text: Produced by ronnie sahlberg and the Online Distributed
  Proofreading Team at http://www.pgdp.net (This book was
  produced from scanned images of public domain material
  from the Google Books project.)
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  ANDERS EJE
  
  HANS EXCELLENS AV MADAGASKAR
  
  
  
  
                                 ANDERS EJE
  
                               HANS EXCELLENS
                                AV MADAGASKAR
  
                                    ROMAN
  
                               ANDRA UPPLAGAN
  
                                 _Stockholm_
                           Albert Bonniers förlag
  
                                  STOCKHOLM
                       ALB. BONNIERS BOKTRYCKERI 1916
  
  
  
  
  FÖRRA DELEN
  
  OM LEPPIN INTE GÅTT PÅ CIRKUS...
  
  
  
  
  I.
  
  
  Egentligen hade jag inte alls tänkt gå ned till tidningen den dagen; i
  grund och botten var det nog den gamle ungkarlens svårighet att sticka
  av från inrotade vanor och tider, som besegrade värken i ryggen. Doktorn
  hade för sin del nedlagt ett kategoriskt rörelseförbud under åberopande
  av sina erfarenheter på nervsjukdomarnas område, men klockan en kvart
  före elva voro mina fötter, trots allt, i rörelse nedför trappan --
  precis som de varit i tjugu års tid vid samma klockslag.
  
  När jag skulle äntra spårvagnen, högg det till som sju tusan i ryggen.
  Det var omöjligt -- jag kunde inte hålla tillbaka ett utrop av smärta.
  Konduktören sträckte ut armen och fick mig upp.
  
  -- Har redaktören skadat sig? frågade han hövligt.
  
  -- Nej, svarade jag, det är en gammal ischias, eller kanske någon ny
  upplaga av den gamla. Men det känns som ryggskott.
  
  -- Det kan just göra detsamma vad namn eländet har, menade konduktören
  och nöp ett sprund i kvittot, han räckte mig, värken blir inte bättre --
  ens om den hade ett adligt namn.
  
  Jag stretade så gott jag kunde från hållplatsen till tidningsbyrån, men
  hur jag stretade var klockan fem minuter över elva, innan jag hann fram.
  Efter tiden! -- det hade inte hänt mig på många år... dagen efter Ilmers
  femtioårsdag...
  
  Knappt hade jag hunnit slå mig ner vid skrivbordet och veckla ut en av
  konkurrentavisorna förrän dörren öppnades och herr Pabst, den äldste
  bland vaktmästarna, trädde in. Han blev stående mitt på golvet och sökte
  förläna sitt skråpuksporträtt ett drag av knipslughet.
  
  -- Det är någon där ute som söker herr Grenander.
  
  -- Jag tar inte emot i dag.
  
  Herr Pabst tog två steg närmare och såg än mera knipslug ut.
  
  -- Det är en fröken, herr Grenander.
  
  -- Vilket inte förändrar mitt beslut, svarade jag med något vassare röst.
  
  Herr Pabst avancerade ytterligare en halv meter och hans flöjtstämma blev
  honungslen:
  
  -- Det är en _mycket vacker_ fröken, herr Grenander.
  
  Nu högg det till i ryggen igen. Fullständigt som ett knivstick.
  
  -- Satan ock, människa! for jag ut på toppunkten av raseri, ty smärtan
  var outhärdlig, hör ni inte vad jag säger? Inte någon, inte någon enda
  jä...
  
  -- Ursäkta, föll herr Pabst undan, ty han var, som jag visst redan nämnt,
  inte något barn i tjänsten, ursäkta, men jag visste inte att...
  
  Och så var han borta.
  
  Jag fortsatte den avbrutna meningen:
  
  -- ... att han hade ett av sina anfall av magsyra i dag.
  
  Ty, underligt nog, har den uppfattningen blivit allmän på tidningen,
  att ryggvärken är magsyra. Jag har aldrig brytt mig om att korrigera
  villfarelsen -- man vet aldrig vad nytta man kan ha av andras misstag.
  
  Stränga herrar regera inte länge. Efter en minut var anfallet över och
  jag kunde med något så när återvunnen sinnesro återta läsningen av
  _Morgontelegrafen_.
  
  Se där! Kunde jag inte ha gett mig katten på det? Här stod ju den där
  artikeln om våra kolonier i Sydafrika som jag käxat på Ilmer en hel
  vecka att få skriva. Man kunde bli grön för mindre. En bra nyhetssak,
  som dessutom skulle reta gallfeber på högern, ett polemiskt piller av
  tolfte storleken, med uppståndelse, intervjuer, insändare, gräl och
  skadeglädje i släptåg och skön blandning. Just ett nummer för oss så
  här före kvartalsskiftet -- gud vete om det inte hade kunnat bli lika
  välgörande som en riktigt bra följetong. Och så knycker Morgontelegrafen
  hela kakan, under det att vi, _vi_ få stå där som ett fördömt eko. Ilmer
  skulle hudflängas. Han har i sin redaktion den ende verkligt sakkunnige
  i hela landet på de sydafrikanska kolonierna -- jag vågar säga det utan
  skryt, ty det _är_ ett faktum -- och så låter han alltsammans gå oss ur
  händerna av någon sorts bleknosig hänsyn till regeringen. Förmodligen.
  
  Morrande som en igelkott tog jag itu med artikeln. Rubrikerna -- över sex
  spalter -- voro extra prima; redaktionen och rubriksättaren hade gått med
  samma kärlek till verket. Nå, undra på det! Men när jag hunnit ett par
  tuppfjät ned i spalten, slog min sinnesstämning om. Alltsammans var ett
  fruktansvärt nonsens -- under min snart trettioåriga tidningsmannabana
  har jag aldrig på en plats sett så mycket ovederhäftigt dravel hopat; och
  det vill inte säga litet. Nästan varenda sakuppgift var rosenrasande.
  De enklaste och solklaraste fakta hade skribenten fått om bakfoten,
  hela artikeln var ett sammelsurium -- historia, statistik, export- och
  importsiffror, ja, till och med landgränser hade den snälla människan
  läst fullständigt baklänges. En stilla skadeglädje -- den starkaste av
  all glädje -- steg som en varm våg inom mig. Saken var inte så förkyld
  som jag i första taget fruktat.
  
  Just då hördes en försynt knackning på dörren. Jag nästan hoppades det
  skulle vara Pabst, angelägen som jag var att släta över min ovänlighet
  nyss.
  
  Mycket riktigt. Det var Pabst.
  
  -- Fröken där ute..., sade Pabst, och såg bekymrad ut. Mer blev det inte.
  
  -- Nå, käre Pabst, hartassade jag vänligt, vad är det med fröken, om ni
  behagar?
  
  Pabst sken med ett som en sol. Och skråpuksprofilen blev ögonblickligen
  transparent igen av den gamla knipsluga minen. Är magsyran redan väck?
  tänkte han -- det läste jag som i en öppen bok.
  
  -- Fröken går inte, hon, sade Pabst. Det svor hon på.
  
  -- Svor hon?
  
  -- Just precis. Herr Grenander skulle bara hört. Så här sa hon...
  
  -- Sch, klippte jag av. Det finns ingenting otrevligare än att höra unga
  flickor svära -- även om det skulle ske med en redaktionsvaktmästare som
  ombud. Jag vet att det anses gammalmodigt, men jag kan inte låta bli att
  förarga mig över den moderna unga flickans -- eller fruns -- jargong med
  slangspråk och svordomar i fasansfull blandning. En rosenmun som stinker
  nikotin och extemporerar rännstensslang -- nej, det förorsakar mig samma
  rent fysiska äckel som en kubistisk tavla eller en rätt med härsken olja.
  Jag vill gå undan och kasta upp.
  
  -- Om jag finge, började Pabst och drog sig om hakan med en smeksam gest
  åt ett obefintligt helskägg.
  
  -- Vad då, min vän?
  
  -- Jag menar bara att fröken där ute förefaller rätt så pigg att språka
  med, och så bryter hon lite grand...
  
  Nu blev det för starkt.
  
  -- Bryter hon också? Och på vilket tungomål, om jag får fråga?
  Japanesiska kanske? (Jag avskyr Japan!)
  
  -- Inte förstår jag... Men när hon uttalar herr Grenanders namn, låter
  det så här: Gre-nang-dörr!
  
  Grenangdörr!
  
  Ett minne började vakna, smygande, dunkelt, konturlöst. Gre-nang-dörr!
  Det var inte fransk prononciation, inte heller spansk -- någonting mitt
  emellan, någonting, ja, kort och gott, någonting ganska näpet. Men var
  hade jag hört det -- en gång för länge sedan -- var?
  
  Min nyfikenhet var väckt:
  
  -- Bed fröken med brytningen komma in!
  
  Pabsts ansikte eklärerades inifrån en gång till -- jag undrade ett slag,
  om den unga fröken mutat honom med annat än ögonen -- sekunden efter var
  han borta.
  
  Lätta steg, fraset av en kjol...
  
  Där stod hon.
  
  -- God dag, sade fröken och sträckte båda sina händer mot mig, god dag,
  käre, älskade farbror!
  
  Så sant jag lever -- hon sade farbror. En stor, fyllig fröken med långa
  kjolar och en tre meter i omkrets mätande hatt kallade mig, Albert
  Grenander, för farbror -- med en liten rolig trumvirvel på vart och ett
  av r:en för resten. Visserligen är jag fyrtiotvå, men det är väl ingen
  ålder att skämmas för till den grad, att man låter titulera sig farbror
  av fullvuxna människor.
  
  -- Förlåt, sade jag därför, stel som ett stärkkrås från 1700-talet, jag
  kan verkligen inte påminna mig...
  
  Många förföriska fruntimmer har jag sett i min dar, men denna
  överträffade vid gudarna allesammans... Så hon kunde lägga huvudet på
  sned och truta med mun! Gesten var oefterhärmlig -- men plötsligt slog
  det mig, att jag bestämt sett den förut, någon gång långt borta... för
  länge sedan... Gre-nang-dörr!...
  
  -- Jag visste nog, sade hon, och de stora, svarta ögonen blevo blanka av
  vemod, det är ju inget att undra på... Farbror har glömt lilla Adorée,
  hon som hittade på det där med klockan. Då tyckte farbror ändå det var
  bussigt gjort, ta mej tusan.
  
  Alla makter! Var det _hon_? Adorée -- med något konstigt spanskt
  efternamn -- tolv år på den tiden. Nu -- låt se -- sjutton, kanske
  aderton! Det _var_ hon! Tösen, som räddade en död mans ära.
  
  Jag uttömde mig i ursäkter, rätt platta och oviga, föreställer jag mig,
  ty jag blir alltid försagd i damsällskap -- och persvaderade ned fröken
  i soffan mellan två Eiffeltorn av gamla tidningar. Hon lyste sannerligen
  som en frisk blomma på en skräphög, tyckte jag -- _då_; men hade jag
  vetat vad som komma skulle...
  
  Vi tittade på varandra en lång stund, hennes min blev alltmera munter,
  och till sist brast hon ut i ett skratt, som en romanförfattare skulle
  kallat klingande, en sångare möjligen musikaliskt, men i vilket jag,
  mitt nöt, spårade ett dissonerande ackord av hånfull ysterhet över mitt
  eget tafatta beteende. Då situationen på detta stupida sätt ytterligare
  förvärrats för mig, öppnades plötsligt dörren mellan mitt rum och
  redaktionssekreterarrummet, och Kerman blev synlig på tröskeln.
  
  Det fattades bara. Kerman är lika flott och ogenerad i sitt uppträdande
  mot damer, som jag är bakom flötet. En riktig fruntimmerskarl, en
  veritabel Don Juan, har han i sitt sätt det där överlägsna, beskyddande,
  myndiga, som i särskilt hög grad lär slå an på könet. Inte en, utan
  hundra gånger har min käre Kerman gycklat med den stackars Alberts
  oföretagsamhet i erotiken och jag glömmer aldrig hans i grunden
  misslyckade försök att »ruska upp» mig en kväll efter ett sammanträde i
  Publicistklubben. Dagen därpå ville han knappt hälsa på mig -- till den
  grad hade jag åsamkat mig hans förakt. Men man är en gång för alla sådan
  man är.
  
  Nu hade naturligtvis Kerman hört tösens muntra skratt tvärs genom den
  stängda dörren -- och där var han.
  
  Först tittade han på flickan (naturligtvis) och sedan på mig. Jag glömmer
  aldrig den blicken:
  
  -- Jaså, din filur, sade den, det är alltså _därför_ du är så styv i
  ryggborstet! Kan man tänka sig en så fullpiskad kanalje, här går han och
  spelar komedi i tjugu år för två generationer kamrater... Men vänta du!
  
  Detta sade alltså blicken. Läpparna formade han till följande ord -- med
  en lätt och elegant bugning för flickan:
  
  -- Jo, jag _tackar_ jag, min käre Albert!
  
  Och så tog den boven sig för att _äta_ tösen, bit för bit, med ögonen.
  
  Men hon lät inte äta sig utan vidare, hon. Kerman hade väl hunnit ungefär
  till halsen, då den älskvärda unga damen kvitterade näsvisheten med att
  räcka ut tungan -- i hela dess längd -- åt honom. Det var ingen vacker
  grimas, gud bevare oss, men den hade ögonblicklig effekt. Kerman, för
  vilken denna händelse antagligen var fullständigt ny och oberäknad, slog
  genast till en snabb reträtt utan varje spår av värdighet. Dörren föll
  igen bakom honom -- det var verkligen en neslig flykt.
  
  -- Vad var det för en apekatt, söta farbror? se där, ordagrant, den
  fråga, som Kermans uppträdande framkallade. Jag började känna en nervös
  oro för utgången av detta samtal och beslöt att så fort som möjligt göra
  slut på det. Men en tillrättavisning ansåg jag först vara på sin plats:
  
  -- Kära barn, sade jag allvarligt, det är ytterst olämpligt både att
  räcka ut tungan åt min vän Kerman och kalla honom för apekatt. Och inte
  heller tycker jag om, att du titulerar mig farbror.
  
  Den unga damen spärrade upp ögonen och lade huvudet än en gång på sned.
  (Å, detta fördömda koketteri!)
  
  -- Såå? Men jag kallade alltid farbror för farbror förr i världen. Och då
  tyckte farbror om det.
  
  -- Det var _då_, det, min vän. Nu är du stora damen.
  
  Stora damen började skratta igen -- gudarna vete varför!
  
  -- Och vad skall jag säga nu? I... i stället för farbror?
  
  Ingenting, tänkte jag föreslå, men hejdade mig. Tänk om den impulsiva
  varelsen skulle börja gråta. Hellre vad som helst...
  
  -- Kalla mig Albert, hemställde jag, med bortvänt huvud.
  
  Hon klappade händerna av förtjusning och porlade fram en ny liten
  skrattande vattubäck.
  
  -- Albert! Ett sådant vackert namn! Albert! Alberto! Vet du vad?
  
  -- Nej.
  
  -- Jag säger Alberto, jag. Alberto! Alberto! Tack, Alberto mio.
  
  -- Tack, svarade jag i en, som jag tror, ganska reserverad ton. Och nu,
  tillåt mig en fråga: med vad kan jag stå dig till tjänst?
  
  Flickans ansikte speglade en livlig oro.
  
  -- Skall det komma nu genast? Är det nödvändigt... Alberto?
  
  -- Du får verkligen ursäkta, men jag har en smula arbete, som tar sin
  tid. Är det något ledsamt du har att meddela?
  
  -- Det kommer alldeles an på hur man tar det. Jag tycker det är roligt
  jag. Men du, Alberto...
  
  -- Jag?
  
  -- ... kanske inte alls tycker det är roligt, du.
  
  -- Nå, låt höra i alla fall.
  
  Adorée fick ett plötsligt intresse för sina lackerade tåhättor på
  kängorna, och jag tog tillfället i akt att smyggranska hennes ansikte.
  Detta måste vara en fullkomlig skönhet av sydländsk typ, långa, skuggande
  ögonfransar, en fin, vek mun -- som på ett porträtt av Gainsborough -- en
  ansiktsoval efter den mest beundransvärda relief i konsthistorien.
  
  Två sekunder senare slog hon upp sina ögon -- och jag slog ned mina.
  
  -- Du sade nyss, att du hade mycket att göra, Alberto. Kan vi inte skjuta
  upp den här förklaringen till i eftermiddag -- eller i morgon?
  
  I eftermiddag eller i morgon! Adorée bodde alltså i huvudstaden. Jag
  erfor en lindrig nyfikenhet att få veta hos vem, men nöjde mig med att
  kasta fram:
  
  -- Det är följaktligen en mycket lång förklaring du går och bär på, lilla
  Adorée.
  
  Återigen ögonfransarna...
  
  -- Den är lång, ja, Alberto. Men den kan nog göras kort också. Bara med
  några ord.
  
  -- Förträffligt! Den korta är just i min smak. Tag den, min tös, men låt
  det gå fort. Alltså!
  
  Aldrig förr har någon människa slagit sina armar kring mina knän, men det
  var just vad Adorée med det konstiga efternamnet nu gjorde. Och hennes
  tunga uttalade följande ord, som alltjämt med sina rullande r ringa i
  mina öron:
  
  -- Låt mig stanna hos dig, Alberto, Alberrrto! Jag har inte någon i
  hela världen mer än dig. Tant Rissel är död och jag känner ingen, ingen
  människa...
  
  Jag reste mig upp -- häftigt, vill jag tro, ty självbevarelsedriften
  är gud vare lov även hos den kultiverade individen en impuls av ganska
  elementär styrka. Vad var detta annat än en överrumpling, en försåtlig
  och bakslug attack mot ett vapenlöst offer? Vad hade jag med denna unga
  människa att göra, denna -- ja, tösunge, som jag rent par hasard mött en
  gång på en avlägsen lantgård, någon sorts underligt, främmande appendix
  till en inte mindre underlig mordbrandsaffär? Fanns det en enda rimlig
  anledning?...
  
  För övrigt var ju hela saken otänkbar. Ett löjligare projekt har
  aldrig kastats fram -- ens i riksdagen, när debatten rört sig om våra
  sydafrikanska kolonier. Jag lever bokstavligen som en eremit, _ser_ inte
  min städerska mer än en gång i månaden och hälsar på min gamla syster,
  som bor ett stycke ut i Bingen, varje nyårsdag. Även om jag underkastade
  mig alla personliga olägenheter och tog med mig fröken till hotell
  Standard vid måltiderna -- var skulle jag göra av henne _mellan_ målen;
  för att inte tala om nätterna? Alldeles oavsett att jag inte har den
  allra minsta skyldighet...
  
  Det enda rationella var naturligtvis att formulera avslaget så bestämt,
  så oryggligt, att varje invändning från början måste anses utesluten.
  Att säga ifrån, att ge besked klart, men inte ohövligt, kort, men inte
  onödigt skarpt -- var och en är sig själv närmast; varför skall man vara
  mera hänsynsfull mot andra än mot sin egen kropp?
  
  Jag drog mig alltså ytterligare ett stycke från den unga damen och
  yttrade ungefär följande:
  
  -- Min bästa -- hm -- Adorée. Vad du föreslår är inte bara fullständigt
  otänkbart, det är absurt ända till löjlighet. Jag varken kan eller vill
  gå med på förslaget -- mina skäl äro alltför många att ens räkna upp.
  Seså, det är mitt sista ord i den här saken.
  
  Men detta skulle jag aldrig ha sagt.
  
  I en eller annan roman har jag -- för mycket länge sedan och uteslutande
  på resande fot -- läst om förtvivlade, sorgsna, bedjande kvinnotårar
  -- kvinnotårar, olika slag. I praktiken hade jag gud ske lov aldrig
  erfarit något om dem förrän i denna stund, och jag önskar -- men, det
  gör detsamma nu. Adorée brast i gråt, men inte i en vanlig nordisk,
  hygglig gråt, sådan jag sett den beskrivas och föreställt mig den, utan
  hon -- eller rättare jag -- överfölls av en om tropikernas ursinniga,
  skyfallsartade virvelstormar påminnande katastrof. Tårarna formligen
  sköljde kinderna, kroppen skakade våldsamt, från röda förvandlades
  läpparna till blå, med dragning åt violett, och ur strupen trängde de
  mest underliga, hjärtslitande ljud...
  
  Jag blev dödligt skrämd. Jag har aldrig förut i hela mitt liv varit så
  rädd.
  
  Med föreställningen, att den unga damen skulle kvävas eller träffas av
  en hjärtattack, blandades förskräckelsen, att någon skulle komma. Det
  var förargligt nog med Kerman och den skrattande tösen nyss, men sjuttio
  gånger sju resor värre ställde sig saken med den hysteriskt gråtande.
  Misstankarna mot min person skulle naturligtvis övergå i visshet --
  inte nog med att jag var en humbug så där i största allmänhet, när
  det gällde kvinnokönet; nu hotades jag av anseende som en _brute_, en
  cynisk förförare, som bragte unga kvinnor till förtvivlans brant. Innan
  skvallret hunnit utanför tidningens portar skulle jag vara moraliskt dömd
  för misshandel av en värnlös kvinna, jag, som under pressdiskussionen
  för några år sedan med värme pläderat för prygelstraffets renässans vid
  våldförande av kvinnor -- utom i djurplågerimål förstås.
  
  Allt detta for på bråkdelen av en sekund genom min hjärna. Mera villrådig
  var jag emellertid inte än jag begrep att här måste handlas -- och
  handlas raskt.
  
  -- Tyst, i himlens namn, bad jag, sluta upp att gråta, annars...
  
  Nu kommo några oartikulerade ljud; till slut förstod jag dem:
  
  -- Jag går direkt härifrån i sjön.
  
  Och så styrde det desperata vidundret rakt mot dörren.
  
  Här fanns endast _ett_ att göra.
  
  -- Om du genast slutar att gråta och tar ditt förnuft till fånga, skall
  du få din vilja fram.
  
  Snyftningarna togo slut som om de blivit avklippta med en sax.
  
  -- Får jag stanna? Säkert? Får jag stanna hos dig?
  
  -- Ja.
  
  -- På hedersord, Alberto?
  
  -- Ja, på hedersord.
  
  Jag trotsar vilken som helst av våra skådespelerskor att göra efter
  Adorées mimiska konststycke. Ansiktet lyste av förtjusning, och
  hade jag inte nyss sett tårarna droppa mellan de smala fingrarna,
  skulle jag kunnat gå ed på, att de ögonen inte gjutit tårar på år och
  dag. Den fysikaliska matematiken har en viss formel för vätskornas
  avdunstningshastighet -- jag är fullt övertygad om, att Adorées tårar
  skulle framtvinga en revision av V=K.T.(F-f)√W̅:̅B̅.
  
  En obeskrivlig lättnad kände jag, trots allt, i detta ögonblick. Adorée
  försökte gripa mina nedbläckade fingertoppar, vilket inte lyckades, och
  sade med den ärligaste hänförelse i tonen:
  
  -- Jag vill bli din slavinna, Alberto.
  
