva sett, Guds egenskaper
  likaledes framställas personifierade, har äfven ett mellanspel,
  inflätadt i de skilda akterna. Detta mellanspel är delvis lånadt ur
  Stjernhjelms ballet _Then fångne Cupido_. Cupido, Venus och Diana med
  sina Nympher, Pallas, Aesculapius, två Satyrer, drengen Doris, samt
  herdarne Tityräs och Melibäus uppträda häruti på scenen.[246]
  
  Att icke heller de svenska mysterierna och moraliteterna sakna
  groteskt-komiska partier, ses af ofvanstående på sina ställen nog
  grofkorniga dramatiska komposition. Men öfverhufvud öfverträffa
  dock Nordens religiösa och moraliska skådespel i sedligt allvar
  det mellersta och synnerligen det södra Europas. Det nordiska
  folklynnet var för mycket inåtvändt, för att kunna känna en hjertlig
  lust och fröjd vid sådana dramatiska bouffonnerier, som förtjuste
  de sydligare, lättrörligare nationerna. Derföre forekomma ock
  dylika afarter blott sparsamt i de svenska dramerna af religiöst
  innehåll. Stundom saknas det komiska elementet helt och hållet,
  såsom t.ex. i Josephi Historia. Naturligtvis orenades de katholska
  andeliga medeltidsskådespelen i Sverige mera än de protestantiska
  af burleska tillsatser. Då Olaus Petri uti företalet till sin Tobiæ
  Comoedia säger om föregående svenska dramatiska skribenter: "Om
  the ellies hadhe altijdh så rett drabbat sanningen", torde han
  härmed närmast hafva åsyftat inblandningen af profana, det heliga
  sårande föremål i de andliga dramerna.[247] Men helt och hållet utan
  sådana andakten störande utväxter voro dessa skådespel icke heller
  efter reformationens införande i Sverige. Härpå lemnar det förut
  anförda bevis. Och vi kunna tillägga följande exempel. Uti Olffssons
  "Tragoedia om the tree wisa Män" förekomma, efter första aktens slut,
  dessa ord: "1 medler tijdh figurers eller något annat kortt wijl"
  (kurzweile); hvarmed afses, enligt Rydqvist, "förmodligen skuggspel,
  pantomim eller annat upptag".[248] Att för öfrigt slika roligheter
  vanligen iörekommo i de verldsliga skådespelen, synes deraf, att
  samteliga Messenii dramer voro försedda med en såkallad _lustig
  person_.[249] Och kanske uppträdde, äfven uti andliga spel, narren i
  Sverige, liksom annorstädes, med diverse improvisationer.
  
  Beträffande farcen, så är det i det föregående omnämndt, att
  gycklare, jemväl från utlandet, under medeltiden med framgång
  uppträdt i Sverige, och med all sannolikhet kan antagas, att
  deras prestationer der såsom annorstädes varit till största delen
  improviserade. Må det ock äga sin riktighet, att, såsom Rydqvist
  (Skandia VII, 214) säger, Sverige, så vidt kändt är, icke "haft
  någon egentligen lokaliserad folkmask", och att detta lands "Dummer
  Jöns, Jon Blund och andra personifikationer af vissa svagheter äro
  blotta abstraktioner, utan åskådlighet och dramatisk bestämdhet;"
  så finnas likväl af både in- och utländske författare åtskilliga
  burleska varelser omtalade, hvilka i narrkostym i Sverige,
  ännu på femton- och sextonhundratalet, uppträdde vid särskilda
  tillfällen såsom gycklare (Skandia VII. 206, 207). Dessa voro
  hof- eller folknarrar. Och härtill komma åtskilliga intyg från
  reformations-seklet, hvilka ovedersägligen ådagalägga tillvaron af
  en gammal folkförlustelse i meranämnda land, jemförlig med Tyskarnes
  fastlagsspel. Vi hafva förut omnämnt, att hvarjehanda maskeringar
  voro vanliga vid dessa dramatiska lustbarheter. Så skedde äfven i
  Sverige. Olaus Magnus säger, att man under de sex sista dagarne
  före fastan plägade derstädes anställa maskrader, hvilka stundom
  voro så ohöfviska, att de väckte allmän förargelse. Och att man
  äfven vid den svenska karnavalen, liksom vid den tyska, tillåtit sig
  satiriskt skämt och hån, framgår ur det begrepp, ordet "Fastelagen"
  fordom synes inneburit. Till närmare förklaring häraf bifogas några
  historiska upplysningar. Gustaf I tillstadde att man så skymfligen
  behandlade Peder Sunnanväder och Mäster Knut, till straff för deras
  brottslighet, att de "bleffue införde i Stockholm genom Norra Port
  medh en _Fastelagen_, them til Försmädelse, Hån och Spott, och wore
  klädde i gambla uthnötte och slarffuota Chorkåpor, åther affuoga
  satte på suultna Hästar", den förre "medh en Halm Crona på Hoffuudet
  och ett Träswärd widh Sijdhon", den sednare "medh en Biskopz Hatt
  aff Näffuer, och fölgde them en stoor hoop i Larffua klädher"
  (maskerade personer), "som ropade ti Folcket." Och när delinqventerne
  schavotterade, "wordo monga Rijm them til stoor Spott ther upläsne
  aff them, som i Larffua kläderne wore".[250] Tegel berättar
  äfvenledes, att Biskop Brask gjorde "sigh sjelff til Fastelagen",
  för att genom ett slikt gyckelspel roa Gustaf I, då denne konung var
  hans gäst i Linköping.[251] Äfven sjelfva konungen fruktade, såsom
  det heter i Vesterås Recess 1527, "att slige fastelagen företoges
  med honom, som mz mongom androm skedt är", samt ville hellre afstå
  sin spira "enn att man skall tagha sig nogon ny _fastelagen_ för mz
  honum".[252] Ännu kan tilläggas, det Olaus Petri klagar, att af
  gudstjensten blifvit "fögho better än en _fastelaghen_".[253] Häraf
  synes följa, att "Fastelagen", som ursprungligen utmärkte aftonen
  och natten före fastan, och sedermera i vidsträcktare mening hela
  karnavalstiden, under tidernas lopp äfven särskildt betecknat
  hufvudpersonen i karnavalsmaskraderna samt slutligen ett hånfullt
  gäckeri i allmänhet.[254]
  
  Reformationstidehvarfvet synes småningom hafva utrotat den gamla,
  på katholsk grund hvilande svenska farcen, hvars beskaffenhet
  eljest är foga känd, emedan densamma veterligen icke hunnit att
  från improvisation träda i skrift.[255] -- Att för öfrigt farcen
  öfverallt blifvit modifierad efter skilda tiders och nationers
  skaplynne, samt ännu i dag fortlefver, behöfver en gång för alla
  blott antydas.
  
  Liksom de danska religiösa och moraliska skådespelen, voro äfven de
  dermed nära beslägtade svenska[256] enligt all sannolikhet till
  det mesta skolkomedier, uppförda af djeknarne vid landets skolor
  och gymnasier. Från det sjuttonde seklets början fanns, såsom
  Wieselgren (Sv. Sk. Litten III, 508) säger, "en theater möjligtvis
  i hvarje schola." Men äfven vid rikets universiteter förehades
  dramatiska öfningar.[257] Så uppfördes t.ex. Messend "Disa" i
  Upsala af studenter år 1611.[258] Och Åbo Akademies sjelfva
  invignings-högtidligheter afslötes, den 17 Juli 1640, med en under
  professor Wexionii inseende af studenterne uti högskolans auditorium
  superius uppförd "Comoedia", benämnd _Studentes_. Detta moraliska
  skådespel, som gafs under lifliga bifallsyttringar af de talrikt
  närvarande åskådarne och åskådariunorna, afsåg det akademiska lifvet
  samt föreställde "huru somlige föräldrar visa sig mycket knappe att
  bestå penningar åt sina söner, hvilka då gemenligen blifva flitige;
  men andre bestå dem allt hvad de åstunda, genom hvilken obetänksamma
  frikostighet sönerne blifva försummelige, ohörsamma och förlorade:
  huru somlige ynglingar slå sig till yppighet, spel och andra laster,
  samt blifva förderfvade; men andre beflita sig om vetenskaper, dygd
  och Gudsfruktan, samt blifva berömlige och ypperlige män".[259]
  
  Skolkomedierna (i ordets vidsträcktaste betydelse omfattande
  äfven skådespelen vid universiteterna) förekomma väl, såsom förut
  blifvit sagdt, ännu under loppet af det adertonde seklet, men vid
  medlet af det sjuttonde århundradet synas de upphört att omhuldas
  med lika allmänt intresse som tiilförene. Åtminstone rigtades de
  högre samsällsklassernas håg mot representationer af en helt annan
  art. Dessa voro de icke allenast i Italien, utan äfven i Spanien,
  Frankrike, Tyskland och annorstädes mycket omtyckta herdaspelen.
  Efter det trettioåriga krigets fasor älskade man att i diktens verld
  framtrolla ett Arkadien, der herdar och herdinnor i idyllisk
  frid figurerade vid sidan af gudar och gudinnor. Äfven allegoriska
  personer uppträdde. Musik, dans, präktiga kostymer och dekorationer
  voro ett bihang till dessa vid hofven och förnäma privatfester
  vanliga representationer. Härtill kommo de så kallade _värdskaperna_
  -- ett slags hofmaskrader, hvarest furstliga värdar och värdinnor,
  för ställande brudföräldrar vid ett bondbröllop eller dylikt,
  uudfägnade sina gäster, tillhörande hofkretsen, men för tillfället
  utklädde till bönder o.s.v., -- samt balletter och operor.[260]
  Likartade dramatiska förlustelser infördes samtidigt äfven i Danmark
  och Sverige. Uti sistnämnda land utgaf Stjernhjelm, på flera språk,
  sina balletter -- "ett slags uppränningar till operor", uti hvilka
  mest klassiskt-mythologiska och allegoriska personer uppträdde --
  för den konst- och praktälskande drottning Christinas hoffester,
  äfvensom _upptåg_, "allegoriska representationer utan dans, med en
  blandning af vers och prosa." Äfven skådespel på italienska språket
  gåfvos vid Christinas hof.[261] Af ofvan nämnda orsaker begynte, vid
  sagde tid, de andliga ooh sedolärande skådespelen öfverallt småningom
  aftyna. Men emedan den europeiska civilisationen rotfästades
  jemförelseviv sent uti Norden, hade denna ock i sjelfva verket en
  längre medeltid än det öfriga Europa. Derföre torde det icke sakna
  allt intresse, att se huru den från sistnämnda tidehvarf härstammande
  dramatiken hade gestaltat sig uti vårt undangömda fosterland då när
  mysterierna och moraliteterna öfverhufvud icke mera voro annat än ett
  svagt genljud blott från den långt aflägsna bildningsperiod, ur hvars
  sköte de hade upprunnit. Men saken har härjemte ett ännu mera specielt
  intresse. Ty vi komma härigenom till den svensk-finska dramatikens
  vagga, då vi nu gå att skrifva om Finlands förste kände dramaturg.
  
  
  
  
  Jakob Pehrsson Chronander.[262]
  
  
  Finlands litterära häfder återspegla troget det nationala armodet.
  Dess vitterhet, vare sig på det ena eller det andra af landets tvenne
  tungomål, är i stånd att uppvisa så få utmärkta namn, att i forskarens
  ögon äfven en ringare förmåga måste tillvinna sig åtminstone en relativ
  betydenhet. Det torde derföre rätt väl kunna försvaras att bland
  Finlands minnesvärde män upptaga dess till tiden förste, ehuru till
  snillet föga utmärkte dramatiske skald, utan afseende derpå att han
  till börden var svensk. Ty mannens poetiska verksamhet inrymmes hel och
  hållen inom de år han tillbragte vid akademien i Åbo, och hans minne
  skulle för efterverlden äga ingen betydelse, vore det ej för några,
  under hans ungdomslif vid Auras stränder företagna ströftåg inom
  "sånggudinnornas" område. Dessa vittra öfningar hafva förvärfvat honom
  ett rum i alla svenska litteraturhistorier, ehuru dessa om hans öfriga
  värf och lefnadsöden hafva mycket litet att förmäla. Icke heller har
  det velat lyckas oss att vinna synnerlig upplysning om hans personliga
  förhållanden, oaktadt mycken härpå använd tid och möda, mera kanske än
  hela saken varit värd, ty de förhoppniugar, hvartill den unge skalden
  och vetenskapsidkaren i Åbo berättigade sin samtid, tyckas icke gått i
  fullbordan under hans sednare obemärkta embetsmannabana. Hvad vi om
  hans lefnad kunnat inhemta, består i följande:
  
  Jacobus Petri Chronander var född i Vestergöthland. Hans föräldrar
  äro obekanta, liksom hans födelseår, ehuru detta sannolikt kan
  utsättas till början af 1620-talet. Han begaf sig i sin ungdom till
  Åbo, der han inskrefs som student år 1643.[263] Här tycks han
  forvärfvat sig flere vänner och gynnare, deribland den på sin tid
  ansedde professoren Mich.[264] Wexionius, hvilken ock, att döma af
  den "Censura" som i det följande skall anföras, synes haft ganska
  fördelaktiga tankar om Chronanders litterära förmåga. Tor hända
  hade han i främsta rummet sin dramatiska talang att tacka för det
  att han blifvit bemärkt äfven på samhällets höjder. För denna
  förmodan talar åtminstone den omständighet, att hans _Bele Snack_,
  dedicerad till riksrådet och presidenten i Abo Hofrätt Jöns Kurck
  "till Laucko, Anoila, Kiulaholm och Klackeberg etc.", samt dennes
  fru Christina Horn "till Humblesund och Runagård etc.", blifvit,
  enligt författarens egen utsago, tryckt på nyssnämnde förnäma
  personers bekostnad samt tvenne gånger uppförd till firande af deras
  bröllopsfest. Med afseende barn, samt för öfrigt för att antyda
  rigtningen af hans i Åbo idkade studier, torde följande afskrift ur
  dedikationen här förtjena att införas, helst vi om hans personliga
  förhållanden under vistelsen i Finland, utom det förut sagda, inga
  andra underrättelser äga, än de meranämnde dedikation jemte en
  annan till hans vän Johannes Wassenius,[265] och ännu en dylik
  till assessorn Petrus Vigelius, äfvensom åtskillige hans vänners
  lyckönskningsverser innehålla.[266] Chronander "Tilskrijfwer och
  Dedicerar Vndertienstligen" sin _Comoedia_ Bele Snack till sin "Nådige
  Herre och Gunstige Patron så ock Hans Nådes kärälskande Hws Frw" på
  följande sätt:
  
  "Eders Nåde Wälb. Herre är Jagh icke ringa förorsakat
  Vndertienstligen betacka, när Jagh rätteligen hoos mig öfwerlägger,
  the Nådige och Höggunstige, vthaff E. N:dea medfödde Höghbeprijselige
  mildbeet, Jagb så wäl som månge andre Studerande Personer ehrfarit och
  rönt hafwer. I synnerheet kan, eller må jag icke forbij gåå den höga
  Gunst aff E. N:de Mig wederfaren är, i thet mig såsom det berömliga
  Studii Juridici ringa Dyrckare, bleff för en tijd sedan, jempte mina
  Stndia Academica effterlåtet E. N:des och thet Konglige Hoffrättz
  Höglofl. Collegii Högwijse taal, nyttige Discurser och skarpsinniga
  Jndicia höra och bijwistas, och altså Theoriam med Praxi sammanfoga,
  hwilket Jagh med tacksampt Hierta bekänner, migh, vthi min ringa
  Progress, icke lijtet till Fordeel och fortsättiande warit. Nu såsom
  Jagh ödmiukeligen altijd der hän hafwer trachtat och åtänckt, huru och
  på hwadh sätt E. N:de Jagh något Vnderdånigt tacksamheetz Tekn kunde
  see låta, Föresatte jag mig til E. K:des gladelige och Högthijdelige
  Brölloppz-Fäst, med then Ädle och Wälborne Frw, Frw Christina Horn,
  bägges E. N:der til Ähra och ödmiuk Tienst, een ny Comoedia att
  sammansättia, och den sedan Agera låta, om sådan Materia, som med
  sielfwe tijdhen sigh bäst lämpar och beqwämer. Hafwer altså thetta
  mitt ringa Wärck vnder bägges E. N:ders' Kampn aff Trycket welat
  låta vthgåå, deelss min skyldiga vnderdåniga Tienst at afläggia,
  deels at Comoedien medh E. N:ders bekåstnadt är afftryckt, deels
  och, såsom förnämhligast är, E. N:ders hugneliga Heders-Dagh, med
  innerligh Lyckönskan, Heder och Prydnadt at Celebrera. Bedher
  altså med Vndertienstligh tilförsicht ödmiukeligen, at thetta
  Mitt ringa doch wälmeenta Wärck aff E. Nåde Nådigst vptagas, som
  thet Vnderdånigst offereras." Härefter nedkallar författaren den
  Högstes välsignelse till detta äktenskap, samt innesluter sig uti de
  högförnäma makarnes "beskydd" och "Waanlige höghbeprijslige Gunst och
  Benägenheet" Här kan ock nämnas, att prologen till detta stycke är
  dedicerad till grefve Pehr Brahe och ofvannämnde riksråd Jöns Kurck.
  -- Synnerligen omhuldad tycks Chronander varit af assessorn i Åbo
  Hofrätt Petrus Vigelius, adlad Ekenberg, som "ansågs för en utmärkt
  lärd och skicklig man".[267] Ty då Chronander tillegnade nyssnämnda
  disputation "Maecenati propensissimo ac _nutritio_ meo liberalissimo",
  såsom han benämner Vigelius, innebär detta, att han ansåg honom
  för sin verklige fosterfader. Så sparsamma dessa underrättelser om
  vår författares enskilda förhållanden än äro, ådagalägga de likväl
  tillräckligt, att han genom tacksamhetens och tillgifvenhetens band,
  under sin vistelse i Finland, varit fästad vid åtskillige utmärkte
  män.
  
  Chronanders förnämste gynnare, Kurck, Wexionius (berömd på sin tid
  äfven såsom rättslärd) och Vigelius, äfvensom hans förtrogne vän
  Wassenius, voro alla jurister. Också var det åt rättsvetenskapen, han
  egnade sin verksamhet och det med sådan framgång, att han blef en af
  de sex som under det sjuttonde århundradet veterligen tillvunnit sig
  juridisk fakultetsgrad vid Finlands universitet.[268] Tvenne examina,
  "unum privatum, alterum publicum", berättigade enligt Konung Karl X
  Gustafs Constitutiones för Upsala Akademi, af år 1655, gällande äfven
  för den i Åbo, i äldre tider till erhållande af fakultetsgrader vid
  de svenska universiteterna. Om och när Chronander undergått det förra
  lärdomsprofvet, bestående uti ett enskildt förhör inför fakulteten
  (den juridiska i Åbo då representerad af en enda professor), äross
  obekant. Vi veta icke heller om ett sådant förhör, som medförde
  kandidatgrad i den fakultet, inför hvilken det anställdes, före
  nämnde konstitutioners införande erfordrades. Dock är detta sannolikt
  Licentiatgraden finnes "icke ens vara omnämnd och än mindre någon
  tidpunkt för dess inträdande bestämd." Dock kan i sjelfva verket
  "publicum examen", som "consistet in disputationibus, orationibus
  ac lectionibus",[269] anses motsvara sistnämnda grad. Chronander
  disputerade är 1651 för juridisk grad under præsidium af M.
  Gyllenstolpe, den förenämnde Wexionius, som 1650 blifvit adlad,[270]
  "de obligationibus ex contractu vel quasi contractu".[271] Axelson
  uti sin disp. "de primordiis et incrementis poeseos svecanae",
  utg. i Upsala 1748 under Hydréns praesidium, benämner Chronander
  Jur. Licent. Hammarsköld, uti sitt ofta citerade arbete, sid. 66,
  säger ock att han blef juris licentiat i Åbo. Denna titel ger honom
  äfven Stiernman, i sin "Aboa literata", p. 37. Och Babenius, uti
   sitt programm till juris doktors-promotionen i Upsala 1818, säger
  att Chronander blifvit utnämnd till juris doktor i Åbo, dock utan
  promotionsakt.
  
