text: E-text prepared by Tuula Temonen
  
  
  
  REVOLUTIONÄRER OCH EMIGRANTER
  
  Av
  
  ALMA SÖDERHJELM
  
  Historiska essayer II.
  
  
  
  
  
  Helsingfors,
  Holger Schildts Förlag,
  1918.
  
  
  
  
  
  
  INNEHÅLL:
  
  Förord
  När Voltaires stoft fördes till Panthéon
  De första emigranterna
  François-Claude-Amour de Bouillé
  En politisk salong i Bryssel
  Emigrantkonungen i Koblenz
  En gammal roman, dess författare och hjältinna.
  
  
  
  
  Förord.
  
  
  Under mina forskningar för ett större arbete rörande Sveriges
  ställning till den franska revolutionen har jag stiftat bekantskap med
  förhållanden och personligheter, vilka fallit utom ramen för det nämnda
  arbetet, men i alla fall tyckts mig tillräckligt intressanta för att
  bli föremål för en noggrannare undersökning. I denna lilla bok har jag
  framfört en del av dem.
  
  De olika essayerna i boken äro av varierande vetenskapligt värde, så
  till vida att ett par av dem i huvudsak äro byggda på andrahandskällor,
  medan andra åter äro grundade på svårpåträffbart förstahandsmaterial.
  Dels för denna ojämnhets skull, dels för att göra boken njutbar även
  för den utonvetenskapliga världen, har jag bemödat mig att giva dessa
  studier essayens lättare form samt berövat dem hela den tunga yttre
  lärdomsapparaten. Jag har vågat göra det, övertygad som jag är om att
  det för de idkare av historisk forskning, till vilka jag även vill
  vända mig, trots den lättare formen ej skall erbjuda någon svårighet
  att värdera stoffets beskaffenhet samt den vetenskapliga metod jag
  velat följa.
  
  Helsingfors den 5 november 1918. Alma Söderhjelm.
  
  
  
  
  NÄR VOLTAIRES STOFT FÖRDES TILL PANTHÉON.
  
  
  Den franska revolutionen föregicks av en genomgripande revolution
  i tankar och åskådningssätt. De som inspirerade och genomförde
  denna idérevolution voro den breda andliga majoritet som kallats
  upplysningsfilosoferna, vilka med lika mycket geni som kraft förde
  fram kraven på individuell frihet och ansvarighet, öppen konkurrens
  inom arbete och näringar, på förnuftets erkännande framom dogmerna och
  ordets frihet i tal och tryck. Bland dessa skriftställare, vilka man
  med rätta kallat upplysare, fanns ingen som med en sådan kraft stormade
  mot de gamla fördomarna som Voltaire. På basen av vad Voltaire nedbröt,
  byggde de andra upplysningsmännen upp nya system och tankeriktningar.
  Och det var även delvis på denna bas, som den stora politiska
  revolutionen, som följde idérevolutionen åt, byggde sitt storartade
  blott alltför litet beaktade nydaningsarbete.
  
  Det händer ofta, att den tid som är, icke ihågkommer den tid som
  nyss föregått, att de som i praktiken omsätta nya tankar och
  teorier icke erkänna vem de ha att tacka för dessas upphov. Den
  franska revolutionen är märklig också i det avseendet, att under
  dess olika skeden ledarna städse öppet och tacksamt erkände värdet
  av det förberedande arbete, som genom upplysningsfilosofernas
  djärva opposition gjorts för revolutionens framgång. Läser man
  nationalförsamlingarnas förhandlingar, bläddrar man igenom tidningar
  och pamfletter från 1790- talets första år, så träffar man icke blott
  på upplysningsfilosofernas idéer och tankar, utan även deras namn --
  oftast kanske Rousseaus, Montesquieus och Mablys. "Varför lever han
  icke mera", utropade Rousseau-dyrkaren Robespierre, i ett av sina
  första blygsamma andraganden i den konstituerande nationalförsamlingen
  under debatten om rösträtt och valcensus, "den man som har bidragit
  till att förbereda revolutionen! Varför lever han icke, denne tänkare
  full av känsla och vältalighet, vars skrifter hos oss ha utvecklat
  grundsatserna för medborgerlig dygd och givit oss förmåga att
  pånyttföda vårt fädernesland! Och om han levde, vad skulle han då få
  se? Människans heligaste rättigheter trampade under fötterna och sitt
  eget namn utstruket från medborgarnas antal!" -- "Sublime Rousseau",
  utropade abboten Fauchet i ett av sina "socialistiska" andraganden
  i Konventet, medan församlingens medlemmar applåderade frenetiskt,
  "sublime Rousseau, ande full av känsla och sanningskärlek! Du är en
  av de första som förstått rättvisans eviga lag! Varje individ har
  rätt till jorden, och bör ha denna rätt redan som en gåva av naturen,
  han tar den i besittning genom sitt arbete och den är begränsad genom
  hans likars rättigheter." Medan man i sanningens och rättvisans namn
  gjorde Rousseau till upphovsman för de mest olika läror: de som kommo
  till uttryck i rättighetsförklaringen och 1791 års konstitutionella
  statsförfattning, eller i Robespierres tyranniska Högsta-Väsenskult,
  Fauchets eller Rabeufs kommunism, var det i Voltaires allbekanta,
  i humanitetens namn riktade anfall på den kyrkliga obskurantismen,
  som man sökte försvar ej blott för slopandet av dogmerna och de
  kyrkliga institutionerna utan ock för avskaffandet av all religiös
  kult. Revolutionen sökte sålunda sina förebilder och sina idoler
  ej blott bland männen för dagen eller antikens hjältar utan även
  bland dem som varit dess verkliga andliga föregångare. Dessas minne
  hedrades på många sätt. De rationalistiska religioner, som uppkommo
  under Konventets och Direktoriets tid, voro genomandade av en sådan
  beundran för upplysningsfilosoferna, att den blev en formlig kult,
  och vid alla fester som höllos, ersatte man de gamla helgonbilderna
  med byster och bilder av Voltaire och Rousseau. Men redan långt
  innan dess hade den konstituerande nationalförsamlingen bringat
  humanisten och samhällsomstörtaren Voltaire den mest storslagna
  hyllning genom att föranstalta överförandet av hans kvarlevor till
  kyrkan Sainte-Geneviève, vilken kort förut, enligt ett beslut av
  nationalförsamlingen, hade helgats till ett Panthéon, de stora männens
  vilorum.
  
  Voltaire hade år 1750 hos Ludvig XV anhållit om att få inträda i konung
  Fredrik II:s tjänst, och denne hade då uppställt såsom villkor för
  sitt medgivande, att Voltaire icke under hans livstid skulle återvända
  till Paris. När sedan tre år därefter brytningen mellan den franske
  filosofen och hans beundrande vän inträdde, såg sig Voltaire sålunda
  bannlyst från den enda plats i vari den, som han med hela sitt hjärta
  hängde fast vid. Han tillbragte några landsflyktens år i Genève och
  Lausanne, men flyttade 1758 till godset Ferney, vid Genèvesjöns strand,
  som hans systerdotter, madame Dénis, köpt för hans räkning, en liten
  remsa gammal fransk jord, som dock skänkte honom känslan att ha fått
  återvända till fosterlandet Under de nära 20 år, som Voltaire som en
  konung i de lärdes rike residerade på Ferney, fick han till fullo känna
  den stora popularitet, som han åtnjöt icke blott bland utländska lärda
  utan främst bland sina egna landsmän. Låt vara, att han här liksom
  annanstädes var utsatt för angrepp och förföljelse från deras sida,
  vilka gjort sig till fanbärare för obskurantism och dogmvälde, i alla
  fall fick han av ödet en gåva som förunnas få: han fick uppleva sin
  egen ryktbarhet, själv se sig vara den brännpunkt mot vilken alla deras
  händer sträcktes, vilka ville gripa fatt i en ny tingens ordning och en
  ny tid. Ännu mera än förr blev han i tillfälle att se sig beundrad och
  älskad, när han, den 83-årige gamle mannen, i februari 1778 kom till
  Paris. Där han bodde vid Rue de Beaune, i hörnet av Quai des Théatins
  -- efter Voltaires död omdöpt Quai Voltaire -- hos sin vän markisen
  Charles de Villette, blev han uppvaktad och hyllad av Paris' både
  litterära och diplomatiska värld, och var han än rörde sig, samlades
  omkring honom en entusiastisk, hyllande människomassa. Endast hovet
  iakttog på grund av Ludvig XVI:s religiositet en viss reservation.
  Trots sin höga ålder var han alltid beredvillig att mottaga dem som
  ville uppvakta honom, och gjorde även själv besök hos sina vänner bland
  konstnärer och skriftställare, skrev in sig i frimurarlogen "De nio
  systrarna" och bevistade ett av dess sammanträden, åhörde några av
  repetitionerna till den sista pjäs han skrivit, Irène, och var även
  till publikens enorma förtjusning närvarande vid första uppförandet av
  densamma, där han fick se sin egen byst bekransas och sitt verk krönas
  av ett tacksamt folk. Men alla dessa representationsplikter togo för
  mycket på den gamle mannens krafter, och ej ens tre månader efter sin
  ankomst till Paris dog Voltaire den 30 maj sent på kvällen.
  
  Under hela sitt liv hade Voltaire kämpat mot den vrångbild av
  kristendomen, som den franska kyrkan erbjöd, och mot detta välfödda
  prästerskap, som mot klingande mynt prånglade ut syndernas förlåtelse.
  Prästerna hade med alla till buds stående medel försökt värja sig
  mot hans mördande anfall, vilka drogo en så betydande del av kyrkans
  trogne över till de nya lärorna, men i dessa fejder hade Voltaire
  alltid behållit övertaget. När han var död, sökte de taga skadan igen.
  Kyrkoherden i Saint-Sulpice utfärdade redan på Voltaires dödsdag förbud
  att begrava honom i Paris. Man tänkte nu på att föra hans stoft till
  Ferney, där Voltaire låtit åt sig bygga en gravkammare, och sedan
  släktingarna av en viss abbé Gaultier erhållit intyg på att han kallats
  till den döendes läger för att bikta honom, men ej kunnat göra det,
  emedan denne redan var medvetslös, tycktes intet hinder föreligga för
  överförandet av Voltaires stoft till det hörn av Frankrike, som i nära
  tjugu år varit hans hem. Men rädd som man var, att under den långa
  tid som färden till Ferney skulle draga, de kyrkliga myndigheterna
  i Annecy, under vilket Ferney lydde, skulle få tid att hindra hans
  begravning också där, beslöt man sig för att föra hans stoft till
  Scellières' kloster. Där hade Voltaires nevö abbé Mignot, som var
  klostrets föreståndare, för honom utverkat en viloplats i klostrets
  gravvalv. Den 1 juni fördes Voltaires lik, efter att i största hast
  hava balsamerats, i en enkel hyrvagn till Scellières, och dagen därpå
  förrättades jordfästningen. När det hela var över anlände ett brev
  från biskopen i Troyes, som förbjöd begravningen. Då de klerikala
  myndigheterna ej under Voltaires liv kunnat hindra entusiasmen för
  honom att taga sig ett uttryck, förhindrade de sålunda åtminstone det
  franska folket att vid hans bår offentligt ge uttryck åt sin sorg. Men
  trots alla förbud som från deras sida utfärdades både mot uppförandet
  av Voltaires dramer, mot läsningen av hans arbeten, mot nämnandet av
  hans namn i skrift och tryck, kunde de ej hindra varken samtid eller
  eftervärld att hedra hans minne.
  
  Då den konstituerande nationalförsamlingen påbjöd kyrkogodsens
  försäljning och kongregationernas upphävande, blev även Scellières'
  abbotstift indraget till staten. Nu måste en förflyttning av Voltaires
  kvarlevor äga rum, och efter en ädel tävlan mellan flere ivriga
  städer och kommuner, vilka till och med voro betänkta på att fördela
  Voltaires kvarlevor likt helgonreliker, stannade företrädesrätten hos
  Romilly, grannkommun till Scellières. De goda herrarna i Romilly hade
  redan beslutat nöja sig med Voltaires huvud och ena arm, då de sålunda
  hugnades med hela det lyckligtvis odelade stoftet.
  
  Ända från revolutionens början hade emellertid spörsmålet varit uppe
  om att i triumf föra Voltaires kvarlevor tillbaka till den stad,
  därifrån de på ett så brutalt sätt bannlysts. Men det var först genom
  hans ovannämnde vän f.d. markisen Charles de Villette, som var gift
  med hans systers adoptivdotter, och vilken gjort sig till speciell
  tolk för det nya Frankrikes Voltaire-dyrkan, som denna tanke blev
  verklighet. I början av året 1791 framställde nämligen Villette "i en
  mängd medborgares namn" inför Paris' borgmästare planen att staden
  Paris skulle ombesörja förflyttningen av Voltaires stoft till Panthéon.
  Paris' stadsstyrelse sände också i detta syfte en skrivelse till
  nationalförsamlingen, och församlingen gav sitt konstitutionsutskott i
  uppdrag att framkomma med förslag om de åtgärder som borde vidtagas.
  
  Den 30 mars 1791 föredrog Gossin i nationalförsamlingen utskottets
  betänkande. Det mynnade ut i förslaget, att man skulle utfästa den
  30 maj, d.v.s. den trettonde årsdagen av prästernas förbud att
  begrava Voltaire, för att återbörda honom till Paris. Man skulle
  genom denna handling visa sin tacksamhet mot den man som gjort
  människorna mottagliga för tolerans och frihet, och man ansåg att
  rättvisan och filosofien borde få segra just på årsdagen av den dag,
  då obskurantismen försökte döma Voltaires minne till glömska. Beslutet
  åtföljdes av en motivering som i sin vältalighet ej är i behov av
  kommentarier:
  
  "Namnet _stor_ har givits Voltaire av hela det förundrade Europa."
  
  "Efter hans död ha alla nationer enats om att kalla honom så, och när
  alla hans belackare nu ha gått under, har hans minne blivit odödligt."
  
  "Voltaire har rest sig själv ett monument, vilket vilar på basen av de
  största gärningar och de största snillefoster, Voltaire har lamslagit
  fanatismen, uppenbarat de ända till hans tid avgudade orättvisorna i
  vara gammaldags institutioner, slitit sönder den slöja som täckte alla
  slag av förtryck, han har redan långt innan den franska konstitutionen
  gjorde det, proklamerat _att den som vältjänar sitt land ej har behov
  av några anor_. Mont-Juras slavar sågo honom skaka det gamla träd,
  som vi efteråt ryckt upp med rötterna, han har ropat på hämnd för
  familjerna Sirven, Calas, och andra, vilka blivit mördade i rättvisans
  namn, ja, på hämnd för hela mänskligheten långt innan vi utströko ur
  vår bloddrypande lagstiftning de lagar som dömde dessa vittberyktade
  offer till döden. Det franska folket har tagit åt sig den skymf som
  tillfogats denne store man, och det franska folket vill gottgöra den.
  Fransmännen vilja, efter att själva ha blivit fria, unna _tankens
  befriare_ samma ära som de visat en av frihetens grundläggare."
  [Mirabeau hade förut blivit begraven i Panthéon.]
  
  På grund av den gjorda framställningen fattade församlingen nu -- som
  det tyckes enhälligt -- beslutet att Marie-François-Arouet-Voltaire
  var värdig att bli föremål för de ärebetygelser med vilka fosterlandet
  hedrade sina stora män, och Paris-departementets direklorium erhöll i
  uppdrag att till Voltaires ära föranstalta en stor festlighet.
  
  Medan ännu förberedelserna till densamma pågingo, voro tidningarna
  redan fulla med detaljerade och entusiastiska beskrivningar av
  festprogrammet. Denna fest skulle, bebådade man, med sina kostymer,
  tecknade av artisten Dagourre, och med herr Célerier såsom högste
  arrangör bli så ståtlig, att parisarna aldrig förr sett något sådant,
  den skulle bli fullt värdig både den nation som firade den och den
  store man, till vars ära den föranstaltades. I en tidning uppdrogs
  en parallell mellan Voltaires apoteos, sådan den nu förbereddes, och
  Descartes' begravning. I "La Chronique de Paris" publicerade en herr
  Mahérault ett brev till Charles Villette, där han full av entusiasm
  tackar denne för det mod han ådagalagt genom att uppmana fransmännen
  till att bringa Voltaires kvarlevor i säkerhet och hedra hans minne,
  och där han framlade sitt eget lilla bidrag för att, som han sade,
  "understödja Villette i hans vältaliga klagomål". "Och", utropar han,
  "borde ej alla litteraturens och frihetens vänner foga var sin blomma
  till den krans, som fosterlandet och de sköna konsterna nu stå i beråd
  att binda till Voltaires ära? Skola vi någonsin kunna göra nog för
  denne odödlige man, vår revolutions föregångare och profet? Aischylos
  och Sokrates gingo ej upp mot Voltaire, och man reste likväl altaren
  för att hedra dem. Vi, som är fria som grekerna, böra ävlas med att
  så snart som möjligt gottgöra de orättvisor, som tyranniet gjort
  sig skyldigt till." De blommor som han för sin del ville fläta in i
  Voltaires minneskrans, utgjordes utav några av den kungliga censuren på
  sin tid strukna strofer ur en hyllningsdikt vid Voltaires död, som en
  viss poet Roucher författat och publicerat, och till vilka Mahérault
  erhållit manuskriptet. Skaldens indignation hade flammat upp vid tanken
  på huru "fanatismens hydra" nekat Voltaires heliga kvarlevor ett
  minnesmärke, men i slutstrofen tröstar han sig själv och sin samtid med
  orden:
  
      "Eh, qu'importe, après tout, à cet homme immortel
      Le refus d'un asile à l'ombre de l'autel?
      La cendre de Voltaire en tous lieux réverée
      Et fait de tous les lieux une terre sacrée:
      Où repose un grand homme, un dieu vient habiter."
  
  Att samtidigt en viss opposition skulle väckas mot beslutet att hedra
  den mans minne, vilken mot kyrkan slungat sitt hädiska anatema, var
  icke oväntat -- alla belackare voro dock ännu icke döda eller bragta
  till tystnad. En massa flygblad utkommo under väntan på festen. Det
  märkligaste av dem var en protest, undertecknat av en präst, medlem i
  stadens styrelse, Quatremère, eller som han kallade sig "Quatremère
  från sektionen de Oskyldiga", och jämte honom av hundra andra, och
  som uppspikades överallt i Paris. [Paris var delat i 48 valdistrikt
  eller s.k. sektioner med olika stundom rätt pittoreska namn, såsom
  t.ex. "De röda barnen" etc. Ifrågavarande sektion hette egentligen
  "De oskyldigas torg".] Man protesterade mot den ära som tillämnades
  Voltaires minne dels av religiösa skäl, dels emedan en så storartad
  festlighet skulle förorsaka fosterlandet alltför stora utgifter.
  Men broschyren väckte häftig indignation. "Jag vill icke", skriver
  en insändare i "La Chronique de Paris", "svara på de oskyldiga
  invändningar herr Quatremère från sektionen de Oskyldiga har att
  göra i religiöst avseende, emedan man omsorgsfullt har undvikit att
  blanda in något religiöst moment i denna profana fest, som bör bära
  en rent medborgerlig karaktär, emedan den föranstaltas av filosofer
  och konstnärer för filosofiens och de sköna konsternas fader." Men
  vad den ekonomiska sidan angår, ansåg insändaren, att herr Quatremère
  helt och hållet misstagit sig i sina kalkyler. Visserligen skulle med
  de anordningar som vidtagits, festen komma att kosta staden Paris
  100,000 écus, ifall det nämligen varit staden som betalat den. Men nu
  hade den store mannens personliga vänner, vänner till fosterlandet,
  samt dessutom teatrarna, skriftställarna och de olika korporationerna
  övertagit var sin betydande anpart av omkostnaderna, och dessa skulle
  därför nu stiga endast till 18,000 livres. Men med dessa 18,000 livres
  lockade man 18,000 främlingar till Paris, vilka utan tvivel skulle
  lämna kvar i Paris minst 180,000 livres!
  
  En hel massa andra uttalanden i samma riktning gjordes även, och
  Voltaires lov sjöngs överallt. I en broschyr med titeln "Voltaires
  välgärningar mot det franska folket" skildras de missförhållanden,
  som Voltaire hade bekämpat. "Konungarna skyndade till prästernas
  hjälp och prästerna till konungarnas", heter det här. "Kyrkan sade:
  tänk icke, eller bannlyser jag dig. Regeringen sade: motsäg mig icke,
  eller jag dödar dig." I ett annat flygblad hette det: "Voltaire
  var den förste filosof, som modigt och öppet angrep fördomarna,
  vidskepelsen, fanatismen, feodalväldet och alla slag av tyranni. Han
  gjorde lika som det franska folket, han erövrade Basliljen innan han
  utarbetat grunderna för konstitutionen. Ty hade han ej omstörtat
  alla de fästningar, som dumheten rest, hade han ej brutit de bojor,
  som bundo vårt förnuft, så hade vi aldrig, nej aldrig, kunnat fatta
  de upphöjda tankar, vi nu hysa." Till och med kyrkans män voro
  uppfyllda med entusiasm, så t.ex. skrev kyrkoherden i Saint-Sulpice,
  vars föregångare just var den som förbjudit Voltaires begravning,
  ett brev till nationalförsamlingen, i vilket han uttryckte sin
  tillfredsställelse över församlingens beslut. "Ack", säger han här, "om
  Voltaire och Rousseau nu levde, skulle de se hela Frankrike för sina
  fötter."
  
  Dagen för Voltaires apoteos, som från början hade bestämts till den
  30 maj, blev flera gånger uppskjuten. Förberedelserna för densamma
  togo så mycket tid i anspråk att man var tvungen att förlägga den
  till början av juli månad. Till att börja med bestämde man dagen
  till den 4 juli, men ändrade den sedan till den åttonde. Emellertid,
  när Voltaires kista skulle föras från Romilly till Paris, hejdades
  processionen av entusiastiska människoskaror, och då man överallt där
  den drog fram ville bringa den store tänkaren sin särskilda hyllning,
  fördröjdes ankomsten till Paris med flera dagar. Först söndagen den
  10 juli var man äntligen framme. Vid gränsen för departementet Paris
  mottogs processionen av huvudstadens prokurator, och vid Charenton,
  stadstullen, av en deputation, sänd från stadens fullmäktige. Jämte
  dessa officiella funktionärer hade en mängd deputationer, bland annat
  från nationalförsamlingen och från en del patriotiska föreningar,
  anlänt, dessutom hade längs hela vägen tåget följts och möttes även nu
  av entusiastiska skaror, vilka överhöljde Voltaires kista med blommor.
  
  Det hade, såsom redan sagts, varit meningen att högtidligheterna
  skulle försiggå samma dag som Voltaires stoft anlänt till Paris.
  Men i anledning av ett ihållande störtregn, som hela dagen pågick,
  uppsköts den till följande morgon klockan 8. Man beslöt emellertid,
  att Voltaires kista ännu samma dag skulle föras till Bastiljplatsen,
  därifrån processionen skulle begynna följande morgon.
  
  Det var ett långt tåg som nu satte sig i gång från Charenton till
  Bastiljplatsen. Här på Bastiljens ruiner, just där det torn stått, i
  vilket Voltaire tvenne gånger hållits inspärrad, hade man byggt en
  plattform, på vilken kistan skulle nedläggas. Men innan den sänktes
  ner, lyftes den på starka händer högt i luften, så att den kunde ses av
  den oöverskådliga människomassa som samlats här. Efter ett ögonblick
  av djup tystnad brast massan ut i frenetiska handklappningar. På
  Bastiljplatsen hade man även planterat träd och häckar, samt av stenar
  från den förstörda fästningen rest en klippa, på vilken en mängd
  deviser och emblem -- mera i tidens smak än egentligen vackra eller
  spirituella -- hade anordnats. På en av stenarna stodo sålunda följande
  ord inristade: "Mottag, Voltaire, på denna plats, där despotismen slog
  dig i bojor, de ärebetygelser, som ditt fädernesland nu ägnar dig."
  
  I en av de aristokratiska tidningarna, l'Ami du Roi, omtalades
  gäckande, att festen blivit uppskjuten på grund därav "att den
  aristokratiska himlen av låg avund och för att fördröja den triumf man
  förberedde den store mannen, denne store Voltaire, som var gudomens
  rival och besegrare, utgöt strömmar av regn".
  
  Under hela natten mot måndagen och på morgonen den 11 var vädret
  knappast bättre, regnet silade fortfarande ner och det blåste en
  orkanlik storm. Kortegen, som skulle börja klockan 8 på morgonen, kunde
  omöjligt äga rum, och man var redan betänkt på att uppskjuta festen
  ännu en dag. Men då vid 12-tiden himlen klarnade, beslöts att man
  skulle bestämma festens firande till klockan 2.
  
  I den officiösa tidningen "Le Moniteur" ingår en noggrann beskrivning
  om kortegens sammansättning och dess gång genom Paris.
  
  I spetsen för densamma red ett detachement kavalleri, sedan följde
  sappörer och artillerister och nationalgardets unga elever. Därefter
  skolornas deputationer, de patriotiska föreningarnas representanter,
  som buro en mängd deviser, bland vilka man fäste sig vid en med
  inskriften "Den som dör för sitt fosterland kan dö lugn", samt talrika
  deputationer från nationalgardets olika bataljoner samt en grupp
  hallarnas starka män, beväpnade. Därefter buros porträttreliefer av
  Voltaire, J. J. Rousseau, Mirabeau och Deslille, alla grupperade
  kring Mirabeaus byst. Följde så i ordningen, med monsieur Pallay i
  spetsen, de arbetare som hade använts till att förstöra Bastiljen,
  bärande hjälmar, kedjor och kanoner, som blivit funna vid Bastiljens
  intagande. På en ställning bars sedan valmännens förhandlingar från
  1789, samt ett arbete av Dufaulx med titeln "Parisinsurrektionen".
  Sedan följde medborgare från förstaden Anthoine, den stadsdel i vilken
  Bastiljfästningen var belägen, vilka buro Bastiljens flagga samt en
  relief av fästningen -- de hade i sin mitt en i nationalgardets dräkt
  till amazon klädd medborgarinna, som sades icke allenast hava varit
  med vid Bastiljens stormning utan även tagit en verksam del i denna.
  Till denna grupp hade sällat sig en mängd medborgare, beväpnade med
  pikar, på vilka de buro röda mössor med inskriptioner, sådana som
  "Av detta vapen föddes friheten". Följde så medlemmar av det första
  nationalgardet, klädda i sina ursprungliga uniformer, bärande mellan
  sig en reproduktion i miniatyr av Bastiljfästningen, vilken var
  beställd för departementet Paris. Efter dem kommo jakobinklubbens
  medlemmar -- att dessa ej hade sällat sig till de övriga patriotiska
  föreningarna visade tydligt nog klubbens särställning och betydelse
  redan vid denna tid. Nya grupper bildades av medlemmarna av
  elektorsförsamlingarna av 1789 och 1790 samt av schweizergardena. Nu
  kom Houdons Voltaire-staty, som var omgiven av pyramider på vilka
  man hängt medaljonger, där namnen på Voltaires förnämsta verk funnos
  ingraverade, samt efter denna en Voltaire-staty i guld prydd med en
  lagerkrans och buren av män i antika dräkter, samt strax efter denna en
  kista av guld, vilken innehöll Voltaires arbeten i 70 volymer, i den
  upplaga som Beaumarchais med stora uppoffringar utgivit. Kring denna
  kista hade akademiernas deputationer och skriftställarna grupperats.
  Efter ännu en mängd deputationer, från sektionerna, från unga artister,
  nationalgardena och stadsmyndigheterna, från olika orter i Paris
  departement, samt en talrik kår av sångare och musiker, kom själva
  sarkofagen. Denna var av porfyr, enkel och vacker i antik stil. På dess
  lock framställdes Voltaire liggande på sitt dödsläger med en brusten
  lyra vid sidan, medan odödlighetens genius höll en krans av stjärnor
  över hans huvud. Framsidan av sarkofagen var försedd med inskriptionen:
  "Han hämnades Calas, La Barre, Sirven och Montbailli. Såsom författare,
  diktare, tänkare och historiker har han fört människoanden framåt
  och förberett oss för friheten." På sidorna hade man ristat tvenne
  inskrifter: "Om människan är född fri, bör hon behärska sig själv" och
  "Om människan har tyranner, bör hon avsätta dem". Likvagnen drogs av
  tolv gråvita hästar, av vilka tvenne hade skänkts av Marie-Antoinette,
  och vilka kördes av kuskar klädda i antika dräkter. Fyra sceniska
  masker smyckade vagnens fyra hörn och fyra genier med sänkta facklor
  prydde dess sidor. Tätt efter vagnen följde nationalförsamlingens
  och pariserstadsstyrelsens deputationer samt deputationer från
  kassationsdomstolen, de övriga domstolarna, fredsdomarna och en
  bataljon veteraner. En kavallerikår avslutade tåget.
  
  Från Bastiljplatsen gick tåget längs bulevarderna till operaplatsen.
  Man gjorde ett uppehåll framför operan, vars fasad pryddes av
  Voltaires byst och av blomsterkransade medaljonger, vilka buro som
  inskrift namnen på hans operatexter: "Pandore", "Le Temple de la
  gloire" och "Samson". Medan sångaren Chéron krönte Voltaires byst med
  en lagerkrans, skyndade sångerskan madame Ponteuil i ett anfall av
  entusiasm, som delades av de övriga artisterna, fram och kysste bilden.
  Sedan fortsatte tåget längs boulevarderna ända till Place Louis XV,
  Quai de la Conférence och Quai Voltaire. När tåget nådde Tuilerierna,
  stodo alla slottets fönster på vid gavel, utom i ett enda rum, där
  gardinerna voro nerfällda. Där gömde sig det några dagar tidigare från
  sin nesliga flykt återförda fångna kungaparet för människornas blickar,
  och först när tåget passerade under fönstren, hade en flik av gardinen
  lyfts upp, varvid man kunnat se Marie-Antoinette.
  
  Framför det hus, som ägdes av Charles Villette, stannade kortegen
  ånyo. På huset var anbragt en platta med inskriften: "Hans ande
  finnes överallt, men hans hjärta är här" -- detta för att angiva att
  Villette verkligen var ägare till Voltaires hjärta. På gatan utanför
  huset hade man rest fyra höga popplar, förenade med varandra genom
  eklövsguirlander, bland vilka hängde en stor krans av rosor. När
  sarkofagen passerade genom den lövsal, som bildades av popplarna, lades
  rosenkransen på kistan. Dessutom hade man här uppfört en amfiteater,
  på vilken en skara unga skönheter tagit plats, klädda i trikolorens
  färger: kransar av röda rosor på huvudet och blå skärp om sina vita
  klänningar. De buro i händerna eklövskransar, den medborgerliga dygdens
  symbol. Här uppstämde nu en kör en triumfsång, komponerad av den kände
  kompositören och föreståndaren för musikkonservatoriet, Gossec, till
  ord av Marie-Joseph-Chénier. Ackompanjemanget utfördes av en orkester
  av gamla instrument. Madame Villette hade emellertid med sin lilla
  dotter trätt ut ur huset, följd av några medlemmar av familjen Calas,
  och sedan madame Villette under djup rörelse lagt ned en krans på
  Voltaires staty, intogo de sin plats framför katafalken. Ett antal unga
  flickor följde efter dem.
  
  Ännu en gång stannade tåget, det var vid Théâtre de la Nation, den
  nuvarande Odéon-teatern, där Voltaires första pjäser hade uppförts. Man
  hade prytt teatern på ett festligt sätt: pelarna utanför teatern voro
  omslingrade av guirlander av levande blommor, framför ingångsdörrarna
  hängde ett rikt draperi, på vilket lästes inskriptionen "Vid 83
  års ålder skrev han Irène". Fasaden täcktes av en stor tavla, som
  föreställde en byst av Voltaire, lagerkrönt av tvenne genier och
  försedd med inskriften "Vid 17 års ålder skrev han Oedipe". Framför
  teatern sjöng nu en kör frihetssången ur operan Samson. Därefter satte
  sig kortegen åter i rörelse.
  
  Under hela dagen hade uppehållsväder rått, men när man anlände till
  Panthéon klockan 10 på aftonen började det åter regna. Detta i förening
  med mörker och allmän trötthet gjorde den långa festens avslutning
  något mindre glansfull. I tämlig hast placerades kistan på sin katafalk
  i templet, och processionen upplöstes utan större högtidlighet.
  
  I "Le Moniteur" lästes följande omdöme om festen: "Denna ceremoni
  blev en verklig nationalfest. Den hyllning som ägnades en stor mans
  snille, författaren till 'La Henriade' och 'Brutus', förenade alla i
  en och samma känsla. Visserligen kunde man ej undgå att lägga märke
  till, att det i hopen fanns några av motståndarnas utskickade, vilka
  häftigt klandrade den lyx som utmärkte kortegen, men förnuftigt folks
  invändningar tystade så småningom ner dem. Överallt såg man byster
  av Voltaire, prydda med kransar, överallt kunde man få läsa kända
  citat ur hans odödliga verk, och dessa voro för övrigt på allas
  läppar. Den ståtliga kortegen följdes under den långa väg, som den
  hade att tillryggalägga, av en talrik människomassa, som även fyllde
  alla fönster och hustak. I hela staden rådde den bästa ordning och
  ingen enda olyckshändelse störde festen. Man kan ej nog prisa det
  nit och den klokhet, varmed denna fest ordnats. I främsta rummet
  tillfaller berömmet därvid herrar David och Célerier. Den förre hade
  gjort ritningarna till sarkofagen, vilken är ett mönster av god smak.
  Den senare har utmärkt sig genom att med iver deltaga i arbetena på
  denna fest och genom den talang som han utvecklat vid dekoreringen av
  Bastiljplatsen."
  
  Den allmänna entusiasmen tog sig även vältaliga uttryck i reflexioner
  och uttalanden i tidningspressen. Så kunde man läsa i tidningen "Le
  patriote français" en jämförelse mellan den tid i Frankrike, då
  Voltaire endast i största hemlighet kunde erhålla en liten remsa jord
  för att begravas, och den tid, då man öppet kunde fira en ståtlig fest
  till hans ära och överföra hans stoft till de stora männens tempel.
  Dessutom drogs en jämförelse mellan Voltaires jordfästning samt
  Petrarcas. "Man har", säger artikelförfattaren, "under senaste tid
  talat mycket om Petrarcas triumf, men denna var endast en fest given
  för en skönlitterär författare och tillställd för att roa idioter
  samt trösta dem för att de förlorat några av dessa vältalare och
  segerhjältar, som voro så vanliga under denna tid. Här hos oss var
  det emellertid fria män som hyllade en av den franska filosofiens och
  frihetens fäder."
  
  Bland inläggen var ett som kan betraktas som ett kuriosum av panegyrik,
  nämligen den hyllning till Voltaires minne som i "La Chronique de
  Paris" publicerades av "studerande i läkekonsten" och vilken var
  undertecknad med en massa namn. Den var avfattad i den mest braskande
  form: "Store Voltaire!", heter det här, "du vågade före någon annan
  angripa despotismen, intoleransen, och vantron! Du blev förföljd,
  prästerna och tyrannerna läto för dig öppna sina fängelseportar. De
  vanvettiga! I sin hämndiver glömde de bort, att man ej kan slå geniet i
  bojor, och att den som är modig är fri även i fängelsehålorna. Minnet
  av deras seger har förflyktigats med dem, men ditt namns ära består
  och dina odödliga verk ha slutligen tvungit mänskligheten att uppresa
  altaren till din ära överallt, till och med på spillrorna av det
  ohyggliga minnesmärke, där du inspärrades två gånger för att ha vågat
  säga världen sanningen." De unga läkarna gå så långt i entusiasm, att
  de anropa Voltaire nära nog som en gudom. "Låt falla över oss, o, store
  man", bedja de, "en gnista av det skapande snille, som omfattade hela
  världsalltet och kunskapen om allt, bliv du vår ledare och vägvisare
  vid studiet av den nyttiga konst, som motarbetar det fysiska lidandet
  med icke mindre säkra vapen, än de som du använde för att föra krig
  mot allt moraliskt ont. Du har i de ljuvaste och mest skiftande färger
  målat kärleken och dess ljuva uttryck, vi nedlägga för dina fötter
  blommor och kransar, du den energiske lovprisaren av sund moral och
  frihet, du, som förberett 25 miljoner människors lycka. Se dessa
  murgrönsblad, de äro en symbol för din triumf, se dessa blommor, de
  äro en symbol för dem som du förstod att framkalla på de mest oländiga
  marker! Dessa evighetsblommor skola alla vissna, tiden som förstör
  allt, skall också bleka deras glans. Ack, huru mycket bättre förtjänade
  de ej sitt namn, om de kunde leva lika länge som dina verk och dina
  välgärningar, eller som den tacksamhet vi känna för dig."
  
  Vid genomgåendet av ministerdepescher från svenska ambassaden i Paris
  till utrikesministeriet i Stockholm har jag funnit en beskrivning på
  Voltaires begravning, sänd till Gustav III av ambassadsekreteraren
  Bergstedt. Depeschen, som är skriven den 11 juli på aftonen, bekräftar
  till fullo de franska tidningarnas entusiasm över festen och innehåller
  dessutom vissa intressanta detaljer. Den är av följande lydelse:
  
      "Min senaste undernådiga var skrefven i dag bittida. Jag har
      sedermera gjort ett besök hos Voltaires ben, där de varit öfver
      natten nedsatte, inom kretsen af den förstörde Bastillen. Denna
      mannen som fanatismen nekade lägerställe då han dog, hade på sin
      mull den äran, att dess öfverlefvor från ruinerne af Bastillen
      skulle föras till deras grafvård ibland Nationens Stora män. I
      en löfsal var uprest en art af Catafalque af Stenar tagne ur
      gruset af Bastillen, på hvilken Voltaires kista var stäld, prydd
      med åtskilliga emblemer af friheten och af de yrken, hvarigenom
      Voltaire vunnit sin åra. Processionen af hans Apotheose, som tog
      sin början från Bastillen, _straxt efter middagen hant ej till
      Pont Royal, der jag såg den, förr än emot klockan 7, och dess
      förbigång varade tre fjärdedels timme_. Jag blir förmodligen
      snart i stånd att sända Eders Kongl. Majt. en utförlig
      beskrifning öfver denna fäst, som ensam till sitt ändamål, var
      äfven så besynnerlig till sin sammansättning. Qvinnor beväpnade
      med pikar (på en sådan stod 'de ce fer naquit la liberté') och
      sablar hade blandat sig i processionen. Flere taflor buros på
      hvilka stodo deviser, sentenser tagne ur Voltaires skrifter. En
      sådan angående människans lika naturliga rättigheter bars af en
      man klädd i slarfvor. Deputerade af alla Corps och Districts, af
      Academierne, af alla samfund för kånsterne, omgåfvo Voltaires
      buste, och presiderade en char, hvaruppå Voltaire i naturlig
      storlek föreställdes liggande på sin liksäng. Denna liksäng stod
      åter på en pied de Stal af marmor, som lärer innehållit hans
      öfverlefvor, och som utanpå var prydd med inscriptioner rörande
      de förtjänster som förvärfvat honom den ära han nu åtnjöt.
      Mirabeaus bröstbild och portraits af Rousseau med flere buros
      framföre charen, och la famille de Voltaire, les gens de lettres
      åtföljde den. En otrolig mängd åskådare, som upfylde gatorne på
      alle ställen der denne procession framgick, ådagalade det mäst
      liga deltagande i denna fäst, samt hedrade den och sig med
      det mäst stilla uppförande, ehuru ingen annan vakt var der än den
      som åtföljde processionen. Konungen och Drottningen beskådade
      processionen ur ett med jalousier försett fönster på slottet
      Thueillerie. Under processionen utvecklades jalouchierne, och
      då efter dess slut folket samlades nedanför fönstret, syntes
      Konungen och Drottningen. Ingen hatt lyftades; en djup tystnad
      tillkännagaf, att folkets hjärta var vändt ifrån dem. Drottningen
      försvann om en liten stund, men Konungen stadnade något längre.
      Efter hand skingrade folket sig."
  
  Innan Voltaires stoft den 14 juli definitivt överflyttades till kyrkan
  Sainte-Geneviève, där det fick sitt sista vilorum mellan Descartes och
  Mirabeaus kvarlevor, var hans sarkofag under tre dagars tid utställd
  till allmänt beskådande och från hela Frankrike vallfärdade man hit för
  att bringa den store filosofen sin hyllning, en hyllning som måhända
  icke blev så mycket ägnad honom själv och hans verk som den blev ett
  uttryck för anslutning till de idéer, som uppburo revolutionen.
  
  
  
  
  DE FÖRSTA EMIGRANTERNA.
  
  
  "Om tre månader är jag tillbaka här igen", var den förhoppningsfulla
  hälsning, med vilken Ludvig XVI:s yngre broder greve Charles d'Artois
  tog avsked av sina vänner, när han tre dagar efter Bastiljens stormning
  lämnade Paris såsom den förste och förnämaste av alla de franska
  ädlingar, som bildade den stora emigrationens förtrupper. Huru föga
  kunde någon i detta ögonblick profetera om den nya rörelsens styrka och
  ihållighet. Huru -- mänskligt att se -- långt tilltagen var ej den tid
  av tre månader, som Artois utsatte för oroligheternas kuvande!
  
  Redan från början besjälades revolutionen av ett våldsamt adelshat.
  Dess första politiska vinst var tredje ståndets seger över
  aristokratien inom ständerförsamlingen och dess första spontana uttryck
  blev böndernas framfart på landet med skövlande och brännande av gamla
  adelsgods.
  
  Inom den del av den högsta aristokratien, som levde endast för att
  roa sig och för att representera, fanns kanske ingen, som av folket
  var så illa sedd som greven av Artois. Orsaken härtill var icke blott
  den, att han för delta i jäsning stadda folk framträdde som typen för
  aristokraten, envåldshärskardömets drabant och tronvakt, självsvåldig,
  högdragen och slösande, med ett gränslöst förakt för allt det som var
  folket och kunde kallas pöbel, utan berodde säkerligen mest på hans
  förhållande till den unga drottningen, sin svägerska, vars uppvaktande
  riddare han var i så hög grad, att han av skvallret betecknades som
  far till Marie Antoinettes första barn. Av allt det hat och den
  ruskiga förföljelse, för vilka den unga drottningen och hennes krets
  voro föremål, föll en icke så liten del på hennes svåger, vilken den
  allmänna meningen utpekade såsom upphovsman och medskyldig i hennes
  lättsinniga upptåg och taktlösa uppträdande. Han själv visste det och
  förstod det -- de många pamfletterna som i åratal haglat ned över
  Marie Antoinette, och som Ludvig XVI säges i hemlighet ha samlat och
  bevarat i en kista för att i sin ensamhet noggrant studera -- talade
  ett alltför tydligt språk. Liksom de andra kungliga prinsarna var
  han självskriven medlem av de båda notabelförsamlingarna 1787 och
  1788, och i denna egenskap lade han öppet och dumdristigt sina snävt
  autokratiska åsikter i dagen. Såsom politiskt medagerande blev han
  också strax ytterst illa tåld av sin publik. När han såsom ombud
  för konungen en dag begav sig till Chambre des comptes för att låta
  inregistrera några beslut, hade han blivit utvisslad av folkmassan,
  medan hans äldre bror, greven av Provence, hälsats med välvilja. Om han
  även länge hade mött alla anklagelser med skämt och överlägsenhet, så
  lämnade de honom ej därför oberörd. Under de upprörda julidagar, som
  föregingo Bastiljens stormning, var Artois' namn ett bland dem, som på
  gator och torg i det varma sommarmörkret oftast mumlades i den jäsande
  folkmassan, ända tills det ropades så högt och hotfullt, att Ludvig
  XVI och Marie-Antoinette ansågo sig tvungna uppmana prinsen att lämna
  landet. Nationalgardets chef, general Lafayette, utfärdade för honom
  ett hemligt pass, och på kvällen den 17 juli lyckades greven af Artois
  i en enkel vagn rädda sig ut från Paris.
  
  Den 18 juli på aftonen nådde han det första raststället --
  Valenciennes. Han mottogs av överbefälhavaren för de här förlagda
  franska trupperna, greve Valentin Esterhazy, en hängiven beundrare
  till Marie Antoinette, och en av de få äldre män som haft lyckan att
  särskilt favoriseras av henne. Just då greven av Artois skulle sätta
  sig upp i sin vagn för att bege sig till sin bostad, körde tvenne
  stora berlinare in på gården förande med sig en ny last aristokrater
  -- det var tre prinsar av Condé: far, son och sonson, som -- även de
  på uppmaning av kungaparet lämnat Paris ungefär samtidigt med Artois.
  Ehuru uttröttade av resan, vågade dessa dock ej stanna längre än som
  behövdes för att byta hästar, varpå de med skrämsel och förtvivlan i
  hjärtat fortsatte sin färd mot ovissa öden. Greven av Artois däremot
  stannade ett par dagar för att invänta sina två söner, hertigarna av
  Angoulême och Berry.
  
  Bland andra som samtidigt lämnade Frankrike befann sig en stor
  mängd medlemmar av landets förnämaste familjer med namn sådana som
  d'Harcourt, Duras, Villequier, Beauvau, Fitz-James, Lauzun, de Lage,
  de Ginestous. Till den första emigrantskaran sällade sig också
  Marie-Antoinettes tvenne väninnor, den blida prinsessan Lamballe
  och den lättsinniga, utmanande furstinnan Polignac, vilka således,
  efter att ha varit upptagna i drottningens intimaste krets, hugnats
  med hennes förtroende och överhopats av rikedomar, nu lönade sin
  välgörarinna med att fegt övergiva henne. Detta handlingssätt stod
  i bjärt motsats till den osjälviskhet som redan nu i farans första
  ögonblick utmärkte drottningen själv, då hon, utan tanke på egen
  fördel, uppmanade sina närmaste vänner att hellre lämna landet än för
  hennes skull utsätta sig för fara.
  
  Madame Polignac, född Gabrielle de Polastron, var kanske den av hovets
  förnäma damer, som kring sin person mest samlat sina gelikars avund
  och förtal och de lägre klassernas ursinniga hat. Hon hade hastigt
  nog kommit högt i gunst hos Marie-Antoinette, och hennes inflytande
  över drottningen ansågs redan av alla hennes samtida som synnerligen
  ödesdigert. Under en älskvärd yta dolde "la comtesse Jules", som
  hon kallades till åtskillnad från sin svägerska grevinnan Diane de
  Polignac, en stor förställningsförmåga -- i grunden var denna till det
  yttre korrekta och reserverade, litet indolenta dam med det lugna,
  vackra leendet och de drömmande ögonen ingenting annat än en egennyttig
  intrigant, som använde sitt inflytande över drottningen till att skaffa
  sig själv och dem som stodo henne nära höga hovämbeten och kolossala
  rikedomar. Marie-Antoinette var henne passionerat tillgiven, och
  denna vänskapskult tycks ha haft en nästan osund prägel. Drottningen
  tillbringade ofta flera timmar om dagen hos sin väninna, lycklig
  över att inför henne kunna avlägga alla kunglighet, och däremellan
  skrev hon till henne de mest vänskapsömma små brevlappar. För att få
  känna sitt övertag och visa sin makt ställde madame Polignac ofta
  till scener, och det kunde hända att Marie-Antoinette kastade sig
  på knä på golvet för att bedja och besvära sin väninna att ej följa
  sin hotelse att lämna henne. När madame de Polignac nu skulle lämna
  Frankrike, var det drottningen som själv ordnade allt för hennes flykt,
  hon utverkade för madame Polignac pass av Lafayette och gav henne
  dessutom rekommendationsbrev till pålitliga personer under vägen.
  Vid sin nattliga avresa erhöll madame Polignac av Marie-Antoinette
  en sista biljett, i vilken denna med hastig stil kastat ner några
  rader: "Ljuvaste bland väninnor, farväl! Detta ord är grymt. Men det
  måste så vara. Jag bifogar ordern för hästarna. Jag orkar ej annat än
  omfamna er." Så lämnades den unga drottningen i sticket ej blott av
  de smickrande hovmän, som i festernas yra dagar omsvärmat henne, utan
  ock av de två väninnor som hon skänkt sin vänskap. Den ena, nämligen
  prinsessan de Lamballe, skulle visserligen senare ångra det steg hon
  tagit och söka reparera sitt misstag genom att återkomma till Frankrike
  vid en tidpunkt då man med sitt liv måste plikta för att man var en
  återvändande emigrant, men den andra skulle aldrig mera återse sin
  drottning. Madame Polignac åtföljdes av sin man, furst Jules Polignac,
  och sina två söner -- dessa båda som senare skulle bli inblandade i
  konspirationerna mot Napoleon, och av vilken den yngste, nu endast
  9 år gammal, engång skulle bilda den ministär Polignac, som närmast
  föranledde julirevolutionen.
  
  Samtidigt med henne emigrerade dessutom en man som stod henne nära.
  Det var greve Joseph-Hyacinthe-François Rigaud de Vaudreuil, närmaste
  vän till greven av Artois och en av de tre följeslagarna vid hans
  flykt, den älskvärde Vaudreuil, som i sin dubbla egenskap av furstinnan
  Polignacs kusin och älskare gjort en sagolik karriär, vid tidiga år
  blivit guvernör i Lille och sedermera spelat en uppseendeväckande roll
  vid hovet Det var han som förhjälpte Beaumarchais till det första
  uppförandet av dennes till sin tendens så revolutionära stycke "Le
  Mariage de Figaro". Det skedde på Vaudreuils slott Gennevilliers under
  medverkan av framstående artister från Comédie Française. Att den
  elegante hovmannen Vaudreuil drog fram revolutionens vassa satir i
  rampljuset är en god illustration till l'ancien régimes blindhet och
  lättsinne. Det var med honom den cyniska och slösaktiga furstinnan
  delade alla de kolossala penningsummor, med vilka drottningen i sin
  vänskap överhopade henne.
  
  De första emigranternas exempel följdes av andra. Från och med
  dagen för Artois' flykt rullar under åratal på alla vägar ut från
  Paris vagn efter vagn fylld med emigranter, män och kvinnor av alla
  samhällslager och olika partifärger: adelsmän, präster, affärsmän,
  industriidkare, konstnärer, monarkister, aristokrater, representanter
  för 1789 års idéer, anhängare av 1791 års konstitution -- och ekot
  av alla dessa röster, skälvande av skräck, vrede eller hämndlust
  eggar i sin tur revolutionens skaror till strid på liv och död mot
  "fosterlandsförrädarna", vilka kring hela Europa söka sprida vidare
  sitt hat mot det nya Frankrike.
  
         *       *       *       *       *
  
  Den dysterhet och det nödtvång, sorti präglade senare skeden av
  emigrationen, särskilt efter 1792 -- förefunnos icke i början av
  densamma. Tvärtom, det var för de första emigranterna ett äventyr som
  ingalunda var blottat på spänning. När det såg ut att bli en dyster tid
  hemma, begav man sig bort till något annat land, ett annat hov, där
  det vanliga sorglösa livet obehindrat kunde hava sin gång. De första
  emigranterna hyste även illusionen, att dessa samma hov skulle mottaga
  dem med glädje såsom kära gäster, vilka därtill hade över sig ett stänk
  av ett ej alldeles missklädsamt martyrskap, och de togo för givet att
  Europas furstar skulle stå redo att strax giva dem sitt understöd.
  Greven av Artois fick nogsamt erfara, att detta var ett förhastat
  antagande, och att de suveräner han hugnade med sin uppmärksamhet
  tvärtom voro mycket rädda för att ge emigranterna ens vanlig asylrätt.
  Till och med hans svärfar Victor Amadeus III tvekade att emottaga hos
  sig sin ene svärson och sin dotter, vilken senare tills vidare hade
  stannat i Paris. Greven av Artois hade vid sexton års ålder gift sig
  med Maria Theresia av Savoyen, vars äldre syster åter var gift med
  greven av Provence.
  