  Att reda ut det moderna samhällets frihetsbegrepp i denna lilla
  konstiga hjärna ansåg jag vara fåfängt och yttrade därför ingenting om
  slavinneprojektet. Med några mycket varsamma frågor -- skräcken för
  tårarna satt i mig -- försökte jag i stället få klarhet i några inte
  oväsentliga detaljer rörande min nya skyddsling.
  
  Det var inte mycket jag fick veta.
  
  Vad jag erfarit under mitt sorgliga besök för fem år sen på det härjade
  Hamsten klarnade emellertid för mitt medvetande småningom. Under ett
  uppehåll i de bedrövliga kriminella undersökningarna hade jag för fru
  Rissel uttryckt min förvåning över att finna detta främmande flickebarn
  i hemmet. Ja, det var också en egendomlig historia. Eduard Rissel hade
  varit på en av sina vanliga långa affärsresor -- denna gången till
  Spanien -- och när han kom hem hade han tösen med sig. Hon hette Adorée
  Villanueva och var dotter till en spansk sjökapten i Cadiz. »Han dog när
  jag var där» -- hade Eduard sagt -- »vi voro vänner -- han gjorde mig en
  stor tjänst en gång -- vi få ta hand om tösen.» Och så var det avgjort.
  När katastrofen lade Hamsten öde och ryckte med sig Eduard var Adorée
  tolv år gammal -- och tolvåringen räddade, som jag nyss antytt, Eduard
  Rissels namn från vanära och smuts. Men av pengarna blev det i alla fall
  inte mycket över, nätt och jämnt till en knapp livränta, som betalade det
  nödvändigaste för tant Rissel och Adorée i en stuga, femton kilometer
  från statsbanans minsta station. Dagarna räckte till att hålla nöden
  utanför knuten och så gingo åren tills tant Rissel en tidig vintermorgon
  inte kunde besluta sig för att vakna. Doktorn skrev att dödsorsaken var
  slaganfall, och så var det inte vidare med det.
  
  Kvarlåtenskapen realiserades -- det blev några hundra -- och doktorn var
  inte obenägen att ta hand om både den och Adorée, men tösen hade satt sig
  i sinnet att hon skulle till farbror Grenander, som en gång hade bett
  henne inte glömma bort honom. Det hade Adorée lovat och ett löfte _var_
  ett löfte!
  
  Hur många tanklösa ord kastar en människa ut under sin färd genom
  jämmerdalen? Ord, som betyda _intet_ för den, som vårdslösar med dem,
  _allt_ för den som kanske av en ren slump fångar upp dem!
  
  -- Nå, frågade jag med lätt hjärtklappning, var har du gått i skola då,
  min lilla Adorée?
  
  Flickan log ett leende, som glittrade av tändernas bländande emalj.
  
  -- Skola, sade hon. Inte finns det skolor på landet!
  
  -- Du har alltså inte gått i någon skola?
  
  -- Nej, Alberto, det har jag inte, gud ske lov!
  
  -- Tant Rissel har då haft en lärarinna åt dig?
  
  -- En lärarinna! Vad skulle det tjäna till? En lärarinna kostar pengar,
  och livräntan var ta mej sjutton smal nog ändå.
  
  Jag satte mig kapprak i stolen och försökte rynka ögonbrynen:
  
  -- Adorée!
  
  -- Alberto.
  
  -- Du får inte säja så där.
  
  -- Hur så där?
  
  -- Använda dylika ord. Som du gjorde nyss.
  
  -- Har jag använt dylika ord, och du inte vill det, så lovar jag att
  aldrig göra så mera.
  
  -- Du förstår kanske inte, vad jag menar? frågade jag med någon stränghet
  i tonen.
  
  Adorée lade huvudet på sned -- ånyo.
  
  -- Nej, sade hon, jag förstår inte ett smack. Inte ett smick, smack,
  smorum. Så nu vet du det, Alberto mio.
  
  Jag beslöt att tills vidare avstå från varje pedagogisk ansträngning.
  Bäst att gå eländet rakt på livet.
  
  -- Adorée, sade jag därför allvarligt, hör på. Jag måste göra dig några
  frågor. Men svara utan omsvep och räddhåga.
  
  Adorée spärrade upp sina vackra ögon.
  
  -- Räddhåga! Vad är det?
  
  Nej! Detta började bli hjärtängsligt. Frågeställningen påminde om ett
  barns -- ett barn på fyra, fem år. Ett helt vanligt begrepp i en bildad
  människas ordförråd existerade inte för denna unga dam på sjutton --
  fysiskt utvecklad som en tjuguåring.
  
  -- Kan du läsa? frågade jag bryskt, och jag fruktar att min ton kunde
  varit mjukare.
  
  -- Ja-a. Men det går inte fort.
  
  -- Kan du skriva?
  
  Nu kom svaret ändå mer tvekande.
  
  -- Jaa-a. Men jag gör det inte gärna, och...
  
  -- Och vad?
  
  -- Det blir inte vackert.
  
  Är det någon som har sagt, att hos en kvinna står utseendet i omvänt
  förhållande till pikturen? Eller är det min egen uppfinning?
  
  Jag fortsatte förhöret.
  
  -- Hur är det med dina språkkunskaper? Kan du något annat språk än vårt
  lands?
  
  -- Si, señor, kom repliken morskt och rappt, si, señor, castillano.
  
  Jag hajade till. På den punkten var Adorée alltså överlägsen sin
  beskyddare. Jag kan till husbehov treva mig fram i en spansk tidning med
  hjälp av latinet och franskan -- men tala språket, nej, på det försöket
  skulle jag bryta tungan.
  
  Vidare. Religion: kunskaper som en fjärdeklassist, och knappt det,
  matematik: de fyra räknesätten med hela tal, naturvetenskap: vad är det?,
  kemi och fysik: en huvudruskning.
  
  -- Nå, litteratur då?
  
  -- ??
  
  -- Böcker, menar jag. Vad har du läst för roliga böcker?
  
  -- Nu är du dum, Alberto mio, inte har jag läst några roliga böcker. Var
  skulle jag ha fått dem ifrån?
  
  Alltså litterär analfabet. Kanske var det bäst så, under
  förhandenvarande omständigheter. Vem vet vad en modern roman -- eller
  ändå mer en åttitalsroman -- skulle haft för effekt på detta underligt
  inrättade hjärnskrin!
  
  Efter ytterligare några frågor hade jag så där tämligen klart för mig
  Adorée Villanuevas andliga habitus. Min solklara plikt tycktes vara att
  först och främst bringa system och vetande i detta intellektuella kaos.
  Att här fanns tacksamt och smidigt material att forma skulle till och med
  en kvinna kunnat se. Dessa ögon skvallrade nämligen... men därom har jag
  visst gjort en anteckning förut.
  
  Det gällde nu bara de yttre formerna; frågan om bostad, vård, tillsyn.
  Egentligen fanns det knappt mer än en utväg -- till att börja med: syster
  Caroline ute i Bingen. Jag misstänkte nog, att samlivet mellan dessa
  båda kvinnor skulle skära sig -- orsaken varför _vi_ så sällan träffas
  är Carolines, om inte precis intolerans, så oförsonlighet. Men det var
  aldrig min mening att Adorée skulle vistas hos syster längre tid än vad
  som behövdes för att skaffa henne plats i ett hyggligt pensionat med
  tillfredsställande moralisk och intellektuell nivå.
  
  Jag meddelade Adorée mitt beslut, och hon nickade tankfull.
  
  -- När får jag träffa dig då, Alberto? frågade hon.
  
  -- Jag kommer och hälsar på dig, så ofta jag får tid!
  
  -- Och sedan?
  
  -- När sedan?
  
  -- Då jag är fullärd och moralisk och flygfärdig?
  
  -- Då få vi väl försöka skaffa dig en hygglig man att flyga med. Eller
  hur?
  
  Adorée brast ut i skratt:
  
  -- Det skall bli djäkligt skojigt, sade hon.
  
         *       *       *       *       *
  
  Caroline tog saken precis som jag väntat. Tösen fick stanna i
  symaskinsrummet medan jag, längst in i Carolines sängkammare, berättade
  hennes historia. När jag slutat, frågade Caroline:
  
  -- Du har alls inga förpliktelser mot flickan? Förstå mig rätt. Inga
  förpliktelser _av något slag_?
  
  -- Naturligtvis inte, svarade jag, det trodde jag du hade förstått. Men
  man kunde ju inte kasta ut människobarnet på gatan.
  
  -- Hm, genmälde Caroline skarpt, och det fick jag tolka som jag ville.
  
  Sedan fördes Adorée Villanueva in.
  
  -- Detta är, presenterade jag, Adorée Villanueva, min skyddsling, och
  detta är tant Caroline. Du skall kalla denna dam tant Caroline, Adorée.
  
  -- Ja, Alberto, det skall jag, eftersom du önskar det.
  
  Hon lade en onödigt stark tonvikt på ordet du.
  
  Caroline betraktade Adorée med mycken stränghet och allvar. Det väckte
  tydligen hennes missnöje att inte tösen slog ned ögonen och rodnade av
  blygsamhet -- som det förmodligen brukades i Carolines ungdom -- utan med
  glad frimodighet kvitterade granskningen i samma myntsort.
  
  -- Nå, duger jag si så här, tant Carrroline? frågade Adorée med en liten
  spets i tonen och en mycket lång trumvirvel på r:et i Caroline.
  
  Adorées nya tant svarade inte, men drog ögonbrynen en liten hårsmån
  närmare varandra.
  
  -- Du skall stanna någon tid hos mig, Adorée, sade hon.
  
  Tösen frågade mig med blicken -- vad skulle nu _det_ tjäna till? --
  och jag nickade. Adorée nöjde sig med att befordra nicken vidare till
  Caroline, vars missbelåtenhet tydligen befann sig i hastig tillväxt.
  
  Det var emellertid inte av feghet jag skyndade mig förklara, att jag
  genast måste återvända till tidningen. Dels hade ju hela förmiddagen gått
  till spillo mitt i kolonifrågans brådskande artikeluppslag, och dels
  trodde jag verkligen, att Adorée och min kära syster bättre skulle kunna
  ta sig fram till någon sorts samförstånd på tu man hand.
  
  I trappan upp till redaktionsbyrån mötte jag Ilmer. Han skulle till
  utrikesministern och hade bråttom. Jag ville skynda förbi med en hastig
  nick, men Ilmer högg tag i mitt ena rockskört. Den allvarsamma minen hade
  lämnat plats för ett fullständigt tjuvpojksporträtt -- jag hade ingen
  aning om att Ilmer kunde te sig på det sättet.
  
  -- Vad du ser full av sjutton ut, kunde jag inte låta bli att säga.
  
  -- Det har kanske sina skäl, menade Ilmer.
  
  -- Vad då för skäl?
  
  -- Ja, inte är det visiten hos excellensen.
  
  -- Nej, det kan jag väl förstå.
  
  -- Hm!
  
  Jag började tycka att situationen var otrevlig och greps av en smygande
  aning att Kerman redan varit framme och skvallrat.
  
  Äventyret med Adorée började bra -- här befann jag mig i en skev eller
  löjlig ställning ansikte mot ansikte med min egen huvudredaktör. En
  förklaring skulle se ut som en ursäkt; därför teg jag. Antagligen blev
  mitt minspel vid detta beslut något bistert -- Ilmer brast nämligen ut i
  skratt.
  
  -- Jag har något i kikarn åt dig, sade han sedan, något riktigt
  finurligt. Men var och en sin egen hemlighetsmakare. God middag.
  
  Det gick trögt med artikeln. Eljest brukar det minsann inte saknas mig
  ord, när våra sydafrikanska kolonier komma på tapeten, men i dag var det
  rent besatt. Jag fick inte en mening klar och fristående -- och efter
  en ingress, som hade den rätta träsmaken att avskräcka läsarna, rev jag
  remsan i sju stycken och började fundera på min nya roll som Alberto.
  Ilmers uppträdande nyss gav en liten försmak av vad jag hade att vänta --
  och då är Ilmer den personifierade gentlemannen. Men det har alltid varit
  min vana att eggas av motgångar och svårigheter; tanken att söka komma
  ifrån de nya plikter, som makterna samlat över mitt huvud, var mig mera
  fjärran än någonsin.
  
  Emellertid föll det mig in, att jag kanske borde lägga fram saken, sådan
  den var, för Kerman. Han är visserligen en cyniker men inte av det
  tvättäkta slaget. Jag har alltid haft intrycket att Kermans cynism mera
  är en gest, en pose, ett koketteri än en karaktärsegenskap. Han har i
  grund och botten ett gott hjärta -- och en cyniker med hjärta är som en
  skallerorm utan gifttänder, fullständigt ofarlig.
  
  Kerman höll på att rulla en cigarrett av sin evinnerliga caporaltobak
  och hade rent bord. Tillfället var alltså gynnsamt. Jag stängde dörren
  till stora redaktionsrummet och började, gående av och an på golvet,
  relatera huvuddragen av Adorées historia, så mycket jag kände till av
  den. När jag kommit till slutet, d. v. s. till dags dato, hänvisade jag
  till de händelser han själv varit i tillfälle att följa -- åtminstone
  fragmentariskt.
  
  -- Där har du alltsammans, förklarade jag och gjorde halt och front mot
  min åhörare.
  
  Han satt stilla som en kissemåns i solskenet -- och log. Cigarretten hade
  längesedan slocknat i mungipan.
  
  -- Nå, frågade jag, en smula irriterad, vad säger du? Vad tycker du? Vad
  råder du mig till?
  
  Kerman svarade ordagrant detta:
  
  -- Jag gratulerar dig, gamle stofil. Du har pengar i banken att kosta på
  dig ett nöje. Tag hand om tösen. Det är ett förtjusande nummer, tro mig.
  
  Vilken jargong! Ett förtjusande nummer!
  
  Ja, om han åtminstone hade sagt: ett oeducerat nummer, ett utomordentligt
  oeducerat nummer.
  
  För det är vad hon är.
  
  
  
  
  II.
  
  
  Flickan som räddade en död mans ära.
  
  Det var en sensommardag för fem år sedan -- ur journalistisk synpunkt
  en tröstlös söndag. Ingenting ville hända, världen tycktes ha stannat.
  Telefonerna stodo tigande som Egyptens präster i sina skåp, gatan
  låg öde, utblåst, nyhetsbyråerna iakttogo en generad tystnad och
  tidningens brevlådor gapade med tomma, uppspärrade käftar. Kerman stod
  i skjortärmarna vid fönstret och anropade makterna om bara ett aldrig
  så anspråkslöst söndagsslagsmål -- man kunde ju inte fylla tidningen
  uteslutande med familjenyheter, skisser och följetong.
  
  En pojke från sätteriet stod i dörren och begärde manuskript. Det fanns
  inte en lapp med två skrivna ord. Jag kan icke här återge det vokabulära
  sätt, varpå Kerman gav honom besked.
  
  Men då öppnades dörren och ett av Expresstelegrafens bud blev synligt.
  Pojken slängde fram ett kuvert och Kerman grep det med en lystenhet som
  han inte ens försökte dölja.
  
  -- Se, sade han och pekade på det röda Alexanderkorset i hörnet, som
  angav att nyheten var viktig och brådskande, när nöden är som störst...
  
  Så slet han upp omslaget.
  
  Kvantiteten var inte överväldigande -- tio maskinskrivna rader -- men
  kvaliteten var så mycket bättre, från vår synpunkt sett.
  
  Det stora godset Hamsten härjades av eld, ägaren, den över allt landet
  bekante affärsmannen Eduard Rissel hade begått självmord genom att dränka
  sig ungefär samtidigt som elden bröt ut. Rissel hade dragits med dåliga
  affärer sista tiden -- egendomen var högt försäkrad...
  
  Jag måste verkligen beundra Kerman för hans förmåga att ögonblickligen
  organisera ett förstklassigt reportage. Han hade knappt läst telegrammet
  till slut, förrän han på pricken visste hur han skulle få det bästa och
  mesta möjliga ur händelsen. Dell beordrades att skaffa bilder av slottet,
  dess invånare och alla i närheten boende. Berger skulle reda ut Rissels
  affärsförhållanden, Ellwax fick skriva nekrologen, Winter intervjua
  de intresserade brandförsäkringsbolagens chefer och Leppin -- plus en
  fotograf och en tecknare -- ofördröjligen ta tidningens bil ut till
  Hamsten. Hallå, Leppin! Var är Leppin? Intet svar i lokaltelefon. Leppin
  är obefintlig. Satans karl! Var är Leppin?
  
  Slutligen gavs besked. Leppin hade, övertygad om dagens journalistiska
  hopplöshet, avvikit till någon av stadens nöjeslokaler, _antagligen_
  cirkus.
  
  Kermans drag hårdnade.
  
  Det var _då_ jag undfick min idé. Jag erbjöd mig att ersätta Leppin, att
  resa i hans ställe till Hamsten. Det var längesedan jag sysslade med
  reportaget -- varför inte återuppliva gamla minnen? -- Synnerligast som
  jag varit en smula bekant med Rissel och inte gärna ville tro att han
  kunde ha sitt finger med i ett brott.
  
  Kerman slog till -- och fem minuter senare rusade jag i tidningens bil
  med 80 kilometers hastighet stora landsvägen fram ut till Hamsten.
  
  Jag skall inte uppehålla mig vid det dryga utredningsarbetet. Alla
  indicier pekade åt samma håll -- mot Eduard Rissel. Elden var anlagd,
  troligen klockan fyra på eftermiddagen, och några timmar senare hittades
  Rissels döda kropp i den närbelägna sjön. Hans fickur hade stannat på
  4,24.
  
  Polisens teori var enkel som en addition.
  
  Rissel stod så nära ruin som en människa kan stå, men med några tiotusen
  i kontanter skulle han kunna hålla sig flytande -- kanske över den värsta
  krisen. Försäkringsbeloppet räckte precis till. Men när handlingen
  utförts och elden anlagts hade Rissel gripits av förskräckelse över sitt
  verk och berövat sig livet.
  
  Alla yttre iakttagelser stämde som sagt med denna teori, Eduard
  Rissel tycktes dömd. Jag erkänner för egen del gärna, att jag lät
  sannolikhetsregeln gälla gentemot förståndsregeln, som sade mig att
  Eduard Rissel inte _kunde_ begå en brottslig handling. Och ändå slogs jag
  i mina artiklar hårdnackat för de stackars tunna argument, som talade
  till hans favör.
  
  Ända till den dagen hade jag knappast observerat den lilla utländska
  tösen, Adorée Villanueva som rörde sig som en ål mellan gråtande
  anhöriga, bistra myndighetspersoner, förskräckta grannar och den nyfikna
  pöbeln, som höll sig framme som vanligt. Jag vet inte vem som kunde ha
  sagt henne, att jag kämpade så gott jag kunde i tidningen för att rentvå
  den dödes minne. Hon kom emellertid en middag och anförtrodde mig att hon
  ville sätta sig i besittning av Rissels klocka.
  
  -- Det går inte, sade jag, polisen har hand om klenoden, som ligger i ett
  förseglat förvaringsrum.
  
  Adorée hängde med huvudet. Jag frågade:
  
  -- Vad skulle du med klockan att göra?
  
  -- Jag skall tala om det, men på _ett_ villkor.
  
  -- Och det är?
  
  -- Att farbror hjälper mig.
  
  -- Bara jag förmår.
  
  -- Det litar jag på. För det första kan det bevisas, att farbror Eduard
  alltid drog upp sin klocka om kvällarna. Har man hållit på med en viss
  sak ett helt liv, så ändrar man inte plötsligt vanor. Jag är säker på att
  farbror Eduard inte levde söndag förmiddag. Varför skall jag förklara
  sedan. Om nu en urmakare fick hand om klockan, så skulle han naturligtvis
  kunna se på fjädern eller urverket, om klockan gått i fem timmar eller
  sjutton.
  
  -- Det håller jag för sannolikt.
  
  -- Om han då kan ta på sin ed, att klockan inte gått mer än ungefär fem
  timmar efter sista uppdragningen, så är det i högsta grad antagligt att
  självmordet ägt rum klockan 4,24 på morgonen -- alltså tolv timmar innan
  elden bröt ut på Hamsten.
  
  -- Vid gud, flicka, det ligger något i vad du säger.
  
  Adorée blev utom sig av förtjusning, när jag genast satte i gång med
  en undersökning efter den nya hypotesen. Polisen var först obenägen
  att gå med på saken, men jag fick en av kollegerna över på min sida.
  Det visade sig att tösens antagande var riktigt -- urmakarn förklarade
  på ed att klockan gått mellan fyra och sju timmar, i varje fall icke
  mera än sju timmar, och detta blev faktiskt den ända, med vilken sedan
  hela härvan nystades upp. Det ligger utom ramen för dessa anteckningar
  att redogöra för gången av undersökningen; de flesta erinra sig nog än
  i dag den raketföljd av sensationella händelser, som kom världen att
  falla ur den ena överraskningen i den andra under fortsättningen av
  Hamstensrannsakningen. Vad jag nu tydligt erinrar mig är att Adorée
  och jag blevo mycket goda vänner och höllo bra ihop under den vecka,
  jag hade anledning att för tidningens räkning stanna kvar på Hamsten.
  Men för en journalist är livet i högre grad än för andra människor ett
  kalejdoskop, där upplevelsernas glasbitar slumpvis och i rask följd fogas
  till varandra, och där minnet tränas lika mycket för att glömma som för
  att komma ihåg. Strax efter Hamstensreportaget kom först regeringskrisen
  och sedan järnvägsolyckan med den långvariga ansvarsdiskussionen i
  pressen, som det föll på min lott att sköta i våra spalter. Lilla Adorée
  var glömd -- utplånad ur mitt minne.
  
  Och så i går ... Efter mina anspråksbegrepp om våldsamma omstörtningar
  i privatlivet -- en hel revolution, med nya intressen, nytt ansvar, nya
  bekymmer. Ett människoöde lagt i mina händer.
  
  Och varför? Den yttersta orsaken till denna revolution?
  
  Att Leppin en sensommardag för fem år sedan behagade svika sin
  journalistiska plikt och avvika till cirkus.
  
  Och så talar man om en förnuftig världsordning!
  
  
  
  
  III.
  
  
  Jag gjorde Kerman orätt i förra veckan. Han hade inte skvallrat ur
  skolan; till Ilmers spjuveraktiga sätt fanns en annan förklaringsgrund än
  den jag antog. Sedan ett par dagar vet jag vad min huvudredaktör menade
  med, att han hade något i kikarn åt mig.
  
  Det var för övrigt i torsdags. Kerman kom in i mitt rum och tog, enligt
  sin vana, stöd med ryggen mot den upphettade kakelugnen. Han hade något
  på hjärtat -- det var inte till att ta miste på. Ett roat leende kom mig
  att tro, att jag begått något misstag i min artikel om behovet av en ny
  varutransportstadga.
  
  Men det var inte det.
  
  -- Har Ilmer talat med dig? började han.
  
  -- Ja, svarade jag sanningsenligt, det har han, men inte i dag.
  
  -- Då kommer han att göra det.
  