  Utom förenämnde gradualdisputation har vår författare, på latin,
  skrifvit "Oratio Amplissimæ Regionis Westrc-Gothiae, descriptionem,
  veraque ac digna encomia repraesentans, 1646 in fol".[272] samt
  "Fasciculus Juridicus, praecipua Digestorum contenta, secundum seriem
  Titulorum, novem disputationibus comprehendens, cum collatione Juris
  Svecani. Quem sub moderamine -- -- -- Mich. Gyllenstålpe Wexionii
  -- -- -- publice in Academia Christinea, quae Aboae est, disputando
  proposuit et intra biennium consumavit Jacobus Pet. Chronander, W.
  Gothus. Aboae 1651".[273]
  
  Efter sistnämnda år ända till slutet af år 1660 hafva vi ingen annan
  kännedom om Chronanders lif och verksamhet än att han under denna tid
  (huru länge, veta vi icke), enligt Stiernman (Aboa lit. p. 37) och
  andra författare, varit justitiae administrator i Pommern. Men af en
  "Kongl. May:tts Resolution gifwen des Häradhz höfdingh på Gåttlandh
  wällb. Jacob Chronander", daterad Hamburgh 28 Sept 1667 och förvarad
  i Svenska riksarkivet, inhemtas att han den 22 December 1660 fått
  fullmakt på denna häradshöfdingetjenst och nu konfirmeras dervid.
  Samma resolution innehåller härjemte, att Chronander begärt "nu
  såsom tillförna om een Nådig Dimission ifrån Praesidentz Tiensten",
  emedan häradshöfdinge- och presidentssysslorna i förening voro
  för mycket att sköta. H.K.M. samtyckte till denna begäran, dock
  så att Chron. skulle behålla presidentsplatsen hela året 1667 och
  njuta fulla lönen. Till sistnämnde plats, som möjligen varit ett
  öfverborgmästareembete, kom Chr. åtminstone redan i början af
  1661. Ty "Wisby Rådstugfu-Rätts" protokoll 1661 innehåller härom
  följande underrättelse. "Anno 1661 den 11 Februarij höltz allmänna
  Rådstugu, öfwerwarande Hr Gouverneuren Wälb:ne Peer Flemming, sampt
  och samptllige Borgemästare och Rådh. Giorde, effter föregångne
  wanhlige Ceremonier, Hr Jacobus Chronander sin Borgemästare Eedh,
  att wara Wijsby Stadz Praesident, och hans fullmacht i samptlige
  Borgerskapetz närwaro oplästes." Han, som sålunda nära nog samtidigt
  hade erhållit begge de förenämnde tjensterna, höll, såsom 1661 års
  dombok för Gottlund utvisar, den 4, 5 och 6 februari "lagha tingh
  mädh menighe man aff norra tredinghen" samt tillkännagaf, "tå nu
  Nembdhen satt war och tingh lijst", att honom blifvit allernådigst
  anförtrodd "Häredtzhöffdingz tiänsten öffwer Gothland, såsom
  giffna fullmacht i Bookstaffwen uthwijser, then han begäradhe, att
  Befaldningz Mannen wille låta för Allmoghen, såsom sedwanligit ähr,
  vpläse." Vidare upplyses, att edens afläggande, enligt guvernören
  Fritz' muntligen gifna befallning, skulle uppskjutas till dennes
  ankomst, som "tå effter afflagdh Eedh honom wärkeligh jnstallera
  skole; medler tidh eij mindhre såsom sedermehra betrachta sin
  ämbetess plicht och en rättsinnigh domare Eedh, ther han och
  för dhetta i sitt förrigha domare ämbete, och afflagt hadhe."
  Beträffande åter presidentstjensten i Wisby, från hvilken, såsom
  sagdt, afsked beviljades åt Chron. 1667, befullmäktigades, enligt
  svenska riksregistraturet, Pedher Gråå till densamma den 6 Mars 1669.
  Emedan uti denna fullmakt säges, att "embetet nyligen är vordet
  vacant och ledigt", torde Chron. ända till den 17 Juni sistn. år, då
  Gråå, enligt Wisby rådst.rätts prot., presenterade sin fullmakt och
  aflade ed, fortfarit med förvaltningen af detsamma. Ehuru Chron.
  blifvit utnämnd till häradshöfding öfver hela Gottland, befinnes
  domsagan likväl redan under hans tjenstetid såsom domare derstädes
  blifvit delad, och han förthy inskränkt till häradshöfding endast
  för södra befallningen, uti hvilken befattning han qvarstod till mot
  slotet af 1689, då den 6 November Daniel Lindelii fullmakt att vara
  häradshöfding öfver södra befallningen på Gottland publicerades.
  Denne utnämndes till sagde tjenst, "emedan ett häradshöfdings ställe
  upå Gottland är kommit att blifwa ledigt, förmedelst det at den förre
  häradshöfdingen därsammastädes -- -- -- Chronander för sin ålder ock
  andre tilstötande swagheters skuld sitt ämbete som sig bör, icke
  aldeles förmår at förträda." (Riksreg. 1689 Aug.)[274] Chronanders
  lefnadsomständigheter efter denna tid äro okända.
  
  Chronanders efterlemnade dramatiska skrifter äro de redan nämnda
  _Surge_ och _Bele Snack_. Vi skola nu i texten ordagrannt meddela
  det oss gifna utdraget af förstnämnda skådespel, med uteslutande
  endast af några få ställen, hvilka synats oss alltför mycket såra
  anständigheten. De särskilda scenernas innehåll införas äfven från
  Törnegrenska manuskriptet i oförändradt skick. I noterna bifogas
  några tillägg ur den från K. bibliotheket i Stockholm godhetsfulIt
  meddelade fullständiga afskriften af i fråga varande skådespel.
  
  
  
  
  
  
  SURGE
  
  Eller
  
  Flijt ooh Oflitighetz Skode Spegel
  
  Författat vthi een Lustigh Comoedia.
  
  I hwilken Lättia och Flijtigheet, besynnerligen bland studerande
  Personer, med sine rätte Färgor, brede widh begges theras
  åtskilliga vtgång beskrifwes:
  
  Hwar vtinnan och Lärdom och skickeligheet, som aff bokligha
  konster hämptas, sampt thess beståndigheet, mz andre förwanskelighe
  håfwor och Ähra, mz thes obeståndigheet jämnföres.
  
  Hwilken bleff vtij Åbo An. 1647
  den 6 Maji, som war 2. Daghar effter at the
  XVIII PHIL. CANDIDATI Gradum Magisterij med stoor Solennitet
  antogho, hollen och Celebrerat.
  
  Sammansatt, AUTHORE
  
  JACOBO P. CHRONANDRO,
  
  W-Gotho, Reg. ibid. Acad. Alumno.
  Sumptibus Anthoris
  Tryckt aff Peder Wald, Åhr 1647.
  
  
  
          Viro Iuveni
          Politissimo ac Clarissimo
          DN. H. JOHANNI S. WASSENIO
          VV-GOTHO,
  
      Min Högtährade Trogne Broder
  
      Wil iagh bafwa thenna min
      Skode-Spegel till itt fast
      broderligit wenskaps tekn
      ocb Congratulation    dedicerat och förährat.
  
  
  
  Clarissime Dn. M. Wasseni.
  
  Jagh håller onödigt thenne min ringa Invention och Dicht vrsächta:
  ty först är nogsamt kunnogt at liufliga Comoediers vpdichtande
  är en gammal och lofligh plägseed, hwilken en part meena at the
  berömlighe Athenienser haffwa först vpfunnit, thet och sedan många
  fömemlighe Philosophi haffwa effterfölgt, sig ther med itt odödeligit
  nampn förwerffwandes. Ther til med förer en höfligh Comoedia ey
  ringa nyttigheet medh sigh. Ty hon är intet annat än en affmålning
  hwilken oss föreställer huru vthi werlden tilgår, hwar aff wij
  kunna menniskiornes leffwerne lijka såsom vthi en Spegel beskoda,
  altså ther igenom ransaka oss sielffwa, och ey sällan wachta oss
  för tilstundande olycka. Hennes nyttigheet består och ther vthinnan
  at aff Comoediers Speelandc Corrigeres och rättes ohöflige och
  Bondachtige seder både vthi åthäffwor, affecter och Taal, Hwilket ey
  är en ringa nyttigheet.
  
  Hwad lust och liufligheet, ther hon höffligen brukas, vpwäckes, kan
  hwar och en som på sådanna speel haffwer tilstädes warit, hoos sigh
  besluta.
  
  Thet synes och en deels nödigt wara, at höfliga Comoedier bland then
  studerande vngdomen framställes: Ty han haffwer träffwat sanningen
  then som sade:
  
      Interpone tuis interdum gaudia curis,
      Ut possis animo quemvis sufferre laborem.
  
  Item Johannes Lauterbachius säger:
  
      Seria non semper tractare negotia prodest,
      Sint quandoq' bono seria mixta sale.
  
  Ja aff Comoediers Speelaade wederqwekes och vpfriskes ens studerande
  Persons Sinne och Minne, hwilket vndertijden aff långwarachtig
  studeringar mycket förswages och forderfwes, och om en Studiosus wil
  med frucht sina studier handla så moste han wara frisk, lustigh och
  gladh.
  
  För tesse bemelte orsaker syntes migh och loflight wara mit ringa
  ingenium vthi samma öffning pröffwa och lita en Comoediam, aff
  giffwen lägenheet publicera och vtgå, angåendes mäst oss, som i thet
  studerande ståndet wistas.
  
  Så emädan Tua Claritas, Clarissime Wasseni är med sådant förstånd
  och högha gåfwor aff Gudi beprydd at Tua Cl. är aff Vendå facul:
  Phil: nu ibland the Aderto mz stort beröm Philosophiae Magister
  solenniter ythropat och Krönt, och thet mz Tuae Cl. bekantes
  alsomstörsta Congratulation: Ty är iagh i synnerheet förorsakat at
  glädias öffwer Tae Cl. lyckelige success, besinnandes then liuflige
  broderkärlige och ovplöselighe wenskap som wij ifrån wår barndom
  hafft och än dagheligen haffwa, tilägnar altså mig then wälgång
  och lycka, såsom och (hwilket Gudh affwende) olycka, som tigh
  wederfares, effter wij til personerna, oansedt Twå doch til sinnen
  för wår ståndachtighe samdrächtigheet En ära. Hwad är liufligare ja
  nyttigare än haffwa en sådaa trogen wen, then haa, såsom sig sielf
  troo och i moot och medgång sigh på fördrista kan? En sådan wenskap
  är migh aff Ta Cl. stedze wederfaren, altså fordrar wår broderligha
  wenskap at iagh thenna min wälmenta Dicht til itt brodertaksamhets
  tekn och Congratulation vthi sönnerheet Tae Clti offerera skal,
  intet tvijflandes vthan Ta Cl. thenna til ähra och Fraternitatis
  monumentum giffwen skänck, för tin wanlige broderlighe affection
  vptaghandes warder. Gudh som tig höga gåffwor förlänt haffwer, styre
  them til sins nampns ähro och än wijdare förmeere, Tig til odödeligt
  nampn, Mig til stadig frögd och hugnat
  
                                         T:ae Cl:ti
  
                                            Trogne Broder Altijdh
  
                                                Chronander.
  
  Skriffwit i Åbo S. Johannis Dagh 1647.
  
  
  
  Censura.
  
  Tria hominum genera esse svavissimus Graecorum poëtarum Hesiodus jam
  olim, et ex illo summus iste philosophorum Coryphaeus Stagirites
  observarunt: Primum videlicet eorum qui suâ sponte quid agendum
  perspiciunt idq' vel sine monitore agunt, et alacriter exequuntur:
  Secundum eorum, qui licet ipsi quid gerendum et faciendum per se non
  intelligant, alios tamen bene monentes et sana consilia propinantes
  lubentes gratoq' animo audiunt ijsdemq' obsequuntur: Tertium vero
  omnium deterrimum ac plane deploratum eorum est, qui nec ipsi quid
  designandum aut qvomodo vivendum ex se ipsis assequuntur, nec
  alios honesta et utilia svadentes ullatenus admittunt aut sanis
  et utilibus admonitionib' locum relinquunt. Isti ut omninm etia
  hoc tempore rarissimi; illi freqventiores: Ita hi proh nefas! plus
  satis freqventes. Et ne longius abeatur, vel in hâc ipsa regiâ et
  florentissimâ Acad. per Dei gratiam non desunt felicissima ingenia ex
  variis nationibus, quae ad omnigenae virtutis solidaeq': eruditionis
  arcem plenis passibus grassantur, Alij Ductores suos haud segniter
  nec absq'; successu consequuntur; ita, quod dolendum est, hic
  ut in omni loco, conditione atq': officio inveniuntur, q' omnes
  bene monentes spernunt suis moerorem intolerabilem sibiq'; ipsis
  indubitatum exitium attrahentes. Illos quippe et istos gloria, decus
  et praemia manent; Hosce pudor, dedecus et extrema miseria expectat.
  Quae omnia ingeniose satis inter regiae hujus universitatis alumnos
  Praestantissimus Juvenis Dn Jacobus P. Chronander W-G praesenti hac
  comoediâ expresserat; proinde haud indigna videtur, quae non tantum à
  liberalium artium studiosis relegatur, sed etiam à quovis mediocris
  conditionis ponderetur. Neminem lacessit; nisi vitia ijsdemq deditos:
  et cumprimis Negligentiae. Legat igitur in officio diligens et
  recreabitur. Legat et relegat etia negligens et, si modo emendabilis,
  emendabitur. Etiam atq'; etiam candid' lector valeat
  
                                            Mich: O. Wexion'.
                                        p.p. et Fac. Phil. p.t Dec.
  
  
  
  Prologus.
  
      Edle, Wälborne, Gunstighe,
      Höglärde män, förståndighe
      Frwer, Jungfrver, Matroner,
      Wäll Studerande Personer.
      Hwarföre wij så gladeligh
      Ära hijt komna eendräkteligh,
      Kan nogh förståås vthan många ord,
      Fast man intet blifver kundgiord,
      Een Comoediam wij nu akta
      Medh wår Sermon här betrakta,
      Hwilken är stält eenfaldeligh,
      För några dagar hasteligh
      Til een ringa tienst och behagh
      Wåre Vnge Magister i dagh,
      Och wilia medh thetta wårt Speel,
      Glädias medh them, öfwer then deel,
      Sampt heder och så stoora ähra,
      Som Gudh monde them beskära, etc. etc.[275]
  
  
  
  
  Act. I. Scena I. Diligentia.[276]
  
  
  Scena II.
  
      Negligentia, Circejus, Tubbe, Nimmergodt, Dragwaal, Styrbiörn.
  
  Neglig.
  
      Sälsamme ordh iagh här hörer,
      Them Diligentia förer,
      Skammeligh hon mig förtalar
      Ähndoch iagh alla hugswalar.
      Hon skäms ey att Ungdomen råda
      Sigh att tiena vthan all wåda,
      I synnerheet hon locka will
      Studenterna från migh här till.
      The som henne troo äre dårar
      Och fälla medh tijden tårar.
      Hoo will låta sigh bedragha
      Medh Studering så förswagha?
      Therföre O Yngling hör mit taal,
      War ey så lätt holla tigh faal,
      Ty hwad gagnar så högeligh
      Studera här bedröfweligh?
      Werldzlig Wijsheet förbudin är
      Aff Gudi Skriften Witne bär.
      Ja, mången wijs blifwer een took
      När han förmodar blifwa klook,
      Lärdom kommer trättor åstaadh,
      Een olärd lefwer trygh och gladh.
      Sedan när tu tå omsider döör
      Käre hwem troo tigh ähra gör?
      Therföre tigh ingen lyder
      Hwilket iagh Styrker ocb biuder.
      Men hören ynglingar käre
      I min tienst i tienligha äre,
      Här fån i lustighe dagar
      Och alt hwad eder behagar,
      Dansa, Springa och så spassera
      Sköna kläder ehr stoffera,
      Hwar dagh dricka will iagh lofwa,
      Sedan till middagen soffwa,
      Frukost skal strax ferdigh wara,
      Jagh will för ehr intet spara.
      Medh arbeet iagh ingen möder,
      Men i wellust mina föder,
      Circejus witner thet samma,
      Willen i hans ord anamma.
  
  Studenten Circejus, bönderne Tubbe[277] och Nimmergodt följa hennes
  råd. Förgäfves varna Styrbiörn och Dragwaal, samt hota med Fogden som
  will kräfva skatten.
  
  
  Scena III.
  
  Stndenten Falladius frestas af Negligentia biträdd af Circejus,
  men afhålles genom Diligentias råd.
  
  Chorus.
  
      Vivat ter felix Christina Augusta perennis.
      Regnet ter felix Regina Togaq' Sagoq'.
      Vivat fundatrix nostri nutrixq' Lycei.
  
  Facetiae Intercalares.
  
  Tubbe och Nimmergodt äro pä en krog och dricka "Altrakant"
  (l. "Alekant"). Cellarius gör räkningen till 1 Rdr,[278] men
  gräl uppstår och han fär slag af yxhammaren.
  
  
  
  
  Act II.
  
  
  Scen. I.
  
      Circejus, Virgo, Pediseqva, Cupido, Cellarius.
  
  Circ.
  
      Nv äre the bäste Vngdomsdagar
      Ware Lustigh migh behagar,
      Guld och Penningar ey feelar:
      Ty them migh Fadher meddeelar.
      Hwadh Fadher itt helt Åhr samkar
      Medh arbete och swåre tanckar,
      Spenderar iagh een lustigh Qwäll
      På Speleman, Wijn, Miödh rätt wäll.
      Häraff är iagh i stoor Respect,
      Alt hwad iagh gör thet synes tächt.
      Bröder alla wara wilia
      Och ingen migh från sigh skilia.
      Doch intet iagh studerar högt,
      Ther till är ey mitt hierta bögt,
      Bättre Dagher haffwer iagh fört
      Än swälta misereres törst
      När andra the läsa och waka,
      Monde iagh på Wijnet smaka.
      Om någon han Disputerar,
      Strax min näfwe praesiderar,
      Och när iagh blifwer Opponent,
      Will ingen wara Respondent;
      Ty fåår iagh fram itt Argument,
      Thet andra kan han swara sent;
      Doch om näfwen ey haar framgång,
      Skall iagh lijkewäl göra bång:
      Ty Archipraeses iagh widh sijdan bär,
      Han får strax Heus vthan beswär.
      Men een Jungfrw migh beweeker,
      Medh then jagh dansar och leeker.
      Sardanapalus een Konung
      War ooh lustigh, När han war vng.
      Ach sij iagh seer en Jungfrw Skön!
      Till henne steller iagh min bön.
      War sund och säll tu fijn Damme.
  
  Virgo.
  
      Jagh önsker Ehr och thet samme.
  
  Circ.
  
      Täckes min Jungfrw hwijla en stund
      Mädan att wij göra förbund.
  
  Virgo.
  
      Tijden medhgifwer ey snacka,
      Doch will iagh min Herre tacka.
  
  Circ.
  
      Källarswen, Wijn och Miödh bästa
      Giff' hijt, tigh lyster iagh gästa.
  
  Virgo.
  
      För min skull thet ey behoff göre,
      Far wäll, iagh rädes att thet spörs:
      Förty ingen nogsampt sigh wachtar
      För folks taal, thetta betraktar.
      Min Modher baad och alwarligh
      Migh igen komma rätt snarligh.
  
  Circ.
  
      Ack Lilie green och sköne roos!
      Gack ey hastigt från migh tin koos.
      Een goodh Skåål iagh tigh till dricker.
  
  Virgo.
  
      Tacksäijelse, om thet sigh skicker
      Så dristigt hoos obekända
      Sigh ställa, mycket kan hända.
  
  Circ.
  
      Tu sköna Nympha är behagligh,
      Blijf migh en Wen altijdh dagligh,
      Migh behagar tin skön gestalt,
      Tin sedigheet och öfwer alt.
      Apelles ey conterfeger
      Then sköne skapnat som tu äger:
      Som Stiernor tin ögon Skijna,
      Ansiktet Rubiner fijna.
      I hwar tin kind är en Roos rödh,
      Aldrigh borde tu blifwa dödh.
      Aff titt taal hiertat kitlar;
      Medusa gulhåår här glitrar.
      Tin mun är sötare än Socker
      Tin fingrar är små Gulddocker;
      Som Hesperus pä Himmelen ståår
      Pryda tigh Läppar och ögnehåår.
      Tin hals är som hwijt Elphenbeen,
      Brysten som Alabastersteen.
      Som Nächtergaal klingar tin Röst,
      När tu talar får iagh stoor tröst
      I titt kött pryda tin senor,
      Rödt silke äre tine små ådror;
      Händer, Armar, alla Lemmar,
      Aff stoor skönheet thet alt glemmar.
      Ehwar tu träder strax en Roos
      Yprinner, Som een skön Turkoos.
      Jupiter aff Calistonis
      Skönheet betogs och Junonis;
      Men tu är fast mycket Skönare;
      Ey war Dido prächtigare.
      Paris han Venus tildömde
      Äplet, och Minervam glömde:
      Men om thet efter min dom ginge,
      För alla tu Guldäplet finge:
      Ty tin Skönheet migh behagar
      Såsom hände fordom dagar,
      Att Eyryale alla beweekte
      Och Sthenyo, när Ögon leekte.
      Hercules för Dejanira,
      Pelops för Hyppodamia,
      Æneas för Lavinia,
      Vtstodo fältslagh, för än thee
      Them finge, thetta märk och see!
      Medh Löpande Hippomenes
      Atalanta han wan, man läss;
      Sä will iagh medh en Starck Hielte
      Fäckta om tigh, fast han migh fälte.
      Laertes han köpte sin brudh
      Euryclea efter påbudh,
      Wore tu så för fint guld faal
      Köpte iagh tigh med liufligt taal.
      Och Amor tu är så hätsk och gram
      Som Enceladus geer tu flam.
      Om tu neekar iagh förkalnar,
      Som gräss aff Solen förfalnar.
      Tå Anaxarete hon försköt
      Iphis, han strax sitt lijf vtgöt;
      Jagh troor thet samma om migh talas,
      Om iagh ey aff tigh hugswalas,
      Altså Cupido Bogan spänd,
      Medh kärleek tu Jungfrwn vptänd.
      Hade iagh Apollos Skäckta
      Jagh tigh sköte att intet häckta;
      Doch intet felt, som honom förtröt,
      Tå han Cyrenes för Daphnes sköt.
      Ach saligh then dagh vprunne!
      Om iagh tin kärlek här wunne.
  
  Cupido.
  
      Jagh skiuter nu medh min bogha,
      Tu skalt känna kärleks Logha,
      Doch thetta iagh tilkenna gifwer,
      På sidstonne hon falsk blifwer.
  
  Virgo.
  
      Hwadan kom thet Venus swäfwar,
      All min kropp aff Kärleek bäfwar!
      Jag tänckte som Orithia
      Och Electra migh ey befrija;
  
      Men nu skiutas kärleks Strålar,
      Jagh fångas aff Elskogs pålar.
      Ingen Jungfrw så kysk finnes,
      Vthan hon aff kärleek winnes.
      Juno, Rhea äre Gudinner,
      Cupido them bådha hinner.
      Fast wij subtil ära i taal och lagh,
      Medh Venus tappa wij doch fältslagh,
      Troo migh iagh haar thet försökt bäst,
      Venus är een oroligh gäst:
      Ty hon kan mootstå hans snara,
      Therföre will iagh tigh swara:
      Skulle nu icke tin sedhigheet
      Beweeka migh till kärligheet,
      Wore Hiertat en hård Demant
      Jagh är tin tröst och edla pant
      Marpessa hafwer Ida vtwalt,
      Försköt Apollo när thet galt:
      Altså för någon Vngerswen
      Wälier iagh tigh till bäste wen.
      Vti Tiugu Åhr Penelopes
      Span och Wäffde för Vlysses.
      Ems på Leander tänckte:
      Ty för hans dödh hon sigh dränckte.
      Helena sina ådror vpslogh
      För Paris och sitt Lijf borttogh.
      Cleopatra Antonius
      Alcestis sin Wen Admetus,
      Elskade och vtaff Hiertans grund;
      Så kär äst tu migh vti all stund,
      Blifwer tin Wen vti Ährligheet,
      Här är min Hand medh sedigheet
      Doch ey otrohet emoot migh haff,
      Som Jason Medea öfwergaff,
      Gör tu thet, iagh medh Porsia
      Kortar mitt lijff och Pantea.
  
  Circ.
  
      Haff tack Jungfrw för Liufligh Swaar,
      All frögd migh thenna stund tilbaar.
      Medh migh Paeana nu siunger
      I Nymphae medh Engla tunger!
      Om tu mitt Lilla Hiertekorn
      Kommo vthi nödh, ia dödzens torn;
      Som Orpheus sin Wen bäste
      Eurydice, iagh tigh frälste,
      Thenna guldkiäd för min skull bär,
      Tänck vppä migh fierran och när.
      Tolf Gylden geer iagh tin pijga,
      Wår Kärleek skall hon förtiga.
  