  Under väntan på sin svärfars tillstånd, om vilket för hans räkning
  underhandlades i Turin, begav sig greven av Artois till Bryssel för att
  där söka skydd hos ärkehertiginnan Marie-Christine, som på Joseph II:s
  vägnar regerade Belgien. Regentinnan tog visserligen till en början
  väl emot honom, men hennes bror kejsar Joseph lät så tydligt förstå,
  att han var missnöjd över den gästvänlighet hon visade den franske
  prinsen, att greven av Artois var tvungen att lämna staden. På resan
  från Bryssel till Turin, dit han under tiden formligen inbjudits av sin
  svärfar, stannade han bland annat i Aachen, denna ort som senare skulle
  bli ett av emigrationens främsta huvudsäten. Aachens främlingslista
  upptager nämligen för den 7 augusti 1789 en markis des Maisons, under
  vilket namn den resande fursten dolde sitt incognito.
  
  I medlet av september anlände greven av Artois till slottet Moncalieri,
  konungens av Sardinien sommarresidens, och tog i besittning de tre
  eleganta till slottet angränsande villor, som hans svärfar hyrt för
  honom, grevinnan av Artois, deras söner och svit. Han mottogs med de
  hjärtligaste vänskapsbetygelser av sin svärfar och efter ankomsten av
  hans gemål och de grevliga prinsarna, levdes här under några veckor
  ett av familjesolidaritet präglat, lugnt och lantligt hovliv. Det var
  intet obetydande offer, som Victor Amadeus gjorde emigrationen genom
  utövandet av detta älskvärda värdskap -- Artois' svit bestod nämligen
  av 82 personer!
  
  Ungefär samtidigt hade till Turin anlänt en annan av Frankrikes
  verkliga grandseigneurer, prinsen av Condé. I Sardiniens huvudstad
  anordnade denne ett slags residens för sig, sin familj och sin av nära
  50 personer bestående svit. Härifrån företog prinsen med sina söner
  smärre resor i Italien och gjorde även ofta besök i Moncalieri för
  deltagande i familjefestligheter eller för att överlägga om huru man
  bäst borde utnyttja situationen.
  
  Prins Condés familj bestod av hans son, hertigen av Bourbon, och hans
  dotter, Louise av Bourbon, samt den förres son, den sedermera under
  Napoleon kände, olycklige hertigen av Enghien, då en sjuttonårig
  yngling. I landsflykten följdes prinsen av sin älskarinna och trogna
  ledsagerska genom livet, sedermera hans hustru, prinsessan av Monaco.
  Catherine Brignole, prinsessa av Monaco, var vid denna tid redan
  en äldre kvinna, men hade ännu i behåll mycket av sin sällsynta
  skönhet, och med sin ståtliga växt och sitt förnäma vasen väckte hon
  uppmärksamhet och respekt varhelst hon kom -- Goethe, som såg henne vid
  denna tid, betygar, att den högblonda, fina och älskvärda kvinnan på
  honom gjort ett starkt intryck. Det låg ett visst romantiskt skimmer
  över hennes ungdom: man visste att hon vid 15 års ålder blivit gift
  med prins Honoré III av Monaco, och att hon märkligt nog hos konung
  Ludvig XV funnit en mäktig beskyddare mot de skandaler och lidanden,
  som hennes makes otyglade levnadssätt och överallt utbasunerade otrohet
  beredde henne, och man visste också att hon i mera än 20 års tid varit
  den tappre och ridderlige prins Condés älskarinna och tillika hans
  trogna följeslagerska och kamrat under fältlivets besvärligheter. Hon
  var allmänt respekterad och avhållen. Genom sin godhet och givmildhet
  vann hon allas hjärtan, och i de nu stundande tiderna av penningbrist
  och betryck offrade hon för sin ganska fattige prins och hans soldater
  största delen av sin avsevärda förmögenhet. Det sägs att hertigen av
  Enghien hyste en sonlig vördnad och tillgivenhet för henne. Prinsen av
  Condé var mån om att hertiginnan skulle betraktas och behandlas såsom
  hans legitima hustru, och han underströk detta genom att låta henne
  visa sig tillsammans med hans barn och barnbarn. Det bästa beviset
  härpå var för övrigt att han lät henne bo under samma tak som sin enda
  dotter, prinsessan Louise.
  
  Denna unga dam, "gudinnan med det runda ansiktet", eller "la belle
  Condé" såsom man även kallade henne, var en av emigrationens finaste
  och mest utsökta kvinnotyper. Hon hade ursprungligen bestämts till
  maka åt greven av Artois, men med sitt veka hjärta och sitt svärmiska
  lynne skulle hon föga passat honom. Hon hade haft en kärlekshistoria,
  oskyldig och vemodig som hon själv. På en badresa hade hon gjort
  bekantskap med en ung aristokrat, en viss monsieur de la Gervaisais,
  som för henne snart blev inbegreppet av all den vidhjärtenhet och
  humanitet, för vilken hon själv svärmade, och hon hade med honom haft
  många stunder av djupa, innerliga samtal och stilla drömmerier. Men
  vare sig hon gripits av samvetsagg över att sålunda ha lämnat ut sig
  själv, eller av fruktan att ge bort annat och mera än sitt romaneska
  flickhjärta -- alltnog, plötsligt hade hon avbrutit samvaron med sin
  vandrande riddare och inskränkt vänskapen till en hjärtlig och innerlig
  brevväxling. Mitt i det brokiga och bullrande emigrantlivet förde denna
  skygga drömmerska en tyst och stilla tillvaro och uppträdde alltid
  mycket diskret. I grunden led hennes ömtåliga stolthet av det dagliga
  umgänget med faderns mätress, men hon fogade sig resignerat i allt.
  
  Louise av Bourbon bildade en skarp kontrast till sin bror
  Louis-Henry-Joseph de Bourbon, som ända från sin tidigaste ungdom väckt
  förargelse genom sitt lättsinne och sina äventyr ännu knappt mera än en
  gosse hade han ifrån ett kloster bortrövat sin unga släkting prinsessan
  Louise av Orleans. Han hade visserligen sedan gift sig med henne, men
  därför ingalunda vunnit mera stadga. Trots landsflykten fortsatte han
  att prolongera sin ungdom som officer i emigranthären.
  
  I Versailles och Paris hade aristokratiens sköna och spirituella
  kvinnor spelat en viktig roll, som obehindrat fortsattes under den
  första emigrationens lysande och brokiga äventyr. Några av de förnäma
  damer, kring vilka de vandrande riddarna fylkade sig, äro redan nämnda.
  Den kanske mest framträdande kvinnogestalten från denna tidsperiod var
  emellertid greven av Artois' öppet erkända älskarinna, den 25-åriga
  vicomtesse Marie-Louise-Françoise de Polastron, född d'Esparbès de
  Lussan. Hon var svägerska till furstinnan Jules de Polignac, född
  Gabrielle de Polastron. Denna verksamma dam kunde tillräkna sig äran
  av att ha upptäckt och lancerat sin unga släkting. Den lilla fader-
  och moderlösa Louise hade uppfostrats på familjen Polignacs bekostnad,
  och madame Polignac hade lagt märke till henne då hon som liten flicka
  på 12 år vistades i det gamla förnäma Panthemont-klostret vid rue de
  Grenelle i Paris, en ärevördig institution, där ej blott unga flickor
  av börd fingo sin uppfostran, utan dit även andra damer kunde för
  kortare eller längre tid draga sig tillbaka och föra ett lugnt och
  angenämt liv i det mest aristokratiska sällskap. Fruar som voro trötta
  på eller ville skiljas från sina män bosatte sig gärna här för en tid,
  och som en kuriositet må nämnas att den bourbonska prinsens blivande
  älskarinna befann sig inom Panthemonts klostermurar samtidigt som
  den blivande keisarinnan Joséphine Bonaparte, då en ung, frånskild
  vicomtesse de Beauharnais. Madame de Polignac fann behag i den unga
  flickan och gifte en vacker dag bort henne med sin bror, vicomte de
  Polastron, samtidigt som hon hos Marie-Antoinette utverkade för sin
  blivande svägerska en plats såsom uppvaktande dam hos drottningen med
  bostad i själva Tuilerierna. Det var här som greven av Artois såg henne
  såsom ung, ensam hustru till en försumlig make, om vilken man inte vet
  just annat än att han var ganska inskränkt samt spelade violin, och han
  blev till den grad intagen av hennes älsklighet, att han, trots allt
  det skämt som han från hovets sida var utsatt för till följd av hennes
  blyga och skygga väsen, upphöjde henne till sin "maitresse en titre".
  Hon å sin sida kände hans böjelse som ett skydd och återgäldade den
  med tiden genom en trofast och passionerad tillgivenhet, som slocknade
  först med hennes död.
  
  Louise de Polastron Var liten till växten med en slank och elegant
  figur, hennes ansikte var icke precis vackert, men vittnesbörden om
  hennes sällsynta ljuvlighet och älskvärdhet äro enstämmiga; dessutom
  berättas hon ha ägt något sorgset och rörande i sitt uttryck samt en
  underbar melankolisk stämma, vilket allt förlänade henne en utsökt
  charm. Tonen i hennes salong omtalas såsom diskretare och stillsammare
  än hos någon annan av emigrationens damer. I sina brev till sin vän
  greve de Vaudreuil talade prinsen av Artois ofta med den största
  hänförelse om madame de Polastron. "Denna kvinna är dyrkansvärd", skrev
  han en gång, "för var dag som går blir hon allt mera mitt livs lycka."
  Och när hon dog år 1804: "Jag har ej mera här på jorden något mål,
  några önskningar eller förhoppningar och icke heller några känslor. Hon
  förenade allt, hon förlänade liv åt allt omkring mig. Hennes död har
  brutit alla band, med vilka mitt hjärta, min själ och min ande voro
  bundna vid livet."
  
  En kort tid efter greven av Artois' ankomst till Turin anslöt sig
  sålunda även madame Polastron till hans hov, men tillbragte dock
  ej denna gång mera än några veckor hos sin furstlige älskares höge
  svärfader. I medlet av oktober strömmade nya emigrantskaror till
  det sardinska hovet. Bland dessa befunno sig flera av den franska
  aristokratiens spetsar, såsom vicomtessan de Vaudreuil, hertiginnan
  de Laval, greve de Bonneval, markisen av Montesson, hertiginnan de
  Brissac och madame de Polaslrons släktingar hertigen och hertiginnan de
  Polignac samt grevinnan Diane de Polignac. Madame de Polastron åtföljde
  familjen Polignac till Rom samt vistades där en tid. År 1790 gjorde
  hon åter ett besök hos greven av Artois, men begav sig därefter till
  Venedig, där hon stod under greve de Vaudreuils skydd.
  
  I Turin bildades nu kring de kungliga prinsarna så småningom det första
  emigrantcentrum av större betydelse. Det var från denna lilla härd som
  de första stämplingarna mot revolutionen utgingo.
  
  Greven av Artois var från början emigrationens självskrivna chef. Han
  var vid denna tid 32 år, en man av medellängd, slank till växten,
  med ett litet huvud och ett fint skuret ansikte, blå ögon under en
  aristokratisk panna, affabla rörelser och en spotsk och högdragen
  uppsyn. När man såg honom, säger en författare, kunde man gott förstå
  att han samtidigt hade varit en hovets don Juan och syndabock för en
  pöbel, vilken inbillade sig att han var likgiltig för dess lidanden.
  
  På intet sätt var han emellertid till sin naturliga utrustning
  eller sin personlighet förtjänt av att spela den ledande roll,
  som omständigheterna sålunda gåvo honom under emigrationens två
  första år. Han ägde ej ett spår av den praktiska blick eller
  den organisationsförmåga, som hade behövts för att inrikta det
  kontrarevolutionära arbetet i en given och klar fåra, och han var icke
  någon riddare utan fruktan och tadel, vilken kunde föra traditionernas
  så att säga ideella talan. Tvärtom var han till hela sin läggning
  ytlig, saknade kunskaper och begåvning i djupare mening, kände varken
  fransmännen eller Frankrike och kunde mindre än de flesta bedöma
  betydelsen av de nya vindar, som drogo över världen. Att han icke
  desto mindre av emigranterna hyllades såsom chef och ledare, berodde
  väl dels på den yttre ställning han intog, och kanske ännu mera därpå
  att det autokratiska åskådningssättet i honom hade sin mest utpräglade
  representant. Under hela sitt liv och ännu när han mera än fyrtio år
  efteråt förde spiran i det land, mot vilket han nu ville draga svärdet,
  hade han ingen annan grundtanke i sitt görande och låtande än att
  återinföra l'ancien régime helt rätt och slätt med allt dess skråvälde
  och tyranni. I det avseendet visade han sig äga en envis och seg energi.
  
  Vida lämpligare hade då en av de andra prinsarna, den nyssnämnde
  prinsen av Condé, varit som ledare. Louis-Joseph de Bourbon -- han
  hade själv återupptagit den titel av prins av Condé, som hans far
  och farfar bortlämnat -- var visserligen icke heller han utrustad
  med en så märklig intelligens, liksom han ej heller var någon skolad
  diplomat. Men han var med sina 53 år en beprövad man och dessutom en
  utmärkt officer. Han hade gjort sitt första fälttåg i början av det
  sjuåriga kriget, och redan år 1758 vid 22 års ålder blivit utnämnd till
  fältmarskalk, hade från 1759 anfört det franska kavalleriet i Tyskland
  och år 1762 vunnit en vacker seger över hertigens av Braunschweig
  trupper, vilken gjort honom ryktbar. Efter avslutat fälttåg residerade
  han såsom guvernör över Bourgogne och Bresse på Condéernas urgamla
  slott, det ryktbara Chantilly.
  
  Medan greven av Artois vid de europeiska hoven ansågs såsom en lätting
  och goddagspilt, voro Condés militära förtjänster kända och uppskattade
  inom alla Europas härar, och hans namn ingav respekt. Redan såsom ung
  hade prinsen av Condé ägnat sig åt politiken och intagit en halvt
  fronderande ställning; så till exempel hade han 1771 protesterat
  mot parlamentet Maupou och hade för den skull blivit förvisad till
  Chantilly. År 1775, efter ett nytt politiskt nederlag, beslöt den
  tappre krigaren sig för att deltaga i det amerikanska frihetskriget.
  Återkommen därifrån ändrade han emellertid snart signaler, och när
  han 1788 deltog i den andra notabelförsamlingen ställde han sig i
  avgjord opposition till Necker, ja, när Ludvig XVI uppmanade de
  kungliga prinsarna att uttala sig om det politiska läget, riktade
  han till konungen ett memorandum, underskrivet även av hans son och
  sonson, där han uppmanade konungen att ej kränka någon av adelns
  företrädesrättigheter samt att kväva varje försök till opposition mot
  envåldsmakten.
  
  Oberoende av den ställning han intog till tidens krav och
  politiska idéer, var Condé' illa sedd av hovet och i synnerhet av
  Marie-Antoinette. I namnet Condé gömdes ända sedan "le grand Condés"
  dagar en klang av självständighet för att icke säga fronderi, vilket
  ej kunde undgå att väcka regeringsmaktens uppmärksamhet och misstro,
  och fruktan för att bärarna av det ärorika namnet skulle utnyttja dess
  glans till att med dynastien rivalisera om makten hade gått genom
  tiderna. Denna fruktan var emellertid fullkomligt obefogad när det
  gällde den man, som nu var huvudman för ätten. Louis de Bourbon var en
  stillsam och mycket försiktig man utan någon egentlig ärelystnad för
  egen del. General Bouillé, som i emigrantarmén tjänade under honom,
  beskriver honom i sina memoarer såsom blyg och anspråkslös, alltid
  villig att taga råd av andra, även av underordnade, och under loppet
  av emigrationen alltid beredd att lämna främsta platsen till konungens
  bröder. Hans försiktighet var ett ämne till mycket skämt -- man
  berättade bland annat såsom ett exempel härpå, att han aldrig vågade
  låta ett brev renskrivas av en enda person, utan delade det i fyra
  delar, och lät fyra olika skrivare kopiera de respektiva delarna, vilka
  han sedan själv hopfogade till ett helt.
  
         *       *       *       *       *
  
  Något egentligt program hade de första emigranterna icke. De förde
  visserligen jämt och ständigt på tungan ett skrytsamt tal om att kuva
  revolutionen med vapenmakt, och vid emigranternas hemliga sammankomster
  i Turin samlade sig alla med iver och glädje kring krigsparollen. Men
  denna paroll förblev länge, i brist på någon verklig ledning och en
  utarbetad plan, ej annat än en hotfull fras, ett tomt ord. I själva
  verket visste ej prinsarna själva vilken väg de skulle inslå för att
  komma det stora målet närmare: att undertrycka revolutionen. De vände
  sig i sin förtvivlan till en man, som särskilt Artois hyste det största
  förtroende till, Frankrikes forne finansminister Calonne, han som under
  några år på ett lika betänkligt sätt hade vigilerat med den franska
  statskassan som med grevens av Artois privatfinanser. Från England,
  där han bosatt sig, ledde Calonne härefter emigrantaktionen, hetsade
  på det mest ansvarslösa sätt emigrantcheferna till en opraktisk och
  fatal politik, vilken -- och det är därvid knappast orättvist att
  stämpla Calonnes delaktighet i densamma såsom inspirerad av personligt
  hämndbegär -- kom att i många avseenden gå stick i stäv mot det som
  egentligen bort vara emigrantchefernas mål: att på ett försiktigt och
  dock verksamt sätt hjälpa och stödja Ludvig XVI.
  
  Den första åtgärd prinsarna på Calonnes inrådan skredo till var att
  författa och i Frankrike sprida ett upprop till unga franska adelsmän
  att emigrera och samlas kring de kungliga prinsarna i och för bildandet
  av en truppavdelning, ett slags hedersbataljon, vilken skulle utgöra
  kärnan till den armé, som de utländska makterna, när tiden vore inne,
  skulle sända mot den franska nationalförsamlingen. Att sprida detta
  upprop och ge detsamma yttermera stöd genom personlig agitation,
  utsågos markis de Larouzière, personlig vän till prinsen av Condé,
  och markis de la Queuille, en officer, som var hängivet tillgiven den
  kungliga familjen och en av de få, som stannade i Paris, så länge
  Ludvig XVI ännu åtnjöt en relativ frihet.
  
  För övrigt sökte prinsarna dels genom att underblåsa alla i synnerhet
  i franska landsorten förekommande antirevolutionära upprorsförsök,
  dels genom att hos Europas regerande furstar söka erhålla stöd för
  ett krig mot Frankrike, att bereda marken för den kontrarevolution
  de skrivit på sitt program. I sådant syfte vände de sig genom sitt
  sändebud furst Polignac redan i oktober 1789 till kejsar Joseph II,
  vilken i egenskap av Marie-Antoinettes bror var närmast att vaka över
  den franska konungafamiljens intressen. Kejsaren betraktade emellertid
  de första emigranterna närmast såsom äventyrare. Enligt ett brev från
  Condé till hans vän Larouzière var det svar kejsaren givit deras
  sändebud furst Polignac "fruktansvärt, motbjudande och till och med
  kränkande". Prinsarnas försök att närma sig Preussen förblevo även utan
  resultat. Europas stormakter ställde sig sålunda från början ovilliga
  mot prinsarnas företag.
  
  Det fanns emellertid en furste, som följt emigrationsrörelsen med de
  största sympatier och som icke begärde bättre än att få hjälpa de
  landsflyktiga aristokraterna. Denne monark var Gustav III. Långt borta
  i Finland inbegripen i brinnande krig mot Ryssland emottog han varje
  nyhet som kom från Frankrike med ett gränslöst intresse. Därom vittnar
  nogsamt hans korrespondens med Gustav Mauritz Armfelt och andra, och
  givetvis voro den "upplyste despotens" sympatier på deras sida, vilka
  han sedan sina två besök i Frankrike räknade som sina vänner: högadeln
  och konungafamiljens medlemmar. Men Gustav III inskränkte sig ej till
  att endast med varmt deltagande följa händelsernas utveckling. I början
  av oktober anlände till slottet Moncalieri ett svenskt sändebud från
  Gustav III, greve Rehusen, med brev till greven av Artois, där denne av
  Gustav III inbjöds att i Sverige söka en fristad under landsflykten.
  Ett annat brev överlämnades i Turin av Rehusen till prinsen av Condé.
  "Att bjuda en Bourbon och en Condé en fristad i mitt läger", skrev
  Gustav III bl.a. till Condé, "är att kalla segern dit, och när jag
  föreslår Eder att söka en tillflykt i någon av mina stater år det icke
  så mycket för att betyga det intresse jag hyser för Eder, som för att
  tillfredsställa mina ljuvaste förhoppningar."
  
  Prinsarna svarade älskvärt, men avböjande. "Varför skall det politiska
  läget just nu sätta hinder i vägen för mig att nå mina käraste
  önskningars uppfyllelse", skriver greven av Artois, "då jag har Ers
  Majestät såsom exempel och föredöme, tycks det mig som om det icke
  funnes något mål såstort och ädelt, att jag icke kunde hoppas att nå
  det. Men Ers Majestät förstår säkert de orsaker som komma mig att
  avböja Ert smickrande erbjudande. Då jag blivit emottagen och behandlad
  som en son vid konungens av Sardinien hov, anser jag att jag bör stanna
  här till det ögonblick, då jag med värdighet kan återvända till mitt
  fosterland och räkna på att vara det till nytta." Prinsen av Condé å
  sin sida svarade, att om det fanns något, som kunde trösta en Bourbon
  för Frankrikes olyckor, så var det utan tvivel den del en så stor
  konung som Gustav III tog i dem, och att det varit honom en ära att
  kunnat få för Gustav III:s fötter nedlägga sin hyllning samt på närmare
  håll beundra de dygder, vilka gåvo sig uttryck i så mycken älskvärdhet
  och överlägsenhet.
  
  Detta var ingalunda endast fraser. Ty om man ock med visshet kan
  antaga, att emigrantcheferna ej ett ögonblick på allvar övervägde
  möjligheten att draga sig tillbaka till Sverige, detta avlägsna land,
  vars hårda klimat ensamt avhöll en av högaristokratiens damer, madame
  de Boufflers, från att antaga en liknande inbjudan, som Gustav III
  riktat till henne, voro de icke okänsliga för den välvilja och heder,
  som anbudet innebar, det visa tydligt deras senare relationer till
  Gustav III.
  
  Utan hopp om hjälp från någon av de europeiska makterna, och utan någon
  militär att stödja sig på -- ty ett knappt hundratal unga adelsmän
  hade hörsammat deras kallelse -- voro emigrantchefernas planer på ett
  krig mot revolutionens Frankrike ännu under året 1790 synnerligen
  svävande. Det värsta var, att det franska kungaparet icke under någon
  förevändning önskade låta sig befrias av Artois och Condé. Tvärtom.
  Under året 1790, då nationalförsamlingen så att säga bröt sönder det
  gamla autokratiska Frankrike bit för bit, föredrogo Ludvig XVI och
  Marie-Antoinette av flera skäl att ha det så tyst som möjligt omkring
  sig. Dels ville de vänta och se, om de ej kunde få till stånd någon
  antaglig överenskommelse med nationalförsamlingen, dels ansågo de med
  ett visst berättigande att skulle de behöva hjälp av någon utomstående,
  så borde denna komma från Österrike, med vilket land de redan stodo i
  hemligt samförstånd. De dolde icke heller för Artois sin ovilja mot de
  kungliga prinsarnas företag. "Drottningen vill bli räddad genom vem
  som helst annan än oss", skriver Condé förtvivlad i ett av sina brev
  till Larouzière. Det hände visserligen någon gång, att Ludvig XVI sände
  sin bror ett gillande ord, men i allmänhet var det endast varningar
  och förebråelser, som från Paris haglade ned över greven av Artois.
  Ofta talade breven redan genom sin knappa avfattning om retlighet
  och missbelåtenhet. Å andra sidan gillades ej heller konungens och
  drottningens uppträdande och handlingssätt av emigrantcheferna.
  Vid underrättelsen om att konungaparet visade förtroende för någon
  av revolutionens ledare, Mirabeau eller Lafayette, och inför den
  eventuella möjligheten att Ludvig XVI skulle antaga den konstitution
  på vars utarbetande nationalförsamlingen under de två första åren var
  sysselsatt, blevo prinsarna utom sig, och greven av Artois överhopade
  sin kunglige broder med långa skrivelser, innehållande både uppmaningar
  att göra kraftigt motstånd och minutiösa föreskrifter om hur kungaparet
  borde uppföra sig. För varje nyhet som anlände från Paris, för varje
  underrättelse om en ny lag som konungen sanktionerat, blev det
  uppståndelse bland emigranterna, och man ropade ve över konungens
  rädsla och drottningens svaghet.
  
  I Condés brev till Larouzière speglas bäst emigrantchefernas missnöje
  med Ludvig XVI och Marie-Antoinette Den 27 februari skriver Condé:
  "Greven av Artois har genom en händelse erhållit ett brev från konungen
  och drottningen. Konungens brev vittnar om en svaghet, om vilken ni ej
  kan göra er en föreställning. Han förefaller att frukta sin bror. Han
  förehåller honom huru liten framgång han haft i sitt uppviglingsarbete
  i Dauphiné såsom ett bevis på att man ingenting borde företaga sig.
  Drottningens brev bär vittne om en ännu större svaghet. Efter att ha
  framställt alla möjliga skäl, som ni kan tänka er, ber hon honom lämna
  all tanke på en kontrarevolution. Se där den kvinna som La Queuille
  och andra framhålla som ett föredöme för uthållighet och energi!"
  Och den 3 mars: "Ack, tro mig, det finns sannerligen därborta intet
  annat än svaghet, styrkan finnes och kan väl finnas endast här. Det
  är mot deras vilja som man bör rädda dem. La Queuille måste övertyga
  dem om, att vi äro varken barn eller dårar. Vi här förena mod med
  försiktighet. Drottningen bedömer alltid greven av Artois såsom för
  tio år sedan. Men han är, Gud vare tack och lov, ej mer densamme."
  Även mot konungens andre broder, greven av Provence, hade Condé mycket
  att anmärka. Särskilt vid ett tillfälle ådrog sig denne emigranternas
  harmfyllda uppmärksamhet. Under nationalförsamlingens ryktbara
  högförräderiprocess mot en fransk officer, markisen av Favras, som i
  december 1789 ställdes under åtal för att ha varit själen i en komplott
  med syfte att bortföra konungen till Peronne och göra slut på de
  konstitutionella lagarna, hade Monsieur inför Paris' municipalstyrelse
  fällt ett gott ord för Favras och förklarat att han gjort det "ej
  såsom furste, men som medborgare". Det var detta uttalande som i den
  tacksamma emigrantjordmånen blev fröet till en fantastiskt uppblommande
  indignation.
  
  "Jag tänker att ni kommer alt rysa av raseri, liksom greven av Artois
  och jag", skrev prinsen av Condé till Larouzière, "då ni läser det jag
  sänder eder. Hur är det möjligt att det bourbonska blodet kan förnedra
  sig därhän, och flyter det verkligen i en sådan mans ådror -- om man
  över huvud kan kalla honom en man -- som tillåter sig en åtgärd, vilken
  är framkallad endast av rädsla och låghet. Ni kan ej tänka er vilket
  utbrott av mod, ädelhet och ovilja, som läsningen härav förorsakade
  greven av Artois. Vi ha icke givit honom efter, och intet har mera än
  denna händelse stärkt oss i vårt oundvikliga beslut."
  
  Och Condé sade sant. Emigrantledarna fortsatte sitt arbete på att, som
  de ärligt medgåvo, till och med mot konungaparets vilja befria dem
  och Frankrike ur revolutionens klor! Under hela året 1790 förde de
  franska prinsarna i Turin ett liv som väckte uppseende i hela Europa,
  och dessutom, vad värre var, en högröstad och ganska vågad politik.
  Deras onda ande, om man så får säga, var fortfarande Calonne, som under
  sommaren 1790 lämnat England för att bosätta sig i Turin. Från detta
  ögonblick blev denne man, en mera inkarnerad autokrat än t. o. m.
  hans vän Artois, den faktiske ledaren av och själen i prinsarnas alla
  företag. De nöjde sig härefter icke längre med tomma manifestationer,
  med att uppmana till uppslutning kring emigrantprinsarnas fanor,
  eller att värva unga adelsmän för bildande av en emigranthär, de
  företogo sig även att genom köpta agenter bedriva ett vitt utbrett
  uppviglingsarbete, varhelst jordmånen syntes lämplig. Så t.ex. voro
  de icke utan skuld i de kontrarevolutionära rörelser som vid denna
  tidpunkt uppstodo i Dauphiné, Provence och Languedoc. Särskilt stodo de
  i relation till Froment, en rojalistisk uppviglare i Languedoc, som vid
  denna tid mycket lät tala om sig.
  
  Därjämte fortsattes försöken att få fast fot vid något av de
  europeiska hoven. Att Victor Amadeus själv skulle bli mest utsatt för
  emigranternas övertalningar var naturligt, och Calonne, som var en
  skicklig diplomat, lyckades även avtvinga honom löftet att, därest det
  av Bourboner styrda Spanien, på vilket man ställde vissa förhoppningar,
  skulle bidraga med någon hjälp, för det gemensamma företagets skull
  uppställa en här om 12,000 man.
  
  Men detta medgivande betecknade ingalunda att konungen av Sardinien
  hade gillat prinsarnas politik. Ty om han ock var en av de första
  furstar som visade benägenhet att bispringa franska kungaparet med
  sin hjälp, hade han på alltför nära håll sett prinsarnas oförsvarliga
  lättsinne och den godtrogenhet, som låg till grund för hela
  emigrantpolitiken. För varje ny last emigranter, som de dagligen
  ankomna vagnarna avlämnade i hans huvudstad, ökades hans fruktan för
  att hans land skulle bli skådeplatsen för någon hämndaktion från de
  franska revolutionärernas sida -- det talades bland annat om upptäckten
  av en sammansvärjning i Nizza, vilken bildats i syfte att förgöra alla
  fransmän i Turin. Sedan Ludvig XVI och Marie-Antoinette genom att
  utnämna Calonnes forne rival om makten, baron de Breuteuil, till sin
  underhandlare avgjort markerat sitt avståndstagande från prinsarna och
  deras minister, lät konung Amadeus prinsarna tydligt förstå, att han
  föredrog lugnet i sitt rike framför den roll av gästfri värd för halva
  Frankrike, som han nu spelade.
  
  Prinsarna hade intet annat att göra än att söka sig en ny
  tillflyktsort. I början av 1791 begav sig Condé med son och sonson,
  hertigarna av Bourbon och Enghien, till Tyskland för att där närmare
  övervaka ett av prinsarna redan påbegynt uppviglingsarbete bland de
  tyska Rhenfurstar, som av den nya franska regeringen berövats en del av
  sina länder -- redan före honom hade hans vän Larouzière sänts såsom
  representant för emigranterna till den tyska riksdagen i Ratisbonne.
  Även greven av Artois beslöt att lämna Turin, dock till en början
  blott för att utföra den plan, som Calonne uppgjort, nämligen att med
  diplomatisk fintlighet överrumpla den nye kejsaren, Leopold II, och
  söka locka honom in i deras planer. Men när tiden närmade sig för
  avresan till Wien, ändrade Artois med ens resrouten, sände Calonne
  som officiellt sändebud till Wien och begav sig själv till Venedig i
  hopp om att där kunna sammanträffa med kejsar Leopold, då denne, såsom
  beramat var, skulle göra sin eriksgata genom de italienska provinserna.
  Den första tiden av vistelsen i Venedig -- där han återfann madame
  Polastron -- var icke med avseende å de politiska angelägenheterna
  odelat angenäm. Calonne kom snart med en nedslående underrättelse,
  nämligen att kejsarens italienska resa blivit uppskjuten, samt att han
  själv tills vidare blott erhållit löfte om en audiens. Artois stannade
  emellertid i Venedig -- han företog endast en gång ett kort besök i
  Turin för att mottaga sina tanter, Ludvig XV:s systrar. När sedan i
  april kejsaren anlände till Mantua, erhöll prinsen genom förmedling av
  Frankrikes ambassadör i Venedig tillstånd att få uppvakta honom.
  
  Mötet mellan den landsflyktige prinsen och den mäktige tyske kejsaren,
  Marie-Antoinettes svåger och bror, den ene självbelåten och arrogant,
  den andre trygg i känslan av sitt övertag, blev i grunden intet
  annat än ett utbyte av tomma älskvärdheter och fraser. En viss
  meningsskiljaktighet kom visserligen till synes, i det kejsaren
  förklarade att Europas furstar intet kunde göra för Ludvig XVI så länge
  han ännu befann sig i Frankrike, och att man nödvändigt borde avvakta
  den stund då han räddat sig undan, medan Artois åter menade, att ifall
  man ej strax skred till hjälp, det vore detsamma som att alldeles lämna
  kungaparet i sticket. Kejsaren, som väl kände till konungaparets oro
  för emigranternas uppviglingsförsök, gjorde emellertid sitt inflytande
  gällande för att hindra dessa, och om han ej heller lyckades förmå
  greven av Artois att avge löftet att stanna i Turin, så lovade dock
  denne att ej fullfölja sin avsikt att slå sig ned i Belgien utan hellre
  välja till vistelseort Koblenz, där kejsaren försäkrade honom att han
  skulle bli utomordentligt väl emottagen av kurfursten av Trier, som
  var Ludvig XVI:s och prinsarnas morbror -- Marie-Antoinette hade själv
  anbefallt honom att "gömma sig någonstädes i Tyskland". I utbyte mot
  det löfte kejsaren sålunda fordrade av Artois, nämligen att han under
  den närmaste tiden skulle förhålla sig stilla och avvakta den flykt
  som konungaparet enligt kejsarens önskan beslutat att företaga, gav
  kejsaren Artois ett svävande och osäkert löfte om att kejsaren och
  kungaparet ej från sin sida skulle börja någon aktion utan att förut
  underrätta prinsarna därom.
  
  Det var på dessa kejsarens ord, som Artois uppbyggde hela den version
  om det som försiggått mellan kejsaren och honom, vilken han sedan
  utan minsta tvekan levererade ut till alla som ville höra på honom.
  Lättrogen som han var, och van att se allt mot bakgrunden av sin egen
  fantasis färgperspektiv, fick detta vaga löfte för honom den största
  betydelse. Han behöll av mötet med kejsaren endast intrycket av en
  utomordentlig älskvärdhet, och han var ej sen att låta världen veta
  vilket gott samförstånd som hade rått mellan dem båda. Men att minnas
  sitt eget löfte om att inställa all agitation, det föll honom icke in.
  Tvärtom fortfor han att göra propaganda för sig och sin självtagna
  uppgift. Han sände bland annat till Ludvig XVI en utförlig och
  utomordentligt förgylld berättelse över sitt möte med kejsaren. Och när
  han sedan lämnade Turin, var det ingalunda för att gömma sig undan.
  Innan han uppfyllde sitt löfte att slå sig ner hos kurfursten av Trier,
  gjorde han en rundresa hos alla Rhenfurstarna för att försäkra sig om
  deras anslutning till kriget mot revolutionen.
  
  På denna sin resa blev Artois mottagen med entusiasm vart han än
  kom. Alla de stora Rhenstäderna: Mainz, Worms, Koblenz, Bayreuth,
  Mannheim voro fulla av emigranter, ty här hade just de grupper
  företrädesvis samlats, som voro entusiastiska för ett krig mot
  revolutionen. Här hyllade man med hänförelse greven av Artois för den
  stora oförskräckthet och det mod han ådagalade genom att välja till
  vistelseort en plats, vilken, ifall ett krig utbröt, givetvis först
  skulle bli föremål för krigsoperationerna.
  
  Den 15 oktober gjorde greven av Artois sitt intåg i Koblenz. Hans
  onkel kurfurst Klemens-Wenceslaus hade förberett ett storståtligt
  emottagande. Han hade bland annat sänt honom till mötes en lustjakt,
  vilken skulle föra honom och hans svit ned för Rhenfloden -- det var
  beräknat att färden skulle ske just i solnedgången. Resan fördröjdes
  visserligen av storm, så att han anlände i mörkret, men mottagandet
  blev ej desto mindre storartat. När greven av Artois landsteg, mottogs
  han och hans följe, som bestod av 60 personer, bland dem Calonne och
  biskopen av Arras, Conzié, av alla de fransmän som vistades i staden,
  och i spetsen för dem såg han flera märkliga män som t.ex. greve
  Vergennes, franske konungens minister, och Esterhazy, som hade anlänt
  hit dagen förut. Vid kanoners dån och omgiven av ett lysande följe
  fördes han i stor kortege till kurfurstens palats, där han i den stora
  bankettsalen hälsades välkommen av kurfursten och hans hov. På kvällen
  följdes han sedan till slottet Schönbornlust, som han erhållit av
  kurfursten till residens. Dagen därpå anlände madame Polastron, för
  vars räkning greven av Artois hade hyrt ett hus i närheten av slottet.
  
  För greven av Artois var detta storartade mottagande och den entusiasm
  som flödade över honom en angenäm överraskning. Alt vara halvt gömd
  i Turin med sin svärfars kontroll och missnöje som ett bart huggande
  svärd ständigt över sig hade varit prövande för hans korta tålamod.
  När han nu hyllades såsom en oförskräckt man och en boren ledare för
  aristokraternas högsinnade kamp mot det eländiga parispacket -- det
  var och förblev Artois' förenklade syn på hela revolutionen -- glömde
  han, tjusad av det angenäma i situationen, att det ej var han, som hade
  Europas politik i sin hand. Han omgav sig med beundrande emigranter,
  som av kurfursten själv hade blivit väl bemötta, och med sina förtrogna
  började han åter välva vittgående om ock föga solida planer. Några
  dagar efter det han anlänt kommo prinsen av Condé och hans son prins
  Bourbon till Schönbornlust och överläggningarna bedrevos nu med
  ytterligare iver.
  
  Men greven av Artois skulle icke heller nu få i ro och efter sitt
  sinne leva sitt liv och sköta sin politik. Dagen efter Condéernas
  besök, den 25 juni, nåddes han av en underrättelse, som skulle förändra
  läget både inom och utom Frankrike, och även hans egen ställning till
  emigranterna, nämligen nyheten om konungaparets misslyckade flykt, samt
  att greven av Provence lyckats undkomma alla hinder och redan var på
  väg till Belgien.
  
  Därmed hade emigrationens två första år lupit till ända med allt
  dess från de aristokratiska salongerna medförda lättsinne och
  äventyrslystnad, dess planlösa och efemära politik och myckna
  skrytsamma och på samma gång ödesdigra munväder. Med grevens av
  Provence ingripande kom det en fastare hand vid styret samtidigt som
  allt hastigare det romaneska skimret över den stora flykten till
  främmande land försvann för att efterträdas av det dystra sken som
  skulle färga uppgörelsens dag för allt Frankrike.
  
  
  
  
  FRANÇOIS-CLAUDE-AMOUR DE BOUILLÉ.
  
  
  När efter Bastiljens stormning emigrantfloden i sitt strömdrag drog
  med sig de flesta av Marie-Antoinettes och Ludvig XVI:s personliga
  vänner och dessutom en stor del av den klass som bort utgöra tronens
  stöd under onda tider, låg det nära till hands att även konungaparet
  skulle anse en flykt vara den enda räddningen ur det svåra läge,
  i vilket de kommit efter de dystra oktoberdagarna 1789. Då hade
  folkmassan för andra gången efter revolutionens utbrott ställt sig
  solidarisk med nationalförsamlingen, och, som en symbol för att
  den lysande, självtillräckliga despotismen efterträtts av en utav
  folket avhängig konungamakt, tvingat sin konung att utbyta residenset
  Versailles med dess praktfulla och högdragna isolering mot de mörka
  Tuilerierna, omgivna av det sjudande Paris. I diskussionerna inom
  hovet och i Marie-Antoinettes hemliga brevväxling med Wien återkom
  ofta tanken på att skära sig ut ur de svåra förhållandenas nät genom
  att följa de andras exempel och rädda sig bort från Frankrike.
  Men det tyckes som om meningarna inom kungafamiljen varit delade.
  Ludvig XVI själv var egentligen alltför flegmatisk för att taga
  något initiativ, och han hade måhända slutat med att emottaga den
  ställning, som den konstituerande nationalförsamlingen ville bereda
  honom, nämligen som den högste funktionären i en modern parlamentarisk
  stat med en årsinkomst av 25 miljoner livres, framför att utsätta
  sig för några äventyrligheter. Hans med iver bedrivna studier i
  Englands historia hade lärt honom att Jakob II förlorade sin krona,
  emedan han flytt från sitt land, och att dödsdomen över Karl I var
  motiverad med att denne fört vapen mot sitt eget folk. I sin stilla
  men starka religiositet hade han emellertid blivit djupt kränkt av
  lagen om prästernas civilkonstitution, och dessutom var han i hög grad
  beroende av inflytandet från de två kvinnor, som bildade hans närmaste
  omgivning, Marie-Antoinette och hans syster, "Madame Elisabeth".
  Drottningen stod i hemlig underhandling med det österrikiska hovet,
  hennes fromma svägerska åter med de emigrerade prinsarna, och om även,
  just på grund av det senare förhållandet, häftiga schismer uppstodo
  mellan de två svägerskorna, så voro de dock ense i att konungafamiljen
  snarast möjligt borde rädda sig undan de faror, som hotade den i
  Paris. När sedan så småningom den kontrarevolutionära idén vann insteg
  bland Europas furstar, ställde man upp såsom en punkt på staternas
  allmänna politiska program att ingen hjälp skulle lämnas det franska
  konungaparet, innan de befunno sig utom Frankrikes gränser. Från och
  med 1790 ingår sålunda den bestämda avsikten att lämna riket såsom den
  viktigaste faktorn i hovets underhandlingar och planer.
  
  Ludvig XVI och Marie-Antoinette hade vid utförandet av detta riskabla
  företag att räkna på stod och hjälp av en person, som både genom sin
  ställning, sina åsikter och sin personliga tillgivenhet för dem var väl
  ägnad att övertaga förtroendeuppdraget att organisera deras flykt Denne
  man var markisen av Bouillé.
  
  François-Claude-Amour de Bouillé var född 1739 på slottet Cluzel i
  Auvergne, en provins, där hans förfäder allt sedan 110:te seklet levat
  som grandseigneurer, vilka i enlighet med sina feodala principer blott
  velat erkänna tronen och altaret som sina herrar. Uppfostrad i ett
  hem, där från alla väggar traditionernas språk talade till honom, där
  man som heliga reliker vårdade de vapen som en av hans förfäder burit
  under korståg till det heliga landet, eller de standar, som en annan
  -- han hette Christophe-Alexandre de Bouillé de Chariol, kommendör på
  Malta -- erövrat från turkarna, och i en atmosfär full av legender om
  krigiska bragder och trohet mot sin kung eller, vilket var detsamma,
  mot fäderneslandet, lärde han sig tidigt att högakta krigaräran framför
  allt annat. Själv började han sin militära bana vid 14 års ålder,
  då han såsom kadett trädde i tjänst vid prins de Rohan-Rocheforts
  infanteriregemente.
  
  Sina första militära lagrar skar Bouillé liksom även prinsen av Condé
  och många av deras samtida under det för Frankrike föga ärofulla
  sjuåriga kriget, och bland alla dessa unga officerare, av vilka många
  ställt sig under fanorna utan någon egentlig lust eller övertygelse,
  utmärkte han sig genom sitt allvar och sin energi. I slaget vid
  Grumberg, där han anförde avantgardet, var det hans tapperhet och
  rådighet som avgjorde utgången. Hans namn blev med ens ryktbart inom
  armén och av marskalk Broglie fick han även uppdraget att föra budet
  om segern jämte dess troféer till Versailles. Det berättas att när han
  inför Ludvig XV lugnt och anspråkslöst avlagt sin rapport och därvid
  särskilt betonat sina kamraters tapperhet, konungen vänt sig till sin
  omgivning och yttrat: "Den ende som han ej talar om är sig själv.
  Och ändå är det han som utmärkt sig mest och tagit både kanoner och
  standar" -- efter vilka smickrande ord konungen utnämnde honom till
  överste. Han var med om ännu ett andra fälttåg i Tyskland under samma
  krig, men blev då sårad och tillfångatagen i slaget vid Quedlinburg;
  några månader senare blev han emellertid utväxlad och erhöll därefter
  kommandot över ett regemente, vilket ända tills freden ingicks bar hans
  namn.
  
  Efter freden i Paris behövde man för de franska kolonierna i Västindien
  en kraftig och upplyst styresman, vars huvuduppgift vore att stärka den
  i upplösning stadda samhörigheten med Frankrike. Regeringens val föll
  på Bouillé, som endast 28 år gammal blev utnämnd till guvernör, först
  i Guadeloupe, och något senare även över Martinique och de franska
  medelhavsöarna.
  
  Det var ett synnerligen krävande kall, som nu lades på den unge
  krigarens skuldror. Administrationen över kolonierna måste helt och
  hållet omläggas. Stora svårigheter bereddes honom och hans landsmän
  genom klimatets försåtlighet och inbyggarnas opålitlighet, och snart
  stod han inför den ansvarsfulla uppgiften att försvara det franska
  Västindien mot arvfienden -- England. Bouillé visade sig vara en
  dugande organisator, och såsom krigare fick han tillfälle att
  ådagalägga både sina militära talanger och sin personliga tapperhet,
  då kolonierna sedermera inblandades i det nordamerikanska kriget 1778.
  Bouillé sympatiserade på intet sätt med den amerikanska frihetsrörelsen
  -- i hans tycke voro frihetsmännen att anse såsom vanliga upprorsmän,
  och när han kämpade mot England, för vilket land han i grunden hyste
  mycken beundran, brann i hans inre intet av den humanitärt-politiska
  frihetsglöd, som drev en mängd andra unga franska officerare --
  Lafayette, Axel von Fersen -- att redan före Frankrikes officiella
  krigsförklaring sälla sig till insurgenterna för att kämpa i deras
  led: Bouillé stred nu såsom förr för det enda som enligt hans mening
  kunde förskaffa de franska vapnen ära och framgång, nämligen den
  fäderneärvda absolutistiska monarkien. Han lyckades även på det mest
  eklatanta sätt hävda denna vapenära: resultatet av hans krigföring
  blev nämligen tvenne nya öbesittningar för Frankrike, Sainte-Eustache
  och Saint-Christophe. Bouillé blev belönad med värdigheten av
  generallöjtnant och erhöll dessutom en personlig utmärkelse som han
  högt uppskattade -- Ludvig XV skänkte honom som det påstås, efter det
  att Bouillé avslagit konungens anbud att betala de skulder, han ådragit
  sig under sin guvernörstid, tvenne kanoner, tagna på Saint-Christophe.
  Bouillé saknade nämligen personlig förmögenhet och ville ej, såsom
  annars var vanligt, i kolonierna rikta sig på inbyggarnas bekostnad.
  
  Genom sin hederlighet, sin rättvisa och ridderlighet blev Bouillé under
  sin vistelse i kolonierna mycket älskad och uppburen. Det berättas att
  han bland annat en gång synnerligen verksamt bidragit till att rädda
  de skeppsbrutna från tvenne fientliga engelska fartyg som lidit haveri
  utanför kusten av Martinique, och vid erövringen av Sainte-Eustache
  lämnade han tillbaka till holländarna, som före engelsmännen hade
  varit i besittning av ön, en större summa penningar, som hans engelska
  företrädare hade berövat dem, men ej haft tid att undanskaffa. Hollands
  generalständer visade också Bouillé sin tacksamhet genom att sedermera
  låta sin ambassadör i Paris till honom överlämna en diamant värd 24,000
  floriner.
  
  När Bouillé efter sex års vistelse i fjärran västern återvände till
  Frankrike, slog det honom med förfäran huru under denna tid det franska
  samhället blivit förändrat, i det att å ena sidan inom de högsta
  kretsarna och vid hovet en helt ny, bullersamt frivol ton vunnit
  insteg, samtidigt som de liberala och filosofiska idéer, som besjälat
  de amerikanska upprorsmännen i deras kamp mot England, även här gripit
  omkring sig inom vida lager. Han trivdes icke i denna nya atmosfär
  och beslöt såsom den intresserade militär han var att utnyttja den
  tid han hade att disponera över, innan han trädde i ny tjänstgöring,
  för att studera de militära förhållandena i Europas olika länder.
  Under denna resa fick han tillfälle att på nära håll betrakta några
  av sin tids mäktigaste furstar: den lysande slösaren på Englands tron
  Georg III, Fredrik den store, som han i sina memoarer kallar "den mest
  humane och välgörande härskaren" i en stat, där "nationen var endast
  en armé, hovet ett läger och monarken en general", samt Josef II,
  upplysningsfursten, om vilken det berättas, att han på en fråga, om han
  ej var entusiastisk för Franklin och den amerikanska republiken, säges
  ha svarat med ett karakteristiskt: "det hör till min profession att
  vara rojalist", den ivrige nydanaren, över vars liberala reformer och
  politiska inkonsekvenser Bouillé emellertid fäller månget klandrande
  ord. Från Preussens sida blev den resande krigaren även ombetrodd
  med ett diplomatiskt uppdrag -- Frankrikes anslutning till den tyska
  konfederationen -- vilket dock, enligt Bouillés utsago, på grund av den
  franske utrikesministern Vergennes brist på initiativ kom att förfalla.
  Dessa resor, vilka för Bouillé medförde en kunskap om europeiska
  förhållanden, som i framtiden skulle bli honom till nytta, bidrogo dock
  att yttermera stärka hans vördnad för den absolutistiska monarkien
  och det militära idealet, samt att göra honom oemottaglig för alla de
  nyheter, som snart nog efter hans återkomst till Frankrike blevo början
  till den stora omvälvningen i det franska samhället.
  
  I den kamp mellan nya idéer och gammal tradition, som från och med
  år 1787 utkämpades, fick Bouillé även tillfälle att taga del. Han
  var medlem av båda notabelförsamlingarna, och till följd av sina
  personliga relationer till politikens ledande män -- Calonne, Brienne
  och Montmorin, ja även Necker -- kom han i tillfälle att intaga en
  position, utan att dock kunna göra något inflytande gällande.
  
  Efter det en vittsyftande plan att ombetro Bouillé med anförandet av
  en expedition med mål att fråntaga engelsmännen Indien, till följd av
  den mellan de tilltänkta allierade inträffade brytningen förfallit,
  hade Bouillé blivit stationerad i Metz såsom kommendant. I denna tid av
  oro gällde det framför allt att upprätthålla ordning inom militären.
  "Jag var", skriver Bouillé själv, "under de första tiderna i Metz och
  medan oroligheter förekommo både i huvudstaden och i provinserna,
  nästan uteslutande upptagen av att hålla ordning bland folket i den
  provins, där jag förde befälet, att upprätthålla disciplin och söka
  stärka kärleken till konungen. Jag förverkligade mina föresatser i
  båda dessa avseenden. Under hela den tid som jag skötte kommandot i
  Metz, förekom här ej ett enda mord, den personliga egendomen hölls
  i helgd både i städerna och på landsbygden, intet slott brändes,
  inga egendomsägare eller adelsmän blevo utsatta för folkets raseri,
  vilket här endast fick uttryck i tomma hotelser, och under hela
  första året av revolutionen var jag lycklig nog att bibehålla bland
  de 25,000-30,000 man som jag hade under mitt kommando fullkomligt
  samma anda, som härskat här tidigare." Den ställning Bouillé intog med
  sina absolutistiska åsikter mitt bland ett svältande folk som yrkade
  på reformer och på rättigheter, om vilkas vidd och natur de själva
  knappast hade en aning, var emellertid redan i slutet av år 1789 svår
  att upprätthålla. "Jag var hatad av folket men säker på mina soldater,
  vilkas hat till bourgeoisien och förakt mot pöbeln jag livligt
  underblåste." Bouillé hade också redan nu gärna lämnat Frankrike för
  att i likhet med så många andra söka sig ett nytt fädernesland, så
  mycket hellre som hans ställning var ganska isolerad och regeringen
  lämnade honom helt och hållet utan instruktioner. Emellertid stannade
  han på sin post, därtill övertalad av krigsministern Latour-du-Pin,
  en man för vilken Bouillé hyste den största veneration dels för hans
  hederlighet, dels emedan hans ställning till konungadömet var densamma
  som hans egen, och på dennes uppmaning svor han till och med den nya
  ed som nationalförsamlingen hade påbjudit -- en omständighet som för
  ögonblicket något mildrade invånarnas hat till honom.
  