  I tonen låg något mystiskt. -- Kerman lade tonvikt på varje ord,
  liksom för att antyda, att det väntade meddelandet från Ilmer var av
  utomordentlig vikt. Men jag gav mig katten på att reta Kerman och visade
  därför inte ett spår till nyfikenhet.
  
  -- Jaså, svarade jag -- och lät saxen avsluta ett påbörjat klipp.
  
  -- Apropå, fortsatte Kerman, har du din förmögenhet i säkra papper?
  
  -- Anser du Kreditbankens aktier säkra? Men varför frågar du det? Hotas
  vi av krig och örlog?
  
  -- Inte precis _vi_.
  
  -- Men jag?
  
  Kerman nickade.
  
  -- Kanske.
  
  Just då ringde en av telefonerna i redaktionssekreterarrummet, och
  Kerman försvann med en hastighet, som han lyckats göra oberoende av en i
  tämligen stark tillväxt stadd korpulens.
  
  Varför neka att Kermans dunkla tal väckt min nyfikenhet? _Vad_ menade
  han? Och vad bar Ilmer i skölden?
  
  Om jag hade mina pengar säkert placerade? Vad kunde detta ha för
  sammanhang med huvudredaktörens förestående meddelande?
  
  Min för en journalist inte alldeles vanliga ekonomiska situation har
  mer än en gång givit kamraterna anledning till kommentarer. Själve
  Ilmer har vid ett tillfälle -- trakasserad av journalistikens tusen och
  en komplikationer -- uttalat sin förvåning över, att jag hängde i med
  tidningsarbete -- utan tvingande ekonomiska skäl.
  
  -- Vore jag i dina kläder, sade han öppenhjärtligt, så stannade jag här
  inte en dag längre.
  
  Och Dell turnerade på sitt galghumoristiska sätt saken så här, när han en
  gång blev utsatt för ett viggförsök:
  
  -- Tror du jag satt här, om jag ägde den minsta av rikets sedlar.
  
  Ja, vad är det egentligen som håller mig fast? Tidningsarbetet är
  uppslitande -- jag har förbannat det mer än en gång. Mina räntor svara
  ungefär mot en statsrådslön och för mina personliga behov skulle en
  folkskollärares gage gott förslå. Likväl trälar jag från morgon till
  kväll och lägger det ena dussinet manuskriptblock efter det andra under
  min penna. Allmänheten grälar på tidningarna, men kan inte undvara dem
  -- det är kanske så med själva tidningsarbetet också? Eller ligger
  förklaringen till fallet Grenander helt enkelt däri, att jag känner
  mig illamående vid blotta tanken att någon annan än jag skulle skriva
  kolonialpolitik i våra spalter?
  
  Nu kom Pabst.
  
  -- Redaktör Ilmer ber om ett samtal.
  
  Utmärkt. Nu skulle det visa sig var Kermans hemlighetsfullhet hade sina
  rötter.
  
  Jag klättrade uppför vindeltrappan. Ilmer var vid ett briljant lynne --
  det hörde jag på långt håll -- hans ljusa tenor gnolade _mezza voce_
  cavatinan ur »Faust».
  
  -- Nå, se där, sade han, var hälsad dygdens kyska boning! Stäng dörren
  väl om dig, här är stora saker i görningen.
  
  -- Ska vi störta regeringen?
  
  -- Bättre upp.
  
  -- Skandalisera teaterchefen?
  
  -- Bättre upp.
  
  -- Avskaffa kvacksalveriet?
  
  -- Bättre upp.
  
  -- Nej, nu har jag gissat ut i gränslinjerna för alla tre dimensionerna.
  
  -- Du glömmer att Zöllner och Liebmann skaffat oss en fjärde.
  
  -- Som i detta speciella fall...?
  
  -- Erbjuder ett utomordentligt intressant studieobjekt.
  
  Ilmer drog ut en låda och tog fram en cigarr, som han snoppade och tände
  med avsiktlig långsamhet.
  
  I det första rökblosset stötte han ut följande fråga:
  
  -- Du är fullständigt fri och oberoende och behöver inte ta hänsyn till
  någon annan människas önskningar beträffande din person?
  
  Jag gjorde, nu verkligt överraskad, en gest som _kunde_ betyda ja på den
  första frågan, nej på den andra.
  
  Nu slog bomben ner.
  
  -- Har du lust att resa till Sydafrika på en sju, åtta månader.
  
  -- Till Sydafrika?
  
  -- Ja. Först till Kapstaden. Sedan till våra kolonier både i öster och
  väster.
  
  -- Aha!
  
  -- Du förstår. Här har varit en del krångel sista tiden, regeringen
  vet faktiskt varken ut eller in. Rapporterna äro otillförlitliga --
  isynnerhet de ekonomiska rapporterna -- de officiella lögnerna dugga tätt
  och friskt som ett majregn. Opinionen har ingenting att _ta_ på -- annat
  än den intuitiva förvissningen att allting är på tok där nere. Vi behöver
  någonting ordentligt att välta högern över ända med nästa session.
  
  -- Begriper.
  
  -- Din sakkunnighet på området är av ingen betvivlad eller bestridd, du
  övertygar dig om förhållandena på ort och ställe, samlar din portfölj
  så full som möjligt av för ministeriet komprometterande dokument, får
  en härlig sjöresa hem just på höstsidan, och i din nekrolog kommer det
  att stå med corpus kursiv: han störtade kolonialministern och räddade
  fäderneslandet! Nåå?
  
  -- Jag reser. Naturligtvis. Inte för nekrologens, men för sakens skull.
  
  Ilmer lade bort cigarren och gnuggade händerna.
  
  -- Utmärkt. Lorenzo, som är en förträfflig ångare, går från Bordeaux den
  tolfte. I dag ha vi den fjärde -- hela åtta dagar till förberedelser. Det
  räcker. Ett kreditiv på sex tusen står till ditt förfogande.
  
  Nu var det min tur att säga: det räcker. Jag förklarade saken avgjord,
  bekräftade uppgörelsen med ett handslag och krånglade mig nedför
  vindeltrappan igen. Inkommen i mitt rum, fann jag en lapp på skrivbordet.
  Där stod: _Du skall ringa till Bingen 27._ -- Syster Carolines
  telefonnummer! Först då slog den tanken mig: _Adorée!_ Hade jag rätt att
  lämna henne, om inte vind för våg, så utan personlig tillsyn en så pass
  lång tid som sju, kanske åtta månader? Kunde jag stå till svars, _om_
  något skulle hända tösen, med hennes impulsiva, oberäkneliga temperament?
  
         *       *       *       *       *
  
  Med förhållandet mellan Adorée och hennes nya tant Caroline gick
  det som jag i hemlighet fruktat -- korteligen, det gick inte alls.
  Adorée uppsade syster Caroline tro och lydnad redan andra dagen, och
  jag måste fara ut till Bingen och hämta fröken ofördröjligen för att
  avvärja handgripligheter. Till all lycka kunde den hygglige doktor Heil
  omedelbart bereda Adorée en plats på det under hans inspektorat stående,
  högt ansedda Berchska pensionatet -- hade inte så varit förhållandet vet
  jag sannerligen inte, vad jag skulle tagit mig till. Fröken Berch lär
  vara en alldeles utomordentlig människa med en på samma gång mjuk och
  fast hand -- just någonting för min stackars lilla skyddsling. Jag fann
  också vid mitt besök på pensionatet ett par dagar efteråt allting i bästa
  ordning. Fröken Berch skakade visserligen småleende på sitt huvud, när
  jag frågade, hur det gick för Adorée, men något annat hade jag uppriktigt
  sagt inte väntat.
  
  -- Utom på vissa frappanta punkter är fröken Villanuevas okunnighet
  _bottenlös_, förklarade fröken Berch, och om hennes uppförande vill jag
  inte ens tala.
  
  Jag hänvisade till hennes naturell, till hennes exotiska härstamning ...
  
  Fröken Berch var förstående. Hon ansåg att Adorée ur pedagogisk synpunkt
  erbjöd ett mycket intressant experiment -- dessutom hade hon en mindre
  vanlig begåvning. Säkert borde det bli ett mycket vackert resultat, men
  det skulle komma att ta tid; man fick inte begära det omöjliga. Heil
  tillade att jag utan fruktan kunde lägga Adorées både moraliska och
  intellektuella daning i fröken Berchs händer -- och jag tror, han har
  rätt.
  
  Vid sådant förhållande finns ju ingen anledning att hysa oro. Adorée har
  det -- både andligen och lekamligen -- så bra hon någonsin kan få det
  under min frånvaro. Och när jag om sju månader kommer tillbaka är det en
  liten riktigt kultiverad och verserad dam som tar emot mig vid västra
  järnvägsstationen:
  
  -- Soyez-le bienvenu, monsieur Grenangdörrr!
  
         *       *       *       *       *
  
  Ju mera jag tänker på saken, dess lämpligare finner jag de arrangemang
  som i fråga om Adorée måste vidtagas i anledning av min resa. Det lär
  nämligen, enligt doktor Heils mening, inte vara riktigt lyckligt, att jag
  finns till hands som klagoinstans när fröken Villanuevas önskningar och
  planer inte stämma överens med fröken Berchs. Vetskapen att förmyndaren
  befinner sig på så och så många tusen sjömils avstånd är, har man
  försäkrat mig, ägnad att i viss mån stödja uppfostrarinnan i hennes kall.
  Min människokännedom säger mig också, att det mycket väl kan finnas fog
  för ett sådant resonemang.
  
  Det är i dag den elfte -- jag har beställt sovvagnsplats med tåget till
  Bordeaux i kväll. Ilmer och Kerman ville ha mig ut på middag, men jag
  skyllde på resbrådska och avböjde. Först hade jag tänkt göra ännu -- ett
  sista -- besök i Berchska pensionatet och bjuda Adorée farväl, men vid
  närmare eftersinnande har jag kommit till övertygelsen att det är klokast
  att låta bli. Scenerna i onsdags kunde möjligen upprepas, och det vill
  jag inte riskera för något pris.
  
  Saken var helt enkelt den, att jag meddelade Adorée nyheten om min
  förestående resa till Kapstaden. Hon visade genast alla tecken till den
  livligaste glädje, föll mig om halsen på sitt oreflekterade sätt och
  ropade:
  
  -- Så roligt, så förb... jag menar, så förfärligt roligt! Alberto mio!
  
  -- Vad för något? sporde jag, något överraskad. Blir du glad att jag
  skall resa bort?
  
  -- Hela mitt liv har jag längtat att få göra en resa med en stor båt,
  helst till Cadiz förstås, men annars vart som helst, bara det blir söder
  ut. Så kommer du och talar om att vi ska göra en sådan resa -- skulle jag
  inte bli glad då?
  
  -- Det kan inte vara ditt allvar, sade jag bestämt.
  
  Adorées händer föllo ned efter sidorna.
  
  -- Vad då? frågade hon och spärrade upp ögonen.
  
  -- Att tro att du skall få följa med.
  
  -- Naturligtvis är det mitt allvar, Alberto. Det vore alltför hemskt
  annars.
  
  -- Nej, min lilla Adorée, sade jag, nu ännu bestämdare än förut. Det
  du föreslår är _fullständigt_ orimligt, _absolut_ omöjligt. Det finns
  så många skäl och orsaker, som ställa sig i vägen för ett sådant
  arrangemang, att jag skulle kunna hålla på en hel dag utan att ändå hinna
  räkna upp dem alla.
  
  Den omedelbara följden av dessa ord blev att Adorée upphävde ett
  förfärligt tjut av förtvivlan, och detta förorsakade i sin ordning,
  att fröken Berch kom in i rummet. Med några få ord förklarade jag
  sammanhanget och fröken Berch nickade; hon förstod nog, hon. Därpå
  började vi båda två försöka tala förnuft med flickan, men det ville alls
  inte lyckas. Hon grät och bad ömsevis -- ett slag låg hon på sina knän
  också, precis som ett par veckor tidigare i mitt rum på redaktionsbyrån.
  
  Efter en stund gick Adorées förtvivlan över i ursinne. Hon stampade med
  klackarna i golvet, knöt händerna och tog alla möjliga exotiska makter
  till vittnen på, att hon _skulle_ följa med på resan. Fröken Berch och
  jag utbytte en blick av hemligt förstånd; det föreföll mig, som om hon
  önskade, att jag skulle dra mig tillbaka. Då detta precis stämde med mina
  egna önskningar avlägsnade jag mig stillsamt, övertygad att fröken Berchs
  pedagogiska erfarenhet inte skulle lämna henne i sticket.
  
  I dag har jag per telefon efterhört Adorées sinnesstämning. Den
  hysteriska krisen -- om jag så får kalla den -- tycks vara alldeles över,
  Adorée är lugn, nästan tyst.
  
  -- Men det var en svår pers, förklarade fröken Berch. Den unga damen har
  ett -- lyckligtvis -- sällsynt obändigt lynne. Men det skall vara bättre
  när redaktörn kommer tillbaka.
  
  -- Och i dag?
  
  -- Senast i morse förklarade hon mycket bestämt: jag följer med Alberto
  på resan, hör ni det, fröken Berch, jag följer med honom, det är mitt
  fasta beslut. Men det är barnets monomana envishet -- hon har redan
  resignerat.
  
  Jag uttalade en förhoppning att så verkligen var förhållandet, men bad i
  alla fall pensionatsföreståndarinnan att fördubbla sin vaksamhet.
  
  -- Redaktörn kan vara _fullständigt_ lugn, bedyrade fröken Berch.
  Fröken Villanueva lämnas inte ur sikte en minut och för säkerhets skull
  har jag låst in hennes ytterkläder och hattar -- fast den åtgärden
  är nog överflödig. Dessutom saknar hon medel -- till och med för en
  spårvagnsresa...
  
  Nu hemställde jag, att fröken Berch inte ett ögonblick skulle misstänka,
  att jag hyste något det allra avlägsnaste misstroende beträffande
  pensionatets förmåga att i alla detaljer fylla sin vårdande verksamhet
  och bad dess föreståndarinna att till Adorée Villanueva framföra
  uttrycken av mina bästa välönskningar. Vid framkomsten till Capetown
  skulle jag inte dröja att genom brev eller vykort låta min nya skyddsling
  erfara ett och annat om resans behag -- och obehag.
  
  När jag hakade upp telefonluren erfor jag en trygghetskänsla, som
  konfirmerade min avsikt att resa utan något nytt möte med Adorée. Det
  arbete och det mål som nu ligga framför mig fylla så helt och hållet min
  idévärld, att jag _måste_ stryka bort allt annat. Men då jag sätter punkt
  för den sista artikeln i polemiken om våra sydafrikanska kolonier kommer
  jag också att sätta punkt för min journalistiska verksamhet. Det sista
  kapitlet skall bli det tyngsta -- sedan får jag möjligen ett annat mål
  att nå.
  
  Jag har nedskrivit dessa anteckningar före min avresa som ett stöd för
  minnet -- om jag skulle behöva kontrollera mitt eget intellektuella och
  sentimentala utgiftskonto under två rätt underliga veckor av mitt liv.
  Bankvalvet får bevara dessa blad -- före en möjlig och mycket trolig
  autodafé. Den största tillfredsställelsen av mitt självbiografiska
  referat får jag möjligen vid konstaterandet av det korrekta uttalet av en
  viss fransysk fras:
  
  -- Soyez-le bienvenu, monsieur!
  
  
  
  
  SENARE DELEN
  
  HERR GRENANDERS EXPEDITION
  
  
  
  
  FÖRSTA KAPITLET.
  
  Lorenzo.
  
  
  Furstbiskopen och madame Lamelle hade råkat i tvist strax efter lunchen.
  
  Sjön låg vattrad i sidenblått. En och annan lättjefull hävning -- ungefär
  som när en middagssovare vänder sig i hängmattan, grymtande av belåtenhet
  över tillvaron -- kom solknippena att åka guldkana nedför vågryggarna.
  Lorenzo var kritande vit som en svan -- eller en ångbåt på teatern --
  och klöv havet med ett ljud, som om tusen nyslipade saxar gått genom
  sidenvävnader från Lyon eller Lausanne.
  
  Lorenzos maskinhjärta klappade lugnt och starkt som på en atlet med
  sjutton vårar på nacken. Om fyrtioåtta timmar skulle ångaren smyga
  sin babordssida mot Madeiras lystna piroger, röra stjärtfenan i ett
  vatten som doftade av vin och strandörter, höra klatschandet av åror i
  vattenbrynet -- smala, långa åror, förda av bronserade kvinnoarmar.
  
  Bordeaux och Biscaya hade varit onådiga. Hamnen i Bordeaux kokade vit och
  utanför piren flög seglen i trasor från en smäcker skuta, som trotsat
  väder i fyrtio höstar.
  
  Men på gränsen mellan Portugal och Spanien bytte Neptun humör. Sjön blev
  slät som ett tennisgolv, och solen ansträngde sig, föga olik en slarvig,
  söndagssupande maskinist på måndagsmorgonen i ett hus med värmeledning.
  Man höll på att smälta av hettan.
  
  Det var på andra dagen av Lorenzos färd från Bordeaux som metamorfosen
  inträffade. Galoscher och rockar förpassades otacksamt till reserven,
  krämfärgad flanell, vit cheviot lyste mot det blå -- och för ett
  tillfälligt lån av någon däcksstol kunde överstewarden begära ett halvt
  pund utan att bli ansedd som svindlare.
  
  Alla grå och dammiga funderingar stuvades undan i gepäckets mest fördolda
  vrår och på andra däck samlades skeppsorkestern, en oktett, utan att
  någon ens bett dem om det. Solen klatschade i mässingen; marschen
  skrällde så gud sig förbarme, men det var ingen som hörde annat än
  treklang och dominant.
  
  Promenaddäck myllrade.
  
  På fjädrande vador rörde sig den kastiljanske markisen, don Ramon,
  som först blivit tagen för grand av Spanien -- inte bara av
  akterstäderskorna. Hans mustascher glänste i blåviolett mot olivhyn och
  tätt bakom honom gick hans sekreterare, som för effektens skull tydligen
  var hämtad från Norge eller Danmark, en herre med hy av lilja och hår
  av halm. Sekreteraren, vars namn för övrigt var herr Sirius, rökte en
  cigarrett och kisade oftast mot det guldpudrade havet, så man aldrig
  kunde se vad det var för kulör kring hans pupiller.
  
  Vidare tre herrar av engelsk nationalitet, som plötsligt med flaxande
  ögonlock upptäckte att en överhavsfärd hade flera behag än en
  auctionbridge. Det var mr Lifton, lord Fairy och sir Phil. Ingen av dem
  hade förut ens gittat ta hissen från rökrummet upp till översta däck. Nu
  gingo de här i tennisskor, sade inte ett dyft -- och det var vackert så.
  
  Blamant få passagerare på första klass var det den här resan; knappt
  trettio. Sir Phil tyckte verkligen det var obehagligt -- kontrollen
  föreföll närgången.
  
  Musiken spelade -- falskt ibland, och mindre falskt när det ville sig så
  -- herrarna promenerade sin flanell, eller hängde sig till omväxling över
  relingen, damerna slogo i sina romaner och två franska barn i engelska
  strumpor och koltar lekte den universella leken tafatt. Tiden var som
  sagt några kvartar efter lunchen.
  
  Just då började madame Lamelle sin tvist med furstbiskopen -- fast hon
  naturligtvis sedan var färdig att ge sin högra hand (en mycket vacker,
  smal och vit, fast åldrad hand) i pant på att det var hans helighet som
  började. De båda sutto vid ett litet korgbord på babords sida, med
  skydd för vind och sol, bispen till vänster, damen till höger, och på
  bordet stod isvatten, socker, citron och cigarretter (som ingen av dem
  naturligtvis beställt och ingen rörde).
  
  Furstbiskopen var precis en sådan figur som man träffar på i spirituella
  franska teaterpjäser, något till åren, men inte gammal, klok, kultiverad,
  erfaren, tolerant, med ett stänk av erotik, som en blommande rosenkorg
  till vinjett över de egna äventyrens epilog -- en hy av smultron och
  mjölk bakom en silverblandad mustasch. Ögon grå och en djärvt skuren näsa.
  
  Ni har sett honom?
  
  Madame Lamelle är liten och explosiv. Hon har kanske inte haft lika många
  kärleksäventyr i sin dag som furstbiskopen, men det är alls icke _därför_
  hon är full av motsägelselusta. Tre gånger gift och lika många gånger
  skild vet hon på pricken vad det vill säga att elda erotiska brasor och
  slå vatten på dem. Just för den sakens skull har hon blivit ursinnig på
  furstbiskopen.
  
  Hela det städade grälet rör sig om en för övrigt mycket enkel
  förstaklasspassagerare. Han har antecknat sig i registret som Albert
  Grenander, redaktör, embarkerande i Bordeaux -- destination Kapstaden.
  
  Omedelbart före den paus, som ofta inträder i ett kultiverat gräl just
  i det ögonblick, då en motsvarande kontrovers mellan obildade personer
  övergår i handgripligheter, hade madame Lamelle yttrat:
  
  -- Skillnaden mellan oss är, att ers helighet är erotiker av vana och jag
  av böjelse.
  
  Då denna replik inte ägde det allra minsta samband med tvistefröet, herr
  Albert Grenander, hade furstbiskopen tystnat. Men han gjorde det som en
  klok karl -- med ett småleende, skylt av mustaschen.
  
  Under pausen tänkte hans helighet för sig själv att herr Albert Grenander
  inte på långa tag var värd en sådan ära som att vålla schism mellan
  katolska kyrkan och erotiken. Furstbiskopen hade alldeles nyss själv sagt
  sin mening om mannen: en blandning av pedanteri och självtillräcklighet,
  tyvärr kryddad av otvivelaktig hederlighet plus en påtaglig färdighet
  i vissa speciella grenar av journalistiken. Herr Grenander levde
  sydafrikanska kolonier, andades sydafrikanska kolonier, talade
  sydafrikanska kolonier. Frågade man efter denne herres hälsotillstånd
  med anledning av den oroliga Biscaya, riskerade man att få till svar:
  Mosambiquekanalen.
  
  Madame Lamelle däremot stödde sina iakttagelser på vissa fysionomiska
  kännetecken. Näsvinklar, ögonglober, linjerna kring munnen, handens
  form och röstens djup -- allting hos denne man skvallrade om sinnliga
  böjelser. Det fanns intet sannare ordspråk än »I det lugnaste vattnet
  gå de största fiskarna» och herr Albert Grenander var otvivelaktigt en
  mycket stor fisk.
  
  -- Era invändningar spela er många spratt, madame, började furstbiskopen
  -- utan att tänka på något särskilt.
  
  -- Menar ni att jag är skild tre gånger? frågade madame Lamelle hotande.
  
  -- Gud bevare mig väl, bedyrade hans helighet, skilsmässa existerar, som
  ni vet, helt enkelt inte för den kyrka jag tillhör, och därför är min
  obetydlighet till den grad ovederhäftig i den sortens angelägenheter, att
  jag nästan skulle vara mogen för ledamotskap i någon kommitté med uppgift
  att utreda och till regeringen inom sex månader inkomma med yttrande,
  huruvida -- -- --
  
  Madame Lamelle började skratta.
  