  Pediseqva.
  
      Troheet och tienst iagh bewijsar
      Hoos hwar man tigh högt beprijsar.
  
  Virgo.
  
      Hwad skall iagh gifwa tigh för skänk?
  
  Circ.
  
      Ach Hiertans Wen ey ther om tänck.
  
  Virgo.
  
      Doch itt Fampntagh, iagh är tigh hull.
  
  Circ.
  
      Ach thet war bättre än alt mitt gull!
      För then gunst sig hiertat gläder,
      Tungan och frögdesång qwäder.
      Nödigt skildes iagh från tigh bort
      Thet moste doch skee på een tijdh kort.
  
  Virgo.
  
      Ey behagar mig thetta taal.
  
  Circ.
  
      Min frögd, giff tigh till ingen qwaal,
      Möt migh igen om tree dagar.
  
  Virgo.
  
      Thetta hans taal migh behagar;
      Doch medh Wartekn thet stadfäst,
      Till thes att wij mötas här näst.
  
  Circ.
  
      See här min Ring och Armeband,
      Tagh them medh tin snöhwijta hand.
  
  Virgo.
  
      Far wäll, Gudh han tigh bewara,
      Ifrån all Olycka och Fahra.
  
  Circ.
  
      Ach hör Jungfrw lijtet bijda:
      För tin bortgång får iagh qwijda!
  
  Virgo.
  
      Tin wåte kinner iagh klappar,
      War till fredz tu migh ey tappar.
  
  Circ.
  
      Haf tack för gunst tu bewijsa,
      Far wäll, nu fick iagh goodh lijsa.
  
  Cellarius.
  
      Ey penningar iagh än bekom,
      För Wijnet hör min Herre from.
  
  Circ.
  
      Hey, Hey, käre, tagh icke pant!
      Jagh betalar tigh wäll sielffinant
  
  Cellar.
  
      Een sådan gäst kan behöfwas,
      Aff honom iagh ey bedröfwas.
      Fem kannor togh han, iagh skref Siu.
      Så skall man skriffwa X för V.
      Men iagh förstår then frija will,
      Moste intet knyta pungen till.
  
  
  Scena II.
  
      Palladiaa, Mercator, Circejus, Aulicus.
  
  Den förete, ehuru i stort behof af kläder, köper dock böcker hos en
  handlande. Circejus och en "hofbuss" köpa kort, terning, svärd, krut,
  nya kläder och gyllenduk till en tröja åt Virgo.[279] Af böcker
  värderar Circ. blott Cornel. Agrippa, som säger att lärdom är onyttig.
  Sedan göra båda narr af Pallad. och vilja ehuru förgäfves locka honom
  från sina böcker.
  
  
  Sc. III.
  
      Palladius, Professor.
  
  Pallad. går till Prof. och klagar att han ej förstår "Philosophian"
  samt begär handledning.[280] Får derjemte uppmuntringar, och tackar.
  
  Chorus.
  
      Crescant Sveciaci Gothiciq' Columina Regni
      Qvina: Micent Proceres, Stemmata clara cluant.
  
  
  
  
  Actus III.
  
  
  Scena I.
  
      Circejus, Servus, Virgo.
  
  Circejus lemnar ett gladt sällskap för att efter aftal möta Virgo;
  han begär åter sitt "Wartekn", sitt armband och sin ring, men hon
  säger sig tappat dem. Circ., dermed tillfreds, föreslår brädspel,
  sedan han skänkt henne gyllenduk, och förlorar derpå damask till en
  kjortel. Sedan dansas efter musik, och sist låter Circ. sjunga en af
  honom författad
  
              En Ny Wijsa.
  
          Siunges effter then Werssen
      Frijar tu til then Rijka, För hennes Rijkedom.
  
      1.
  
      Intet högre bepryder
      Een Jungfrw aff vng åhr,
      Ähn sedigbeet och Dygder,
      Wisserligh hon tå får,
      Then henne högt begärer.
      Aff Hiertat och altijd ährer
      I Kyskheet menar iagb.
  
      2.
  
      På tigh altså, Mijn Lilja,
      Jagh täncker vthan List:
      Ingen skal oss åthskilia
      Ty tu är then förwist,
      Såsom Dygden högt wärderar,
      Troheet och så praesenterar
      Med tuckt och sedigheet.
  
      3.
  
      Som Diuren aff glädie springa
      Emoot Sommaren blijdh,
      Ty them kan tå ey tvinga
      Winterens hårda tijdh;
      Altså tu migh och hugswalar
      När tu liufligt medh migh talar
      Min Sorg förswinner bort.
  
      4.
  
      Herrans ord tröstrijkt sjna
      Aff tigh och dyrkas högt,
      Ja til Kyskheten fijna
      Är och titt Hierta bögt;
      Sedigt tu tigh Modererar,
      Tin tienst och Accommoderar
      Efter hwars Dignitet.
  
      5.
  
      När iagh och Skodar lenge
      Tin Snälheet vndrar migb:
      I taal Swaar och omgenge
      Är tu allom liufligh,
      Tit Gemöte migh behagar,
      Tin Gestalt och alla dagar,
      Dägligh är tu försan.
  
      6.
  
      Tina dygder vtföra,
      Kan iagh ey Hiertans kär,
      Doch wil iagh them kundgöra
      Korteligh, mark nu här:
      All sedigheet som kan falla
      Aff Damer och Jungfrwr alla
      Är tu begåffwat medh.
  
      7.
  
      Jagh märker och begrundar,
      Ach tu fijne Coral,
      At nu snarligh tilstundar
      Then tijdh iagh reesa skal.
      Lät migh tin kärleek doch winna,
      En stadigh wen hoos tigh finna,
      Ehwar wij mötas åht.
  
      8.
  
      Min ringa dicht fuländar
      Jagh nu, O Sköna Dam,
      Och henne tigh forsender
      Aff stoor kärlighets flam.
      Låt henne tigh behaga
      Titt Hierta och til migh lagha,
      Ach min Lust, Hiertans frögd.
  
  Hvarefter de skiljas under kärleks-försäkringar.
  
  
  Scena II.
  
      Palladius, Circejus.
  
  Pallad. frestas åter af Circ. men gifver denne i stället goda råd,
  som han visar från sig med förakt.
  
  
  Scena III.
  
      Professor, Circejus.
  
  Prof. grälar på Circ. för hans liderliga lefverne. Denne gör först
  svaga ursäkter, men gör sedan löfte om bättring.
  
  Chorus.
  
      Brahaeus vigeat Magnanimus Comes
      Cancellarius et Pieriae domus
      Nostrae in secula cana
      Optat nostra Academia.
  
  
  II. Facetiae Intercalares.
  
      Styrbiörn, Dragwaal, Praetor och hans Poicke.
  
  Styrb.
  
      Hör Granne Dragwaal, iagh hafwer förståt
      At wår Vtridare han kommer bråt,
      Pälsagiälan wil han af oss hafwa,
      Landgillet, Taxen skola wij och skaffwa.
  
  Dragw.
  
      Meera hör tu, meenar tu han glömmer
      Smörskatten, then han så högt berömmer;
      Tro fritt Vtridaren thet ey göret:
      Ty han skiärmiserar dicht med smöret:
      Jagh hörer bär kommer och Fougden wår,
      Therföre laga, att hoos oss wäl tilstår.
  
  Styrb.
  
      Min Kona skal rät strax bryggia och baaka,
      Gott Brännewijn kan och Fougden smaaka.
  
  Dragw.[281]
  
  Styrb.
  
      Tyst, sij Fougden kommer sielff nu starck,
      Tagh myssan aff, gör kors och nigh til marck.
  
  Praetor.
  
      Gudz frid, i Dannemän båda,
      Eder monde iagh öfwerråda.
      Chronans skatt migh strax nu gifwer,
      Så mycket iagh på eder skrifwer.
  
  Styrb.
  
      Heyle, tagh strax Husbondens Häst i stal,
      Thet bästa Höö och Haffre tu gifwa skal.
      Huru mycket är innevarande åhr
      Ära wij skyldigha, Husbonden wår?
  
  Praetor.
  
      Först 6 Daler och 10 Marck,
      Ther til tre Daler: thetta märk,
      Siutton daler gör thet tilhoop,
      Skal tu förstå, tin gamble took.
  
  Styrb.
  
      Gudh han löne wår Husbonde therför
      Een rätt räkning han medh oss båda gör.
      Här är therför, Husbonde wår skatt al,
      Såsom Dragwaal och iagh vtleggia skal.
      Jagh wil och förähra Husbondan min
      It sköna paar Strumpor och Klippingz skin.
  
  Dragw.
  
      Jagh gifwer och en stoor förgyltan skeed,
      Jagh skal och senda en Oxe efter plägseed
      Itt wäl skrifwit Supplicas iagh frambär,
      Till Husbonden är wårt högsta begär,
      Laga så, att wij icke meera skula
      Skiutza och maata the Knechtarna fula.
      För thy när the komma i wårom gåla
      Snoka the i hwar wrå och ära snåla.
      Heylin, Drengen och migh strax köra the vth
      Medh sina Kroksablar och hwassa Spiut;[282]
  
  Styrb.
  
      Hossbonde the rijda och wår Hors så fort,
      At the på stunden kasta fölet bort
      Haa wij ööl, til wår Dotter han frijar,
      När thet blir alt, han oss båda hijar:
      Han rister och skakar mitt gambla skegg,
      Wender Foten vp, slår Hufwud i wägg.
  
      Gode Hossbonde, iagh beder rätt Ehr,
      At then Blårocken icke kommer meer.
      Ty han kitlar medh sablen mongen stund,
      At iagh wil gå både från gård och grund.
      Wee then såsom theras Narri lijder:
      Ty Rygknoten ther effter hårt swijder.
  
  Praetor.
  
      Gåår bort båda: På thetta hoot
      Skal iagh med första råda boot
      Poicke, förwara the skäncker,
      At löna eder iagh wist täncker.
  
  
  
  
  Act. IV.
  
  
  Sc. I.
  
      Circejus, Palladius, Cellarius.
  
  Circ. ber Pallad. följa till källaren. Denne stöder sig på Seneca
  och menar att det ej skadar att dricka måttligt, men tror det bättre
  att taga ett rus på sitt rum än borta. Han följer dock Circ., som
  på källaren gör honom spratt och går bort, då Pallad. fordras för
  hela förtäringen, och då han ej har penningar, tages hans kappa i
  pant.[283]
  
  
  Sc. II.
  
      Circejus, Hospes.
  
  Värden kräfver Circ. Denne begär och får slutligen anstånd och
  besluter låta en bekant skrifra till hans föräldrar och säga att han
  är sjuk och beböfver penningar till böcker.
  
  
  Sc. III.
  
      Circeji Pater.
  
  Monolog, der gubben som fått brefvet, lofvar sända Circ. penningar.
  
  
  Sc. IV.
  
      Palladius, Circejus, Miles, Scriba.
  
  Circ. med sitt liderliga sällskap möter Pallad. och begabbar honom.
  
  Chorus.
  
      Ut Claris Academia baecce coepit
      Florere artibus, ita ad astra semper
      Nitatur magis: Inclyti Lycei
      Doctores valeant nitore adaucti.
      Florescant Studiosi in omne tempus.
  
  
  III. Facetiae Intercalares.
  
  Tubbe, Nimmergodt, Praetor och hans Poicke, Dragwaal.
  Tubbe och Nimmerg. få besök af Fogden, men möta honom med ovett samt
  slutligen med hugg och slag, så han med sin pojke måste taga till
  flykten (Flere tvetydigheter.)[284]
  
  
  
  
  Act V.
  
  
  Sc. I.
  
      Miles, Aulicus, Scriba, Circejus.
  
  Circejus, som råkat i gräl med dessa sina supbröder, blir af dem med
  hugg och slag utdrifven från en källare, samt ångrar att han ej följt
  Palladii råd.
  
  
  Sc. II. Miles, Mercator, Artifex.
  
  En soldat, en köpman, en handtverkare prisa en hvar sitt yrke.
  
  
  Sc. III.
  
      Aulicus, Scriba.
  
  En hofbuss och en skrifvare göra detsamma.[285]
  
  
  Sc. IV.
  
       Palladius, Negligentia, Professor.
  
  Palladius klagar öfver sin fattigdom och sitt betryckta läge.
  Negligentia vill ännu fresta honom med Circeji exempel,[286] men han
  är fast. Han går i stället till Prof. och begär råd och hjelp. Denne
  lofvar honom stipendium.
  
  
  Sc. V.
  
      Pater et Mater Circeji.
  
  Dessa, som kommit under fund med sin sons laster, klaga öfver dem och
  önska sig döden.
  
  Chorus.
  
      Sit sacrum coeptum stimuliq' casti
      Qveis Notos Phoebus petiit Magistros:
      Prole foecundà beet hos celebris
                             Sponsa Sophia.
  
  
  IV. Facetiae Intercalares.
  
  Nimmergodt, Tubbe, Praetor med sina tjenare Dromo och Smelring,
  Styrbiörn ocb Dragwaal.[287]
  
  Fogden kommer för att släpa Nimmergodt och Tubbe till tings för att
  svara för öfverfallet pä honom, då han sednast var der. De bedja om
  nåd. Han fordrar skatten för tvenne år, och då de ej kunna betala,
  fängslar han dem. Styrbiörn och Dragwaal förbarma sig öfver dem och
  blifva deras löftesmän, då de slippa lösa och lofva skaffa penningar.
  
  
  
  
  Actus VI.
  
  
  Se. I.
  
      Circejus, Virgo, Pediseqva.
  
  (Här ombyter Circejus sine sköne kläder. Förf:s anm.)
  
  Circejus kommer illa klädd och vill besöka Virgo, men som han inga
  presenter har, blir han illa bemött. Hvarken hon eller pigan vilja
  kännas vid honom, och förgäfves påminner han dem om sina fordna
  gåfvor. Han blir utstängd och går bort, bittert moraliserande öfver
  qvinnokönets naturliga obeständighet.
  
  
  Sc. II.
  
      Miles, Mercator, Artifei.
  
  Soldaten, lemlästad i krig, köpmannen, hvars fartyg förlist,
  handtverkaren, hrars egendom brunnit, klaga öfver fattigdom och nöd,
  samt önska sig döden.
  
  
  Sc. III.
  
      Aulicus, Scriba.
  
  Hofbussen, skild från sin tjenst, och Skrifvaren, beträdd med
  balance, klaga sin nöd och sitt elände; de åkalla äfven döden.
  
  
  Sc. IV.
  
      Mors.
  
  Moraliserar öfver huru sällan menniskorne i lyckan, huru ofta i
  olyckan, minnas döden. Han kommer, ej efter menniskornas åkallan, utan
  efter Guds vilja.
  
  
  Sc. V.
  
      Palladius.
  
  Denne som nu, fri från tryckande nöd, med ifver och framgång
  studerar, prisar sig lycklig och säll.
  
  Chorus.
  
      Exaudi Patriae tu gemitus Deus!
      Belli Teutonici nunc facito exitum,
      Quo nostro liceat dicere tempore:
      Salve pax miserum spes, Salus unica.
  
  
  V. Facetiae Intercalares.
  
  Nimmergodt, Tubbe, Praetor, Dromo, Smelring, Dragwaal och Styrbiörn.
  
  De båda första ha förslöst penningarne, de lånat af sina grannar,
  till utgörande af skatten. Fogden kommer; förgäfves vilja de muta
  honom, de gripas och sättas i tornet, under klagan att de följt
  Negligentia.[288] Dragwaal och Styrbiörn deremot fröjdas ofver att
  de följt Diligentias läror.[289]
  
  
  
  
  Act VII.
  
  
  Sc. I.
  
      Apollo, Angelus, Palladius, Philosophia medh sina sin Dotrar
      Metaphysica, Physica, Mathesis, Ethica, Politica, Logica,
      Rhetorica.
  
  Apollo berättar sagan om Hercules vid skiljevägen och liknar Palladius
  vid honom. Dennes belöning förkunnas: magisterkransen och förmälning
  med Philosophia, som med sina sju döttrar inträder.[290] Så väl modren,
  som döttrarne gifva underrättelse om hvartill de kunna tjena och hvad
  de innehålla en hvar.
  
  
  Sc. II.
  
      Palladius.
  
  I en monolog uttalar Palladius sin glädje att hafva följt Diligentias
  råd. Han har, oaktadt möda och besvär i början, vunnit yttre anseende
  och inre tillfredsställelse.
  
  
  Sc. III.
  
      Circejus.
  
  I en monolog uppträder Circejus och klagar öfver sin förra dårskap,
  sin forspilda ungdom och sin förstörda förmögenhet. På grund af
  egen erfarenhet varnar han ungdomen från utsväfningar och liderligt
  lefverne, samt lättjan. På deras korta fröjd kommer långvarig ooh
  fruktlös ånger.
  
  
  Epilogus.
  
  Författaren drager moralen ur skådespelet och framställer den, samt
  vänder sig med en slut-lyckönskan till de promoverade, och tackar
  sist Fruar, Jungfrur samt studerade personer för deras "audiens."
  
  Chorus.
  
      Concede nobis, tu pater optime,
      Sic hisce terris qvaerere gaudia
      Comoediarum ludrica, ne tua
      Perdamus illic coelica jubila.
  
  Personerne hvilka Comoediam presenterade wore thesse:
  
   Prologus, Wälb. Johannes Stierna.
   Diligentia, Flijtigheet, Hardevicus And. AEimelaeus.
   Negligentia, Oflijtigheet, Balthasar Wernle, Junior.
   Circejus, oflijtigh student, Jacobus P. Chronander, West Gothus.
   Servus, Circei tienare, Johannes Olavidi, Westman.
   Palladius, flijtigh student, Olaus Olai Wexionius.
   Virgo, Jungfrw, Gustavus Andreae AEimelaeus.
   Pediseqva, Frwstuffwepiga, Henricus B. Gråå.
   Cupido, Kärleeks Gudb, Johannes Wernle.
   Cellarius, Källarswen, Daniel p. Terserus, Wesm.
   Mercator, Köpman, Laurent Andreae Kempe, Botn.
   Aulicus, Hoffbuss, Laurentius Norganius, Suderm.
   Professor, Läsemästare, Olaus J. Naesander, Suderm.
   Miles, Krigzman, Samuel And. Bergius, Smoland.[291]
   Hospes, Circei Werd, Andreas M. Kinnoraeus, W-G.
   Senex, Circei Fader, Johan Johan. Nybelius, W-G.
   Mater, Circei Moder, Henricus Sigfridi, Nyland.
   Artifex, Handwerckzman, And. Landweter, W-G.
   Scriba, Skriffware, Ericas Andreae, Botn.
   Mors, Döden, Johannes Johan. Bruntonius, W-G.
   Apollo, Bokliga konsters Gudh, Lauren. Olai Vigelius, Wermel.
   Angelas, Engel, Laurentius Petri Vigelius.
   Philosophia, Johannes Svenonis Forsenius, Nyl.
  
  Hennes siu Dotrar:
  
   1. Metaphysica, Ericus Clavidi Forshn.
   2. Physica, Isacus Abrahami Hermainen, Nylan.
   3. Mathesis, Johannes Theet, Nylandus.
   4. Ethica, Johannes Johannis Plagman.
   5. Politica, Johannes Petri Plagman.
   6. Logica, Elias Eliae.
   7. Rhetorica, Gustavus Gustavi, Nylandus.
      Epilogus, Welb. Jacobus Swart.
      Praetor, Fougde, Sveno Petri Torelius, W-G.
  
  Fougdekarar:
  
   Dromo, Bartholdus Jacobi.
   Smelring, Paulas Henrici Kerconius.
   Fougdens Poicke, Daniel Kort, Aboen.
  
  Bönderna:
  
  De flijtighe.
  
  Dragwaal, Johannes Clingius, Nericiencis.
  Styrbiörn, Esaias Gabr. Gammal, Botn.
  
  De oflijtighe.
  
   Nimmergot, Sveno Johannis Caliander, O-G.
   Tubbe, Sveno Petri Bohl, Smolandus.
  
  Larvatores.
  
   Eschillus Petri Stolpe, Smolandus.
   Olaus Henrici Hambrinus, Nericiensis.
  
  Til then fromme, såsom och wrångwijse Läsaren:
  
      En from Läsare mindicht wäl vthförer:
      Ty thet en Christeligh wenskap tilhörer:
      Men Mome fast tu leggier en wrång dom til,
      Jagh tigh ey sköter, gör man huru tu wil.
      Hör Mome, Jagh sågh tigh med mig på itt byte,
      Om iagh mins rät, slapp tu ey vthan tit lyte,
      Tberföre ransaka först tin egen barm,
      När thet är wäl giordt, gör tu migh ey harm.[292]
  
  Den genomgående tanken uti ofvanstående "Flijt och Oflitighez
  Skode Spegel", är tillkännagifven redan i sjelfva titeln, hvarest
  författaren säger, att i hans "Comoedia" "Lärdom och skickeligheet,
  som aff bokligha konster hämptas, sampt thess beståndigheet, mz andre
  förwanskelighe håfwor och Ähra, mz thes obeståndigheet jämnföres."
  Utan aning om att ett konstverk kunde hafva sitt ändamål i sig
  sjelf, delade Chronander sin tids rådande åsigt, att den praktiska
  nyttan och tillämpningen på lifvets särskilda förhållanden borde i
  dramatiken i främsta rummet uttryckligen framhållas. Också säger
  han, att "en höfligh Comoedia" medför "ey ringa nyttigheet med sigh.
  Ty hon är intet annat än en affmålning hwilken oss föreställer huru
  vthi werlden tilgår, hwar aff wij kunna menniskiornes leffwerne lijka
  såsom vthi en Spegel beskoda, altså ther igenom ransaka oss sielffwa,
  och ey sällan wachta oss för tilstundande olycka." Men icke endast
  denna skådespelets moraliska nytta är afsedd. "Hennes nyttigheet
  består och ther vthinnan at aff Comoediers Speelande corrigeres och
  rättes ohöflige och Bondachtige seder både vthi åthäffwor, affecter
  och Taal, Hwilket ey är en ringa nyttigheet." Hvardera syftemålet,
  så väl det moraliskt-didaktiska som det att befordra yttre skick och
  lefnadsvett var förherrskande särdeles i skolkomedierna. Ocb äfven
  Chronanders åsigt, att "aff Comoediers Speelade wederqwekes och
  vpfriskes ens studerande Persons Sinne och Minne", hystes af
  författarne till nämnda skolkomedier, hvartill äfven Surge bör
  hänföras.
  