  Bouillé var dock ej en person som männen vid styret glömde bort. Redan
  i början av revolutionen hade Sveriges minister i Paris Staël von
  Holstein framställt -- såsom han påstod på Gustav III:s vägnar -- ett
  förslag om att Bouillé skulle lämna Frankrike för att ingå i svensk
  militärtjänst. Detta förslag upprepades ej officiellt, och Bouillé
  ansåg det därför såsom en intrig i syfte att avlägsna honom, emedan
  han vid en mottagning hos madame de Staël öppet klandrat Necker för
  dennes lättsinne att vilja sammankalla de franska ständerna. I slutet
  av år 1789 vederfors Bouillé äran att få mottaga av sin nära släkting
  Lafayette, vilken i sin dubbla egenskap av nationalförsamlingens
  förnämste ombud och konungaparets förtrogne intog en så stark
  ställning, att han kunde anse honom för Frankrikes faktiska styresman
  vid denna tid, ett förslag om att samarbeta med honom i och för
  monarkiens skyddande och bibehållande. En underhandling öppnades genom
  en av Lafayettes vänner, greve de Châtelet, men den slutade med att
  Bouillé på ett till formen hövligt sätt avslog anbudet -- han kände
  Lafayette ända från barndomen, och fastän han var övertygad om att
  denne var en hedersman, trodde han sin unge "cher cousin" ej äga den
  begåvning, som hade fordrats, samt därtill vara alltför ärelysten och
  intresserad av revolutionen för att kunna oegennyttigt arbeta i denna
  uppgifts tjänst. Lafayette underhöll dock en långvarig korrespondens
  med Bouillé -- och det ej endast i ämbetsangelägenheter. I syfte att
  locka Bouillé att omfatta den franska konstitutionen förmådde han till
  och med Ludvig XVI att skriva tvenne egenhändiga brev till denne.
  
  I trots av sina åsikter och mot sin vilja blev emellertid Bouillé ett
  verktyg i nationalförsamlingens och även i Lafayettes tjänst, genom
  vissa händelser, som inträffade i hans provins under året 1790, och
  vilka beredde honom en egendomlig konflikt: den mellan hans åsikter och
  hans plikt såsom kommenderande överbefälhavare.
  
  I början av år 1790 uppkom tanken på att i hela Frankrike fira en stor
  allmän förbrödringsfest. Lafayette, som var en av initiativtagarna och
  med värme omfattade den tanke, som låg till grund för festens firande,
  hoppades att man därigenom även skulle någorlunda lyckas utjämna den
  schism som existerade mellan den mångenstädes ännu rojalistiskt sinnade
  stående militären samt nationalgardets trupper i städerna -- just
  denna schism som Bouillé i sin provins satt sin ära i att underblåsa.
  En förberedande federationsfest ägde även rum i Metz i början av maj
  och vid den såg sig Bouillé -- den i nationalförsamlingen i Paris, i
  revolutionsklubben i Metz för brist på patriotism anklagade, den av
  folket hatade generalen -- tvungen att högtidligt upprepa den nya eden,
  och han kunde ej heller vägra sina trupper att sända delegerade till
  den egentliga federationsfesten i Paris på Bastiljdagen den 14 juli.
  
  Förbrödringen erhöll emellertid de oangenämaste efterspel i många
  trakter, i synnerhet där rojalistiskt sinnade officerare ännu stodo
  i spetsen för trupperna. Soldaterna, som redan förut lutat åt
  revolutionen, anslöto sig nu definitivt därtill och mångenstädes gav
  deras förbrödring med proletariatet i städerna, vilket genom tvång
  hade skaffat sig vapen, anledning till oordningar. Men upphetsningen
  var kanske ingenstädes så stor som i Bouillés område, och den slog ut
  i ett flammande uppror i Nancy i början av augusti. Bouillé lyckades
  kuva detsamma -- själv försvarade han med några trogna under flera
  timmar porten till det hus där arméns standar och kassa voro förvarade
  -- men vilken lek av ödet!! Han kuvade detta uppror därigenom att
  nationalgardisterna, dessa samma, mot vilka han förut uppviglat sina
  nu avfallna trupper -- ställde sig på hans sida för att återställa
  ordningen!
  
  Men oron skulle fortsätta, och då nationalförsamlingen utfärdade ett
  strängt påbud till soldaterna i Nancy att återinträda i tjänst och
  förhålla sig lugna, framkallade detta påbud blott ännu allvarsammare
  konflikter. Under hela augusti månad brann upprorslågan, tills den
  slutligen på denna månads sista dag slog ut i full blodig inbördes
  fejd, vilken om ock kanske ej med så mycket skäl blivit kallad "Nancys
  blodbad" -- ett av de första hemska förebuden till det brödrakrig,
  genom vilket Frankrike skulle köpa revolutionens vinningar. Även
  nu var det med nationalgardets trupper som Bouillé kuvade upproret
  -- och icke blott av konungen och Lafayette, utan även från denna
  nationalförsamling, som han själv ej erkände, fick Bouillé emottaga de
  varmaste och hjärtligaste tacksamhetsbetygelser för att med så mycken
  kraft ha återställt ordningen. Det brev nationalförsamlingen genom sin
  president tillställde honom var av följande lydelse:
  
  "Nationalförsamlingen har på det högsta lovordat det om mod och
  patriotism vittnande uppförande, som ni ådagalagt, då ni tvang
  garnisonen i Nancy och de andra brottsliga att göra sin plikt. Edra
  krigarbedrifter kunna ej förvåna nationalförsamlingen, men den förstår
  och delar den smärta ni känner över att ha tvungits att använda er
  militära förmåga för att kuva rebelliska soldater, vilka ni vant eder
  att besegra med edra befallningar. Äran av att ha hämnats lagarna och
  gjort slut på dessa upproriska som vågat trampa dem under sina fötter
  är större än den att flera gånger besegra Frankrikes fiender: det har
  tillhört eder att förena båda. Nationalförsamlingen har givit mig i
  uppdrag att betyga eder sitt gillande och sin aktning, och jag känner
  mig lycklig över att få till eder överbringa dessa dess känslor."
  
  Och Bouillé svarade med att försäkra att nationalförsamlingens gillande
  för honom varit den största trösten i den bittra sorgen över att ha
  varit tvungen att använda franska stridskrafter mot franska rebeller,
  och att, även om man kunde tvivla på hans känslor, hans uppförande
  tydligt borde ge tillkänna, att han letts av riktiga principer och att
  det allmänna bästa -- "la chose publique" -- och lagarna ej hade någon
  så ivrig och varmt tillgiven anhängare som han!
  
  Med kännedom om Bouillés karaktär och hans rättframhet och
  frispråkighet, måste man väl antaga att dessa ord ej voro endast en
  nödvändig formalitet -- säkerligen var han, om ock blott för stunden,
  angenämt berörd av att se sig som föremål för nationalförsamlingens
  tacksamhet.
  
  Det var utan tvivel den fasthet som Bouillé ådagalagt vid Nancy
  jämte hans rojalistiska åsikter, som gjorde att Ludvig XVI och
  Marie-Antoinette vände sig till honom för att underhandla om den
  militärhjälp de vid sin flykt ur landet voro i behov av.
  
  Bouillé hade själv länge sökt finna en utväg för konungaparet att
  komma ur den för dem olidliga situationen. I sina memoarer omtalar
  han, att han på eget initiativ uppgjort en plan, såsom han säger, "ej
  för att återställa den gamla monarkien, ty det var för sent, men för
  att åtminstone rädda några spillror av den, förläna konungen hans
  frihet, en del av hans värdighet samt några lumpor av hans makt". Hans
  plan omfattade dock icke en flykt utan en militärkupp. Enligt hans
  åsikt borde man försöka övertala kejsaren att sända en truppavdelning
  till gränsen under föregiven avsikt att tvinga nationalförsamlingen
  att återinsätta de tyska furstarna i Elsass och Lothringen i deras
  rättigheter. Denna aktion från kejsarens sida skulle åter tjäna Bouillé
  till förevändning att samla en fransk armé vid gränsen, sammansatt av
  hans bästa regementen, -- än så länge trodde han sig kunna garantera
  att både nationalgardena och gränstrupperna skulle följa honom. Vidare
  skulle han uppmana departementsstyrelserna i de provinser, som lågo
  vid gränsen, att sända till nationalförsamlingen en adress, i vilken
  de anhöllo om att Ludvig XVI skulle infinna sig där och ställa sig
  spetsen för denna armé. Han var optimistisk nog för att tro att, ifall
  man kunde få planen driven så långt, det bleve en lätt sak att även
  inom de trupper, som voro nationalförsamlingen tillgivna, väcka en
  om ock tillfällig entusiasm för konungen, i synnerhet om Ludvig XVI
  bleve i tillfälle att i spetsen för denna armé kuva några oroligheter.
  Sådana borde ej vara svåra att få till stånd, då missnöjet med den av
  den nya kyrkoförfattningen föreskrivna eden till staten var stort i
  dess gränstrakter, där folket i allmänhet var mera religiöst än i det
  övriga Frankrike. Bouillés plan, som utan tvivel var mera utopistisk
  än praktiskt utförbar, hade emellertid ingen likhet med de projekt som
  uppgjorts i Tuilerierna.
  
  I slutet oktober uppsöktes Bouillé i största hemlighet av en Ludvig
  XVI:s. förtrogne vän, d'Agoult, biskop av Pamiers, vilken medförde
  budskapet att konungafamiljen beslutat fly och räknade på att Bouillé
  skulle vara dem behjälplig vid flyktens ordnande. Man hade nämligen
  beslutat taga vägen över någon av de gränsfästningar över vilka
  generalen innehade kommandot. Från och med denna stund trädde Ludvig
  XVI i hemlig chifferkorrespondens med Bouillé för att närmare diskutera
  flyktplanen.
  
  Denne föreslog såsom de lämpligaste fästningarna Montmédy, Besançon
  och Valenciennes, vilka lågo på ett avstånd av respektive 70, 90
  och 50 mil från Paris. Den sistnämnda orten befann sig visserligen
  ej under hans kommando, men styrelsen därstädes var, liksom också
  befolkningen i trakten, rojalistisk, och garnisonen utgjordes till
  stor del av utländskt värvat krigsfolk, en omständighet, som under
  denna tid var av värde, då de flesta franska trupper redan förklarat
  sig för revolutionen. Bland dessa orter valde konungen Montmédy, en
  liten befäst stad helt nära gränsen till det österrikiska Nederländerna
  samt icke långt från Luxemburg -- det vore således lätt att härifrån
  komma in på säkert område. Bouillé åtog sig nu att under vinterns lopp
  vidtaga alla nödvändiga förberedelser för flykten, vilken först på
  våren skulle gå av stapeln.
  
  I slutet av januari 1791 meddelade Ludvig XVI, att han utsatt
  tidpunkten för flykten till mars eller april. Vid överläggningen om den
  väg man skulle taga, tillrådde Bouillé avgjort den som gick över Reims
  och Stenay, emedan den andra vägen över Châlons och Sainte-Ménehould,
  Varennes eller Verdun var farligare -- särskilt över Verdun, där både
  militären, stadsstyrelsen och befolkningen voro revolutionärt sinnade.
  Varennes åter erbjöd den svårigheten att där ej fanns något ordnat
  posthästombyte. Men konungen, som alltid när det gällde detaljer hade
  sitt huvud för sig, och när han en gång kunnat förmå sig till ett
  beslut med stor envishet vidhöll detsamma, förklarade sig för Varennes
  och stod sedan icke att rubba. På inga villkor ville han taga vägen
  över Reims, där han blivit krönt och därför med lätthet kunde bli
  igenkänd, ej heller lyckades Bouillé förmå honom att omfatta ett senare
  förslag att välja den över Flandern, genom Chimay och över Ardennerna,
  vilken väg erbjöd fördelen av att vara mindre trafikerad än de andra.
  
  Ännu i en annan punkt fick Bouillé icke Ludvig XVI att taga reson.
  När bud kom från Tuilerierna, att man ämnade fly i en enda stor vagn,
  vilken skulle beställas enkom för tillfället och vara tillräckligt
  stor för att rymma hela den kungliga familjen, gjorde Bouillé de mest
  energiska försök att övertala konungen att avstå från en så vanvettig
  plan. För att ej väcka uppmärksamhet, ansåg Bouillé att flyktingarna
  borde dela sig i två sällskap, vart och ett resande i var sin
  vanliga diligens. Han erinrade även gång på gång om omöjligheten för
  kungafamiljen, som aldrig förr företagit en resa, att reda sig på egen
  hand, och först efter mycken övertalning lovade Ludvig XVI att taga
  med sig en person som genom sin resvana och sin rådighet av Bouillé
  utpekats såsom särdeles lämplig, nämligen markis d'Agoult, en bror
  till biskopen av samma namn. Ludvig XVI översände en miljon livres i
  assignater för att av Bouillé disponeras för flyktens anordnande.
  
  Svårigheten för Bouillé att sammandraga trupper till Montmédy och
  de närliggande gränsfästningarna var emellertid mycket stor, liksom
  även den att tillmötesgå Ludvig XVI:s önskan om att kavalleri skulle
  posteras vid alla de stationer, som konungafamiljen skulle passera.
  Den enda förevändningen för truppsammandragningar hade varit om från
  Österrikes sida ett infall i Frankrike hade förelegat, och Bouillé
  sökte också förmå det franska hovet att övertala kejsar Leopold att
  skrida till en sådan demonstration. När detta ej lyckades gjorde han
  helt djärvt falskt allarm, utspred rykten om ett tillämnat österrikiskt
  infall och lyckades dupera invånarna så väl, att den revolutionära
  klubben i Metz till nationalförsamlingen avsände en skrivelse, i vilken
  den i anledning av det blivande infallet yrkade på att församlingen
  skulle stärka gränsförsvaret i dessa trakter.
  
  Men tiden gick och för varje dag grep den revolutionära propagandan
  omkring sig, både bland trupperna och gränstraktsbefolkningen. Under
  sådana förhållanden såg Bouillé med oro tidpunkten för flykten
  upprepade gånger framflyttas. Svårigheterna ökades nämligen ständigt.
  Han själv blev misstänkt en del av hans trupper avföllo, en annan
  del överflyttades till andra regementen och hans eget kommandoområde
  inskränktes, revolutionens flod bröt sig oemotståndligt fram och
  ryckte med sig resterna av det gamla samhället. Å andra sidan ökades
  misstänksamheten mot konungaparet, särskilt efter de två händelser, som
  för folket i Paris kunde utgöra indicier på att konungafamiljen umgicks
  med flyktplaner.
  
  En av de första dagarna i februari erhöll nationalförsamlingen
  meddelande om att Ludvig XVI i hemlighet utskrivit pass för de gamla
  prinsessorna Victoria och Adelaïde, hans fars fastrar, för en resa
  till Rom -- påven hade nämligen inbjudit den franska kungafamiljen
  att där söka en tillflykt. Underrättelsen härom spred sig snart, och
  fastän man i grunden föga brydde sig om "de kungliga tanterna", som
  de i vardagslag kallades, och dessa ej begärde bättre än att leva
  sitt liv obemärkta på sitt slott Bellevue utanför Paris, väckte dock
  denna nyhet stor förbittring. När prinsessorna, underrättade om att
  hallarnas kvinnor voro på väg till deras slott, hals över huvud lämnade
  sin bostad och i en enkel vagn räddade sig ur Paris, tog folkmassorna
  deras flykt som ett oroväckande tecken och de lugnade sig ej förrän
  greven av Provence, till vilken skarorna dragit, från sin balkong i
  Luxembourg-palatset avgivit ett löfte om att stanna kvar i landet.
  
  Den andra händelse, som Parisbefolkningen -- och det ingalunda utan
  skäl -- betecknade såsom ett indicium på att kungafamiljen umgicks
  med flyktplaner, var de kungligas färd till Saint-Cloud den 18 april
  för att där fira påsken. Trots att alla förberedelser öppet vidtagits
  och man mitt på dagen satte sig upp i den väntande vagnen, väckte
  denna tilltänkta färd en förbittring som tog sig uttryck i ett
  formligt upplopp, efter vilket de kungliga, sedan de i två timmars tid
  kvarhållits, sittande i sin vagn under massans rop om hämnd på dem som
  sålde Frankrike till främmande makter, voro tvungna att avstå från sin
  föresats och kvarstanna i Tuilerierna.
  
  Under våren 1791 inkommo ofta till nationalförsamlingen,
  stadsmyndigheterna och nationalgardets chef varningar och angivelser i
  detta ämne. De revolutionära tidningarna sysselsatte sig också gärna
  med frågan om konungens eventuella flyktplaner. Mycket uppseende väckte
  bland annat publicerandet i Frérons tidning "L'Orateur du peuple" av
  ett förment brev från Marie-Antoinette till "före detta prinsen av
  Condé", vilket Fréron föregav sig hava erhållit av en flamländsk dam.
  Detta brev skulle på sin tid hava av en viss madame de Rochechouart
  visats för en annan dam, vid namn Benoit, i syfte att övertyga denna
  senare om att drottningen verkligen umgicks med flyktplaner.
  
  Det råder ej tvivel om, att ej det publicerade brevet är ett
  falsifikat, en pamflett bland många andra. Den som läst ett enda
  brev av Marie-Antoinettes hand ser strax att tonen i denna tarvliga
  skrivelse ej är drottningens klara, kloka och nästan manliga
  uttryckssätt. Men såsom illustration till det hat, som framkallat
  denna förfalskning må några rader därur anföras: "Hör nu på," heter
  det i brevet, "hur min tjocka gubbe ämnar resa, så snart alla våra
  trogna bli färdiga. Vi ha beslutat att låta göra en vagn i form av en
  vanlig hyrvagn, och låta köra oss av en man förklädd till hyrkusk,
  samt bege oss två mil utanför Paris. Vi resa till det wallonska landet
  och taga vägen från Philippeville till Malplaquet och från Malplaquet
  till Bonsecour fyra mil från Mons, för att komma till Maubeuge, ett
  slott tillhörigt greve de Croy och färdigt att emottaga den kungliga
  familjen. Konungen reser i en vagn med sin son, jag åter på mitt håll
  tillsammans med madame Elisabeth. Vi ämna också taga var sin vagn, jag
  tillsammans med en av mina väninnor och madame Elisabeth, Monsieur och
  Madame särskilt för sig." Man ser att när de revolutionära parisarna
  föreställde sig huru konungaparet skulle företaga sin flykt, de gissade
  ganska rätt. Så ungefär skulle den också senare utföras, utom att man
  förfor mycket mindre klokt, än fienderna föreställde sig.
  
  Vid sina underhandlingar med Ludvig XVI och vid flyktens ordnande hade
  Bouillé mycken hjälp av en generalstabsofficer, vars namn man ofta ser
  i brevväxlingar från denna tid, baron de Goguelat. Han hade vunnit
  en uppseendeväckande ryktbarhet genom att en gång i konungens egen
  våning i väntan på audiens öppet förolämpa konungens kusin, den för
  sitt lastbara liv beryktade Philippe d'Orléans, sedermera medborgaren
  och konventsmedlemmen Égalité. Likt föregående hertigar av Orléans
  fronderade denne öppet mot konungamakten. Särskilt drottningen hade
  han svurit ett oblidkeligt hat allt sedan hon offentligen brännmärkt
  honom genom att åstadkomma skilsmässan mellan hans dotter och konungens
  brorson hertigen av Angoulême. Om det även var osant att Goguelat vid
  sagda tillfälle hade varit direkt inspirerad av drottningen, så är det
  dock säkert, att han genom att sålunda kasta sin handske i ansiktet på
  hennes dödsfiende vann hennes speciella bevågenhet.
  
  Det tyckes som hade Goguelat varit den person, till vars diskretion
  och tilltagsenhet ordnarna av konungaflykten främst hade satt sin
  tillit. Bouillé använde honom såsom underhandlare och även hans mera
  försiktige och betänksamme medhjälpare, den svenske greven Axel von
  Fersen var nöjd med Goguelat -- "det är en säker man", skriver Fersen
  om honom till Bouillé en gång i maj, "man måste endast dämpa hans
  iver en smula". Och en annan gång: "Försök, om det är möjligt, att ej
  sända greve de Choiseul hit (till Paris), det är sant, att ingen är så
  tillgiven som han, men han är en ung man, ett brushuvud, jag är rädd
  för någon indiskretion från hans sida -- han har alltför många vänner
  och släktingar och dessutom kanske någon liten älskarinna, som han vill
  rädda. Sand hellre Goguelat under någon förevändning till Duportail."
  [Frankrikes dåvarande krigsminister] Fersen insåg dock snart att han
  misskänt Choiseul, som Bouillé redan tidigare avsänt till honom -- och
  skriver i juni att han är "mycket nöjd" med honom.
  
  Ur brevväxlingen mellan Axel von Fersen och Bouillé framgår i all dess
  klarhet den oerhörda nervositet, den oro, de tvivel med vilka själva
  igångsättarna av flykten under månader avvaktade dess slutliga förande
  i hamn. Villkoren för att något skulle göras var för det första att
  man erhöll tillräckligt med pengar att röra sig med, att -- vilket var
  ännu viktigare -- man skulle få någon garanti för att österrikiska
  hjälptrupper mottogo konungen vid gränsen, samt att dagen för avresan
  skulle bli bestämd så långt förut, att ingen rubbning behövde ske
  i de gjorda förberedelserna. För eftervärlden som vet, att kejsar
  Leopold ej hade gjort några som helst anstalter för hjälptruppers
  avsändande, ter det sig bedrövligt att se huru i grunden hela planen
  baserades på dessa truppers befintlighet, att följa hela känsloskalan
  från medlet av april, då man ännu tyckes ha betvivlat Österrikes goda
  avsikter och till början av maj, när Goguelat återvände från en av
  sina hemliga resor till Paris med den hugnesamma -- och så bedrägliga
  -- underrättelsen, att de önskade kejserliga trupperna från och med
  den 12 juni skulle befinna sig vid franska gränsen, d.v.s. i Arlon!
  Intill sista stund hade man ävenledes grundade skäl till oro för att
  konungafamiljens brist på precision skulle omintetgöra hela det nät av
  försiktighetsmått, som man knutit kring deras färd. Bouillé och Fersen
  giva upprepade gånger i sin korrespondens luft åt denna ängslan för
  att i sista stund ett dröjsmål skulle uppstå. "Allt blir omöjligt" om
  man överskrider maj månad, skriver Bouillé den 18 april, "liksom varje
  företag vore vansinnigt, om kejsaren ej sänder 10-12,000 man! Den 28
  april svarar Fersen, att konungen blir färdig att resa först under
  senare hälften av maj månad, och att han är besluten att ej längre
  uppskjuta resan -- man måste vänta till den femtonde för att få ett
  svar från Spanien". Den 9 maj varnar Bouillé Fersen för att uppskjuta
  resan längre än till 1 juni. Den 26 maj skriver Fersen: "Konungen vill
  resa under första veckan av juni, ty just vid den tiden erhåller han
  två miljoner livres av civillistan." Den 29 maj heter det: "Avresan är
  fixerad till den 12 i nästa månad. Allt är färdigt och de skulle ha
  rest redan den 6 eller 7, men de två miljonerna utbetalas först den
  7 eller 8 och dessutom har Dauphin en kammarjungfru, som är mycket
  demokratisk, och som reser först den 11!"
  
  Under allt detta hade man emellertid fastställt flyktplanen, som även
  av konungen sanktionerats. Färden skulle ställas på följande sätt: Från
  Paris till Meaux 10 mil; från Meaux till Ferté-sous-Jouarre 5 mil;
  vidare till Montrail 9 mil, till Châlons-sur-Marne 14 mil, från Châlons
  till Sainte-Ménehould 10 mil, från Sainte-Ménehould till Varennes 5
  mil, vidare till Dun 5 och till Stenay tre mil samt slutligen den
  lilla sträckan om två mil från Stenay till Montmédy. Denna väg, som
  omfattade inalles 61 mil, ansågs som den säkraste och kortaste. Om
  konungafamiljen avreste på natten och fortsatte färden genom hela den
  därpå följande natten kunde man räkna på att komma fram under loppet av
  det andra dygnet.
  
  Med de penningar, som Ludvig XVI hade ställt till Bouillés förfogande
  -- denna miljon som översänts till honom i hemlighet i ett paket
  vitt taftsiden -- hade denne emellertid vidtagit anordningar för att
  säkerställa flykten. Goguelat hade på uppdrag av honom undersökt
  vägarna i de trakter, där man kunde misstänka att dessa ej voro farbara.
  
  Bouillé själv hade fördelat trupperna på de olika orterna. Utom
  de trupper som han förlagt i Montmédy, och vilka han utöver det
  vanliga artilleriet försett med 16 kanoner, hade han fördelat de
  skvadroner, som ej ännu hade "deserterat" å olika orter med små
  avstånd från varandra invid den väg, där konungen skulle färdas fram
  -- det var inalles 12 bataljoner infanteri, allt utländska trupper,
  samt 23 skvadroner kavalleri. I Stenay förlade han sina, som han
  ansåg, pålitligaste tre skvadroner vilka bildade det s. k. kungliga
  tyska regementet, i Dun en skvadron husarer, och en annan dylik i
  Varennes, samt tvenne skvadroner dragoner i Clermont under befäl av
  en ung officer, Charles de Damas, till vilken han hyste den mest
  orubbliga tillit. Under förevändning, att Bouillé väntade en större
  penningtransport från Paris skulle Damas på den märkliga dagen föra ett
  detachement till Sainte-Ménehould. Ett annat, bestående av 50 husarer,
  skulle från Varennes skickas till Pont-de-Sommevelle, en ort mellan
  Châlons och Sainte-Ménehould. Hela vägen från Pont-de-Sommevelle till
  Sainte-Ménehoidd var sålunda kantad med trupper.
  
  Det förefaller som hade Fersen ej fullt litat på Bouillés
  besinningsfullhet. Gång på gång varnar han i sina brev denne för att
  göra något som väckte uppseende. "Det bästa är att ej vidtaga alltför
  många försiktighetsmått", skriver han, "huvudsaken är att allt går
  snabbt och hålles absolut hemligt, och om ni ej är alldeles säker på
  edra trupper, är det bättre att ej alls använda dem, eller åtminstone
  att ej förlägga några på denna sidan Varennes för att ej väcka för
  mycken uppmärksamhet i trakten." Särskilt tyckes han ha varit orolig
  för Châlons: flera gånger varnar han för att där förlägga trupper --
  och det visade sig även senare att Fersens oro i denna del ej var
  oberättigad, om ock igenkännandet i Châlons ej hade samma följder som i
  Varennes.
  
  Den 27 maj erhöll Bouillé från konungen underrättelse att flykten ännu
  en gång blivit uppskjuten, denna gång till den 19 juni, samt att han
  ämnade resa med hyrvagn till Bondy, det första posthållet från Paris,
  för att där sätta sig upp i den enkom tillverkade vagnen -- ett projekt
  som dock sedermera övergavs. När timmen för flykten sedan slutligen
  kom, satte sig konungafamiljen i den stora och uppseendeväckande vagnen
  redan vid Rue de Clichy, där den höll utanför ett hus, som beboddes
  av en ung engelsman, Crawford, vän till Axel von Fersen och denne
  behjälplig vid flyktens anordnande.
  
  Konungen begärde vidare i ovannämnda brev, att till honom skulle
  avsändas ett bud med ytterligare uppgifter om resrouten.
  
  Redan följande dag sände Bouillé greve de Choiseul som budbärare till
  konungen. Denne borde avresa från Paris 12 timmar tidigare än konungen
  samt vid ankomsten till Pont-de-Sommevelle övertaga kommandot över
  de där förlagda husarerna, invänta konungen och eskortera honom till
  Sainte-Ménehould.
  
  Den 13 juni lämnade Bouillé Metz under förevändning att inspektera
  fästningarna vid gränsen till Luxemburg och uppgivande att en
  österrikisk aktion var att förvänta i den närmaste framtiden, samlade
  han en del tyska och schweiziska trupper i Montmédy. I Longvy nådde
  honom den 15 juni underrättelsen att flykten yttermera uppskjutits
  med ett dygn, alltjämt för samma demokratiska kammarjungfrus skull,
  som man tyckes haft svårt att avlägsna -- det berättas om henne att
  hon var väninna till chefen för slottsgardet -- och att den sålunda
  skulle försiggå först natten mellan den 20 och 21 juni. Bouillé insåg
  till fullo vilka olägenheter härigenom åter förorsakades. Det var
  utan tvivel ägnat att väcka misstankar, i fall truppernas vistelse
  på de olika orterna förlängdes, och de livsmedel som anskaffats hade
  därtill även beräknats endast för några dagar; dessutom erbjöd det
  stora svårigheter att om dröjsmålet underrätta de olika leden i den
  kedja, som knutits kring konungens väg. Sålunda blevo Choiseuls i
  Sommevelle förlagda husarer eller den yttersta förposten i vaktkedjan
  ej underrättade om uppskovet, ej heller den officer som bevakade
  hästombytet i Varennes. Huru ödesdigert detta uppskov var, skulle
  senare visa sig. En annan samtidig nyhet var, också den, ägnad att
  göra honom betänksam, nämligen att konungaparet i sista ögonblicket
  beslutat sig för att i stället för den säkre och resvane person, markis
  d'Agoult, som Bouillé rekommenderat, såsom den sjätte i resvagnen
  medtaga de kungliga barnens guvernant madame Tourzel, som säges
  yrkat därpå, emedan hon vid tillträdandet av sin befattning avlagt
  en högtidlig ed att aldrig frivilligt skiljas från "les enfants de
  France". Så skulle då dessa opraktiska och vid faror ovana människor
  lämnas åt sig själva under största delen av ett äventyr, som främst
  krävde klokhet och djärvhet!
  
  Den 20 juni skyndade sig Bouillé att vidtaga sina sista avgörande
  mått och steg. Han begav sig till Stenay och dagen därpå samlade
  han samtliga där förlagda officerare samt meddelade dem i största
  hemlighet, att konungen troligen under nattens lopp skulle passera
  Stenay och i morgongryningen vara i Montmédy. Han anbefallde general
  Klinglin att begiva sig till Montmédy för att på angiven plats samla
  trupperna i ett läger, så stort att det kunde rymma alla de trupper,
  som från olika håll skulle förenas där, samt anvisade honom ett
  slott i närheten, vilket borde göras i ordning för att emottaga den
  kungliga familjen. Det kungliga tyska regementet lämnades under general
  Hoffelizes befäl i Stenay, men skulle med hästarna färdigsadlade stå
  redo att marschera mot Montmédy tidigt på morgonen. Ett detachement
  om 50 hästar av detta regemente förlades dessutom mellan Stenay och
  Dun för att där vara konungen till möte. Goguelat erhöll i uppdrag att
  överbringa konungens befallningar till de kommenderande officerarna.
  Greve de Damas åter fick befallning att begiva sig med 50 husarer från
  Varennes till Pont-de-Sommevelle, samt att vänta där den 21 och att,
  strax efter det den kurir anlänt, som skulle rida före konungen, bege
  sig därifrån för att meddela konungens eventuella order till de trupper
  som befunno sig på vägen och som man förut ej vågat anförtro ändamålet
  med deras samlande. Goguelat skulle dessutom placera skjutshästarna i
  Varennes utanför staden på den sida, därifrån konungen skulle komma,
  och själv invänta honom där. Så snart konungen infann sig, skulle han
  därifrån med Bouillés yngre son och en annan ung officer, vilka i
  förväg skulle bege sig till platsen, sända bud härom till denne. Själv
  skulle Bouillé vänta mellan Dun och Stenay med ett ombyte av hästar och
  ett detachement av det kungliga tyska regementet, vilket skulle följa
  konungen till Montmédy, där regementet i dess helhet senare skulle
  infinna sig. Efter att ha givit noggranna order om huru trupperna borde
  uppföra sig i fall konungen skulle lyckas resa inkognito och hurusom
  de, i fall han mot förmodan bleve häktad, borde med våld försöka rycka
  konungen ur angriparnas händer, begav sig Bouillé från Stenay till Dun.
  Enligt hans uträkning skulle Ludvig XVI nå Dun mellan klockan 2 och 3
  på natten och ungefär en timme tidigare kunde man vänta den kurir, som
  man skulle använda såsom förridare.
  
  Det var med ångest i hjärtat som Bouillé nu, ensam sittande till häst
  hela natten, bidade tiden utanför Duns stadsportar -- han vågade sig
  nämligen ej in i staden av fruktan för att bli igenkänd och misstänkt.
  Men när klockan blev 4 och dagen grydde utan att han hört något,
  red han utom sig av oro tillbaka till Stenay, som låg en halvtimmes
  väg från Dun. En dyster aning sade honom att alla hans månadslånga
  ansträngningar varit förgäves och att denna natt störtat både konungen
  och hans trogna i olycka. Utanför Stenay fick han av några officerare
  bekräftelse på att flykten misslyckats. De kommo från Varennes, och
  visste berätta att konungen av en postmästarson blivit igenkänd i
  Sainte-Ménehould, att denne skyndat till Varennes och där angivit
  konungafamiljen och att konungen med sitt följe blivit arresterad i
  Varennes klockan halv 11 på kvällen. På sin häpna fråga huru en sådan
  utgång hade varit möjlig i trots av alla gjorda anstalter, erhöll
  Bouillé upplysningen att hans i Varennes, Clermont och andra orter
  förlagda trupper hade avfallit och ej gjort sin plikt -- att folket
  överallt i trakten hade gripit till vapen mot de kungliga trupperna och
  att de fått hjälp av alla nationalgarden som voro förlagda i Varennes.
  Det hela hade sålunda tagit en fatalare vändning än någon kunnat
  förutse.
  
  Bouillé förlorade emellertid icke fattningen utan försökte i hast
  samla sina trupper för att i spetsen för dem tåga till Varennes. "Jag
  försäkrade mig", berättar Bouillé, "om det kungliga tyska regementet,
  som utgjorde min pålitligaste styrka, och ställde mig i spetsen för
  detsamma för att befria konungen och under hans färd till Montmédy
  bereda honom ett skydd mot staden Stenay, som var opålitlig, och
  sedan, som var ännu farligare på grund av den anda som rådde bland den
  mycket täta befolkningen och i garnisonen, där ett särdeles dåligt
  regemente var förlagt; jag gav därför det kungliga tyska regementet
  order att hastigt stiga till häst och befallde general Klinglin att
  tåga mot Stenay med två skvadroner, samt att stanna där; jag sände
  dessutom till Dun en bataljon av det tyska Nassau-regementet, som låg
  i Montmédy för att betäcka den mycket viktiga passagen mot Meuse, och
  gav Schweizer-regementet Castella, som var på väg till Montmédy, order
  att tåga mot Stenay. Dessutom befallde jag en del av den skvadron
  husarer, som var förlagd i Dun, samt det detachement av kungliga tyska
  regementet som befann sig mellan Dun och Stenay att i språngmarsch
  skynda till Varennes för att åtminstone försöka hindra nationalgardena
  i trakten att förena sig med dem i själva staden. Befälet över denna
  skvadron husarer hade emellertid ej väntat på order, utan tågat åstad,
  så snart man erhållit underrättelsen om konungens häktning."
  
  Den verksamhetsiver Bouillé i detta ögonblick utvecklade, kunde
  emellertid ej ensam föra till resultatet -- redan den omständigheten
  att man i Varennes dröjt flere timmar med att underrätta honom om
  konungens arrestering hade försvårat möjligheten Lill undsättning.
  Därtill kom, att trupperna icke så snabbt som Bouillé önskat efterkommo
  hans befallningar. "Jag väntade på det kungliga tyska regementet",
  skriver Bouillé, "som emellertid fördröjde sig trekvarts timme innan
  det begav sig ur staden, fastän jag kvällen förut hade givit order
  om att det skulle vara färdigt att stiga till häst före Förgäves",
  fortsätter han, "sände jag min äldre son till befälhavaren fem eller
  sex gånger för att skynda på honom, jag kunde ej företaga något utan
  detta regemente, vilket jag måste vara säker på, och jag medger att jag
  ej litade på någon annan än mig själv för att föra det ur staden."
  
  När Bouillé en kvart över nio på den bergiga vägen från Dun närmade
  sig Varennes, erhöll han av en skvadron soldater, anförda av Deslons,
  det sista förkrossande budskapet: konungen och hans familj -- hade och
  det blott en och en halv timme före Bouillés ankomst -- blivit av tre
  medlemmar av nationalförsamlingen återförd till Paris. Deslons hade
  själv i Vareanes talat med konungen och låtit honom veta att Bouillé
  snart skulle infinna sig till hans räddning. "Jag är fången", hade
  konungen svarat, "jag kan ej ge några order. Säg M. Bouillé att jag är
  rädd för att han ingenting kan göra för mig, men jag är honom tacksam
  för hans bemödanden." Deslons, som var elsassare, hade också försökt
  tilltala drottningen på tyska, men hon hade låtsat som om hon ej hörde
  honom. Deslons visste även berätta att greve de Choiseul, Goguelat och
  greve de Damas voro häktade. De två förra hade anlänt till Varennes en
  halvtimme efter konungen, övergivna av sitt folk, som gått över till
  nationalgardet. Damas åter hade kommit åtföljd blott av två eller tre
  officerare, då alla de övriga i sista stund vägrat att följa honom. De
  flesta trupper hade gått över till nationalgardet, och upphetsningen
  var så stor att garnisonerna i Metz och Verdun redan voro på väg för
  att, om så påfordrades, leverera drabbning med de kungliga trupperna.
  
  Bouillé kunde sålunda konstatera att hans order ej följts eller icke
  kunnat följas. En av huvudorsakerna var säkerligen det olycksaliga
  uppskjutandet i sista stund med konungens avresa. Bouillé hade nu intet
  annat val än att med sina ännu trogna trupper retirera till Stenay.
  Men när han på sin väg nåddes av underrättelsen, att stadsstyrelsen i
  Stenay hade givit order om att häkta honom, lämnade han i hemlighet
  trupperna och flydde med sina söner och närmaste vänner över franska
  gränsen till Luxemburg. Flykten gick utan större svårigheter, endast
  vid gränsen försökte man spärra vägen. Bouillé och hans vänner lyckades
  dock, enligt vad han själv berättar, genom avlossandet av några skott
  skrämma bort sina förföljare.
  
  Den med så mycken uppoffring och så mycken hängivenhet ordnade flykten,
  vilken konungen och hans trogna hade tänkt sig som utgångspunkten för
  en omvandling av Frankrikes och sitt eget öde, hade sålunda totalt
  misslyckats, och den man som under månader hade lagt sin själ i att
  arbeta för dess framgång, var nu dömd till evig landsflykt.
  
  Över det misslyckade Varennes-äventyret ligger i själva verket ingen
  historiens ödestragik och man kan väl våga uttalandet att utgången
  därav mindre berodde på samverkande olyckliga omständigheter, än på
  direkt slarv och obeslutsamhet från konungaparets sida. Genom sin brist
  på fasthet och sitt lättsinne, genom konungens envishet att välja den
  mest trafikerade vägen, genom att färdas alla tillsammans i en vagn
  som måste väcka uppseende varhelst den kom, och genom att giva en
  alldeles för stor offentlighet åt kunskapen om den tillärnade flykten
  samt genom att för obetydliga orsakers skull uppskjuta tidpunkten
  för resan, äventyrade de i själva verket icke blott sitt eget liv,
  utan också deras, vilka varit behjälpliga vid detta, kanske under
  andra omständigheter ej så alltför vanskliga företag. Det år om denna
  olycksaliga flyktnatt som Maeterlinck sagt, att den uppenbarade ödets
  maktlöshet. Likt en svag och vacklande kvinna hade det ej begärt bättre
  än att få kasta sig i en beslutsam mans armar och av honom ledas dit
  han ville. Men det var denne modige och viljekraftige man som felades.
  Och därför blef flykten ett ömkligt fiasko.
  
         *       *       *       *       *
  
  Bouillés förtvivlade belägenhet hade dock ej ett ögonblick kommit
  honom att glömma sin konung, och hans första omsorg, när han kommit
  över gränsen, var att söka någon utväg för att lyfta från Ludvig XVI:s
  skuldror ansvaret för den misslyckade flykten. Han trodde sig nå
  detta mål genom att rikta till nationalförsamlingen ett brev däri han
  rentvådde sin konung och påtog sig själv all skuld för flyktförsöket.
  Detta brev, som är daterat Luxemburg den 26 juni, är ett aktstycke av
  särdeles stort intresse, emedan det i sin djärvhet och oförvägenhet
  och sin brist på politiskt förutseende på samma gång till fullo
  ådagalägger Bouillés oegennyttiga tillgivenhet för sin monark, som
  det med förfärande klarhet belyser den inre schism som redan nu
  förefanns inom det franska samhället och det totala oförstående för
  nationalförsamlingens strävanden och mål, som den franska aristokratien
  ådagalade under en tid då dessa ej nådde längre än till att inskränka
  den rena absolutismen genom en konstitution.
  
  "Mina herrar", så börjar brevet, "konungen har gjort ett försök att
  bryta de bojor, i vilka ni redan längesedan slagit honom och hans
  familj. Det blinda öde, som styr världen, och mot vilket människornas
  försiktighet förmår intet, har bestämt det annorlunda: han är ännu
  eder fånge, och hans liksom drottningens dagar stå (jag darrar vid
  tanken därpå) till det folks förfogande, vilket ni gjort grymt och
  blodtörstigt, och som blivit föremål för hela världens förakt. Det kan
  vara av intresse för er, mina herrar, för det ni kallar _nationen_, för
  mig och slutligen för konungen själv att orsakerna till denna händelse,
  samt de omständigheter under vilka den ägt rum, och det stora mål
  som skulle blivit dess resultat, detta mål för vars nående konungen
  utfört sitt ädla och modiga företag, skola bli kända av fransmännen
  och av hela Europa, och att man skall veta, att när konungen övergav
  sitt fängelse för att vid gränsen söka tillflykt hos mig bland sina
  egna trupper, han mindre tänkte på sin egen räddning, än på ett grymt
  och otacksamt folks framtid: de faror som han löpt och för vilka han
  utsatte sin familj, ha ej avskräckt honom, ty han lyssnade endast till
  sitt storslagna hjärtas godhet." Efter denna inledning riktar Bouillé
  till nationalförsamlingen de häftigaste förebråelser för de lidanden
  honom själv förorsakats genom revolutionen: "Jag var tillgiven min
  konung", säger han, "om jag också hatade de missbruk, som en alltför
  vidsträckt regeringsmakt fört med sig, och vilka konungen själv önskade
  göra slut på, jag led under det folks raseri, som ni förvillat, jag
  sörjde över konungens olyckor, men jag hoppades i alla fall att
  förnuftet slutligen skulle segra, att nationen skulle vakna upp ur
  sina yrseldrömmar och tillintetgöra de dåliga elementena inom sig,
  samt att en gräns blev satt för den samhällsupplösande anarki, som ni
  medvetet bragt till stånd, att ordning skulle återinföras och därmed
  ett styrelsesätt, som vore, om icke utmärkt, så i alla fall möjligt att
  uthärda, och vilket med tiden skulle kunna förbättras. Det är det som
  gjort, att jag kunnat genomgå alla prövningar, som ni hopat över mig
  ända från början av revolutionen. Min tillgivenhet för min konung och
  min kärlek till fosterlandet ha förlänat mig det mod och den styrka
  jag behövt för att trotsa edra angrepp och kränkningar, samt uthärda
  skammen och förödmjukelsen att underhandla med eder." Efter att sedan
  utfalla i de värsta smädelser mot nationalförsamlingen i det han
  uppräknar allt det onda som förorsakats av den anarki, som församlingen
  infört -- intrigmakare från alla Frankrikes fyra hörn hade blivit
  allenahärskande, det fanns ej längre någon regeringsmakt, armén var ej
  annat än en rasande soldatesk, ingen ordning fanns i samhället och alla
  hjälpkällor voro utsinade -- och efter att ha omtalat huru han förgäves
  under en lång tid sökt övertala Ludvig XVI och Marie-Antoinette att
  lämna Paris, kommer han till den intressantaste passagen, den som
  handlar om motiven till det steg han tvungit konungen alt taga: "Jag
  var övertygad om", säger han, "att konungens avresa vore det enda
  medlet att rädda staten, jag visste att alla europeiska makter rustade
  mot Frankrike, att de förberedde sig till att förklara detta land krig
  och översvämma dess område. Jag trodde att konungen, om han vore fri
  och befunne sig bland sina egna trupper, skulle vara den ende, som
  kunde hindra de fientliga arméernas frammarsch, och att folket, som
  skulle bli uppfyllt av fruktan över att se sig utan möjlighet till
  försvar, då det hörde att det ej längre fanns någon armé-- -- -- av
  sig självt skulle förstå konungens goda föresatser och kasta sig i
  armarna på honom. -- -- --" "Det blev beslutat att konungen skulle
  bege sig till Montmédy", berättar Bouillé vidare, "och att han, så
  snart han befann sig i säkerhet, skulle låta de utländska makterna få
  kännedom om det steg han tagit och de orsaker som drivit honom därtill.
  Sålunda kunde han hindra dem att taga hämnd, ända till dess att en ny
  församling, som han hade för avsikt att sammankalla, kunde ge dem den
  upprättelse, som de hade rätt att vänta, och även fastställa såväl
  monarkens som det franska folkets rättigheter. Genom en proklamation
  borde man tillkännage, att en ny lagstiftande kår skulle sammanträda
  på grunden av fria val och att de önskningsmål som uttalats i
  besvären till 1789 års ständerförsamling och vilka utgjort uttrycket
  för nationens önskningar, skulle tjäna till bas för de franska
  representanternas arbete. Och när konungen en gång blivit förmedlare
  mellan sitt folk och de utländska makterna, komme detta folk, av
  fruktan för att se Frankrike bli ett rov för de främmande makter som
  omge landets gränser, och i hopp om att få ordningen återställd genom
  en regering som vore inskränkt genom förnuftiga lagar, att anförtro
  sina rättigheter åt kloka och upplysta män, som kunde tillmötesgå både
  folkets och furstens intressen." -- -- -- "Se där vad eder olycklige
  monark avsåg!!" utropar Bouillé "Mot er egen vilja och i trots av
  folkets otacksamhet och grymhet vill han ännu dess lycka! Det är denna
  tanke, det är denna önskan som gjorde att han beslöt sig för det
  djärva steg som han tog, då han trotsade Lafayettes vaksamhet och hans
  hantlangares raseri och ställde sina steg till mig. Han leddes av intet
  annat motiv. Men i eder blindhet ha ni stött tillbaka den beskyddande
  hand, som sträcktes mot er, och det är denna er blindhet som snart
  skall föra till det franska rikets undergång."
  
  Brevet slutar med hotelser: "Tron mig, mina herrar, Europas furstar
  förstå att de liksom deras folk äro hotade av det vidunder som ni
  frambragt. De äro beväpnade för att strida mot det, och snart skall
  vårt olyckliga fosterland (ty jag ger det ännu detta namn) vara
  endast en skådeplats för härjningar och grymheter. Jag känner bättre
  än någon annan de försvarsmedel ni äga. De finnas helt enkelt inte.
  Varje hopp är fåvitskt. Ni ha ej mera tid att göra några experiment.
  Det är kanske ej ens mera tid att öppna ögonen på det folk som ni på
  ett brottsligt sätt bedragit, och vilket självt en gång rättvist och
  strängt skall straffa er. Hämnden över er skall tjäna till varnagel för
  en eftervärld, som evigt skall förebrå er att ni tillintetgjort ert
  fosterland, vars existens ni kunnat förlänga och vars framtid ni kunnat
  betrygga och försköna."
  
  "Och slutligen: ni må icke anklaga någon för en förment komplott eller
  sammansvärjning mot det ni kallar folket, samt mot er avskyvärda
  konstitution. Det är jag som förberett, ordnat och bestämt allt.
  Konungen själv har ej ens utdelat några order, det är jag ensam som
  gjort det. De som ha varit tvungna att utföra dem ha ej förrän i sista
  ögonblicket vetat vad det gällde, och de kunde ej vägra att åtlyda
  dem. Det är mot mig ensam, som ni skall rikta edert raseri, för mig
  som ni skola slipa edra dolkar och tillreda edra gifter. Jag har velat
  rädda mitt fosterland. Jag ville rädda konungen och hans familj, det
  är mitt brott. Det är ni som nu böra ansvara för deras liv, ej inför
  mig, men inför alla världens suveräner, och jag förbereder er på att,
  om ni kröka ett hår på hans huvud, så skall av Paris ej mera återstå
  sten på sten. Jag känner vägarna, utmed dem skall jag föra de främmande
  trupperna och ni själva skola plikta därför med edra liv. Detta brev
  är endast förebudet till det manifest från alla suveräners sida, i
  vilket ni i ännu klarare ord skall underrättas om vad de fordra av er
  och vad ni ha att frukta, ifall ni ej vilja foga er." Brevet avslutas
  med följande oskrymtade hälsning: "Farväl, mina herrar, jag slutar utan
  några ärebetygelser, ni veta tillräckligt väl mina känslor."
  
  Bouillé nådde med sitt brev såtillvida det mål han åsyftat, att det
  överallt i Paris väckte det hetsigaste uppseende. Nationalförsamlingen,
  som svarade på detsamma med en proskriptionsorder, lät trycka och
  uppspika det och det kommenterades ivrigt i tidningarna, på kaféer och
  i klubbarna. Men om Bouillé hyst någon naiv förhoppning om att hans
  skrivelse skulle kunna vara Ludvig XVI till något stöd och eventuellt
  samla kring honom de förnuftiga elementen i det franska samhället,
  misstog han sig i grund -- tvärtom klandrades hans tilltag allmänt,
  till och med på monarkiskt håll, och man såg i det intet annat än en
  braverande gest och ett försök att ådraga sig uppmärksamhet. Bouillé
  var mycket smärtsamt berörd över att man kunde misskänna de motiv som
  lett honom -- och vilka utan något tvivel voro de mest oegoistiska. I
  sina memoarer ger han uttryck åt sin besvikelse. "Alla partier ha",
  säger han "förebrått mig denna handling, man har velat göra gällande
  att jag letts av tom skrytsamhet, just då jag var uppfylld av känslor
  av hämnd och raseri: huru har man kunnat missförstå mig till den
  grad? Om ej min önskan varit att rädda konungen, om det ej varit mitt
  enda mål, hur skulle jag då ha kunnat vara så oförsiktig att jag
  förutspått de främmande makternas infall i Frankrike, när jag ej hade
  sett några förberedelser för ett sådant infall, och då jag visste att
  mina hotelser just nu ej kunde ha några effektiva följder? Skulle jag
  ha utsatt, ej blott mig själv utan även mina egna för proskription
  och förföljelse och för mina fienders raseri, dessa fiender, vilka
  jag därigenom ytterligare skulle förtörnat och vilkas dolkar skulle
  förfölja mig över allt och göra slut på mitt liv!!"
  
  Från de europeiska suveränernas sida rönte emellertid Bouillé det mest
  smickrande erkännande. Gustav III, som hade mottagit en avskrift av
  Bouillés upprop i Aachen, där han befann sig vid tiden för Ludvig XVI:s
  flykt, skrev strax till Bouillé ett särdeles älskvärt och beundrande
  brev, däri han erbjöd Bouillé tjänst i sin armé -- det var nämligen ej
  vid denna tid ovanligt att officerare ingingo i ett annat lands tjänst
  utan att lämna sina befattningar i hemlandets armé; så t.ex. tjänade
  ju som bekant en mängd svenska officerare i franska regementen. -- "Det
  finnes väl ingen furste i Europa", skrev Gustav III, "som ej skulle
  sätta pris på att bland sina undersåtar få räkna och i spetsen för
  sina arméer se en sådan man som ni. Men den som är den äldste och den
  trognaste av ert fäderneslands allierade, har kanske därvidlag en viss
  företrädesrätt framför de andra, så mycket mer som ni ej behöver lämna
  er tjänst i ert egentliga fädernesland för att inträda i hans."
  