  -- När allt kommer omkring, sade hon, är kanske fallet Grenander löst
  lättare och enklare än någon av oss tror -- -- --
  
  Madame avbröt sig, sköt korgstolen några decimeter närmare bordet och
  sänkte rösten en halv ton:
  
  -- När man talar om trollen stå de i farstun.
  
  Prelaten nickade.
  
  -- Det här trollet _går_, mumlade han.
  
  En herre av medellängd, snarare korpulent än motsatsen, iförd grå
  kavajkostym, men utan huvudbonad, kom sakta gående på promenaddäck.
  Han läste hela tiden i en bok och såg varken till höger eller vänster.
  De guldbågade glasögonen förstärkte intrycket av världsfrånvarande
  studium, det tunna blonda håret lyste i solen. När han hunnit fram till
  räcket midskepps vände han om, mekaniskt, utan att lyfta blickarna från
  boksidorna och återtog vandringen. Det låg något på en gång blygt och
  ändå målmedvetet över denna figur -- men det stillsamma draget dominerade.
  
  -- Hur kan ni tro, madame? suckade furstbiskopen och runkade på huvudet.
  
  -- Har jag kanske inte fått vatten på min kvarn? inföll madame Lamelle
  stridslystet. Har ni någonsin hört talas om eller sett en person, som
  _går_ och läser? Är det brukligt att man tar en bok och fördjupar sig
  i den mitt i den värsta folkträngsel -- till på köpet under pretention
  att folk skall gå ur vägen och dra sig undan, därför att man själv är
  urståndsatt att se sig för. Nej, vet ni vad, min kära biskop, det där är
  en hänsynslöshet, som bara bestyrker min teori angående mannen och hans
  hemliga laster.
  
  Furstbiskopen svarade inte. För sin del ansåg han saken slutdebatterad,
  även om en lång sjöresas nervfrestande enahanda tvingar till
  ekonomisering med samtalsämnena. Madame Lamelle åter bara väntade på en
  ny replik från prelaten för att få slita på sin kära käpphäst ytterligare.
  
  Då blev kaptens guldgalonerade vita mössa synlig bakom raden av
  däcksstolar. Det hörde till god ton ombord att växla några ord med
  ångarens befälhavare -- och det brukade gå så till att kapten, på vägen
  från kommandobryggan till hytten, sakta kryssade sig fram mellan stolarna
  och distribuerade hälsningar och anrop, ungefär som en snäll farbror
  delar ut karameller.
  
  Men i dag var det en annan ordning. Kapten Le Moine hade inte ens tid att
  hälsa, han gick hastigt rakt fram med rynkade ögonbryn. När han hunnit
  till furstbiskopen och madame Lamelle, stannade han.
  
  -- Har ers helighet sett till doktor Morin?
  
  Doktor Morin var skeppsläkaren.
  
  -- Ja, svarade prelaten, som ansågs ha reda på allting och någon gång
  motsvarade sitt rykte, för en halvtimme sedan satt monsieur Morin i baren
  vid en grenadine.
  
  Kapten ville skynda bort, men madame Lamelle högg tag i linnerockens
  galonerade ärm.
  
  -- Vad står på? frågade hon. Är någon sjuk? Vad har hänt?
  
  -- Något högst märkvärdigt har inträffat, svarade kapten Le Moine, slet
  sig lös och var borta.
  
  -- Hörde ni, biskop? frågade madame Lamelle och hennes ögon brunno som
  två facklor, hörde ni? Det har hänt något. Det har hänt något högst
  märkvärdigt.
  
  
  
  
  ANDRA KAPITLET.
  
  D:r Morin öppnar en åder.
  
  
  Vid middagen var den stora händelsen naturligtvis allmänna samtalsämnet
  i första klass matsal. Ingen visste något bestämt, och därför kunde
  skvallret ta vilka proportioner som helst. Gud skall veta att det också
  gjorde det.
  
  Kaptenens och doktorns stolar stodo tomma -- överstewarden hade
  endast en enda gång stuckit in huvudet, och när han hörde det livliga
  bordssamtalet, som exploderade med oupphörliga frågor och utrop, drog han
  sig tillbaka med ett förnöjt leende.
  
  Nu var saken den, att kapten Le Moine gjort sig känd för mycken
  försiktighet i sitt tal, att han till exempel beträffande väder och vind
  alltid lovade mindre än han visste sig kunna hålla. När alltså kapten
  Le Moine sagt, att något _högst märkvärdigt_ inträffat ombord, så måste
  detta högst märkvärdiga vara något till sin art och beskaffenhet helt och
  hållet fabelaktigt sensationellt.
  
  Madame Lamelle hade naturligtvis sin teori klappad och klar omedelbart,
  och hon överlämnade den genast med frikostiga händer till furstbiskopen:
  
  Kapten Le Moine behövde en läkare. Det var alltså någon som var sjuk.
  Hans allvarliga min förrådde att det gällde någon förstaklasspassagerare,
  och nu voro gissningarna inskränkta till en numerär av föga mer än
  trettio personer.
  
  Andra frågan: vad kunde det vara för sjukdom? Lorenzo hade glidit fram
  lugnt som en bil på en cementerad väg de sista tio timmarna -- alltså vad
  som helst annat än sjösjuka.
  
  Här kom furstbiskopen till undsättning med en anmärkning som var avsedd
  att koloreras med satirens pensel. Han insinuerade att sjukdomen utan
  tvivel hade erotisk karaktär.
  
  -- Just precis, inföll madame Lamelle hänryckt, det är _alldeles_ min
  teori.
  
  Och så utvecklade hon saken, och när hon utvecklat färdigt, skulle den
  ryska storfurstinnan få ett barn. Det var riktigt rätt åt henne för
  resten. Hon hade duperat hela första klass med sina stora duvögon och
  rynkat på sin fina näsa åt varenda liten ekivok anmärkning. Nu fick hon
  se...
  
  Men när madame Lamelle och furstbiskopen kommo in i matsalen med det
  långa smala bordet i mitten och de fyra småborden vid väggarna, satt
  ryska storfurstinnan på sin vanliga vridstol strax bredvid doktorns
  tomma plats, och hennes duvögon voro mera duvolika än de någonsin
  varit. Furstbiskopen hade finkänslighet nog att inte säga något till
  madame Lamelle, men han kostade på sig en särskilt djup bugning för
  storfurstinnan, innan han slog sig ned vid bordet.
  
  När man hunnit till mellanrätten nummer ett hade så gott som alla
  tänkbara möjligheter repeterats och till sitt mer eller mindre skandalösa
  innehåll noga värderats och vägts. Någon antaglig lösning, någon lösning
  som hade sannolikheten för sig i högre grad än de andra, kunde likväl
  inte uppletas. Här skall också erkännas, att inte alla bordsgästerna
  röjde samma iver att partout deducera fram »något praktiskt» -- som
  ryssen Leo Peolbin uttryckte det -- ur kaptenens lösa yttrande. Redaktör
  Albert Grenander till exempel visade inte ett spår av intresse för det
  lågande sanningssökandet vid mittbordet, men så medgav ju inte hans
  självvalda plats -- ensam längst nere vid ett av de små väggborden --
  någon intimare kontakt med de pikanta funderingarnas högkvarter.
  
  Rätt nu kommo kaptenen och doktorn in. Allas blickar riktades mot de båda
  herrarna -- för en hel lång minut blev det fullständigt tyst; endast herr
  Grenander fortsatte att äta som om ingenting hänt.
  
  Kapten Le Moine hade en helt annan min än för några timmar sedan, då
  han höll razzia efter doktor Morin. Ögonen logo riktigt gott, och vad
  doktorn beträffar, så tycktes han verkligt upplivad; han blinkade åt
  madame Lamelle som en riktig spjuver.
  
  Kaptenen slog sig ned i sin stol -- vid bordsändan åt fören till -- och
  doktorn tog sin plats i besittning. Med några halvt skämtsamma, halvt
  förbindliga ord adresserade sig kapten Le Moine till damerna med en
  ursäkt att han störde måltiden så sent -- men viktiga och egendomliga
  händelser och så vidare.
  
  Därpå grep han sig an med den rykande consommé Richelieu uppassaren just
  satt fram och tycktes inte ämna säga ett ord vidare.
  
  Ny tystnad -- denna gången mera hotande. Madame Lamelle, som höll på att
  förgås av nyfikenhet lät kapten Le Moine inmundiga fyra skedblad soppa.
  Men då var hennes tålamod slut. Det finns gränser för allt.
  
  -- Kapten! sade hon.
  
  -- Madame, svarade kaptenen och räddade en femte sked.
  
  -- Ser ni inte att vi äro färdiga att dö?
  
  -- Inte av svält, vill jag hoppas.
  
  -- Man håller inte folk ostraffat på sträckbänken tre långa timmar.
  
  -- Och därför skall jag dömas till mistning av denna förträffliga
  consommé Richelieu?
  
  -- Det vore grymt.
  
  -- Hur vill ni då ha saken ordnad?
  
  -- Ni sade nyss, monsieur le capitaine, att något högst remarkabelt
  inträffat ombord på ångaren Lorenzo.
  
  -- Ja, madame.
  
  -- Och det är verkligen förhållandet?
  
  -- Ja, madame.
  
  -- Säg oss då med tre ord -- bara med tre ord! -- vad som hänt.
  
  -- Det kan jag inte, madame!
  
  Ett enstämmigt sorl av förtrytelse.
  
  -- Quelle horreur! Han kan inte säga oss det ... Vad är meningen?
  
  Paus. Indignerad paus, utan känd fransk menubeteckning.
  
  -- Jag kan inte säga er det. Med tre ord, nämligen.
  
  -- Å, på det sättet.
  
  -- Men, sade kaptenen och sköt ifrån sig den nu tomma sopptallriken, jag
  skall i alla fall försöka fatta mig kort: vi ha fått en fripassagerare!
  
  -- En fripassagerare!
  
  Missräkningen var allmän. En fripassagerare, en kollämpare, en arm sate
  som rymde undan lagens arm, kanske en neger. Mais, monsieur le capitaine!
  
  Kapten och doktorn växlade en blick. Doktorn nickade och kapten bjöd
  sorlet att tystna med en rörelse av handen.
  
  -- Fripassageraren är, sade han, en ung flicka. En ung och mycket vacker
  flicka, på min ära.
  
  Madame Lamelle upphävde ett litet opassande rop av förtjusning. Ett
  kärleksförhållande, _naturligtvis_ ett kärleksförhållande. En av de
  manliga passagerarna hade smugglat med sin älskarinna -- saken var
  klar, hurra! Den brottslige kunde inte vara någon annan än den spanske
  markisen, don Ramon -- urbilden av en kvinnoförförare.
  
  Kaptenen fullföljde sin redogörelse. Strax efter lunchen hade en av
  stewardarna trott sig höra några underliga ljud från en av sofforna i
  korridoren till första klass hytter -- strax utanför furstbiskopens
  cabin. (Alla ögon öppna hastig eld mot hans helighet, som ser mera
  häpen än brottslig ut, och madame Lamelles ögonglober bli cirkelrunda.)
  Den ifrågavarande stewarden undersöker mycket omsorgsfullt platsen,
  varifrån han tyckt sig förnimma de mystiska ljuden, men finner ingenting.
  Emellertid omtalar han saken för en kamrat, och denne erinrar sig då, att
  han själv just på samma fläck iakttagit något liknande. Nu gå de båda
  uppassarna till ordentlig rafistulering av sofforna i fråga -- man lyfter
  helt och hållet undan de lockliknande puffarna. Där ligger en mänsklig
  varelse, en ung dam, nästan medvetslös. Hon blir inburen i hytten nummer
  16, som tillfälligtvis står tom.
  
  Kaptenen underrättas, doktorn alarmeras.
  
  -- Ja, säger doktor Morin, kapten Le Moine har rätt. Det är en vacker
  flicka, en mycket vacker flicka på sjutton år eller så omkring. Hon är
  mera kraftlös än sjuk, men jag beslutar mig i alla fall -- av vissa
  skäl -- för att slå en åder. Det hjälper. Efter ett glas vin och några
  biskvier är det inte något fel på medvetandet -- och ändå mindre på
  humöret. Den unga damen berättar fullständigt öppenhjärtigt hur hon gömt
  sig ombord i Bordeaux och tycker att hela äventyret är pin livat. Det är
  hennes egna ord.
  
  Doktorn smuttar på sitt vinglas, under det en kör av röster brusar
  omkring honom. Furstbiskopen svarar inte ett ord på alla direkta och
  indirekta frågor, på alla spydiga tillrop, men han ser betänksam ut.
  Madame Lamelle har tappat koncepten för en gångs skull -- den enda som
  är fullständigt lugn är storfurstinnan. Det är också hon som med djupt
  allvar frågar:
  
  -- _Varför_ gjorde hon det?
  
  Kaptenen åtar sig att svara.
  
  -- Den unga damen ville inte bli lämnad i sticket av en viss person.
  
  -- Ha, ha, trumpetar Leo Peolbin, den vissa personen finns alltså här.
  Ombord?
  
  -- Naturligtvis.
  
  Den förnäme prelaten blir åter föremål för livlig uppmärksamhet, men nu
  reagerar han med häftiga huvudskakningar till höger och vänster och en
  gest -- med handflatorna ut: har ingen aning, vet inte, fullständigt
  oskyldig ... Kaptenen öppnar munnen för att fortsätta, men då sker
  någonting vid ett av väggborden, längst nere vid dörren.
  
  Det är inte en suck, inte ett stönande, inte ett skratt, inte en
  snyftning, inte ett ångestrop. Det är allt detta på en gång. Herr
  Grenander har rest sig upp till hälften och gripit om bordsskivan med
  vitnande fingertoppar. Ett spindelvävsklent moselglas välter omkull,
  rullar ut över kanten och krossas mot mattan.
  
  Kapten Le Moine fattar genast situationen:
  
  -- Ni har rätt, monsieur Grenander, säger han saktmodigt, det är hon, er
  lilla skyddsling mademoiselle Adorée Villanueva. Ni finner henne i hytten
  nummer 16.
  
  Och medan Albert Grenander, utan ett spår till färg i sitt tämligen
  runda ansikte, pressar sin kropp mellan bordet och väggsoffan, svänger
  halva antalet av de vridbara stolarna vid långbordet runt och från denna
  exklusiva parkett på två rader följer dess publik, malheureusement utan
  kikare, en stackars människas förtvivlade kamp att göra sig osynlig på
  bråkdelar av sekunden.
  
  Men madame Lamelle jublar, hon. Efter en vänskaplig puff i furstbiskopens
  sida kommenterar hon detta sällsynta möte av teori och verklighet:
  
  -- Vad var det jag sade! En liderlig erotiker, en ful fisk! Disputera
  aldrig med madame Lamelle mera. Se där ett gott råd, ers helighet!
  
  
  
  
  TREDJE KAPITLET.
  
  I förhör.
  
  
  När matsalens klaffdörrar föllo igen bakom herr Grenander, behärskades
  han av en enda känsla: vrede. Han var ond, måttlöst ond.
  
  Sällskapets uppträdande kunde inte förvåna särdeles mycket, fast det ju
  alltid är fatalt för en fullvuxen karl att råka i en löjlig situation.
  Sortin hade nog inte varit lyckad; för älskaren av det burleska torde den
  däremot ha låtit en glädjekälla springa fram. Men till herr Grenanders
  heder skall antecknas, att han inte hade en enda tanke över för publikens
  uppbyggelse -- i vad mån huvudrollens huvudstupa innehavare kunde
  förefallit lyckad eller misslyckad. Albert Grenander tänkte bara på en
  vanartig flickas olydnad, på risken av en snöplig expedition, på dagliga
  och pinsamma konflikter...
  
  Från matsalen var det tre halvtrappor ned till första klassens
  hyttkorridorer. I halvtrappan nummer ett kände herr Grenander sin vrede
  stillad, även om den inte var bortblåst, i halvtrappan nummer två fann
  han anledning till tusen förståndssynpunkter på Adorées handlingssätt
  -- tout comprendre c’est tout pardonner -- och i halvtrappan nummer tre
  fylldes han av ett bålstort, brinnande medlidande med stackars lilla
  Adorée Villanueva, som legat svältande i en låda -- den upp- och nedvända
  låda som en salongspuff är -- i så många svåra timmar utan mat, utan
  något att dricka, utan någonting alls att luta sitt huvud mot. Vid tanken
  på Biscayas ohyggliga Apenniner, när Lorenzos två skruvar varannan minut
  lekte aeroplanpropellrar i luften, fick Albert nästan tårar i ögonen.
  
  De tio sista trappstegen tog han i två språng, och knappt det.
  
  Hytten nummer 16 låg längst akter ut, de jämna siffrorna till höger.
  Herr Grenander stannade ett ögonblick utanför hyttdörren, hans hjärta
  deklarerade plötsligt en inopportun aktivism.
  
  Så knackade han.
  
  En klar, varm röst, som han kände igen, ack, så väl:
  
  -- Adelante!
  
  Adorée hade redan hunnit tillägna sig den internationellt kastiljanska
  ordboken. Herr Albert vred om låset och steg in.
  
  Hade det nu funnits ett uns koketteri i Adorées lilla hjärna, hade
  hon bara haft några gram av till exempel madame Lamelles erotiska
  erfarenhet, skulle hon lämpligen börjat med en scen, lånad ur sista
  akten av »Den vilseförda». Slutna ögonlock, hjälplös liten kvinna,
  utslaget, svallande hår på en vit kudde. Man vädjar till den starke
  mannens medlidande med ett svagt, nästan döende fruntimmer (som därtill
  är mycket fagert). Parentesen bör läsas två gånger.
  
  Men Adorée Villanueva var gud ske lov alls inte sådan. När herr Grenander
  öppnade dörren, kastade hon undan filten och ställde sig spikrak upp
  i hytten. Hon föreföll inte ett dugg ångerfull, men spelande glad och
  belåten med tillvaron. En liten smula förebråelse fanns det möjligen i
  tonen, när hon räckte händerna mot sin förmyndare och bedyrade:
  
  -- Alberto mio, _vad_ jag har längtat efter dig.
  
  -- Du har handlat mycket orätt, Adorée, förklarade herr Grenander
  allvarligt. Jag sade dig ju, att det var omöjligt, att du kunde få följa
  med.
  
  -- Som du ser, hade jag rätt och du orätt -- eftersom jag nu _är_ med.
  Men låt oss inte gräla. Jag förlåter dig, Alberto, är du nöjd då?
  
  Fröken Villanueva försökte stryka herr Grenanders tunna hår just över
  hjässan, men den otacksamma människan drog sig undan. Han anvisade,
  tämligen stelt, den vackra unga damen en plats i hyttens ena soffhörn och
  slog sig själv ned i det andra. Adorée började skratta.
  
  När förmyndaren nu såg myndlingens glada säkerhet, greps han, dumt nog,
  av samma vrede som i första halvtrappan nyss. Han tog flickan i armen
  och ruskade henne riktigt ordentligt:
  
  -- Jag önskar jag kunde ge dig stryk, sade han.
  
  -- Gör med mig vad du vill, bad Adorée med plötsligt allvar. Just nu gör
  du mig illa -- om det kan bereda dig någon tillfredsställelse, Alberto
  mio.
  
  Herr Grenander släppte genast sitt tag.
  
  -- Gör jag dig illa, utropade han med maskulin konsekvens, det var inte
  min mening. På vad sätt gör jag dig illa?
  
  -- Jag är mörbultad över hela kroppen, kära du. Det värker i varenda
  liten muskel. Har du någonsin legat på ett trägolv i två dygn, Alberto,
  ett trägolv, som inte just varit stilla många ögonblick. Uppriktigt sagt
  så har jag haft det _tjyvtjockt_.
  
  Tredje halvtrappans medlidande fyllde herr Grenanders själ till
  bräddarna. Stackars liten Adorée!
  
  Han tog flickans hand i sin och bad henne inte tänka på blåmärkena.
  
  -- Jag förstår, fortsatte herr Grenander, att du haft det svårt, lilla
  barn. Men nu vill jag, att du talar om för mig vad som hänt sedan du
  och jag sist träffades i pensionatet hos den snälla fröken Berch.
  _Alltsammans._
  
  -- Alltsammans? Å, fy sjutton, älskade Alberto, det blir en hel jeremiad.
  
  -- Det kan inte hjälpas. Du förstår, jag _måste_ ha reda på vad som hänt.
  
  -- Men att berätta är så jäkligt. Fråga du så skall jag svara.
  
  Herr Grenander dröjde.
  
  -- Må göra. Du var förbjuden av fröken Berch och doktor Heil att gå
  utanför pensionatets portar?
  
  Adorée nickade mycket energiskt.
  
  -- Du hade inga pengar?
  
  -- Inte en koppardoning!
  
  -- Och fröken Berch hade gömt undan både din hatt och dina ytterkläder?
  
  -- Ja, kan man tänka sig en sån markatta, inföll Adorée indignerad.
  
  -- Men hur i all världen lyckades du rymma?
  
  -- Jag klättrade nedför en stupränna. Tro bara inte att det var någon
  konst.
  
  -- Utan hatt och kappa?
  
  -- Ja visst.
  
  -- Du har alltså varken ytterkläder eller kappa här ombord?
  
  -- Nu är du dum, Alberto mio. Var skulle jag fått dem ifrån?
  
  Herr Grenander började känna en lätt yrsel.
  
  -- Och hur kom du med tåget till Bordeaux? Säg inte, att du hängde i
  kopplet, efter sista vagnen.
  
  Adorée såg stött ut.
  
  -- Det menar du inte. Att hänga bak efter tåget måtte väl vara opassande
  för en ung flicka.
  
  Herr Grenander samtyckte med livliga mimiska tecken. Adorée fortsatte,
  självbelåten:
  
  -- Jag fick låna pengar till biljetten av en herre. Han var mycket
  hygglig och bad mig inte alls tänka på den där lilla bagatellen.
  
  -- Och det lovade du -- godhetsfullt?
  
  -- Naturligtvis. Varför skall man inte göra folk till viljes?
  
  Herr Grenander bet sig i läppen, så blodet sipprade fram.
  
  -- Och när ni kommo till Bordeaux, ville inte den där herrn låna dig mera
  pengar?
  
  -- Det vet jag inte, Alberto mio, jag skubbade, förstår du.
  
  -- _Vad_ gjorde du?
  
  -- Smet naturligtvis -- och det bums ändå. Karln hade sitt bagage att
  ta rätt på, men jag hade inget, jag. Det är bra ibland att resa lätt
  ekiperad.
  
  Det blev en stunds tystnad. Herr Grenander rullade sin nyckelring runt,
  runt.
  
  -- I Bordeaux var det en hel lång dag innan Lorenzo gick, sade han.
  Började du svältkuren redan där?
  
  -- I helsike heller! Jag gick på stampen med min lilla medaljong.
  
  En ny aggressiv ton:
  
  -- Vet du, Alberto, det hade jag tänkt be dig skriva en artikel om i
  tidningen. Tidningarna är det enda såna där mänskor ha någon respekt för.
  _Vet_ du vad jag fick på min lilla medaljong av äkta silver med en turkos
  i mitten?
  