  Skoldramerna voro företrädesvis antingen mysterier eller moraliteter.
  Vi skola undersöka om Surge kan räknas bland någondera af dessa
  dramatiska arter. Nyare tiders mysterier och moraliteter hade
  stundom så nära beröringspunkter med hvarandra, att man icke utan
  svårighet kan särskilja dessa begge slags skådespel. Ty ämnen ur
  bibliska historien ingå, i sådana fall, i moraliteterne och moraliska
  betraktelser m.m. i mysterierna. Men hvad nu ifrågavarande skådespel
  vidkommer, är ämnet dertill icke taget ur den heliga skrift. Dock är
  en religiös grundton förnimmbar i detsamma. Och så till vida har Surge
  någon likhet med de bibliska skådespelen, t.ex. då Professor (Act II.
  Sc. III. p. 42) säger uppmuntrande och rådande åt Palladius:
  
      "För allting skall tu fruckta Gudh:
      Wara lydigh effter hans Budh",
  
  och förmanande (Act III. Sc. III. p. 51) åt Circejus:
  
      "Thetta tu rätt öfwerwäger,
      Kom ihugh hwadh Syrach säger:
      Lydh Föräldrarnas godha rådh,
      Så frampt tu wilt haffua Gudz nådh;"
  
  samt då Palladius, belönad af Diligentia, slutar (Act VII. Sc. II. p.
  111) sin monolog med orden:
  
      "O Gudh giff oss tin helga nådh,
      At wij lyda titt helga rådb,
      Öffwa oss i alla dygder här,
      Och leffwa sedan medh tigh ther."
  
  Uti förenämnda hänsigt kunna äfven nedanstående lyckönskningsord af
  Epilogus (p. 116) till de promoverade magistrarne här förtjena sin
  plats:
  
      "The vnge Magistrer lycka och frögd
      Önska nu wij vtaff Himmels högd,
      At Gudh them wäl bewarer
      I thetta stand och forswarer,
      At thet behagar Gudi först,
      Länder fäderneslandet til tröst,
      Hwar aff wänner och fränder stort
      Frögdas, glädias hwar på sin ort
      Medb stort beröm och vtsprijder
      Edert nampn vthi alla tijder.
      Effter döden inför Gudz Troon
      Mötas medh frögd och heligh Croon",
  
  äfvensom Epilogi slutord:
  
      "Hwar och en gåår nu til sit stand,
      Regere oss Gudh then Helge And."
  
  Äfven den latinska Chorus, som omedelbart härpå afslutar skådespelet,
  är en bön till den Högste, och derföre särskildt anmärkningsvärd,
  att författaren anser fikandet efter "gaudia Comoediarum _ludrica_",
  kunna blifva så farligt, att menniskan, genom att missbruka desamma,
  äfventyrar förlusten af delaktighet i det himmelska rikets salighet.
  
  Men oaktadt meranämnda skådespels religiösa princip, kan det likväl
  icke räknas bland mysterierna, emedan inga bibliska personer
  deruti uppträda i handling. Närmare ansluter sig detsamma till
  de ursprungliga religiösa moraliteterna, emedan dess innehåll är
  sedolärande, ur kristlig grund. Men då härjemte talrika moraliska
  maximer ur hedniska författare förekomma spridda öfverallt i Surge,
  aflägsnas åter härigenom detta skådespels likhet med sistsagda
  moraliteter. Vi skola här anföra blott ett enda ställe såsom
  tillräckligt bevisande vår Cbronanders sammanblandning af kristna
  och hedniska författares grundsatser. Palladius säger uti sin nämnda
  monolog (Act VII. Sc. II. pagg. 109, 110) bland annat följande:
  
      "Aff Epicteto har iagb lärt
      Lijda hwad Gudh haffwer beskärt,
      Jagh haar Gästebudh dageligb,
      Platonis Rätter mndeligb.
      Boëtius migh vnderwijsar
      Wara ödmiuk thet iagh högt prijsar,
      Menniskiors haat lijda toligh,
      Luther binder wara roligh.
      Medh Xenocrates iagh rustar
      Migh emoot Kropsens onda lustar.
      Rät bruka lyckan Ausonius,
      Intet fruchta olyckan Tullius
      Aldrigh högfärdas Publius,
      Ingen smäda Nazarius,
      At girugheet fly Enmenius,
      Ey bedragha Lucretius,
      Wara tacksam Valerius,
      Ey missunna Horatius,
      Wara rätfärdigh Lampridius,
      Ey olydigh wara Ovidius,
      Ey sökia fordeel Sophocles,
      Wara barmhertigh Augustinus
      Ey wara wredsam Iulius,
      Gudfruchtig leffwa Basilius,
      Omsider saligh döö Ambrosius."
  
  Rydqvist säger: "Någon svensk moralitet, i ursprunglig drägt,
  är icke bekant; men den förutnämnda komedien Surge står detta
  skaldeslag ganska nära".[293] Emot denna författare anse vi oss
  här böra anmärka, att "_Prosopopoeiae_ Dicht" och "_Thet Himmelske
  Consistorium_" mera närma sig de ursprungliga moraliteterna än Surge,
  om nemligen, såsom allmännast blifvit antaget, moraliteterne utgått
  ur mysterierna.[294] Men i alla fall är sistnämnda skådespel,
  såsom sagdt, icke utan likhet med de gamla moraliteterna. Dess
  religiöst-moraliska rigtning berättigar till detta påstående. Dock,
  emedan sjelfva ämnet icke är bibliskt, utan taget ur det allmänt
  sedligas område, der styckets handling förnämligast lefver och rör
  sig, står Surge på gränsen emellan de äldre och nyare moraliteterna.
  Och då man härtill lägger de sedliga grundsatsernas uti denna dram
  förekommande tillämpning på särskilda samhällsstånd, -- en rigtning
  som företrädesvis karakteriserade nyare moraliteter -- samt framför
  allt ett i ymnigt mått anbragt lärdomskram; röjer allt detta på ett
  omisskänneligt sätt Surges förvandtskap med de moraliska skådespelen,
  sådana desamma hade gestaltat sig efter den upplifvade bekantskapen
  med antiken. Med rätta säges derfore uti biographiskt lexicon
  öfver namnkunnige svenska män (3 Band. sid. 266), att Surge är "en
  _Moralitet_, lik de, som under slutet af medeltiden allmänt uppfördes;"
  och vi tillägge: ännu mera lik moraliteterna efter nyssnämnda periods
  utgång. Surge har äfven deruti moraliteternas väsendtliga egenskap,
  att den är ett _allegoriskt_ skådespel, ty der förekomma talrika
  _personifierade_ abstrakta begrepp. Och "Chronander är", såsom den
  svenske biografen yttrar sig, "märkvärdig, emedan om han hos oss ej
  är den enda, dock den _första författare_ till slika moraliteter".[295]
  Men för oss Finnar har han, _vår förste kände dramaturg_, såsom
  förut blifvit sagdt, ett ännu specielare intresse.
  
  Handlingen (eller handlingarne, ty de äro flere, ehuru ledande till
  samma mål) i Surge är fri, utgående ur viljans sjelfbestämning. Det
  beror af hufvudpersonernas, Palladii och Circeji, fria val att följa
  Diligentias eller Negligentias råd. Men den dramatiska handlingens
  motivering är nog svag. Circeji val är snart gjordt. Utan synbart
  betänkande öfverlemnar han sig åt Negligentia, som benämner sig
  "Voluptas' Gudinna så klaar" (Act. I. Sc. III. p. 20), i det han (Act
  I. Sc. II. pagg. 16, 17) säger:
  
      "Tin tienst O sköna Gudinna
      Är liufligh, kan iagh besinna;
      Ty i wellust lefwer iagh hwar stund,
      Tu holler titt giorda forbund.
      Een lijten tijdh war iagh flijtigh,
      Tå trängde migh sorgh otijdigh,
      Men nu är iagh vtan bekymmer,
      Frisk lustig iagh thigh berymmer."
  
  Palladius, som lyssnar till de råd, Diligentia, som säger sig vara
  "Apollos Gudinna prächtigh", framställt, har i början någon tvekan
  att beträda mödornas törnbeströdda stig, helst Negligentia och hennes
  tjenare Circejus icke underlåta att fresta honom med sinlighetens
  lockelser. Derföre, då den sistnämnde (Act. I. Sc. III. p. 21) talar:
  
      "Skot ey flitigheten nogha,
      I mit stalbrorskap tigh foga.
      Låt boken fara hwart hon kan,
      Thet råder iagh och bliff een man.
      När andra gå att läsa och skrijfwa,
      Wilia wij på krogen blijfwa,
      Och ther dansa dricka och speela,
      Troo migh, intet skall tigh feela",
  
  svarar Palladius, för ögonblicket hängifven åt den sinliga lustan ocb
  härjemte helt oväntadt groft fatalistisk:
  
      "Thet synes wäl migh wara kärt,
      Om Gud hafwer thet så beskärt."
  
  Men sedan Diligentia omedelbart härpå hade sagt honom:
  
      "Ney Gudh han befaller klarligh.
      Tu skalt studera alwarligh" o.s.v.
  
  samt att lättjan är roten till allt ondt, segrar hans goda genius, och
  han förblir härefter, ehuru åtskilliga gånger frestad till affall
  (synnerligen uti Act. V. Sc. IV), ståndaktig uti Diligentias tjenst.
  
  Styckets karakterer äro öfverhufvud föga individualiserade. Att detta
  måste gälla dess många allegoriska personligheter, är sjelffallet. Ty
  sådana karakterer äro abstrakta. Utan rotfäste uti en tänkande ocb
  kännande persons inre, äro de luftiga, sväfvande väsenden, som förlora
  sig uti allmänheten af ett begrepp. De äro fantomer, dem den
  försinligande konsten icke mägtar uppfånga. Dock synas oss så väl
  Diligentia som Negligentia, såsom bärare af allmänna moraliska satser,
  icke vara utan all förtjenst tecknade. Hvad åter de verkliga personerna
  beträffar, är Palladii karakter mera svagt hållen. Det personliga uti
  densamma är nära nog att förflyktigas af allmänna religiösa och
  moraliska betraktelser samt lärdomsprål. Också äro de situationer, uti
  hvilka han uppträder såsom handlande, nog enformiga, och konflikterna
  likaså. Circeji karakter är jemförelsevis raskt och lifligt tecknad.
  Engång hemfallen åt Voluptas och hennes gudinna Negligentia, rusar han
  hejdlöst fram på förderfvets väg, härunder sällande sig till andra
  likstämda personer samt på hvarjehanda sätt begycklande Palladius,
  såsom t.ex. (Act. III. Sc. II. p. 49) då denne, som skulle gå först
  till kyrkan och derifrån till akademien, för att på sistnämnda ställe
  hålla en "oration", hade bett honom allvarligt besinna nödvändigheten
  af att väl använda den hastigt försvinnande ungdomstiden:
  
      "När som tu blifwer wår Domprost
      Skal iagh skänckia tigh en stoor Ost:
      Ty så wäl är tin Predikan giord
      Att iagh rätt icke achtar itt titt ord,
      Om Staden wil iagh Spassera,
      Medh Lustige sälskap Brawera.
      Helsa them alla tijt tu gåår
      Medh min tienst: ty iagh sielf ey nåår."
  
  Det är numera icke endast lättsinnet som ger sig luft i Circeji tal
  och handlingar. Härtill kommer ännu ett bitande hån öfver hvarje
  allvarligt sträfvande i lifvet. Den sedliga kraften förslappas
  ju längre dess mera. En slaf af sina lidelser, bedrager han, för
  att kunna tillfredsställa desamma, slutligen sina egna föräldrar.
  De löften att förbättra sitt lefverne, han dessförinnan gifvit
  Professor, voro endast toma ord, helst hans föregående uttryck (Act
  III. Sc. III. p. 50) till densamme:
  
      "Hwilken kan lefwa allom til lagh"
  
  bevisa frånvaro af ånger och behof af bättring. Först då han blifvit
  skymfligen behandlad af Miles, Aulicus och Scriba, ibland hvilka den
  sistnämnde (Act V. Sc. I. p. 71) säger:
  
      "Så skal man lära en Drijfware,
      Dricka medh Hoffbuss och Skrijfware",
  
  varsnar man en skymt af ånger hos Circejus. Men denna var intet annat
  än ett förgängligt foster af ögonblickets ängsliga belägenhet. Ännu, så
  fattig och förfallen han än var, hoppades han dock på Virgos kärlek ocb
  tillgifvenhet. Men häruti blef han förfärligt bedragen, såsom
  nedanstående utdrag ur den långa dialogen uti Act VI. Sc. I. nogsamt
  utvisar:
  
  Circ.
  
      Min Jungfru kär, war ganska säl,
      At iagh tigh fan war mycket wäl.
  
  Virgo.
  
      Tu talar mächta dristigt här,
      Säg, när bleff iagh tin Jungfru kär.
  
  Circ.
  
      Min Roos weet wäl wår kärleek stoor,
      Hon tröstar migh iagh wist thet troor.
  
  Virgo.
  
      Tit taal iagh intet lijda kan,
      Tin Roos bliffwer iagh ey försan.
      Menar tu at iagb är lätfärdigh,
      Smikra medh sådan owärdigh?
      Ney, mit stand thet ey medgiffwer,
      Tuchtigh, sedigh, kysk iagh leffwer.
      Tu är migh aldeles obekend,
      Tit Ansichte strax från migh wend.
  
  Circ.
  
      Wist äst tu vpföd vthi then Buur
      Dher Tygris boor it grymt wildiur.
      Födh äst tu vtaff een Leyinna,
      Och aldrigh aff någon Qwinna...
  
  Virgo.
  
      Ay twij, twij om iagh hadhe en mun
      Aff leer, iagh tigh kyste ingalund...
      En Morian äst tu lijker,
      Som Lazarus äst tu rijker.
      Käre see huru krokot han står,
      Hwad är för en Jungfru som tu får?
  
  Circ.
  
      Annat loffwa tu när iagh thig
      Gaff skäncker, ach tu lätfärdigh.
      Jagh hoppas min hiertans lust,
      Wårt giorda bund bär i sitt bryst.
  
  Virgo.
  
      Skal iagh så lijtet wyrda migh,
      At iagh bleffwe en sådan gunstigh,
      Som står slarffwot til hand och foot,
      Ney, packa tigh pocker emoot
      Tu har wist speelat Panckerut,
      Fnaska tigh strax på dören vth,
      Eliest skal tu fast taghas,
      Med Eldgafflen hädan jajas.
      Then min Kärleek begära wil,
      Skal wara rijk Munseur ther til...
      Jagh til Fawour thenna här korg,
      Ther i kan tu läggia tin sorg,
      Bind honom strax vppå tin rygg,
      Wandra ther med och war nu trygg...
  
  Circ.
  
      Skamligh fixeras iagh forvist
      Aff then som iagh trodde vthan list,
      När iagh til hen skencker baar,
      Ingen kärare än iagh tå war.
      Therföre yngling Exempel tagh,
      Troo intet Jnngfruns goda behagh,
      I dagh haffwer hon lurat migh,
      I morgon kan thet hända tigh,
      Äst tu rijk hon wäl tigh lijder,
      Bughar, nijger, alla tijder...
      Men om Hiulet löper omkring,
      Hon tigh tå känner ingen ting.
      Jungfruns kärleek kan snarligh fås,
      Men såsom wädret han forgås,
      Troo frijt Jungfruns taal thet är snält,
      Mongen yngling är ther med fält.
      Såsom Törne Rooser hölier,
      Altså Jungfrun hiertat dölier.
      Jungfruns sinne är ostadigt så,
      At hon gärna wil älska twå...
  
  Efter denna katastrof, hvars tragikomiska effekt yterligare förhöjes
  genom Pediseqva's glåpord emot Circejus, återstår för denne icke mera
  någon tröst eller något hopp. Nu ändtligen, ehuru för sent, erkänner
  han det sedligt verksamma lifvets sanna värde. Och ett föremål för
  menniskornas bespottelse samt förskjuten af alla, klagar han bittert
  öfver att dåraktigt hafva följt Negligetias råd, men tillskrifver
  dock sin ohjelpliga ofärd i främsta rummet sig sjelf. (Act. VII. Sc.
  III.) Genom viljans sjelfbestämning samt genom att tillräkna sig
  den derur härsprungna handlingens följder, framstår Circejus såsom
  en dramatisk karakter. Såsom individ går han det sjelfförvålladt
  elände till mötes: men på sin jordiska lyckas ruiner erkänner han de
  ovanskliga sedliga makternas himmelska rätt.
  
  Virgo, denna "fijn Damme", hvars dygder och behag Circejus med varma
  färger afmålar, underlåter heller icke sjelf att beprisa sin tukt och
  ärbarhet. Hon går och gäller för ett bildadt fruntimmer. Äfven på den
  klassiska lärdomens fält visar hon sig bevandrad. Men snart röjes
  dock hvars andas barn hon i sjelfva verket är, ehuru den förblindade
  Circejus först sent kom till denna erfarenhet. Nu öppnas ändtligen
  hans ögon, och han fann sin dyrkade Virgo vara en ytterligt flärdfull
  varelse, utan hjerta, utan kärlek, utan trohet. Då skyr han icke att
  framställa denna från all sann qvinlighet emanciperade menniska såsom
  en typ af hela könet. Något sådant synas åtminstone hans reflexioner
  antyda. Eller kanske gällde desamma endast denna Virgo ooh hennes
  gelikar.
  
  Uti de gamla mysterierna och moraliteterna är icke sällan en
  _bondekomedi_, utan förbindelse med handlingen, inflätad.[296] En
  dylik, benämnd _Facetiae Intercalares_, förekommer äfven i Surge,
  med andra personer än de i hufvudhandlingen. Men bihandlingen, om
  man så vill kalla den, uti dessa "facetiae" utgår ur samma idé som
  hufvudhandlingen. Bönderne, så väl de "flijtighe" som de "oflijtigbe",
  hafva samma skyddspatronessor som Palladius och Circejus, de förre
  nemligen Frw Deligensa och de sednare Frw Neglagensa. Flitens och
  lättjans motsatta följder framställas äfven här. "Mellanspelen i
  Surge utgöra en lägre, plumpare, af bönder framställd behandling af
  samma ämne, som den egentliga komedien".[297] Dessa (särdeles Fac.
  Interc. II) lemna en liflig skildring af den orättrådighet och det
  förtryck, kronans uppbördsmän och krigsfolket, såsom kändt, på den
  tiden utöfvade i vårt land emot bönderna. Uti sistnämnda Facetiae
  erlägga Styrbiörn och Dragwaal, med illa dold satir, åt fogden
  kronans orätt debiterade skatt jemte thy åtföljande skäncker, men
  Tubbe och Nimmergodt (Fac. Int. III) betala honom med annat mynt:
  
  Praetor.
  
      Gudz frid, tagh i stallen min Häst,
      Gif honom gryn och Hwete bäst.
      Gif Brennewijn, lät duka Bord,
      Hör Siik, när iagh talar itt ord.
  
  Tubbe.
  
      Hör, stöt man pasligh Buss, Hwadan kom tu
      Eller hwem lade tigh til wår by nu.
      Jagh troor wist i dagh tigh ey hugg tryter,
      Endoch tu så stort mz orden skryter.
  
  Nimmerg.
  
      Tu ledes widh lefwa som iagh förstår,
      Rätt strax min Brunsbijla på tin rygg går.
  
  Praetor.
  
      Bonden är galen som iagh weet,
      Jagh är Fougden erh öfwerheet.
      Skatten skolen i lefrera,
      Ther til skäncker ytermera.
  
  Men desse låta ej skrämma sig. Praetor och hans "Poicke" blifva slagne
  och taga till flykten:
  
  Praetor.
  
      Bonden är galen mz Yx och Knijf,
      Medh foten frälsar iagh mitt lijf.
  
  Puer.
  
      Jagh taar Wååtsäcken och löper til foot:
      Förthy the basta sönder hwar min knoot.[298]
  
  Då fogden följande gången (Fac. Int. IV) besökte Tubbe och Nimmergodt,
  erinrande dem om den förra undfägnaden, säger
  
  Tubbe:
  
      Käre Husbonde iagh har ondt i mit öra,
      Jagh hörer ey hwadh ord i nu här föra, och
  
  Nimmerg.:
  
      Käre Husbonde wij eder ey kände,
      Wij wiste ey hwart edert ährande lände.
  
  Men då Praetor härtill genmäler:
  
      Hörer bonden hwilken en skälm,
      Bättre iagh rister tigh Grå hielm.
      Nogh mins iagh wäl tin rustiga yx,
      Och at iagh en gång med tigh högz,
  
  svarar Tubbe, som nu mera icke var döf, ironiskt:
  
      Håller til godhe, ty i wore så snar,
      Husbonden skulle bleffwet een stund qwar:
      Förty tå begynte wij slå vpp therför,
      Husbonde tunnan såsom eder bör.
      Tå haden i så god wälplägning fåt,
      At i ey skole orkat gåt eller ståt.
      Men när wij wore lustighe som bäst,
      Tå wille Husbonden ey bliffwa wår gäst
  
  Ur denna med mycken verve utförda dialog vilja vi ännu anföra följande,
  som omedelbart ansluter sig till det föregående:
  
  Praetor.
  
      Nu narra the migh vpp i mund,
      Men iagh skal löna tigh strax på stund.
      På tin wälplägning som tu böd,
      Jagh stod therföre bleek och rödh.
      Til Tinget skolen i reesa,
      Om tu wilt pipa eller wreesa.
      Ther skal iagh lära tigh forstå,
      Hwad thet heter at Fougden slå.
  
  Nimmerg.
  
      Käre Husbonde skonar oss båda,
      Ty thet hände vthaf en slump och wåda,
      Eder rygg skola wij wäl läkia och smöria,
      Med en Bock och Oxe först at böria.
  
  Ehuru Tubbe och Nimmergodt snart härpå fängslas af Praetors tjenare
  ("Fougdekarar") Dromo[299] och Smelring, upphöra de likväl icke
  med sitt satiriska gyckel. Men sedan de af sina grannar fått låna
  penningar, dem de aldrig lofva återbetala, (Fac. Interc. V) samt
  förslöst dem "vppå ööl, wijn, toback", faller deras mod då de se
  fogden återkomma:
  
  Nimmerg.
  
      See nu kommer Fougden manstarck och wreed,
      Til Böneboken tu nu tigh bereed.
  
  Tubbe.
  
      Wij loffwa och liugha såsom wij äre waan,
      Å Herre Gudh giffwe Böffwelen haan.
  
  Men nu hjelpte icke mera de af Tubbe afsides erbjudna mutorna, helst
  Praetor, varnad af sin erfarenhet, svarade honom:
  
      Tit skiälms hierta känner iagh rätt,
      Tu migh ey lurar på thet sätt,
      Wore iagh ensam skäncktes migh
      Feeta öxhammars slengar aff tigh....
  