  Två veckor tillbragte nu den franske generalen i vår konungs närhet
  i Aachen. Under långa och förtroliga samtal utvecklade Gustav III
  för Bouillé alla trådarna i de planer, han välvde för det franska
  konungaparets räddning, och sina förhoppningar om att få bli ställd
  i spetsen för den koaliserade armé som han räknade på, och Bouillé
  underlät icke att verka inspirerande genom sina mörka skildringar av
  revolutionens Frankrike. "Jag försökte", skriver Bouillé i memoarerna,
  "få honom att omfatta min åsikt, att det i anseende till den kraft och
  det antal som konungamaktens fiender i Frankrike kunde räkna på och den
  överlägsenhet som utmärkte jakobinerna, vilka snart skulle bli herrar i
  Frankrike, ej mera fanns någon annan utväg än en inblandning av de med
  konungen allierade makterna, stödd av talrika arméer, vare sig detta
  skedde för att få till stånd en överenskommelse i det de beskyddade
  det moderata rojalistiska partiet och det konstitutionella mot
  anarkisterna, eller för att åvägabringa en ny revolution till konungens
  förmån -- i båda fallen skulle de emellertid intränga i landet i
  egenskap av förmedlare och beskyddare av det förnuftiga partiet."
  
  Under denna samvaro upprepade Gustav III sitt anbud till Bouillé att
  ingå i den svenska arméns tjänst, i det han för honom ställde i utsikt
  att under det blivande fälttåget få kommendera de svenska trupperna
  under sitt eget överbefäl -- Gustav III ville nämligen själv anföra de
  förenade ryska och svenska styrkorna. Bouillé hade visserligen begynt
  underhandla med Katarina II i syfte att få anställning i ryska armén,
  men han gav dock vika för Gustav III:s övertalningar, smickrad över
  det varma erkännande som från dennes sida kom honom till del. -- "Det
  är svårt att motstå så smickrande lovord, i synnerhet när de komma
  från en hjälte", se där varmed Bouillé urskuldar sig att ha blivit den
  stora Katarina otrogen. Bouillé ger i sina memoarer en mängd detaljer
  angående sina samtal med Gustav III. Vi kunna se framför oss den
  beprövade generalen, lyssnande till den svenske konungens skildringar
  och utläggningar -- i ena ögonblicket skrytsam och fantastisk, i det
  andra öppenhjärtig och oförbehållsam. "Under den korta tid som jag
  tillbragte med denne furste", skriver Bouillé, "visade han mig ett
  stort förtroende; han talade med mycken öppenhet och anspråkslöshet
  om sitt krig mot ryssarna och framlade för mig alla de planer han då
  uppgjort och utfört. Dessa planer voro vackra, vidsynta, djärva; men
  de hade den svagheten att ej kunna utföras, liksom alla stora projekt,
  när de icke äro baserade på militärisk erfarenhet, ty endast med sådan
  kan man förena alla detaljer -- den minsta försumlighet kan nämligen i
  sådana avseenden komma allt att stranda. Han erkände det själv och sade
  mig, att han vid den tiden ej hade någon aning om, hur ett krig fördes,
  och ytterst få erfarna generaler som kunde leda det. Jag tyckte att han
  hade mycken begåvning och mycket goda kunskaper och till karaktären var
  oerhört lik sin morbror Fredrik den store."
  
  Redan före konungens flykt hade greven av Provence trätt i förbindelse
  med Bouillé och visat honom sin bevågenhet. Relationerna återupptogos
  vid det besök Bouillé gjorde hos prinsarna i Koblenz efter det han
  lämnat Aachen. Prinsarna utmärkte honom vid detta tillfälle på
  allt möjligt sätt, de gåvo honom bland annat säte och stämma i sin
  regeringskonselj och Bouillé framlade för dem ett aktstycke, i vilket
  han nedskrivit sina reflexioner över tillståndet i Frankrike och
  stämningen i armén. Detta aktstycke, i vilket Bouillé inlade hela sin
  entusiasm för en militäriskt genomförd kontrarevolution, vittnar om
  samma kortsynthet som utmärkte alla fälttågsplaner som uppgjordes både
  i prinsarnas och Gustav III:s omgivning, i det Bouillé fullständigt
  bortsåg från eventualiteten, att det revolutionära Frankrike kunde göra
  de allierade härarna motstånd. Men vi finna även samma oegennyttiga
  kärlek till Ludvig XVI som motiverar hela hans uppträdande och som
  endast ter sig så mycket djupare och ärligare, som Bouillé här visar
  sig ha genomgått samma utveckling som hans härskare, vars rent
  absolutistiska uppfattning av konungadömet efter flykten förefaller
  att ha underkastats en viss moderation. Bouillé gör nämligen några
  medgivanden åt revolutionsidéerna i det han påpekar att en stark
  regering i Frankrike ej kunde upprättas utan att folkets ställning
  förbättrades och en mängd gamla missbruk upphävdes. "Uppoffringarnas
  stund har nu kommit", skrev han, "och sådana äro oundvikliga. Man
  misstar sig, när man tror att adeln skall kunna återtaga alla sina
  privilegien parlamenten återupprättas i sin förra form, prästerskapet
  erhålla sina rikedomar och företrädesrättigheter, och regeringen sitt
  oberoende och sin absoluta makt."
  
  Från alla håll strömmade välvilja och tacksamhet över den plötsligt
  ryktbarvordne franske generalen. Konungen av Preussen hedrade honom
  även med en smickrande skrivelse:
  
  "Jag har läst edert brev till nationalförsamlingen med samma livliga
  intresse, som det jag hyser för er konungs belägenhet. Jag kan ej finna
  ord för att berömma det nit varmed ni tjänat honom, ensamt därigenom
  skulle ni ha förvärvat min aktning, ifall ni ej redan tidigare vunnit
  den på andra grunder. Det är med uppriktig sorg, som jag erfarit, att
  er fosterländska omsorg ej haft den framgång man önskat. Jag vet ej
  vilka planer ni har för framtiden, men om ni vill komma hit, skall ni
  jämte edra söner bli mottagen som en vän."
  
  Bouillé följde dock ej uppmaningen, utan antog i stället en inbjudan
  som han samtidigt erhållit från kurfursten av Mainz, vilken erbjöd
  honom att bosätta sig i hans rike, ett beslut som Fredrik Wilhelm
  gillade och som Bouillé ej behövde ångra, då han i kurfursten fann en
  älskvärd, glad och kunskapsrik man, som med värme omfattade hans egen
  plan på ett europeiskt krig mot Frankrike. Även kejsar Leopold visade
  sig nådig mot den franske general, som uppoffrat sig så oegoistiskt för
  hans syster och svåger. I augusti inbjöds Bouillé att infinna sig till
  furstemötet å Pillnitz slott samt att utarbeta och där framlägga en
  plan för ett eventuellt infall i Frankrike, på olika punkter.
  
  Så var den i sitt land föraktade och förföljde generalen,
  flyktarrangören och flyktingen bleven en man som Europas mäktiga
  furstar hyllade och räknade som sin vän och rådgivare!
  
  Under de dagar Bouillé vistades i Pillnitz hade han tillfälle att
  framlägga sin fälttågsplan för marskalk de Lascy och marskalk
  Hohenlohe, kejsarens och konungens av Preussen generaler, båda två
  språkrör för sina respektive härskare och såtillvida olika i sina
  åsikter, som de Lascy med lika stor iver opponerade sig mot en väpnad
  inblandning, som Hohenlohe förordade en sådan. Han fick dock ej ännu
  i Pillnitz tillfälle att framlägga denna plan för furstarna själva,
  utan först några veckor senare i Prag, dit han av kejsaren personligt
  inbjöds för att vara med om kröningshögtidligheterna -- en heder som
  Bouillé själv ingalunda underskattade. Den 12 september blev Bouillé --
  visserligen efter tio dagars väntan! -- emottagen i audiens hos kejsar
  Leopold, som vid denna audiens framlade sina synpunkter i de franska
  angelägenheterna. Men det hade ej krävts någon ingående diskussion
  för att ådagalägga för Bouillé att ett samarbete mellan kejsaren och
  honom var omöjligt. Leopold II:s åsikter stodo i konträr motsats till
  Bouillés egna, då denne Europas mäktigaste furste ansåg att Frankrikes
  angelägenheter borde avgöras, ej genom ett väpnat infall utan genom en
  kongress av alla Europas furstar, vilka stödda på starka arméer skulle
  förklara sig för en inblandning i Frankrikes angelägenheter till förmån
  för dem som lidit mest genom revolutionen, de tyska furstarna i Elsass
  och den franska konungafamiljen. Huru vitt olika Leopold II tänkte i
  de franska angelägenheterna bevisas bäst därav, att han förklarade för
  Bouillé såsom sin bestämda åsikt, att det enda parti Ludvig XVI kunde
  taga gentemot nationalförsamlingen vore att erkänna konstitutionen --
  denna nagel i ögat på alla motrevolutionärer av olika slag!
  
  Audiensen var sålunda icke ägnad att tillfredsställa Bouillé, och när
  han, efter att besviken ha återvänt till Mainz, återupptog arbetet
  för att rädda sin konung, hade han helt övergivit tanken på att från
  kejsaren vänta stöd för sina planer. Han tog nu definitivt parti
  för de makter vilka fortfarande arbetade i helt annan riktning än
  den Wienhovet inslagit: för Gustav III och prinsarna. Under vintern
  1791-1792 brevväxlade Bouillé ivrigt med Gustav III angående planerna
  på ett fälttåg och främst en svensk-rysk landstigning i Ostende såsom
  bas för ett sådant fälttåg -- en plan som Bouillé ingivit Gustav III
  och som denne med ömhet närde och utvecklade. Av de brev som finnas
  i behåll från Gustav III till Bouillé ser man vilket förtroligt
  förhållande som rådde mellan dessa två likatänkande men så olika män
  och huru ense de voro i fantastiskt överskattande av möjligheterna för
  en aktion utan kejsarens medverkan!
  
  Det goda förhållandet till Gustav III knöts ännu fastare därigenom att
  denne nu år 1792 antog Bouillés äldste son i svenska arméns tjänst
  -- i ett brev skrivet under Gevle riksdag och daterat den 6 februari
  1792 skriver Gustav III, att han väntade den unge mannen med största
  otålighet: "han kommer att bli mottagen såsom någon som hör ihop med
  er. Därmed är allt sagt."
  
  På vårvintern 1792 ägde stora händelser rum i Europa. Leopold II:s
  död i mars öppnade -- ty han var ju den mest fredsvänliga av Europas
  furstar -- för de krigslystna i alla länder utsikt till realiserandet
  av deras önskningsmål och förde även några veckor senare med sig
  krigsförklaringen från Frankrikes sida. Bouillé såg, liksom de flesta
  andra kontrarevolutionärer, vilka stirrat sig blinda på krigsmålet,
  dessa händelser an med den största förtröstan. På tal om att kurfursten
  av Mainz gladde sig över att fransmännen tagit ut steget, skriver
  Bouillé i memoarerna: "Han ansåg, liksom jag, att det (kriget) var
  nödvändigt för upprättande av ordningen i Frankrike och lugnet i
  Europa, där jakobinerna utspredo sina läror, vilka redan frambringade
  företeelser som voro nog farliga för att komma en att frukta för
  revolutionens utbrytande i de till Frankrike gränsande staterna." Men
  för Bouillé, kanske mer än för mången annan, skymdes glädjen häröver
  betydligt genom en händelse, som i hela Europa väckte den största
  uppmärksamhet och gjorde honom själv personlig sorg, Gustav III:s
  mord på maskeraden i Stockholm den 16 mars. "Vi förlorade en nyttig
  vän snarare än en mäktig allierad. Denna förlust var för mig själv
  mycket kännbar" -- se där hur Bouillé bedömer betydelsen av Gustav
  III:s död för sig själv och den sak vilken han vigt sitt liv, därvid
  ådagaläggande en mycket riktig uppfattning om den ringa betydelse
  Gustav III:s insats i det stora kontrarevolutionära äventyret i själva
  verket ägde i Europas ögon.
  
         *       *       *       *       *
  
  Under hela vintern och våren hade det revolutionära Frankrike rustat
  sig till kamp mot Europa. Med storslagen energi hade de styrande
  skapat en nationalhär, stor till både numerär och vilja till mod och
  självuppoffring. Det enda som fattades denna här var dugliga eller
  åtminstone djärva officerare, och det är väl även denna omständighet
  som var närmaste orsaken till den för Frankrike olyckliga utgången
  av de första sammanstötningarna med den europeiska koalitionshären.
  Ty från den stund Rochambeau såsom överbefälhavare ersattes med
  Dumouriez följde segern de franska härarna. På motsatt håll hade man
  att räkna på de främsta befälskrafter och framför allt den preussiska
  generalen hertigen av Braunschweig, som ansågs som tidens störste
  fältherre. Bouillé erfor i slutet av maj den stora hedern att få träda
  i förbindelse med denne och, på kejsar Fredrik Wilhelms inbjudan, vid
  ett möte i Magdeburg den 27 maj utveckla för honom sina synpunkter för
  de förbundna härarnas offensiv, som skulle begynna under sommaren. "Jag
  anvisade honom", skriver Bouillé i sina memoarer, "Champagne såsom den
  svagaste punkten på fronten, och tillrådde honom ett anfall på Longwy,
  sedan eller Verdun, såsom de lättaste orterna. Dessa tre platser
  voro de svagaste och likväl de enda, som täckte denna del av riket.
  Därifrån kunde man gå mot Paris genom Réthel och Reims, då man hade
  att tåga genom fruktbara slättland, utan att möta något som hindrade
  frammarschen!" Det är icke utan en viss kuslig känsla man läser
  Bouillés skildring av sina bemödanden att bistå Frankrikes fiender med
  fackanvisningar för deras krigföring! Men det enkla sätt på vilket han
  talar om sitt "förräderi", är, när det gäller honom liksom en mängd
  andra, om man så får säga hederliga emigranter, knappast att stämpla
  såsom något fosterlandsförräderi: det belyser endast med en skrämmande
  klarhet huru litet av revolutionens Frankrike som var känt ens på andra
  sidan gränsen och huru övertygade emigranterna voro om att Frankrike
  fanns där de själva voro, och dit de fört med sig alla sina gamla
  fördomar och traditioner, sina önskningsmål och förhoppningar!
  
  Bouillé hade intet hellre önskat än att få göra fälttåget med
  anförandet av en liten arméavdelning under hertigens av Braunschweig
  kommando -- "jag kände ju gränsen och hade därför kanske kunnat vara
  till någon nytta", säger han själv. Men han fick till sin stora
  besvikelse inget uppdrag i den tyska hären. Och vad som var ännu
  märkligare: han fick icke heller något kommando i den av emigranter
  sammansatta armédel, tillsammans ungefär 20,000 man, som fördelades i
  tre olika kårer under anförande av konungens bröder, samt Condé och
  hans son Louis de Bourbon. Bouillé påstår nämligen, att i prinsarnas
  omgivning funnos personer vilka voro avogt stämda mot honom men först
  nu efter det han förlorat sin beskyddare Gustav III utan misskund
  vågade angripa och förklena honom inför konungens bröder. En enda
  stod dock troget Bouillé bi, prinsen av Condé, och efter det ett av
  denne framställt förslag till uppställande av ytterligare en armékår
  strandat på ekonomiska svårigheter, beslöt sig den vittfrejdade
  franske generalen och beprövade mannen för att göra 1792 års fälttåg
  såsom en vanlig anspråkslös frivillig i Condés arméavdelning, denna
  hoprafsade och bristfälligt utrustade lilla kår till vilken strömmade
  huvudsakligen medlemmar av lågadeln och mindre lyckade existenser.
  
  Under fälttåget, som utspelades under tre månaders tid, från
  augusti till november, fingo Condés trupper ej alls tillfälle att
  deltaga i striderna -- en motgång som för en ättling av den lysande
  fältherresläkten ej kunde vara annat än ytterligt kränkande. Orsaken
  härtill torde varit, att denna franska armékår ställdes i beroende av
  den del av österrikiska armén som anfördes av Esterhazy -- "en dålig
  general över en oduglig armé" enligt Bouillés vittnesbörd. Bouillé
  erhöll emellertid under kriget åter ett hedersuppdrag. Den koaliserade
  hären planerade ett infall i Frankrike över norra Elsass med Rheinfeld
  som utgångspunkt och Porentruy som den första fasta plats, som
  borde intagas. Porentruy ansågs nämligen, jämte de befästa Ferette,
  Grandvillard och Montbéliard, skydda hela Franche-Comté och Bourgogne.
  Rheinfeld låg på kejserligt österrikiskt område, och Porentruy på
  franskt. Men för att nå från Rheinfeld, där man skulle övergå Rhen,
  till den franska orten måste hären tåga fyra mil på schweiziskt
  territorium i kantonen Basel. Anfallsplanens realiserande berodde
  därför på schweiziska förbundsrådets tillstånd till genomtåg och det
  blev Bouillé som utsågs till att försöka utverka detta.
  
  Bouillés mission i Schweiz lyckades därhän, att han kunde rapportera
  att ej ensamt Basel utan även övriga kantoner ingenting hade emot en
  österrikisk genommarsch. Men nu som så många gånger förr lyckades
  Bouillés antagonister väcka misstro till hans uppgifter -- om med rätt
  eller orätt, är svårt att avgöra -- och infallet i Elsass kom aldrig
  till stånd.
  
  Efter fälttågets slut lämnade Bouillé armén för alltid emedan hans
  ålder ej tillät honom att följa sin prins' exempel och taga tjänst
  i utländska arméer. Han tillbragte först några veckor i Holland och
  begav sig därefter i slutet av december 1792 i frivillig landsflykt
  till England -- kommunikationen mellan de båda länderna var då ännu
  ej avbruten. Orsaken åter till att han valde England som reträttplats
  sammanhängde med hans hängivenhet för sin konung. Han önskade
  nämligen att på så nära håll som möjligt få följa den process som
  nationalförsamlingen inledde mot Ludvig XVI och, i den mån han kunde,
  komma sin konung till hjälp. Bouillés namn hade nämligen av konungens
  rannsakare och domare blivit innästlat i anklagelsen mot honom. En av
  anklagelsens punkter lydde på att konungen givit Bouillé order att
  överlämna till prinsarna, hans bröder, en summa av 700,000 livres, en
  anklagelse, såtillvida orättvis, som de 670,000 livres, som Bouillé
  i själva verket överlämnat till Monsieur strax efter konungens
  misslyckade flyktfärd till Montmédy, ingalunda voro någon sändning
  från Ludvig XVI till hans bröder -- att sända penninghjälp till dem
  hade fullkomligt stritt mot det parti, konungen sedan länge tagit
  gent emot dem -- utan utgjorde återstoden av den summa om en miljon
  livres, som Ludvig XVI hade lämnat till Bouillé i och för flyktens
  ordnande och som denne, kortsynt nog, hade lämnat till konungens
  bröder. Bouillé hade i sin ägo aktstycken, genom vilka han kunde
  rentvå konungen i denna punkt. Utom det kvitto som Monsieur givit
  honom på de överlämnade penningarna, kunde han nämligen framvisa ett
  brev från Ludvig XVI, vari denne klandrar honom för att han lämnat
  denna summa till prinsarna, ett aktstycke som i denna sak var av den
  största betydelse. Tyvärr finnes ej detta brev i behåll, men däremot
  har Bouillé i sina memoarer avtryckt en förklaring som han i denna sak
  sänt till Ludvig XVI:s forne liberale minister, den på sin tid uppburne
  Malesherbes, som, nu 70-årig, frivilligt anmält sig att vara en av
  Ludvig XVI:s försvarsadvokater, och där han omtalar sitt överlämnande
  av de återstående penningarna till prinsarna samt konungens missnöje
  häröver. Efter avsändandet av denna edsvurna förklaring begav sig
  Bouillé omkring den 15 januari till Holland, där han hade deponerat
  sina papper. Här fann han sig till möte ett brev från Malesherbes med
  begäran att Bouillé ej skulle sända honom originalen utan kopiorna
  av dessa aktstycken. Brevet vittnar tydligt om att konungens gamle
  trotjänare och vän ej hyste några förhoppningar på att konungens sak
  skulle gå väl: "Det är i detta ögonblick omöjligt för mig att förutse",
  säger han, "vilket bruk man skall göra av dessa (handlingar). Konventet
  är upptaget av den dom, det ämnar fälla: men det finnes många människor
  som tro, att denna angelägenhet ännu skall dragas inför nationen,
  antingen i form av appell, eller också att konventet skall fordra
  av nationen själv bekräftelse på den dom, det ämnar fälla. I detta
  senare fall kunna Ludvig XVI:s försvarare möjligen ha behov av edra
  aktstycken."
  
  Malesherbes' dystra aning besannades. De bevis för konungens oskuld som
  Bouillé kunde framlägga och även översände, kunde intet rubba i Ludvig
  XVI:s öde. När Bouillé återvände till England var det endast för att
  erhålla underrättelsen om att hans konungs huvud fallit på stupstocken.
  
         *       *       *       *       *
  
  Den engelska regeringen, vilken i allmänhet på ett verksamt sätt
  bidrog till att för de emigranter, som vistades i landet, minska
  landsförvisningens tröstlöshet och ensamhet, visade Bouillé mycken
  välvilja, och när från detta land år 1793 en armé sändes till Flandern,
  blev Bouillé av hertigen av York, som kommenderade den, kallad att vara
  hans strategiska rådgivare, ett anbud som han med glädje antog, men
  snart fick ångra, då hertigen ej det ringaste rättade sig efter hans
  råd och endast använde Bouillé till att söka reparera upp de många
  misstag, han själv begick. Under samma år erhöll han från Monsieurs
  sida flera anbud om olika kommandon, bland annat det över de upproriska
  vendéerna i deras ryktbara guerillakrig mot nationalkonventet. Men hans
  hälsa var redan då bruten och måhända var det ej längre frestande för
  honom att likt en äventyrare kasta sig in i en upprorsrörelse, som bar
  prägeln av ett hänsynslöst inbördeskrig, och vars mål knappast var att
  återupprätta konungamakten, utan mera liknade en upphetsad partikamp.
  Den frejdade ädlingen och krigaren avböjde anbudet och stannade kvar i
  London, där han framlevde de sista åren av sitt växlingsrika liv, aktad
  och ärad av sin omgivning och ytterst väl bemött av engelsmännen. Han
  dog år 1800 i London, 60 år gammal.
  
  Bouillé var under hela sitt liv typen för det Frankrike som
  sammanblandade just de två begrepp, som revolutionen strävade
  att åtskilja: konung och fädernesland. Han var en riddare utan
  fruktan och tadel, men med hederskänslor, som voro färgade av
  feodaltidens traditioner och hade intet att göra med en modern tids
  personlighetskrav. Snabb till hjärta och värja, entusiastisk för den
  sak, han en gång gjort till sin, var han outtröttlig då det gällde att
  vinna sitt mål och att fylla det han kallade sin hedersplikt, men han
  saknade den politiska takt och besinningsfullhet, som fordras av den
  som vill kallas en ledande personlighet under en tid av jäsning och
  samhällsomvälvningar. Huru sympatisk man än måste ställa sig gentemot
  Bouillés person, kan man dock ej undgå att betvivla, att han varit
  fullt vuxen den uppgift, som i hans livs stora ögonblick lades på hans
  axlar och som, därest han mäktat lösa den, måhända helt och hållet
  skulle förändrat förloppet av den syndaflod, i vars vågor han och hans
  härskare uppslukades.
  
  
  
  
  EN POLITISK SALONG I BRYSSEL.
  
  
  Om man överhuvud har möjlighet att bestämma karaktären av de
  centra, där emigranterna samlades, kan man utan tvivel med
  emigrationshistorikern Ernest Daudet -- om också ej lika kategoriskt
  som han -- göra skillnad mellan England, där den del av den franska
  aristokratien samlades, som ville och kunde leva ett sorglöst och
  oberoende liv, och vilken ej brydde sina hjärnor med vittsträvande
  politiska planer, Schweiz, där den fattigare delen av emigranterna
  slagit sig ned -- journalister, författare och tjänstemän -- och de
  tyska Rhenprovinserna, som av emigranterna företrädesvis hyste de
  militära elementen, ett slags aktivister som väntade det gynnsamma
  ögonblicket att med maktmedel vrida den urledgångna tiden rätt igen.
  
  Bryssel var visserligen under emigrationens första och lyckligare år
  mera en genomfartsän en uppehållsort, men också här slogo emigranterna
  ned sina bopålar på längre tid. I början av revolutionen var det
  vanligt, att rikt folk placerade sina penningar och dyrbarheter hos
  Bryssels bankirer och penninghus, och det var snart många som på grund
  av affärsförbindelser och dylika praktiska skäl även stannade i den
  rika och eleganta staden. Samtida memoarer vittna om vilken lyx som
  utvecklades av i Belgien bosatta flyktingar. Aristokratiens damer
  visade sig på promenaden i Bryssels ståtliga parker klädda i stor
  toalett, och emigranterna tillbragte, såsom förr vid hovet, sin mesta
  tid på teatern, på baler, middagar och supéer. All den granntyckthet
  med rang och etikett som härskat i Versailles återupplivades i
  landsflykten och fick här en mera renodlad form än annanstädes -- till
  och med vid prinsarnas hov i Koblenz var societeten mera blandad än i
  Bryssel. "Jag har varit sänd till Ostende," skriver en fransk officer
  vid denna tid, "och stannade där i sex veckor. -- -- -- Förresten äro
  alla emigranter i Belgien snobbar, vilka ej kunna gå ut i krig annat än
  som adjutanter, de hysa stort förakt för provinsadeln med dess något
  tafatta uppträdande."
  
  De belgiska emigranterna voro också av den mest utpräglade typ -- hos
  dem liksom hos adeln i allmänhet hade genom revolutionen alla böjelser
  för fronderande utplånats, man samlades i enig dyrkan kring den
  oinskränkte monarken av guds nåde och mindes till och med ej mer att
  man själv för endast en kort tid sedan -- vid de inkallade parlamenten
  1788 -- skyndat sig att återuppliva dessa traditioner genom den där
  framträdande aristokratiska oppositionen mot konungamakten. På somrarna
  drogo sig alla emigranter, som ville kalla sig verkligt mondäna, till
  badorterna Aix-la-Chapelle och Spa, där de hade tillfälle att blanda
  sig med utländska furstliga personer och den högsta societet, som från
  alla Europas hov kom hit för att roa sig.
  
  Men Bryssel hyste i sin mitt också ett allvarligare slag av emigranter,
  de som trots middagar, baler och teatrar ivrigt och konsekvent arbetade
  för det franska konungaparets intressen och för kontrarevolutionens
  planmässiga igångsättande. De bildade små politiska härdar, där det
  sjöd av uppslag och planer, och vilka, på grund av stadens läge mitt
  i nätet av mellan Europas huvudstäder spunna politiska intrigtrådar,
  blevo ett slags hemliga poststationer. Genom dessa anlände och avsändes
  viktiga brev och budskap, komna och gångna med hemliga kurirer.
  Vänner och meningsfränder emellan läste man där icke blott de brev
  som stannade, utan även dem som voro ämnade att passera vidare,
  såsom brukligt var vid denna den långsamma postgångens tid. En sådan
  poststation och kontrarevolutionär härd var madame Sullivans salong.
  Men från detta emigrantcentrum utgick ej någon krigspropaganda, där
  samlade man sig icke kring den koblenzska erövringsparollen, tvärtom
  rönte de emigrerade prinsarnas ofta nog lättsinniga planer och projekt
  från denna tysta vrå ett allvarligt och avgjort motstånd. Hos madame
  Sullivan gick nämligen allt arbete ut på alt försöka skydda och rädda
  den franska konungafamiljen.
  
  Det må sägas strax, att man om madame Sullivan själv kan erhålla endast
  de mest sparsamma upplysningar. Ja, uppgifterna om hennes person
  äro så fragmentariska, att man ibland vore böjd anse henne för en
  mystifikation. Det framgår dock av samtida anteckningar, att hon till
  sitt liv och leverne var en högst vidlyftig dam, och i sitt uppträdande
  särdeles extravagant.
  
  Enligt Lars von Engeström, som nämner henne i sina "Minnen" var hon
  född italienska -- enligt uppgift i Mildred Carnegys "En drottnings
  riddare" skulle hon däremot varit irländska -- hade vistats i Ostindien
  och där gift sig med en amerikan eller engelsman, som gav henne det
  namn under vilket hon blivit känd -- varken hennes familjenamn eller
  förnamn finnes någonstädes direkt angivet. Dock finner man i de
  dokument, som lämnat oss de flesta tillförlitliga uppgifterna om denna
  intressanta och gåtfulla kvinna, en namnförkortning, angivande ett
  namn vilket torde varit hennes dopnamn eller i varje fall det namn,
  som en av hennes intimaste vänner städse begagnade. Dessa dokument äro
  Hans Axel von Fersens dagbok och namnet är Elisée, vanligen förkortat
  till "El". I denna utländska dams salong utgjordes gästerna ej heller
  av fransmän, utan företrädesvis av utlänningar: den ryske ministern i
  Paris, Simolin, den förfranskade engelske författaren Crawford, och den
  förfranskade svenske greven Axel von Fersen.
  
  Det är kanske vanskligt att med säkerhet angiva arten av de personliga
  förhållanden, i vilka madame Sullivan stod till var och en av dessa tre
  män. Det man till att börja med säkert vet, är att hon vid tiden för
  kungaparets flykt stod i förbindelse till Simolin och underhölls av
  honom.
  
  Baron Johan Mathias Simolin är från Finlands historia illa känd genom
  det nit och den energi som han, i trots av att han var av finsk börd
  och härkomst -- familjen var ursprungligen hemma i Åbo -- under "Lilla
  ofreden." inlade i arbetet för landets förryskning. Han var vid denna
  tid sekreterare hos det ryska sändebudet i Stockholm, Panin, och
  hade följt denne till Finland, där han var sin chef behjälplig att
  med alla upptänkliga medel -- icke minst genom penningutdelningar --
  försöka locka de ledande männen i landet att ansluta sig till deras
  ryska unifieringsplaner. Simolin blev år 1766 för sina förtjänsters
  skull utnämnd till Rysslands sändebud vid riksdagen i Regensburg, 1775
  sändebud i Köpenhamn, och 1776 i Stockholm, därifrån han dock senare
  förflyttades på grund av en direkt anhållan av Gustav III vid dennes
  besök i Petersburg 1777. 1780 blev han minister i London, och sju år
  senare efterträdde han furst Bariatinsky såsom Rysslands ambassadör
  i Paris. Det var här som den vidlyftige kvinnotjusaren och eleganten
  lierade sig med madame Sullivan, och det var utan tvivel genom hans
  förmedling, som Axel von Fersen under den långa, 1788 börjande
  Paris-vistelsen gjorde hennes bekantskap. Hon bodde då rätt storståtligt
  i eget hus och upprätthöll en ganska elegant salong, där diplomater och
  hovmän möttes.
  
  Lars von Engeström skriver om trion Simolin-Sullivan-Crawford, sådan
  han långt senare -- 1796 -- gjorde dess bekantskap: "Fru Sullivan var
  italienska och hade vistats i Ostindien. Jag känner icke huru hon kom
  dit, men hon gifte sig där med en herr Sullivan. En herr Crawford, som
  var rikare än han, bortförde henne från honom och förde henne tillbaka
  till Europa. Jag vet icke heller hur hon kom till Württemberg, men hon
  hade i alla fall varit där, ty hennes dotter m:lle Franchimont erkände
  en hertig av Württemberg som sin far. Hon hade varit mycket vacker,
  och var det fortfarande, oaktat hon var fullkomligt i samma belägenhet
  som 'La fiancée du Roi de Garbe'. [Ur en av Lafontaines fabler. v.
  E. syftar på m:me S:s många erotiska förbindelser.] Hon förde ett
  ganska kostsamt levnadssätt på Crawfords och Simolins bekostnad. Denne
  sistnämnde, förut sändebud vid åtskilliga hov, var icke mera vad han
  varit. Han var numera nästan sinnesslö, och ingen i huset frågade efter
  honom. Crawford var hans vän. Denne var en hedersman, kvick, mycket
  rik, och högst förbittrad på de franska republikanerna" -- -- --
  
  Bland G. J. Ehrensvärds "Dagboksanteckningar" finnes denna i tröttsam
  antites-stil givna karakteristik av den ryske diplomaten:
  
  "Simolin hade mer arghet än slughet, mer slughet än förstånd, han hade
  alla egenskaperna att lära känna folk, men ingen att leva med dem, han
  hade all högfärd av en uppkomling, men ingen annan hågkomst av sitt
  forna tillstånd, än den tanken att andra icke glömt det, han talade
  varken väl språk eller sitt tal, men han skall vara arbetsam. Han hade
  egenskaper av en second personnage vid en brydsam mission, men ingen av
  att vara den förste; han kunde väl tända en eld, men ej inbilla folk
  att det var en lusteld. I affärer satte han bitterhet och hetsighet, i
  sällskap ledsnad och inom sitt eget hus en stark hushållning."
  
  Quintin Craufurd, eller Crawford, som hans namn vanligen skrevs,
  hade tidigt kommit till Indien, i Ostindiska kompaniets tjänst.
  Efter att hava samlat en stor förmögenhet hade han återvänt till
  Europa och slagit sig ned i Paris, där han förde en rik engelsmans
  typiska tillvaro, samlade böcker till sitt bibliotek och konstskatter
  till sina samlingar. Dessutom utvecklade hon en ganska flitig
  skriftställarverksamhet, utgav vidlyftiga arbeten om Indien, samt
  skulle senare bli en driven historisk antecknare och samlare.
  
  Av det v. Engeström berättar, och även av annat, kan man draga den
  slutsatsen, att Crawford stod högt i madame Sullivans gunst, utan
  tvivel högre än den vid denna tid 70-årige Simolin, och att hon delade
  sina gracer mellan dem. Sedermera utvidgades denna ménage-à-trois
  ytterligare till en ménage-à-quatre, genom uppträdandet i hennes hus
  av en annan diplomat och hovman, den förnäme, korrekte, en smula
  stele Axel von Fersen. Med säkerhet vet man icke, när förbindelsen
  med Marie-Antoinettes riddare och vän och den äventyrliga utländskan
  började, Fersens dagbok från 1780 till 1791, som annars säkert skulle
  givit de noggrannaste upplysningar i detta avseende, gick nämligen
  förlorad under hans flykt från Bryssel efter slaget vid Jemmapes. Ett
  är emellertid visst, nämligen att Fersen först i Paris och sedermera i
  Bryssel var en av dem som ivrigast besökte madame Sullivan och att han
  i henne fann en politisk vän och meningsfrände.
  
  Fersens ställning till konungaparet hade vid början av år 1791 blivit
  mera intim än någonsin. Lika trofast i motgångens som medgångens dagar
  var Fersen nu bliven den som i sin hand sammanhöll alla trådarna i de
  förbindelser, som det faktiskt om än ej officiellt fångna konungaparet
  lyckades upprätthålla med sina få verkligt trogna anhängare vid och
  utanför Frankrikes gränser.
  
  I februari sagda år skriver Axel Fersen till sin far: "Jag är bunden
  vid konungen och drottningen, därtill är jag förpliktad genom den
  godhet de alltid visat mig under sin makts dagar, och jag skulle vara
  en otacksam usling om jag övergåve dem nu, när de icke mera kunna göra
  något för mig, men jag däremot kan hoppas vara dem nyttig. Till all den
  godhet varmed de överhopat mig, hava de lagt ännu en, en smickrande
  utmärkelse, nämligen sitt fulla förtroende. Det är så mycket mera värt
  som det är begränsat och koncentrerat kring tre à fyra personer, av
  vilka jag är den yngsta." Detta förtroendes kärnpunkt behöver man ej
  länge leta efter: det var planerna på konungaparets flykt, och de tre
  medarbetarna i detta projekt voro högt ansedda män, de Breteuil, förut
  inrikesminister, nu konungaparets generalfullmäktige i utlandet, markis
  de Bouillé, den framstående generalen, och Mercy d'Argenteau, före
  revolutionen Österrikes sändebud i Paris och alltjämt en överlägsen och
  inflytelserik personlighet.
  
  För denna högpolitiska plan arbetade nu Fersen oförtrutet. Han var ett
  slags konungaparets handsekreterare och förtroendeman. Han uppsatte
  promemorior och förslag till skrivelser, han överbringade till sin
  konung förslaget att genom förhandlingar med Danmark, Preussen och
  Ryssland söka garantera Englands neutralitet i ett eventuellt krig
  mellan de europeiska bundsförvanterna mot det revolutionära Frankrike,
  han diskuterade med Gustav III den äventyrliga planen om en svensk
  flottexpedition till Ostende med trupper, som skulle gå direkt mot
  Paris.
  
  Som hans medhjälpare i dessa "negociationer" bör man betrakta paret
  Sullivan-Crawford. För underhandlingarna med England skulle Crawford
  visa sig synnerligen redobogen och nyttig, som vi senare skola få se,
  och i madame Sullivans salong tillbragte Fersen all sin lediga tid. Man
  behöver endast kasta en blick i Fersens dagbok, vilken ännu outgiven
  finnes bevarad i Stafsunds bibliotek, för att finna huru nära Fersen
  måste hava stått den ryske ministerns väninna och det så tidigt som i
  januari månad 1791, medan de båda, liksom även Crawford och Simolin,
  ännu befunno sig i Paris. Se här ett litet utdrag ur dagboken, i
  översättning -- med undantag för några ord och meningar är Fersens
  dagbok nämligen skriven på franska:
  
      1791. juni 11. Hos Stegleman. Hos Sullivan.
  
      12. Middag hos Sullivan.
      13. Middag hemma. Hos henne (Marie-Antoinette) från 6-8. -- --
          och Sullivan. 14. Middag Sullivan. Spelade kort Sullivan.
      16. Middag hos Sullivan. Hos henne (Marie-Antoinette) kl. 1/2 7.
      17. Stegleman, hos Sullivan. "Blifwit qwar." [Orden inom
          citationstecken äro skrivna på svenska.]
      19. Dinerat hos Sullivan, stannat hela kvällen, "blifwit qwar
          i slottet från 11 1/2 till midnatt".
  
  Det berättas även att madame Sullivan kände Marie-Antoinette, och
  en författare, Gaulot, visserligen ej så alldeles vederhäftig, men
  stödjande sig på tillförlitliga källor, vill påstå, att hon var vän
  till den kungliga familjen, att det var hon som beställde den vagn,
  i vilken de kungliga skulle fly, och att hon dagligen gick för att
  se till huru långt arbetet på densamma fortskridit. Om nu detta är
  faktiskt, så hade hon i själva verket, då ju enligt samtida vittnesbörd
  den famösa vagnen var färdig redan i mars, haft långvariga relationer
  till Fersen och konungaparet. Ovananförda utdrag ur Fersens dagbok
  vittna för övrigt tydligt om ett politiskt och praktiskt samarbete --
  ty det kan väl knappast förutsättas, att Fersen under dessa upprörda
  dagar, som föregingo konungaparets flykt, och under vilka tanken på
  drottningen, hennes familj och deras öde helt upptog honom, skulle
  tillbragt sina dagar hos en person som icke legat inne i politiken,
  känt till hans planer och som ej hade hyst samma illusioner och
  förhoppningar som han själv. När det emellertid påståtts, att madame
  Sullivan skulle givit sig ut för att vara den baronessa von Korff, på
  vilken, efter Simolins utverkan, Marie-Antoinettes pass hade blivit
  ställt, så äger detta icke sin riktighet. Baronessan von Korff var
  icke någon fingerad person, utan dotter till madame Stegleman eller
  Stegeman, innehavare av det vid denna tid i Paris välkända handelshuset
  Stegleman-von Korff, det affärshus, som försträckte Fersen de summor
  som han behövde för att ordna konungens och Marie-Antoinettes flykt,
  dessa penningar -- beloppet har angivits ända till två miljoner --
  som Fersen slutligen själv fick ersätta. För övrigt framgår det
  tydligt av ett nedan citerat brev av den 27 juli 1791 från Simolin
  till madame Sullivan att den sistnämnda ej haft något att skaffa med
  Marie-Antoinettes pass, som Simolin erhållit av utrikesministern
  Montmorin.
  
  Ännu dagen före flykten åt Fersen middag hos madame Sullivan -- och
  antagligen lämnade hon och Crawford ännu samma kväll Paris. Endast
  Simolin stannade kvar och hans uppgift blev nu att hålla vännerna på
  andra sidan gränsen au courant med vad som hände i Paris.
  
  Själva dagen före flykten är Fersen enligt dagboken hos konungaparet,
  och man överenskommer att om kuppen misslyckas, skall Bryssel bli
  Fersens och hans vänners nästa operationsplats. "Greve Fersen, vad
  som än händer skall jag aldrig glömma vad ni gjort för mig", det
  är konungens avskedshälsning. "Drottningen gråt mycket", antecknar
  Fersen lakoniskt. Det var icke tid till långa känsloutbrott. En timme
  senare är han "hos Sullivan" för att se efter vagnen. Vid midnatt
  sitter han förklädd till kusk och kör för de kungliga flyktingarna
  till första skjutshållet, Bondy, där han måste skiljas från dem. Detta
  var på förhand överenskommet. Kuskar ombyttes vid varje skjutsstation
  och plats fanns icke i vagnen. Den 22 juni är han i Mons, lyckligen
  undkommen, och träffar där madame Sullivan, greven av Provence och
  madame Balbi. Först den 23 juni får han av markis de Bouillé mottaga
  budskapet om att flykten misslyckats.
  
  Följer man vidare Fersens dagbok, vilken innehåller synnerligen
  noggranna anteckningar om hans dagliga liv, så får man veta, att han
  strax efter ankomsten till Bryssel återtog sin vana från Paris att alla
  dagar besöka fru Sullivan. Redan före den 25 juni har han antecknat att
  han åt middag hos madame Sullivan på hotell Bellevue, samt dröjde där
  hela eftermiddagen. Ett litet utdrag ur dagboken är nog för att visa
  hans täta besök:
  
      26 (juni). Åt frukost hos Sullivan, middag också. Middag hos
      Mercy. Te hos Sullivan. Tillbragte hela kvällen där med en mängd
      fransmän, ytterst löjliga. Uppförde sig illa. 27. Frukost hos
      Sullivan, middag också, tillbragte hos henne hela kvällen. 28.
      Frukost, middag och te hos Sullivan.
  
  Vi antaga att deras samtal under dessa dagar kretsade kring frågan om
  konungaparets öde!
  
  Den 29 juni reste Axel von Fersen till Aix-la-Chapelle för att av sin
  konung Gustav III, som vistades där, mottaga instruktioner för fortsatt
  arbete i kontrarevolutionens tjänst. Den 4 juli återkom han till
  Bryssel, och vi se att han strax åter upptager relationerna med madame
  Sullivan. I dagboken läsa vi:
  
      Juli 5. Hela dagen hos Sullivan. 7. Frukost hos Sullivan. 8.
      Dito. 9. Frukost, middag och kväll hos Sullivan. Crawford går
      in på att resa till England. 10. Frukost, middag och kväll hos
      Sullivan. 11. Dito. 12. Frukost, middag och kväll hos Sullivan.
      Torsdag 14. Frukost med Sullivan. Dinerade med 10 personer vid
      hovet, mycket bra, men enkelt. På kvällen hos Sullivan. -- -- --
      15. Åt middag hos Sullivan.
  
  Samvaron hos madame Sullivan avbröts för några månader av resor. Den
  20 juli reser Fersen jämte Crawford åter till Aix, där den senare
  presenteras för den svenske konungen och varifrån han såsom Gustav
  III:s underhandlare två dagar senare avreser till England med bud till
  konung Georg och hans premiärminister Pitt. Han får för resten snart
  brev efter sig från Fersen. I brev av denne till Taube den 26 juli
  omtalar han att han skall giva sin engelske vän i uppdrag att söka i
  England genom ett lån bota Gustav III:s penningbrist, den klippa varpå
  så många av hans vittsträvande planer strandat. -- Denna del av hans
  mission misslyckades för övrigt, varemot konung Georgs svarsbrev till
  Gustav III var välvilligt och av denne betraktades som en politisk
  framgång.
  
  Fersens resa går snart därefter till Wien, dit han av Gustav III blivit
  sänd i det hedrande men ganska delikata uppdraget att med Leopold II
  diskutera möjligheten för bildandet av den stora liga av europeiska
  makter som borde skyndsamt ingripa för Frankrikes och dess konungapars
  räddning. Enligt den instruktion som konungen därvid utfärdade borde
  Fersen underhandla om den planerade landstigningen i Ostende, och om
  upplånandet av kejserligt befästningsartilleri åt den svenska hären
  samt dessutom även söka förmå kejsaren att utse den svenske konungen
  till ligans chef -- en halsbrytande uppgift och en idé som kunde
  fötts blott i en så romantisk och äventyrlig politikers huvud som
  Gustav III:s. Det behöver ej sägas att missionen misslyckades, enligt
  konungens utsago i brev till Fersen på grund av "huset Österrikes
  gamla avundsjuka mot huset Wasa", men enligt dagboken är kejsaren
  älskvärd och konversabel. Han gillar Crawfords sändande till England
  och kallar denne en "homme d'esprit". Han sysselsätter sig även med
  madame Sullivan. Enligt dagbokens omsorgsfulla referat av Fersens' och
  kejsarens samtal säges kejsaren ha sagt om Crawford: "Ah, jag känner
  honom och hans föregivna fru Crawford!" Därefter följer av Fersen en
  parentes: "Détails sur elle". Skada att ej den annars omständlige
  Fersen fortsatte att ordagrant citera den höge interlokutören, det
  skulle troligen givit en aning om samtidens syn på fru Sullivan. Fersen
  hade för övrigt sitt eget bestämda omdöme om kejsaren. Redan före resan
  till Wien har han annoterat: "En äkta italienare den där Leopold"
  och den 26 september, då han varit på avskedsaudiens hos kejsaren,
  skriver han beträffande dennes utlåtanden om Ludvig XVI vars mer eller
  mindre framtvingade erkännande av konstitutionen i de dagarna mycket
  diskuterades: "Han (d.v.s. kejsaren) medger att konungen ej är fri,
  att man måste arbeta för hans befriande och att det var lyckligt att
  han utan inskränkning godkänt konstitutionen. På kvällen sade han
  till en annan att eftersom konungen sanktionerat konstitutionen var
  ingenting mer att göra åt saken." -- "Det är just vad jag befarat,"
  tillägger Fersen.
  
  På hemvägen besökte han prinsarna i Koblenz. Och betecknande för hur
  väl han trivdes med vännerna i Bryssel är att när han den 25 augusti
  lämnar Koblenz, han skriver i sin dagbok dessa ganska rörande ord:
  "Vackert. Rest. Ledsen över att det ej är till Bryssel."
  
  Efter månader av ändamålslösa audienser och diskussioner, var Fersen
  den 6 oktober 1791 åter i Bryssel. För denna dag och de närmast
  följande har han antecknat i sin dagbok:
  
      6 oktober. Anlände kl. 6 på morgonen till Bryssel. Vackert väder.
      Ingen bostad. Crawford hade kvällen förut flyttat. Jag sov på
      hotell "Duc de Galles". Gick ut kl. 12 till Sullivan. Åt middag
      hos Breteuil, tillbragte aftonen hos Sullivan. Mycket fransmän.
      7. Soaré hos Crawford. Min uniform gör stor lycka. 8. Dito.
      9. Middag hos Crawford. 14. Åt middag med Crawford, Sullivan
      och familjen Th. 16. Abbé Maury anländer. En mängd fransmän,
      den ena löjligare ån den andra. 17. Åt middag hos Crawford.
      Tillbringade där hela kvällen. 18. Middag hos Crawford, som var
      mycket svartsjuk på mig. -- -- -- Simolin skriver till madame
      Sullivan, att han (Staël) berättar de rysligaste saker om mig.
      Han säger att jag ej kan annat än intrigera för att beröva honom
      hans plats, han har även visat brev som han fått av konungen av
      Sverige, etc. etc. Alla dessa herrar, Asp, Simolin etc, äro emot
      mig, påstå, att jag gjort allt av ärelystnad, och att jag störtat
      konungen och drottningen i fördärvet av samma anledning-- -- --
      20. Middag hos Crawford. 21. Åt middag på en engelsk picknick
      med Crawford, Sullivan, Gardiner, Hodgues och Thuguet. 22.
      Middag Crawford. 23. Middag Crawford. 25. Jag var före middagen
      tillsammans med Sullivan.
  
  Notisen av den 18 visar, att Fersen genom sin verksamhet i Bryssel
  såsom sin konungs utomordentliga sändebud kom att konkurrera med den
  ordinarie svenske ambassadören i Paris, Staël von Holstein, hans forne
  vän, senare hans gynnade rival i m:lle Neckers gunst, en man, som för
  övrigt till revolutionen förhöll sig mera sympatisk och mera objektiv,
  än både Fersen och hans konung.
  
  Det kan på grund av dessa korta dagboksanteckningar förefalla,
  som hade Axel Fersen utbytt de täta besöken hos fru Sullivan med
  motsvarande middagar och supéer hos Crawford, och man undrar om det
  goda förhållandet till madame Sullivan blivit på något sätt stört.
  Men så var icke fallet. Förklaringen till att han härefter intog sina
  måltider hos Crawford, var med all säkerhet den, att medan Crawford
  förut bott på hotell, han vid denna tid -- vilket även en anteckning
  i Fersens dagbok anger -- inredde sig ett eget hem, och att de tre
  vännerna, i stället för att förut ha intagit sina måltider hos madame
  Sullivan på Bryssels på den tiden mest bekanta hotell, Bellevue, numera
  mest sammanträffade hos Crawford. Och det finnes även anledning att
  förutsätta att Crawford såsom ett nödvändigt tillbehör till sitt nya
  hem medtagit -- madame Sullivan. När Fersen efter denna tid i sin
  dagbok talar om sin väninna, säger han att han varit "tillsammans"
  med henne och ej "hos" henne. Först senare, när det för den 23 maj i
  dagboken står att Crawford rest till Stuttgart för att hämta madame
  Sullivans dotter, begagnar han sig åter av det gamla uttryckssättet:
  "Diné chez Sullivan, frukosterat Sullivan, tillbragt hela dagen
  hos Sullivan." Det är också nu i själva verket hos den frånvarande
  Crawford, som han dinerade och superade. Att madame Sullivan senare
  under många år bodde hos Crawford, framgår alldeles tydligt.
  
  Av von Engeströms anteckningar finnes även en uppgift angående madame
  Sullivans person och sätt att uppträda. Han säger om henne: "Fru
  Sullivan hade icke ett behagligt sätt att vara. Hennes munterhet var
  av det högljudda italienska slaget; hon skrek när hon skulle tala,
  och skrattade med full hals. Sålänge som greve Fersen var hos henne,
  var hon likväl tystlåten och försjunken i åskådande, liksom han. När
  Crawford var hemma, gick det också anständigt till; men när dessa båda
  herrar voro borta, spelade man, lekte pantlekar, utdelade kyssar och
  förde ett förskräckligt väsende, efter vad Fagel, Grelet och andra unga
  män, som besökte huset, berättade mig."
  
  Det finnes även ett annat samtida vittnesbörd om madame Sullivan. I ett
  oundertecknat brev till Axel von Fersen finner man följande passage:
  "Prinsen av Wales sade oss att han sett honom (spanska ministern i
  London) dansa en spansk dans med madame Sullivan hos Crawford, och att
  det var så komiskt att man kunde dö av skratt. Förresten höjde han
  ingalunda till skyarna madame Sullivans skönhet -- tvärtom kallade han
  henne 'fruktmånglerska' och berättade om henne historier, vilka voro
  allt annat än sympatiska."
  
         *       *       *       *       *
  
  Under samma tid som Fersen och hans vänner i Bryssel bedrevo
  storpolitik -- efter sin återkomst från Wien stod han i brevväxling
  med samtliga europeiska hov -- och dessemellan roade sig, befann sig
  Simolin ensam och övergiven i Paris. Han längtade ivrigt efter madame
  Sullivan, som till hans sorg föreföll att trivas väl där hon var och
  ej ville återvända till Paris och sin gamle vän. Hans läge var föga
  avundsvärt, det var för en autokratiens trotjänare en hård prövning att
  vara minister i ett revolutionärt land, så mycket mer som han dessutom
  var utsatt för många angrepp och trakasserier både från jakobinerna å
  ena och emigranterna å den andra sidan. Slutligen var det endast en
  tidsfråga när han skulle återkallas.
  