  -- Hm.
  
  -- Fyra francs, du. Är det inte skandal, är det inte gement? Medaljongen
  har säkert kostat femtio. Fyra francs! Skriv en artikel och ge dem på
  pälsen, Alberto!
  
  Herr Grenander svarade inte. Hans tankar redo just nu galopp ute på andra
  vägar.
  
  I själva verket var kanske, när allt kom omkring, situationen inte så
  förtvivlad. En flyktig tanke att söka någon båtlägenhet för Adorée från
  Madeira -- retur till Europa -- förkastade herr Grenander. Resultatet
  skulle i så fall möjligen bara bli det, att man hittade fröken Villanueva
  i Lorenzos kolboxar några sjömil söder om Madeira. Förmyndaren började
  småningom -- på empirisk väg -- fatta betydelsen -- och de eventuella
  verkningarna -- av myndlingens fasta beslut.
  
  Men Capetown var ju ingen bondby. Capetown var en stad av visserligen
  blandad kultur och brokig befolkning, men den ägde moderna resurser
  i stil med Stockholms, Frankfurt am Mains eller Milanos. Där funnos
  europeiska konsulat och vita myndigheter, hotell och pensionat,
  guvernanter och polis, vackra planteringar och en nästan amerikanskt
  sedlig ordning. Om det så blev nödvändigt att engagera en hel livvakt
  till skydd för konsekvenserna av Adorée Villanuevas blivande fasta
  beslut, så fick det vara hänt. Under tiden skulle Albert Grenander
  fullfölja sitt uppdrag -- och sedan...
  
  Fröken Berchs pedagogiska system hade säkerligen inte varit det rätta.
  Nå, den dagen, den sorgen...
  
  -- Du säger ingenting, Alberto, kuttrade Adorée, och hennes ögon fingo en
  fuktig glans. Är du mycket ond på din lilla _muchacha_?
  
  -- Jag är inte ond, förklarade herr Grenander, fast, men du måste lova
  mig tre saker.
  
  Adorée Villanueva hade fått en frikostig natur i arv.
  
  -- Gärna hundra, sade hon, bara inte gå i land.
  
  Då knackade det på hyttdörren nummer 16.
  
  -- Stig in, bjöd redaktör Grenander.
  
  Det var madame Lamelle. Hon hade en korg under vardera armen och en
  hel kvast astrar instucken i skärpet. Den goda frun såg rätt kuriös ut
  och Adorée började ett kluckande skratt, som säkert skulle slutat i
  en praktfull final på mångstrukna f -- om inte herr Grenander agerat
  kapellmästare och med ett blixtsnabbt tecken påkallat generalpaus.
  
  Madame Lamelle satte ned sina korgar på golvet och ryckte blomsterkvasten
  ur skärpet.
  
  -- Mademoiselle, sade hon, ert lidandes historia har rört oss alla. Er
  hängivenhet är beundransvärd -- en annan sak är att vi inte alls förstå
  den. Man har utsett mig till tolk för dessa känslor, mademoiselle, ni
  saknar ett kvinnligt stöd ombord; _vi_ erbjuda eder detta stöd med
  våra blommor. Tag emot dem, mademoiselle, likaväl som innehållet i
  de båda korgarna, och låt inte er ungdom förblinda er av en onaturlig
  tillgivenhet.
  
  Hela denna oförsynta harang meddelades på franska språket, av vilket
  Adorée lyckligtvis inte förstod två ord. Herr Grenander var nog storsint
  att översätta löftet om beskyddet, blommorna och matvarorna, men förtiga
  det andra.
  
  Fröken Villanueva visade trots detta en svart otacksamhet och bad Alberto
  översätta en anmodan till madame att sköta sitt och inte lägga sin näsa i
  blöt. Oaktat herr Grenander fullgjorde uppdraget med diplomatisk takt och
  språklig finkänslighet, fattade madame Lamelle humör och avlägsnade sig
  med en liten röd fläck på vardera kinden.
  
  -- Det börjar bra, det här, tänkte herr Grenander, när han omedelbart
  därpå begav sig upp till kaptenens hytt för att erlägga avgiften för
  ångaren Lorenzos första kvinnliga fripassagerare.
  
  
  
  
  FJÄRDE KAPITLET.
  
  Don Ramon vill duellera.
  
  
  Sedan aderton timmar hade Lorenzo den sköna ön Madeira akter över och
  stävade med god fart söder ut. Vädret var alltjämt kungligt -- förgylld
  av den tidiga solens första strålar hade Afrikas västkust skymtat som en
  lågt seglande molnbank för babordsdrömmarnas syn. Havet låg stilla som
  vattnet i furstbiskopens marmorbadkar.
  
  Ombord rådde däremot inte fullt samma stiltje. Den av redaktör Grenander
  försökta isoleringen av fröken Adorées person var ett tilltag som måste
  skändligen uppges redan i andra timmen. Indignationen mot herr Grenander
  lade sig visserligen så fort man fick se hur vacker mademoiselle
  Villanueva var, men vad hade förmyndaren för glädje av det?
  
  Ingen hänsyn till den katolska kyrkan skall förmå oss att undandölja det
  faktum, att hans helighet furstbiskopen var den förste som anmälde sin
  beundran. Han hade (sade han) orättvist blivit utsatt för misstanken att
  ha smugglat mademoiselle ombord -- nu önskade han bara att det varit så
  väl. Därpå bugade han sig med en elegant värdighet, som för andra gången
  förde tanken på en mondän teater av första klass.
  
  -- Jag gillar gubben, förklarade Adorée, säg honom det. Skada att han
  inte talar spanska.
  
  Herr Grenander översatte på sitt vis: »Ers helighet gör mig alltför
  mycken ära.»
  
  Madame Lamelle hade ångrat sin sura min, sedan Alberto på ett
  fullständigt kriminellt sätt förvanskat myndlingens ordval, och
  storfurstinnan väckte Leo Peolbins häpnad, när hon lade Adorées händer i
  sina och föreslog henne att inte vara förbehållsam, om petite amie hade
  några »önskningar som voro höljda av dimmor eller åskbyar». Den poetiska
  bilden drog Alberto sig inte för att tolka och följden blev att fröken
  Villanueva började dyrka storfurstinnan som ett övernaturligt väsen.
  
  Kapten Le Moine var fatalist som många begåvade fransmän. Han inbillade
  sig att det gynnsamma vädret stod i någon storts mystiskt samband med
  fripassageraren och behandlade henne med den vördnad en klok karl
  visar sin mascot. Doktor Morin (som slagit åder på fröken Villanueva)
  visade i sin tur inte längre samma intresse för morgongrenadinen och
  middagspernoden. Ödet ville, att han en gång gått i trampfart mellan
  Buenos Aires och Montevideo, en route som fällt ut så pass mycket spanska
  att doktorn kunde -- till de andras gröna förargelse -- extemporera ett
  halvt tjog kastiljanska komplimanger.
  
  Men värst ansatt var den spanske markisen, don Ramon.
  
  Ryssen, Leo Peolbin, hade redan före den epok ombord på Lorenzo, som
  inleddes med fröken Villanuevas uppdykande ur pufflocket, funnit sitt
  största nöje i att tala illa om don Ramon och därvid haft roade lyssnare
  i de tre engelsmännen, särskilt lord Fairy.
  
  -- Jag känner de italienska markiserna, plägade herr Peolbin säga, och
  de smaka sannerligen inte efter mera. En mot Spanien mycket välvillig
  matematiker skulle säga er att det går femhundra spanska markiser på
  en italiensk, och då kan herrarna tänka sig... För resten, vad _är_ en
  spansk markis, finns det över huvud några spanska markisat? Har herrarna
  hört talas om dem? _Jag_ har åtminstone aldrig gjort det, fast jag
  färdats i alla fem världsdelarna.
  
  Och så reste herr Peolbin sig upp och imiterade på ett mycket lustigt
  sätt spanjorens spotska hållning, hans sätt att kasta huvudet tillbaka
  och rycka i den blåsvarta mustaschen.
  
  -- För att inte tala om markisens sekreterare, inföll mr Lifton, när
  munterheten lagt sig. Sekreteraren, herr Sirius!
  
  Ögonblickligen förvandlades herr Peolbins pose i en halvt oförskämd,
  halvt krypande gest, som fullständigt täckte bilden av herr Sirius. Lord
  Fairy applåderade och mr Lifton tillade några ord om resande patrask i
  allmänhet och spanjorer isynnerhet.
  
  Nu fanns det ju olyckligtvis en spång utlagd mellan don Ramon och fröken
  Villanueva -- det stolt klingande språket -- och av den spången var
  don Ramon nog låg att begagna sig vid alla både möjliga och omöjliga
  tillfällen. Adorée blev förtjust. Och sedan spanjoren -- efter att på
  listiga vägar ha utrönt fröken Villanuevas födelseort -- uppstämt en
  lovsång (don Ramon deklamerade gärna) över Cadiz och dit förlagt de
  skönaste stunderna i sitt liv, började Adorée undra om inte det var
  _ödet_ som sammanfört dem. Och när en ung flicka tar sig till att sätta
  en högre försyn i samband med en herre, är redan leken inte alldeles
  ofarlig.
  
  Så fort våra värderade vänner av båda könen ombord på Lorenzo
  upptäckt Adorées intresse för don Ramon, organiserades som på en tyst
  överenskommelse två anfallsgrupper, den ena med redaktör Albert Grenander
  som operationsfält, medan den andra riktade sin offensiv direkt mot
  fröken Villanueva, varvid doktor Morin fick tjänstgöra som (mycket
  bristfällig) tolk.
  
  Herr Grenander ställde sig oskyldig som det barn som föddes i natt -- och
  var det också. Han hade just avslutat underhandlingarna med den kvinnliga
  båtbetjäningens styrande mästarinna, en liten prydlig marseillanska, om
  överlåtelsen av två damhattar och en resrock till ett oskäligt pris och
  var omåttligt belåten med sig själv.
  
  Vid de första orden av madame Lamelle om ett »_olämpligt_ förhållande»
  mellan Adorée och spanjoren brast den hederlige herr Grenander ut i
  skratt. Madame Lamelle såg spöken mitt på ljusa dagen!
  
  -- Är det underligt, frågade han, om flickan tycker det är roligt att
  prata med en landsman? Fröken Villanueva är barnslig och oerfaren, men
  hon har en förträfflig karaktär, och skulle herr markisen tillåta sig
  några friheter, så var övertygad om, att han får ett svar, som kommer
  honom att tappa lusten att göra om försöket. Vad säger madame Lamelle om
  den här hatten?
  
  Föga gynnsammare förlopp fick den mot fröken själv dirigerade attacken.
  Doktor Morin trasslade in sig i språket och Adorée började skratta --
  varvid expeditionens ledare för första gången försummade att beundra
  damens pärlsmycken till tänder. Mycket förstod hon heller inte av
  harangen, men tillräckligt i alla fall för att begripa avsikten att
  svärta ned landsmannen, don Ramon. Enligt konstaterad världsordning
  bidrog detta i hög grad att göra den förtalade ännu mera _intressant_ i
  hennes ögon.
  
  Så mycket vann man med det.
  
  Dagen därpå tyckte emellertid herr Grenander, att han borde tala med
  Adorée om saken.
  
  -- Du sysselsätter dig bra mycket med don Ramon, den spanske markisen,
  anmärkte herr Grenander.
  
  -- I regel är det nog _han_ som sysselsätter sig med _mig_.
  
  -- Kan väl vara. Det väcker i alla fall uppseende, man pratar...
  
  -- Låt dem prata.
  
  -- Hm!
  
  -- Vad sade du, Alberto mio?
  
  -- Tycker du om honom?
  
  -- Jag vet inte. Han deklamerar så stiligt. Och så... Han är vacker.
  
  -- Obestridligen.
  
  -- Men...
  
  -- Tala ut, min vän.
  
  -- Han är alls inte så vacker som du, Alberto mio. Inte, inte alls.
  
  Det föll sig naturligt för herr Grenander att skyndsamt byta om
  samtalsämne.
  
         *       *       *       *       *
  
  Ekvatordagen hade varit orolig i alla avseenden, utom beträffande vädret.
  Det vanliga linjespektaklet tycktes denna gången uteslutande tillställt
  för att roa Adorée, och på den punkten var framgången obestridlig, men
  det skapade en mer än vanligt skarp konkurrens om den unga damens person,
  i vilken inte ens furstbiskopen drog sig för att delta. Denna konkurrens
  hotade ett ögonblick att övergå i ett öppet gräl mellan don Ramon och
  doktor Morin (som druckit mycket champagne vid den sena middagen), och
  det var uteslutande kaptenens auktoritet man hade att tacka för att
  skandalen inte blev fullständig.
  
  Herr Grenander undgick detta intermezzo alldeles. Han satt på översta
  däck tillsammans med sir Phil, som plötsligt och till herr Grenanders
  förtjusning avslöjat sig som specialist på Hollands sydafrikanska
  kolonialpolitik under regeringskommissarien Hop, och samtalet växte ut
  i alla väderstreck. Varje tanke på Adorée var avlägsnad ur förmyndarens
  hjärna, men storfurstinnan och madame Lamelle hade iklätt sig solidariskt
  och högtidligt ansvar för fröken Villanueva, en garanti, som förmyndaren
  ansåg banksäker.
  
  I själva verket levde herr Grenander i ett tillstånd av relativt lugn --
  Adorée till trots. Han kände för henne ungefär samma sorts oro som en
  oerfaren hundägare gör för första valpen han har i sin vård: att djuret
  skall springa bort och bli överkört. Någon annan fara är egentligen
  inte aktuell, tycker han. Och så länge Lorenzo flöt på havet med vatten
  på alla sidor -- hur långt blicken än sökte -- så länge var det också
  omöjligt för Adorée att springa sin kos och utsätta sig för världens
  ondskefulla trafikproblem.
  
  Nu var det emellertid just uppträdet efter ekvatordinén, som kom ett
  visst beslut att mogna i don Ramons hjärna. Och dagen efter -- som
  mången gång är de ödesdigra beslutens dag -- ställde han om så, att han
  fick fröken Villanueva mellan fyra ögon på styrbords promenaddäck, just
  bakom mr Liftons golfbana.
  
  Den halmgule sekreteraren, herr Sirius, rökte en cigarrett vid nedgången
  till salongerna -- det såg nästan ut, som om han stod på vakt.
  
  -- Señorita, sade don Ramon, har ni märkt att blodet är tjockare än
  vattnet?
  
  -- Vad för något? sporde Adorée, som för första gången trodde sig förstå
  att don Ramon inte talade korrekt spanska. Blodet tjockare än vattnet,
  vad är det för gallimatias?
  
  -- Jag menar, señorita, att det rinner samma blod i våra ådror.
  
  -- Nej, förlåt, invände Adorée stucken, jag har _por dios_ mitt blod för
  mej, fast doktor Morin knyckte några mått häromdagen. Vilket för resten
  var hans förbaskade skyldighet.
  
  Don Ramon kastade huvudet tillbaka och ryckte i sin blåsvarta mustasch.
  
  -- Låt oss inte gyckla med ord, señorita! Inte gyckla med ord i en
  allvarlig stund.
  
  -- I vad för något, si le gusta, señor -- om ni behagar?
  
  -- I en betydelsefull stund, señorita. Ni, lika litet som jag, hör hemma
  bland denna underliga samling narrar, inbeciller eller -- rent ut --
  förbrytare. Mellan oss ligger en brygga, en osynlig, men stark brygga,
  rasfrändskapens bro. Det är inte allmän farväg det, señorita!
  
  Adorée drog sig ett par steg tillbaka och sökte sin näsduk i väskan.
  Men don Ramon var förskräckligt kär och märkte ingenting. Han gick på i
  ullstrumporna.
  
  Fortsättningen övertrumfade inledningen; friaren tillgrep två stora
  kastiljanska lyrici från trettonhundratalets mitt, en upprorsrörelse på
  Filip den rysliges tid, tre kungar Alfonso, den ädelmodige, filosofen och
  afrikanen, en självmördare i familjen don Ramon och oräknade generationer
  toreadorer i Sevilla. Med denna meritlista i ena handen och sitt markisat
  -- plus några millioner pesetas i den andra -- nalkades han till sist
  señoritan med den stora och avgörande frågan, som har nästan samma
  koncept på alla världens språk.
  
  Nu är det kanske ovisst hur det gått med detta frieri, om inte Adorée
  just dagen förut sett och hört Leo Peolbin imitera don Ramon. Som alla
  naturbarn hade vår lilla señorita en stark känsla för det komiska, och
  just nu ville det sig inte bättre, än att don Ramon nästan karikerade sig
  själv.
  
  -- Vad Alberto skulle skrattat! tänkte Adorée, i det hon bet i näsduken
  för att inte explodera.
  
  Men don Ramon friade på, han!
  
  -- Förr skall den dag, vars sol blir smaragdgrön vid middagstiden, sprida
  fasa och fruktan i världens fyra hörn, förr skall en sådan förläst
  gammal narr som er förmyndare, señor Grenander...
  
  -- Nej, avbröt Adorée, plötsligt allvarsam, nu är ni dum, herr markis.
  
  Don Ramons talmaskin bromsade, så det gnisslade i kullagren.
  
  -- _Vad_ är jag, señorita?
  
  -- Dum, señor.
  
  -- Ni älskar mig icke?
  
  -- Det vet himlen, att jag inte gör.
  
  -- Ni älskar en annan?
  
  -- Kanske det, señor.
  
  -- Hans namn? _Hans namn_, señorita?
  
  -- Om ni kommer mig närmare, ropar jag. Gå undan!
  
  -- Disculpe, señorita. Men. Av barmhärtighet. Hans namn?
  
  Adorée tyckte nu, att hon kunde ha rätt att roa sig en smula på sin
  landsmans bekostnad, men hon hade aldrig rätt uppfattat, eller ens brytt
  sig om att uppfatta alla de kosmopolitiska namnen på herrarna ombord. Hon
  höll dem i sär efter en intuitivt uppgjord, mycket privat skeppsrulla,
  som i åtskilligt erinrade om indianernas sätt att skilja individerna åt:
  Blåöga, Krumnäsa, Spattben och så vidare i den stilen. Men till all lycka
  sneddade just då lord Fairy en vinkel av mr Liftons golfbana och Adorée
  nickade åt honom -- betydelsefullt.
  
  -- Det är alltså han? väste don Ramon.
  
  -- Ja, andades Adorée, och slog ned ögonen, det är han, señor ...
  
  Och så var det morgon och afton den friardagen.
  
  Men nästa förmiddag överräckte don Ramons halmgule betjänt, herr Sirius,
  en biljett till lord Fairy, där denne satt i sin däcksstol och stoppade
  dagens tredje pipa. Biljetten innehöll en utmaning på pistol -- »eller
  annat tillgängligt vapen». Don Ramon föreslog tio stegs avstånd och tre
  skott i hastig följd. Plats: babords promenaddäck, tid: klockan sex
  påföljande morgon.
  
  Lord Fairy läste uppmärksamt igenom biljetten två gånger -- utan att
  upphöra med pipstoppningen. Därpå lät han meddelandet stilla glida ned i
  den med violetta silkesränder invävda flanellrockens högra ficka.
  
  -- Det skall vara svar, meddelade den halmgule herr Sirius kärvt.
  
  -- Jag handlar inte med laxermedel, sade lord Fairy vänligt. Men bed
  doktorn om ett lakritspulver och bartendern om en absint åt er herre.
  Annars brukar sånt där gå över av sig självt fram på förmiddagen.
  
         *       *       *       *       *
  
  Den nyss beskrivna, tämligen löjliga kontroversen blev inte utan
  konsekvenser -- vilket ånyo bevisar sanningen av den bekanta paradoxen
  att endast det oväsentliga är väsentligt.
  
  Med engelsmannens medfödda takt lät lord Fairy inte undslippa sig ett
  ord om utmaningen -- ens till mr Lifton, som var hans vän. Men middagens
  träningsmatch påkallade en häftig rörelse av his lordship och därvid smög
  sig don Ramons ljusblå biljett ur fickan på lord Fairys flanellrock.
  Den blev liggande på däcket en stund och såg nästan ut som ett stort
  tjänstefrimärke. Det var åtminstone madame Lamelles reflexion, när hon
  några minuter senare gick förbi och plockade upp föremålet.
  
  Ja. Sedan var det naturligtvis inte mycket bevänt med don Ramons
  hemlighet.
  
  En duell ombord!
  
  Kapten Le Moine var förargad -- men förargelsen föreföll kryddad av
  ett litet stänk nervositet -- doktorn hånskrattade, storfurstinnan
  _betraktade_ för första gången den spanske markisen, mr Lifton och
  sir Phil ryckte på axlarna, furstbiskopen smålog och madame Lamelle
  var förtjust. Leo Peolbin gjorde sig besvär att på baksidan av
  dagens matsedel erbjuda lord Fairy sina tjänster som sekundant, och
  överstewarden lät för säkerhets skull stuva in tolv flaskor Pommery i
  isskåpet nummer ett.
  
  Den ende som tog affären seriöst var herr Grenander -- inte för själva
  sakens skull, bevars! men för de möjligheter han ansåg den innebära.
  Lorenzos miniatyrvärld var alltså tillräckligt stor att skapa duellhot
  för Adorées skull efter föga mer än en veckas varsel. Faktum räckte till
  att bygga upp en sannolikhetskalkyl på.
  
  För knappa tjugufyra timmar sedan hade herr Grenander välsignat den
  omständigheten, att han ägde sin skyddsling mellan babords och styrbords
  relingar ombord på en hygglig båt med fritt vatten runt omkring. Nu kände
  denna förträffliga människa något som liknade ett pressande moraliskt
  ansvar vid tanken, att man stod utan alla landstigningsmöjligheter, om
  den rasande duellanten gick till attack på nya frontlinjer. Nyss tycktes
  honom Kapstaden som en skrämmande fara; i detta ögonblick önskade han
  intet högre än att få sätta klackarna i dess trottoarer med Adorée
  trippande strax bredvid, tätt intill.
  
  Men det allra mest kuriösa med don Ramons duellvanvett var, att Adorée
  plötsligt började visa ett starkt och positivt intresse för gentlemannen
  från Don Quixotes och Sancho Panzas land. Det hjälpte inte mycket, att
  riddaren av den sorgliga skepnaden förlöjligades i alla kvarter och att
  vapendragaren Sirius gjordes till föremål för den blodigaste drift.
  Adorée hade fått för sig att don Ramon inte var besjälad av någon högre
  önskan än att låta sitt blod för hennes skull; följden blev att hon
  satte upp ett till hälften sorgset, till hälften betänksamt ansikte, som
  förmörkade måltiderna och timmarna mellan dem.
  
  Vad don Ramon beträffar, föredrog han att inte alls visa sig, och
  sekreteraren rökte numera sina cigarretter vid bommarna midskepps, till
  tredje klass. -- Magneten drar till sig järnet, sade lord Fairy och
  kastade med huvudet åt herr Sirius, utan att göra anspråk på applåder.
  Men dem fick han i alla fall.
  