  Lika fruktlös var Nimmergodt's bön:
  
      O Husbonde warer barmhertighe,
      Och hielper oss nu både Elendighe.
  
  Och då allt hopp var förloradt, utbrister slutligen Tubbe:
  
      Jagh seer at wår matmoor nu oss bedragher,
      Som wäl i förstone syntes fager,
      Ty så lenge wij arbetade dagh från dagh,
      Hade wij alt godt effter wårt behagh o.s.v.
  
  Vi hafva omnämnt, att de nyare moraliteterna med förkärlek behandla
  de skarpt begränsade samhällsklassernas olika intressen. En sådan
  ståndsrepresentation erbjuder ock Surge. En hofman, en krigare,
  civile tjenstemän, lärde, borgare och bönder uppträda här ibland de
  handlande personerna. Men vanskligheten af deras diktan och traktan,
  af all den lycka, de jordiska sträfvandena, såsom sådana, erbjuda,
  ådagalägger författaren då han inleder en tredje handling, eller
  här rättare situation, hvars medelpunkt är Mors. Miles, Mercator,
  Artifex, Aulicus, Scriba, äfvensom Senex och Mater, alla skeppsbrutna
  seglare på lifvets haf, anropa döden om befrielse från ett tryckande
  elände. Mors, som börjar (Act VI. Sc. IV. p. 95) sin monolog:
  
      Rädens nu all skiälfwa och bäfwa:
      Ty nu see i döden här swäfwa,
      See min Bogha, Pijl och Skächta,
      Tråtz någon tör medh migh fächta,
  
  beklagar menniskornas andeliga säkerhet och forblindelse under lyckans
  dagar, samt tillägger att han, som är syndens lön, i sinom tid, när Gud
  så vill, skall verkställa sitt värf, och slutar med uppmaningen:
  
      Warer therföre alla reedhe:
      Ty ingen står emoot min wreede.[300]
  
  Omedelbart härpå (Act VI. Sc. V.) låter författaren Palladius uti en
  monolog yttra bland annat följande:
  
      Pythagoras haffwer wäl lärt,
      Alt hwadh Gudh haffwer tigh beskärt,
      Om tu thet ey i huffwudet bär,
      Sey ey at thet titt egit är.
      Så wara sant, witna klarligh,
      The män här talte vppenbarligh.
      Alla önska dödhen öffwer sigh,
      Men nu först leffwa lyster migh.
  
  Genom framhafvandet af denna intelligensens af hvarje yttre
  tillfällighet oberoende makt, är äfven den nyssbeskrifna eljest
  episodartade handlingen, såsom öfverensstämmande med styckets idé,
  berättigad.[301]
  
  Körerna uti Surge innehålla, liksom de gamla mysterierna och
  moraliteterna, böner till den Högste, samt härjemte till särskilda
  personer ställda välönskningar. Det är fäderneslandets lycka och
  ära, i ljusets och sanningens tjenst, som utgör det närmaste
  föremålet för dessa fromma utgjutelser. I sådan hänsigt egnas den
  första kören åt den lika segersälla som intelligenta Christina,
  "ter felix Regina togaq' eogoq', fundatrix nostri nutrixq' Lycaei."
  Och detta med rätta. Ty äfven för oss är hon "ändå den Store Gustaf
  Adolphs dotter", denna snillrika drottning, som i Finland för all
  tid rotfästat den högre upplysning, hvilken redan hennes af stora
  vyer intagne ädle fader här hade forberedt. Också den andra kören,
  för rikets fem högste embetsmäns välgång, är fullt berättigad.
  Äfven desse ifrade med värma för vårt lands sedliga och litterära
  förkofran.[302] Men ibland dem strålade dock, i nämnda hänseende,
  herrligast "Grefven", offrande sina ädlaste krafter, såsom skalden
  qväder:
  
      Åt detta land, hvari sin själ
      Han gjöt,
      Som vårens flägt gjuts i den stela lunden.
  
  Det var han, Pehr Brahe, som på Auras strand, hans "fordna
  älsklingsstrand",
  
      Den fackla utsträckt höll,
      Hvars gnistor öfver stad och land
      Den nya gryningen i Finland tände.
  
  Derföre egnas ock åt honom, med allt skäl, en särskild kör.
  
  Den härpå följande kören önskar, att universitetet aldrig måtte lemna
  ur sigte sitt idealiska mål, utan städse sträfva allt högre och
  högre, sedan det under lyckliga auspicier hade begynt sin verksamhet
  Vidare tillönskas dess lärare och studerande allt godt. Härefter
  egnas, i kristligt sedlig anda, en kör åt de nyss promoverade
  magistrarne, med bifogad önskan att de måtte i ymnigt mått
  lyckliggöras af Visheten, med hvilken de hade trolofvat sig. Alla nu
  nämnda körer afse öfvervägande akademien och dess sträfvanden. De
  tvenne återstående beröra andra föremål. Så ärofullt än det stora
  tyska kriget var för Sveriges vapen, kräfde dock detsamma af det
  lilla riket så smärtsamma offer, att det var nära att digna under
  bördan af sin plötsligt förvärfvade politiska storhet. Man längtade
  derföre innerligt efter en snar fred. En varm bön till den Högste
  härom utgör ock föremålet för den följande kören. Och den sista,
  hvarmed skådespelet slutas, innehåller, såsom förut blifvit sagdt, en
  bön om de vådliga dramatiska förlustelsernas rätta bruk.
  
  Larvatores uti studentkomedierna hade, såsom i det föregående nämndes,
  blifvit allvarligen tillsagde att afhålla sig från allt ofog. Men
  hvilka deras roler i allmänhet och särskildt i Surge varit, känne
  vi icke. Troligen voro de dock maskerade personer, som förehade
  hvarjehanda improviserade upptåg, liknande det då på scenen allmänt
  öfliga narrspelet. Icke mindre härigenom än genom de burleska
  facetiae intercalares -- ett slags modernt drama satyricum -- var,
  liksom i andra moraliteter, farcen införd äfven i Surge.
  
  Uti allmänt kulturhistoriskt hänseende hafva mysterierna och
  moraliteterna ett värde, som icke bör underkännas. Så äfven Surge.
  Men ingen af dessa dramer kan i konstnärligt afseende högt
  skattas. Väl innehålla de stundom någon rikedom på idéer, men de
  sakna helt och hållet en formel språkutbildning. Den innehållets
  och formens sammangjutning till en organisk totalitet, som den
  dramatiska konstens begrepp innebär, finnes icke uti dessa regellösa
  kompositioner. Reformationstidehvarfvet, samtidigt med den upplifvade
  hågen för antikens studium, hann icke gifva dessa hänsvinnande
  skådespel en utbildad konstnärlig technik. Rimmeri-vurmen, ärfd
  från medeltiden, fortgick långt in på nyare tider, utan synnerlig
  formförändring. Äfven all högre uppfattning af poesin saknades länge.
  Den svenska "Allmänheten", ännu under det sjuttonde seklet, "ansåg
  Poesien nästan endast såsom ett gyckelspel, hvilket man vid vissa
  högtidliga tillfällen skulle hafva med för praktens skull, och
  poeten sjelf såsom en Pagliazzo, hvilken alltid borde stå tillreds
  att roa den resp. Publiken. De så kallade Poeterna arbetade också
  ifrigt att underhålla denna stämning och bereda den åsigt af
  konsten, att den borde vara en tjenarinna för alla hvardagslifvets
  småbestyr".[303] Vid hvarjehanda tillfällen skulle en sådan poet rimma.
  Tillfällighetsdikten blef sålunda den herrskande. Också Chronanders
  rimmade dramer äro ingenting annat än tillfällighetsstycken.
  
  Ehuru flere författare omnämnt Chronauder bland dramatiske
  skriftställare (mest anförande endast titlarne på hans utgifna
  skådespel), har dock egentligen Hammarsköld ensam lemnat en
  karakteristik öfver honom såsom dramaturg. Efter att först ur
  författarens dedikation till Wassenius hafva citerat utläggningen
  om nyttan af skådespel, säger Hammarsköld, att Chronander valt
  hvarken något bibliskt eller historiskt ämne, utan till alla delar
  sjelf uppfunnit icke mindre Surge än Bele Snack. Härefter redogör
  han med några ord för Surges innehåll, samt slutar med följande
  karakteristik: "Kännaren skall snart upptäcka, att vår auctor velat,
  i anseende till inrättningen af sina dramer, hafva Aristophanes
  till sin förebild, hvadan här visserligen mycket händer, och
  hufvudpersonens tillstånd betydligen förändras, dock utan att här
  träffas, hvad man vanligen kallar dramatisk intrigue. Likaså uppträda
  allegoriska personer bland verkliga och lefvande, och flera händelser
  löpa bredvid sjelfva hufvudhändelsen, utan att på den något inflyta,
  fastän ledande till samma mål. Men Chronander hade på långt när
  icke den phantastiska djuphet och det rika snille, som erfordras
  för att med framgång träda i så väldiga fotspår. Hans uppfinning
  är föga sinnrik, framställningen utan qvickhet och, der den skall
  vara skämtsam, af den mest råa och ohyfsade plumphet: dictionen
  trög, opoetisk och nedtyngd af ett allestädes otidigt anbragt och
  affecteradt lärdomsskryt, och knittelversen hvarken vårdad eller
  flytande, ehuru vid den må anmärkas, såsom en egenhet, att Chronander
  understundom i den har användt daktyliska rim, och att han i sin
  Bele Snack stundom skall hafva afbrutit den versifierade dialogen
  med obundet tal. Men ej allenast i afseende på dessa nyheter i den
  yttre formen, utan äfven genom den friare, mera spelande andan i
  hela compositionen, skulle man förväntat, att Chronander -- ehuru
  han ej var ett bland dessa mägtiga snillen, som göra epoch --
  likväl på Dramatikens utveckling i Sverige bordt hafva haft ett
  mägtigt inflytande, i hänseende till den kärlek för theatraliska
  representationer och den dramatiska formen, som utmärkte Svenskarne på
  den tiden".[304]
  
  Ännu på ett annat ställe talar Hammarsköld om Chronanders "synbara
  fikande efter Aristophaniskt manér i sina båda komedier".[305]
  Hvaruti detta "fikande" skulle bestå, derom upplyser han oss icke.
  Också skall det tvifvelsutan blifva omöjligt att upptäcka denna
  "förebild." Den innerliga förbindelse med det offentliga lifvet,
  som väsendtligen utmärker Aristophanes' lustspel, förspörjes icke
  i Chronanders anspråkslösa dramatiska alster. Och hvad det sociala
  lifvet och dess konflikter vidkommer, äro de grekiska medborgerliga
  samhällsförhållandena icke heller det allra ringaste dramatiskt
  lokaliserade af vår dramaturg. Låt ock vara, att Chronander kunnat
  från Aristophanes' komedier erhålla allmänt menskliga motiver,
  äfvensom elementer till det groteskt-komiska och satiriska, --
  hvarföre beböfva uppsöka desamma från så aflägsna tider, då hans
  egen samtid och ännu mera den närmast föregående perioden, uti
  moraliteterne erbjödo en naturlig källa, hvarifrån allt detta kunde
  ösas? Obetingadt måste derföre en sådan Hammarskölds åsigt förkastas.
  För öfrigt vilja vi gerna erkänna sanningen af hans påstående, att
  Chronanders skådespel sakna dramatisk intrig, endast tilläggande,
  att en dylik sällan eller aldrig förekommer i moraliteterne. Det är
  också sannt, att författarens "uppfinning är föga sinnrik"; men "utan
  qvickhet", såsom Hammarsköld äfven säger, synes oss framställningen
  dock icke vara, särdeles i Facetiae Intercalares. Påståendet att
  diktionen är trög och opoetisk, är visserligen väl grundadt, men
  finner sin naturliga förklaring äfvensom sin ursäkt uti det af
  honom begagnade språkets då ännu outbildade skick. Att under sådant
  förhållande knittelversen kan vara "hvarken vårdad eller flytande", är
  sjelffallet. Hvad åter beträffar det anmärkta lärdomsprålet, så delar
  Chronander detta fel med alla öfrige den tidens författare af
  skolkomcdier.
  
  Af allt det föregående kan nogsamt inses, huru behäftade med
  hvarjehanda brister vår Chronanders dramatiska alster äro. Men
  med allt detta är dock "den friare, mera spelande andan i hela
  compositionen" fortjent att med beröm uppmärksammas. Der är
  verkligen ett lif, en rörlighet, som man knapt hade kunnat vänta
  sig af de eljest vanligen tungt släpande moraliteterna. Också är
  dialogen öfverhufvud icke synnerligen tröttande genom sin längd.
  Men att den oftare är "taal" (såsom Epilogus, s. 115, benämner
  hela kompositionen) än egentligt samtal, ligger i moraliteternas
  natur. För öfrigt har Chronander -- hvilket kanske är hans största
  förtjenst såsom dramaturg -- i Surge, uti parallelt löpande
  handlingar, konseqvent utfört en och samma tanke. Orättvist vore
  derföre att frånkänna honom ett namn bland diktare af moraliteter.
  Men att instämma uti Hammarskölds, med hans anförda premisser
  föga öfverensstämmande påstående, det man skulle "förväntat, att
  Chronander på Dramatikens utveckling i Sverige bordt hafva haft ett
  mägtigt inflytande", vore påtagligen att för mycket nedsätta den
  tidens dramatiska anspråk i det svenska riket, så små de än då kunde
  vara.
  
  Af förteckningen öfver "Personerne hvilka Comoediam presenterade"
  finner man, att åtminstone större delen af de aktörer som uppförde
  Surge voro studenter, att sluta af uppgiften, hvilken nation de
  agerande tillhörde. Och ehuru författaren, hvilken sjelf utförde
  hufvudrolen i denna dram, icke antecknat alla de medspelandes
  landsmanskap, följer häraf likväl icke såsom afgjordt, att de öfrige
  ej kunnat vara studenter. För öfrigt synes det nog sannolikt, att
  på denna tid, vid en dramatisk representation, hvilken anställdes
  i universitets-staden med anledning af en akademisk högtidlighet,
  endast studerande som tillhörde högskolan derstädes skulle uppträda
  såsom skådespelare.
  
  Titeln på Chronanders andra skådespel är: "Bele Snack eller een Ny
  Comoedia, Innehållande om Gifftermåhl och Frijerij åthskillelige
  Lustige Discurser och Domar; Hwilken bleff til Twenne Ädle, Wälborne,
  Höge och Fornämhlige Personers Bröllopz-Fäst, Hållen och Agerat,
  den 22 Julii och 1 Augusti 1649 på then Kongl. Academien vthi Åbo.
  Till Nådigt behagh, een wälmeent och Vnderdånigh Tienst, Stält och
  Sammansatt aff Jacobo P. Chronandro W-Gotho. Tryckt i Åbo aff Petro
  Wald." Äfven denna "Comoedia" är en moralitet, men nära gränsande
  till farcen. Ehuru den uppfördes till firande af en högaristokratisk
  familje-fest, innehåller den icke dess mindre många slipprigheter
  och grofheter, som såra nutidens ömtåligare anständighetskänsla. De
  uti skådespelet uppträdande personerna voro icke färre än sjuttio
  till antalet. Också består stycket af icke mindre än tio tryckta ark.
  Härtill kommo Facetiae Intercalares eller "Bonde-Acten", hvilken,
  ehuru uppförd då pjesen gafs, icke trycktes, "effter han något
  widhlyfftigh är", såsom författaren uttrycker sig. För öfrigt är
  Bele Snack en i alla afseenden sämre pjes än Surge. Handlingen är
  nästan ingen. En redogörelse för styckets innehåll kan derföre gerna
  utelemnas.
  
  Sist må anmärkas, att Chronanders begge dramatiska arbeten höra till
  den finska tryckpressens allra största bibliografiska sällsyntheter.
  
  
  
  
  FOTNOTERNA:
  
  
  [1] Magnin, La Comédie au IV:e siècle. Uti Revue des deux mondes,
  tome II 1835, pagg. 648, 650. Alt, Theater und Kirche, sidd. 13,
  285. Mimer kallades icke mindre skådespelarena än de af dessa
  uppförda skådespelen. Aktörerne uti förstnämnda dramer benämndes
  pantomimer.
  
  [2] Magnin, Les origines du théâtre moderne, t. I., 476, 477. Alt, 287.
  
  [3] Magnin, sist anf. a., 488 ff. Alt, 288, 289.
  
  [4] Magnin, la com. au IV:e s., 647, 648. Alt, 290.
  
  [5] Magnia, la orig. du th. mod., 473. Alt, a.a., 13.
  
  [6] Magnia, la com. au lV:e siècle, a. st. 634, 635, 651-656.
  
  [7] Magnin, De la comédie au dixième siècle, uti Revue des deux
  mondes, t. XX. 1839, pag. 441.
  
  [8] Magnin, La oom. au IV:e s., pagg. 659, 669, 673. Magnin redogör
  omständligt för innehållet af denna komedi.
  
  [9] Magnin les orig. du th. mod., XX.
  
  [10] Magnin, la com. au IV:e s., 637-640. Alt, 321-323.
  
  [11] Jmfr Alt, 310-312.
  
  [12] Jmfr Alt, 313-317. Om Augustini ungdomslust för theatern kan
  tilläggas, att han sjelf täflat såsom dramatisk diktare. "Cum mihi
  theatrici carminis certamen inire placuisset", yttrar han sig uti sina
  _Confestiones_ III. 3. Se Hase, das geistliche Schauspiel, sid. 7.
  
  [13] Magnin, les orig, du th. mod., XVIII. Villemain, Tableau de la
  littér. du Moyen Age, II., pag. 216.
  
  [14] Alt, 318-319, 323, 327.
  
  [15] Per omnes civitates cadunt theatra, cadunt et fora et moenia, in
  quibus daemonia colebantur. Unde enim cadunt, nisi inopia rerum,
  quarum lascivo et sacrilego usu constructa sunt. _Augustinus, de
  consensu evang._ L 33. Se Alt, s. 400.
  
  [16] Alt, sist anf. s. 400. I Konstantinopel bibehöll sig theatern ännu
  i det sjunde seklet, men ytterst depraverad. Villemain, a.a. 217.
  
  [17] Magnin, les orig. du. th. mod., XV.
  
  [18] Magnin, les orig, du th. mod., III-IV, XVII-XVIII, 8-9, 11,
  44 ff. Prutz, Geschichte des deutschen Theaters, 13, 44. Villemain,
  a.a., 217.
  
  [19] L'influence du clergé sur le drame, et généralement sur la poésie
  et les arts, n'est pas un fait particulier aux populations grecques et
  italiques. Cette influence est une loi sociale, absolue, universelle,
  une conséquence de l'état hiératique par lequel passe toute société.
  Magnin, les orig. du th. mod., XVII.
  
  [20] Ibid., l.c. Alt, III-IV, 4, 302. Afskyn för theatraliska
  framställningar skall i sednare tider betydligt hafva aftagit så väl
  hos Judar som Muhammedaner, hvilka hvardera uppträdt på scenen. Men
  deras stela, abstrakta monotheism sätter ett oöfverstigligt svalg
  emellan det andliga och sinliga, så att ingen skön konst i djupet af
  dem kan fattas. Alt, 303-306.
  
  [21] Alt, 4-6, 60-62, 345. Magnin, les orig. du th. mod., 21, 22, 28.
  Hase, das geistl. Sch., I.
  
  [22] Hase, a. arb., 4-7. Magnin, les orig. du th. mod., XXI.
  
  [23] Alt, 328 ff. Denne författare lemnar en varm och liflig
  framställning af den kristna urliturgins begrepp. Rörande den kristna
  dramatikens ursprung ur gndstjensten, öfverensstämma författarna
  allmänt. Se Villemain, (a.a., 218), Magnin (les orig. du tb. mod.,
  VII), Prutz (a.a. 15, 16), Mone (Altteütsche Schauspiele, 14), Hase
  (a.a., 11) m.fl.
  
  [24] Jmfr Wolf, Gesch. d. Span. u. Portugies. Nationalliteratur, s.
  567. Mone, Schauspiele des Mittelalters I, s. 6. Alt, s. 18.
  
  [25] Die Messe war seit Gregor dem Grossen eine fast dramatische
  Gedichtnissfeier des heiligen Weltschauspiels auf Golgatha, die ganze
  Tonleiter religiöser Stimmungen umfassend von schmerzensvollen
  _miserere_ bis zum Jubel des _gloria in excelsis_, daher sie nachmals
  auch so leicht zum Textbuche geworden ist für grossartige Symphonien.
  Hase, a.a., s. 11. -- En dramatisk vexelsång, behandlande Kristi
  lidande, utföres ännu i våra dagar i många katholska kyrkor under
  dymmelveckan. Så t.ex. i Vaticanska kapellet i Rom. Stämmorna
  äro fördelade. Kristus sjunger tenor, Pilatus bas, o.s.v. Sångarenas
  antal är, efter regel, så stort som de talande personernas i
  evangelii-texten. Evangelistens berättande ord framföras i recitativ.
  Folket sjunger i chor. Mone, Altt. Sch., 14. Hase, s. 11.
  
  [26] Vi kunna här omnämna, att, utom liturgins dramatiska elementer,
  spår af andra sådana förefinnas under de fem första kristna seklerna,
  t.ex.: vexelsångerna vid de så kallade kärleksmåltiderna, danser
  vid visen processioner och omkring martyrernas grafvar, samt andra
  sceniska bruk, uti hvilka, till en del hedniska, en religiös hänförelse
  uttalade sig under en liflig mimik. Magnin, les orig, du th. mod., XXI.
  
  [27] Wie die christliche Kirche, so hat auch das Theater die, das Wesen
  aller Religion und Konst ausmachende und in dem Dogma von
  den Gott-Menschen sich concentrirende Idee von einer Vereinigung
  des Göttlichen und Menschlichen zur Grundlage. Alt, a.a., s. 703.
  
  [28] Mone, Schauspiele des Mittelalters I., 4, 251. Mone har, ehuru
  blott i strödda aphorismer, införda vid de tyska skådespel, han ur
  handskrifter i tryck utgifvit, lemnat om grundlig forskning vittnande
  notiser rörande medeltidens skådespel. Men ingen vetenskapligt
  sammanhängande historia öfver medeltidens theater i allmänhet
  är, oss veterligt, ännu utgifven. Endast några särskilda länders
  theaterväsende på denna tid har, synnerligen under sednaste decennier,
  blifvit med intresse bearbetadt. Men emedan blott ett ringare
  antal af hithörande talrika manuskripter härtills blifvit tryckt, är
  det sjelffallet, att ett stort dunkel under sådana förhållanden ännu
  höljer ämnet.
  