  Från sin dystra vrå i det sjudande Paris skriver den gamle ministern
  brev på brev till madame Sullivan. Dessa brev, som finnas bevarade i
  den Fersenska samlingen i Stafsunds bibliotek, äro av stort intresse.
  Kuriöst nog äro de av så gott som uteslutande politiskt innehåll. Man
  kunde därav draga den slutsatsen, att de voro skrivna mera för madame
  Sullivans vänner än för henne själv, men av de små intima passager
  som finnas inströdda överallt och ännu mera av de ofta återkommande
  påminnelserna om att ej låta andra få del av vad han berättar, ser man
  tydligt nog, att breven äro skrivna enbart för madame Sullivan. Ett
  brev av den 4 oktober 1791, i vilket han först omtalat nyheter från
  emigrantlägret och vidrört de eventuella nya ministerutnämningarna i
  Paris, avslutas sålunda med följande passus:
  
  "Ni förstår utan tvivel, sköna väninna [I originalet står 'Chère et
  Belle Dame'], att det, som jag på grund av mitt förtroende för er nu
  omtalar, ej är avsett att berättas i det talrika aftonsällskap ni
  samlar hos er. Om något av detta sipprar ut skulle det nämligen bli
  utsirat och vanställt på det sätt som brukas av de herrar vilka besöka
  eder salong och vilkas hjärnor lära vara på ett högst egendomligt sätt
  förvirrade."
  
  På grund av detta och andra citat kan man beteckna madame Sullivan
  som en av denna tids verkligt intresserade och initierade politiska
  kvinnor. Simolins brev ådagalägga detta även på andra sätt: de uttrycka
  ofta en lätt irritation över att hans sköna dam ej ville höra annat
  än politiska nyheter, och att hon dessutom önskade få till livs rena
  fakta, utan reflexioner och kommentarier. Helt säkert var detta icke
  i Simolins stil, han hade föredragit att skriva om mindre allvarliga
  ting: småprat om gemensamma bekanta, om sig själv, sin längtan och
  svartsjuka, samt sina egna reflexioner om de underbara ting han
  dagligen såg utspelas inför sina ögon.
  
  Men hans respekt för madame Sullivan tycktes ha varit nog stor för att
  komma honom att beskedligt foga sig efter hennes vilja. Endast någon
  gång vågar han -- då de exakta nyheterna tryta -- komma med sina egna
  reflexioner, och då är han, medveten om att ej göra henne riktigt i
  lag, färdig att på det ödmjukaste ursäkta sig: "Se här, min vackra
  fru", skriver han den 6 sept. 1791 efter att ha omtalat vad man tror
  sig veta om de lediga ministerposternas besättande, "en uppsjö av
  möjligheter, lösa antaganden, som jag utprånglar i stället för fakta,
  som ni önskar och som jag ej känner. Ni får kasta dem på elden, om
  läsningen därav tråkar ut er, och ni kan vara övertygad om att så snart
  det verkligen händer något, jag ej låter bli att underrätta er därom
  och överhuvudtaget hålla er au courant med vad som sker."
  
  Och vilka äro icke de nyheter som han "utprånglar" i sina brev till
  denna extravaganta dam med de vidlyftiga politiska relationerna och
  de lika vidlyftiga kärleksförbindelserna -- sin "très-chère, belle
  et aimable Dame", som han kallar henne. Det är detaljerade in- och
  utrikespolitiska exposéer, notiser om emigrantprinsarnas åtgärder och
  de europeiska hovens arbete för den planerade europeiska koalitionen,
  det är lagtexter och förhandlingar, det är personalia, en utläggning om
  konstitutionsfrågan i hela dess vidd, med alla faser av konungens och
  de utländska makternas ställning till densamma. Och allt är riktigt, om
  det ock är färgat av en rojalistisk uppfattning, vilken dock ej hade
  karaktären av ett ytligt partitagande men ett verkligt levande intresse
  för den kungliga familjen.
  
  Några utdrag av de som historiska dokument värdefulla breven giva en
  god bild av tillståndet i detta jäsande revolutionära Paris, som blivit
  kallat det kar, där framtidens vin bereddes. Och egendomligt är det
  att tänka, att dessa skildringar lämnats av en den ryska despotismens
  grånade tjänare till hans i kontrarevolutionens tjänst strängt
  sysselsatta älskarinna.
  
  Breven äro till antalet 22, det första daterat den 27 juni 1791, det
  sista den 11 januari 1792. Under denna period rullade väl alltjämt det
  stora dramat vidare upp sig, men därunder inträffade ingen av dessa
  katastrofer som fått namn av revolutionens stora dagar. Det var också
  därför som Simolin kunde för madame Sullivan gång på gång försäkra, att
  allt var lugnt i Paris, och med sitt huvud borga för att hon utan fara
  kunde återvända dit. Det är det stående omkvädet i de första breven,
  sedan tyckes han så småningom hava resignerat.
  
  Här nedan följa några av de mest intressanta passagerna i Simolins
  brev. De tala för sig själva och behöva i allmänhet inga kommentarier:
  
      P. 27 juni 1791.
  
      Sedan M. Facius underrättat mig om att ni lyckligt anlänt till
  
      Bryssel, skyndar jag mig att lyckönska eder i det jag hoppas att
      er hälsa är god och ej lämnar något övrigt att önska, vilket jag
      emellertid gärna ville se bekräftat av er vackra hand.
  
      Ni vet helt säkert allt vad som hänt under de åtta dagarna
      sedan ni rest. Konungens hemliga flykt, hans arrestering och
      återkomst till Paris under eskort av flera tusen medlemmar av
      nationalgardet, äro händelser som föra oss 100 år tillbaka i
      tiden. Det märkvärdigaste är att det råder ett sådant lugn i
      Paris, att det ej kunde vara bättre under helt vanliga tider. I
      fredags ägde stor upphetsning rum bland folket på gatorna, vilket
      tågade till monsieur Montmorins hus och fordrade hans huvud. En
      stark vakt hindrade emellertid utförandet av dessa hotelser,
      och när den befälhavande generalen såg att även mitt hus var
      hotat, lät han bevaka det utan att jag märkte det, jag fick också
      veta det först i går. Han och jag ha alldeles oskyldigt blivit
      inblandade i konungens och den kungliga familjens flyktförsök
      med anledning av ett pass, som jag hade begärt och som ministern
      kontrasignerat och drottningen hade begagnat sig av. Ett dekret
      av nationalförsamlingen har rättfärdigat oss båda två efter att
      man låtit kommissarier genomgå registren å utrikesministeriets
      kansli: Ni ser, min fru, att jag hade kunnat bli offer för ett
      företag med vilket jag hade intet att göra. Allt är nu emellertid
      förbi och jag har ej varit det ringaste rädd. Efter er avresa
      har jag tre gånger besökt ert hem för att med egna ögon se, om
      allt är i gott stånd och god ordning. Man arbetar nu i övre
      våningen, men det går ganska långsamt; från och med i dag skall
      jag emellertid sätta mera folk i arbete. Jag skall försöka
      göra allt vad jag kan för att bringa arbetena till ett snabbt
      slut för att påskynda er återkomst, efter vilken jag mycket
      uppriktigt längtar, och vad beträffar lugnet och säkerheten här
      kan jag svara därför med mitt huvud, jag skulle väl vara den
      föraktligaste bland människor, om min avsikt vore att föra er
      bakom ljuset, och jag tillåter er att förlora allt förtroende
      till mig, om jag icke säger er sanningen.
  
  Den galante ministern ser sålunda om reparationerna i hennes hem och
  söker även locka henne tillbaka med utsikten att detsamma blivit
  förskönat. Men hon har beslutat sig för att stanna i Bryssel, som synes
  av nästa brev.
  
      Den 10 juli 1791.
  
      Min kära, vackra och älskvärda väninna!
  
      Jag är till ytterlighet smickrad och glad över ert brev av den
      6 dennes och över att ni så älskvärt kommit ihåg mig. Ingen i
      världen kan vara så förtvivlad över er frånvaro som jag och
      livligare önska att ni skall återkomma så fort som möjligt. Men
      den befallning ni har givit, efter vad jag hört, att avskeda alla
      både manliga och kvinnliga tjänare, utan vilka ni ju ej kan reda
      er vid er återkomst, tyder på att ni ämnar förlänga er bortavaro,
      vilket jag är förtvivlad över och har svårt att rätta mig efter.
      Jag ber er framföra min vördsamma hälsning till den dam, som har
      lånat mig sin minister för att låta mig få underrättelser om er,
      och säga henne, att jag vore överlycklig över att få vara med
      som den tredje vid edra tebjudningar och edra samtal, som utan
      tvivel röra sig kring en stor man som heter Katarina och som är
      ett av sitt sekels underverk samt i sig förenar sådana egenskaper
      och en sådan begåvning, som skulle räcka till för att styra ej
      blott hennes eget rike utan även många andra med glans och ära.
      Jag känner icke prinsessan av Holstein-Beck, gift med prins
      Bariatinsky, min företrädare.
  
      Då jag i går skrev till M. Crawford, har jag intet att tillägga
      till det jag sade honom, åtminstone ej annat än att församlingen
      i går beslutat en lag mot emigranterna, enligt vilken dessa bli
      tvungna att betala tredubbla skatter. Man föreslog även att
      sekvestrera deras egendom och deras inkomster, men förslaget blev
      motsagt och förkastat.
  
      Jag kan endast upprepa, att det fortfarande är lugnt i Paris,
      och att man ej förefaller att frukta något. Stötestenen kommer,
      när det blir fråga om att insätta konungen i utövandet av hans
      funktioner, från vilka han varit avlägsnad alltsedan sin resa,
      som var ytterst illa uttänkt, illa ordnad och dåligt utförd. De
      äro långt ifrån att vara lyckliga, de inse nu, att de blivit
      bedragna, att man givit dem endast olycksaliga råd. Koalitionen
      av de europeiska furstarna har varit en ren chimär, som existerat
      endast i tomma huvuden, och trupperna som de räknade på voro allt
      annat än pålitliga, vilket också hela förloppet har utvisat.
  
      Den skräck ni visar är ej annat än en liten släng av panik. Jag
      besvär och ber eder att sätta tro till vad jag säger. Jag är ur
      stånd att bedraga er och skulle hellre utsätta mig för vilket
      lidande som helst än inbilla er något som ej är sant. Jag är
      därvidlag mera försynt än ni tänker, och jag låter mig varken
      bländas eller ledas av något egoistiskt intresse.
  
      Farväl, min vackra och älskvärda väninna, jag ber er att ej
      behandla de vänner ni övergivit med så mycken stränghet och att
      ej alltför länge låta dem sucka efter er återkomst. Jag kysser
      tusen gånger edra händer. S.
  
  Man ser av tonen i brevet hur den slipade diplomaten nått ålderdomens
  skeptiska och överlägsna syn på medaktörerna i något som allt mera
  artar sig till en tragedi. Oförbränneligt är endast hans ömma galanteri.
  
  I åtskilliga av breven uppehåller sig Simolin utförligt vid
  nationalförsamlingens arbete på konstitutionen och frågan om konungens
  godkännande av densamma, en sak som på det högsta måste intressera
  kungaparets vänner och fullmäklige i Bryssel, då denna sanktion kom
  att återverka på hållningen hos europeiska "concerten", för att
  använda Fersens favorituttryck. Redan förut har av Fersens berättelse
  framgått huru kejsaren använde sig därav för att komma ifrån ett direkt
  ingripande i "les affaires de France".
  
      Den 12 augusti 1791.
  
      -- -- -- I nationalförsamlingen fortfar man att utan uppehåll
      och med det största intresse revidera de dekret som skola bilda
      kärnan i konstitutionen. Församlingens demagoger inlägga den
      största iver i att göra densamma så ofördelaktig (för konungen)
      som möjligt, medan den koalition som bildats av deputerade,
      vilka älska ordningen, modigt försvarar spillrorna av en makt
      som tid och erfarenhet helt visst skola återupprätta. Jag avser
      nu ingalunda aristokraterna, ty det aristokratiska partiet kan
      anses vara fullkomligt tillintetgjort, nej, koalitionen består
      av de medlemmar, som på grund av inbördes avund hittills ha
      behärskat vänstern. Denna sammanslutning har kommit till stånd på
      grund av fruktan för de republikanska idéerna, vilka vid tiden
      för konungens flykt spredos med mycken våldsamhet och vilka
      för närvarande omfattas endast av en liten grupp, bland dem
      Robespierre, Buzot, Roederer, Petion och några präster av den nya
      fabrikationen. Denna sekts medlemmar har sitt förnämsta stöd utom
      församlingen bland skriftställare som äro uppburna av den lägst
      stående publiken. Men efter Champ-de-Mars-dagen ha domstolarna
      ådagalagt stränghet mot flera journalister och dessa ha nu ansett
      bäst att utföra sina ränker i dunklet -- därför bli de ej till
      hinder för någon, och man antager att konstitutionen kan bli
      färdig och således fastställd om 8-10 dagar.
  
      Den 23 augusti.
  
      Ingen förändring i konungens ställning har ägt rum, fastän man
      i går firade Saint-Louis. Den konsert som brukat äga rum dagen
      förut hade inställts och dagen förflöt i största stillhet.
      Församlingen skall ännu i dag diskutera den kungliga familjen,
      och det skall beslutas om dennas medlemmar skola fortfara att
      inneha egenskapen av kungliga prinsar.
  
      Kommittéerna ha till den grad ökat tilläggsartiklarna, att det
      blir omöjligt att sluta arbetet och framlägga konstitutionen
      inför konungen inom kortare tid än fem eller sex dagar. I förgår
      beslöts att konungen skulle erhålla en vakt bestående av 1,200
      man till fots och 600 till häst. Det skola aldrig kunna användas
      i allmän tjänst.
  
      I går på förmiddagen såg jag en deputation av Parisdamer komma ut
      från Tuilerierna, de hade varit där för att uppvakta konungen med
      blommor.
  
      Svenska ambassadrisen har återvänt från Schweiz och ämnar
      tillbringa vintern i Paris.
  
      För resten händer intet som vore värt att omtala för er, Frantz'
      försök ha slutligen lyckats och man har kommit så långt att
      listerna (la bordure) ha blivit lagda i er salong. Målarna ha
      också i dag slutat sitt arbete där. Kanapén av damast blir också
      färdig på måndag och tavlorna upphängda. S. -- -- --
  
      Den 30 augusti.
  
      Man har väntat, min kära och vackra väninna, att diskussionen
      om konstitutionens tilläggsartiklar skulle avslutas i dag, men
      överläggningarna om nationalkonventen taga ännu två eller tre
      sessioner i anspråk, och man beräknar sålunda att framlämnandet
      av detta aktstycke ej kan ske förrän på lördagen. Församlingen
      har icke ännu fattat något beslut om på vilket sätt detta skall
      ske, och icke heller huru mycken frihet man borde giva konungen
      -- en punkt som är mycket svårlöst. Om han vägrar att svära
      ed på konstitutionen, blir nationalförsamlingen försatt i ett
      ohyggligt läge. Men hans omgivning tror fortfarande att han
      skall antaga den rätt och slätt på samma gång som han kommer att
      förbehålla sig rått att överlämna till församlingen en hel mängd
      anmärkningar.
  
      Man väntar otåligt på nyheter från furstarnas möte i Pillnitz i
      Sachsen. Konungen av Sverige har anmält, att han vid tiden för
      detta möte skall komma till Petersburg, dit han också säges ha
      rest i och för en överenskommelse med kejsarinnan och för att
      upphäva varje spår till sådana misstankar som börjat uppstå
      mellan de båda grannarna med anledning av kejsarinnans beslut
      att bygga en galärhamn i finländska skärgården. Jag skall icke
      underlåta att hålla er au courant med de händelser här som äro
      nära att utveckla sig.
  #/
  
  /#
      Den 1 september.
  
      -- -- -- I går beslöt församlingen att konstitutionen skulle
      revideras, då tre legislaturer beslutat, att i densamma fanns
      förändringar att göra.
  
      En medlem föreslog, att en deputation skulle sändas till konungen
      för att förelägga honom konstitutionen, samt att konungen skulle
      vara fri att draga sig tillbaka vart han ville och att man skulle
      anhålla om att han måtte framställa för församlingen alla de
      anmärkningar, som han kunde anse nödiga och till folkets bästa.
  
      Församlingen diskuterade icke alls dessa förslag, måhända
      återkommer den till dem i dag, man trodde i går att
      konstitutionen skulle överlämnas till konungen i morgon eller
      senast på lördag.
  
      Underrättelser ha ingått från greven av Artois i Wien, och man
      tror sig veta att han har anledning att vara nöjd med sin resa.
      Den 20 augusti reste kejsaren till furstemötet i Pillnitz, där
      konungen av Preussen redan torde ha inträffat före honom, och man
      tror att greven av Artois har följt kejsaren dit.
  
      När jag nu dukat upp allt vad jag vet, återstår det mig endast
      att bedja er, vackra fru, att mottaga etc. -- -- -- Er tillgivne
      tjänare S.
  
  I sin tanke om grevens av Artois framgångar i Wien, misstog sig
  emellertid Simolin. Ej nog med att kejsaren och hans premiärminister
  mottog denne och hans äventyrlige drabant, Calonne, med ytterligt
  misstroende; Fersen själv, som ju vid denna tid befann sig vid
  kejsarhovet, lyckades enligt ett brev till Marie-Antoinette den 21
  oktober "hindra några galna påhitt av prinsarna och övertyga Leopold II
  att ingenting borde företagas med deras hjälp".
  
      Den 4 september.
  
      Gårdagen förlöpte, min vackra väninna, som de föregående, det
      vill säga utan att jag fått några underrättelser, oaktat madame
      -- -- -- hade kommit mig att hoppas på, att ni skulle skriva
      dagen efter hennes brev, som var daterat den 29, de i går
      ankommande breven voro daterade den 31 och de som kommit i dag
      den 1 dennes, och således ha flera dagar förflutit utan att de
      förhoppningar infriats, som hon ingivit mig. Men trots er tystnad
      vill jag ändå underrätta er om att efter det församlingen i går
      vid morgonsammanträdet hade avslutat konstitutionen denna klockan
      9 på aftonen blev överlämnad till konungen genom en deputation
      bestående av 60 personer. Sedan deputationen inträtt i ett rum,
      där konungen befann sig jämte ministrarna och en mängd andra
      personer, lämnade Thouret till Hans Majestät konstitutionen i
      det han yttrade: Nationens representanter erbjuda till Eders
      Majestäts erkännande den konstitution, som fastställer det
      franska folkets oförytterliga rättigheter, upprätthåller tronens
      verkliga värdighet och skall förnya rikets styrelse.
  
      Konungens svar lydde: Jag vill granska den konstitution som
      nationalförsamlingen har överlåtit till er att lämna mig. Jag
      skall låta denna veta mitt beslut inom en så kort tid som det
      är möjligt, när det gäller att sätta sig in i en så viktig
      angelägenhet. Jag har beslutat mig för att stanna i Paris, och
      jag skall ge det parisiska nationalgardets chef de befallningar,
      som jag tror äro nödvändiga för "le service de ma garde".
  
      Därefter överlämnade konungen till deputationens anförare detta
      svar skriftligt, skrivet med hans egen hand.
  
      Deputationen återvände i samma ordning, som den kommit till
      församlingens vanliga sessionssal, där dess ordförande meddelade
      de personer, som befunno sig här, sitt tal och konungens svar.
      Hans svar tycktes tillfredsställa både deputeradena och de
      medborgare, som genom dem fingo del därav. Se här den första
      akten avslutad, denna på vilken man otåligt väntat under så långa
      tider. De övriga händelserna skola ej dröja att följdriktigt
      utveckla sig. Efter denna ceremoni öppnades Tuileriernas portar
      för hela världen. Då konungen ej låtit oss veta att han önskade
      det, ämna vi icke uppvakta honom i dag. Kanske väntar han med
      att taga emot oss till dess han tillkännagivit sitt beslut? Då
      han vadar i en hop betänkanden, i vilka man ger honom alldeles
      stridiga råd, kommer han att ha svårt att besluta sig. Man tror
      emellertid, att han kommer att antaga konstitutionen rätt och
      slätt, så mycket mer som församlingen ej tillåtit honom att göra
      några anmärkningar, och alla sådana därför skulle vara alldeles
      bortkastade. Jag ber er, min fru, att emottaga etc.-- -- --
      tillgivne tjänare S.
  
      Tisdag den 6 september.
  
      I mina föregående brev av den 1, 3 och 4 i denna månad har jag
      haft äran, min fru, att underrätta er om de händelser som tycktes
      mig förtjäna att komma till er kännedom. Efter det konstitutionen
      överbringats till konungen, har allt inom Tuilerierna återställts
      på samma fot som det var förut. Portarna äro öppna och trädgården
      är överfylld av massor av människor, som promenera där och ropa
      "leve konungen" och "leve drottningen". Man tror att konungen
      om fem eller sex dagar skall antaga konstitutionen, så att hela
      saken blir klar på fredag eller lördag.
  
      Vare sig det nu beror på trötthet eller på en förhoppning om
      att se en smula lugn återvända efter så många stormar, eller
      om det kan bero på en rent personlig motvilja för att ha
      emigrantprinsarna att tacka för något, men det förefaller, som
      önskade konungen och drottningen intet annat än försonlighet och
      som om de ämnade vänta allt av tiden och omständigheterna. Om de
      bli mera hederligt betjänade än de varit det i början av denna
      församling, så är det ju möjligt att de ämna söka draga ännu
      någon fördel av den, som träder i arbete om fyra veckor, men de
      böra ej söka dölja för sig att den kommer att bli mycket illa
      sammansatt och att i stället för de två partier, som delade den
      första församlingen, och som man betecknat med namnen rojalister
      och konstitutionella, de verkliga namnen på dessa partier bli
      monarkister och republikaner. Det vore av största vikt för hovet
      att söka stöd hos de förstnämnda för att hindra spridandet av de
      republikanska idéerna, och om monarkisterna kunde ledas genom
      penningar som man skickligt utdelade, så kunde man måhända sedan
      av dem göra verkliga rojalister.
  
  Man ser att Simolin på akta ryskt sätt förordade användandet av mutor!!
  
      Den 13 september.
  
      Jag har haft nöjet, min vackra och älskvärda väninna, att i
      går erhålla ert brev av den 9 dennes, för vilket jag ber er
      mottaga mina livligaste tacksägelser. Jag tror icke mycket på
      verkligheten av det ni låter hägra för mig, nämligen att ni
      snart skall komma tillbaka till detta land, ty jag tycker att
      det förefaller mera som om ni ville fördröja än påskynda er
      återkomst. Vi ha nu kommit till avgörandets ögonblick och tiden
      skall rättfärdiga eller omintetgöra mina tvivel. Jag har efter
      mottagandet av ert brev i går skyndat mig att taga reda på den
      bok som herr Crawford önskat erhålla. Jag känner den -- -- --
  
      I dag är den stora dagen inne, då konungen skall inlämna till
      församlingen en skriftlig sanktion av konstitutionen. Jag tror
      mig kunna säga er, att konungen, av alla de råd som givits honom,
      av alla de brev och betänkanden som han erhållit, har satt ihop
      en skrivelse efter sitt eget sinne, lika dålig och oförmånlig för
      hans egna intressen, som den protestskrivelse, som han den 21
      juni lämnade Monsieur de la Porte, och vars följder blevo, att
      den kungliga makten ända hittills varit suspenderad. -- -- --
  
      Den 21 september.
  
      I går voro konungen, drottningen, Dauphin och de två Mesdames,
      konungens dotter och syster för första gången på operan. Ni kan
      knappast föreställa er, sköna väninna, vilka människomassor som
      samlats på bulevarderna, längs vilka de kungliga åkte fram, och
      de leverop med vilka Deras Majestäter överallt hälsades. Salongen
      var så full som jag aldrig förr sett den, och applåderna ljödo
      livligt både under och efter spektaklet. Man förutsätter att den
      kungliga familjen ofta skall besöka teatrarna, något som skall
      komma dem att vinna publikens tillgivenhet; det är ett medel att
      underhålla den entusiasm som gripit den till dess förmån. Den
      bildar en förvånansvärt skarp kontrast till mottagandet den 25
      juni. Detta enkla och angenäma medel hade bort användas sedan
      lång tid tillbaka, då hade upprorsmakarna helt säkert ej kunnat
      få så fritt spel.
  
      I går afton spreds ett brev från prinsarna till konungen, daterat
      den 10 september; det finns folk, som roar sig med att tro att
      det är apokryfiskt och tillverkat i Paris, för min del anser
      jag det vara autentiskt på grund av de sanningar, som där äro
      med moderation framställda. Prinsarna stödja sig på den hjälp
      de tro sig kunna vänta från de europeiska makterna. Jag ögnade
      endast igenom det i går kväll, men jag får det mig tillsänt nu
      på morgonen, det är emellertid alldeles för vidlyftigt för att
      sändas med posten. Jag skall ge i uppdrag åt M. Brantsen att
      lämna ett exemplar till er. Det har ej hörts något från Koblenz
      efter det antagandet av konstitutionen där blivit känt. Jag tror
      dock att detta antagande ej kommer att på något sätt förändra det
      system, som prinsarna en gång antagit, och det är troligt att
      makterna även skola för sin del sluta sig till detsamma.
  
      M. Touffner reste i går, han har sett edert hus. Han förstår ej
      att man kan bo och trivas i ett främmande land när man har ett så
      angenämt och förtjusande hem. Detta bevisar endast att man aldrig
      är nöjd med det man äger och alltid jagar efter andra njutningar.
  
      Adjö, vackra och älskvärda väninna, jag önskade att ni vore trött
      och utledsen på det irrande liv ni för, och att ni finge lust
      att komma tillbaka och taga ert vackra hus i besittning. Jag
      vågar dock ej tänka något sådant, då jag kunde bli besviken i min
      förhoppning genom något nytt infall. Under väntan på eder ankomst
      kysser jag edra händer och förblir med sann tillgivenhet eder
      mycket hängivne och uppriktige tjänare och vän. S.
  
  Det är icke Simolins brev ensamma, som ådagalägga hur starkt
  intresserad madame Sullivan var av politiken -- ännu tydligare bära
  Fersens dagboksanteckningar från vintern 1791 och år 1792 vittne
  därom. Det är under denna tid som konungafamiljens vänner, och bland
  dem sålunda kanske främst Fersens intima krets, med all iver arbeta på
  nya planer på konungaparets räddning och därmed också -- enligt deras
  syn på saken -- Frankrikes frälsning från total upplösning och ruin.
  Redan den 21 september 1791 skriver Fersen till Taube om att han vid
  återkomsten till Bryssel ämnar arbeta på att få till stånd en kongress
  som, samlad nära franska gränsen och stödd av vapenmakt, skulle
  betvinga det revolutionära Frankrike. Han framlägger denna plan för sin
  konung och sänder den 26 november till Marie-Antoinette en promemoria
  innehållande såväl en vidlyftig exposé av situationen som instruktioner
  i detalj, vad alla hennes brev till Europas olika suveräner böra
  innehålla -- ett brev vidlyftigt som ett utskottsbetänkande och tjockt
  som en bok. Allt hinner han tanka på. I ett annat brev anbefaller han
  drottningen att skriva några rader till Crawford för att tacka honom
  för det synnerligen välskötta uppdraget i England, och hon svarar med
  att uttrycka sin tillgivenhet för Crawford och sin oro att hans hus kan
  bli förstört av pöbeln på grund av att ryktet om hans engelska färd
  genom spioner blivit spritt i Paris och väckt upphetsning.
  
  Samtidigt med att arbetet på sammankallandet av den stora kongressen
  som skulle föregås av åtgärden att Europas samtliga makter återkallade
  sina ambassadörer -- den 19 december kan Fersen berätta för Gustav III
  att ryktet om Simolins och Staëls återkallande väckt stor uppmärksamhet
  -- hade en annan ej mindre viktig plan framlagts. Förslaget synes denna
  gång kommit direkt från Gustav III och var djärvt nog: det gick ut på
  anordnandet av en ny flykt för konungaparet. Taube förbereder i brev
  av d. 16 december Fersen på konungens förslag, som några dagar senare
  kommer Fersen tillhanda.
  
  Denna gång skulle färden ställas till Kanalen, ett engelskt fartyg
  skulle taga flyktingarna ombord och föra dem till Ostende eller annan
  hamn i Flandern. Men det ansågs nödvändigt att konungen tog en annan
  väg än drottningen, madame Elisabeth och Dauphin, för att inte som
  Gustav III uttrycker sig "dramat i Varennes skall upprepas". Ja, han
  framställer även ett annat grymt alternativ: "Jag tänkte först föreslå
  drottningen det modiga beslutet att stanna i Paris med Dauphin för att
  underlätta konungens flykt, men vid närmare eftertanke finner jag att
  dylika beslut äro lätta att taga, då man tar dem själv, men att det är
  svårt att tillråda dem för andra." Han tror att drottningen därigenom
  skulle ge ett bevis på högsinthet och mod som skulle imponera på hela
  folket. Ett tredje alternativ vore att drottningen och hennes barn
  flydde från Paris och hölle sig dolda till dess konungen vore utanför
  Frankrikes gränser, varefter de skulle kunna taga en annan väg och
  rädda sig.
  
  Om dessa nya flyktplaner var Fersen ingalunda ensam. Madame Sullivan
  och vännerna Simolin och Crawford voro alla invigda i dem och tyckas
  även ha använts för att förbereda det nya äventyret. Redan Taube
  föreslog i sitt brev en "tapper och trogen engelsman" åt vilken kunde
  anförtros färden från Paris till kusten. Därmed åsyftades troligen
  just Crawford. Då Crawford såsom utlänning utan svårighet kunde vistas
  i Paris, medan Fersen såsom upptagen på listan över proskriberade
  emigranter endast med största fara för sitt liv kunde resa dit, begav
  sig Crawford i medlet av december till Paris. Han åtföljdes därvid av
  madame Sullivan. Från tiden mellan den 16 december 1791 och 11 januari
  1792 finner man Crawfords och Sullivans namn upptagna endast en gång
  i Fersens dagbok. För den 11 januari 1792 har Fersen antecknat: "Brev
  från Crawford. Han har träffat drottningen och talat med henne." Och
  för den 16 januari: "Sullivan underrättar mig om att Staël skall resa
  till Sverige för att rättfärdiga sig."
  
  Dessa båda anteckningar ådagalägga tydligt nog att de befunno sig i
  Paris och syftet med denna resa.
  
  Redan före denna färd synes ock Fersen varit besluten att trotsa faran
  och skynda till drottningens hjälp, ty i ett den sjunde daterat brev,
  präglat av en för den i alla sorger härdade Marie-Antoinette ovanlig,
  rörande hjälplöshet, skriver hon först beträffande alla de brev till
  de olika regeringarna, som Fersen tillsagt henne att skriva och som
  han åtagit sig att befordra: "Se här vara två sista brev, jag vet inte
  om ni blir nöjd med dem. Jag har försökt att få in i dem allt vad ni
  angivit, men det är så svårt för en som ej är van vid statsaffärer. När
  jag på nytt läste igenom alla edra papper, märkte jag att vi i våra två
  långa brev glömt en massa saker. Lyckligtvis var det intet väsentligt"
  Så talar hon muntert och skämtsamt om "biskopen", varmed troligen
  åsyftas d'Agoult, biskop av Pamiers, en av de kurirer och budbärare,
  som konungaparet tyckes haft största tillit till. Han har besökt henne,
  hon trodde hon skulle få beröm för sitt arbete, men han är sträng och
  säger att hon ej kan göra för mycket. Och hon fortsätter: "Det är
  absolut omöjligt för er att nu komma hit, det skulle vara att äventyra
  hela vår välfärd, och när jag säger det kan ni tro mig, ty jag längtar
  oerhört att få se er." Samtidigt har hon tid till omtanke för hans
  trevnad. Hon vet att Crawford och Sullivan äro hans närmaste umgänge,
  personer som han trivs med, ty hon skriver: "Jag väntar med otålighet
  M. Crawford, men för er skull är jag ledsen att han lämnar Bryssel. Jag
  hoppas att de (Crawford och Sullivan) inte stanna över vintern här och
  att han återvänder till Bryssel, ty ni behöver litet förströelse." Och
  hon slutar med ett par rader vilkas citerande kanske ej höra till denna
  uppsats, men som visa hur olyckorna förändrat den en gång så övermodiga
  Marie-Antoinette: "Vad mig själv beträffar håller jag mig uppe bättre
  än jag kunde vänta på grund av den själsliga trötthet som jag alltjämt
  lider av, då jag så sällan får gå ut; jag har ej ett ögonblick för mig
  själv mellan besök, som jag måste taga emot, skrivgöromål och den tid
  som jag är med mina barn. Denna sista sysselsättning, som ej är den
  minsta, utgör min enda lycka, och när jag är riktigt sorgsen tar jag
  min lilla gosse i mina armar och kysser honom av allt mitt hjärta; i
  det ögonblicket är jag tröstad."
  
  Emellertid ansåg Fersen det nödvändigt att han begav sig till Paris för
  att själv deltaga i förberedelserna för den nya flykten, och den 21
  januari 1792 antecknar han i sin dagbok: "Drottningen har samtyckt till
  min resa till Paris." Den 29 januari noterar Fersen med förbittring att
  rykten om den nya flyktplanen kommit ut samt att nationalförsamlingen
  antagit ett dekret om individuellt pass för varje resande till Paris.
  Men den 6 februari meddelar drottningen, att konungen begagnat sitt
  veto mot passdekretet och därmed är resan definitivt bestämd.
  
  Under den tid Fersen vidtog anordningar för sin resa, hade han dagliga
  långa överläggningar med konungaparets vän och specielle ombud, den
  kloke och inflytelserike baron de Breteuil, även han bosatt i Bryssel,
  och han intog även nästan dagligen sina middagar hos "baronen", som han
  i vännernas korrespondens benämnes.
  
  Några dagar innan Axel von Fersen begav sig åstad, inträffade
  emellertid Simolin i Bryssel på väg till Wien, dit han blivit sänd av
  det franska konungaparet i en diplomatisk mission, ryktet om svenska
  och ryska ministrarnas återkallande hade sålunda besannat sig. För den
  9 februari har nämligen Fersen skrivit i sin dagbok: "Simolin anlände
  kl. 11 utan något hinder. Han reser till Wien på drottningens vägnar
  för att underrätta kejsaren om hennes läge, om tillståndet i Frankrike
  och deras uttryckliga önskan att bli hjälpta. Han har haft ett hemligt
  sammanträffande med dem. -- -- -- Simolin var rörd till tårar över vad
  hon sagt honom."
  
  Den 11 februari anträdde Fersen resan till Paris, åtföljd endast av en
  adjutant, svensken baron Reutersvärd, och sin trogne betjänt Frantz;
  förklädda och utan att ha blivit igenkända anlände de till Paris
  måndagen den 13 februari, kl. halv 6 på kvällen. Den förste som Fersen
  uppsökte, var den outtröttliga mellanhanden och budbäraren Goguelat.
  Och ännu samma dag hade han ett sammanträffande med drottningen. --
  "Gick till drottningen", har han antecknat, "kom in min vanliga väg,
  såg inga nationalgardister, träffade icke konungen."
  
  För de två följande dagarna har Axel Fersen gjort i sin dagbok, utom
  vad han här i detalj berättat om sina sammanträffanden och samtal med
  Marie-Antoinette och Ludvig XVI, en del anteckningar, vilkas hela
  karaktär på det mest kuriösa sätt kontrasterar mot den eljes rådande
  allvarliga och något torra tonen! Man finner sig plötsligt fördjupad i
  läsningen av något som liknar en av de många pikanta brevromanerna från
  det adertonde seklets slut. Dessa interiörer synas till hjälte hava
  en sannskyldig chevalier de Faublas och icke en i hemliga och ytterst
  farliga uppdrag resande högtstående politiker, på vars huvud ett pris
  är satt. Och hjältinnan bär prägeln av en djärv amoureuse, spelande ett
  vågsamt och spännande kärleks Spel.
  
  Anteckningarna berätta:
  
      14 februari. Kl. 1/2 10 lämnade jag henne (Marie-Antoinette), jag
      fann Reutersvärd vid Pont-royal, vi foro i vagn till El., jag
      färdades nu samma väg som förut med konungen (Gustav III) allt
      påminde livligt om honom. Kl. 10 öppnade Frantz dörren för mig.
      Jag bodde med Joséphine, som hade två rum, _han_ var utgången, vi
      drucko te tillsammans och jag lade mig kl. 1/2 1.
  
      15. Jag steg upp kl. 1/2 11 klädde mig alldeles ensam. Frantz
      tog upp min frukost till mig när _han_ gick ut. Kl. 1/2 11 kom
      hon upp till mig på ett ögonblick, man gav mig även något litet
      till middag, som man tog från bordet under förevändning att ge
      det åt Joséphine; när de voro hemma fick jag just ingenting, men
      när det var främmande fick jag mera, jag tände ljus och läste
      efter middagen. Jag var tvungen att hålla mig mycket stilla
      emedan salongen var belägen under mitt rum, de gingo på teatern
      och jag blev ensam ända till 1\2 10, då hon kom hem, då gick jag
      ner i salongen, efter det man skickat bort tjänarna och stängt
      dörrarna, och drack te där till kl. 11. _Hans_ kammartjänare kom
      tillbaka och av ängslan att han skulle se mig, gick jag upp till
      mig. Hon kom till mig ett ögonblick och under förevändning att
      hon ville äta; jag åt höna, soppa och kompott; kl. 1/2 12 lämnade
      hon mig. Jag måste lägga mig mycket sakta för att ej förorsaka
      något buller. Man hade låtit den andra kammarjungfrun, som var
      syster till Joséphine, förstå, att jag var hennes son, som hade
      flytt från hertigen av Wirt
  
      [Då madame Sullivan enligt Engeström hade en dotter med hertigen
      av Württemberg synes detta påhitt om Fersen som en hemlighållen
      son till El. och hertigen ytterligare bestyrka antagandet, att
      med El. menas Sullivan. Se för övrigt sid. 231.] och att hon ej
      ville att han skulle veta det, hon visade mycken medkänsla med
      mig, och då det fanns två rum bragte hon mig ved och även annat,
      utan att någonsin se mig. Jag läste 4 eller 5 romaner under den
      tid jag var här och dessutom M:s dagbok.
  
  För den 16, 17 och 18 februari finnas inga anteckningar, men av ett
  brev till Fersens vän Evert Taube av den 26 februari framgår, att
  Fersen under dessa dagar vistades i Tours, antagligen emedan han fann
  det oförsiktigt att stanna så länge i Paris i en fortsättning. Den 19
  begynna åter anteckningarna om Fersens hemlighetsfulla vistelse i Paris:
  
      Den 19. Medan de voro på teatern lät jag Reutersvärd komma till
      mig. 20. Reutersvärd skrev till mig, att Bergstedt skulle anhålla
      om pass för mig, men han ville träffa mig personligen, jag hade
      förutsett detta och stämde möte med honom på gatan utanför huset
      kl. 6 på kvällen, och då _han_ var utgången, gick jag dit genom
      bakporten med Frantz. Kl. 1/2 10 kom hon och vi skildes åter
      kl. 1/2 12. Jag läste därpå till 1/2 1 och lade mig sedan. Ofta
      åt _han_ av det jag lämnat i tron att det var hon som ätit (av
      faten). El. berättade mig på morgonen, att Goguelat hade skrivit
      till honom och bett att få råka honom. Jag föreställer mig att
      hon, då hon sade, att jag skulle komma måndag eller tisdag, ville
      förbereda honom för att han skulle stanna hemma, ett onödigt
      förutseende, som förargade mig. Goguelat kom kl. 1/2 6, El. gick
      på teatern, men _han_ stannade hemma med Gog. för att invänta
      mig. Kl. 1/2 9 gingo de ut.
  
      21 mars. Kl. 6 gick jag ut, träffade Reutersvärd och gjorde med
      honom upp om arrangemangen för vår avresa vid midnatt -- -- --
      Han medförde ett brev till El., i vilket jag låtsade annonsera
      min ankomst och anhöll om att få träffa _honom_. Man släppte
      in mig i hemlighet, vi spelade vara roller väl, man misstänkte
      ingenting. -- -- --
  
  Vilka äro nu de tre personer, "han", som icke nämnes vid varken
  titel, för- eller efternamn, och som ej fick kännedom om att Fersen
  vistades under hans tak, men för vilken man sedan spelade komedien,
  att Fersen skulle komma några dagar senare, den mystiska El., vars
  namn Fersen med stor konsekvens aldrig utskriver och den så kallade
  Joséphine. Fullt uppklarad blir denna intrig måhända aldrig. På
  sannolikhetskalkylens väg tycker man sig dock tangera den definitiva
  lösningen. Under sin Parisvistelse antecknar icke Fersen en enda gång
  att han hade råkat Crawford och madame Sullivan, vilka dock båda under
  denna tid bevisligen vistades i Paris. Det ligger frestande nära
  till hands att antaga, att "han" var ingen annan än Crawford. Kort
  tid förut hade Fersen från Bryssel skrivit till Evert Taube: "Försök
  att förmå konungen att skriva ett artighetsbrev till herr Crawford,
  han förtjänar det på grund av den möda han gjort sig." Och efter sin
  hemkomst till Bryssel skriver han i ett annat brev till Taube: "Den
  enda person, som kunde sätta i verket konungens och drottningens flykt
  är M. de Crawford, i synnerhet efter det att han fått tillfälle att
  utan svårighet tala med drottningen, då han har hennes förtroende och
  i sin egenskap av engelsman ej kan vara misstänkt, och framför allt
  emedan man redan vant sig vid att se honom komma till Frankrike, än
  från den ena sidan, än från den andra." Det enda motiv, som kunde ha
  lett Fersen och fru Sullivan till att för den sålunda i alla deras
  hemligheter invigde Crawford fördölja Fersens vistelse i Paris, måste
  ha varit Crawfords svartsjuka, som Fersen ju ibland nämner, och som
  med åren tyckes hava tilltagit. El. åter måste ha varit ingen annan
  än Elisée, den ständigt galanta, mot alla sina tillbedjare trolösa
  madame Sullivan. Detta antagande bestyrkes ytterligare genom ett litet
  men talande faktum: i Fersens dagbok finner man engång beteckningen
  "Sull." överskriven med ett El., vilket tydligt torde kunna bevisa
  att här är fråga om samma person. Vem åter som betecknades med namnet
  Joséphine eller beteckningen "Joseph." är svårt att säga, det kan
  vara en kammarjungfru, men även fru Sullivans förut omtalade dotter
  m:lle Franchimont eller Franquemont, som Fersen kallar henne, och som
  troligen hette Joséphine.
  
  I varje fall, vilken egendomlig blandning av allvar och lättsinne
  erbjuder ej denna episod, som man väl ej väntat att finna i den
  rätlinige Axel von Fersens liv! Omvärvda av hotande livsfara i kampen
  för att rädda Frankrikes olyckliga konungapar, ha dessa deras trognaste
  vänner tid att sinsemellan spela med varandra en skickligt uttänkt
  intrigkomedi, vävd av bedrägeri och hemliga möten. Det är en sedebild,
  färgstark och i tidens mest omtyckta format -- miniatyrens.
  
  Fersen lämnade emellertid Paris den 21 februari tillsammans med
  Reutersvärd och anlände lyckligt till Bryssel den 24 efter att de
  flera gånger blivit anhållna och undkommit endast genom att förklara
  sig vara kurirer. Från och med den 1 mars -- just det datum, som
  betecknar Crawfords och fru Sullivans återkomst till Bryssel -- vidtaga
  åter anteckningarna om middagar och soaréer hos Crawford -- nu i hans
  nya hus, utfärder och promenadturer, vid vilka de tre vännerna äro
  oskiljaktiga.
  
  Något annat resultat an ett negativt tyckes Fersens resa ej ha lämnat.
  "Flykten är för närvarande en fysisk omöjlighet", skriver han till
  baron Taube, "på grund av den ytterligt noggranna bevakningen. Man
  håller dem under ögonen och man undersöker alla fartyg, som lämna
  Frankrike." Och i det brev i vilket han för Gustav III redogör för sin
  resa talar han om att det franska konungaparet visserligen insåg, att
  en ny flykt vore mycket fördelaktig för dem och att de vore villiga att
  företaga en sådan så snart de europeiska makternas olika truppstyrkor
  vore förenade vid gränsen, men att de nu ej vågade företaga den, och
  han tillägger: "Jag tror också att en sådan flykt är omöjlig."
  
  Flyktförsöket lekte emellertid alla konungafamiljens vänner i hågen
  och i mars framställdes från två olika håll -- Bouillé och Gustav III
  -- samtidigt förslaget, att kungafamiljen borde söka sig över till
  England. Därvid ville man alltjämt stöda sig på Crawford såsom den
  bäste förmedlaren, när det gällde att begära tillstånd därtill av den
  engelska regeringen. "Jag tror", skriver Gustav III till Fersen i ett
  brev av den 2 mars 1792, "att den enda utvägen numera är att förtro sig
  åt engelsmännen, och 'le sieur de Crawford' kunde vara nyttig för att
  hjälpa DD. S. Ch. MM. att möjliggöra delta steg". Greve Fersen skulle
  däremot officiöst ombetros missionen att med ett handbrev av Gustav III
  uppvakta engelska konungen: -- "det förefaller mig," skriver Gustav III
  vidare, "som vore ni den lämpligaste personen att utföra detta uppdrag,
  och nu när ni ej mer kan resa till Paris, skulle er närhet till England
  gynna detta företag."
  
  Medan Crawford sålunda användes i halvt officiella hemliga uppdrag,
  tycktes madame Sullivan ha förmedlat korrespondensen mellan
  Marie-Antoinette och Fersen, och märkligt är att de små hemliga
  intrigerna bakom Crawfords rygg fortsattes såtillvida, att hon gjorde
  det utan Crawfords vetskap. Det framgår ur flera av dessa brev, som
  frambefordrades på alla möjliga sätt, bland annat i cakes-askar: "Tala
  ni med madame Sullivan", skriver Marie-Antoinette till Fersen, den 30
  mars, "jag måste få veta namnet på den dam, till vilken man skall vända
  sig hos henne, men var mycket försiktig, M. C. vet ingenting om detta,
  han ville inte ens att hon sista gången skulle råka Jarjayes." Och
  ur Fersens brev till drottningen av den 17 april: "Jag har talat med
  madame Sullivan, hon har sagt J. att hon givit order om att jag även
  under hennes frånvaro kan sända er brev såsom förut och att ni även kan
  skriva till mig. Damen som man skall vända sig till är madame Toscani,
  hon är säker och om man sänder henne en ask, som innehåller några bitar
  tyg eller något annat och det sändes till Crawford, så kan det gå. Hon
  har ej talat om detta för herr C... emedan han är så rädd och försiktig,
  att han skulle varit tveksam och därigenom aldrig något hade blivit av.
  Det är därför han ej vill hon skall råka J..., ty han har annars inga
  hemligheter för henne, utan säger henne allt." I ett annat brev från
  Fersen till drottningen heter det: "Jag sänder er detaljer i en
  cakes-ask. Sänd ett bud på tisdag kl. 6 e.m. till M. C.... och fråga
  efter madame Toscani, så ger hon papperen", och i ännu ett, där
  Fersen anhåller om tre blankofullmakter: "Köp två vackra sorghattar,
  skicka dem till madame Toscani och bed henne sy de tre papperen i
  bottnen mellan fodret samt bed henne sända dem till madame Sullivan,
  hon vet huru. Namnet kan skrivas med vitt bläck eller om det är
  nödvändigt med svart." Att Marie-Antoinette följde uppmaningen visar
  hennes brev av den 21 juli med följande notifikation: "Jag översänder
  i dag till er två broschyrer, samt två till madame Sullivan och två
  till M. Crawford. Jag är mycket belåten över att ni var nöjd med
  handskarna, som jag sände er, jag antar att ni blir det även med
  hattarna."
  
  Av allt framgår att Fersen och med honom vännerna i Bryssel höll så
  att säga det franska konungaparets öde i sin hand. Fersen inser det
  också själv, då han i ett brev till sin vän Evert Taube skriver: "Jag
  är besluten, min vän, att ej nu återvända till Sverige; då jag håller i
  min hand alla sakernas trådar och alla DD. K.K. M.M:s angelägenheter gå
  genom mig kan jag ej avlägsna mig utan att dessa bli lidande eller helt
  och hållet avbrutna. Om man tänker sig det, så försök avlägsna denna
  tanke."
  
  Av Fersens dagbok ser man, att fru Sullivan ej blott var med om alla
  politiska överläggningar, utan att hon även uttalade sin mening, att
  man begärde hennes råd och rättade sig efter henne. Intet är i detta
  avseende så betecknande som följande anteckning:
  
      Den 7 (augusti) tisdag (1792). Åt middag hos Sullivan.
      Municipalitetet i Paris är för konungens avsättning. Mycket
      oroväckande. Madame Sullivan som är förtvivlad häröver, som
      sysselsätter sina tankar endast med denna sak och är sjuk av
      oro, föreslog mig, att vi skulle sända en person till England
      för att anhålla om, att konungen av England skulle vidtaga någon
      åtgärd för att försöka rädda dem; han skulle proklamera, att
      han ej kommer att tåla någon komplott mot deras liv, och att
      detta skulle ha till följd en förfärlig hämnd från han sida; man
      borde göra klart för dem, att detta ej skulle strida mot deras
      neutralitet, emedan deras hot att inskrida skulle gälla endast
      det fall, att man förgrep sig på konungens och drottningens liv,
      förresten behövde man ej förbinda sig till någonting, så att
      det, till och med om de bleve misshandlade, skulle stå öppet för
      England att låta bli att handla. Jag tyckte att idén var god,
      men insåg att det fanns tusen hinder för dess utförande: oron
      för Pitt, för att saken skulle diskuteras i Parlamentet, och
      så är det dessutom svårt att veta huruvida en nation har rätt
      att avsätta och döma sin konung; lägg därtill den korta tid,
      vi ha på oss, och engelsmännens dåliga vilja. Hon invände, att
      om man även medgåve allt detta, man ändå borde försöka denna
      utväg, det gällde ju nu att rädda konungafamiljen, och vi borde
      därför ej bry oss om det omak vi förorsaka -- samt dessutom, att
      om denna åtgärd ej heller ledde till resultat, vi ändå skulle
      ha tillfredsställelsen att ha försökt allt. Jag hade intet att
      invända, utan beslöt att övertala baron de Breteuil därtill. Hon
      talade också med Simolin, som trodde att det skulle kunna lyckas,
      och hon uppmanade Crawford att resa till London, vilket han även
      gick in på att göra, övertygad också han, att det var det bästa.
      På kvällen talade jag med baron Breteuil, han var -- och det av
      precis samma skäl som jag på morgonen -- absolut emot planen
      och tillade endast att han fruktade att Pitt med sin dåliga
      vilja kunde förråda allt, samt genom att låta upprorsmännen få
      del av planen, ännu ytterligare blottställa konungen. Detta var
      överdrivet och jag försökte bevisa det för baronen. Men han
      framhärdade i sin vägran i det han tillade, att i politiken varje
      onödigt steg är skadligt. Jag framställde för honom samma skäl
      som madame Sullivan anfört på morgonen, och bad honom tänka över
      detta under nattens lopp, jag skulle sedan på morgonen komma till
      honom för att inhämta hans åsikt. Under tiden kommo Crawford och
      jag överens om, att ifall hon framhärdade i sin åsikt, vi skulle
      sända en man med brev till hertigen av Dorset för att förmå honom
      att vidtaga åtgärder i denna riktning.
  
  Det lyckades även fru Sullivan att få detta företag till stånd. När
  Fersen följande morgon kl. 8 infann sig hos baron de Breteuil var denne
  alldeles omvänd. Han visade sig icke allenast ha omfattat Fersens
  åsikt, men hade dessutom skrivit ett brev färdigt till Pitt. Till en
  början var det ej fråga om annat än att Crawford skulle frambefordra
  brevet, men efter att ha hållit rådslag ansågo Fersen och Breteuil det
  förmånligare att lämna sakerna i händerna på en fransman, och till att
  överlämna brevet utsågs nu åter biskopen av Pamiers.
  
  Det kan vara av intresse att veta, att Fersen ej ens för
  Marie-Antoinette dolde, att fru Sullivan var upphovet till detta
  förslag -- och tyder icke just det faktum, att Fersen talade med
  Marie-Antoinette om dessa sina intima vänner bättre än mycket annat
  på huru nära han i själva verket stod drottningen! -- "Idén därtill
  är madame Sullivans", skriver Fersen till drottningen, "baronen var
  först emot planen, men antog den, sedan jag i detalj utvecklat den
  för honom." -- -- -- I samma brev visar han även sin solidaritet med
  Crawford: "Min oro för er är förfärlig", skriver han, "jag har ej ett
  ögonblicks lugn. Den enda tröst jag har är att min oro så livligt delas
  av Crawford, som är uteslutande upptagen av att uttänka utvägar för att
  tjäna er."
  