  Sent på kvällen samma dag -- eller rättare mitt i natten -- företog
  furstbiskopen en extra promenad på däck; hjärtat kändes nämligen litet
  motspänstigt vid försöket att somna in. Till sin förvåning observerade
  han, att det lyste i skrivhytten. Prelaten gick fram, på tå, till
  fönstret, satte näsan mot glaset och skyggade för ögonen med handflatorna
  för att kunna se, ty södra korset sprutade eld denna natt.
  
  Var det icke herr Grenander? Jo visst. Han satt lutad över en tjock bunt
  manuskriptpapper och de guldramade ögonglasen bröto skrivbordslampans
  starkt lysande strålknippe.
  
  Furstbiskopen tvekade inte; en minut senare hade han kastat sin nattrock
  över soffan bakom herr Grenanders. Denne gjorde ingen annan rörelse än
  med pennan över pappersarket.
  
  -- Stör jag er, min herre?
  
  Herr Grenander ruskade på huvudet -- utan att vända sig om.
  
  Det skulle varit madame Lamelle, tänkte hans helighet och smålog för sig
  själv.
  
  Furstbiskopen skruvade på takljuset precis som om han varit hemma hos sig
  själv.
  
  -- Det är en förtjusande natt vi ha, sade han. Så mycket stjärnor trodde
  jag knappt det fanns.
  
  Herr Grenander svängde om skrivstolen. Det var inte hans mening att vara
  ohövlig, när han svarade:
  
  -- Man ser dem bättre där ute.
  
  Den gamle mannen skrattade vänligt:
  
  -- Har ni någonting emot, att jag tar er tid i anspråk tio minuter?
  
  -- Naturligtvis inte.
  
  -- Blir ni ond om en gammal präst lägger sig i vad han kanske inte har
  med att göra?
  
  -- Om den gamle prästen är ers helighet -- nej!
  
  -- Jag tackar er, min herre. Får jag då till att börja med göra er tre
  frågor?
  
  -- Gärna tio, monseigneur. Genera er bara inte.
  
  -- Är fröken Villanueva en släkting till er?
  
  -- Nej.
  
  -- Älskar ni henne? Tänker ni gifta er med henne?
  
  -- Ingendera delen, monseigneur. -- Nu har ni bara en fråga kvar.
  
  -- Vet ni av att _hon_ älskar _er_?
  
  Herr Grenander reste sig upp.
  
  I det starka, vita ljuset av de nu oskärmade elektriska globerna
  kunde man tydligt se att hans ansikte röjde spår av intellektuell
  överansträngning. Hyn saknade färg, munvinklarna voro spetsade nedåt.
  Håret föreföll nästan metallblankt vid tinningarna och låg som en tunn,
  blond flock av silke över hjässan. Glasögonbågarna hade plöjt fåror, där
  de ätit sig in i skinnet under årens lopp.
  
  -- Ers helighet får ursäkta ...
  
  -- Se så. Bliv inte ond. Jag är en gammal man -- kunde vara er far,
  kanske er farfar. En präst lär känna människorna, och jag skulle aldrig
  trängt mig på er, om jag inte ...
  
  -- Om ni inte?
  
  -- Nå, det är detsamma. Vore jag i ert ställe skulle jag ta en månads
  tjänstledighet från de sydafrikanska kolonierna och i stället kolonisera
  en annan mark. Det är inte nog att vara pliktmänniska här i världen. Man
  har skyldighet att prestera ett visst kvantum lidande, att erövra ett --
  ofta mycket obetydligt -- mått av fröjd med några droppar hjärteblod som
  quinta essentia. Vill ni inte släppa till det, har ni levat förgäves, om
  ni så kommer i Encyklopedien för era rön och iakttagelser beträffande den
  sydafrikanska kolonialpolitiken.
  
  Furstbiskopen teg en sekund.
  
  -- Det är, sade han sedan, en ovanligt praktfull stjärnhimmel i natt. Har
  min herre betraktat södra korset? Det är en vacker, men riskabel syn. Man
  lär sig prata bredvid mun av det, har någon sagt.
  
  Men herr Grenander satt med blickarna fästa vid mattans bjärtröda rosett
  och hörde inte furstbiskopens fråga.
  
  
  
  
  FEMTE KAPITLET.
  
  En tullvisitation med konsekvenser.
  
  
  Torsdagen den 17 februari klockan 1,10 eftermiddagen lade kapten Le Moine
  för första gången under tjugu dygn sin hand på maskintelegrafens spak.
  Han signalerade _klart_, och strax därpå _halv_. Ty nu sköt Lorenzos stäv
  fram i Table bays vatten och Taffelbergets platta silhuett ryckte hastigt
  närmare.
  
  Kapstaden.
  
  Lorenzos förstaklasspassagerare stodo i spridda grupper vid babords
  reling -- redan i upplösningens tecken. Det var som åsynen av land och
  det i spridda staplar sorterade resgodset satt en kil i intimiteten,
  splittrat den stora familj på gott och ont som herrarna och damerna av
  första klass hunnit bilda.
  
  Herr Grenander och fröken Adorée hade tagit plats vid dörren till
  skrivrummet och bekikade därifrån vad som kunde ses av själva staden,
  vilket inte var mycket. Den jättelika vågbrytaren stack fram sin
  milslånga tunga och plåtskjulen glänste i solen som om det nyss regnat på
  dem.
  
  Adorée bara skrattade, skrattade åt ingenting. Herr Grenander däremot
  kände sig, så journalist han var, en smula nervös, och upprepade för
  femtioelfte gången sina förmaningar till Adorée: att vad som än skedde
  inte vika från hans sida. Förut hade han gått igenom planen för de första
  dagarna -- redan denna eftermiddag skulle det bli butiksvandring för att
  nödtorfteligen ekipera fripassageraren.
  
  I samma veva gick furstbiskopen förbi. Han var knappt till att känna igen
  -- i hög hatt, bonjour och grårandiga byxor. Men humöret var detsamma,
  blitt, vänligt, faderligt.
  
  -- Fröken Villanueva reser, sade han, just på det sätt man _borde_ resa,
  utan annan packning än de nödvändiga kläderna på kroppen. Varje ångbåt
  och tåg stannar alltid vid en stad och varje stad har butiker, där
  resenären kan få vad han behöver. På det sättet blir man oberoende av
  tull, bärare, förargelse, besvär -- av allting.
  
  -- Utom _en_ sak, inföll madame Lamelle, som ända till resans sista timme
  agerade biskopens oskiljaktliga kaftantofs.
  
  -- Vad skulle det vara?
  
  -- Pengar.
  
  Herr Grenander ryckte till; den sidan av saken hade han inte tänkt på
  förut. Skulle kreditivet på 6,000 räcka under nuvarande förhållanden?
  Nåja, varom inte, så fanns ju både bank och telegraf i Kapstaden. Kerman
  hade kanske inte haft så orätt den gången, när han påstod, att det
  största behaget med kapitalet var att en karl kunde känna sig oberoende
  av fatala tillfälligheter.
  
  -- Förlåt, jag uppfattade inte vad ers helighet yttrade.
  
  -- Jag var näsvis nog att fråga, var herrskapet tänker ta in i Kapstaden.
  
  -- Man har rekommenderat hotell van Leeken...
  
  -- Det är ett holländskt hotell. Ganska bra, tror jag. Om ni inte har
  någonting däremot skall jag lämna min adress -- för den visserligen
  otroliga eventualiteten att ni, min herre, kunde behöva mitt bistånd på
  ett eller annat sätt. Ingenting är vissare än det ovissa. Se här, om ni
  behagar, Hôtel Royal vid spårvägen till Claremont.
  
  Leo Peolbin, ryssen, steg just nu ut från skrivrummet. Det enda som
  skilde landstigningens herr Peolbin från långfärdens var att han dragit
  på sig ett par förskräckliga krämgula handskar.
  
  Ryssen myste. Han såg nämligen på något avstånd den spanske markisen
  don Ramon, som stod och fullständigt slukade fröken Villanueva med sina
  brinnande svarta ögon. I och för sig var ju detta ingenting att le åt,
  men fröken Villanueva vände spanjoren ryggen med ett så ihärdigt och
  demonstrativt förakt, att ingen kunde missta sig på meningen. Och det
  tyckte den hjärtlöse ryssen var bra.
  
  Det tog Lorenzo en dryg timme att komma in i dockan nummer tre, och
  samtidigt växlades de sista avskedshälsningarna, somliga kalla, andra
  nervösa, de flesta likgiltiga, där de inte alldeles glömdes bort. Lord
  Fairy hade en bekant på kajen, som han signalerade åt med sin svarta,
  silverklackade käpp, och herr Sirius, don Ramons gule sekreterare,
  ansträngde sin hesa, osympatiska stämma för att göra sig hörd av någon
  chaufför där nere.
  
  I samma ögonblick var landgången klar, i nästa sviktade den under de
  första passagerarnas steg. Kapten Le Moine stod på kommandobryggan och
  tog åt mössan. Hans min vittnade om belåtenhet, vad orsaken nu kunde vara.
  
  Tullmyndigheterna hade på vanligt kitsligt sätt ringat in främlingarna
  med rep; man kunde ingen annanstans komma än in i ett jättelikt skjul med
  låga diskar runt alla fyra väggarna. Bakom dem stodo tullherrarna med
  vita klisterlappar att pryda upp resväskorna med.
  
  Herr Grenander var en av de första som passerade mellan repen. I vardera
  handen bar han en resväska. Adorée gick tätt bredvid och höll honom,
  enligt instruktion, i rockärmen.
  
  Med en duns satte han upp resväskorna på den plåtfodrade disken och
  spände upp remmarna.
  
  -- Cigarrer eller sprit? frågade tullherrn.
  
  -- Nej, svarade herr Grenander, som varken kunde dricka eller röka, bara
  toalettsaker och kläder för personligt bruk.
  
  Tullherrn gjorde sig beredd att med ena handen klistra två fridlysande
  märken på den resandes gepäck, medan den andra, liksom i distraktion
  eller för formens skull, trevade innanför den större resväskans lock.
  Härunder miste undersökarens ögon plötsligt sitt likgiltiga uttryck, och
  handen nummer ett tappade klisterlapparna, samtidigt som nummer två drog
  fram en fylld, ja, inte ens öppnad cigarrlåda. En precis likadan låda
  påträffades omedelbart i den mindre resväskan.
  
  Tullherrn log ett otrevligt leende och sade kort:
  
  -- Ni ljuger, sir.
  
  Herr Grenander var röd i ansiktet som en kokt hummer, och ögonen sköto
  ursinniga blixtar bakom de guldramade, starkt bikonvexa glasen.
  
  -- Det är inte mina cigarrer. Jag röker icke. Lådorna måste vara
  insmugglade i mitt resgods.
  
  -- La, la, la, svarade tullherrn bara och placerade kärleksfullt
  cigarrlådorna en under vardera armen. Herrn följer med hit bort, till
  förman.
  
  Det var bara tio steg att gå. Herr Grenander var utom sig av förbittring,
  det gick inte alls i hans stil att bli hållen för lögnare och bedragare.
  Han sade förmannen det -- och blev trodd. Lådorna togos emellertid i
  beslag, och herr Grenanders sinnesjämvikt återvände småningom. -- Han
  kom därvid -- ganska plötsligt för resten -- att tänka på Adorée, som
  inte längre hängde vid hans rockärm. Efter instruktionen.
  
  Hon står kvar vid de öppnade resväskorna och bevakar deras innehåll,
  tänkte herr Grenander, det var klokt av henne.
  
  Nu var hela det stora tullskjulet proppfullt av folk, som protesterade
  och deklarerade på alla kulturspråk -- och litet till. Luften yrde av
  explosiva vokabler och i utgångsdörren uppförde hotellvaktmästarna en
  fugal kör vid framrytande av hotellnamnen.
  
  Nej, resväskorna stodo där de stått, men ingen Adorée syntes till -- idel
  främmande ansikten runt omkring. Herr Grenander gick några steg åt höger
  och några åt vänster längs plåtdisken, frågade de närstående om de sett
  en ung dam, så och så, ropade till sist hennes namn. Förgäves.
  
  Kanske hon gått förut och nu väntade vid utgången? Nej, där var hon inte
  heller.
  
  Med hettande tinningar gick herr Albert tillbaka till luckan, där han
  nyss avlagt räkenskap hos förmannen. Tomt. Så återvände han för tredje
  gången till de alltjämt öppna resväskorna, bakom vilka tullherrn nummer
  ett fortfarande stod på post.
  
  -- Ni har förlorat något, sir? frågade denne spydigt. Utom era två
  cigarrlådor. Va, sir?
  
  En otrolig, men inte fullständigt utesluten eventualitet kunde vara, att
  Adorée begivit sig tillbaka ombord. Herr Grenander trängde sig mellan
  den nu inte längre så kompakta folkmassan och tog landgången med tre
  steg. Fåfängt, min herre. Fröken Villanueva hade inte varit synlig sedan
  hon lämnade ångaren för omkring en halv timme sedan.
  
  En halv timme! Adorée hade redan varit försvunnen tjugu minuter. Med
  en god bil kan man på tjugu minuter hinna lika många kilometer. Herr
  Grenander inte sprang utan rusade in i tullokalen.
  
  Där var nu nästan tomt.
  
  Ett par tjänstemän stodo i sömnigt samspråk och rökte cigarretter. En av
  dem pekade på de kvarlämnade resväskorna, som någon under tiden passat
  på att spänna ihop. Herr Grenander ryckte dem till sig, tog en i vardera
  handen, störtade sviktande mot utgången och hoppade upp i en bil.
  
  Kapstadens chaufförer äro härdade. Denne drog inte på munnen ens, när
  en upphetsad, fetlagd herre med guldbågade glasögon, snubblande över
  fotsteget, skriade:
  
  -- Till hotell van Leeken.
  
  
  
  
  SJÄTTE KAPITLET.
  
  Herr Grenander får sin uppfattning om ordningsmakten korrigerad.
  
  
  Eftersom illusionen är det sista som lämnar människan färdades herr
  Grenander till sitt hotell med en (mycket svag, nästan döende)
  förhoppning, att Adorée var där före honom. Hans förnuft sade honom att
  denna sangvinism förtjänade värdesättningen _idiotisk_. Allting pekade
  åt ett och samma håll, mot _en_ förklaring: Adorée hade blivit narrad ur
  tullskjulet och därefter bortförd. De i Grenanders bagage insmugglade
  cigarrlådorna röjde med tillräcklig tydlighet en på förhand uppgjord
  plan, som blott lyckats alltför väl.
  
  Inte heller var det just någon trollkonst att gissa, vem boven kunde
  vara. Den sig så kallande don Ramon och hans förbrytarporträtt till
  betjänt voro som beställda för ett dylikt streck. Men så sant herr
  Grenander befann sig i ett ordnat samhälle med polis, konsuler och
  militär, så skulle den spanske uslingen _o-för-dröj-ligen_, inom högst
  en, allra högst två timmar tvingas att lämna sitt rov tillbaka.
  
  Nej, naturligtvis. Hotell van Leeken kände inte till någon ung dam, som
  väntade på en med linjeångaren Lorenzo anländ passagerare. Herr Grenander
  lät emellertid lyfta ut resväskorna, gav portiern nödiga instruktioner
  och kastade sig upp i bilen igen. Ur plånboken letade han fram namnet
  och adressen på sitt lands generalkonsul, chauffören anmodades köra
  utan hänsyn till ringar eller möjligen befintligt bilreglemente och
  passageraren gjorde framställningen verksam med litet -- ja, inte så
  litet engelskt mynt.
  
  Herr Grenander hade tur, för en gångs skull, sade han sig själv. Inte nog
  med att generalkonsuln genast befanns villig att ta emot; han visade sig
  också vara en ung, rivande man med god fattningsförmåga och brinnande
  håg att låta svårigheterna befrukta verksamhetsbegäret. Journalisten
  refererade händelsen klart, utan _ett_ överflödigt ord, och innan han
  slutat, hade generalkonsuln pressat långfingret mot bordsklockans
  elektriska knapp:
  
  -- Bed Tom Feathertom komma hit.
  
  -- Vad råder ni mig alltså till? frågade herr Grenander, vad tror ni om
  saken?
  
  Generalkonsuln ruskade på huvudet.
  
  -- Det hade varit gynnsammare för er, om den här malören inträffat i
  någon annan stad än just Capetown. Tro inte att jag överdriver så värst
  mycket, om jag säger, att vilken annan storstad i de fem världsdelarna
  som helst skulle erbjudit oss gynnsammare jaktmarker, när det gäller
  villebråd av er don Ramons typ.
  
  -- Ni menar?
  
  -- För det första att polisen inte är sådan den borde vara här, för
  det andra att Kapkoloniens skojare ha en självhjälpsorganisation, som
  fungerar med en från deras synpunkt idealisk precision, och för det
  tredje att förbrytarvärldens grand old man har en betrodd ställning i
  detektiva avdelningens kontrollkontor.
  
  -- Man får således söka hjälp på annat håll?
  
  -- Ja. Och nej. Att inte anmäla saken för polisen vore riskabelt redan av
  den anledningen, att vi då bleve misstänkta för att vilja sköta affären
  på egen hand -- och det skulle uppväcka en förklarlig jalousie de métier
  hos vederbörande, som till sist _möjligen_ kunna vara oss till nytta.
  Allt beror på vilken ställning don Ramon intar till...
  
  -- Förbrytarvärldens grand old man?
  
  -- Just precis. Vad vårt eget arbete beträffar, hörde ni kanske, att jag
  nyss skickade bud på en herre vid namn Tom Feathertom?
  
  -- Det undgick mig inte.
  
  -- Well, det är just er man, mr Grenander. Bliv inte rädd för hans ungdom
  utan gör honom i stället till chef för er expedition. Pojken anser sig
  stå i en underlig sorts tacksamhetsskuld till mig för ett handtag han
  fick, när han råkat i knipa en gång -- och han avskyr myndigheterna, som
  de sista åren envisats att vilja ha honom inom lås och bom...
  
  -- En originell rekommendation.
  
  -- Man skulle också kunna säga, att han känner de misstänkta kvarteren
  som sin egen ficka och reagerar vid dolda brott som slagrutan för den
  underjordiska källådern. Men se där ha vi honom. Kom in, Tom!
  
  En gänglig pojke på aderton, nitton år öppnade dörren raskt, men
  anmärkningsvärt tyst, och steg fram i rummet. Man kunde inte låta bli
  att lägga märke till hans svarta ögon, som blänkte av livlighet och
  äventyrshunger -- profilen var närmast semitisk till skulpturen. Hyn mörk.
  
  -- Detta är Tom Feathertom och detta är mr Grenander från Europa,
  presenterade generalkonsuln. Sitt nu ner Tom, så skall du få höra på en
  lustig historia.
  
  -- Det passar mig precis, sir, sade Tom, och slog sig ned i
  fönsternischen med uppdragna knän.
  
  Journalisten måste beundra generalkonsulns förmåga att ytterligare
  koncentrera ett koncentrerat referat. Vid berättelsen om de insmugglade
  cigarrlådorna började Tom Feathertom spinna som en katt; till sist
  fuktade han gnäggande fingertopparna mot läpparna, en manöver som hos
  honom tycktes vara det starkaste uttrycket för entusiasm.
  
  När generalkonsuln var färdig, hoppade Tom ner ur fönsternischen, vände
  sig till herr Grenander och frågade:
  
  -- Har ni tillräckligt med pengar, sir?
  
  -- Jaa, svarade Albert Grenander, något osäker, vad säger ni om trehundra
  pund, mr Feathertom?
  
  -- Kalla mig Tom, bad den unge mannen, men med sjutusen francs kommer vi
  inte någon vart. Här i Sydafrika är det med rättvisan som med kriget i
  Europa; det finns bara en gata till segern och den är stensatt med mynt.
  
  -- I så fall hade vi ju kunnat avvara ditt bistånd, Tom, inföll
  generalkonsuln stillsamt.
  
  -- Alldeles säkert, svarade Tom, men då blev det hundra procent dyrare.
  
  -- Jag har utvägar att telegrafera efter medel, inflickade herr Grenander.
  
  -- Gör det, bad Tom enträget. Standardbanken -- en gentil bank med
  kolonner utanför porten, sir, är inte olivad för såna där uppdrag.
  
  -- Men hur mycket tror ni?...
  
  -- Beställ tvåtusen pund, sir, så är vi på den säkra sidan.
  
  Generalkonsuln nickade.
  
  -- Ni kan lita på Tom.
  
  Herr Grenander skrev ett par ord på ett blad i sitt anteckningsblock:
  
  -- Utgå ifrån att pengarna ligga i min plånbok. Sedan?
  
  -- Ni menar: först! Nåväl. Generalkonsuln ritar ihop en lång allvarlig
  skrivelse till regeringen på sitt blå, stämplade papper och anmäler,
  att man knyckt en hygglig flicka i tullen, en hygglig flicka av hygglig
  nationalitet. Hade det varit fråga om ett par viskyankare eller en fransk
  bil, så kunde det blivit litet väsen i stan, men vem frågar efter en
  tös? För att inte blamera sig sätter man i gång en lam undersökning,
  och mr Grenanders spanske markis blir sökt på hotell, pensionat och
  möjligen också i biljardsalongerna, men han finns naturligtvis inte på
  något av dessa ställen. Regeringen får sina papper tillbaka från polisen,
  sätter en violett stämpel på dem, och om fjorton dagar ligger bunten på
  generalkonsulns skrivbord, just här, mina herrar. Man är ledsen, men (det
  står att läsa mellan raderna) varje nation i Kapstaden får ta vara på
  sina flickor, om det är så illa ställt att flickorna inte kan ta vara på
  sig själva.
  
  Herr Grenander reste sig upp. Situationen motsvarade inte alldeles hans
  föreställningar om det moderna samhällets höjda hand mot förbrytare
  och våldsverkare. Den naiva själen hade tänkt sig en polisminister
  -- i värsta fall en polismästare -- som omedelbart efter rekvisition
  från det mäktiga rikets generalkonsulat skulle mobilisera hela kåren,
  låta telegrafen spela i alla väderstreck, undersöka misstänkta
  transportfordon, hejda båtar och tåg, och senast inom två timmar
  överlämna mademoiselle Adorée Villanueva till monsieur Grenander och
  don Ramon i sällskap med titulus Sirius till Kapstadens mest ansedde
  fängelsedirektör.
  
  Den mobiliserade ordningsmakten hade plötsligt krympt ihop till en
  gänglig aderton års pojke, vars bästa meriter inskränkte sig till
  myndigheternas lystnad efter hans person. De två timmarna blevo ovissa
  dagar, kanske veckor, och kostnaderna...
  
  Hur var det Kerman sagt en gång:
  
  -- Har du den minsta världens glädje av alla dina pengar?
  
  _Då_ hade Grenander blivit stött -- därför att han inte förmådde prestera
  en tillräckligt dräpande replik.
  