  [29] De citerade orden äro af v. Schack (Gesch. der dramat. Lit. u.
  Kunst in Spanien) och anförda af Wolf (Gesch. d. Span. u. Portug.
  Nationallit.) s. 566.
  
  [30] Mone, Altt. Schausp., 15, 16. Mone, Scbausp. des Mittelalters I.,
  3. Alt, a.a., 358, 388.
  
  [31] Hegel, Aesthetik III., sidd. 255, 269.
  
  [32] Jmfr Magnin, les orig. du th. mod., XXI, XXII. Mone, Altt.
  Sch., 13, 14. Le Roy, Etudes sur les mystères, pag. 10.
  
  [33] Jmfr Wolf, 567. Mone, Sch. d. Mittelalt. I, 6, 7. Hase, 24, 25.
  Prinz, 28. Man bör härvid icke glömma att äfven orgeln var införd
  redan i medeltidens kathedraler.
  
  [34] Prutz, 28.
  
  [35] Magnin, les orig. du tb. mod., XVIII. Alt, 352. Hase, 20, 21.
  Prutz, 28. Såsom en from plägsed, har offrandet vid krubban länge
  fortfarit äfven ibland furstliga personer. Så gjorde t.ex. kon.
  Carl V af Frankrike årligen. Se Le Roy a.a., 3. De så kallade
  tre konungs- eller julspelen uppfördes vanligen på de tre närmaste
  dagarne efter juldagen. Mone, Sch. d. Mittelalt, I. 133. "Als
  Kindersitte", tillägger sistn. författare, (sist anf. arb. s. 138)
  "sind die Dreikönigsspiele ja bis in die neueste Zeit übrig geblieben."
  Man erinre sig härvid våra _stjerngossar_. På den sista af ofvannämnda
  tre dagar infaller Menlösa-barnsdag, hvilken äfven tidigt blifvit
  dramatiskt firad. Detsamma gäller ock Palmfesten, som firades med
  palminvigning, högtidlig procession samt dramatisk vexelsång. Prutz,
  28. Mone, Altt. Sch. 14. Alt, 346.
  
  [36] Mone, Schausp. d. Mittelalters I., 133.
  
  [37] Alt, 345. Mone, Sch. d. M:s II, 168. Jmf. Hase, 16, 17.
  
  [38] Mone, Sch. d. M:s II, 168.
  
  [39] "His itaque obviantes statuimus", innehåller ett stadgande af
  synoden i Worms år 1316, "ut Resurrectionis mysterium ante ingressum
  plebis in ecclesiam peragatur." Alt, s. 348. Hase, s. 16.
  
  [40] Le Roy, Etudes sur les mystères, pag. 4.
  
  [41] Mone, (Sch. des M:s I., 7) anför ofvanstående latinska beskrifning
  ur _Gerber's_ Veteris liturgiae Alemannicae monumenta.
  
  [42] Mone (sist anf. arb., s. 8.) lemnar en afbildning af nämnda
  teckning. Föröfrigt sägas än två än tre personer framträda till
  grafven, såsom ses kan af det ofvanstående.
  
  [43] Mone, Schausp. des Mittelalters I. 9-27.
  
  [44] Mone, s. arb., I. 12, 13.
  
  [45] Ibid. I. 27 ff., 251; II. 360, 361. Hase, a. arb. 19.
  
  [46] Jmfr Mone, I. 251. La Harpe; Cours de littérat. ancienne et
  moderne, t. VII, XV.
  
  [47] Magnin, Hrosvita. Revue d. deux mondes, t. XX, 1839, p. 449.
  Die Werke der Hrotsvitha, herausg. von K. A. Barack, Nürnb.
  1858, Vorrede. Sistn. bok är den första edit. af Hrotsvithas samtliga
  arbeten. För öfrigt kan nämnas, att Conr. Celtes, år 1501,
  utgaf den första uppl. af Hrotsvithas verk.
  
  [48] Barack, l.c. Vorrede, VI, XI.
  
  [49] Barack, l.c. XII, XIII, XIX ff., XXXII, 137-139.
  
  [50] Jmfr Barack, l.c. XIX, XXXIX, XLVI, samt Magnin, l.c. pag. 453.
  
  [51] Barack, l.c. XIII, XXXI ff. Magnin, l.c. 458. -- Fragmenter
  af latinska dramer öfver Kristi födelse, på vers, skola dock finnas
  redan från det nionde seklet uti bibliotheket i München. Hase,
  a. arb. 9.
  
  [52] Magnin, l.c., 456, 457. Må emellertid de anförda "attributs" stå
  för deras fransyske författares räkning,
  
  [53] Magnin, l.c., 457. Barack, l.c., XXXV. -- Huruvida Hrotsvithas
  dramer blifvit uppförda, synes vara oafgjordt. Magnin samt nästan
  alla andra franske författare, som behandlat detta ämne, anse att
  dessa blifvit sceniskt framställda, men Barack (l.c. XL, XL1) är af
  motsatt tanke. Några författare påstå att Hrotsvitha blifvit
  öfverdrifvet berömd, t.ex. Prutz (a. arb., 17, 25), som anser hennes
  dramer innehålla ingen egentlig handling, utan endast tal. Och
  Hase (a. arb. s. 11) säger, att inflytandet af hennes lärda komedier
  icke sträckt sig utom klostermurarne. Vare sig nu härmed huru
  som helst, förtjena dock Hrotsvithas dramatiska arbeten i alla fall
  en icke så ringa uppmärksamhet.
  
  [54] La Harpe, a. arb., t. VII, pagg. XVIII, XIX. De dramatiserade
  helgonlegenderna benämnas i England _miracles_ eller _miracle-plays_,
  emedan helgonens underverk utgöra föremålet för sådana dramer.
  Hase, d. gestl. Sch., s. 46. Att för öfrigt ännu äldre skådespel af
  detta slag förefunnits, framgår ur följande ställe hos Alt (a.a., s.
  354): "Leboeuf berichtet in seinem _Discours sur l'état des sciences
  sous Charlemagne_ von twei Handschriften alter Klosterschauspiele vom
  Jahr 815." Men ämnet för dessa skådespel är icke uppgifvet.
  
  [55] Jmfr Hase, l.c, 41, 42, samt Freytag, De initiis scenicae poesis
  apud Germanos, sidd. 34, 35.
  
  [56] Mysterium supplicii et resurrectionis in scenicam explicationem
  mutatum est, neque unquam in conciliorum, synodorum et episcoporum
  jussis saec. XIII et XIV aliis ludis sacris idem nomen datum est.
  Freytag, l.c., 36.
  
  [57] Ett Pariser-parlamentets dekret af år 1548 gör en åtskilnad
  emellan _myttèret sacrés_ och _profanes_. Se Hase, a.a., s. 48.
  
  [58] Till någon absolut visshet i afseende å tiden torde man i saknad
  af urkunder, icke kunna komma. Väl påstår Alt (a.a., s. 354), att
  man redan _före_ det elfte århundradet, i ofvannämnda länder, finner
  mysterierne "als Gegenstand der entschiedentsten Vorliebe des Volkes."
  Men han uppger icke tillräckliga skäl för detta påstående.
  Freytag deremot säger (a.a., 43): "Mysteriis sæc. X. nihil scenicae
  artis infuissa", men anser dem dock icke långt derefter blifvit "ad
  scenicam formam adacta."
  
  [59] Sismondi, De la littér. du midi de l'Europe, I. 305, 333.
  
  [60] Hase, d. geistl. Sch., s. 25.
  
  [61] Mone, Sch. d. Mitt:s, II 164-168.
  
  [62] Innocentius III stadgar år 1210: Interdum ludi fiunt in Ecclesiis
  theatrales, et non solum ad ludibriorum spectacula introducuntur
  in eis monstra larvarum, vertun etiam in aliquibus festivitatibus
  Diaconi, Presbyteri et Subdiaconi insaniae suae ludibria exercere
  praesumunt. Mandamus, quatenus, no per hujusmodi turpitudinem
  Ecclesiae inquinetur honestas, praelibatam ludibriorum consuctudinem
  vel potius corruptelam curetis e vestris Ecclesiis exstirpare.
  Concilium i Trier föreskrifver år 1227: Non permittant Sacerdotes
  ludos theatrales fieri in Ecclesia et alios ludos inhonestos. Och
  synoden i Utrecht påbjuder år 1293: Ludos theatrales, spectacula et
  larvarum ostensiones in Ecclesiis et Cimiteriis fieri prohibemus. Se
  Hase, a.a., s. 32.
  
  [63] Ibid. l.c. Jmf. Mone I. 54, 55.
  
  [64] Siamondi, a. arb., pag. 334. La Harpe, l.c., pag. 60. Alt,
  a.a. s. 554.
  
  [65] Villemain, anf. arb., pag. 227.
  
  [66] La Harpe, l.c., XX-XXII
  
  [67] Les chroniques de sire Jean Froissart, ed. Buchon, t. III. pagg.
  4, 5.
  
  [68] Man har upptäckt några spår af modersmålets tidiga införande.
  Lebeuf omnämner, enligt Alt (a.a., s. 354), i sin af oss förut anförda
  "Discours sur l'état des Sciences sous Charlemagne" dramer
  på frisiska språket af abboten Angilbert, som lefde på Carl den
  Stores tid. Men detta påstående är icke bevisande. Magnin redogör (uti
  Journal des Savants, 1846, pagg. 76-93) för ett dramatiskt stycke från
  det elfte seklet, af Raynouard benämndt "Les vierges sages et les
  vierges folies", ehuru i sjelfva handskriften endast rubriken: _Hoc est
  de mulieribus_ förekommer. Stycket består, enligt Magnin, af tre skilda
  dramer. Utom Frälsaren förekomma der de visa och fåvitska jungfrurna,
  Moses, flere profeter, David, engeln och de tre Mariorna vid grafven,
  Virgilius, Sibylla m.fl. Detta anses vara det äldsta monument af
  dramatisk poesi i Frankrike, och är skrifvet på provencaliska och
  franska samt delvis på latin. Jmfr Le Roy, a.a., 7-9, Hase, a. a., 31,
  samt Magnin, les orig. d. th. mod., 315.
  
  [69] In dem geistlichen Schauspiel gingen die lateinische Kirche and
  das teutsche Volk neben einander; im dreizehnten Jahrhundert
  hatte dieses noch wenig Antheil, im vierzehnten Jahrhundert aber
  war die Kirche nur noch Begleiterin des teutschen Textes, im
  fünfzehnten zog sie sich ganz zurück und das Schauspiel wurde weltlich.
  Mone I. 54, 55. Mutatis mutandis anse vi detta kunna tillämpas äfven på
  de andra europeiska kulturländernas dramatik under medeltiden.
  
  [70] Mone, Sch. d. Mitt:s t. 51, 99, 100. Här må nämnas, att det
  äldsta kända latinskt-tyska andeliga skådespelet är från det trettonde
  århundradet. Ibid., s. 53.
  
  [71] Detta skådespel var dock på långt när icke bland de längsta. Man
  äger tyska andeliga dramer af mer än fyratusen versers längd samt
  ännu längre fransyska skadespel af samma art. Mone, l.c., II. 154.
  
  [72] Mone, I. 51-54.
  
  [73] Alt, l.c., 357, 358.
  
  [74] Mone, I. 3.
  
  [75] Jmfr Hase, l.c., 50, 51. och Mone, Altt. Sch., 23. Alt (a. arb.,
  555) finner uti dessa andeliga sångspel _oratoriernas_ ursprung.
  Gervinus (Shakespeare I. 79) delar samma åsigt. Mankell (Medelt.
  skådesp., s. 171), har meddelat prof på tre medeltids-melodier, från
  11--1300-talet, hvilka, såsom han säger, "bevisa, att jemväl de gamlas
  sång egde, hvad hvarje godt sångmotiv borde ega, nemligen
  verklig _melodi_."
  
  [76] Jmfr Hegel, Aesthetik, III. 548. "Der Chorgesang, den
  individuellen Charakteren und ihren innern und äusseren Streit
  gegenüber, spricht die allgemeinen Gesinnungen and Empfindungen in
  einer bald gegen die Substantialität epischer Aussprüche, bald gegen
  den Schwung der Lyrik hingewendeten Weise aus." Ibid. s. 498. En
  intressant framställning af chorens betydelse samt huru densamma af
  skilde författare, ibland dem Johan Ludvig Runeberg, blifvit uppfattad,
  förekommer i ett litterärt föredrag af J.J. Wilh. Lagus.
  Se Litter. soiréer i Helsingfors, s. 184 ff.
  
  [77] Schon die ältesten sogenannten Mysterien, Moralitäten und
  sonstigen Farcen, von denen das romantische Drama ausging, stellen kein
  Handeln in jenem ursprünglich griechischen Sinne, kein Heraustreten
  aus dem unentzweiten Bewusstseyn des Lebens und des Göttlichen
  dar. Hegel, anf. arb., III. s. 549.
  
  [78] Le Roy, anf. arb., pagg. 181, 218. Mone, II. 60. Hase, 182.
  
  [79] Le Roy, 214 ff. Uti ett latinskt mysterium från tolfte seklet
  säger Frälsaren till Magdalena:
  
     Dilexisti multum, o femina,
     Tui fletus tua peccamina
     Diluerunt.
  
  Se Le Roy, pag. 226. -- Hase, (a. arb. s. 82) yttrar
  sig om Maria Magdalena: "Maria Magdalena, nach der katholischen
  Tradition dieselbe nicht nur mit der salbenden Sünderin, sondern
  auch mit der Schwester der Martha, ist eine beliebte Figur der
  Osterspiele."
  
  [80] Mone, I. s. 79. Med anledning af Magdalenas här ofvan anförda
  ord bör nämnas, att äfven _danser_ förekomma i mysterierna,
  men "doch unsers Erinnerns nicht bei heiligen Personen", säger
  Hase, a.a., s. 81.
  
  [81] Jmfr Hase, a. a:, 48, 49, 84, 85.
  
  [82] Horat. Satir. lib. II. v. 4.
  
  [83] Flögel, Geschichte des Groteskekomischen, 159-167. Alt,
  415-417. Lenient, 429-432. Om det gräsliga ofog som bedrefs i kyrkan
  vid denna narrfest, säger Du Cange (Glossar. med. e. inf. lat.
  voce Kalendae): Divini ipsius officii tempore larvati, monstruosi
  vultibus aut in vestibus mulierum aut leonum vel histrionum, choreas
  ducebant, in choro cantilenas inhonestas cantabant, offas pingues supra
  cornu altaris juxta celebrantem missam comedebant, etc.
  
  [84] Lenient, La satire en France au Moyen age, pp. 432, 433.
  
  [85] Lenient, a.a., 433, 434. -- Alt, a.a., 418. -- Flögel, a.a.,
  167-170. Sistnämde författare omtalar ytterligare många andra farcer
  vid kristna fester (sidd. 170 o. ff.). Man försökte att genom
  stränga förordningar göra ett slut på dessa kyrkan vanärande upptag,
  men först långt in på nyare tider synas de fullkomligt hafva
  upphört.
  
  [86] Magnin, a. a., XI.
  
  [87] Jmfr Magnin, a. a., XV. -- Wolf, a.a., s. 365.
  
  [88] Freytag, ehuru icke underkännande den romerska bildningens stora
  inflytande, anser att Germanernas sceniska spel uppstått ur en
  sammansmältning af nationela och kristna elementer, s. 10 o. ff. Dock
  bör det icke lemnas onämndt, att Rydqvist i sin sakrika och grundliga
  afhandling om "Nordens äldsta skådespel" söker bevisa att
  medeltidens folk-theater hos nationer af germanisk härkomst
  hufvudsakligen bestod af elementer från den romerska antiken. Se
  Skandia, 7:e bandet, s. 197-202.
  
  [89] I detta afseende förtjenar att anföraa hvad Otto von Freisingen i
  sin krönika yttrar om tillgången vid kejsar Henrik II:a af Tyskland
  förmälningsfest: "Quumque ex more regio nuptias Inglinheim
  celebreret, omne balatrorum et histrionum collegium, quod, ut assolet,
  eo conflexerat, vacuum abire permisit, pauperibusque ea, quæ
  membris Diaboli subtraxerat, large distribuit." Se Alt, anf. arb.,
  401, 402.
  
  [90] Freytag, a.a. s. 18 o. ff. -- Rydqvist, anf. st., sidd. 177, 184.
  Ihre (Glosa. Suiog. I. 665) lemnar oafgjordt om ordet "görande" bör
  härledas ur _göra_, hvarigenom det blefvo liktydigt med _aktör_, eller
  ur det isländska _gä_, som betyder glädje. Rydqvist hyllar förstnämnde
  härledning, men Ihre ansluter sig närmare till den sednare,
  helst "gärande" och "lekare" befinnas använda såsom synonymer.
  I hvardera fallet torde dock gärande betyda en kringvandrande
  gyckelmakare, kanske med bibegrepp af en gästande. Se härom
  närmare Ihre, l.c. pp. 664, 665.
  
  [91] Rydqvist, Nordens äldsta skådespel, passim. -- Till ytterligare
  upplysning i saken må anföras: Glossariis IX et X sæc. nonnulla nomina
  istorum hominum germanica insunt, ut _sangari_ sive _singari_
  cantor, _svegelari_ tibicen, _fidelari_, fidicen, _trumbalari_
  tympanista, _sprangari_, saltator, _salsari_ saltator, _scirno_ scurra,
  _goukalari_ joculator, _germinari_ incantator. _Lodder_ cum nota quadam
  homo vagus nominatur, ita ut ex ipsa copia verborum id genus hominum
  notissimum et divulgatum fuisse intelligatur. Freytag, a.a, 18, 19.
  
  [92] Rydqvist, a. st., 188.
  
  [93] Rydqvist, a. st., 185-187. Alt, s. 404 o. ff.
  
  [94] Grimm, Rechts-Alterthümer, s. 677. Jmfr Rydqvist, a. st., s. 182.
  
  [95] Ibid., s. 172. Lekare karakteriseras här med orden: "den som med
  _Giga_ går, eller med Fidla far, eller trumma." Straffbestämningarna,
  rörande slika personer, voro ytterst hånfulla och komiska. Se
  härom mer på sistnämnde ställe.
  
  [96] Ibid., s. 215.
  
  [97] Ibid., s. 205, 206.
  
  [98] Jmfr Freytag, ss. 18-32.
  
  [99] Jmfr Alt, s. 402, 403, 412-415. Freytag, s. 22.
  
  [100] Gaukler, Spieler, Hofnarren und Sänger in ihren
  verschiedenartigen Productionen sind die unmittelbarsten Schöpfer
  dramatischer Aufführung und die Pfleger der Schaulust geworden.
  Gervinus, Shakespeare, I. s. 85.
  
  [101] Villemain, Littérature du Moyen âge, II. pp. 218, 219.
  
  [102] Wolf, a.a., s. 568. Gervinus, Gesch. d. deutsch. Dicht. II.
  s. 366.
  
  [103] Es fehlt nicht an Spuren, dass eben diese Banden sich auch der
  geistlichen Schauspiele, der Mysterien, bemächtigt und sie, es muss
  dahin gestellt bleiben, in welcher Gestalt und unter welchen
  Veränderungen, zu gewerbmässigen Darstellung gebracht haben. Prutz,
  Gesch. d. deutsch. Theat., s. 19.
  
  [104] Jmfr Freytag, 28, 29, samt Lenient, 411.
  
  [105] Jmfr Hase, 312.
  
  [106] Gervinus säger att djefvulen "der Satyr der neuen Zeit", är "die
  ursprünglichste Gestalt der neueren Carricatur und die komische
  Figur der himmlischen Bühne." Gervinns, Deutsch. Dicht. II. 368.
  
  [107] Lenient, 414.
  
  [108] Ibid. 180-184. Man ansäg den heliga Jungfrun kunna frälsa
  hvarochen syndare som anropade henne om hjelp. Karakteristiska äro i
  detta afseende följande ord uti en _ludus ascensionis_.
  
      _Deinde dicit Ihesus discipulis suis_.
  
      Ir zwölf botten, ich fragen üch gemeine,
      was sprechent die lüt von mir und miner müter reine?
  
      _Petrus dicit_.
  
      Ich sprich das sicherlich,
      das du bist gottes sun von himelrich
      und die werdu müter din
      die ist all der welt ein _erlöserin_.
  
                 Mone, Sch. d. M. s I. 254, 260.
  
  Märkeliga äro ock i samma hänseende de ord som uti skådedespelet
  "Himmelfart Maria" yttras af Frälsaren (Dominica persona) till sin
  moder:
  
      Ich wil dir selbir geben balt
      ubir alle sunder dy gewalt,
      daz du selber [dy] _erlösen_ salt
      von des tüfels gewalt.
  
               Mone, Altt. Sch., 84, 85.
  
  Då Jungfru Marias förbön någongång framställdes såsom fruktlös,
  kunde de svåraste skrupler hos åskådarena uppstå, såsom bland
  annat framgår af detta Hase's (d. g. Sch., 51, 52) anförande: Zu
  Eisenach wurde nach Ostern 1322 vor Landgraf Friedrich das Spiel
  von den klugen und den thörigten Jungfrauen aufgeführt. Als nun
  die 5 Thörinnen auch durch die Fürbitte der seligen Jungfrau Maria
  nicht Gnade fanden, da fuhr der Landgraf aus: "Was ist dann
  der Christen Glaube, wenn der Sünder durch die Fürbitte der
  Mutter Gottes und aller Heiligen nicht Gnade erlangen kann!...
  Und es begann jene Verdüsterung, in welcher dieser heldenmüthige
  Fürst die letzten Jahre seines Lebens zubrachte." Ännu uti
  reformations-tidehvarfvet egnades den katholska andeliga sången
  företrädesvis åt Jungfru Maria. Se Gervinus, Gesch. d. deutsch. Dicht.
  II. 272.
  
  [109] Le Roy, a.a., 167, 168. De onda andarne föreställas i medeltidens
  dramer alltid skymfande hvarandra.
  
  [110] Man finner att Marias rol i skådespelet måste hafva blifvit
  spelad af flera personer, emedan hon der uppträder vid tre, åtta och
  tretton års ålder, samt slutligen såsom Frälsarens moder. Le Roy,
  s. 197.
  
  [111] Le Roy, pagg. 195-197.
  
  [112] Mone, II. 19-21, 33, 71-79.
  