  Men ack, också denna åtgärd blev, som man kunde frukta, resultatlös.
  Endast några dagar efter det biskopen avrest till London nåddes
  Bryssel av den nedslående underrättelsen, att konungaparet inspärrats
  i Tempeltornet, och för madame Sullivan och hennes vänner måste det
  därmed vara klart, att det ej fanns någon möjlighet mera att rädda dem.
  
  Vi se av allt det föregående att en hel mängd framstående diplomater
  hörde till fru Sullivans krets. Mercy d'Argenteau var en trägen gäst
  hos henne, och att Breteuil kände sig väl i hennes salong och, så
  ofta han kunde det, sökte tillfälle att vara tillsammans med henne
  och hennes vänner, framgår av hans korrespondens med Fersen. "Jag
  är ytterst känslig för de hälsningar madame Sullivan sänder mig",
  skriver Breteuil en gång från en resa, "säg henne att jag förtjänar
  dem på grund av den vänskap jag hyser för henne. Tacka också mycket M.
  Crawford, som jag är fäst vid med en verklig vänskap, och framför min
  hälsning till m:lle Franquemont." Och en annan gång skriver han från
  London, det var i februari 1793, efter att ha tecknat hälsningar till
  var och en speciellt inom den lilla kretsen: "Jag vore mycket glad,
  om jag i kväll kunde vara tillbaka i eder mitt." Men också svenskar
  som reste igenom Bryssel och vistades där någon tid, tyckas ha varit
  väl emottagna i fru Sullivans salong. En finländare, ingen ringare än
  Gustav Mauritz Armfelt, vistades Bryssel under den kritiska tid, då den
  franska revolutionshären under Dumouriez' befäl inträngde i landet. Han
  skriver i sina memoarer, av vilka Elof Tegnér i sitt arbete om Armfelt
  ger en mängd utdrag: "Alltså antog jag att Dumouriez inom kort skulle
  driva oss ur Bryssel, och brydde mig icke om att låta presentera mig
  i den förnäma societeten. Jag umgicks hos madame Sullivan, monsieur
  Crawfords väninna, hos vilken många av de bemärkta personerna samlades,
  bl.a. Simolin, Mercy d'Argenteau, Breteuil; jag träffade även någon
  gång baron von Beck, Preussens envoyé -- -- --" Och på ett annat
  ställe har han antecknat: "Men 'la joyeuse entrée' tillkännagavs ej
  förrän samma dag som ärkehertiginnan blev tvungen att lämna Bryssel,
  och fransmännens framgångar hade i någon mån gjort alla den kejserliga
  regeringens åtgärder misstänkta och gagnlösa. Jag hörde hos fru
  Sullivan alla aftnar av den tid jag var i Bryssel baron Breteuil, som
  hade varit fransk inrikesminister, greve Metternich, som hade varit
  kejsarens ambassadör i Paris och flera andra framstående personer tala
  om den närvarande krisen, men ingen kunde komma överens om medlen att
  draga sig därur."
  
  En liten rad i ett av Fersens brev till baron de Breteuil visar, att
  madame Sullivan ej skydde att göra, om man så får säga, praktisk nytta
  i fosterlandets tjänst. Brevet är skrivet efter septembermorden.
  "Madame de Sullivan sänder er tusen och åter tusen hälsningar. Stackars
  människa, hon var i går och hjäpte till med offren av den 2; hon grät
  därvid mycket och var fullkomligt sjuk efter det hela dagen."
  
  När de franska revolutionshärarna inträngde i Belgien, blev situationen
  för madame Sullivan och hennes vänner, i synnerhet Fersen, mycket
  kritisk och de ansågo bäst att lämna Bryssel. Den 9 november lämnade de
  staden för att bege sig, Fersen till Düsseldorff, de andra, åtminstone
  Crawford och fru Sullivan till Paris. Men det är vida intressantare att
  låta Fersen själv berätta.
  
  Han har i sin dagbok antecknat följande om deras resa:
  
      Den 7 onsdag. Baron de Breteuil kom till mig för att underrätta
      mig om att österrikarna blivit slagna vid Mons av 80,000
      fransmän med 150 kanoner, att man beslutit slå till reträtt, att
      guvernören skulle resa och även ärkehertiginnan, för att draga
      sig tillbaka till Ruremonde, och att Metternich hade tillrått
      honom att resa, att deras trupper hade lidit mycket. Baronen
      sade mig också, att han ämnade resa till Ruremonde tre timmar
      senare. Klockan nio var nyheten allmänt känd och alla utom sig
      av förvirring och skrämsel. Man kunde ha trott att fransmännen
      stodo utanför stadsportarna -- alla människor sprungo omkring för
      att söka en möjlighet att rädda sig undan. De arma emigranterna,
      som voro utan pengar, utan möjligheter, befunno sig i ett
      tillstånd av förtvivlan. Det var omöjligt att erhålla ett åkdon,
      alla voro nämligen beställda för att köra till Antwerpen eller
      annanstädes, och under hela dagen såg man ej annat än folk som
      reste, samt foror vilka kommo från armén. Två dagar tidigare hade
      order givits om att ej utge några skjutshästar utan tillstånd;
      allt detta väckte oro. -- Jag gick för att meddela Crawford
      underrättelsen och uppmanade dem att packa sina koffertar. Jag
      packade också mina och vi kommo överens om att resa tillsammans,
      vi och Simolin, genom Antwerpen till Breda. Jag gick sedan
      till Mercy för att höra, om han i sitt förvar hade Joséphines
      diamanter -- -- --
  
      Det var meningen att vi skulle äta middag hos napolitanske
      ambassadören, men han lämnade oss återbud. Oavbrutet rullade
      vanliga vagnar och hovvagnar i väg. Vi hade utsatt vår resa till
      följande dag, men M. de Mercy, som kom till madame de Sullivan på
      kvällen och som hon frågade om råd, tillrådde oss att ej brådska,
      emedan vi ännu hade 3 eller 4 dagar på oss, han sade också att
      han för sin del ej ämnade bege sig till Ruremonde, som var fult
      och en ohälsosam ort, utan tänkte slå sig ner i Düsseldorff, samt
      föreslog oss att komma dit. På kvällen beslöto vi oss för att
      fara dit och att uppskjuta vår resa.
  
      Den 9 fredag. Simolin som hade åtagit sig att hyra hästar, hade
      ej kunnat finna sådana. Jag köpte då fyra för vårt bagage och
      fann dessutom åtta för vagnarna, därtill hade jag ännu mina egna.
      De fingo 22 louisdorer för att köra fyra mil till Maëstricht. --
      -- -- Nyheten om upproret i Antwerpen blev känd, jag fruktade
      för det fördärvliga exempel det skulle lämna -- -- -- Det blev
      bestämt att vi skulle sätta oss upp i vagnarna och att vi skulle
      bege oss i väg. De övertalade mig att bränna upp min portfölj,
      som innehöll brev från drottningen, men jag gjorde det ej,
      jag lade den med mina andra papper i Simolins vagn, jag hade
      dagen förut beslutit mig för att lämna dem åt lord Elgin, men
      upproret i Antwerpen kom mig att ändra beslut, eller det var
      snarare madame de Sullivan som ej gav portföljen, då han under
      natten sände ett bud för att avhämta den. Vi reste slutligen vid
      middagstiden: Simolin och jag i en vagn, de båda damerna och
      Crawford i en annan, vara betjänter i min vagn, kammarjungfrurna
      i en tredje, en bagagevagn och en kabriolett och mina ridhästar.
      Vi stego till häst och trots vad jag sade, var jag icke utan
      fruktan för en upprorsrörelse i Bryssel eller under vägen, men
      allt var lugnt, om än alla människor sågo rådvilla och skrämda
      ut. -- -- --
  
      Den 10 lördag. Vi reste kl. 9; alla begåvo sig till Tongres och
      Maëstricht. Jag föreslog att vi skulle fara genom Liege, som var
      mycket lugnt, men de andra ville inte. Vi anlände till Tongres,
      och då jag sänt bud i förväg, hade magistraten ordnat så att vi
      fingo bo hos en av dess medlemmar, mycket bra. Jag sov på golvet
      med Simolin på halmen. Vi voro knappast gladare än kvällen förut
      och vi sågo lika många vagnar: det var en hel procession.
  
      Den 11 söndag. Vi reste kl. 10 och mötte på vägen M de
      Metternicht; han talade om att han rest från Bryssel natten
      mellan torsdag och fredag, att Mercy ej var färdig och hade
      stannat kvar -- -- --
  
      Kl. 1 kommo vi till Maëstricht, omöjligt finna något ställe där
      vi kunde bo, vi stego då av hos en värdshusvärd för att äta
      middag, han gav oss två rum; Simolin och jag fingo rum helt nära,
      vi sovo båda två i samma rum, det var mycket lågt. Jag gick
      för att träffa baronen, han satt till bords med 20 personer,
      alla bekanta till mig och tillhörande societeten. Där var hela
      världen, sedan två dagar hade nämligen 9,000 personer anlänt hit,
      en hel massa hade sovit ute på gatan. Prinsen av Hessen, bror
      till lantgreven och guvernören, hade infordrat order om vad han
      skall göra med dessa massor av människor.
  
      Den 14 onsdag. Åt middag hos prinsen av Hessen med madame de
      Brionne, Breteuil, prins Camille de Rohan, d'Angevilliers,
      ärkebiskop av Reims etc. etc.
  
      Den 25 söndag. De franska prinsarna anlände.
  
      Den 26 måndag. Prinsarna hade bort resa kl. 8 på morgonen. Jag
      var där; de hade blivit hejdade av en man från Limbourg, som de
      voro skyldiga 80,000 livres för truppernas utrustning, man hade
      avrått dem från att taga denna väg, men greven av Artois önskade
      det för att få träffa madame Polastron som var där. -- -- --
  
  Det var först den 13 december som dessa fyra vänner reste härifrån,
  sedan de fått höra att fienden trängde på och var helt nära. De voro,
  säger Fersen, mycket osäkra om vilket parti de skulle taga, och
  voro oroliga -- i synnerhet Fersen och Simolin -- att ställas inför
  fransmännen. Men det var farligt både att resa och stanna. "Jag ville
  icke lämna damerna", säger Fersen, "och slutligen beslöto Simolin
  och jag att resa på kvällen och taga vägen över Köln. Kl. 10 reste
  vi, klockan ett på natten anlände vi till Bergheim. Då vi passerade
  österrikiska armén, sovo alla i skogen; vi sågo ej ens en skiltvakt.
  Kl. 3 reste vi åter i väg, emedan vi icke kunde få något logis och
  anlände kl. 6 till Königsdorff; det var en kall och mörk natt; det
  snöade på morgonen och allt var vitt. Vi tillbragte natten på ett
  dåligt värdshus utan att kunna sova."
  
      Den 14 fredag. Regn och blåst. La Marck och jag gingo till ett
      benediktinerkloster, en kvarts mils väg för att söka logis
      för damerna. Alla nunnorna hade rest sin väg av skrämsel, det
      fanns blott en kvar, markisinnan de Coppens, som erbjöd oss
      hela huset; där fanns redan soldater, men huset var möblerat.
      Vi gingo tillbaka ner till värdshuset; Simolin reste till Köln
      och vi gingo åter upp till klostret. Man hade just anhållit om
      denna bostad för baron Pinzenstein, artillerigeneral. Vi behöllo
      refektoriet för damerna och sände bud emot dem till Bergheim. I
      klostret befann sig M. Patit, major i Ruremonde, med sin hustru,
      och hon hjälpte oss att samla ihop vad vi behövde. Vi åto en
      oerhört dålig frukost med nunnan. La Marck ock jag sutto ensamma
      i refektoriet; jag var mycket sorgsen, åsynen av ett stort,
      öde och omöblerat hus, osäkerheten om huruvida de alls skulle
      komma, om Crawford ej hade ändrat plan, allt detta gjorde mig
      melankolisk. Slutligen kl. 7 kom man och underrättade oss om att
      de hade kommit, de sovo i refektoriet, vi i våra vagnar.
  
      Den 15 lördag. Kl. 11 reste vi, kl. 3 anlände vi till Köln.
  
      Den 17 måndag. Vi reste kl. 10 och anlände kl. 2 till Oplunden,
      fingo dåligt nattkvarter.
  
      Den 18 lördag. Vi reste kl. 11 och anlände till Düsseldorff först
      kl. 8 på kvällen.
  
  I Düsseldorff sammanträffade Fersen och hans vänner åter med baron
  de Breteuil. Här genomlevde de nu tillsammans under flyktens alla
  olägenheter denna förfärliga januari månad med dess så nedslående
  underrättelser: processen mot Ludvig XVI, diskussionen om huruvida en
  folkomröstning skulle äga rum, den hemska omröstningen vid konventets
  sammanträde den 16-17 januari, där dödstystnaden endast blev mera
  skräckfylld genom de två små orden som gång på gång föllo likt slag
  av en bila: "la mort" -- och slutligen den 27 januari på kvällen det
  dystra budskapet om Ludvig XVI:s avrättning. "Fastän jag var förberedd
  därpå", skriver Fersen i sin dagbok, "har bekräftelsen på detta
  förfärliga brott återuppväckt all min smärta. De mest hjärtskärande
  minnen kommo för min tanke." -- -- -- Och anteckningarna i dagboken
  ådagalägga huru oavlåtligt vännerna här voro upptagna endast av tanken
  på det öde som väntade drottningen. För den 31 januari har Fersen
  nedskrivit olika förslag som här i vänkretsen uppgjorts för att rädda
  drottningen, men vilka alla förkastats som orealiserbara. Därefter
  tillägger Fersen: "Men jag anser att ingen åtgärd som ej vore till
  nytta bör företagas, då man ej ens vet om den ej kunde vara skadlig.
  Crawford, La Marck, Simolin och jag diskuterade allt detta hela
  aftonen." För den 6 februari skriver han bedrövad: "Konungens död har
  ej gjort stort intryck på emigranterna: de trösta sig med att Monsieur
  skall bli regent. Några av dem ha till och med gått på teatrar och
  konserter."
  
  Först i augusti återvände Fersen till Bryssel. Han har antecknat i sin
  dagbok för den 3 augusti: "Jag reste kl. 9 på morgonen från Enghien och
  kom kl. 1 till Bryssel, jag var mycket glad över att vara tillbaka."
  Men det blev icke något glatt liv som vännerna i Bryssel levde under
  dessa månader, som helt voro upptagna av att följa de yttre och inre
  politiska händelserna i Frankrike för att ur deras utveckling avlyssna
  Marie-Antoinettes öde. Den 20 oktober erhöllo hennes trofasta vänner på
  omvägar kännedom om hennes död på schavotten fyra dagar tidigare.
  
         *       *       *       *       *
  
  Under många år fortgick livet här i Bryssel såsom förr så till vida
  att madame Sullivan, Crawford och Fersen fortfarande levde sitt
  dagliga liv tillsammans -- Simolin däremot var på grund av sina
  diplomatiska uppdrag ofta borta från vänkretsen. Fersen blev nämligen
  fast stationerad i Bryssel genom sin utnämning till svensk minister
  därstädes.
  
  Allt fortfarande utgjorde också det Crawford-Sullivanska hemmet en
  samlingsplats för högtuppsatta politiska personer, när de ville vara
  tillsammans utan ceremonier, och för emigranter -- gamla och nya
  vänner. I brev till Axel von Fersen från svensken Brelin, ambassadör
  i Lissabon, av den 28 augusti 1793 och 4 januari 1794 kan man läsa
  hjärtliga hälsningar till madame Sullivan, hennes dotter och Crawford.
  
  Men vänkretsen försvinner dock med drottningens död i privatlivets
  dunkel och dess betydelse såsom politisk agitationshärd upphör så gott
  som fullständigt. Vad Axel von Fersen har att efter denna epokbildande
  tilldragelse förtälja om madame Sullivan är uteslutande av privat
  natur. Men det kan vara av intresse att ge några spridda utdrag ur
  hans anteckningar, där dessa beröra förhållandet till hans väninna,
  om icke för hennes egen skull -- ty såsom personlighet var hon utan
  betydelse -- så dock för det hemska ljus de kasta över den svenske
  ädlingens ödsliga och ödslade liv. Man får här otvetydiga bevis på hans
  beroende av denna kvinna, som han höll fast vid mera av vana eller
  kanske mest av fruktan för ålderdomens spöke: ensamheten. Vad som är
  det mest beklämmande är att konstatera, vilken ömklig roll den om
  sin självaktning förr så ömtålige Fersen spelade i förhållandet till
  Crawford och dennes betalade väninna. De här gjorda utdragen hänföra
  sig endast till tiden från början av januari 1794 till och med den 28
  juni samma år, då Fersen och de andra lämnade Bryssel.
  
      Onsdag 8 (januari). Skrivit till Taube om mina enskilda
      angelägenheter. Jag är emellertid ännu osäker om huruvida jag
      skall begära London eller Italien, och fastän jag ej är glad
      däröver, är det i alla fall El. som är orsaken till denna
      obeslutsamhet, ty vi kunna aldrig tala med varandra och kunna ej
      ordna någonting och ändå känner jag att jag vore lycklig över att
      fortfarande få vara tillsammans med henne -- -- --.
  
      19. Crawfords bror har anlänt, det är en man om 60 år, mager,
      torr, rak, mycket kall, frågvis och tråkig, han kan ingenting
      annat än engelska.
  
  De följande anteckningarna ha ett visst personintresse därför att av
  dem synes framgå, att det under så dramatiska omständigheter i Paris
  bedrivna kärleksspelet bakom Crawfords rygg på ett lika dramatiskt sätt
  avslöjades av denne:
  
      Onsdag 5 (februari). Det har varit en ny scen mellan Cr. och El.
      för min skull. Han säger, att han fått veta allt och han har
      även sagt sådant som det är svårt att föreställa sig att han
      fantiserat ihop. -- Han sade att min kammartjänare och hennes
      kammarjungfru voro ovärdiga att spela en sådan roll -- -- --
      vi kunna ej ana vem som förrått oss. Hon tror att det är min
      kammartjänare, som berättat allt vad han visste åt hans, som är
      en odåga, men efter vad man försäkrar fortfarande fästad vid min.
      Jag misstänkte Pierre, vi kallade in honom och skrämde honom, men
      lovade honom förlåtelse, om han skulle erkänna, och han bad att
      bli konfronterad. Hon vill lämna honom (Crawford) och därförinnan
      fordra, att han skall säga vem som skvallrat -- -- -- detta medel
      är alltför våldsamt, förresten är hon ej nog karaktärsfast för
      att lämna honom och lika litet att fullfölja något i längden, han
      vore i stånd att medge allt, och jag bleve komprometterad. Det
      är förresten svårt för mig att misstänka min kammartjänare eller
      någon annan av mitt folk, ty jag förstår ej att det kunde ligga i
      deras intresse, då de veta, att de genast skulle bli bortkörda.
  
      Torsdag 6. Simolin har varit sjuk i tre dagar. Jag träffade henne
      hos honom kl. 1/2 2, hon bad mig att ej komma till middagen, så
      att han skulle bli skrämd och tro, att hon sagt mig allt och
      att jag därför ej mera ville komma till dem. Men hon hade ej
      uthållighet nog att framhärda däri och sände kl. 1/2 4 ett bud
      att jag skulle komma dit, vilket jag ej kunde, emedan jag var
      bjuden till madame Matignon på middag, det är tredje gången som
      hon ber mig om samma sak och som hon sedan ändrar mening.
  
      9 febr. Crawford är fortfarande ursinnig, i går sände han en
      timme efter det vi gått på teatern vagnen för att hämta oss, och
      lät säga oss att vi borde komma hem, han hade varit vid mycket
      dåligt humör, emedan de gått med mig utan honom, så han ej ännu
      kunde gå ut, vi trodde alla att något hade hänt och de föreföllo
      mycket uppskrämda. El. misstänkte dock att det kunde vara en
      kapris, jag gick ej alls in. Han började i själva verket med att
      det var oerhört att de gingo ensamma med mig, men El. behandlade
      honom så överlägset, och gjorde så narr av honom, att han
      ingenting kunde säga och det enda som återstod var att vända allt
      till skämt. Han måste i själva verket ha förstått det onekligen
      mycket löjliga i sitt uppträdande.
  
      14 febr. Jag såg i går kväll på Comedien operan "Oedipe". Minnet
      av att ha varit närvarande vid premiären i Versailles förorsakade
      mig djup smärta, det går inte en dag, då jag ej tänker på allt
      det jag förlorat.
  
      20 febr. Crawford är galnare än någonsin, då han ej åt middag
      hemma, ville han ej heller att jag skulle äta där. El. lät säga
      mig det, varför jag gick på middag till madame Matignon. Då jag
      gick bort för att gå till min middag såg jag hans vagn framför
      dörren, men jag gick i alla fall strax upp igen under något slags
      förevändning och gick direkt till El. ty jag hade något att säga
      henne, då jag kom till dörren såg jag hans (Crawfords) vagn, jag
      låtsade som hade jag haft ett ärende till Simolin och gick inte
      upp. Han ställde det oaktat till ett oerhört väsen, när han såg
      min vagn stanna, påstod att vi hade ett möte, och att han visste
      allt, att han ville tala med mig därom etc. etc. samt tusen
      idiotismer i samma stil. Det är en man med ett oerhört odrägligt
      hemlynne även med tjänarna. Med allt detta skulle jag tycka illa
      om att han talade med mig, jag kunde nog utan tvekan ge honom
      mitt hedersord, men alla de förklaringar vilka jag skulle vara
      tvungen giva honom angående dem som givit honom de detaljer, som
      han säger sig känna till, skulle vara för mig så osympatiska för
      tjänarnas skull, att jag efteråt skulle ge upp andan.
  
      27. Simolin är fortfarande instängd till följd av sin gikt.
  
      3 mars. Återigen stort gräl mellan Cr. och El. för att hon ej
      åt middag hos honom och jag gjorde det. El. bad mig att ej mera
      äta middag där, det är det parti jag velat taga redan länge,
      det är ganska märkvärdigt att dessa gamla historier skola börja
      igen just nu, då det som jag förlorat gör mig till en mindre
      inflytelserik person än förr; efter denna händelse talar Crawford
      aldrig med mig om "affärerna", om det är en tillfällighet, så är
      den åtminstone ägnad att väcka misstankar.
  
  Med talet om sitt förlorade inflytande åsyftar Fersen
  förmyndarregeringens åtgärd att återkalla honom från hans befattning
  som ambassadör i Bryssel, en av de många hämndakterna mot de gamla
  gustavianerna.
  
      5 mars. Jag åt middag hos baron de Breteuil. Crawford var
      förtvivlad över att El. sagt mig, att jag ej mer borde komma dit,
      och att det var han som ej ville det, han hade blivit så upprörd
      däröver, att han fick ont i huvudet när hon berättade det för
      honom. El. talade på ett ytterst listigt sätt om för honom vad
      jag hade svarat.
  
      18 mars. Åt middag hos Crawford.
  
      Onsdag 26. Åt middag hemma. Crawfords nevö har anlänt, en
      förändring har ägt rum i ställningarna (på krigsskådeplatsen). --
      -- -- Alla dagar utom då han ej själv äter middag hemma skickar
      Crawford för att inbjuda mig, men jag antager hans inbjudning
      endast någon gång emellan, han föreslår det emellertid aldrig
      själv och häromdagen hade jag knappast lämnat mitt rum då Frantz
      sprang efter mig för att inbjuda mig. Om jag själv kunde besluta
      mig för vad jag skall göra med El. vore jag mycket nöjd, å ena
      sidan fruktar jag för att det knappast vore förenligt med min
      ställning såsom minister, då jag ju någon gång är tvungen att
      representera, det skulle behövas två hushåll och jag vet ej om
      jag är nog rik att kunna komma ut därmed, hennes humör börjar
      också bli ohyggligt, hennes fördömda dotter har fördärvat henne
      och berövat henne hela värdet av hennes uppförande hittills och
      allt det reserverade och älskvärda i hennes yttre sätt, hon
      kan ej mer vara hemma, hon måste löpa omkring, flyga och visa
      sig, men med allt detta är jag henne tillgiven, hon har goda
      egenskaper, jag behöver ett hem, ett eget hem och en god kvinna,
      som sköter om mig eller som åtminstone är mig till sällskap utan
      att jag är tvungen söka sådant utomhus, och jag känner att jag
      ej kan vara lycklig utan henne; vare sig det nu sedan är vana
      eller kärlek, men jag behöver henne, jag börjar bli sjuklig, jag
      kommer kanske att få gikt och då är det förfärligt att vara ensam
      och hänvisad till sina tjänare. Äktenskapet skrämmer mig, detta
      oupplösliga band förskräcker mig och jag skulle alltid frukta
      för att man gjorde för mig av konventionella hänsyn eller av
      plikt det som jag vill erhålla endast på grund av känsla och fri
      vilja. Allt detta gör, att jag livligt önskar att få leva mitt
      liv tillsammans med henne, och om jag av kejsaren får det som jag
      har rätt att vänta vore det lätt för mig att förverkliga denna
      plan. [Här avser Fersen utan tvivel återfåendet av de penningar
      han utlagt för Ludvig XVI:s flykt, och som han återfordrat av
      österrikiska hovet men aldrig sedan erhöll]
  
      [s. 231] Av ovanstående anteckning ser man att Fersen ej allenast
      fasthöll vid madame Sullivan, utan att han gärna ville bilda
      ett hem med henne -- han tänkte ännu ej på ett giftermål, den
      tanken kom för honom först när han definitivt skulle flytta
      till Sverige och det gällde att för alltid skiljas från henne
      -- men hennes närhet tyckes i alla fall ha blivit honom snart
      sagt oumbärlig. Något definitivt beslut tyckes han emellertid ej
      kunnat fatta -- eller kanske var madame Sullivan osäker också hon
      -- och livet gick sin gamla gång, med visiter och uppvaktningar
      hos högtställda personer, med besök på teatern, middagar och
      små husliga tvister mellan tre män kring denna kvinna, som i
      många år fängslade och fasthöll dem. Hemförhållandena blevo ej
      bättre, då i maj 1794 sällskapet ökades med en ny medlem, madame
      Sullivans son M. Franquemont -- också han tyckes varit son till
      storhertigen av Württemberg -- som var officer och som Fersen
      synes ha avskytt minst lika mycket som hans syster. "Baron de
      Franquemont", skriver han i dagboken den 15 maj, "anlände i går
      tillsammans med en annan officer, utan att förut ha underrättat
      oss, i schäs med tre posthästar, han är stor, klumpig, illa
      uppfostrad och med ett vulgärt utseende; det är också annars ett
      avskyvärt subjekt som kommer att ge sin mor mycket bekymmer, det
      är det som oroar mig." Och dagen därpå skriver han: "Jag går ej
      på teatern, jag är sorgsen för att hennes son anlänt och för
      madame Elisabeths död", och ännu nästa dag: "Herr Franquemont
      uppför sig ännu väl, men han är uppfostrad som ett svin, simpel
      och med ett vulgärt utseende samt har fåfängan att ej vilja
      lära sig något och förbli illa uppfostrad; han svarar sin mor
      oförskämt och det kommer ej att dröja länge innan han ber henne
      dra åt skogen." Och den 20 maj skriver han ännu: "M:lle de
      Franquemont och hennes bror ha redan grälat och vardera å sin
      sida framfört till modern vad illa den andra sagt om henne.
      I sanning en lycklig mor som kallat till sig två så dåliga
      subjekt!!"
  
  Då Bryssel för andra gången hotades av fransmännen och en evakuering
  blev nödvändig framställde sig den Sullivan-Crawfordska konflikten
  för honom skarpare än någonsin förr. Ett par dagboksanteckningar
  finnas, som vittna därom.
  
      21 juni. Jag var förtvivlad över utsikten att lämna Bryssel och
      åter irra omkring i nya trakter, i synnerhet efter det sätt, som
      _han_ antagit mot mig och som ännu mer skulle skilja mig från El.
  
      24 juni. El. gjorde sina anordningar för resan. Jag var hela
      dagen förfärligt melankolisk över tanken att nödgas resa, jag har
      haft det bra här, åtminstone så bra som det är möjligt innan min
      ställning och mina affärer blivit ordnade. Jag känner att jag ej
      kan leva ensam, jag måste ha någon och El. är den enda som passar
      för mig. Jag kan ej heller besluta mig för att bosätta mig i
      Sverige. Jag är alltför van vid andra länder, och för övrigt vill
      El. ej fara dit, men med El. i England skulle jag vara mycket
      nöjd och lycklig.
  
      28 juni. El. och Simolin skola resa kl. 1/2 12 och jag 1/2 1, ty
      _han_ har haft ännu en scen med henne och det är mycket bättre
      att jag reser åt mitt håll. Jag har också beslutat att ej mera
      genera honom, varken genom att bo i samma hus eller äta middag
      hos honom. Jag är mycket förtvivlad över att lämna Bryssel, där
      jag haft det bra.
  
  Senare tyckes Fersen, åtminstone under enstaka perioder av sitt liv,
  ha förenat sitt öde med Sullivans, och då han 1799 definitivt reste
  för att bosätta sig i Sverige tänkte han allvarsamt på att gifta sig
  med henne, men övergav denna tanke i betraktande av att hans släkt
  utan tvivel ej skulle varit för giftermålet -- och kanske även, som
  han själv har sagt, emedan hon ej ville följa honom till de för henne
  främmande förhållandena och till snöns och köldens föga lockande land.
  
  År 1799 är det sista året som beteckningen "El." förekommer i Fersens
  dagböcker eller i de noggrant förda räkenskaper, i vilka han under
  den nu skildrade tiden så ofta noterat sina inköp och utlägg för
  hennes räkning -- det är utgifter för små smycken, konstsaker, kläder,
  drickspenningar åt hennes tjänare etc.
  
  Lars von Engeström ger i sina "Minnen och anteckningar" en
  konturteckning av Fersen och hans liv i Frankfurt hösten 1797, som med
  all sin knapphet ger en åskådlig bild av Fersens liv och förhållanden
  under denna tid. Hans avbrutna politiska bana har visserligen genom
  Gustav IV Adolfs trontillträde ånyo upptagits, men han verkar för
  det yngre släktet av statsmän och diplomater, som nu utan skrupler
  trätt i förbindelse med republiken Frankrike, som en litet löjlig
  gengångare från gamla tider, vilka aldrig skulle komma åter, och de
  nyaste tidernas nye man Napoleon behandlade honom även i Rastadt, dit
  Fersen envisades att fara som Sveriges ambassadör, med utomordentlig
  högdragenhet, v. Engeström berättar:
  
  "Greve Fersens levnadssätt i Frankfurt var ganska egendomligt. Hans dag
  tillbragtes på följande sätt: sedan han intagit sin frukost gick han
  ut, klädd i stövlar och en lång polsk pigesch med en trekantig plymhatt
  på huvudet. Då begav han sig till sin väninna fru Sullivan. Dit kom
  hans kalesch. Fru Sullivan och hennes dotter m:lle Franchimont satte
  sig däruti, och greve Fersen som blev deras kusk förde dem omkring på
  promenaden. Därefter gick greve Fersen hem, läste och skrev något, samt
  intog sin middag helt ensam. Hans legationssekreterare Pommeresche fick
  aldrig den äran att äta med honom. Efter middagen lät han frisera sig
  och kläda sig i hovdräkt med värja vid sidan och chapeau-bas och gjorde
  hövlighetsbesök hos prinsen av Nassau, som bodde i staden, friherrinnan
  Vrinz och några av de rikaste bland stadens bankirer, varefter han
  reste till fru Sullivan, där han tillbragte hela aftonen under tyst
  betraktande av denna sköna dam och åskådande då och då en miniatyr, som
  troddes föreställa drottningen av Frankrike."
  
  Denna ironiska allegori över Fersens ideala och jordiska kärlek ger i
  alla fall kärnan i den tragik, som tryckte sin prägel på hela senare
  delen av Fersens vandrar- och enstöringsliv. Ty trots yttre ställning
  och glansen av ett namn, sådant som hans, trots den ynnest som Gustav
  III:s son visade sin faders trofaste tjänare och beundrare, var Fersen
  en skugga ur sitt eget förgångna. De av ständig oro, ständig motgång
  och de grymmaste sorger bräddade åren i Bryssel hade förtärt hans bästa
  krafter, och sitt behov av kärlek, vänskap och hemlycka hade han måst
  fylla från en ganska oren källa, som dessutom sakta sinade ut. Ett
  stort och upphöjt minne hade han burit genom livet, men icke förmått
  bevara utan att även det fläckats av det låga och ömkliga som smugit
  sig in i hans liv, kanske utan att han själv förstått eller velat det.
  Detta minne, det var just _hennes_ bild, som Engeström antar att Fersen
  i smyg betraktade, Marie Antoinettes.
  
  Låt oss en sista gång öppna Fersens dagbok och därur taga detta citat,
  som likt en oändligt smärtsam suck undslipper hans bröst: "-- -- jag
  känner alla dagar vad jag förlorat i _Henne_ och huru _Hon_ i allt var
  den yppersta, aldrig har det funnits, och aldrig skall det komma att
  finnas en sådan kvinna som _Hon_".
  
  I Fersens dagbok återkomma ständigt dessa båda beteckningar "Elle"
  och "El". Det ena blev den hemlighetsfulla symbolen för det skönaste
  och största i hans liv, insigniet för hans kärlekslängtan, sådan han
  erfarit den i sina bästa drömmar, den andra inneslöt den erbarmliga
  ersättning, som en grym verklighet skulle bjuda honom och som vanan och
  ledsnaden narrade honom att taga emot.
  
  
  
  
  EMIGRANTKONUNGEN I KOBLENZ.
  
  
  Liksom när i ett timglas sandkornen ett efter ett glida ned i sin nya
  kupa, tills den första är tom, så överflyttades sakta och säkert den
  gamla tidens Frankrike med alla dess typer och personligheter, dess
  levnadssätt och umgängesvanor från Versailles och Paris några tiotal
  mil österut, till andra sidan gränsen.
  
  Emigrationen hade under de två första åren en prägel av nöjesresor och
  äventyrslynne -- betecknande är att man vid denna tid ej ens ville tala
  om att man emigrerade utan endast om att resa, "voyager". Och detta
  att resa, det var för alla något lockande och nytt. Överhuvud hade
  fransmännen i alla tider trivts så väl inom sitt eget land och med
  sina egna landsmän, att man ansett det -- och det finnes utan tvivel
  ännu i våra dagars Frankrike något kvar av denna uppfattning -- såsom
  en originell lyx att uppsöka främmande folk och länder. När madame de
  Boufflers gjorde ett besök i England, väckte detta mycket uppseende, ty
  om man undantager ambassadriserna, hade ingen högre uppsatt fransk dam
  gästat England sedan Henrik IV:s dotter där gjort ett besök.
  
  Men emigrationen blev i ett senare skede framför allt en fråga om
  bördsstolthet och trohet mot traditionerna. "Varför skall ni egentligen
  emigrera?" frågade Talleyrand, den revolutionäre ärkebiskopen av Autun,
  en av aristokratiens damer, madame de Brionne, "det är visserligen
  sant, att ni ej äro säkra i Paris och på edra slott, men res hellre
  till en landsortsstad och göm er där." "Fy, Monsieur Autun", säges
  den sköna damen ha svarat, "att vara bönder, det kunna vi finna oss
  i, men höra till bourgeoisien -- aldrig." För några blev emigrationen
  även en heders- och samvetssak. De som lämnade Frankrike gjorde det
  icke alltid med glatt sinne, och emigrationen gav ofta anledning till
  allvarliga konflikter, bitter skilsmässa och hjärtskärande scener,
  mellan föräldrar och barn, älskande och vänner. Särskilt bland de unga
  officerarna, vilkas tjänster åtföljde deras börd, blev det förenligt
  med plikt och heder att lystra till prinsarnas maningsrop och sluta sig
  kring de kontrarevolutionära fanorna. Det var vanligt att föräldrar
  sände bort sina helt unga söner endast därför att det ansågs lojalt
  mot konungamakten, och då det understundom bland dessa fanns anhängare
  av de nya idéerna, måste föräldrarna med tvång jaga dem i landsflykt.
  Om emigrationens huvudorsaker sålunda måste sägas ligga i lättsinne,
  politiskt oförstående, egennytta och bristande medborgarsinne, kan man
  dock i den solidaritetskänsla, som utgör dess mest sympatiska drag
  spåra ett negativt patos, vars ideella värde ej får underskattas.
  
  Medan Ludvig XVI och Marie-Antoinette gjorde sin påtvungna Canossafärd
  tillbaka till Paris och nationalförsamlingen överlade om vilket
  mottagande man skulle bereda dem, rullade en annan vagn med mindre
  buller över Frankrikes gräns, medförande konungens bror, greven av
  Provence. Hans flykt hade förberetts på ett vida förnuftigare sätt
  än det franska konungaparets. Förtjänsten härav tillkom grevens
  av Provence närmaste vän och förtrogne, hans kammarherre greve
  d'Avaray, en man under vars allenabestämmande inflytande prins
  Ludvig-Stanislas-Xavier själv redan tidigt ställt sig, något som gjorde
  gunstlingen ytterst förhatlig i grevens av Artois och hans vänners
  ögon. D'Avaray var -- och detta ökade rivalernas missnöje -- utpräglad
  engelsman, ej blott i sin politiska liberalism utan även till utseende,
  hållning och uppträdande. Det var denna sin självförvärvade engelska
  typ han hade att tacka för att han lyckades rädda sin herre. Greve
  d'Avaray hade nämligen begärt pass för tvenne engelsman, Michel och
  David Foster, till yttermera stärkande av den engelska prägeln tog han
  dessutom med sig en infödd engelsman, sin kammartjänare Sayers. För att
  undvika misstankar ansåg man ej ens skäl att låta madame de Provence
  göra resan i samma vagn eller taga samma väg; hon reste ensam, åtföljd
  endast av sin intriganta, men mycket praktiska väninna och favorit
  madame de Gourbillon.
  
  Över sin flykt har greven av Provence författat en alltigenom ganska
  pueril berättelse. Med stolthet beskriver han huru han i smyg
  lämnade sin säng med sina kläder på armen i det ögonblick, då hans
  kammartjänare gått in i ett angränsande rum för att kläda av sig, huru
  han och hans sällskap talade franska med engelsk brytning och hur
  han suttit på baksätet i vagnen, medan d'Avaray och Sayers sutto på
  framsätet. Han beskriver med stort allvar huru de i sin glädje över
  att ej bli upptäckta sjungit kupletter när de lämnade Paris bakom sig,
  om hur han glömt att taga med sig sin tobakspung och sin käpp, om
  sin förtvivlan, när han ännu därtill upptäckte att han kvarglömt en
  amulett, som hans syster madame Elisabeth kvällen före avresan givit
  honom, en försumlighet, som enligt hans eget påstående hade haft till
  följd att ett av vagnshjulen under vägen gick sönder, samt huru han,
  efter det hjulet lyckligen blivit reparerat, återfann helgonbilden
  i d'Avarays porlfölj. Han berättar vidare om hur de framtagit sin
  vägkost och funnit att de glömt brödet och huru de medan de i stället
  för bröd förtärde de medförda bakelserna, kommit ihåg en historia, som
  berättades om Maria Theresia, vilken, då någon klagat över att folket
  saknade bröd, med furstlig naivitet säges ha undrat, varför de då ej
  i stället åto bakelser -- en typisk prinsesshistoria, vilken ju även
  påbördats Marie-Antoinette.
  
  Efter att genom en tillfällighet ha lyckats kringgå Maubeuge, där
  sträng bevakning var förlagd, anlände flyktingarna till Mons i Belgien
  och voro därmed i säkerhet. Monsieur omtalar med vilken förtjusning han
  befriat sin stora reshatt från den däri prunkande trikoloren och hur
  han bett d'Avaray behålla densamma som ett minne från deras färd --
  "liksom Kristoffer Columbus bevarade sina bojor". I Mons, där han kunde
  avlägga sitt inkognito, möttes han av sin mätress, madame de Balbi.
  Av sin ankomst ger den furstlige berättaren följande rätt kuriösa
  skildring:
  
      Då vi anlände till staden, frågade man oss efter våra namn och
      yrken, d'Avaray, till vilken man riktade dessa frågor, tvekade
      ännu, men jag gjorde slut på alla svårigheter genom att förklara,
      att vi voro _Monsieur, bror till konungen av Frankrike_ och greve
      d'Avaray, och att vi ville taga in på "Couronne impériale".
      Vakten sade oss, att vi voro väntade på "Femme sauvage" och
      att madame redan hade anlänt dit. Vi kunde ej alls förstå huru
      hon, som tagit vägen över Tournay, redan kunde vara i Mons, men
      anhöllo förtjusta över detta övermått av lycka, att man skulle
      föra oss till "Femme sauvage". Vid ankomsten dit möttes vi i
      dörren av värden, som meddelade oss, att vi voro väntade, men
      efter att ha gått upp för en mycket usel trappa, träffade vi på
      en betjänt med ett ljus i handen, som efter att noga ha granskat
      mig från huvud till fot, mycket generad förklarade, att det ej
      var mig man väntade. Dörren till ett rum stod öppen och en dam
      som låg i sängen, gav sig till att ropa: "Det är inte han, släpp
      honom inte in!" Då frågade mig värden, efter att i sin tur ha
      synat mig: "Är ni inte greve von Fersen?" -- "Nej, det är jag
      sannerligen icke, svarade jag, och eftersom madame ej vill veta
      av oss, kan ni väl ge oss ett annat rum." -- Ett _nej_ var hans
      enda svar. [Det råder föga tvivel om att damen i fråga var madame
      Sullivan. Jämför essayen "En politisk salong i Bryssel".]
  
      Mycket missnöjda över detta äventyr, som först förefallit oss så
      lyckligt, gingo vi tillbaka ner för trappan. Vi stego åter upp i
      vagnen och foro till "Couronne impériale", där värden emellertid
      meddelade oss, att han ej hade något rum att ge oss. Denna andra
      motgång höll redan på att göra oss förtvivlade, när en röst, som
      kom från samma hus, lät höra sig med ett: "Är det ni, Monsieur
      d'Avaray?" Han kände ej först igen rösten, men jag förstod att
      det var madame Balby. Vi stego ner från vagnen och inträdde i
      huset. Madame de Balby gjorde i ordning åt oss en kvällsvard, då
      den som man fick på värdshuset var omöjlig att äta. Lyckligtvis
      hade hon en kall höna och en butelj Bordeaux, och vi åto. Därtill
      hade hon ännu älskvärdheten att avstå sin säng åt mig. D'Avaray
      tog hennes kammarjungfrus säng och för första gången på tjugu och
      en halv månad lade jag mig trygg över att veta, att jag ej skulle
      vakna upp av några förfärliga händelser.
  
      Jag sov ungefär sex timmar, och blev väckt av M. de la Châtre,
      som var i Mons, och vilken var så otålig att få se mig, att han
      ej kunde låta mig sova min natt till slut. Strax efter det jag
      stigit upp, kom greve Fersen, som hade följt konungen ända till
      Bondy. Då fattades ingenting mera i min lycka, övertygad som jag
      var (ty jag kände inga detaljer av flyktplanen) om att konungen
      ej skulle riskera något, sedan han en gång kommit ut ur Paris.
      Jag hängav mig helt åt min glädje och jag omfamnade herr Fersen
      av hela mitt hjärta.
  
      När jag klätt mig, emottog jag besök av alla fransmän, som
      funnos i Mons, av österrikiska officerare och av staden Mons'
      fullmäktige. Jag var mycket smickrad över det emottagande som
      bereddes mig; men jag brann av otålighet att fortsätta färden
      till Namur.-- -- --
  
  I Namur sammanträffade Monsieur med sin hustru och fortsatte i hennes
  sällskap färden till Bryssel, där greven av Artois var honom till
  möte. På vägen vidare från Bryssel sammanträffade prinsarna med Gustav
  III i Aachen, gästade kurfursten av Köln i Bonn och emottogo här i
  audiens baron de Breteuil, sin rival om Ludvig XVI:s förtroende, samt
  markis de Bouillé, som till Monsieurs tillfredsställelse ökade hans
  klena reskassa -- han hade medfört endast 300 louis -- med ej mindre
  än 670,000 livres, dessa famösa penningar som ämnats för Ludvig XVI:s
  resa. Den 7 juli anlände greven av Provence till Koblenz och det
  mottagande som från hans onkel kurfurstens sida kom honom till del gav
  i ståtlighet och hjärtlighet ej det efter som tidigare kommit greven av
  Artois till del.
  
         *       *       *       *       *
  
  Från och med den stund greven av Provence förenat sig med sin yngre
  broder Artois och med honom slår sig ned i Koblenz, träder emigrationen
  i ett nytt skede. Det är kring greven av Provence, "Monsieur", som
  han kallades, enligt gammalt franskt bruk, som man nu samlas. De båda
  bröderna underteckna visserligen brev och aktstycken tillsammans,
  men Artois har i alla fall överlåtit spiran till sin allvarlige
  och filosofiske broder och själv får han åtminstone till det yttre
  underkasta sig att vara dennes härold och sändebud, och dessutom --
  vad som icke var minst viktigt för honom -- den förste hovmannen vid
  emigranthovet, det nya Versailles i miniatyr.
  
  Monsieur erhöll liksom greven av Artois sitt residens i det gamla
  slottet Schönbornlust, vars högra flygel reserverades för honom och
  hans folk, medan en del av den vänstra upptogs av greven av Artois. En
  annan del av den sistnämnda åter inreddes för grevinnan av Provence,
  Madame, och hennes hovfolk. De höga makarna hade sålunda sina våningar
  i var sin ända av slottet, vilket ej tycktes väcka något uppseende, då
  det var en offentlig hemlighet, att förhållandet mellan Monsieur och
  hans hustru ej var det bästa. Detta förundrade sig emellertid ingen
  över, då den lynnessjuka och till förståndet inskränkta furstinnan
  ej väckte varmare känslor hos någon annan än sin kammarfru madame
  Gourbillon, vilken genom att tillfredsställa alla hennes nycker helt
  behärskade henne. En av hennes samtida, Dorothea av Kurland, prinsessa
  av Dino, som såg Madame under Ludvigs av Provence landsflykt i Mitau,
  har skildrat henne på detta föga älskvärda sätt: "Jag har aldrig sett
  en så ful och illa skött kvinna. På hennes gråa hår, som var kortklippt
  och stod som en borst, satt en dålig och mycket trasig halmhatt. Hennes
  ansikte var långt, magert och gult. Hon var liten, och tjock om midjan,
  kring vilken hängde en smutsig underkjol. Däröver var draperad en kort
  kjol av svart siden, full av hål." Madames vistelse vid Koblenznhovet
  blev dock av kort varaktighet.
  
  Enligt samtida vittnesbörd var det lilla hovet i Koblenz till sin
  yttre apparat kopierat efter stormaktshoven, och gav icke dessa efter
  i glans och ståt. Officerare av alla slag, vakter och tjänare fyllde
  slottet och de som anlände hit mottogos enligt det gamla franska hovets
  ceremoniel.
  
  Alla dagar samlade prinsarna kring sig sina förtroendemän till mer
  eller mindre privata överläggningar och rådslag. Det var icke så
  litet illustra namn, som dragits till deras hov. Här såg man främst
  Calonne, förut föremålet för Monsieurs ovilja och angrepp, nu hans
  finansminister, som visserligen alltid förblev mera Artois' man än
  hans, men som kom att behärska även honom genom sin oöverträffade
  förmåga att alltid skaffa penningar, prinsen av Nassau, senare
  tillfälligt ombud för prinsarna vid olika europeiska hov, han som gick
  så långt i sin vänskap för sina herrar, att han senare i nödens stund
  för att skaffa mynt sålde både sin tvättservis av silver och de dyrbara
  gåvor kejsarinnan Katarina skänkt honom, vidare baron Flaschlanden, en
  elsassare, märklig genom sin fetma och sitt skarpsinne, Marc-Hilaire de
  Conzié, biskop av Arras, en robust adelsman med härsklysten karaktär
  och ett strängt och allvarligt ansikte, den berömde Mirabeau-Tonneau,
  den store Mirabeaus yngre bror, om vilken det berättades, att när någon
  förebrått honom hans alltför stora kärlek till glaset, han svarat, att
  det var den enda av familjelasterna som hans bror lämnat övrig för
  honom!! Monsieurs trogne var emellertid i främsta rummet d'Avaray,
  denne vän, för vilken han tyckes ha hyst en djup, nästan sentimental
  vänskap, som det tyckes en anspråkslös och arbetsam man utan de typiska
  lycksökardrag, som i allmänhet utmärka furstegunstlingar. Dessutom
  fanns i hans konselj några verkligen förtjänta män, såsom hertigen av
  Broglie, Ludvig XVI:s forne minister, en erfaren och redan gammal man,
  hertig La Vauguyon, som för sina åt konstitutionalism lutande åsikter
  av sina fiender vid emigranthovet kallades "le père démocrate", samt
  greve de Saint-Priest, en av sin tids främsta diplomater, som även av
  Monsieur företrädesvis användes i viktiga utländska beskickningar.
  Bland de personer utom Koblenz, till vilka greven av Provence
  satte sin speciella tillit må nämnas greve d'Antraigues, ett av
  kontrarevolutionens mest nitiska och framstående verktyg.
  
  Prinsen av Condé och hans son hertigen av Bourbon infunno sig också
  regelbundet till rådslagen på Schönbornlust, men det förefaller som
  hade de ej befattat sig med annat än rent militära angelägenheter. Till
  desamma hade också kurfurstens av Trier franske minister, baron de
  Duminique, tillträde, och senare närvaro även de sändebud, genom vilka
  främmande makter läto sig representeras vid emigranthovet.
  
  Det var från början meningen att hovet skulle vara förlagt i Koblenz
  och emigrantlägret till Worms, där prinsen av Condé residerade med
  prinsessan av Monaco som värdinna i sitt hus. Men prinsarna, i
  synnerhet Artois, som från början förklarat sig för emigrationens
  konnetabel, voro missbelåtna med denna fördelning, och de skydde
  inga ansträngningar för att även i Koblenz bilda ett krigarläger.
  De lyckades även, och snart stodo två miniatyrarméer rivaliserande
  mot varandra. Vad av "gloire" som Condés namn bragte hans lilla här,
  det motvägdes i hög grad av de kungliga prinsarnas auktoritet och
  tronarvsanspråk, och när senare stunden var inne för emigrantmilitären
  att draga ut i strid, kommo konungens bröder med sina trupper att
  erhålla avgjord företrädesrätt framför Condé med avseende både å befäl,
  rang och möjligheter att utmärka sig.
  
  Vid dessa hov fann intrigen en ytterligt fruktbar jordmån. Och det
  var icke blott de vittsvävande kontrarevolutionära planerna och
  uppviglingsförsöken i Frankrikes olika väderstreck, som sysselsatte
  sinnena -- man var upptagen lika mycket av den nålstyngspolitik, som
  fördes mellan alla tre hövdingarna. Ty om ock Monsieur och Artois till
  utseendet voro ett hjärta och en själ, och om de även synnerligen
  endräktigt bekämpade Condéerna i Worms, så var det ingen hemlighet,
  att avundens flamma ofta nog i hemlighet blossade upp mellan de båda
  kungliga bröderna. Och denna rivalitet underblåstes av de respektiva
  gunstlingarna, Vaudreuil och Jaucourt, liksom även av de rivaliserande
  statsmännen Conzié, Calonne och de Broglie. Men den sköttes
  huvudsakligen av de tre furstliga mätresserna, emigrationens okrönta
  drottningar, som man kallat dem.
  
  I Worms residerade, såsom förr i Turin, hertiginnan av Monaco. Dyrkad i
  lägret av både unga och gamla för sin älskvärdhet och sin frikostighet,
  styrde hon fortfarande prinsens av Condé både hjärta och politik, hon
  presiderade vid hans bord och vid hans fester och när de dåliga tiderna
  stundade, offrade hon allt vad hon ägde av penningar och dyrbarheter
  för att föda och kläda honom och hans armé.
  