  Jag skulle ha lust att skicka Kerman ett telegram nu och ge honom svar på
  tal, tänkte herr Grenander, satte sig upp i den väntande bilen, vinkade
  åt Tom att följa med och for direkt till Standardbanken.
  
  
  
  
  SJUNDE KAPITLET.
  
  Herr Grenander hittar en dam på sin balkong.
  
  
  När herr Grenander kom tillbaka till Hotell van Leeken efter besöken i
  banken och polishuset -- i vars port mr Feathertom avvek -- var klockan
  sju. Portiern uttömde sig i ursäkter, att mademoiselle den efterfrågade
  inte låtit sig avhöra. -- Som ersättning hade man ställt etablissemangets
  praktrum, en charmant citrongul salong med balkong åt hamnen, till
  främlingens förfogande.
  
  Herr Grenander tog hissen upp. Vid en blick i den i korgväggen infällda
  spegeln erinrade han sig, att han inte ätit sedan klockan åtta på
  morgonen. Det förvånade honom att han inte känt eller kände den minsta
  hunger -- så beroende av precisa tider och pedantiska vanor han trott sig
  vara.
  
  Det förefaller mig som om jag skulle kunna vara utan mat ett helt år,
  konstaterade herr Grenander tyst och satte nyckeln i hotellrummets
  dörrlås.
  
  Portiern hade rätt. Det var verkligen ett magnifikt rum i en diskret
  gul färg. Fyra stora, kopplade fönster, bakom vilka ett balkongräck
  skymtade, öppnade utsikt åt hamnen och en trädplanterad esplanad. Mycket
  kunde emellertid inte skönjas nu, skymningen hade redan fallit på. Herr
  Grenander vred därför om knappen till det elektriska ljuset och fann
  kristallkronan vara i stil med rummets övriga inredning. Han beställde
  en kopp te med ett par löskokta ägg till och slog sig ned i skrivstolen.
  Därvid föllo hans blickar på ett korsband med hans namn.
  
  Albert Grenander hade nu hunnit så långt, att han upphört att förvåna sig
  över någonting. En lång historia i platstidningen var förstreckad, tre
  jättestora blåkråkor utmärkte den. Rubriken löpte över flera spalter:
  _Tysklands kolonialpolitik sätter frukter_; -- förmodligen var det
  någon av de f. d. reskamraterna, som visade specialisten på Sydafrikas
  kolonialväsen denna uppmärksamhet. Men herr Grenanders ögon gledo med
  sublim likgiltighet förbi denna med förföriska underrubriker insprängda
  artikel -- det var först när journalisten på sjätte sidan hittade
  notisrubriken _Senaste polisnytt_ som han hejdade sig och började läsa.
  
  Såvitt herr Grenander kunde förstå fanns här inte en rad, som ägde
  samband med Adorée och hennes försvinnande. En infångad falskmyntare, två
  berusade belgier, som ställt till bråk i Sea point, en kvinna med tre
  butiksstölder på sitt samvete och en herrelös, troligen stulen motorcykel
  -- se där allt. Journalisten kastade tidningen i papperskorgen och tog
  med världsfrånvarande min och utan entusiasm itu med sitt te och sina
  ägg. Han undrade var mr Feathertom kunde hålla till...
  
  Ett buller. Det lät som om någon skrapat på en av fönsterrutorna med
  nageln. Herr Grenander såg upp och höll andan.
  
  Nej -- hans nerver hade spelat honom ett spratt. Mindre underligt för
  resten, så som de blivit frestade denna dag. En kopp till av detta
  förträffliga, starka te...
  
  Omigen. Nu var det en tydlig knackning på rutan. Det fanns intet tvivel
  längre -- någon uppehöll sig på balkongen till detta rum.
  
  Herr Grenander kände en lindrig hjärtklappning, inte av rädsla, men
  vid tanken att denna någon kunde vara Adorée. Han skyndade fram till
  balkongdörrarna och slog upp dem.
  
  Ja, vid alla makter, det var en kvinna! Hon stod lutad mot en av pelarna
  längst bort, men nu, i dunklet var det omöjligt att urskilja hennes drag.
  Herr Grenander stammade:
  
  -- Adorée! Är det du?
  
  Kvinnan gick, utan att svara, ett par steg närmare. Journalisten insåg
  genast sitt misstag. Denna dam var minst tjugu centimeter längre än
  fröken Villanueva.
  
  Under de sista månaderna hade herr Grenanders förmåga att umgås med det
  andra könet utvecklats på ett högst förvånande sätt. Utan minsta spår
  till förlägenhet bjöd han den främmande damen att stiga in i rummet.
  
  -- Denna balkong tillhör nämligen, fortsatte han, ett av mig förhyrt rum,
  varför jag förmodar att här föreligger ett misstag, som vi måste se till
  att få rättat. Behagar ni sitta ned ett ögonblick, medan jag ringer på
  betjäningen.
  
  -- För all del, bad den främmande damen ivrigt, gör inte det. Blanda inte
  in någon utomstående i den här historien.
  
  Herr Grenanders röst lät hård och reserverad -- och inte alls artig --
  när han sade:
  
  -- Ni torde likväl finna, att en förklaring...
  
  Men då lyfte damen på hatten och håret, och där stod mr Tom Feathertom.
  
  -- Behöver ni _nu_ någon förklaring, sir?
  
  Herr Grenander var ännu inte inne i sin nya roll som detektiv på
  spaningsjakt; han blev ond:
  
  -- Vad är det där för maskeradupptåg? Jag hade föreställt mig...
  
  -- Seså, seså. Ni höjer rösten, sir, och det bör ni låta bli. Ett hotell
  är inte ett hotell om det har ljudsäkra väggar -- och hotell van Leeken
  utgör inte något undantag från den allmänna regeln.
  
  Albert drack en klunk te.
  
  -- Det var alltså ett experiment?
  
  -- Ett prov kan ni kalla det. Jag har inte uppträtt som jänta på fyra år,
  och kände mig rätt osäker i klövarna. Nå, det har ingen risk, kan jag
  förstå. Ni lät lura er, ni, och då duger jag nog. Ringde ni, sir?
  
  -- Nej.
  
  -- Då kanske ni tillåter att jag...
  
  Tom satte på sig den med hatten kombinerade peruken och tryckte på
  ringklockans knapp.
  
  -- Ni låter hälsa portiern att er släkting, den efterfrågade miss
  Villanueva, nu kommit till rätta, och att man inte vidare behöver göra
  sig något besvär för er skull.
  
  -- Men...
  
  -- Tyst, någon kommer.
  
  Det knackade på dörren. Förste våningskyparen intog en så vördnadsfull
  hållning som gästen på hotellets dyraste rum har rätt att kräva, och
  Albert Grenander serverade sin av Tom Feathertom tilllagade lögnkaka.
  
  -- Är det tillåtet att fråga _varför_? sporde herr Grenander, sedan
  våningskyparen stängt dörren bakom sig.
  
  -- Man spionerar på er.
  
  -- Vem?
  
  -- Jag vet inte. Någon av don Ramons agenter förmodligen.
  
  -- Och denne agent?
  
  -- Köper underrättelser -- mycket oskyldiga underrättelser, det kan jag
  försäkra er -- av hotell van Leekens portier, den förträffliga människan
  i luckan här nere.
  
  -- Jag börjar förstå.
  
  -- Nu bli de konfysa ett slag, och i krig är det mycket nyttigt att göra
  sina fiender yra i mössan. Man vinner alltid något på det, även om man
  inte precis kan lämna en specificerad promemoria på förhand.
  
  -- Ni tänker alltså, sade herr Grenander och det låg aningen om ovilja i
  hans röst, ni tänker alltså agera fröken Villanueva hela tiden vi vistas
  här på hotellet.
  
  Tom log.
  
  -- Tom Feathertoms gästspel som fröken Villanueva inskränker sig till en
  enda, remarkabel teaterafton, sir, och det är denna. Inte någon annan. I
  False bay finns ett utmärkt pensionat för unga damer. Om tjugu minuter
  avlägsna vi oss från hotellet, och ni låter då vår värderade portier
  beställa ett rum på sagda pensionat för er myndling. Ni tillägger, att
  hon beger sig dit redan i kväll, med sista båten. Att sedan ordna upp
  affären med pensionatet åtar jag mig.
  
  -- Gott, Tom, jag skall göra som ni önskar.
  
  -- Det låter höra sig. Nu är det min tur att avlägga rapport. Som ni
  snart skall finna, sir, har jag inte legat på latsidan.
  
  Albert satte sig kapprak i stolen.
  
  -- Ni har ett spår, Tom, sade han andlös.
  
  -- Sakta i backarna, herr newspaperman. Ett spår! Nej, minsann, så gott
  om dem är det inte. Men jag har talat med en man, en klok man, med god
  uppfattning, som _sett_ fröken Villanueva lämna tullhuset och _hört_
  henne yttra några ord på spanska till den herre, som hon höll under armen.
  
  -- Vad säger ni? Höll hon honom under armen?
  
  -- Låt mig först beskriva herrn få vi se om signalementet stämmer: en
  lång, mörkhyad prisse med blåsvarta mustascher, stora tjusiga ögon och en
  profil, skön som på ett tvålporträtt. När han orerade, kastade han ned
  huvudet, så här, som en häst.
  
  -- Det är _han_.
  
  -- Och _hon_: röda läppar, vita tänder, ung och fräsch, svinaktigt söt.
  När hon talar skorrar hon på r och det låter näpet som sju tusan.
  
  -- Det är Adorée. Människa, fort! Säg mig, vart gick de? Ni har skurken
  fast? Håll mig inte på sträckbänken längre! Tom!! Tom!!!
  
  -- Utanför tullhuset stod en bil, en chokladbrun bil med svarta ränder.
  Herrn öppnade dörren och bad damen stiga in. Hon tvekade, såg sig
  oupphörligt om och tycktes med ens alldeles ha tappat kontenansen. Då
  yttrade han några ord, som kom henne att ge vika, damen steg in, herrn
  efter, dörren smällde i lås, bilen susade bort. Är ni med, sir?
  
  -- Vidare, vidare!
  
  -- Det är lätt att säga, sir. Från det ögonblicket är den chokladbruna
  bilen som uppslukad av jorden. Jag har mina bekanta litet här och var i
  stan, men ingen har sett en chokladbrun bil med svarta ränder. De flesta
  äro röda eller svarta, som ni kanske sett, sir, så nog borde en vaken
  karl lägga märke till en chokladbrun. Om man inte kunde misstänka att er
  don Ramon hade bråttom, skulle jag våga tio mot ett på att han målat om
  sin kärra någonstans i förbifarten.
  
  Herr Grenander skakade på huvudet.
  
  -- Observerade inte ert ögonvittne en herre till, en halmgul individ med
  rävaktigt utseende och väsande röst?
  
  -- Nej. Vilken roll skulle han spelat?
  
  -- Betjäntens. Mannen lät kalla sig herr Sirius ombord på Lorenzo, och
  gjorde ett osedvanligt vidrigt intryck.
  
  -- Antagligen blev han permitterad genast vid landstigningen. Den figuren
  förekommer nämligen inte heller i fortsättningen.
  
  -- Aha. Ni har en fortsättning, min käre Tom. Ni är då en riktig
  trolleriprofessor.
  
  -- Spara era lovord, sir. Då jag såg, att jag hade en halv timme på
  mig, innan ni kunde väntas hit, gjorde jag en hastig rond på några
  välunderrättade ställen. Turen var inte alldeles förgäves: jag fick reda
  på två saker.
  
  -- För det första?
  
  -- Att don Ramon saknar förbindelser med Kapstadens organiserade
  underjord, att alltså polisen inte har något intresse att skydda honom.
  
  -- För det andra?
  
  -- Att en man, vilkens beskrivning passar precis in på don Ramons
  signalement, förut i obekant syfte gjort ett par resor mellan Kapkolonien
  och Madagaskar.
  
  -- Madagaskar?
  
  -- Ni ser förvånad ut, sir, men det borde ni inte bry er om. Madagaskar
  är en utmärkt ö för uppfinningsrika herrar, och pengar finns att förtjäna
  för folk med fint väderkorn. Jag har själv varit där ett par gånger --
  som pojke, tillfogade denne övermage med största allvar.
  
  Herr Grenander började mäta rummet med långa, betänksamma steg. Aldrig
  ett ögonblick föll det honom in, att Adorée kunde ha följt med spanjoren
  frivilligt. Hon hade, liksom han själv vid tullvisitationen, blivit
  lockad i en fälla.
  
  -- Tom, sade herr Grenander irriterad, det duger inte att sitta här med
  armarna i kors.
  
  -- Har ni några planer, sir? frågade Tom med retsamt lugn.
  
  -- Planer! Naturligtvis inte. Det är ju ni som är expeditionens chef.
  
  Tom nickade.
  
  -- Det är ingen sinekur, sir.
  
  Albert började dra på sig handskarna i brist på annan utlösning för sitt
  verksamhetsbegär.
  
  -- Alltså först vår lilla komedi nere hos portiern, sade han.
  
  -- Därefter uppträdande av förvandlingskonstnären Tom Feathertom, som
  från en skön kvinna blir en ful karl.
  
  -- Sedan?
  
  -- Tålamodsprov, pinsamt drama i tre akter.
  
  -- Ni menar inte, att vi ska slå oss tills ro och vänta tills något
  händer.
  
  -- Ändringar i programmet förbehållas, sir.
  
  -- Hör nu, min käre Tom...
  
  -- Låt mig förklara saken för er. Antag att ni förlorar en dyrbar kråsnål
  eller en ring eller någon annan klenod under en promenad på landsvägen.
  Far ni då ut på sjön och letar efter den?
  
  -- Naturligtvis inte.
  
  -- Se där. Jag kan våga mitt huvud på, att den som knyckt er tös inte
  låter henne gå ut på gatan. Att söka efter henne mellan husraderna skulle
  alltså vara precis lika fiffigt som att ro ut på sjön och leta efter er
  på landsvägen förlorade dyrgrip. Men den som är klok håller ögon och öron
  öppna och placerar en del av sitt rörliga kapital på sådana ställen där
  skvallret går, där whiskyn rinner och folk vänder insidan ut.
  
  -- Det är sålunda det enda vi ha att lita till? sporde herr Grenander
  bittert.
  
  -- Inte det enda, sir. Det finns någonting annat också, och det är det
  bästa av allt, något som gjort underverk mer än en gång, något som gör
  livet värt att leva, därför att tillvaron blir omväxlande som en hygglig
  roman.
  
  -- Vad är det, Tom?
  
  -- Slumpen, sir.
  
  
  
  
  ÅTTONDE KAPITLET.
  
  Slumpen.
  
  
  -- Vad tycker ni om stassen?
  
  -- Är det ert allvar, att jag skall ta på mig de här trasorna?
  
  -- Tyvärr kunde jag inte få tag i några sämre. För övrigt har ni
  ingenting att beklaga er över. Se på mig.
  
  -- Men är det nödvändigt?
  
  -- _Om_ det är. Jo, var lugn för det, sir? Ni kunde lika gärna gå på en
  kungabal i bara kalsongerna som att hälsa på i Woods varieté med bonjour
  och blomma i knapphålet.
  
  Herr Grenander hade fått sin önskan om en livligare spanarverksamhet
  uppfylld. Redan dagen efter expeditionens bildande körde Tom upp honom
  klockan sex på morgonen; ett tidigt kafé, två förmiddagskneiper och en
  biljardsaloon hade de besökt -- utan resultat -- och nu, klockan åtta
  på kvällen, skulle det bära i väg till Woods busvarieté, ett _verkligt_
  ställe, som Tom uttryckte sig.
  
  -- Det finns ingenting som är så nyttigt för huden som litet målarfärg,
  sade expeditionens chef och klatschade en halv tub sminkfett mitt i
  ansiktet på redaktör Grenander. Smeta nu omkring kulören, sir, så blir
  det bra.
  
  Själv firade Tom verkliga orgier med färgen, men när han granskade
  slutresultatet tyckte han ändå att hyn var alltför civiliserad. Albert
  Grenander protesterade, om inte i civilisationens så i förnuftets namn,
  och varnade mot överdrifter.
  
  -- Vet ni av att hälften av Woods publik består av hottentotter, kaffrer,
  malajer och kulier, de senare av olika sorter, indiska och kinesiska? Har
  ni sett en indisk malaj i högtidsdräkt, sir? Ni kommer att bli generad
  över ert hyggliga utseende och generad är vad man sist får bli på ett
  sådant ställe som Woods. Allvarligt talat, vi få inte sticka av från
  mängden alltför mycket, förstår ni, vår uppgift är mera att observera än
  att bli observerade. Inte sant, sir?
  
  -- Jo, naturligtvis har du rätt, Tom, sade herr Grenander fogligt.
  
  Och Tom såg förtjust ut över den komplimang, som herr Grenanders _du_
  uppenbarade.
  
  Albert gick fram till klädskåpet, i vars mahognyfanerade dörr en slipad
  spegeloval gnistrade mot kristallkronans tre buketter av silverornerade
  sfäriska lampor. Med största allvar betraktade han den kolorerade
  vrångbild av redaktör Grenander som glaset visade. Om någon för två
  månader sedan påstått, att ödet tillämnade honom en sådan konfrontation,
  skulle han avvisat tanken med allt det förakt och löje, av vilka han
  kunde vara mäktig. Nu föreföll honom situationen självklar.
  
  Att beskriva Woods varietéinteriör är överflödsgärning. Tag vilken
  internationell buskrog som helst med omålade bord och fernissade stolar,
  häng upp några sömniga, nedrökta japanska lyktor under en läktare
  kring salens tre väggar och slå ut den fjärde till en scen, stor som
  ett borgerligt matsalsbord, och ni har inredningen. Odören kan icke
  skildras, därför att språket ännu inte känner ord, som samtidigt spegla
  allt avskyvärt i luktväg som finns, frän gammal piptobak till den starkt
  animala utdunstningen av malajer och kulier.
  
  Publiken svarade mot Tom Feathertoms antydningar -- i ett hörn av salen
  överträffade verkligheten fantasibilden. Albert Grenander var glad att
  han såg ut som han gjorde. Ett runt bord stod ledigt vid väggen under
  läktaren -- ur varietésynpunkt var det ogynnsamt, ty en med oanständiga
  ord på världens alla språk fullklottrad träpelare skymde synfältet, men
  våra båda herrar hade inte kommit för att se Jui Jimpy Joalli hoppa kråka.
  
  -- Tänd en stark cigarr, rådde Tom viskande, den som inte är van vid
  parfymen, kan bli sjösjuk på tio minuter.
  
  -- Jag röker inte, stönade herr Grenander. Och i detsamma kände han
  kallsvetten bryta fram vid tinningarna.
  
  Tom ruskade på huvudet -- en människa som kan telegrafera efter tvåtusen
  pund och inte röker! Generalkonsuln hade rätt häromdagen, verkligheten
  _är_ underbarare än dikten. Tom plockade fram en grabbnäve cigarretter
  och tände två stycken på en gång. Den han inte klistrade fast mellan
  läpparna lade han att självröka på träbordet, och det lättade mycket
  riktigt atmosfären en liten smula.
  
  Pianisten, en gulvit alkoholist i fjärde stadiet, gick till attack
  på klaveret, vars kraftutveckling mest av allt påminde om en bil på
  åttiotalet. Det gamla skrället åstadkom ett infernaliskt oväsen, men
  kom inte ur fläcken med någon melodi. Samtidigt skakade det smutsgula
  förhänget åt sidan och Jui Jimpy Joalli skuttade in. Hottentotterna
  visslade och kaffrerna ropade bravo. Kulierna -- av indisk ras -- uppgåvo
  sin stams stridsrop, européerna rekvirerade mer whisky.
  
  -- Det märks hon är populär, skrek Tom genom orkanen.
  
  Men herr Grenander hörde inte. Han hade plötsligt fått syn på en fräknig
  nacke under en gul hårkrans, som han tyckte sig ha sett förut. Det var en
  herre som satt vid ett bord alldeles intill; han gav blankt sjutton i Jui
  Jimpy Joalli och vad som försiggick på estraden, läste en tidning, drack
  en varm ångande dryck mitt i februarisommarn och drog korta, häftiga
  bloss på en pipa.
  
  Pianisten fattades just då av ett plötsligt ursinne. Han reste sig upp
  till hälften, grep ett för musikens analytici fullständigt odefinierbart
  ackord med sina tio fingrar och körde samtidigt armbågarna i bas och
  diskant.
  
  Effekten blev storartad. Jui Jimpy Joalli satte sig på stjärten --
  synbarligen utom programmet -- och mannen med den fräkniga nacken och
  gula hårkransen vände en halvprofil mot Tom Feathertoms bord.
  
  Nu var herr Grenander säker på sin sak.
  
  Med av iver darrande fingrar tog han upp penna och anteckningsblock --
  att få öronljud fanns ingen tanke på -- skrev två rader på lappen, rev
  den loss och sköt meddelandet över till Tom.
  
  Tom Feathertom läste. Ögonen strålade på pojken som två stjärnor, när han
  förintade skrivelsen genom att riva den i nästan mikroskopiska flisor.
  Sedan vätte han fingertopparna mot läpparna, vilket -- som vi förut
  förrått -- hos denne individ kännetecknade höjdpunkten av sinnesrörelse,
  och tände två nya cigarretter.
  
  Vad herr Grenander skrivit var följande:
  
  _Mannen med den fräkniga nacken strax till höger om oss är herr Sirius,
  don Ramons sekreterare ombord på Lorenzo._
  
  Minuten efter kolaberade klaverchauffören. Jui Jimpy Joallis nummer var
  slut, det smutsgula förhänget skakade fram igen till sin hysteriska
  ståltrådsdans och kaffrernas utdunstning blev åter normal.
  
  Den grenanderska expeditionens chef lämnade sin plats och slog sig ned
  vid ett bord hos två ladies längre fram mot estraden. Han beställde
  en flaska fransk champagne och föreföll att redan vara något berusad,
  vilket emellertid inte tycktes bekymra damerna, som båda två samtidigt
  försökte få plats i hans knä. Redaktör Grenander nöjde sig med att bevaka
  herr Sirius’ nacke -- och det var icke något ansträngande arbete, ty
  denna nacke förde närmast tanken på en vaxkabinettfigur i sin absoluta
  orörlighet.
  
  Så fort Tom Feathertom fått in vinet, hällde han de tre glasen
  bräddfulla. En sjöman vid bordet intill såg champagnen skumma över, stod
  upp och lade ned sin högljudda protest mot ett sådant handhavande av
  guds gåvor. Den ena av Toms ladies, som bar en bjärtröd schal över ett
  par nakna brungula axlar, tog Tom i försvar och bad sjömannen inte lägga
  sin näsa i blöt. Under tiden hade Tom Feathertom tömt sitt glas i botten
  och därmed tycktes han vara färdig. På vinglande ben reste han sig upp
  och började en ursinnig harang över alla länders mariner i allmänhet och
  denne lymmelaktige flottist isynnerhet.
  
  Ögonblicket därpå var Jui Jimpy Joalli glömd. Stampubliken hade
  konstaterat att pianisten fått fyllslag -- i vanlig ordning -- och
  hälsade Toms uppträdande med stort bifall, eftersom den fortsatta
  underhållningen alltså kunde väntas bli skäligen klen.
  