  [113] Ibid. 21, 79, 80. "Man sieht hier den Anfang der menschlichen
  Komödie, deren Inhalt aber noch religiös bleibt... Die Spöttereien und
  Missverhältnisse zwischen Lübeck und Wismar sind als satirischer
  Zug ebenso diesem Schauspiele einverleibt, als Dante Menschen und
  Geschichten seiner Zeit in sein Werk verwebte." lbid. s. 21.
  
  [114] Mone, II. 22-26, 80-104. Lucifer och hans anhang framställa
  många drag af tragi-komisk art vid det tillfälle, då de i Hades
  bundna andarne förlossas. Lucifer i sin nöd vänder sig äfven då
  företrädesvis till Sathanas, hvilken han kallar "min vil über kumpan."
  Mone, Altt, Schansp. 118.
  
  [115] Mone, II. 105, 106.
  
  [116] Mone, Altteutschc Schausp., 17, 18, 125, 132-134. Hase, a.a.,
  78, 79.
  
  [117] Mone, Altt. Schausp., 123-138.
  
  [118] Överskon, Den danske Skueplads, I. sidd. 18, 19.
  
  [119] Père Eternel, vons avez tort,
             Et devriez avoir vergogne.
        Votre Fils bien-aimé est mort,
        Et voos dormez comme un yvrogne.
             Gott d. Vat.
        Il est mort?
             Der Engel.
        D'homme de bien.
             Gott d. Vat.
        Diable emporte, qui en savais rien.
  
                       Se Alt, a. a., s. 389.
  
  [120] Mone, Altt. Sch. 96-101, 115.
  
  [121] Hase, a. a., 74-76, Mono, I. 97, II. 132.
  
  [122] Magnin, les orig. du théâtre mod., XXIII-XXIV.
  
  [123] Pruts, a.a., s. 16.
  
  [124] Wolf, a.a., 568.
  
  [125] Alt, 393, 394. -- Utom af do borgerliga skråen, oppfördes
  andeliga dramer äfvcn af andra korporationer, såsom t.ex. af de
  studerande vid universiteterne, hvilka i medeltiden voro ett slags
  religiösa samfund, samt af skol-elever. La Harpe, VXI. p. XVII.
  Gervinus, 6. d. deutsch. Dicht. IL 359.
  
  [126] Le Roy, a.a., 131. Sismondi, I. 334.
  
  [127] Voilà le monument le plus ancien d'une sorte de Constitution
  regulière doncée au théätre. Villemain, a.a., p. 228.
  
  [128] Lenient, p. 337. Le Ror har genom text-kritik och andra
  undersökningar kommit till dea öfvertygelse, att man uti ett
  manuskript, som har till öfverskrift "La passion de Iesu Christ, en
  rime franchoise", äger i behåll samma mysterium som "confrères"
  uppförde i Paris. Le Roy, pp. 131 ff., 161. ff.
  
  [129] Lenient, p. 337. Le Roy, p. 115.
  
  [130] Ibland sådana långa skådespel må omnämnas "la Passion en vingt
  journées" och samma mysterium "en vingt-cinq journées." Det sednare
  uppfördes i Valenciennes år 1547, och var författadt af en
  Roland-Girard, "clercq du Béguinage en ladite rille, et fabricateur
  par son art rhétorical de toutes les dites vingt-cinq journées."
  Le Roy, pagg. 128-130.
  
  [131] Saint-Marc Girardin, Du drame religieux en France. Se Rev. d. d.
  M. 1858, t. XIII. p. 207.
  
  [132] Gurardin, a. et, p. 208. Rika och förnäma personer befinnas hafva
  offrat stora summor på de andeliga skadespelen. Men eljest synes
  inträdes-afgiften hafva varit frivillig och ringa. Overskou, s. 27.
  Hase, s. 34.
  
  [133] Le Roy, pp. 115-117.
  
  [134] Jmfr Rydqvist, a. st., s. 232.
  
  [135] Rydqvist, 232-233. Trutz, 36. Hase 35-37. Uti ett tyskt
  passionsspel från det femtonde seklet, i handskrift med bifogade
  sceniska notiser från det följande århundradet, då de andeliga
  skådespelen ännu gåfvos under bar himmel, förekommer ett stort antal af
  här ofvannämnda lokaler: "Herodes hauss", "Pilatus hauss", "Kaivas
  hus", "das huss in [dem] das nachtmal war" o.s.v. Uti samma
  teckning upptagas äfven "der himmel" och "die hel." Se Mone, II.
  154-157.
  
  [136] Rydqvist, 233. Le Roy, 167. "Et estoit la bouche d'enfer très
  bien faite, car elle ouvroit et clooit, quand les diables vouloient
  entrer et issir", heter det om det förut nämnda passionspelet i Metz
  år 1437. Se Le Roy, pag. 117.
  
  [137] Hase, 37.
  
  [138] Jmfr Mone, Altt. Sch. 21, 109, 110, 145; samt Sch. d. Mitt:s II.
  30, 31, 119, 120, 184-187, 378, 411, 412. Le Roy, 265, 266.
  Ovcrskou, 26-28. Hase, 34, 38, 39.
  
  [139] Mone, II 158-163, 184.
  
  [140] Hase, 39, 40.
  
  [141] Jmfr Gerrinus, Shakespeare, I. 90, 91.
  
  [142] Magnin, Hhrosvita, a. st., pag. 458. Barack säger väl, att nämnda
  stycke "keineswegs" är en dramatisk moralitet; men då han tillägger,
  att dramen framställer den strid och seger öfver hedendomen, en
  kristlig moder, Sapientia, samt hennes tre döttrar, Fides, Spes och
  Charitas, utstått och vunnit, samt att Hrotsvitha sökt att teckna dessa
  personer "sorgfältig ihrem Namen nach", så äro vi mera böjde att med
  Magnin antaga pjesen vara en "modèle" till de sednare utvecklade
  moraliteterna. Jmfr Barack, a. st., XXXVII.
  
  [143] Hase, 25-30.
  
  [144] Le Roy, 258.
  
  [145] Alt, 395.
  
  [146] Jmfr Sismondi, a.a., I. 346, 347.
  
  [147] Lenient, 122-128, 156-158.
  
  [148] Phil. Chasles, Etudes sur le seizième siècle en France, pag. 40.
  
  [149] Phil. Chasles, l.c., 40, 41, 43.
  
  [150] La Harpe, t. VII, pp. XXX, XXXI. Phil. Chasles, 41. Alt, 407,408.
  
  [151] La Harpe, t. VII, pp. XXVIII, XXIX. Jmfr Gervinus, Shakespeare,
  I. 86.
  
  [152] Magnia, les orig. 3. th. mod., XXX, XXXI.
  
  [153] _Les clercs de la Basoche_, som gåfvo dessa skådespel,
  privilegierades väl redan år 1303, men befinnas först på den i texten
  uppgifna tiden hafva begynt uppföra sina "Moralités." Se Magnin, uti
  Journal des Savants 1846, pag. 549. -- Dessa "Clercs de la Basoche",
  hvilka man anser vara moraliteternas egentliga uppfinnare, voro unga
  jurister och rättsbiträden åt prokuratorerne och advokaterne i Paris.
  Såsom en priviligierad dramatisk förening, bildade Basocbisterne ett
  gille, hvars hufvudman benämndes "Roi de la Basoche." Benämningen "la
  Basoche" härledes från _basilica_ såsom pretorns tribunal först
  kallades. Sismondi, I. 344. Alt, 395. Lenient, 335.
  
  [154] Jmfr Hegel's Aesthetik, III. 487, 490.
  
  [155] Jmfr Gervinus, Shakespeare, I. $1, 82.
  
  [156] Jmfr Alt. 398. Haee, 43.
  
  [157] Alt, 395. Lenient, 338, 339. Uti moraliteterna förekomma stundom
  personer med latinska namn, såsom af det ofvanstående synes. Andra
  dylika allegoriska personer äro Caro, Mundus, Demonia. Lenient, 337.
  
  [158] Alt, 395, 396.
  
  [159] Lenient, 338.
  
  [160] Alt, 396. Hase, 44, 46. Flögel, IV. 198-200. Uti medeltidens
  sednare så väl mysterier som moraliteter förekomma ofta scener i form
  af en juridisk process. Så t.ex. då den syndiga mensklighetens sak
  utageras inför den Högstes thron emellan Rättvisan och Barmhertigheten,
  hvarom förut blifvit nämndt. Då rättsväsendet vid den feodala statens
  förfall uppstod, erhöllo juristerna ett vidsträckt inflytande, äfven i
  litterärt afseende. Och emedan dramat samtidigt begynte utbildas, är af
  ofvan antydda skäl förklarligt huru t.ex. clercs de la Basoohe, hvilka
  voro idel jurister, kunde blifva moraliteternas egentliga upphofsmän.
  Dock hvad särskildt processformen i dramat vidkommer, bör densamma icke
  ensamt tillskrifvas juristerne. Äfven scholastikernes disputationer
  innehålla något likartadt. Och för öfrigt låg ett sådant
  betraktelsesätt i tidens hela anda. Jmfr Gervinus, Gesch. d. deutsch.
  Dicht, II. 373, 374.
  
  [161] Alt, 397, 398. Lenient. 338.
  
  [162] Lenient, 340.
  
  [163] Le théâtre disait l'Ave, Maria ou chantait le Te Deum laudamus:
  c'est le finale ordinaire de toutes les moralités; le pablic disait
  Ave, Maria avec le théâtre, et chantait le Te Deum. Girardin, Du drame
  religieux en France, uti Revue des deux mondes, 1858, tome XIII, pag.
  208.
  
  [164] Gervinus, Shakespeare, I. 92, 93.
  
  [165] "Il resta toujours en dehors de l'Église un surcrôit de sève et
  de passion mimique non satisfait, qui exigea, nonobstant toutes
  défenses, le maintien dans les carrefours des farceurs et des
  baladins." Magnin, les orig. du th. mod., X.
  
  [166] Alt, 399.
  
  [167] Lenient, 156.
  
  [168] "Was sich in einem grossen Raume, was sich durch alle Klassen,
  noch mehr aber, was sich im Laufe langer Zeiten als bewährt und
  ohne Widerrede als trefflich in der öffentlichen Meinung erhält,
  dem forsche man doch ernstlich nach", säger Germinus om Reineke
  Fuchs, samt att denna populära skapelse ännu under reformationstiden
  hade en stor betydelse. Germinus, Gesch. d. deutsch. Dicht.
  II. 405, 410.
  
  [169] Ibid., sidd. 408, 409.
  
  [170] Lenient, pagg. 145, 146, 151.
  
  [171] Detta särekildta slag af skådespel, egentligen af franskt
  ursprung, har tvifvelsutan sitt namn (farces, farcituree, prosea
  farcies, épïtres farcies) af latinska ordet _farcio_, med hänseende
  till den brokiga blandning af olika språk och olika ämnen, som deri
  ingå. Jmfr Magnin, les orig. du tb. mod., pag. 304, samt Lenient, pag.
  341.
  
  [172] Lenient, pag. 324.
  
  [173] Sismondi, l.c., 317, 318. Lenient, pag. 82 ff. Hegel, Aesthetik,
  III. 412. På samma ställe yttrar sig sistnämnde författare, att
  fabliaux och contes äro "eine Gattung, welche in reinster Weise mit
  gebildeterem Geist Boccaccio zur Vollendung brachte."
  
  [174] Lenient, pag. 341.
  
  [175] Orden "farce" och "sotie" synas stundom blifvit använda om
  hvarandra. En fransysk författare, Thomas Sibillet, säger: "Le vrai
  sujet de la farce ou sottie française sont badineries, nigauderies et
  toutes sottises émouvantes à ris et à plaisirs." Lenient, pag. 342. Le
  Roy (p. 408) definierar "sotie" på följande sätt: "La sotie participe
  de la _farce_ par le ton, et de la _moralité_ par l'allégorie. Elle a
  plus que cette dernière un but satirique."
  
  [176] Lenient, pag. 342. Le Roy, pag- 303.
  
  [177] Lenient, pagg. 342-344, 386 ff.
  
  [178] Lenient, pagg. 345-350, 386. Under en annan mildare form bibehöll
  sig likväl den gamla fransyska farcen, och erbjöd ännu långt sednare
  ett rikt fält för Molière's snille. För öfrigt har denna farce
  frambragt typer, som under sekler qvarstått pä scenen. Ibid., pagg.
  344, 351.
  
  [179] Flögel, Gesch. des Groteskekom., 28.
  
  [180] Flögel, l.c, 32 ff. All, anf. a., 523-525.
  
  [181] Flögel, l.c., s. 68.
  
  [182] Jmfr Törnegren, Primordia artis scenicae Hispanorum, pagg. 20,21.
  
  [183] Ibid., pag. 20.
  
  [184] Alt, a.a., 501-504. Törnegren, l.c., pagg. 27-29.
  
  [185] Jmfr Gervinus, Shakespeare I. 88-90.
  
  [186] Jmfr Gervinus, Shakespeare I. 88-88. Flögel, Gesch. d. kom.
  Litt. IV. 206, 207.
  
  [187] Jmfr Alt, 22, 23, 421-23. Prutz, 20, 21.
  
  [188] Prutz, 21, 22, 40-43. Alt, 421, 422.
  
  [189] Alt, 426, 428, 431, 432, 449, 450. Prutz, 72, 73.
  
  [190] Haze, 99, 104-109.
  
  [191] Alt, 520, 522. Flögel, Gesch. d. kom. Litt. IV. 129-134, 136,
  137.
  
  [192] Prutz, 118, 119. Alt, 465. Alla skoldramer äro indelale i akter.
  Medeltidens mysterier och moraliteter icke mindre än farcerna sakna
  denna indelning.
  
  [193] Dock finnes äfven Plautus omnämnd. Den kursachsiaka skolordningen
  föreskrifver ännu 1580 spelandet af Plauti och Terentii komedier. Hase,
  114.
  
  [194] "Comödien zu spielen soll man umb der Knaben in der Schule willen
  nicht wehren, sondern gestatten und zulassen, erstlich, dass sie sich
  üben in der lateinischen Sprache; zum Andern, dass in Comödien fein
  künstlich erdichtet, abgemalet und fürgestellt werden solche Personen,
  dadurch die Leute unterrichtet, nnd ein Iglicher seines Ampts und
  Standes erinnert und vermahnet werde, was einem Knecht, Herrn, jungen
  Gesellen und Alten gebühre, wohl anstehe und was er thun soll, ja, es
  wird darinnen fürgehalten and für die Augen gestellt aller Dignitäten
  Grad, Aempter nnd Gebühre, wie sich ein Iglicher in seinem Stande
  halten soll im äusserlichen Wandel, wie iu einem Spiegel." Med dessa
  ord ådagalägger Luther nyttan af skådespel samt tillägger: "Und
  Christen sollen Comödien nicht ganz und gar fliehen, drumb, dass
  bisweilen grobe Zoten und Bühlerei darinnen seien, da man doch umb
  derselben willen auch die Bibel nicht dürfte lesen." (Tischreden, 6:r
  Bd., sidd. 336, 337) Dessutom anser han (uti sina "Vorreden") Judiths
  bok och Tobie bok för ursprungliga dramer, hvilka såsom sådana, jemte
  andra, skulle blifvit uppförda af Judarna: "Und mag sein, dass sie
  solch Gedicht gespielet haben, wie man bei uns die _Passio_ spielet und
  ander Heiligen [andere heilige] Geschicht." Se häröfver äfvensom
  det föregående Luther's sämmtl. Werke ed. Irmischer, Bd. 62, sidd.
  336, 337. Bd. 63, sidd. 91-93.
  
  [195] Alt, s. 464.
  
  [196] Jmfr Alt, 459 ff. Prutz, 119, 120. Hase, 114 ff.
  
  [197] Alt, 475 ff. Hase, 115 ff. Pratt, 120.
  
  [198] Jmfr Prutr, 122, 123, samt Hase, 126, 126.
  
  [199] Spelade i Bourges 1536, i Paris 1541 samt i Tours 1547. Le Roy,
  280. Phil. Chasles, 128.
  
  [200] Jmfr Phil. Chasles, XXVI, 128, 129.
  
  [201] Hase, s. 194.
  
  [202] Detta dramatiska samfund förekommer ännu 1615. Le Roy, pag. 267.
  
  [203] Hase, l.c. Saint Marc Girardin, anf. st., 206, 210.
  
  [204] Jmfr Hase, ss. 195 ff.
  
  [205] Hase, 146-151, 154, 155, 163, 192, 193. Jmfr Alt, 509,
  512-515.
  
  [206] Flögel, Gesch. d. kom. Litt., IV. 198.
  
  [207] Prutz, 115, 118. Alt, 500.
  
  [208] "Justa canones conciliorum, prohibemus rectoribus ne admittant
  spectacula, ut ficta pastorum adoratio, vulgò _Bethleem_, inter
  officium natalitiorum Christi et alia hujusmodi, ut Passionis ejusdem,
  vel unius aut alterius illius circumstantiae figurativa
  repraesentatio." Se Le Roy, 151, 152, 156.
  
  [209] Hase, 132-141. Uti Leipziger Illustrirte Zeitung für 1860
  förekommer en afbildning och beskrifning öfver Oberammergauer
  skådespelet sistnämnde år. Med oförminskadt intresse synes den stora
  mängden af åskådare af alla stånd, som äfven då sammanströmmade
  till Oberammergau, hafva öfvervarit representationerna.
  
  [210] Alt, 477, 478.
  
  [211] Le sqvelette moqueur entrelace ses tibias d'une façon grotesque
  ou solennelle; le rire contracte sa mâchoire; ses poses, ses airs
  d'importance sont ceux d'un lugubre _gracioso_. Lenient, 421.
  
  [212] Jmfr Gervinus, Gesch. d. deutsch. Dicht., III. s. 102.
  
  [213] Jmfr Prutz, 172-176. Gervinus, Gesch. d. d. Dichtung III, 100 ff.
  samt samma författares Shakespeare I. 95, 96. Hase, 191. Alt,
  473. Rydqvist, a. st., 214.
  
  [214] Jmfr Gervinus, Gesch. d. deutsch. Dicht. III. 426, 427, samt
  Shakespeare I. 84, 90-92. Sismondi, I. 344.
  
  [215] Overskou, Den danske Skuepl. I. 3, 4, 8, 33-35. Skolelever och
  studenter synas nästan uteslutande uppträdt såsom aktörer i Danmark,
  äfven offentligt, på femton- och sextonhundratalet. Men också voro
  skolgossarne då något äldre än nu för tiden. "De vare andre Karle
  end nuomstunder; Karle, som havde Been i Panden og Skjaeg paa Hagen",
  säger ännu 1723 en man om eleverne på den tiden han gick i skolan.
  Overskou, I. 34, 35.
  
  [216] Ibid., 37-39.
  
  [217] Ibid., 45, 48.
  
  [218] Ibid., 44, 48, 49.
  
  [219] Overskou, I. 42, 43, 69, 70.
  
  [220] Ibid., 56, 57, 76, 77.
  
  [221] Ibid., 80.
  
  [222] Overskou, I. 78, 70.
  
  [223] Hammarsköld, Svenska Vitterheten, andra uppl., pag. 105.
  
  [224] Atterbom, Svenske siare och skalder, II. s. 12.
  
  [225] Rydqvist, i Skandia 7. Band. sidd. 170, 171.
  
  [226] Jmfr Rydqvist, a. ut., sidd. 242-240 och Hammarsköld, anf. a.,
  s. 18.
  
  [227] Wieselgren, Sveriges sköna litteratur II, 516, 517, Rydqvist,
  a. st., 242 ff.
  
  [228] Hammarsköld, 23. Wieselgren, II. 498-503. Rydqvist, (a. st,
  228) säger att sistnämnda stycke icke "är uppstäldt i samtal" samt
  att det "har i och för sig ingenting dramatiskt." Men om likväl
  ofvan upptagne stycken verkligen blifvit sceniskt uppförda (hvilket
  ej synes oss omöjligt, emedan deras innehåll icke strider emot
  medeltidsdramernas art), kunna vi dock icke instämma uti Wieselgrens
  åsigt, att de i sådant fall böra räknas bland fastlagsspelen, emedan
  desammas hela inre väsende tillhör mysterierna. Möjligen kan dock det
  äfven af sistnämnde snillrika författare anförda "Samtal mellan Jul och
  Fasta" tillhöra karnavalsspelet, så vidt man kan döma efter
  Hammarskölds (l.c.) korta antydning af detta styckes innehåll.
  
  [229] Den första upplagan är tryckt i Stockholm år 1550. Hammarsköld,
  I. s., pag. 46.
  
  [230] Rydqvist, a. st., 237. Hammarsköld, 43, 44. Detta skådespel,
  hvilket, liksom de flesta svenska af andligt innehåll, torde vara en
  efterbildning af utländskt mönster, har prolog och epilog samt
  består af tre _delar_ (akter). Det är affattadt pä såkalladt
  knittelrim. Det kärnfulla, ehuru konstlöst enkla språket, samt den
  fromma tonen hafva ett anslående behag. Jmfr Hammarsköld, 44, 45.
  Wieselgren, III. 485, 486.
  
  [231] Jmfr Wieselgren, II. 497, 498.
  
  [232] Jmfr Sveriges Sköna Litt. I. 136, 140.
  
  [233] Se företalet till Josephs Historia, ånyo af trycket utgifven.
  Stockholm 1849. (Femte upplagan.)
  
  [234] Om de sednare, hvilka egentligen icke tillhöra vårt ämne, må i
  förbigående blott nämnas, att Johannes Messenius, vid seklets början,
  hade för afsigt att dramatisera hela den svenska historien uti ett
  galleri af femtio komedier och tragedier, ehuru han ej kom att författa
  flera än: "Disa comoedia; Svanhvita Comoedia; Signill, tragoedia; Blanka
  Märeta, tragoedia; Christmanna Comoedia; Gustaf I:s Comoedia."
  Messenius åsyftade på detta sätt att, i likhet med Shakespeare, "bilda
  ett slags dramatiskt epos af sitt fäderneslands historia", men hans
  "sannfärdiga comedier" och "lustiga tragedier" tala alldeles icke någon
  jemförelse med Shakespeare's dramer. Ty platta, prosaiska, i tunga
  knittelverser, sakna de dessutom dramatisk enhet och kostym. Men dessa
  dramer gjorde dock, för deras fosterländska innehåll, lycka på sin tid.
  Och de i desamma inflätade sångstyckena, stundom bestående i äldre
  folkvisor, stundom af författaren sjelf diktade i folkvisans manér, äro
  öfverhufvud af värde. Wieselgren, III. 483, 484. Hammarsköld, 61, 62.
  Atterbom, II. 52, 53.
  
  [235] Se företalet till den förut nämnda Josephi Historia, hvaraf
  första upplagan trycktes i Rostock 1601.
  