  Icke långt från Schönbornlust hade Artois installerat sin älskade
  madame de Polastron, och hon förblev sin prins trogen till sin levnads
  slut. I hennes lilla lanthus tillbragte han de flesta av dagens timmar,
  och där kunde han så mycket lättare gå ut och in, som han lämnat sin
  grevinna i Turin -- det var i det hela taget ej så mycken lycka med
  de sardinska äktenskapen! Madame Polastron gick också här i Koblenz
  omkring som den lilla anspråkslösa flickan, vilken vederfarits på samma
  gång en stor skam och en gränslös ära. Med sina ständigt nedslagna ögon
  och sin tunna röst liknade hon en liten borgarflicka, som ville bedja
  alla om ursäkt för det hon uppträdde som inkräkterska, en ställning
  som hon icke desto mindre för intet pris i världen velat utbyta mot en
  annan.
  
  Madame Polastron hade med sitt något indolenta väsen och sin utpräglade
  kvinnlighet föga böjelse för den politiska intrigen. Hon nöjde sig med
  att vara en av de tongivande och bäst klädda av Koblenzhovets förnäma
  damer. Det är därför troligt, att den politiks trådar, som utgingo ur
  hennes lilla lanthus, spunnos mera av hennes omgivning än av henne
  själv.
  
  Helt annorlunda var luften kring Monsieurs älskarinna, den
  alltbehärskande Anne-Jacobée Caumont de la Force, grevinna av Balbi.
  Genom hennes små salonger, belägna i bottenvåningen av den flygel i
  Schönbornlust, som hon delade med Artois, blåste livligare vindar.
  
  Madame Balbi var dotter till markisen Caumont de la Force och hennes
  mor hade varit guvernant för hertigens av Artois söner. Vid 17 års
  ålder hade hon blivit bortgift med översten greve de Balbi, som
  härstammade från en gammal rik Genua-familj. Hennes äktenskap blev icke
  lyckligt, en motgång för vilken hon emellertid gjorde sig skadeslös
  genom en mängd andra förbindelser av mer eller mindre övergående art.
  Legenden förtäljer, att greven en gång hade överraskat henne på bar
  gärning och i sin besinningslösa svartsjuka velat döda henne. Den
  unga hustrun hade utnyttjat situationen till sin favör, sökt hjälp
  vid Châtelet-domstolen, samt utverkat åt sig ett domstolsutslag,
  enligt vilket mannen förklarades lida av obotligt vansinne, varefter
  följde hans inspärrande på ett hospital i Senlis, nära Paris. Den unga
  grevinnan hade därefter blivit antagen till hovdam hos grevinnan av
  Provence, men därvid dock mindre behagat Madame än Monsieur, vilken
  sistnämnde gjorde henne till sin mätress och installerade henne
  furstligt i Luxembourg och i Versailles varförutom han skänkte henne
  ett vackert hus i Passy. I juni 1790 hade hon första gången lämnat
  Paris samtidigt som några av adelns främsta män, Boisgelin, Esterhazy
  och Monsieurs ovannämnde vän d'Avaray, men senare återkommit för
  att lämna Frankrike för andra gången ungefär samtidigt om också ej
  tillsammans med Monsieur, vars flykt hon var med om att ordna. När
  han anlände till Mons vid den belgiska gränsen, var hon -- såsom ovan
  berättats -- honom till möte.
  
  Madame Balbi hade i hemgift medfört en enorm förmögenhet, men
  hennes luxuösa vanor och hennes passion för spel hade tärt på
  hennes tillgångar, och det var svårt för greven av Provence att
  tillfredsställa alla hennes nycker.
  
  Hon var i allmänhet icke omtyckt, tvärtom skriver en av hennes samtida
  om henne: "Aldrig har det funnits en kvinna som varit så allmänt
  avskydd." Orsaken härtill var utan tvivel i främsta rummet den plats
  hon intog som emigrantregentens officiellt erkända mätress, en fördel
  vilken hon, härsklysten och mån om sin ställning, vid alla tillfällen
  själv underströk. Dessutom hade hon två egenskaper, vilka man icke
  gärna förlät henne: hon var spirituell och hon var ful. Vad som
  synnerligen roade henne -- och hennes furstlige beskyddare icke mindre
  -- var att rimma och göra epigram, och hon gjorde sig gärna lustig på
  andras bekostnad, men som det tyckes på ett ganska harmlöst sätt. I
  hennes salong, där hennes högljudda tal och skratt hördes över alla,
  sprakade det av lustiga historier, kvicka ordlekar och bitande infall.
  Bland emigranterna ansågs hon självkär, högmodig och elak, och man
  skonade henne icke heller -- väggarna i stadens två förnämsta kaféer
  "Tre kronor" och "Franska hovet", där dagens skvaller kommenterades,
  ekade ofta nog av skrattsalvor över smädeord och kvickheter om "la
  Balby". Men den muntra grevinnan brydde sig ej om att tysta ned
  missnöjet och förtalet -- tvärtom hade hon en eläk glädje av att på
  kvällarna låta sig uppvaktas av hela detta Koblenz som på dagarna varit
  sysselsatt med att kritisera och klandra henne. Att hennes beskyddare
  däremot ej var lika oberörd av förtalet bevisas av att han efter någon
  tid flyttade hennes bopålar från Schönbornlust till ett litet hus i
  Koblenz.
  
  Madame Balbi kunde, som sagt, icke tävla med de sköna emigrantdamerna
  i fägring. Hon hade visserligen ett par strålande ögon, vilka alltid
  spelade -- "två små fönster, genom vilka hennes snillrikhet lyste över
  människorna" -- och hennes ansikte hade ett växlande, intressant och
  ofta oemotståndligt lustigt uttryck. Men detta ansikte var mera brett
  än långt och dessutom fullt av ärr efter kopporna, vilket ju den tiden
  icke var ovanligt. Hennes hår beskrives såsom rikt och av en vacker
  brun färg, men, tillägger en författare, "hennes tänder voro tyvärr av
  precis samma färg".
  
  Det gick mycket fritt till i madame Balbis salong. När hon, efter
  slutad tjänstgöring hos grevinnan av Provence, på kvällen kunde draga
  sig tillbaka till sig, voro hennes små rum redan fulla av gäster,
  tillhörande hennes intima krets. Det berättas att hon, strax efter att
  ha trätt in, utan ringaste tvekan eller blygsel gjorde sin toalett
  i allas närvaro, och det så skickligt att ingen kunde finna det
  opassande. En av hennes kammarjungfrur lyfte in ett litet spegelbord,
  vid vilket hon blev koafferad, två andra bytte hastigt om hennes
  lintyg och klädning. Medan denna ceremoni pågick fördes en livlig och
  uppsluppen konversation, och Monsieur, som alltid hade sin plats i en
  stor länstol mitt för kaminen, berättade anekdoter medan han snurrade
  spetsen av sin käpp in i sin sko -- en vana som var honom egen. Han
  tycktes ej alls berörd av att madame Balbi sålunda exponerade sig, en
  omständighet som förresten endast gav näring åt det förtal, som visste
  berätta, att den så starkt affischerade kärleken mellan Monsieur och
  madame Balbi var av rent platonisk art.
  
  Man hade dessutom en annan anledning att ej räkna passionen mellan
  madame de Balbi och Monsieur till de mera glödande. Den furstliga
  favoriten ansåg sig nämligen ej böjd att för sin beskyddares skull
  förneka sin ungdoms lättsinne, och utan skrupler bedrog hon den loje
  och pretiöse prinsen med andra. Såsom hennes älskare utpekades den unge
  markis de Jaucourt, vilken även i så mycket annat gjorde gemensam sak
  med sin härskare. Han hade förlorat två fingrar av sin vänstra hand i
  en duell för en skön dams skull, madame de la Châtre, med vilken han
  senare gifte sig.
  
  Madame de Balbis budoar ansågs allmänt vara vägen till gunst och makt
  vid emigranternas högkvarter. I motsats till madame Polastron var hon
  livligt intresserad av politik, ej endast den som bedrevs vid de små
  hoven i Worms, Mainz och Koblenz, utan framför allt den europeiska
  storpolitiken, i vilken hon med lidelsefullhet kastade sig. Att hon
  ej ens under emigrantåren fick mera inflytande än hon verkligen hade,
  berodde väl främst på att hennes begåvning i denna riktning motvägdes
  av bristande behärskning och moderation.
  
         *       *       *       *       *
  
  Under de trägna rådslagen på Schönbornlust kom emigrantpolitiken så
  småningom att utkristallisera ett verkligt program. Detta programs
  tyngdpunkt låg i planen om en sammanslutning av alla Europas furstar
  till en väpnad aktion mot Frankrike. På grund av de förändrade
  förhållanden som inträtt genom konungens flykt och arrestering, ansågo
  sig prinsarna numera självskrivna till att leda denna aktion. För att
  förläna sina ord och åtgärder mera eftertryck hade de redan strax efter
  Monsieurs ankomst fattat beslutet att denne, i betraktande av Ludvig
  XVI:s fångenskap, skulle förklara sig för Frankrikes regent, med all
  den auktoritet som tillkom en sådan. En annan viktig programpunkt blev
  därför att förmå Europas furstar att erkänna maktens överflyttning från
  Ludvig XVI till greven av Provence. Genom sin börd och ställning såsom
  den äldste av konungens bröder, ansåg sig Monsieur självskriven som
  regent, då, såsom prinsarna själva i ett memorandum till Leopold II
  uttryckte sig, "det var omöjligt att längre lämna riket utan regering".
  I prinsarnas planer ingick vidare utfärdandet av ett manifest,
  vilket utom av dem själva skulle vara undertecknat av de regenter
  som tillhörde huset Bourbon -- således Neapel och Spanien -- och i
  vilket utom av dem själva skulle vara undertecknat av de regenter som
  tillhörde huset Bour- och konungamakten, skulle uppräknas och där man
  skulle protestera mot alla de av församlingens beslut, som Ludvig XVI
  sanktionerat. Med en högljudd indiskretion, som genljöd i hela Europa,
  gjorde nu prinsarna under aderton månaders tid propaganda för detta
  sitt program.
  
  Det var emellertid ingen lätt sak att få Europas furstar att erkänna
  Monsieurs regentskap. Den ende av dem som generöst och på eget
  initiativ gjorde det, var Gustav III, denne nordiske don Quixote,
  vilken, också han, gripen av begäret att hämnas nationalförsamlingens
  kränkande av konungadömets helgd, på sitt håll gjorde upp lika
  fantastiska planer som prinsarna i Koblenz. Under förevändning att
  sköta sin hälsa hade Gustav III i medlet av juni anlänt till Aachen för
  att på närmare håll kunna följa händelserna i Frankrike, vilka efter
  ryska krigets avslutning helt upptogo hans intresse och tankar. Här
  hade han av de beundrande emigrantskarorna, som han dagligen mättade
  vid sin taffel, blivit hyllad och firad såsom aldrig förr under sina
  resor till Frankrike, och här hade han även fått mottaga den nedslående
  underrättelsen om konungaparets olyckliga flyktförsök.
  
  Kort efter det greven av Provence anlänt till Bryssel uttalade Gustav
  III i brev till honom sitt djupa beklagande över att flykten hade
  misslyckats och erbjöd honom sina tjänster. Gustav III lovade att, som
  han uttryckte sig, ställa till hans förfogande ej blott den erfarenhet
  han erhållit genom de politiska skakningarna i sitt eget land, utan
  även sin värja och sina soldater. Till Condé och Artois sände han
  ungefär likalydande brev. I brevet till Artois, som han kallar en ny
  Henrik IV, förklarade han sin avsikt vara att till nationalförsamlingen
  rikta ett upprop, där han ville taga Ludvig XVI i sitt skydd -- en
  tanke som ofta hägrade för Gustav III, men aldrig blev utförd.
  
  De första dagarna av juli anlände de kungliga prinsarna till Aachen för
  att göra Gustav III sin uppvaktning. Under de sammankomster som här
  ägde rum i pauserna mellan de olika festligheterna, framlade Gustav III
  ett formligt betänkande, enligt vilket greven av Provence borde inför
  Europa förklara sig som Frankrikes regent. Utom att han vore fullt
  berättigad därtill, ansåg Gustav III det ur praktisk synpunkt mera
  bekvämt, emedan de utländska makterna hade lättare att underhandla med
  en person än med två, och dessutom kunde Monsieur i sådant fall upptaga
  Frankrikes gamla allianser samt utnämna sändebud vid de utländska
  hoven. Gustav III gillade prinsarnas planer både på en rundskrivelse
  angående övertagandet av rikets styrelse, liksom på ett beväpnat infall
  i Frankrike, samt ansåg att Monsieur borde samma ögonblick han trampade
  fransk jord förklara sig såsom Frankrikes konung. Gärna hade Gustav
  III strax velat hjälpa prinsarna med penningar och krigsfolk, men då
  han ej själv ägde resurser därtill, tillgrep han ett medel, som han
  ofta för egen räkning begagnat: han lovade med denna lättfärdighetens
  oförskräckthet, som han hade gemensam med emigrantprinsarna, att
  försöka förmå ryska kejsarinnan, hans såta vän efter freden i Värälä,
  att skänka prinsarna stöd och hjälp, vilket löfte återigen föranledde
  prinsarna att ge honom en formlig skriftlig fullmakt att i deras namn
  underhandla med kejsarinnan.
  
  Något senare vände sig prinsarna även direkt till kejsarinnan. Men
  Katarinas ställning till de franska angelägenheterna var icke så klar,
  som man under Aachen-sammankomsterna hade inbillat sig. Denna mäktiga
  regent, till vilken hela det dåtida Europa blickade upp med halvt
  beundrande och halvt skrämda blickar, och som förde dem alla bakom
  ljuset, var icke så lätt förvärvad för prinsarnas sak, som Gustav
  III låtit hägra för dem. Hon uppehöll prinsarna med fagra fraser och
  löften, sände dem, när de blevo alltför enträgna, en minister, greve
  Rumjanzeff, samt två miljoner livres såsom bidrag till deras lysande
  hovliv, och lovade slutligen att erkänna Monsieur såsom regent utan att
  dock formligen göra det. Någon militär hjälp för sitt företag lyckades
  prinsarna däremot ej utverka av henne.
  
  Prinsarna insågo snart att det svåraste motståndet var att söka hos
  kejsaren, vilken mycket väl visste i huru hög grad Marie-Antoinette
  och Ludvig XVI själva ogillade prinsarnas högröstade politik, och för
  egen del icke hade något intresse av att understöda deras planer.
  Kejsar Leopold förklarade sig också, mitt inne som han själv var i
  krig och oroligheter, tvungen till overksamhet på grund av den franska
  kungafamiljens egen önskan. Därmed läto prinsarna sig dock icke
  nöja, och då man trodde sig kunna vinna något endast genom personlig
  inverkan, beslöts att greven av Artois åtföljd av Calonne och Esterhazy
  jämte ett lysande följe av emigranter skulle begiva sig till Wien.
  
  Artois' besök kom i en särdeles olämplig stund, nämligen just vid tiden
  för kejsarens sammankomst med konung Fredrik Wilhelm av Preussen i
  Pillnitz. Detta lät kejsaren även prinsarna förstå, men i anseende till
  Artois' dubbla egenskap av frände och prins blev kejsaren dock tvungen
  att mottaga denne och till och med att inbjuda honom till slottet
  Pillnitz för att övervara de ståtliga festligheter, som kurfursten
  av Sachsen gav i anledning av furstemötet. Ja, han tillmötesgick
  Artois' och Calonnes önskningar ända därhän att han tog upp de
  franska angelägenheterna till diskussion vid förhandlingen med konung
  Fredrik Wilhelm. Men den kallt officiella tonen under hela samvaron
  och den kyliga reservation med vilken kejsaren uttalade sig, visade
  tillfyllest vad han tänkte. Det enda positiva som med den storståtliga
  resan ernåddes -- ty frågan om Monsieurs regentskap likasom om en
  väpnad intervention ströks strax från prinsarnas önskelista -- var
  att de två mäktiga furstarna utgåvo det kända Pillnitz-manifestet,
  där de, i obestämda och oklara fraser och vid hot om vedergällning
  uppmanade nationalförsamlingen att upphöra med sin förföljelse mot
  konungafamiljen och sina planer på konungamaktens störtande.
  
  Det nederlag för prinsarnas politik, som Artois' resa innebar, ville de
  själva varken se eller erkänna. Med sin obotfärdiga sangvinism räknade
  de endast med vinstkontot, som ju bestod av några ganska generella
  uttalanden från monarkernas sida, men som i deras fantasi erhöll
  oerhörda proportioner. Endast det faktum att genom Artois' mellankomst
  kejsaren och Fredrik Wilhelm skridit till en diplomatisk åtgärd, syntes
  i deras ögon en oanad framgång. Och de dröjde ej att utnyttja den.
  
  Efter Artois' återkomst till Koblenz publicerade nu konungens
  båda bröder å sin sida ett av dem undertecknat manifest, daterat
  den 10 september, vilket var avsett att utgöra en kommentar till
  Pillnitz-deklarationen som senare även på prinsarnas försorg trycktes
  och spreds såsom bihang till manifestet. I detsamma uttolkades den
  furstliga akten helt till prinsarnas fördel. De proklamerade sålunda
  att de utländska makterna, vilkas mellankomst de anhållit om för sin
  broder konungens räkning, nu voro beslutna att gripa till vapen,
  och försäkrade att kejsaren och konungen av Preussen även avsett en
  sådan lösning av saken. De gjorde här gällande, att alla hov voro
  likasinnade, samt att den engelska nationen icke skulle ställa hinder i
  vägen för det som den ansåg vara riktigt, att den "odödliga Katarina",
  "för vilken intet slag av ära var främmande" ej skulle "lämna obeaktat
  ett tillfälle att försvara alla suveräners sak". De förklarade dessutom
  att, ifall Ludvig XVI genom våld skulle bli tvungen att underkasta
  sig en konstitution, "som han i sitt hjärta ej erkände och som hans
  plikt såsom konung absolut förbjöd honom att sanktionera", de skulle
  på det mest högtidliga sätt protestera inför hela världen mot denna
  illusoriska akt liksom mot allt vad därav skulle följa.
  
  Prinsarnas manifest hade endast den följden att det ytterligare vidgade
  klyftan mellan konung och folk i Frankrike samt ökade misstron mot
  dem själva både i konungaparets och de europeiska makternas ögon.
  Vad dessa senare tänkte om prinsarna, i synnerhet om grevens av
  Artois, kan man bland annat se genom ett brev från Leopold II till
  ärkehertiginnan Marie-Christine: "Jag har varit tvungen att svara honom
  eftertryckligt", skriver kejsaren, "och hota med att öppet desavouera
  varje åtgärd som de företaga i strid med vad vi beslutit i Pillnitz.
  Dessa prinsar och framför allt Calonne, vilken leder dem och som är
  en oerhört obehaglig figur, blanda sig i allt, de tänka endast på sig
  själva och ej alls på konungen eller på sakens framgång, de vilja
  endast intrigera och förmå mig och konungen av Preussen till något
  slags åtgärd för att sedan kunna tvinga oss att understödja denna sak
  med alla våra krafter. -- -- -- Med dessa människor kan man ingenting
  göra, och det är omöjligt att hjälpa konungen och drottningen på annat
  sätt än genom absolut enighet mellan hoven, vilket kommer att bli
  mycket svårt, då Spanien ej vill göra något och England vill hindra
  andra att göra vad det än må vara."
  
  För det franska konungaparet var detta prinsarnas steg, liksom nästan
  allt vad de företogo, endast till den största skada. Till och med
  om Ludvig XVI och Marie-Antoinette själva hade önskat ett infall
  av fientliga makter, hade de utan tvivel dragit sig för att anlita
  prinsarnas medverkan. Men nu önskade de icke en sådan inblandning.
  Tvärtom framgår det ur alla Marie-Antoinettes brev -- ty det var hon
  ensam som skötte den politiska korrespondensen -- att de i den farliga
  situation, i vilken de befunno sig, ville undvika de blanka vapnens
  politik, att de önskade endast att Europas furstar skulle samlas till
  en kongress för att överlägga om deras sak, och att de på sin höjd
  önskade att denna kongress skulle stödja sina beslut på en slagfärdig
  armé.
  
         *       *       *       *       *
  
  Oberoende av allt detta gick livet sin gång i Koblenz och Worms.
  Om prinsarna icke fingo mottaga det understöd från Europa,
  varpå de räknat, så vunno de i alla fall sina undersåtars,
  emigranternas, livliga gillande och inhöstade ävenledes sina
  värdars, de tyska kurfurstarnas bifall. I Trier regerade kurfursten
  Ludvig-Klemens-Wenzeslaus, hertig av Sachsen och bror till den förra
  Dauphine. Han var sålunda prinsarnas morbror. Han beskrives som en klok
  och beläst man med ett gott och sunt omdöme och rätt spirituell. Han
  liksom de övriga andliga tyska furstarna hatade grundligt revolutionen,
  som genom den nya kyrkoförfattningen hade inkräktat hans makt, och han
  var -- åtminstone så länge detta ej beredde honom själv något obehag --
  full av välvilja och godhet för emigranterna och i synnerhet Monsieur
  och hans broder. En gång i veckan samlade kurfursten de förnämsta
  emigranterna till middag i sitt residens i själva Koblenz, och man
  tillbragte aftonen tillsammans i muntert samspråk eller vid allvarliga
  överläggningar, men utan någon etikett eller ceremonier. Kurfursten
  åtnjöt emigranternas särskilda aktning och likaså hans syster och
  husförestånderska prinsessan Kunigunda, vilken emellertid väckte de
  eleganta franska damernas munterhet genom sitt löjliga namn och sitt
  märkvärdiga utseende.
  
  I denna omgivning glömde greven av Provence, huru föga Europas mäktiga
  fäste avseende vid honom och hans regentskap. Hans uppträdande och
  hållning var en regerande furstes, och emigranterna vande sig så
  småningom genom denna tvärsäkerhet att betrakta honom som sin verklige
  konung. Det är tid att ägna en närmare uppmärksamhet åt emigranternas
  kung, hans personlighet och hans egenskaper.
  
  Monsieur, som var född i Versailles den 17 november 1755 och
  sålunda när han lämnade Frankrike 35 år gammal, var både till
  karaktärsegenskaper och utseende olik sin bror greven av Artois. Även
  prins Ludvigs ansikte hade de kända bourbonska dragen, men hans tunga
  gång och oerhörda korpulens stack påfallande av mot Artois' långa och
  spensliga figur, liksom han även genom sin mera gedigna läggning och
  något flegmatiska sinnelag skilde sig från Artois' arrogant-lättfärdiga
  väsen och bekymmerlöshet.
  
  Då greven av Provence på huvudets vägnar var sina två bröder betydligt
  överlägsen, låg det nära till hands att hans intelligens av hans
  omgivning skulle bli överskattad: han ansågs redan från tidiga år och
  ansåg sig även själv såsom mer eller mindre genialisk. Hans äldre
  bror, hertigen av Berry, senare Ludvig XVI, instämde i den allmänna
  beundran, han böjde sig för den yngre som för en auktoritet på
  karaktärens och intellektets vägnar, han beundrade hans beslutsamhet
  och det berättas, att närhelst man frågade Ludvig XVI om något, han
  alltid gav samma lakoniska svar: "Fråga min broder av Provence." Men
  i själva verket saknade denne varje geniets särtecken. Han hade ett
  ganska sunt och oförvillat omdöme och rätt gedigna kunskaper och hans
  anseende som geni hade han dessa senare att tacka för, ty inom sin
  närmaste krets tjänstgjorde han som ett slags konversationslexikon.
  Vidare koketterade han med sitt skriftställarskap, som dock att döma
  av hans ganska pjollriga memoarer var av föga värde. Med sitt intresse
  för böcker förenade han den respekt för kunskap och lärdom, med vilka
  den verkliga begåvningen ofta förväxlas: han talade själv obehindrat
  latin, och han säges ha djupt sörjt över att hans gunstling d'Avaray
  icke kunde detta språk. Det var också det enda fel Monsieur överhuvud
  fann hos denne vän, som, liberal till sin läggning och sina åsikter,
  till honom intog ungefär samma ställning som Decaze många tiotal år
  senare. Han ägde vidare en viss fyndighet i repliken, och ännu mer än
  filosofiska diskussioner och allvarlig läsning i olika ämnen, älskade
  han anekdoter, ordlekar, fyndiga svar och små lustigheter.
  
  Till sina åsikter var greven av Provence i början av revolutionen
  rätt liberal. Om nu denna liberalism, som man velat påstå, var en
  barometer känslig för vindar och lufttryck, eller om den bottnade i en
  självständig uppfattning, är svårt att säga. I yngre år framstår han
  onekligen mindre som den konsekvente liberalen än som den politiske
  frondören. Efter att först ha anslutit sig till Turgot, trädde han
  nämligen senare i opposition mot denne, och bidrog även till hans
  fall genom utgivandet av en mot den upplyste ministern år 1776 riktad
  libell med titeln "Les mannequins, conte ou histoire". Han konspirerade
  ävenledes mot Necker under dennes första ministär, men ställde sig
  precis lika fientlig mot Neckers efterträdare Calonne, och det
  förefaller som hade den liberala politik han förfäktade såsom chef för
  "de vises kommitté" i notabelförsamlingen 1787 knappast haft någon
  annan mening än att motarbeta Calonne, denne man som senare i Koblenz
  skulle bli hans rådgivare och högra hand. Ända från notablernas nya
  inkallande 1788 tyckes han dock konsekvent ha ställt sig i de liberala
  eller moderata åsikternas tjänst. Ensam av alla prinsar av blodet
  omfattade han idén om tredje ståndets dubbla representation, han antog
  i början av revolutionen självmant den nationella kokarden och han
  gav gång på gång uttryck åt sina liberala idéer, bland annat vid det
  tillfälle, då han i december 1789 blev kallad till Hôtel-de-Ville för
  att försvara sig mot anklagelsen för delaktighet i markisens av Favras
  förmenta försök att bortföra konungafamiljen från Paris.
  
  Av de kungliga prinsarna hade greven av Provence också varit den
  mest populäre. Anledningen därtill var icke blott den, att han så
  ofta ådagalagt ett liberalt och folkligt sinnelag. Dessutom visste
  man, att han, i trots av den yttre älskvärdheten i sitt sätt mot
  Marie-Antoinette -- han gav fester till hennes ära och skänkte henne
  små presenter, som han lät åtföljas av galanta verser av egen hand -- i
  grunden var hennes mest missunnsamme motståndare, åtminstone efter det
  hon skänkt Frankrike en tronarvinge.
  
  Under de sju år Ludvig XVI:s giftermål var barnlöst, hade greven av
  Provence vant sig vid tanken på att han en gång skulle bli Frankrikes
  konung. När sedan Dauphins födelse drog ett streck över hans
  förhoppningar och planer, sökte han visserligen dölja sin besvikelse
  under ett korrekt uppträdande samt finna sin tröst i litterära
  sysselsättningar, men storhetstankarna lämnade honom i själva verket
  aldrig. Hans strävanden gingo härefter ut på att nå en ställning, som
  senare Napoleons bröder med samma iver eftersträvade: att bli utnämnd
  till regent och ställföreträdare för den unge Dauphin, därest denne
  skulle komma att behöva en sådan. Det har varit underkastat diskussion,
  huruvida egoistiska beräkningar eller broderlig tillgivenhet dikterade
  grevens av Provence beslut att ej lämna Frankrike före sin broder
  konungen, och det är kanske tillåtet att antaga, att därvid den
  sistnämnda faktorn spelade en underordnad roll. Visserligen visade
  Ludvig av Provence alltid en stark trofasthet mot de bourbonska
  familjebanden, men -- hur skulle icke hans äregirighet ånyo väckas, när
  han såg makten hastigt och säkert glida ur hans svage broders händer!
  Hans uppträdande under hela Koblenz-tiden är för övrigt ägnat att
  bestyrka detta antagande.
  
  En samtida, den kända målarinnan madame Vigée-Lebrun, ger i sina
  memoarer följande skildring av greven av Provence:
  
      "Under det jag målade _Monsieurs_ porträtt lärde jag känna en
      furste, vars begåvning och bildning man utan smicker kunde
      beundra. Det var omöjligt att icke finna behag i Ludvig XVIII:s
      samtal: han yttrade sig om allt med lika mycket smak som
      kunskaper. Men ibland hände det, att han för ombytes skull under
      vara seancer sjöng några visor, och dessa visor voro så tarvliga,
      att jag omöjligt kunde förstå, huru något sådant kunde komma
      till hovets öron. Och han sjöng alldeles förfärligt falskt. 'Hur
      tycker ni att jag sjunger, madame Lebrun?' frågade han mig en
      dag. 'Som en prins, monseigneur', svarade jag.
  
      _Monsieur_ var på den tiden vad man kallar frisinnad,
      naturligtvis i ordets inskränktaste bemärkelse. Han och hans
      hovmän bildade ett parti som skilde sig alldeles bestämt
      från konungens, och därför blev jag icke heller det minsta
      förvånad, då jag under revolutionen fick höra, att markisen
      av Montesquieu (Monsieurs överhovstallmästare) blivit utnämnd
      till befälhavare för den republikanska armén i Savoyen. Jag
      behöver blott återkalla i mitt minne de egendomliga samtal som
      han förde i min närvaro, för att icke tala om de yttranden han
      fällde om drottningen och alla dem som stodo henne nära. Vad
      _Monsieur_ beträffar, så skildrade ju tidningarna, hur han begav
      sig till Nationalförsamlingen för att förklara, att han icke
      ämnade deltaga i densamma som prins utan som medborgare. Enligt
      min mening var dock denna förklaring icke tillräcklig för att
      rädda hans huvud, och han gjorde säkert mycket klokt i att kort
      därefter lämna landet."
  
  Man skulle måhända kunnat tro, att Ludvig XVI:s erkännande av
  konstitutionen i september 1791 skulle tystat ned hans bröders
  högljudda politik. De sågo emellertid däri endast ett tecken på
  svaghet, som liknade ett förräderi mot suveränitetens helgd, och ansågo
  sig blott ha ännu mera skäl än förr att söka kväsa revolutionen och,
  tills så skedde, gentemot Europa representera Frankrikes konungamakt.
  De kunde ej förstå, att Ludvig XVI verkligen av händelsernas tvång
  hade kunnat bli ställd i en allvarlig konflikt, och att han hade att
  välja mellan konstitutionen och inbördes krig. I Koblenz visste man ej
  så noga vad som försiggick i det Paris, som uppstått under åren efter
  1789. Man invaggade sig i de naivaste förhoppningar, vilka alltjämt
  underhöllos genom alla de lögnaktiga berättelser, som prinsarna på
  prinsars manér blevo undfägnade med av flyktingar till emigrantlägret.
  Fanns det någon gång en öppenhjärtig man, som ej ville föra prinsarna
  bakom ljuset, var man icke hågad att lyssna till honom.
  
  När på hösten 1791 baron Goguelat infann sig i emigrantlägret för att
  på kungaparets vägnar uppmana Monsieur att snarast möjligt, jämlikt
  nationalförsamlingens order, återvända till Frankrike, emottogs han
  med uppenbar ohövlighet. Då han blev kallad till audiens hos Monsieur
  bemötte denne honom ingalunda som ett kungligt sändebud. "Konungen
  vet ej alls vad som försiggår", säges Monsieur ha svarat på Goguelats
  andragande. "Han borde för all del lugna sig, vi skola svara honom
  officiellt. Vad er beträffar, är jag smickrad över att ni efter moget
  övervägande bestämt er för att sluta er till oss." På Goguelats
  invändning att han förbundit sig att stå på konungaparets sida, och
  hans påminnelse om att han väntade Monsieurs svar, avskedade Ludvig
  honom med ett: "I så fall har jag just avgivit det, och intet hindrar
  er att avresa."
  
  Tonen i prinsarnas skrivelser till Ludvig XVI bär även otvetydigt
  vittnesbörd om, att de numera betraktade sig som konungamaktens
  egentliga representanter.
  
  "Min bror", skriver den blivande Ludvig XVIII sålunda på hösten 1791
  till sin herre och konung, "jag har skrivit till er, men brevet gick
  genom posten och jag kunde ej säga er någonting. Vi äro här två, som
  tillsammans bilda endast en: samma känslor, samma åsikter, samma
  iver för att tjäna er. Om man talar till oss på de där människornas
  vägnar, så ämna vi icke lyssna, men om det är på edra vägnar, skola
  vi lyssna därtill; dock ämna vi gå vår väg rakt fram; om man där vill
  tvinga er att låta säga oss något, så skall ni ej alls genera er. Var
  förtröstansfull angående er säkerhet -- -- -- hjälpa er, tjäna er, vi
  arbeta därpå med iver och allt skall gå väl. Till och med vara fiender
  ha alltför stort intresse av att skona er, för att begå ett onödigt
  brott, vilket för övrigt skulle bidraga till deras undergång."
  
         *       *       *       *       *
  
  Medan man i Koblenz levde ett sorglöst liv för dagen i okunnighet
  om eller likgiltighet för den snabbt skeende omvärderingen av alla
  värden i hemlandet, hade den lagstiftande nationalförsamlingen i
  oktober 1791 definitivt upptagit emigranternas sak till prövning.
  Följer man församlingens förhandlingar i denna sak, kan man lätt
  finna, att den icke avspisades på ett lättvindigt sätt, utan var
  föremål för en mångsidig prövning, och att under diskussionerna olika
  meningar gjorde sig gällande angående vidden av de åtgärder som borde
  företagas mot emigranterna. Dessa långa diskussioner kasta ett bjärt
  ljus över motsatsen mellan den gamla regimens Frankrike, sådant det
  kontrarevolutionära Koblenz och Europa betraktade det, och det i
  vardande stadda moderna Frankrike, i debatten klarast företrätt av
  en av utav emigranternas hätskaste vedersakare, skriftställaren,
  utrikespolitikern, krigsivraren Brissot. Brissot var även den som
  först i församlingen vågade ett anfall mot de kungliga prinsarna,
  "före detta prinsarna", som han till mångas förtrytelse betecknade
  dem, eller kanske egentligen mot greven av Provence, vilken för alla
  Frankrikes liberaler stod som typen för en renegat och förrädare mot
  sitt fosterland. "Den väg man hittills följt", yttrade Brissot i sitt
  stora tal i emigrationsfrågan den 20 oktober, "har varit just motsatt
  den man bort följa. Man har hittills utöst sin vredes skålar över de
  män som släpat sina gamla adelsbrev till länder, där de trott dem vara
  av något värde, och på grund av en oförlåtlig svaghet har man skonat
  dem, som gått i spetsen för dessa emigranter. Om man har en ärlig vilja
  att lägga en damm för emigrationen och upprorsandan, så måste man
  bestraffa de ämbetsmän, som övergivit sin post, men man måste framom
  allt straffa de stora brottslingarna, vilka i främmande länder grundat
  en härd för kontrarevolutionen." -- "Man bör åtskilja två klasser av
  emigranter", fortsätter han, "i den första stå konungens båda bröder,
  som äro ovärdiga att vara det, eftersom han erkänt konstitutionen."
  
  Då Monsieur såsom konungens äldste broder och efter Dauphin närmaste
  tronarvinge ansågs intaga en särställning, avskildes under den långa
  diskussionen dennes sak från de övriga prinsarnas och emigranternas,
  och den 31 oktober var församlingen färdig med sitt beslut att rikta
  till honom en sista varning i form av en proklamation, som skulle
  uppspikas i hela Frankrike. Denna proklamation hade följande lydelse:
  
  "Louis-Stanislas-Xavier, prins av Frankrike, nationalförsamlingen
  förständigar eder att med stöd av franska konstitutionens avdelning 3,
  kapitel 2, artikel 3, paragraf 2 inom utgången av två månader, räknat
  ifrån denna dag, återvända till Frankrike, med risk att i motsatt fall
  eller efter utgången av denna tidrymd anses hava avstått från edra
  eventuella anspråk på tronen."
  
  På denna uppmaning svarade rikets förste kunglige prins utan betänkande
  följande:
  
  "Personer, tillhörande den franska församlingen, som kallar sig
  nationell. Det sunda förnuftet förständigar eder att jämlikt avdelning
  I, kapitel I, artikel I, paragraf I av de oskrivna lagarna för det
  sunda förnuftet återkomma till eder själva inom loppet av två månader,
  med risk att i annat fall och efter utgången av denna tidsperiod anses
  hava avsagt eder all rätt att betraktas som förnuftiga varelser, och
  räknas endast såsom våldsamma dårar, mogna för de offentliga dårhusen."
  
  Denna billiga ordlek inbringar knappast sin upphovsman eftervärldens
  applåder. I livets allvarligaste ögonblick är vitsen icke på sin plats.
  Den får en fatal likhet med dumhet.
  
  Nationalförsamlingen var för övrigt för Monsieur ej annat än en fiende
  på betryggande avstånd. Man kunde i Paris dekretera dödsstraff för
  dem som stämplade mot statens säkerhet, man kunde utsträcka dessa
  bestämmelser till deras hustrur och barn och gäldenärer, man kunde
  förklara deras egendom konfiskerad -- allt detta rörde icke för
  ögonblicket de emigranter, som voro beslutna att icke återvända till
  Frankrike.
  
  Det fanns emellertid en annan fiende som trädde emigranterna allt mera
  hotande inpå livet ju längre vintern led -- penningbristen, nöden. De
  flesta av emigranterna hade lämnat sitt land i största hast och ej
  kunnat medföra större penningsummor -- man trodde ju allmänt att det
  ej kunde bli fråga om mera än några veckor! Och under de månader som
  förflutit började hjälpkällorna hastigt utsina.
  
  De emigranter som kunde något yrke försökte göra sig skadeslösa så gott
  de förmådde genom att söka sig arbete. Och man fick under denna orons
  och ångestens tid bevittna, att män och kvinnor med lysande namn och
  sekelgamla anor sökte sig förtjänst var de kunde: kvinnorna mestadels
  genom sömnad eller såsom lärarinnor, guvernanter, sällskapsdamer och
  pensionsföreståndarinnor ja, även som kaféuppasserskor, männen i regeln
  mest såsom lärare i dans, deklamation och fäktkonst.
  
  Också prinsarnas kassor började sina. Var skulle de i längden taga
  penningar för sig och sitt folk? De summor som de tyska furstarna
  upprepade gånger ställde till deras förfogande förslogo ej långt,
  ej heller den hjälp som Fredrik Wilhelm i nödens stund tillställde
  dem, och även de två miljoner, som prinsen av Nassau hemförde från
  sin beskickning i Petersburg och som betraktats som en outsinlig
  hjälpkälla, hade snabbt nog skingrats för alla världens vindar! Efter
  subsidierna hade den mest begagnade utvägen varit att låna, och det
  var oerhörda summor som anskaffades på så sätt av alla världens
  procentare, judar och bankirer. Men även krediten tog slut och till
  och med dess genialiske organisatör Calonne insåg, att det lysande
  Koblenzhovet snart skulle falla sönder i sina fogningar. "Tiden lider",
  skriver Calonne den 5 januari 1792 till greven av Artois, som befann
  sig i Ryssland. "Condé är ej i stånd att hålla ut i fjorton dagar. Han
  har inga tillgångar, han begär att få sådana och det är omöjligt att
  tillmötesgå hans önskan. Det är uteslutande på denna sak man måste
  rikta sin uppmärksamhet. -- -- -- Värdet och penningbristen göra oss
  förtvivlade."
  
  Koblenzhovets glansperiod började luta mot sitt slut. Vintern 1792
  var oerhört sträng och det stora, öde Schönbornlust blev fullkomligt
  obeboeligt. Prinsarna voro tvungna att flytta in i ett vida
  anspråkslösare residens, ett litet hus i Koblenz, och därmed hade man
  i själva verket avstått från att längre uppehålla det lysande eländet.
  Det var au här som emigranternas konung, hans höge broder och hans
  närmaste fingo pröva på motgångar, en räcka förebud till en ändlös
  landsflykts tomma och tröstlösa år.
  
  Redan i november 1791 hade Ludvig XVI genom sitt sändebud hos
  kurfursten av Trier, Vergennes, låtit denne förstå, att han icke
  längre kunde gilla mot Frankrike fientligt sinnade beväpnade
  truppers förefintlighet i kurfurstarnas länder och givit en vink om
  att emigranthärarna borde upplösas. I sin egenskap av släkting och
  prinsarnas givne beskyddare kunde kurfurst Klemens-Wenzeslav icke
  utan betänkligheter gå Ludvig XVI:s önskan i detta avseende till
  möte. Om han ock så småningom blivit trött på sina nevöers och deras
  anhängares lättsinne och pockande uppträdande, så hade han dock i alla
  fall omfattat deras synpunkter och öppet genom att hylla Monsieur som
  regent tagit parti mot den av konstitutionen klavbundne Ludvig XVI.
  Men å andra sidan var det svårt för honom att öppet trotsa den franska
  regeringens påbud, så mycket mer, som han därvidlag ej fick något stöd
  av den, som närmast antagit sig kurfurstarnas sak och som han därför
  var beroende av -- österrikiske kejsaren. -- "Avlägsna orosämnena
  från ert rike", hade Leopold II helt kategoriskt svarat honom på hans
  anhållan om råd i den svåra situation han befann sig i.
  
  Så länge den med emigranterna sympatiserande Vergennes stod kvar
  som minister, var det emellertid ej så brådskande med att taga
  ett avgörande steg, men när efter omgestaltningen av Frankrikes
  utrikesrepresentation de kungligt sinnade elementen avlägsnades
  och ersattes med revolutionära, fick också Vergennes vika för en
  framstegsvänlig minister, Bigot de Sainte-Croix. Och då var det ej mera
  tid för tvekan. Efter att en tid ha skjutit upp det nya sändebudets
  besök, blev kurfursten tvungen emottaga honom.
  
  Bigot de Sainte-Croix framställde vid sin första audiens helt
  kategoriskt den fordran, att prinsarna och emigranterna skulle förjagas
  från deras tillhåll, eller åtminstone att alla beväpnade styrkor skulle
  upplösas inom åtta dagar, d.v.s. före den 15 januari. Kurfursten hade
  intet annat att göra än att rätta sig efter befallningen. Och när den
  15 januari inföll erbjöd Koblenz som genom ett trollslag ett förändrat
  utseende. Det var slut med militärparader och exercis på de öppna
  platserna, de blå och vita emigrantuniformerna voro som bortblåsta --
  allt vad soldater hette hade måst draga sig bort för att antingen gömma
  sig i skogarna eller förena sig med Condés armé, som, illa utrustad i
  vinterkölden, fick söka sig ett torftigt tak över huvudet och en bit
  nådebröd på okänd stråt, i främmande, ogästvänliga länder.
  
  Det sista tillfälle, då konungens bröder ännu kunde uppträda som deras
  rang och ställning anstod och utveckla prakten av ett nödtorftigt
  uppförgyllt hov inför Europas mäktige, var vid Frans II:s kröning i
  Frankfurt den 19 juli. Under de månader som gått efter upplösningen
  av emigrantlägret hade emellertid en hetsig och orolig stämning
  bemäktigat sig hovet i Koblenz. Krigets förklarande hade ännu en gång
  väckt till liv frågan om prinsarnas ställning till den europeiska
  koalitionen, och om deras plats i det äntligen åvägabragta korståget
  mot Frankrike. Och nu kom också under våren 1792 avgörandet, och det i
  en synnerligen ofördelaktig riktning! Det ånyo väckta förslaget att nu
  vid befrielsekampens början förklara Monsieur som Frankrikes verklige
  regent, mottogs med öppet förakt, och prinsarnas begäran om asylrätt
  i kejsarens riksländer avslogs kategoriskt. Vid kejsarkröningen och
  därefter vid Frans II:s och Fredrik Wilhelms möte i Mainz var det
  endast den opraktiske och lättrörde preussiske konungen, som visade de
  landsflyktiga prinsarna någon uppmärksamhet. Han lovade dem huld och
  skydd, antog deras inbjudningar, vilket kejsaren ej gjorde, och lämnade
  dem ej obetydliga subsidier.
  
  Det var också på hans initiativ som frågan om emigranthärarnas
  ställning äntligen avgjordes på det sätt, att dessa samtliga skulle
  ställas under hertigens av Braunschweig kommando. På slätterna utanför
  Mainz passerade dessa trupper revy för konungen av Preussen, som till
  dem höll ett rörande tal, däri han lovade emigranterna, att de snart
  skulle få återse Frankrike. Detta senare voro emigrantsoldaterna i
  största behov av för att få äta och kläda upp sig. Ty de voro numera
  snart sagt ej annat än ett folk i trasor, i andligt och materiellt
  upplösningstillstånd. Också berättas det, att hertigen av Braunschweig,
  efter att ha mönstrat emigranttrupperna, frågat efter, var den franska
  armé befann sig, vars utomordentliga stridsduglighet man så mycket
  rosat inför honom.
  
  Enligt hertigens anordning fördelades emigranttrupperna i tre kårer.
  Den första och största av dessa, uppgående till 12,000 man skulle
  anföras av Monsieur och Artois. Det blev dock ett överbefäl endast till
  namnet, ty såsom Ludvig XVIII senare skriver, han själv var på grund
  av sin fysiska konstitution hindrad att kunna vara med -- "jag måste
  nöja mig med att vara en vis i stället för en segerrik konung". Och
  Artois, "om än mycket tapper", hade ingen av de egenskaper som göra
  den verklige arméchefen, "han hade", säger hans bror, "ingen av de
  lysande gåvor som av människan göra en hjälte, eller också hade hans
  uppfostran dödat dem". Denna avdelning, vilken man sammansatte enligt
  den vanvettiga normen att ingen kunde antagas som ej var adelsman, stod
  i själva verket under befäl av hertigen av Broglie -- en avdelning
  kavalleri anfördes därtill av marskalk de Castries.
  
  Under mera än två månader, från början av september till medlet av
  november var Ludvig av Provence i alla fall i fält med sin armé, bl.a.
  i Thionville och i Valmy. Han var med om att tränga in på franskt
  område och fick då erfara den snöpliga missräkningen, att fransmännen
  icke alls, som han hoppats, med entusiasm strömmade till honom som till
  en befriare. Under hela fälttåget voro de båda generalerna och bröderna
  nästan utan en sou. Deras soldater foro fram som formliga marodörer
  bland befolkningen, allt under det höstregnet i strömmar flöt ned över
  dem.
  
  Allt gick emellertid hjälpligt ända tills hertigen av Braunschweig
  började sin reträtt. Men då grepos emigranterna i vapenrock av en
  verklig förtvivlan. Hittills hade tanken på hämnd och seger givit dem
  kraft att uthärda sina lidanden. Men nu kom "la débâcle" med all sin
  förfärliga verklighet. Prinsarnas armé upplöstes på det mest brutala
  sätt och skingrades åt alla håll. Snart kunde man se dem överallt i
  västra Tyskland trasiga och utblottade sälja sina hästar till rampris
  åt schackerjudar. I städerna mötas de av anslag på gathörnen att
  fortast möjligt förfoga sig bort. Ingen viii taga emot dem. Somliga
  begå självmord, andra lyckas nå fram till Condés lilla armé, som ej
  fått deltaga i fälttåget utan uppehållit sig i markgrevskapet Breisgau
  i Baden. Också han får order att upplösa sin av oändliga svårigheter
  ansatta armé, men han svarar stolt: "Ja, på det villkor att man dödar
  varenda man." Slutligen fingo dock både spillrorna av prinsarnas och
  Condés arméer en tillflykt i kejsarens härar.
  
  Under tiden hade emellertid de kungliga bröderna hastigt lämnat
  sitt imaginära befäl. Monsieur hade återvänt till Koblenz, men då
  revolutionsgeneralen Custine på sitt segertåg hotade denna stad, måste
  han, mitt i ett upplopp, tillställt på grand av att kurfursten av Trier
  i farans stund ämnade övergiva sina undersåtar, fly på hemliga vägar
  till Liège, varifrån han den 13 november 1792 begav sig till den lilla
  staden Hamm i Westfalen, en tillflyktsort, som konungen av Preussen
  ställt till hans förfogande. Senare skulle hans broder Artois för en
  tid förena sig med honom, och snart därefter fingo de uppleva att deras
  fordringsägare lade beslag på deras förgyllda vagnar i Trier. Runt
  omkring dem flydde de civila emigranterna, män, kvinnor och barn, och
  från Koblenz till Mainz var landsvägen trafikerad som en storstadsgata.
  
  Ifrån Hamm följde nu prinsarna hela gången av Ludvig XVI:s process,
  och det var här de fingo underrättelsen om sin broders, den franska
  konungens död.
  
  Det var naturligt att denna nyhet var ägnad att djupt uppröra
  prinsarna, som dock i grunden voro tillgivna sin gode och fromme
  bror, vars svaghet de emellertid tillskrevo alla Frankrikes olyckor
  efter revolutionens inbrott. Men samtidigt kunde de ej, åtminstone ej
  greven av Provence, vara blind för vad denna händelse innebar för en
  enorm chance för dem själva. Och de begagnade sig också strax därav.
  Med förbiseende av det dock mycket klara faktum, att drottningen
  av Frankrike var den lagliga regentinnan för den lille Dauphin,
  realiserade nu Ludvig av Provence sin alltid närda dröm i det han --
  visserligen i den anspråkslöshet, som landsflykten tvingade till --
  helt enkelt lät utropa sig till regent av Frankrike.
  
  Den 28 januari utgav Monsieur sålunda ett manifest, där han yrkade att
  Dauphin skulle erkännas såsom konung och han själv såsom regent. Han
  lovar här följande:
  
  "Jag ämnar i främsta rummet sträva efter att ägna min omsorg åt
  konungens, hans mors, systers och fasters frihet och arbeta för
  monarkiens upprättande på den orubbliga basen av dess verkliga
  författning, för bekämpandet av de missbruk som fått insteg i
  förvaltningen, återupprättandet av våra fäders religion i hela dess
  renhet och den kanoniska kyrkotukten, på domarämbetenas återbesättande,
  upprätthållandet av den allmänna ordningen och rättvisans handhavande,
  återinsättandet av alla fransmän i alla deras lagliga rättigheter och
  i åtnjutandet av den deras egendom, som blivit dem frånrövad eller
  usurperad, brottens stränga bestraffande, återställandet av lagens
  auktoritet och av freden, samt fullbordandet av de löften, som vi velat
  avgiva i samråd med vår käre broder Charles Philippe -- -- -- genom de
  deklarationer, som vi riktat till vår avlidne broder den 10 september
  1791 och andra aktstycken, som vi utgivit."
  
  Ungefär samtidigt skrev "regenten" till Auvergnes rojalistiska adel
  följande: "Vad mig beträffar, så ämnar jag hämnas min broders blod,
  bryta min familjs bojor, återinsätta min brorson på tronen och återgiva
  mitt fädernesland dess gamla författning eller också krossas under dess
  ruiner -- det är det enda föremålet för min äregirighet."
  
  Så kom då äntligen i sorgens och förkrosselsens dag det av Monsieur så
  hett efterlängtade ögonblicket då han fick framlägga sitt program, en
  tom gest, som han ej skulle tröttna att med trist enformighet upprepa
  under de nu instundande landsflyktens och förvisningens år.
  
         *       *       *       *       *
  
  När greven av Provence bröt upp från Koblenz, följde madame Balbi honom
  ej mera på hans färd. Hon hade alltför starkt prövat ej blott hans
  överseende -- icke minst genom sitt uppseendeväckande goda förhållande
  till Rysslands ambassadör hos emigranterna, greve Rumjanzeff -- utan
  även hans på sista tiden klena kassa. Medan prinsessan av Monaco fick
  följa prinsen av Condé på hans äventyrliga krigsstråt för att några år
  efteråt bli hans lagvigda hustru, medan den lilla madame Polastron i
  England fick sluta sina ögon för alltid med sinnet i bigott svärmeri
  vänt mot en annan värld och med sin hand tryggt vilande i grevens av
  Artois, tvingades madame Balbi att gå sin egen bullrande väg genom
  alla livets och kärlekens vanskligheter. Hon vistades först någon
  tid i Holland, därifrån världen snart fick höra rykten om hennes
  skandalösa förbindelse med greve d'Archambault, och begav sig därefter
  till England. En tid var hon medlem i den lilla krets, som samlades i
  Richmond hos Horaoe Walpole, och hon kamperade där tillsammans med sin
  spirituella och filosofiska landsmaninna grevinnan de Boufflers, Gustav
  III:s väninna och korrespondent. Båda dessa fursteväninnor hade för
  övrigt sina höga gynnare att tacka för att de kunde leva ett oberoende
  liv. Grevinnan de Boufflers hade hos den svenske konungen anhållit om
  och även erhållit en livstidspension -- och Monsieur hade tillförsäkrat
  sin forna mätress ett rundligt årligt underhåll. En tid av landsflykten
  tillbragte även madame Balbi i Skottland i den intima krets, där hennes
  forna rival madame Polastron var medelpunkten.
  