  [236] Hammarsköld, 59, 60, 64-66, 104. Rydqvist, a. st.. 228, 235, 236.
  Åbo Tidningar 1792, N:o 22.
  
  [237] Wieselgren, III. 502.
  
  [238] Hammarsköld, (sidd. 58-60) säger att Judas Redivivus blifvit
  uppförd den 11 Febr. 1594, samt att Hertig Carl, som mycket älskade
  theatraliska representationer (jmfr härom Atterboro, II, 52), låtit
  för sig uppföra detta stycke, men företalet till mera nämnde Josephi
  Historia lemnar den upplysning, att den enda kända handskriften deraf,
  förvarad på Kongl. Bibliotheket, uttryckligen förmäler, att detta
  skådespel är "stält och författat" först 1614.
  
  [239] Wieselgren, III. 487.
  
  [240] Jmfr Rydqvist, a. st., 235.
  
  [241] Josephi Historia, pag. 8.
  
  [242] Josephi Historia, Actus VI. pagg. 30, 31. Jmfr Genesis, kap. 43,
  verss. 14-16, 27-30.
  
  [243] Rydqvist, a. st., 236.
  
  [244] Hammarsköld, 68.
  
  [245] Åbo Tidningar 1792, N:o 22, 27-29.
  [246] Ibid., N:o 27-29.
  
  [247] Rydqvist, &. st., 238.
  
  [248] Ibid., 220.
  
  [249] Hammarsköld, 62.
  
  [250] Tegel, K. Gustaff den företes Hist., D. I. s. 137. Rydqrist,
  a. st., 220-224. Jmfr Ihres Gloss., ord. Fastelagen.
  
  [251] Tegel, l.c., pagg. 177, 178.
  
  [252] Stjernman, Riksdagars och Mötens Besluth, I. 58, 65.
  
  [253] Rydqrist, a. SU, 221.
  
  [254] Ibid., s. 222. Wieselgren (anf. arb., III, 162) omnämner
  fastlagsspel, som voro ämnade att uppföras ännu år 1558: K. Erik
  funderade på något dylikt 1558. Han besvärade sin gamle fader med
  bref frän Kalmar med allehanda ting, deribland med bön om att få
  harnesk och rustningar för uppförandet af skådespel. Det var dock
  ej fråga om annat än fastlagsspel (Skouspil i fastelagen). Den
  gamle Konungen svarade: "Vill du hafve skouspil, kan du hålle
  vapensyn med våra ryttare."
  
  [255] Jmfr Rydqvist, uti Skandia VII, sidd. 224, 225.
  
  [256] Overskou, (d. danske Skuepl., I. s. 33) säger att Sverige från
  Danmark hemtat sin gamla dramatiska litteraturs mönster, men då han
  härjemte tillägger, att de gamla danska andliga dramerna voro en
  "Efterlignelse" af de tyska, kan man med skäl tillskrifva äfven de
  svenska ett tyskt ursprung.
  
  [257] Ehuru äfven skådespel af verldsligt innehåll gåfvos vid skolor,
  gymnasier och universiteter, voro likväl de bibliskt-moraliska
  skolkomedierna öfvervägande i Sverige ännu i det sjuttonde seklet, att
  döma af Wieselgrens (a. a. I, 209, 210) ord: "Andliga poemer
  uppblomstrade rikt i detta tidehvarf. Ännu står sjelfva den dramatiska
  konsten i tempelförgården och gifver bibliska skådespel i samma tonart
  som tidens psalmer och andliga tal. Den andliga sångens orgel
  öfverbrusar alla andra toner uti diktens tempel."
  
  [258] Hammarsköld, Sv. Vitterh., 8. 63.
  
  [259] De här nfvan citerade orden, öfversatte ur Wexionii _Natales
  Academiae Aboensis_, tr. i Åbo 1648, förekomma i Grot's Calender till
  minne af K. Alex. Univ:s andra secularfest, sid. 14. -- Åbo
  universitets gamla protokoller för år 1641 innehålla följande
  underrättelser om akademiska skådespel derstädes samma år: Den 3 Mars
  1641 "bleff och taalt om _Comoedier_ och promotione." Den 22
  Maj "klagade Rådmannen Hans Plaghman på studios. Sven Petri
  Humbla, Smol., Isaac. Petri Holmens, och Johann. Soltovius, Uppland.,
  som varit _larvatores_ i nästholdne Comoedia, att de samma
  dag Rectors-ombytet skedde slagit hans fönster ut. Humbla och
  Soltovius friade sig med ed och Isaacus Petri, som erkände sig det
  ensam gjort dömdes att ersätta skadan och betala 12 Daler s.m.
  böter." "Dito. Jöran Skomakare, som bodde vid bron, klagade på
  larvatores... att de slagit in fönstren i verkstaden och jagat efter
  hans pojke. Larvatores dömdes att Jör. Skomakares fönster
  förbättra låta och förlikas med honom." "Dito. Beslöts att när
  framdeles någon Comoedia ageras skola larvatores warnas att ej göra
  någon en oförrätt om de vilja undfly straff."
  
  [260] Alt, Theater u. Kirche, 25, 20. Prutz, Gesch. d. deutsch.
  Theaters, sidd. 131-133.
  
  [261] Overskon, Den danske Skuepl., I. 107 ff. Atterhom, Sv. siare och
  skalder, II, 76, 94, 95, 204. Hammarsköld, Sv. Vitterh., s. 69. -- Den
  nationela sjelfkänslan, lifvad af medvetandet att Sverigo icke blott
  hade blifvit protestantismens hufvud utan härtill ännu uppsvingat sig
  till den europeiska nordens hufvudmakt, alstrade ett begär att äfven
  uti vetenskap och konst uppnå en framstående plats. Också ägde den
  tidens svenske ädlingar och lärde en vidsträckt klassisk belägenhet.
  Dessutom kände man den nyare tyska vitterheten i grund, och den
  italienska var på Christinas, Carl Gustafs och Carl XI:s tider mera än
  nägonsio förr eller sednare i Sverige känd och älskad. Och den
  fransyska vitterheten började mot det sjuttonde århundradets slut "med
  stora steg nalkas till sin instundande allmakt." Atterbom, II. 130-136,
  204.
  
  [262] Förrän jag öfvergår till skildringen af Chronanders lefnad och
  litterära verksamhet, är det för mig en dyr, af tacksamheten
  framkallad pligt, att meddela följande upplysningar. Framlidne
  universitetsbibliothekarien professoren _Carl Wilhelm Törnegren_, i
  förkänslan af sin snart förestående hädangång, uppmanade mig den 20
  December 1859 att ansöka den efter hans frånfälle ledig blifvande
  tjensten. Härjemte bad han mig börja tänka på ämne till erforderligt
  specimen samt yttrade den önskan, att jag skulle, för detta ändamål,
  använda såsom material ett honom tillhörigt manuskript öfver
  ofvannämnde Chronander, "om icke för annat" -- såsom orden föllo sig --
  "så åtminstone derföre, att manuskriptet innehåller för oss alldeles
  nya saker." I sammanhang härmed bad han mig studera mysterierna och
  moraliteterna. I början af det följande året erinrade mig professor
  Törnegren ytterligare om samma sak. Efter hans frånfälle erhöll jag den
  27 Februari samma år, ett till mig adresseradt konvolut, inneslutande:
  1:o ett sammandrag af Chronanders dramatiska arbeten; 2:o en öfver
  denne dramaturg påbörjad biografi, hvilken tvifvelsutan var ämnad att
  ingå i den samling af lefnadsteckningar, som under titel af "Finlands
  Minnesvärde Män" utgifvits; 3:o uppgift å några författare hvilka i
  sina skrifter omnämnt Chronander; 4:o några till ämnet hörande utdrag
  ur Åbo akademies äldsta protokoller; 5:o ett utdrag ur Kolmodins
  Genesis Aetherea; samt 6:o två bref till professor Törnegren från
  Kungl. vicebibliothekarien Klemming i Stockholm. Dessa rörande prof på
  vänskap och välvilja af en saknad förman hafva afgjort valet af mitt
  ämne.
  
  Med erkänsla bör jag härjemte omnämna, att amanuensen vid
  universitetsbibliotheket härstädes herr B.O. Schauman, under sin
  vistelse i Stockholm sommaren 1860, till följe af min hos honom derom
  gjorda anhållan, benäget förskaffat mig från K. bibliotheket i
  sistnämnde stad en fullständig afskrift af Chronanders Surge.
  
  [263] "1 dedikationen till Drottn. Christina af sitt i Maj 1651
  afslutade arbete: Fasciculus juridicus säger Chronander sig i åtta år
  studerat vid akademien i Åbo. På Univers. Bibliothcket forvaras en år
  1734 af Mag. Johan Friberg på grund af gamla matriklar uppgjord
  förteckning på i Åbo åren 1640-1713 inskiifne Vestgöthar, der
  Chronander, ursprungligen bortglömd, sedan blifvit upptagen under året
  1644. Saken är dock af ringa vigt."
  
  [264] Här slutas den af Törnegren påbörjade biografin, hvilken,
  afbruton redan i sin första början, vi här ofvan försökt att efter
  förmåga fullfölja. Att med "professoren Mich." menas prof. Michael
  Wexionius, är utom allt trifvel redan derföre, att ingen annan
  professor med detta dopnamn på Chronanders tid fanns i Åbo.
  
  [265] Denne Wassenius blef sedermera assessor i Åbo Hofrätt och adlad
  Lagermarck. Se Stiernmans Aboa Literata, pag. 39.
  
  [266] Ibland sådana verser, hvilka alla äro särdeles berömmande,
  förtjena hans innerligt tillgifne vän Wassenii att i synnerhet
  bemärkas. Wassenius, "patriotae, amico et fratri suo veré Orestes
  constans velut Pylades", egnar sin lyckönskan "politissimo magnaeque
  expectationis juveni Chronandro", uti Mich. Wexionii Collegii Ethici
  Disp. II. de Morum s. actionum humanarum ultimo fine. Resp. Jac. P.
  Chronander, 1647.
  
  [267] Lagus, Åbo Hofrätts Historia, I, sidd. 167, 168.
  
  [268] Palmén, Programm ang. d. fjerde J. U. Doktorspromotionen i
  Finland, Helsingfors 1860, sidd. 13, 14.
  
  [269] Jmfr härom samt om fakultetsgrader i allmänhet sistnämnde
  programm, s. 14.
  
  [270] Tengström, Chronol. förteckn. o. anteckn., s. 121.
  
  [271] Lidén, Catalogus Disputationum, sect. III, pag. 228.
  
  [272] Stiernman, Aboa liter., pag. 38.
  
  [273] Lidén, III, pagg. 226, 227.
  
  [274] Ofvanstående underrättelser om Chronander, hemtade förnämligast
  från svenska riksarkivet och Wisby rådhusarkiv hafva vi erhållit ur K.
  vicebibliothekarien Klemmings förut nämnda bref till professor
  Törnegren.
  
  [275] Prologus (sidd. 0-12 i det tryckta originalet) redogör för
  styckets hela innehåll.
  
  [276] Diligentia presenterar sig och utlägger huru man inom alla stånd,
  och nu med särskildt fästadt afseende vid det lärda ståndet, endast
  genom mödor och försakelser, i hennes tjenst, kommer till lycka och
  heder:
  
      Altså O Yngling hwar wid sit nampn
      Fölg migh, iagh är tigh een trygh hampn,
      Offra till migh tin vngdoms floor,
      Thet gagnar tigh om tu rätt troor. (Sidd. 12-15.)
  
  [277] Tabbe säger ibland annat:
  
      Een böfwel bonde lengre wara will.
      Jagh hörer i gifwa vtban arbeet maat,
      Therföre will iagh hoos ehr wara laat. (sid. 17.)
  
  [278] Cellarius:
  
      Een trind Rix Daler skall tu nu vpräkna
      Eller och een tunna rogh vptekna.
      Så skall man lära Bonden weeta huut!
      Sluka Wijn med sin store flab och truut. (sid. 26.)
  
  [279] Uti denna scen säges icke att Aulicus skulle köpslagat med
  Mercator. Den sistnämnde yttrar sig om Circejus:
  
      Thenne medh mlgh väl köpslagar.
      Ty om Fyrcken han intet klagar.
      Tolf Dukater iagh lucrera.
      En Nar låter sig fixera. (Sid. 39.)
  
  [280] Häll, Säll, Professor gunstighe,
        Min Befordrare mechtighe!
        Ödminkeligh är mitt begär,
        Att I wilien vthan besvär
        Philosophien migh lära,
        När iagh thet monde begära;
        Ty ey Studerar en som thet bör
        Om han intet Privatim gör;
        Mitt leffverne ther til styra,
        Sampt vngdoms tijdhen then yra. (Sidd. 41-4S.)
  
  [281] Innehåller grofva tvetydigheter. (Sid. 52.)
  
  [282] Dragwaals härpå följande ord äro obscena. Ibland hans slutord
  förekomma: "iagh arme _Mies_" -- det sistnämnda det enda finska
  ordet i skådespelet. (Sidd. 53, 64.)
  
  [283] Circejus, en routinerad kroghjelte, säger till Palladius:
  
      "Twij skam, try åhr haar tu här warit,
      Och ey Källaren förfarit,"
  
  samt ytterligare, begycklande den sednares ovana sätt:
  
      "Stort löje tu här bereder
      Medh tina åthäffwer och aeeder:
      Som en Koo på een ny fähusdör,
      Seer tu Källaren fram och för,
      Täckes tigh haffwa här Qwarter,
      Effter tu så nogha beseer."
  
  Pallad.
  
      Oroligt är här höres roop,
      I hwar wrå sta kannor och stoop. (Sid. 56.)
  
  [284] Tubbe kallar "Frw Neglagensa" för sin och Nimmergodts husbonde.
  (Sid. 68.)
  
  [285] Mercator, Artifex och Scriba äro besvärade af inga moraliska
  scrupler öfver tillvaron af en lycka, hvilken, såsom de sjelfva med
  välbehag skryta, är grundad på bedrägeri. Så säger bland annat
  Mercator:
  
      Bonden kiöper för Silffwer teen.
      Om thet haar lijten glantz och skeen.
      Jagh rosar at mit godz är fint,
      Doch är min idel flärd och skiempt,
      Mongen ther med iagh fixerar,
      Och min wällust så formerar.
  
  Och Scriba:
  
      Min gunst alla behöffwa,
      Jagh kan hielpa ock bedröffwa,
      Jagh skriffwer en rad eller fem,
      Tolff Dukater tar iagh för them.
      V och X när iagh ombyter
      Mångens Taska iagh tå snyter.
      Radera kan iagh ganska wäl,
      Ther aff bliffwer man rijk och säl.
  
  Miles säger väl ock att han "skiffter stort byte" samt "förwerffwar
  godz", men han dyrkar likväl ärans idol, då han eftersträfvar
  "it odödeligit nampn." Aulicus, en äkta epiknré, fröjdande
  sig öfver vällefnaden vid hofvet, "tar dagen som han kommer",
  "gör", för öfrigt, "reverentz med tuchtigh ord", "braverar omby",
  samt slutar med uppmaningen: "hoffwet i tin vngdoms tijd besök,
  ty ther är lyckan blijd." (Sidd. 72-75.)
  
  [286] Negligentia.
  
        Jo thetta iagh tigh för spådde,
        Thet dogde intet som iagh rådde.
        Ser tu Circejus dageligh
        Haffwer frögd wällust hierteligh,
        Hvar är Diligentia tin Matmoor,
        Hwij hielper hon ey när tu henne troor?
        Beed man nu tin Metaphysica om brödh,
        Tu kant Mathesis, hwij lijder tu nödh?
        Ethica kallar sigh en fast borg.
        Hwij låter hon tigh så lijda sorg?
        Läs Logica tu bliffwer wäl mätt,
        Tu behöffwer ingen annan rätt,
        Gack man och see på Himmelens fäst,
        Tå kan tu tigh föda och kläda bäst,
        Ha, Ha, wil tu än Philosophera,
        Och dageligh fäfengt Speculera.
        Seer tu nu at tu är en stoor Narr,
        Som så dageligh studerar:
        Doch haar Voluptas migh hijt sendt,
        Jagh beder at tu tigh omwendt,
        Kasta från tigh boken plat,
        Eliest blir tu förlorat (Sidd. 77, 78.)
  
  [287] Uti vår från Stockholm erhållna afskrift af Surge står: Nimmer,
  godt, Tabbe, Praetor ocb hans Tienare Dromo, Smelring, Styrbiörn, oc
  Dragwaal. (Sid. 82.) Men att Smelring i sjelfva verket var Praetors
  tjenare, framgår tydligt ur sistn. facet, intercal. äfvensom ur
  förteckningen på personerna i slutet af pjesen.
  
  [288] Så säger, bland annat, Tubbe:
  
      Men twij wåle Neglagensa Frwa wår,
  
  Hon lärde oss wara laath åhr från åhr. (Sid. 100.)
  
  [289] Dragwaal:
  
      Wår Frw Deligensa bör oss prijsa:
      Dy för hennes skuld haa wij roo och lijsa. (Sid. 101.)
  
  [290] Sedan Angelus, på Apollos befallning, framkallat Philosophia med
  sina sju döttrar till Palladius, yttrar sig
  
  Philosophia:
  
      Jagh kommer effter titt begär,
      Mine siu Dotrar äre och här,
      Sij iagh är tin Braudh kysk och from,
      Som tu haar älskat aff vngdom,
      Nu wil iagh Echtenskap ingå,
      Effter Gudhi behagar så,
      I kärligheet wij samman boo
      Ingen skal göra oss meer oroo etc. (Sid. 103,104.)
  
  Emedan beskrifningen öfver det "Echtenskap" lifligt erinrar om våra
  magisterpromotioners symboliska ceremonier (hvaraf bruket att öppna och
  hopslå böcker, så vida vi kunna påminna om, sednast användes vid
  promotionen 1844), anföras här följande ord af :promotor:
  
  Apollo:
  
      I mötas medh stoor seedigheet,
      Then som thet seer har liuffligheet,
      Therföre iagh ehr tilsamman
      Foghar medh prydnad och gamman.
      Tagh thenna Ring til goffwer,
      Hwar medh tin Bruudh tigh trooloffwer,
      Han är aff fint Gold som tu seer,
      En skiön Pärla pryder ther meer,
      Hwar medh tecknas såsom tin Brwd,
      Är fijn, Kysk, heligh i sin skrwd,
      Så skal til benne tin kärleek,
      Wara och ren vthan all smäleek,
      Hwilket skeer när tu så lärer,
      At tu aldrigh Gudh wanährer,
      Ey heller tin nästa stielper,
      Men mz lärdom honom hielper.
      Hwars mening skal tu intet lyda,
      Men then bästa rätt vttyda.
      Jagh antwardar tigh och en Book,
      Hwar vthaff tu skalt blifwa klook;
      Tänk ey at tu ey meer behöfwer
      Wijdare nu Studera öfwer:
      Doch thetta tu märk här fastligh,
      Ey altijdh lööp til boken haatligh,
      När som tu en annan skal lära,
      Annat tit kal nu mon bära,
      Altså boken tigh öpen fås,
      Men strax igen hon åter slås.
      På Hufwudet iagh Cbronan rena
      Settier, och wil ther medh meena
      Then frijheet tu kan bekomma
      Ibland the lärde med fromma:
      Ty frij äst tu för tylpachtigheet,
      Oförstånd och oskickligheet.
      Vthi thenna stool tu och vpstigh,
      Hwar medh iagh then macht gifwer tigh
      Att lära andra som tu förmå,
      Ey lengre sittia höra på.
      Önskar här medh aff Himmels högd
      Tig mycken lycka medh stoor frögd. (Sidd. 106-108)
  
  [291] Uti vår förenämnda Stockholmska afskrift står: "Samuel _Jonae_
  Bergius Smolandus." (Sid. 117.)
  
  [292] Här slutas Törnegrenska manuskriptet öfver Surge.
  
  [293] Rydqvist, a. st., sid. 236. De sist citerade orden, jemte några
  andra på ett föregående ställe, äro de enda, Rydqvist har om Cbronander
  och hans Surge.
  
  [294] Dock bör medgifvas, att "Pros. Dicht" icke är en _ursprungligen_
  svensk moralitet, utan endast en svensk _öfversättning_.
  
  [295] Biogr. lex. öfver namnk. svenska män, III, $. 266.
  
  [296] Overskon, a. a., 1, 76. Uti sådana mellanspel uppträda bönder på
  bondspråk i burleskt-komiska scener. Jmfr Gervinus, Gesch. d.
  deutsch. Dicht. III, p. 101.
  
  [297] Rydqvist, a. s., 219.
  
  [298] Prygelscener förekomma vid denna tid och ännu långt sednare äfven
  i andra länders skådespel. "Ueberhaupt gehörten Prägel damals wie
  später, bis Ende des vor. Jahrh., zu den wirksamsten Bühneneffekten."
  Prutz, a. a., 214. Också grofva tvetydigheter voro vid samma tid lika
  vanliga som gouterede på scenen. Ibid., 158, 192.
  
  [299] Dromo, ursprungligen en slafrol hos Terentius, förekommer äfven
  såsom tjenare i _Judas Redivivus_. Jmfr Rydqvist, a. st., 212.
  
  [300] Döden, som eljest ofta på scenen framstår såsom "eine
  schreckhafte und scherzhafte Figur zugleich" (Gervinus, Gesch. d.
  deutsch. Dicht. III, 102) är här blott det förra.
  
  [301] Också mysterierna hafva någongång, utom det vanliga komiska
  mellanspelet, ännu en handling. Så förekomma uti "Auferstehung
  Christi", från det sextonde seklet, tvenne mellanspel: det ena, en
  farce, benämndt _das klene spil_, det andra inledt af Döden. Monc,
  Sch. d. Mitt:s, II, 418, 419.
  
  [302] År 1641 utfärdade Regeringen en skrifvelse till biskop Rothorius,
  hvars inlednings början lyder: "Eder är nogsamt vetterligen Herr
  Biskop, huruledes Vi hafve en lång tid derefter traktat, på hvad
  sätt bokeliga konster, goda seder och dygder mera än härtill måtte
  florera uti Vårt Storfurstendöme Finland, och allt barbariskt oväsende
  dersammastädes kunna stå till att afskaffa", o.s.v. Tengatröm,
  Chronolog. förteckn. o. ant., sid. 51.
  
  [303] Hammarsköld, l.c., 190. Några få författare hade likväl en högre
  stämning. Ibid., 190, 191.
  
  [304] Hammarsköld, l.c., 67, 68.
  
  [305] Ibid., 139.