  Men även vid andra emigrantcentra kunde man få se och höra henne,
  skrattande och konverserande, alltid glad, högljudd och sarkastisk. Hon
  bar intet spår av bitterhet över att ha fallit i onåd, en omständighet,
  till vilken förklaringen måhända kan sökas däri; att hennes förhållande
  till Monsieur aldrig varit så glödande, eller att det årliga understöd
  han tillförsäkrat henne, tvingade henne att åtminstone beträffande sin
  forne älskare hålla tand för tunga.
  
  Under konsulatet återkom madame Balbi i likhet med många andra
  emigranter till Frankrike och bosatte sig invid Paris. Men hon kunde
  ej återhålla sin lust för intriger, hon blandade sig i politiken och
  träffades snart av en förvisningsdom, visserligen ej längre än till
  Montauban.
  
  Det berättas om madame Balbi många prov på hennes sinnesnärvaro och
  fyndighet. En liten anekdot må här anföras: Under kejsardömet uttalades
  en gång i ett sällskap av hemkomna emigranter en mängd hätska ord mot
  Napoleon och samtalet rörde sig om ingenting mindre än en konspiration
  mot kejsarens liv. En av de närvarande höjde då sitt glas med ett:
  "Död åt kejsaren!" "Fy, så förskräckligt", utropade madame Balbi, "man
  brukar ju icke dricka för folks död utan för deras liv." Och hon höjde
  sitt glas: "Leve konungen!" utropade hon skrattande, och alla instämde,
  fulla av beundran över detta taktfulla infall.
  
  Tillbaka till Paris kom hon året efter Napoleons fall och gjorde då
  flera försök att få företräde för Ludvig XVIII. Detta lyckades endast
  en gång. Hon var då inblandad i en komplott för att störta konungens
  gunstling och förtroendeman Decaze och skulle därvid användas som ett
  slags förmedlerska. Men komplotten misslyckades och madame Balbi fick
  sedan aldrig mera visa sig vid Ludvig XVIII:s hov.
  
         *       *       *       *       *
  
  Efter kriget och från och med vistelsen i Hamm mister Monsieur
  såtillvida sitt intresse, att han förlorat sin ställning såsom härskare
  över den del av Frankrike, som samlats utanför landets gränser. Han
  är nu endast en tronpretendent i landsflykt, omgiven av några trogna
  vänner och tjänare och med åren en allt ensammare, sjukare, i förtid
  åldrad man.
  
  Men låt oss innan vi skiljas från honom, betrakta honom i några olika
  ögonblick av hans dystra landsflyktsår.
  
  Det är i Verona den 21 juni 1795. Där sitter en fyrtiårs man i en
  stol och snurrar ändan av sin käpp i sin sko. Det är greve de l'Isle,
  som han numera kallas, en onaturligt korpulent, giktbruten och av ett
  flackande och oroligt liv enerverad man, redan till hälften gubbe Han
  har just nyss nåtts av underrättelsen om att hans brorson konungen, den
  lille Ludvig XVII, äntligen nått befrielse från sina årslånga kval.
  Denna stund bringar en stor förändring i hans liv, nu är han inför sig
  själv och sina trogna verkligen konungen av Frankrike och han kallar
  sig härefter Ludvig XVIII.
  
  Några månader senare. En man som liknar greve de l'Isle flyr genom
  Veronas portar. Skall han väl infångas och föras tillbaka? Han kommer
  inte. Alltså är det ingen fara. Alltså kan nu den verklige konungen
  smyga sig lika sakta ut genom stadsportarna. Det är Venedigs senat
  som fordrat alt greve de l'Isle skall lämna sin tillflyktsort, ty
  greven leker konung och har sedan en tid tillbaka en rysk minister
  ackrediterad vid sitt hov -- och Bonaparte hotar Venedig -- -- --
  
  I en liten stad, Blankenberg, i hertigdömet Braunschweig har den
  landsflyktige konungen fått en tillflyktsort. Det är icke mera
  Versailles' eller Luxembourgs prakt, som omger honom, ej ens
  Koblenzhovets falska förgyllning. Det lilla hovet är så obetydligt
  att det knappt förtjänar namnet, och residenset består av tre små
  rum, ett för konungen själv, ett som samtidigt tjänar till kapell och
  till sovrum för d'Avaray och två andra kammarherrar, och därtill det
  tredje, där man uppehåller sig på dagarna och samlas på kvällarna. Här
  mottager han en resande undersåte, klädd i en grannblå rock och väst av
  luggslitet svart tyg -- han ser sjuk och nedslagen ut.
  
  Och sedan -- de kurländska gamla furstarnas slott i Mitau långt uppe
  i snön och norden med sina vida och stora salar och sin arkitektur
  en smula påminnande om Versailles, och de höga fönstren, från vilka
  man har ett oändligt perspektiv av gråa dyner med Östersjön långt i
  fjärran! En kulen boning för en gallernas konung. Men här äger en
  dag en högtidlighet rum, som har anor från det gamla, det riktiga
  bourbonska hovet! Här firas ett torftigt familjebröllop, ett som
  under goda och lyckliga auspicier blivit beslutat en gång mellan en
  ung drottning och hennes uppvaktande kavaljer och svåger -- bröllopet
  mellan "lilla madame", som fransmännen kallade henne, Marie-Antoinettes
  dotter samt grevens av Artois son hertigen av Angoulême!
  
  Och så, sist och slutligen, är det en dag i Saint-Ouen. En gammal
  man sätter, tungt stödd på sina följeslagare, sina av gikt värkande
  fötter på Frankrikes jord. Emigranternas konung vänder hem igen. De tre
  veckorna, som Artois förutspått för emigrationen ha blivit 25 långa år!
  
  I sin hand håller Ludvig XVIII en av dessa proklamationer, av vilka
  han under ett kvarts sekel utsänt så många betydelselösa. Men denna är
  något annat och nytt -- ett bevis på att han trots allt glömt mycket
  och lärt något -- det är en konstitution. Prinsen från fordom, Monsieur
  med de frisinnade åsikterna och böjelse för liberalism räcker över 22
  långa år av autokratisk skenregering sin hand åt den konstitutionelle
  Ludvig XVIII.
  
  
  
  
  EN GAMMAL ROMAN, DESS FÖRFATTARE OCH HJÄLTINNA.
  
  
  En dag mitt under de hetsiga diskussionerna om åtgärder mot
  emigranterna infann sig vid den lagstiftande nationalförsamlingens
  skrank en liten mager man med sjukligt utseende såsom ombud för en
  av Paris' sektioner, Lombardernas sektion, som den kallades. Han
  frambar en petition, däri denna sektion anhöll att församlingen måtte
  utfärda en häktningsorder mot konungens bröder, grevarna av Provence
  och Artois. Petitionen i sig själv var icke så uppseendeväckande, ty
  man hade redan under två månaders tid varit på det klara med, att
  de franska emigrantprinsarna borde förklaras för landsförrädare,
  och bittra utfall mot dem hade fallit i nationalförsamlingen. Men
  själva anföraren för deputationen väckte i högsta grad församlingens
  nyfikenhet. Hans namn kände nämligen alla -- det var Louvet de Couvrai,
  författaren till "Faublas". Men man stirrade häpen på talaren. Var
  denna lilla, illa klädda, skalliga person, som med närsynt blick
  kisade på sitt auditorium, den ryktbare hjälten i de kärleksintriger,
  som man antog lågo till grunden för hans elegant skrivna roman med de
  djärvt frivola situationerna och de mångskiftande äventyren -- han
  som vid 17 års ålder helt käckt trotsat en äldre äkta mans vaksamhet
  mot sin unga hustru? Då hans namn nämndes hade man väntat sig att
  få se en teaterälskare eller en ung dandy och man kände sig inte så
  litet besviken -- i synnerhet damerna på läktaren! Det fanns ej spår
  av romantik över denne obetydlige man med den späda stämma, som utan
  fyndighet och med begravningsmin radade upp sina dystra anklagelser
  mot emigranterna i ett andragande, som var späckat med exempel från
  antiken och med deklamatoriska vändningar: "Vad vi begära av eder",
  yttrade han, "det är ett gissel som är ohyggligt, men oundgängligt:
  vi begära av eder kriget. Vi begära, att hela Frankrike strax skall
  kallas under vapen!!" -- -- -- "Må alla nationer tillsammans bilda en
  enda världsrepublik", fortsatte han. "Och må hela denna familj av olika
  bröder sända sina vigda ombud för att svära på det altare som är helgat
  jämlikhetens rättigheter, kultens frihet, den eviga filosofien och
  folksuveräniteten -- svära en ed för evig världsfred!"
  
  Detta var Louvets första politiska uppträdande, och den ton han vid
  sin deputation till nationalförsamlingen anslog, fasthöll han med
  ett slags envis energi, som den fantasipolitiker han ständigt skulle
  förbli, en riddare av tiraden och de stora orden, med naiv tro på
  världsförbättringens evangelium, osjälvständig och anspråkslös, sitt
  partis aldrig tröttnande fanbärare och panegyrist.
  
  Den franska revolutionen förtjänar åtminstone i sin början att
  kallas de verkliga kulturbärarnas revolution mot de privilegierade
  i samhället, ej blott till sina idéer, utan även med hänsyn till
  sina ledande personligheter. Ty en av de många naiva åsikter, som
  revolutionen gjorde sig till tolk för, var att ett betydande namn
  inom konstens och vetenskapens område också borgade för en betydande
  politisk insats; det var först mycket senare som man kom till insikten
  om att "revolutionen ej behövde några vetenskapsmän" enligt Chabots
  kända yttrande om Lavoisier. I många fall misstog man sig ej heller:
  det fosterländska hjärtat och den ideella livssynen fanns i dessa
  omstörtningstider verkligen hos flere tankens och pennans män, vilka
  däremot i allmänhet saknade den politiska skarpblicken, kunskaperna och
  erfarenheten. Louvet är en typisk representant för dessa kulturbärare
  i politikens tjänst. Sin ryktbarhet har han uteslutande vunnit genom
  sin bok om Chevalier de Faublas' äventyr -- under mer än hundra år
  det mest lockande numret inom den pornografiska världslitteraturen --
  om ock hans egenskap av girondist givit en viss stadga åt hans inom
  litteraturen som notoriskt lättfärdigt betecknade namn.
  
  Det egendomliga är emellertid att när boken om Faublas' äventyr utkom
  med sin första del, Une année de la vie du Chevalier de Faublas, 1787,
  den andra, Six semaines de la vie du Chevalier de Faublas, 1788, och
  den sista delen, Fin des amours du Chevalier de Faublas, 1790, [boken
  utkom år 1791 under den gemensamma titeln "Les amours du Chevalier de
  Faublas"] var uppfattningen om densamma en helt annan. Grimm skriver
  1787: "En stor del av scenerna i romanen äro hållna i dialogform och
  synas vara ämnade för ett drama, de utmärka sig för både fyndighet,
  naturlighet och sanning." Han säger också att boken har en "mycket
  moralisk sida". Madame Roland säger i den karakteristik av bokens
  författare, Jean-Baptiste Louvet, som hon givit i sina memoarer, att
  han gjort sig berömd genom sina "vackra" romaner, "i vilka en stark
  fantasi är förenad med en lättflytande stil, med filosofisk anda och
  ett skarpt kritiskt salt". Och när bokens författare sedermera blev
  medlem av Frankrikes nationalkonvent och för första gången uppträdde
  med ett andragande som fäste blickarna vid honom, presenterade Brissot
  honom sålunda i sin tidning "Den franske patrioten": "Herr Louvet,
  författaren till den vackra romanen Faublas -- --".
  
  Samtiden stöttes ej för huvudet av de frivola scenerna, vilka
  eftervärlden främst fäst sig vid, den rodnade ej vid läsningen av den
  sextonårige Faublas' underbara äventyr. Dels var det tidens maner att
  skriva så, Faublas är nära besläktad både med Crébillon-litteraturen
  och Bachaumonts nyhetskrönika, dels funno Louvets samtida i den stora
  romanen om Faublas något som vi knappast skulle ägna uppmärksamhet åt
  bland alla de lättfärdiga situationer eller romantiska tirader som
  boken är full av. Det var det filosofiska, det samhällsreformerande
  element som gömmes däri. När i den första delen, där i alla fall detta
  element har den minsta platsen, den unge Faublas för första gången
  kommer till Paris och gör reflexioner om den nöd och det elände som
  rådde i fattigkvarteren där, när han berättar episoden om en man som ej
  ville duellera, emedan han en gång i en duell hade dödat sin närmaste
  vän, och minnet av dennes sista ord alltid ljödo i hans öron, när
  han gisslar sedefördärvet och visar sin hjältinnas rena hjärta och
  själ eller när han berättar om det olyckliga polska folket, vars öde
  låg honom djupt om hjärtat, då predikar han nyheter som tilltalade
  publiken i en högre grad än vi egentligen kunna föreställa oss. Eller
  vi skola taga ur bokens senare del en situation som denna -- det
  är att beakta att ju mera man närmade sig revolutionen, desto mera
  blev det samhällsfilosofiska elementet förhärskande. Det är stor
  mottagning i markisinnan B:s salong, Faublas' första stora erövring.
  Man konverserar enligt tidens sed om dagens skvaller och skandaler.
  Då höjes plötsligt en röst som låter grov och främmande, och en man
  börjar i detta utsökta sällskap av markiser och eleganta damer orda
  om sociala missförhållanden och om bästa sättet att bota dessa, om
  nödvändigheten av laglig äktenskapsskillnad, om hat till konungarna, om
  frihet, framsteg och broderskap. I ett nu förvandlas denna salong till
  en klubb, den ena efter den andra av dessa cyniker, som nyss halvviskat
  om andras och egna kärleksäventyr, börjar tala i en ny och aldrig
  förr hörd ton om de sociala och politiska idealen, och Faublas själv
  inspireras till en lång harang om de mänskliga rättigheterna.
  
  Dessa hastiga omslag och dessa deklamationer stötte icke den tidens
  Frankrike. Publiken var alls icke chockerad av att allvarliga tendenser
  omväxlade med lättfärdiga scener, och att man talade naturfilosofi och
  religion i kurtisanernas salonger. I Faublas' stora roman njöto de just
  det ta filosofiska och politiska element, som låg i luften överallt och
  som hade nyhetens behag.
  
  Men samtiden njöt även av en annan sida av Faublas, den romaneska.
  Boken flödar nämligen av sentimentalitet. Man rördes till tårar av
  hjältinnans eller rättare hjältinnornas gränslösa mått av kärlek och
  uppoffring -- man grät över Lodoiskas mod och tragiska slut, över
  hennes borttappade och återfunna dotter Sophie-Dorliskas ädla och rena
  hjärta, man grät över Faublas såsom man i våra dagars Frankrike gråter
  t.ex. över Hernani -- och gråtsuccèsen är väl dock i grunden den
  varaktigaste!
  
  Romanerna om Faublas vunno en enorm framgång, ej blott i Frankrike,
  utan i hela världen. Det bevisas bäst av de många upplagor, i vilka de
  utgingo. Det kan man se även av den mängd oskuldsfulla små flickebarn,
  som under dessa år i dopet erhöllo det främmande och obekväma namnet
  Lodoiska!
  
  Dock, lika berömd som romanen blev, lika okänd förblev under långa
  tider dess författare. Ingen visste vem som gömde sig bakom namnet
  Louvet de Couvrai. Det var först revolutionen som skulle skänka
  detsamma en viss glans.
  
  Louvet föddes år 1760 i en anspråkslös kammare i Paris, och fick
  i dopet namnet Jean-Baptiste. Hans barndom förflöt ide mystiska
  irrgångarna av ett litet antikvariat vid Rue des Écrivains. Följande
  traditionerna ägnade sig även Louvet åt yrket, till att börja med som
  bokhandlarbiträde -- således varken den förste eller siste författare
  som börjat med att förmå publiken att köpa andras böcker, innan han
  kunde locka dem att köpa sina egna.
  
  Hans politiska bana var lik så många andras under denna tid. Han
  uppträdde under revolutionens första år, då 29-årig, tills vidare
  endast inom distriktsförsamlingen i den stadsdel, i vilken han bodde,
  slungade sedan ut några vältaliga broschyrer och lönades redan för den
  första av dem -- som under titeln "Paris justifie", det rättfärdigade
  Paris, var ett angrepp mot de första emigranter som lämnat Frankrike
  -- med inval i den två månader gamla jakobinklubben, en icke ringa ära
  vid en tid, då klubben med stor noggrannhet siktade och sållade sina
  medlemmar.
  
  I klubbens arbete tog han under de första åren icke någon verksam del;
  han säger själv i sina under förföljelsens dagar skrivna memoarer, att
  han hade velat komma in i klubben blott för att lära sig och ej för att
  låta höra sig. Forst år 1791, då han vid sin ovannämnda deputation till
  nationalförsamlingen fäste blickarna vid sig, meddelades åt honom ett
  förtroendeuppdrag i hans dubbla egenskap av litteratör och politiker,
  nämligen att bli ledamot i det klubbens "korresponderande utskott", som
  skötte brevväxlingen med filialklubbarna i landsorten. I utskottet hade
  han för övrigt som kolleger två andra av revolutionens tidningsmän och
  ledare: Robespierre och Camille Desmoulins, en god illustration till
  revolutionens karaktär av kulturrörelse.
  
  Louvet berättar i sina memoarer följande om sitt första sammanträffande
  med dessa två revolutionens ledare.
  
  "Jag gick för andra gången upp till utskottet, då jag fann dessa två
  män tillsammans. Desmoulins, som hade hört mitt namn, sade mig med som
  vanligt stammande tunga ljuvliga komplimanger. Mirabeau, sade han mig
  (han älskade att tala om Mirabeau), hade varit så nöjd med min 'Paris
  justifié', att han hade önskat göra min bekantskap. Han hade flera
  gånger sagt, att detta försök pekade på en man som skulle komma att
  utmärka sig under revolutionen, m.m. m.m. Vid ljudet av ett lovtal
  som ej var ägnat åt honom, betraktade Robespierre skarpt Desmoulins,
  och riktade därefter en överlägsen blick på mig. Den andre fortfor
  emellertid att tala, han frågade mig vilken min åsikt var om det krig,
  som många talade om att man borde förklara Österrike. 'Tror ni ej det
  är nödvändigt?' frågade jag honom. Han framställde för mig oklara
  och förvirrade sakskäl. 'Och ni?' vände jag mig till Robespierre.
  Han svarade mig kort: 'Nej. -- Varför? -- För många orsakers skull.
  -- Vill ni säga mig dem? -- Det finns tusen sådana. -- Och ni medger
  ej att det är oundgängligt? -- Kanske. -- Skola vi vänta till dess
  kejsaren har avslutat sina förberedelser? I vår kommer han ännu ej
  att vara färdig, vi skulle kunna med fördel angripa honom. -- Tiden
  är ej inne.' Jag gjorde honom hundra föreställningar, på vilka han
  dock svarade enstavigt, med mestadels tomma och meningslösa ord. På
  samma gång riktade han på dem som hörde på honom en av sin högdragna
  och tankspridda blickar, han gungade högfärdigt av och an och viftade
  med sin käpp i luften med en min av 'petit maître', som gjorde att han
  endast såg ännu löjligare ut".
  
  Detta samtal väckte Louvets förtrytelse ända därhän att det lockade
  honom att uppträda i nationalförsamlingen med ett högstämt och enligt
  hans egen utsago synnerligen entusiastiskt emottaget jungfrutal,
  som slutade med ett: "Marchons à Léopold" -- därmed åsyftande en
  krigsförklaring mot Österrike!
  
  Under de år, då Louvet som en tyst åhörare följde diskussionerna
  i jakobinklubben, var han ivrigt sysselsatt med fabrikation av
  skönlitterära alster -- så avsiktligt affärsmässig förefaller nämligen
  under denna tid hans skriftställarverksamhet, att uttrycket väl kan
  vara berättigat. I den tendensroman i tre delar, som han 1790 utgav
  och som bar den långa titeln "Emilie de Varmont eller den nödvändiga
  skilsmässan och pastor Sévins kärleksäventyr", pläderade han sålunda
  för två just då under debatt stående reformer: äktenskapsskillnadslagen
  och prästernas giftermål, utan att dock bry sig om att denna gång
  insockra tendensen med frivola pikanterier. De teaterstycken, som han
  samma år ihopfogade, voro skrivna enbart för den flyktiga stunden --
  ja till och med i densamma -- han omtalar själv, att en av dem, "Den
  stora revyn med den svarta och vita armén", skådespel i fem akter, var
  tillkommen under ett tidsförlopp av 36 timmar! Att densamma upplevde 25
  föreställningar på Théâtre de Molière får väl till en del tillskrivas
  Louvets raska och spirituella stil, men främst att den var späckad med
  anspelningar på personer och dagshändelser. Ännu två andra dramer skrev
  Louvet under denna tid, vilka dock tyckas ha varit alltför våldsamma
  för att någon teater skulle vågat uppföra dem. Han berättar i sina
  memoarer, att när han läste upp en 5-akters pjäs för två av den nya
  Théâtre-Francais' direktionsmedlemmar, Gaillard och Dorfeuille, den
  sistnämnde vid början av fjärde akten hastigt reste sig och avbröt
  honom med ett häftigt: "Min herre, för att kunna ge er pjäs, behövdes
  det att jag försåg teatern med kanoner!!"
  
  Sin egentliga politiska karriär började emellertid Louvet först under
  den tid, från april till november 1792, då han för det girondistiska
  partiets räkning redigerade affischtidningen _La Sentinelle_,
  vilken trycktes med grova typer på skärt eller ljusgrått papper och
  uppklistrades på murar och husväggar, samt genast tilldrog sig stor
  uppmärksamhet. Denna tidning underhölls av inrikesministeriet och
  blev senare en av de många orsakerna till anklagelsen om försnillning
  av statens medel mot den dåvarande inrikesministern Roland, i vars
  hem Lonvet under våren och sommaren var daglig gäst, och där han
  tyckes varit mycket gärna sedd. Madame Roland ger i sina memoarer en
  entusiastisk skildring av Louvet:
  
  "Det är omöjligt", skriver madame Roland, "att förena mera esprit
  med en större anspråkslöshet och godmodighet; modig som ett lejon,
  enkel som ett barn, en känslig man, en god medborgare, en skicklig
  skriftställare, kunde han komma Catilina att darra när han stod i
  talarstolen, äta middag med gracerna och supera med Bachaumont."
  
  Under dessa månader, då kampen stod våldsammast mellan
  nationalkonventet och dess antagonist och överflyglare i
  våldspolitiken, Pariskommunen, eller, vilket också kan sägas, mellan
  girondister och jakobiner, bidrog Louvet även till den girondistiska
  propagandan med flera våldsamma pamfletter mot den man, som svurit
  girondisternas undergång, Robespierre.
  
  En ännu mera verksam politiker blev Louvet först efter
  thermidor-kuppen, då han, som undgått Robespierres hämnd, inträdde i
  konventet i likhet med de övriga icke fängslade girondisterna. Han blev
  nu medlem av det utskott, som utarbetade direktorialkonstitutionen,
  och senare av välfärdsutskottet, där han ofta uppträdde i talarstolen
  med den framgång att han vid flere tillfällen kunde diktera utskottets
  beslut; och han var t. o. m. en tid konventets president.
  
  Men Louvet var egentligen ingen verkligheternas man, han såg vanligen
  tingen genom en romantisk fantasislöja, och det är tydligt att det
  var mera känslan än förståndet som dikterade hans politiska hållning.
  Måhända detta även var förklaringen till att han kunde upprätthålla
  det republikanska idealet längre än hans vänner, under en tid då
  konservatismen grep starkt omkring sig.
  
  Louvet var vad fransmännen kalla "un sentimental", en känslomänniska
  mer än allt annat. Hans liv blev också därför ej helt ägnat de
  verksamhetsområden på vilka han sålunda vid unga år kastat sig in, utan
  framför allt hans egen känslovärld, hans kärlek till "Lodoiska", som
  han i sina memoarer kallar henne, denna kvinna som under hela hans liv
  band honom med en alltuppslukande passion.
  
  Vem var då Lodoiska? Louvet har icke nämnt hennes namn ens i de minnen
  om sin proskriptionstid, som han utgav år 1795. Men med ledning av
  dessa, av vad samtida brev och familjedokument innehålla om henne
  och främst av de upplysningar, som den outtröttlige forskaren i
  girondisternas och speciellt madame Rolands historia, Claude Perroud,
  samlat i några artiklar i tidskriften _La Révolution française_, är det
  möjligt att ge en, om än i vissa punkter ofullständig bild av hennes
  liv och personlighet.
  
         *       *       *       *       *
  
  Lodoiska hette i verkligheten Marguerite Denuelle. Hon var född i
  Beaujeu år 1760, samma år som Louvet, och var dotter till en herr
  Claude Denuelle, som i hennes dopattest betecknas såsom borgare i
  Paris. Hon tillbragte sin barndom i Paris; någon ungdom fick hon aldrig
  njuta av, ty redan vid femton års ålder bortgiftes hon med en rik
  juvelerare, som hade sin butik i Palais-Royals gallerier. Detta skedde
  mot hennes vilja, och enligt en av hennes son meddelad uppgift hade
  den unga flickan helt uppriktigt förklarat för sin blivande man, herr
  Cholet, att han hade att vänta sig av henne varken vänskap, kärlek
  eller trohet.
  
  Lodoiska och Louvet hade känt varandra såsom barn och vuxit upp
  tillsammans. Hennes giftermål skilde dem åt, ty Marguerite flyttade
  då bort från Paris, vart framgår icke. Först efter sex års mellantid
  korsades åter deras vägar, och det blev dem snart uppenbart att ödet
  bestämt dem för varandra. "Efter att ha träffats", skriver Louvet,
  "kände vi båda hur den passion utvecklades, som skall dö med oss." Men
  det var först några år efteråt, 1784, som de förenade sina öden med
  varandra. Det har alltid påståtts att Louvet skrev sina Faublasromaner
  för att skildra ett tillfälligt kärleksförhållande som han hade till
  en rik köpmansfru, men denna version är ej riktig. Han skrev ej dessa
  romaner av lust att skildra sina kärleksäventyr, utan helt enkelt för
  att skaffa sig medel för att förena sitt öde med den kvinna som älskade
  honom. Louvet hade en tid praktiserat på ett tryckeri -- han tituleras
  ibland "tryckerifaktor" -- dock tyckes han snart nog ha lämnat denna
  bana. Vid den tid, då fru Cholet träffade sin barndomsvän, arbetade
  han i en stor antikvarisk bokhandel vid Quai-des-Grands-Augustins. Han
  lämnade dock även detta arbete, när han insåg, att han kunde förtjäna
  mera genom att skriva, och han gjorde upp planen till en andra och
  tredje del av Faublas. För att få sin bok hastigt färdig, bosatte han
  sig nära Paris på landet hos en vän, som erbjöd honom sitt hem under
  arbetstiden -- och under dessa månader levde han nu fullständigt
  isolerad från världen, skild från föremålet för sin passion. "Jag
  arbetade på mitt sätt", skriver Louvet, "i absolut ensamhet, långt
  från all världens larm, liksom avskuren från allt levande utan att ens
  skriva till henne, uteslutande lämnad åt mina fantasimänniskor. Jag har
  nämligen aldrig som många andra kunnat släppa och återtaga ett arbete
  flera gånger om dagen." Här fullbordade han nu sin roman.
  
  Även under den tid som följde fingo de älskande ej dela ljuvt och lett.
  Marguerite levde numera skild från sin man tillsammans med sin mor i
  Nemours, men av brev som växlades mellan henne och Louvet framgår, att
  denne däremellan tillbragte långa tider i Nemours. Deras brevväxling
  tolkar huvudsakligen de varma känslor som besjälade dem. Louvet lever
  i tankarna en intensiv tillvaro med sin väninna och i den begynnande
  revolutionen såg han först och främst utsikt till en bättre ekonomisk
  ställning, till att förverkliga sitt ideal om en koja -- han skriver
  "chaumière" -- där han kunde leva trygg och undangömd med sin älskade.
  
  När Marguerites mor dog -- det var antagligen på sommaren 1789
  -- flyttade hon till Paris. Från denna tid äro hon och Louvet
  oåtskiljaktiga. Det förefaller också som hade de varit bosatta på
  landet någonstädes nära Paris.
  
  Det var med helt olika känslor, som de båda unga sågo revolutionen
  komma. Louvet var första gången i nationalförsamlingen den 14 eller 15
  juni och hörde där Target tala. "Det var", säger han, "första gången,
  som jag offentligt hörde talas om människans rättigheter",och han
  tillägger: "Jag blev gripen ända in i själen."
  
  Men fastän Marguerite med egen hand sydde honom hans första
  fosterländska kokard i de tre färgerna, var hon långt från att dela
  hans entusiasm för revolutionen. Hon tänkte främst på sin älskades
  lugn och lycka och med kärlekens aningsfullhet förutsåg hon, att de
  båda skulle få lida ofärd av den mäktiga rörelse, vars begynnelse hon
  själv blev vittne till då hon den 6 oktober tillsammans med Louvet
  från Manège-salens läktare i Versailles med skräck åsåg parispöbelns
  inträngande i nationalförsamlingen. Men hängiven och kärleksfull uppgav
  hon snart alla själviska bevekelsegrunder, och var inom kort färdig att
  omfatta sin älskades åsikter, även om det skulle ske med uppoffrande av
  hans och sin egen lycka. "Hon grät över mina planer och anbefallde mig
  samtidigt att följa dem", skriver Louvet. Jag minnes ännu i dag blott
  alltför väl hennes smärtfyllda aningar, hennes härliga tårar och de
  profetiska ord, vilka åtfölja dessa: "Gå", sade hon, "arbeta för dem,
  jag går in därpå; vi skola utplåna oss själva för deras framgång, måtte
  du blott icke bli lönad med otack!"
  
  Marguerites rädsla för att Louvet alltför starkt skulle låta sig ryckas
  med av revolutionen, gav sålunda vika, hon gjorde hans intressen
  till sina och fastän hon mycket beklagade, att deras ljuva drömmars
  uppfyllelse åter måste förläggas till en okänd och fjärran framtid,
  blev också hon smittad av den allmänna hänförelsen. Och icke blott det.
  När Louvet började utgiva _La Sentinelle_ och senare 1792 blev anställd
  i tidningen _Journal des débats et des décrets_, var det hon som tog i
  besittning referentplatsen för dessa tidningar i nationalförsamlingens
  journalistloge, och hon utförde faktiskt ett ordentligt reporterarbete.
  Louvet talar i berömmande ordalag både om hennes litterära förmåga och
  arbetsamhet. Så snart Louvets ekonomiska villkor förbättrades, flyttade
  de även tillsammans. Och tillsammans togo de emot stormarna som kommo.
  
  Louvet och Marguerite hade genom hans arbete i La Sentinelle trätt
  girondistpartiet och särskilt gruppen kring madame Roland nära, och
  de fingo hårt umgälla denna vänskap. När jakobinerna ställde till
  upproret den 31 maj-2 juni 1793 och tjugunio av girondisterna blevo
  arresterade, stod Louvet såsom den tjugusjunde på proskriptionslistan.
  Han hade emellertid förutsett vad som skulle hända och tillsammans
  med sin väninna sökt sig ett gömställe, där de kunde dölja sig under
  flera veckor. I längden blev det dock omöjligt, och med risk av liv
  och frihet lämnade de Paris den 24 juni, förklädda och med falska
  pass. De togo vägen norrut mot Evreux, där de sammanträffade med en
  av de främsta girondistledarna, Guadet. Men de hade ingenting att
  leva av, och Lodoiska beslöt sig för att återvända till Paris. Här
  lyckades hon också sälja sina juveler och begav sig strax tillbaka.
  Hon sammanträffade med Louvet och hans vänner å en liten ort, Vire,
  som låg på vägen till Bretagne, där de trodde sig kunna finna en
  tillflykt efter att ha misslyckats i sitt försök att uppvigla Normandie
  mot Robespierres skräckvälde. Det var här, i Vire, som nu Louvet och
  Marguerite äntligen blevo vigda, i närvaro av fyra girondister: Buzot,
  Petion, Salle och Guadet.
  
  Medan de proskriberade sökte sig fram från Vire på undangömda vägar,
  begav sig Marguerite i vagn till staden Quimper, där hon stämt möte
  med dem. Hon anlände dit i förväg och lyckas genom sin energi skaffa
  Louvet och sig själv den "koja", som de alltid längtat efter, ett litet
  lanthus med en trädgård och en hög stenmur ett stycke utanför staden.
  Men efter en kort lycka i det lilla vackra huset var Louvet åter
  tvungen att byta om vistelseort, och under den tid som närmast följde
  irrade han tillsammans med sina vänner omkring och bodde ofta på sådana
  ställen, dit Lodoiska ej kunde följa honom.
  
  Men de proskriberades längtan stod till de södra provinserna, som de
  hoppades kunna förmå till uppror mot skräckregeringen. Under natten mot
  den 21 september inskeppade sig Louvet med Buzot, Guadet och Barbaroux
  på en båt som skulle föra dem till Bordeaux, och ungefär samtidigt
  begav sig Lodoiska med sorg i hjärtat, men modig och rådig åter till
  Paris. Hon ville försöka att avyttra allt vad de ägde och sedan komma
  till Bordeaux för att träffa Louvet. Med vilken ångest i hjärtat reste
  hon ej! Den enda tröst som hon hade, den tröst som livat så mången
  under denna tid, var tanken på det fria Amerika, där man möjligen kunde
  få en tillflykt och leva i fred. Även madame Roland drömde samma dröm
  för den man hon älskade, Buzot. Från sitt fängelse följde hon Lodoiskas
  arbete för att rädda Louvet med mycket intresse, hon skrev ofta brev
  till denna, som hon avundades emedan hon hade fria händer att kämpa
  för sin älskade livskamrat, medan hon själv var slagen i bojor och ej
  förmådde taga ett steg för att hjälpa varken sin man eller sin vän.
  
  Girondisternas arbete på att uppvigla de södra provinserna lyckades
  ej, och under mera än två månader förde Louvet och hans vänner en
  mycket prekär tillvaro. En lång tid voro de gömda i Saint-Émilion,
  och det var här som flera av dem, även Louvet, skrevo ner sina minnen
  från revolutionen. Men Louvets längtan efter Lodoiska och hans oro för
  henne blevo honom övermäktiga. Och slutligen riskerade han allt för att
  sammanträffa med henne -- han begav sig till Paris. Medan Robespierre
  alla dagar sände några av hans forna vänner till stupstocken --
  han berättar vackert huru han vid ett skjutshåll mottog budet om
  madame Rolands avrättning -- lyckades han smyga sig in i Paris den 6
  december. Här sammanträffade han med Lodoiska, som bodde hos en av
  hans vänner, vilken dock vägrade att längre hysa henne efter Louvets
  ankomst. Två hela månader höllo sig nu Louvet och hans hustru dolda
  i Paris, allt under det tre olika arresteringsorder sändes mot honom
  av revolutionstribunalet, och under det Lodoiska arbetade på att
  finna en säkrare tillflykt för dem. Då intet annat fanns att göra,
  fattade de beslutet att Louvet skulle bege sig till Schweiz, där
  många konventsmedlemmar redan före honom funnit en tillflykt, och den
  7 februari 1794 lämnade han åter tillsammans med några säkra vänner
  under förklädnad Paris. I staden Echallens i Vaud levde han sedan flera
  månader under det antagna namnet Jean-Joseph Frauchaud.
  
  Lodoiska besökte honom en gång under denna tid. Men hon var tvungen
  att återigen lämna honom för att likväl i början av juli komma igen
  och stanna hos honom. De bosatte sig nu på landet ett stycke utanför
  Echallens.
  
  Här i sin tillbakadragenhet hörde de om Robespierres och skräckväldets
  störtande. Det var också här som Lodoiska födde deras ende son, Félix.
  De vågade ej i dopattesten skriva ut sina familjenamn, men det har
  varit lätt att identifiera dessa, emedan de uppgåvo sina egna och sina
  föräldrars fömamn fullständigt och även namnen på de orter, där de båda
  voro födda.
  
  När Louvet efter thermidor kom tillbaka till Paris, satte han själv
  upp ett litet tryckeri jämte en därmed förbunden försäljningslokal i
  Palais-Royal, eller Palais-Égalité, som det då hette, Han redigerade
  nu nya upplagor av Faublas, men började därjämte också förlägga andras
  arbeten. Så är Louvet t.ex. utgivaren av den första upplagan av
  madame Rolands memoarer, "Appel à l'impartiale postérité", som han
  kallade dessa memoarer, till vilka manuskriptet hade lämnats honom
  av fru Rolands gamle vän Bosc d'Antic. Louvet tog såsom sin uppgift
  att söka upp och samla de anteckningar, som han och hans vänner under
  olyckans och förföljelsens dagar hade gjort och vilka de lämnat hos
  en madame Bouquey i Saint-Émilion. Han började även på nytt utge La
  Sentinelle, nu såsom sin egen tidning. Hans hustru hjälpte honom
  troget i all hans möda. Då Louvet var mycket upptagen av sitt arbete
  i konventet och senare i de femhundras råd skötte hon ensam butiken
  och hela tryckeriets ekonomi. Det var också hon som fick mottaga alla
  de angrepp, som Louvet för sin republikanisms skull var utsatt för
  från de moderatas sida. Gång på gång trängde Frérons "gyllene ungdom",
  såsom den forne våldsmannens aristokratiska lärjungar nu kallades,
  in i hennes butik, förstörde böcker som ej voro dem behagliga, och
  ställde till skrik och oväsen. De riktade sig också ofta direkte mot
  henne, höjde sina knölpåkar och ropade: "À-bas la Louve! À-bas la belle
  Lodoiska!" den vackra Lodoiska tog allt detta med jämnmod.
  
  Vid denna tid levde Louvet och hans hustru ej mera så tillbakadraget
  som förr. De hade en krets av kamrater, vilka voro dem tillgivna och
  stodo dem nära. Det var vänner till girondisterna och dessas familjer,
  allt som fanns kvar av deras förra krets: journalisten Lemaire och
  dennes hustru, madame Brissot, och framför andra Bosc. De hade också
  relationer med en annan vän till den rolandska klicken, genèvaren
  Gosse, som de genom Bosc kommit i beröring med och som vid denna
  tid vistades i Paris. Vilket vemod ligger det ej över alla dessa
  vänskapsförhållanden, som slötos bland de efterlevande på basen av
  pietet och beundran för dem som gått under i kampen! Det är skada att
  det finnes så ytterst få brev kvar av hela den korrespondens, som
  fördes mellan Lodoiska och Bosc medan denne befann sig i Amerika,
  driven dit bort då han såg, att han för madame Rolands dotter Eudora,
  som han tagit i sitt hägn och sitt hem, började hysa samma heta känslor
  som han förr hyst för hennes mor! Madame Louvet ger i sina brev till
  honom om Eudora, som under den tid Bosc är frånvarande giftes bort med
  en son till Champagneux, även han en gemensam vän till Bosc och makarna
  Roland.
  
  Men det var ej endast med den värld som vant, som Louvet och hans
  hustru hade vänskapliga förbindelser, de hade det ock med den värld
  som utgjorde nuet och skulle forma framtiden. Då Louvet var medlem
  av den lagstiftande kåren och även hade blivit hedrad med inval i
  Institutet -- för dess litterära avdelning -- kommo de samman också med
  den litterära och mondäna världen under början av direktoriet. Deras
  vänner voro skådespelaren Talma och hans fru, Julie Talma, författaren
  Marie-Joseph Chénier, fru och herr Tallien och Barras. Genom Barras och
  Tallien blevo de bekanta med Joséphine Beauharnais och även med hjälten
  för dagen, Bonaparte. De kände också madame de Staël och hennes unge
  vän författaren Benjamin Constant. Detta senare framgår av några brev
  som växlades mellan dem i en rätt privat angelägenhet. När Louvet och
  hans hustru återvände från Schweiz till Paris, var deras barn så litet
  att de ej ville taga det med, utan inackorderade den lille Félix hos en
  förmögen bondfamilj på landet nära Lausanne. När mera än halvtannat år
  förflutit, började de emellertid anse tiden vara inne att taga barnet
  hem till Paris, och då ingendera av dem kunde resa och hämta den lille
  gossen, sökte de någon pålitlig person för att utföra uppdraget. Madame
  de Staël, som stod i beråd att resa till sitt stamgods Coppet nära
  Genève, erbjöd sig då att, när hon i december 1796 skulle återvända,
  taga barnet med sig. Men den svenska ambassadrisen blev av regeringen
  förbjuden att komma till Paris just då, och hon kunde ej realisera sin
  plan. Hon glömde dock ej vad hon lovat, utan föreslog i stället Gosse,
  som åtagit sig att ordna denna angelägenhet, att Benjamin Constant,
  som var på besök hos henne i Coppet, skulle utföra uppdraget. Troligen
  insåg emellertid Gosse, som var apotekare, att det var ganska vanskligt
  att anförtro en ung man omsorgen om ett aderton månader gammalt barn,
  eftersom han -- man finner det av ett brev till honom från Constant i
  denna sak -- mycket enständigt vägrar att belamra Benjamin Constant med
  det ansvarsfulla resgodset. Han väntade på ett lämpligare tillfälle,
  vilket även snart erbjöds.
  
  Louvet hade emellertid ådragit sig en svår bröstsjukdom genom alla sina
  strapatser, och denna började alltmera tära på hans livskraft. Hans
  arbetsförmåga blev mindre för var dag som gick, och hans sinne tyngre;
  särskilt berördes han smärtsamt av de ständiga angrepp som nu riktades
  mot honom från motståndarhåll, samt därav att han i maj 1797, vid
  omvalen till den lagstiftande kåren, för sina alltför starkt utpräglade
  republikanska åsikters skull ej blev återvald. Han blev visserligen
  av direktoriet utnämnd till konsul i Palermo, men han skulle aldrig
  tillträda denna befattning. Han dog redan den 25 augusti samma år. Så
  småningom hade vänkretsen blivit allt trängre, allt färre voro de som
  sökte upp Louvet och hans Lodoiska, och vid hans dödsbädd var endast
  en av hans gamla vänner närvarande, dramaturgen Marie-Joseph-Chénier,
  revolutionens liksom Napoleons förhärligare. Genom tider och öden
  hade Louvet till sin personlighet mycket förändrats. Den hetsige och
  våldsamme unge girondisten, den för eftervärlden frivole Louvet visade
  sig vid slutet av sin bana som alla dygders försvarare -- han predikade
  politisk måttfullhet och respekt och överseende gentemot slagna
  fiender. Men sina republikanska åsikter förblev han trogen -- han kan
  betecknas såsom en av revolutionens sista ärliga republikaner.
  
  Förtvivlad över sin älskades död tog hans hustru in opium. Men giftet
  var ej dödande, och hennes vänner fingo henne övertalad att ej upprepa
  sitt försök utan leva vidare för sin sons skull. Åtta månader efter
  Louvets död, den 17 april 1798, lät Lodoiska föra hans kista till ett
  monument, som hon uppfört i Chancy, ett lantgods där hon brukade vistas
  hos en av sina väninnor, och vilket hon senare inköpte.
  
  Kort efter Louvets död sålde hon tryckeriet, vilket redan förut, med
  anledning av de ständiga angreppen mot detta, flyttats till en mindre
  trafikerad del av Paris.
  
  Hela hennes återstående liv var uppfyllt av omsorgen om Louvets minne.
  Med varmaste pietet fortsatte hon det arbete han påbegynt, nämligen
  samlandet och offentliggörandet av de memoarer, brev och anteckningar,
  som de olyckliga girondisterna efterlämnat. Hon hade i detta arbete
  en trogen medhjälpare i Bosc, som i slutet av 1798 återkommit från
  Amerika. På privat väg lyckades de ej uppspåra dessa papper, vilka,
  efter vad de senare fingo veta, överlämnats till välfärdsutskottet men
  därefter på okänt sätt försvunnit från utskottets arkiv. Först sedan de
  vänt sig till polisdepartementet, med anhållan om att de papper, som
  kunde ha värde för de döda girondisternas familjer, skulle tillställas
  dem, kommo de i besittning av en mängd brev och anteckningar. Bland
  dessa voro de papper, vilka sedan utkommit såsom Barbaroux', Buzots och
  Petions memoarer, och antagligen återfick även madame Louvet på detta
  sätt de anteckningar, som Louvet gjort under vistelsen i Saint-Émilion
  och vilka utgöra första delen i den enda fullständiga upplagan av hans
  memoarer, vilken, utgiven av Aulard, utkom först år 1889.
  
  Men varför publicerade icke madame Louvet och Bosc dessa papper, efter
  att med så mycken möda ha förvärvat dem? Det är svårt att avgöra. Dock
  torde orsaken härtill ligga i att de båda vårdarna av medkämparnas
  minne ej ansågo tiden lämplig för att låta dessa röster från andra
  sidan det okända tala om sina strider för friheten, om vad de lidit för
  de republikanska idéerna. Napoleon Bonaparte hade gjort sin statskupp,
  militarismens ideal hade stigit högt över alla andra, och flammorna
  från revolutionens väldiga offerbål hade slocknat. Den nya regimens
  lösenord var tystnad.
  
  År gingo efter år, och Lodoiska framlevde dem i stilla
  tillbakadragenhet. Det är ej mycket man vet om hennes senare
  levnadsöde. Dock tyder allt på att hon förblev den energiska kvinna
  hon alltid varit. Så t.ex. hävdade hon energiskt sin rätt till
  Faublas-romanerna, som länge blevo hennes förnämsta inkomstkälla. Hon
  stämde upprepade gånger inför domstol bokhandlare och förläggare, som
  sålt eftergjorda upplagor av hennes mans böcker. Hon anhöll även hos
  direktoriet om tillstånd för sin son Félix att få besöka det statens
  läroverk, där de mäns söner fingo inträde, vilka gjort sig förtjänta om
  fosterlandet, och genom Siéyès' förmedling beviljades denna anhållan.
  
  Förhållandet till sonen synes under hans yngre år ha varit gott. Men
  sedan sonen blivit myndig uppstod en häftig tvist om arvet efter
  fadern, som Félix Louvet ville frånkänna sin mor. Följden blev en
  långvarig process, som slutade till madame Louvets nackdel, såtillvida
  att hon blev tvungen avstå Chancy till Félix. Själv flyttade hon till
  Paris och levde i många år i fullkomlig brytning med sin son. En
  försoning tyckes emellertid ha kommit till stånd, ty madame Louvet
  dog på Chancy -- till följd av en tillfällig olyckshändelse -- den 9
  februari 1827. Hon var då 67 år gammal. Louvets älskade Lodoiska hade
  sålunda överlevat honom i trettio års tid!
  
  Såsom prov på madame Louvets stil kan ett utdrag av ett hennes brev
  till Bosc vara av intresse, det vittnar ovedersägligt om hennes
  förtvivlan över Louvets död lika mycket som om den vänskap Bosc visat
  dem båda. Brevet är börjat den 20 mars 1798 och sedermera lämnat å
  sido, samt återtaget och avsänt mera än två månader senare:
  
      Jag hade ej alls råkat Lemaire sedan thermidor men mötte honom på
      gatan den 24 ventôse. Jag frågade med oro efter nyheter från Er,
      ty jag har alltid haft och kommer alltid att hysa för Er en så
      stor aktning, att jag ej fruktar för att Ni ej skulle sända Edra
      vänner något livstecken, när de äro försänkta i sorg. Ack! Bosc,
      jag upprepar med förtvivlan i hjärtat vad jag redan förr skrivit
      till Er: varför lämnade Ni oss? Ni var den enda vän som vi hade
      i världen, varför reste Ni så långt bort från oss? Ack, om Ni ej
      hade gjort det, hade han levat ännu! Ni tror det inte, men om Ni
      vore här, skulle tusen småsaker bevisa att det är så. Nej, Ni kan
      ej föreställa Er vad vi lidit. Tänk Er blott alla gräsligheter
      från den 31 maj, riktade mot ett enda offer, alla de förföljelser
      som alla våra vänner förr varit utsatta för, samlade på en enda
      individ -- den siste girondisten -- -- -- Ack, Bosc, varför
      lämnade Ni oss?
  
      Döden har berövat mig alla dem, som jag hållit mest av. Det som
      återstod mig av vänner och familj, såg jag ju nästan aldrig, det
      vet Ni. Min själ var helt fylld av honom, jag kände ej, tänkte
      ej på, existerade ej för någon annan än honom. Men jag har haft
      en gränslös sorg som förtärt mig, och som jag aldrig kunnat tala
      om för någon, det är den svartsjuka, som jag hyst till denna
      Republik, som var min rival. Republiken, med vilken jag fick lov
      att dela det hjärta som var helt mitt. Jag ägnade mig också åt
      att förvalta vår lilla förmögenhet (Ni vet, på vilket sätt vi
      förvärvat den) i det hopp att vi en gång skulle kunna få leva det
      undangömda liv, som jag så mycket längtade efter. Jag tänkte mig
      alltid, att när republiken en gång skulle bli upprättad, skulle
      min käre Louvet ej vara upptagen av annat än sin hustru och sitt
      barn. De litterära arbeten, som vi alltid gjort tillsammans,
      skulle ha blivit vår enda sysselsättning. Annars hade han ägnat
      mig hela sin tid. Jag var redan nära att nå detta mål som jag
      alltid längtat efter -- -- --. Efter så många stormar såg jag
      äntligen en hamn. Jag tänkte mig att jag skulle få återuppleva
      -- under en soligare himmel än denna -- de vackraste ögonblicken
      i mitt liv -- -- Då öppnades plötsligt avgrunden och jag föll
      levande i den -- -- o Gud, sedan tretton år hade jag ej mera
      trott att jag skulle levande falla i den! -- -- --
  
      Det är länge sedan jag började mitt brev, kanske tre hela
      månader. Ingenting har ett slut -- -- Ni kunde leva varken i
      Frankrike eller i Italien. Jag lever här i Paris, på samma ställe
      som förr, i samma hus, i samma rum där han levat vid min sida.
      Han dog just här i detta rum, endast några steg från den säng där
      jag sover, tyvärr dock ej ännu den eviga sömnen.
  
  Hurudan var Lodoiska som personlighet och hur såg hon ut? Därom
  finnes ingen pålitlig utsago. Louvet själv skriver om henne: "Denna
  sällsynta kvinna, som var begåvad med alla själens och hjärtats härliga
  egenskaper" och på ett annat ställe: "O, Lodoiska, vad hon var vacker!
  Vad jag älskade henne! Hennes älskade namn är alltid på mina läppar,
  hennes dyrkade bild i mitt hjärta!" Han talar också om hennes fina
  händer, men han ger icke några närmare detaljer om hennes utseende.
  Hennes samtida kallade henne "la belle Lodoiska" -- ty de kallade henne
  verkligen Lodoiska! Men det finnes ett vittnesbörd i motsatt riktning.
  Skådespelerskan Louise Fusil har nämligen i sina "Souvenirs" talat om
  att hon sammanträffat med Louvet och Lodoiska hos fru Talma, och hon
  beskriver henne såsom "ful, svart, koppärrig" och hennes uppträdande
  som "det mest vulgära". En av samtidens historiker, Barrière, som såg
  henne då hon var gammal, beskriver henne däremot sålunda: "Hon var ju
  ej längre ung, när jag såg henne första gången, men hennes drag voro
  regelbundna och hennes uppträdande på samma gång enkelt och värdigt. I
  hennes vanligen så lugna ansikte kunde man skönja återspeglingen av en
  högsint själ och en stark vilja."
  
  Och utan tvivel visade Lodoiska under hela sitt liv, i sin
  brinnande och trofasta kärlek till Louvet, genom sitt mod och sitt
  uppoffrande sinne, att hon ingalunda var endast hjältinnan i Faublas'
  kärleksäventyr, utan en ovanligt duktig och dugande hustru, en god
  arbetskamrat, en stolt och stark kvinna.