  Tom skötte sig briljant. Han visste på pricken var denna publik hade sina
  sympatier och serverade roligheter som saknade varje spår av kvickhet.
  Hottentotterna lågo dubbla av skratt och kaffrerna började svettas
  oroväckande igen. När Tom såg att hans anförande var på vippen att väcka
  även herr Sirius’ uppmärksamhet gjorde han en elegant vändning över stag
  och adresserade sig till mylord.
  
  Don Ramons sekreterare hade tydligen inte beräknat detta. Han dök ned
  bakom sin tidning och herr Grenander observerade att den fräkniga nacken
  antog en skär ton. Men Tom gick på:
  
  -- Gentemot mylords blygsamma uppträdande vill jag, sade han, påpeka, att
  ingenting i världen kan motväga den tysta förtjänsten. Brackan skriker
  och den enkle lymmeln opponerar så gott han kan -- jag hänvisar till
  flottisten här -- men den verklige gentlemannen gömmer sitt porträtt
  bakom ett tidningsblad. Mina damer och herrar! För många av er är det
  kanske obekant att Kapkolonien hotades av en gul invasion i början på
  nittiotalet. Här är inte platsen att röja de nedriga ränker, det lömska
  förräderi, som höll på att göra oss alla, mina damer och herrar, till
  slavar under det gula tyranniet, men så mycket skall här sägas, att det
  är denne man -- nu pekade Tom öppet på herr Sirius -- som vi ha att tacka
  för att den skändliga planen misslyckades. Mina damer och herrar, lord
  James Lythons skål!
  
  På detta förfärande dravel följde en åska av applåder. Hela hopen
  störtade mot herr Sirius och ville trycka hans händer. Hottentotterna
  sleto av sig håret, kaffrerna offrade näsringarna. Herr Sirius
  protesterade, men det hjälpte inte ett dugg. Tom skrek på mer champagne,
  under det don Ramons sekreterare lyftes upp på ett bord. Och därpå
  började en jublande ringdans kring Kapkoloniens ädle räddare, en dans,
  som försatte läktarpubliken i raseri, därför att den inte kunde få vara
  med.
  
  Krögarn, som till börden var tysk, kom nu till och visade stor
  förtjusning. Så mycket fransk champagne hade inte gått åt på ett helt år.
  Leve friheten, leve lorden, leve krögarn! Lord James bar, till tecken av
  sin nyvunna popularitet, ett band av krokodiltänder kring halsen. Men när
  vanvettet var som allra starkast, slank han ned från bordet och försvann
  i entrén.
  
  Tom efter som en ål. I förbifarten gav han Grenander ett tecken: far hem
  till hotellet och vänta mig där.
  
  Albert lydde som ett snällt barn. När han kom ut på gatan, trodde han
  knappt att lungorna kunde stå emot så mycket frisk luft som ett enda
  andetag.
  
  
  
  
  NIONDE KAPITLET.
  
  Herr Sirius.
  
  
  Herr Sirius måste haft samma känsla som herr Grenander; han stod väl
  en hel minut på trottoarkanten under de violetta, fräsande båglamporna
  utanför Woods och pumpade in ren luft i lungorna.
  
  Det var en sommarkväll av allra bästa slag, mild, balsamisk, stilla.
  Men längst i norr lyste något rött, tindrande sken. En eldsvåda, ett
  himlafenomen? Herr Sirius var lika nöjd vilket.
  
  Rätt vad det var stod Tom vid hans sida.
  
  -- Ni gick, lord James...
  
  Herr Sirius brusade upp.
  
  -- Vad fan menade ni med den där komedien? Att ni bara understår er...
  
  Tom Feathertom tog ett steg tillbaka. Hans röst lät så ärlig som en
  konfirmationsflickas:
  
  -- Nu ser jag sannerligen. Ni har rätt, sir, jag har misstagit mig.
  Men likheten är slående -- lord James upp i dagen. Jag måste be er om
  ursäkt, sir. Någon skada är ju för resten inte skedd.
  
  Herr Sirius föreföll villig att sluta fred, så fort han blev övertygad om
  att han inte varit utsatt för medveten drift. Det måste också kännas inte
  så litet smickrande för en man, som alltid rönt smälek för sina fräknar
  och sitt halmgula utseende, att bli tagen för en lord.
  
  Tom gjorde sig ångerköpt.
  
  -- Ni fick lämna er drink halvtömd, mister...
  
  -- Leftham.
  
  -- Tack, mr Leftham, mitt namn är Rightner, John Rightner, if you please.
  Ni fick lämna er drink halvtömd, mr Leftham.
  
  Herr Sirius gjorde en frikostig gest, som skulle hedrat lord James:
  
  -- Bagateller, mr Rightner.
  
  -- Hör på, mr Leftham, jag vet ett litet trevligt hörn inte långt
  härifrån. Eftersom det var mitt fel, att ni fick rymma fältet hos Woods,
  är det inte mer än rätt att jag får reparera skadan. Ett glas eller ett
  par av det som smakar er bäst, sir?
  
  Tom Feathertom kunde vara vinnande i både röst och sätt, om han ville
  -- och nu ville han. Herr Sirius knäppte igen kavajen och öppnade sitt
  hjärta.
  
  -- Ni tycks vara en gentleman, mr Rightner; jag går in på ert förslag.
  
  Toms hörn låg en halv meter under jorden hos juden Wolgosch, men var icke
  desto mindre ganska trevligt. Varje soffa hade samma förmåner som hästen
  i sin spilta, en trävägg på vardera sidan och halm på golvet.
  
  -- Vad dricker ni? frågade Tom och sköt fram en cigarrettask.
  
  -- Tjaa, sökte herr Sirius med blickarna spelande kring väggarnas
  spritannonser.
  
  -- Genera er inte, bad herr Feathertom och knackade med två fingrar på
  västfickan, här finns.
  
  -- Ja, i så fall, sade herr Sirius (med nedslagna ögonlock), skulle nog
  litet Hennessy väl tillsatt med Pommery smaka ganska gott.
  
  Tom dängde handflatan i bordet.
  
  -- _Det_, sade han. Precis min smak, mr Leftham. Kypare, två Pommery och
  en liten burk äkta Hennessy, three stars, allra minst.
  
  Herr Sirius’ blackiga, med utspädd blå färg sparsamt tillsatta pupiller
  började visa något liv. För att likväl inte svära bort sig i förtid
  inskränkte han sig till att spika fast sin deklaration av nyss:
  
  -- Ni är en gentleman, mr Rightner.
  
  -- Jaha, svarade Tom trovärdigt, det är olika meningar om den saken, mr
  Leftham.
  
  -- Vad menar ni, sir?
  
  -- Det jag säger, sir.
  
  -- Att det är olika meningar om er egenskap av gentleman?
  
  -- Just det, sir.
  
  -- Ja, pack finns det gunås så visst en tillräcklig portion av,
  konstaterade herr Sirius och i detsamma kom kyparen med champagnen och
  konjaken. Hennessyflaskan såg riktigt förskrämd ut vid sidan av de två
  champagnebyttorna, men det var ju alldeles i sin ordning.
  
  Tom blandade.
  
  -- Ni kan konsten, intygade herr Sirius.
  
  -- Svårare saker har jag klarat ut.
  
  -- Tvivlar ingen på, sir. Men just det där att få själva svikten på
  blandningen, att kolsyran sveper kring konjaksbuljongen som en karl
  lägger sina armar kring tösen, det är _konst_ det och inte något
  hantverk. Har ni varit apotekare, sir?
  
  -- Nej, sir, det har jag inte. Your health, sir!
  
  De båda herrarna drucko. Herr Sirius tömde, till Toms stora
  tillfredsställelse, sitt glas nästan till botten. Sedan mörknade han och
  tog sig om pannan.
  
  -- Jag är ett nöt, sade han kort.
  
  -- Var inte en hund mot er egen kropp, sir, bad Tom allvarligt.
  
  -- Blev ni inte ond för det där jag sa om apotekarn nyss?
  
  -- För ingen del, mr Leftham.
  
  -- Ser ni, jag kände en gång en apotekare, som... Och sedan berättade
  herr Sirius en lång historia, som inte har det minsta samband med denna
  skildring -- på annat sätt än att den gav herr Sirius oupphörligt
  förnyade tillfällen att föra glaset till läpparna.
  
  -- Som ni ser, slutade herr Sirius, apotekarn var hygglig, men annars
  finns det gott om fähundar.
  
  -- Joo, sade Tom och gnisslade tänder, det finns det.
  
  -- Ni har erfarenhet av dem, ni?
  
  -- Var lugn för det, mr Leftham. Jag hade en gång tjänst hos en spanjor...
  
  Herr Sirius ryckte till.
  
  -- Vad säger ni? En spanjor!
  
  -- Ja, en spanjor, sir. En tvättäkta lymmel ändå. Han lurade mig på
  trehundra pund och en fullständigt ny manschettskjorta.
  
  Herr Sirius torkade svetten ur pannan.
  
  -- En spanjor, mumlade han, en spanjor!
  
  -- Han kallade sig markis till på köpet.
  
  -- Säg om det där en gång till, mr Rightner?
  
  -- Markis gav han sig ut för att vara, sir. Vad säger ni om det?
  
  Herr Sirius hade tappat cigarretten i soffan och märkte det inte.
  
  -- Vill ni beskriva denne spanske markis för mig, mr Rightner? frågade
  han med de vattlagda ögonen på skaft. Vill ni göra det som en personlig
  väntjänst, sir? För min skull.
  
  -- Gärna, sir.
  
  Och så gick Tom, den skojarn, igenom don Ramons signalement utan att
  stappla på en enda konsonant.
  
  -- Det stämmer, mumlade herr Sirius, det stämmer till punkt och pricka.
  En sådan ärans extra skurk, sir.
  
  -- Om ni menar don Hidalgo, så är det alldeles rätt, mr Leftham.
  
  -- Haha, skriade herr Sirius och hans hånskratt kom ljuset att blinka,
  don Hidalgo sade ni, mr Rightner. Don Hidalgo! Don Ramon kallade han sig,
  när han skojade mig. En spansk caballero, en herre av hästar och slott
  och servidores och spotska fasoner, som kastar på huvudet så här.
  
  Och herr Sirius visade sig inte sämre än Leo Peolbin att karikera don
  Ramon.
  
  Nu tog Tom på sig en min, som var så allvarsam att till och med herr
  Sirius bleknade under ruset.
  
  -- Jag förstår, sir, sade han, att vi, ni och jag, varit offer för samme
  bedragare. Det är en sällsam ödets lek, detta. Men, sir, låt skurken
  inte slippa oss ur händerna, låt oss bilda ett förbund här, just nu, att
  krossa mannen, att ge lika för lika, öga för öga, tand för tand, sir, att
  visa honom vem han stungit haver. -- Kypare! En flaska Pommery till!
  
  -- Nej, ropade herr Sirius, inte en droppe vin mera, inte en droppe,
  förrän jag lättat mitt hjärta, förrän ni, sir, fått veta allt om denne
  don Hidalgo-Ramon. Det är jag skyldig er, sir.
  
  -- Kom ihåg att jag inte begärt ert förtroende, sir, hotade Tom
  Feathertom, kom ihåg att jag ingenting vill höra.
  
  Då blev herr Sirius ursinnig.
  
  -- _Vill_ ni inte, hojtade han. Är ni min vän eller min fiende, sir?
  Nu _skall_ ni höra sanningen, hela sanningen och ingenting annat än
  sanningen.
  
  Tom nickade.
  
  -- Vet ni vad min don Ramon och er don Hidalgo är? sporde herr Sirius,
  sluddrande på målet. Han är skaffare, sir.
  
  -- Vad för något, mr Leftham?
  
  Herr Sirius höjde rösten ytterligare ett tonsteg:
  
  -- Skaffare, sir. Han gör affärer på Madagaskar, goda affärer. Han säljer
  flickor åt Saraj Daraï, sir, fina flickor, dyra flickor. I går fick han
  tag i en; hon kostade en del bråk och besvär, förstås, men den släpper
  han inte under tretusen pund. Och oss emellan sagt, min käre Rightner,
  det är hon ärligen värd. Ni vet, don Ramon ser ut som en hel pomadburk.
  Så söt... Han tjusar till de små ungarna, fyrar på med elden från sina
  batterier och när fästningen faller, så säljer han den för hyggligt pris
  åt Saraj Daraï. -- Se, där fick ni vinet, Rightner, slå i och knussla
  inte.
  
  Tom skrattade.
  
  -- Jag kan inte låta bli att beundra honom i alla fall, don
  Hidalgo-Ramon. Den sista fisken var nog hårdfjällad. Eller hur, Leftham?
  
  -- Jo, lita på det, ni. Hon var bevakad av en gammal narr med pedantiska
  vanor och glas på näsan, men näsan blev en tum längre, den. Och det var
  så gott det.
  
  -- En storartad affär, Leftham. Skål.
  
  -- Skål, käre vän. Jag känner jag börjar bli full. Det hettar i skinnet.
  Ni får hjälpa mig härifrån. Gud ske lov att jag är kvitt det kräket till
  spanjor; polisen vet man aldrig var man har i den här stan. Jag skulle
  haft femhundra pund för besväret att agera sekreterare, och markisen
  spisade av mig med trehundra. Men gömt är inte glömt. Låt oss dricka.
  Skål, Rightner.
  
  Herr Sirius tömde en ny pokal till botten. När det var gjort, tappade han
  bägaren i golvet och somnade utan minsta förberedande anmärkning i sitt
  hörn.
  
  Tom Feathertom kallade på kyparen, tog upp sin av herr Albert Grenander
  fyllda plånbok, betalade förtäringen och gick.
  
  
  
  
  TIONDE KAPITLET.
  
  En geografilektion.
  
  
  Tom såg på långt håll att det lyste i de fyra fönster, som öppnade utsikt
  från herr Grenanders rum i hotell van Leeken. När vännen Feathertom
  kom närmare upptäckte han en gråvit skepnad på balkongen och efter
  ytterligare ett par steg blev han anropad med halvhög röst:
  
  -- Hallå, Tom!
  
  -- Är det ni, sir?
  
  -- Allting all right, Tom?
  
  -- Jag hade nästan hoppats att ni krupit till kojs, sir.
  
  -- Varför det?
  
  -- Jag är sömnig, sir -- och inte riktigt nykter heller.
  
  -- Skynda dig upp, Tom. Dörren står öppen.
  
  -- Vet knappt om jag har lust. Låt oss uppskjuta saken till i morgon!
  
  -- Kommer inte på fråga. Seså, raska på nu bara.
  
  -- Jag får väl finna mig, då, muttrade Tom, men ni tycks glömma, sir, att
  det är jag som är expeditionens chef.
  
  Fast herr Grenander själv sällan eller aldrig drack sprit var han
  tolerant mot dem som tyckte om ett glas fram på kvällsidan. När Tom kom
  upp fann han därför en bricka med whisky och en sifon sodavatten väntande
  på ett bord.
  
  -- Uff, sade Tom och blandade en grogg, herr Sirius’ champagneblandning
  sitter mig ända upp i halsen.
  
  -- Du har alltså träffat honom?
  
  -- Jo, det vill jag lova att jag har, intygade Tom, karlens omåttliga
  törst kostade er nära fem pund sterling, sir.
  
  -- Berätta!
  
  -- Ni skall få alltsammans till livs om ett ögonblick, men först måste
  jag ha reda på vad ni vet om Madagaskar.
  
  -- Om Madagaskar?
  
  -- Ja.
  
  -- Hm, ungefär lika mycket som varje allmänbildad människa och...
  
  -- Och?
  
  -- Och möjligen litet till.
  
  Tom gjorde det bekvämt åt sig i ett soffhörn.
  
  -- Låt oss höra!
  
  -- Det kan inte vara din mening att jag skall sitta här mitt i natten och
  hålla föredrag i geografi?
  
  -- Något i den stilen är min mening, sir. Ni förstår, det är nödvändigt
  att expeditionens medlemmar på förhand äro överens om vissa fakta.
  
  -- Hm. Madagaskar är en av världens största öar, skild från Sydafrika
  genom Mozambiquekanalen, som på ett ställe är ända till tusen kilometer
  bred. Från de flacka kusterna höjer sig landet terassformigt inåt till
  bergmassans högsta topp, den vulkaniska käglan Amboro, som är...
  
  -- Stopp. Det där är ju mineralogi och intresserar inte expeditionen. Var
  god och börja i en annan ända, sir!
  
  -- Madagaskar har en ovanligt rik, i stort sett tropisk vegetation.
  Typiskt för östsidan och trakten kring Nossi Bé är Ravenala
  madagascariensis, som blivit kallad de resandes träd därför att vid nedre
  ändan av bladskaftet samlar sig i en skålformig hålighet rent, kallt
  vatten. Rafiapalmen...
  
  -- För guds skull, sir, stanna! Såvitt jag kan förstå kallas det där
  botanik. Det är inte i trädtopparna vi ska leta efter fröken Villanueva,
  sir.
  
  -- Men var vill du då jag skall börja?
  
  -- Känner ni till en stad som heter Antananarivo?
  
  -- Naturligtvis. Det är Madagaskars huvudstad, och där regerar den
  franske generalguvernören.
  
  -- Rätt. Känner ni till en annan stad som heter Tajunga?
  
  -- Nej.
  
  -- Kunde just tro det. Tajunga är också en stad på Madagaskar och där
  regerar Saraj Daraï.
  
  -- Saraj Daraï! Vad är det för en?
  
  -- Jo, sir, det är en herre, som vi ha all anledning att hysa en viss
  respekt för. På ön kallas han också hovakungen, inte bara därför att han
  är ättling i rakt nedstigande led av kung Radama I, som 1810 grundlade
  hovaväldet på ön, utan därför att det är han som makten haver, trots
  franska regeringen, general Gallieni, skolor, kyrkor, missionärer och de
  konsultativa kamrarna.
  
  -- Om den saken nämner våra uppslagsböcker ingenting, Tom.
  
  -- Jag kunde ge mig katten på det. Ser ni, uppslagsböcker är nog bra att
  gömma årtal och pressa växter i, men vill ni ha reda på något, så får
  ni allt fråga dem som reser omkring i världen och skriver romaner --
  de måste plocka fram vad som inte syns officiellt, förstår ni, för att
  skillnaden mellan en uppslagsbok och en romanbok skall bli ordentlig. Och
  så kommer de underfund med saker och ting, som uppslagsböckerna inte har
  och inte kan ha en aning om. Nåväl, sir, minns ni vilket år Ranavalona
  III avsattes av fransmännen?
  
  -- Jag tror det var 1897.
  
  -- Stämmer, sir. Drottningen fördes till Alger, men hennes systerson
  stannade kvar. Och drottning Ranavalona III:s systerson, det är just
  prins Saraj Daraï -- eller kung, om ni så vill.
  
  -- Högst märkligt. Och det tillät franska regeringen?
  
  -- Vad skulle den göra? Gallieni är en klok karl, som känner till
  ordspråket om fågeln i handen, och så länge regeringen kan hålla kung
  Saraj och moster Ranavalona skilda åt, är det ingen fara. Under tiden har
  Saraj Daraï fått en landremsa jämte staden Tajunga att roa sig med och
  slipa sina härskarlater på. Och var övertygad om, att han inte ligger på
  latsidan, sir. Sarajs hovförvaltning avlönar två ordinarie skarprättare,
  som valts bland den malagassiska societetens finaste familjer.
  
  -- Är det för att komma till de båda skarprättarna som du låtit mig
  repetera Madagaskars historia?
  
  -- Inte precis. Hör nu på, sir. Antag att ni blev suverän herre och
  despot över tio eller tjugu tusen vackert färgade hovaer av båda könen --
  vad skulle ni först av allt tänka på att skaffa er?
  
  -- Jag vet inte. Förmodligen en vikarie.
  
  -- Skämta inte nu, sir. Försök att sätta er in i situationen. Ni skulle
  naturligtvis först och främst skaffa er?...
  
  -- En livvakt.
  
  -- Det har ni redan.
  
  -- En minister att gräla på.
  
  -- Nej.
  
  -- En köksmästare att hänga, när soppan är vidbränd.
  
  -- Nej.
  
  -- Ja, då vet jag sannerligen inte.
  
  Tom ruskade på huvudet.
  
  -- Ni skulle naturligtvis skaffa er ett harem, sir.
  
  -- Nej, det vet gud att jag inte skulle, bedyrade herr Grenander
  förskräckt.
  
  -- Låt oss inte tvista om den saken nu, sir. _Branalai vapralantari
  alaivana_ -- det är malagassiska och betyder: ingen känner sin egen
  själs avgrunder. Och nu kanske ni förstår varför vi tenterat varandra i
  geografi mitt i natten.
  
  Albert Grenander stelnade till och färgen kröp sakta ned från hans
  ansikte.
  
  -- Säg att det inte är sanning, Tom.
  
  -- Tyvärr, sir, det går nog inte att komma ifrån. Fröken Adorée är
  säkerligen på väg just nu, i sällskap med den spanske caballeron, till
  Tajunga och hans majestät Saraj Daraï.
  
  Och så berättade Tom allt vad herr Sirius sagt.
  
  Herr Grenander stönade.
  
  -- Men tror du inte det kan vara ett knep, en fälla?
  
  -- En karl som är så full som herr Sirius ljuger inte. För övrigt går
  det ju precis ihop med vad jag berättade er i går om en herre, vars
  signalement överensstämde med don Ramons, mannen som brukade färdas
  mellan Madagaskar och Kapkolonien. Troligen är don Ramon prins Sarajs
  allra överste skaffare med fast lön och stora extraförtjänster.
  
  Albert Grenander gick mot dörren.
  
  -- Kom, sade han. Här är ingen tid att förlora, Tom.
  
  -- Jag förstår, sir, sade Tom vänligt, ni tänker ge er i väg till
  Madagaskar, nu, ofördröjligen och i ett sammanhang.
  
  -- Naturligtvis.
  
  -- Jag vet inte, hur styv simmare ni är, sir, men jag kommer fortare fram
  med en båt som går i morgon. Betänk att avståndet mellan Kapstaden och
  Madagaskar är nära nog lika stort som tvärs över hela Medelhavet från
  Spanien till Mindre Asien. För resten, sir, har ni fått era pengar från
  Europa än?
  
  -- Tom, du har rätt, vi måste vänta till i morgon.
  
  -- Det är det bästa vi kan göra, sir. Ni skall nog vara er tös strax
  i hälarna ändå, om inte en viss potentat sitter i märket. Har ni en
  tidtabell?
  
  -- Ja, men den gäller bara järnvägarna.
  
  -- Det är dem jag vill åt, sir. Vi ta tåget till Lourenço Marques --
  därifrån är det knappt mer än sex hundra engelska mil till Tajunga. Tänk
  om vi kunde hinna före ungherrskapet, stå på kajen och vinka välkomna åt
  dem. Vad säger ni om det, sir?
  
  
  
  
  ELFTE KAPITLET.
  
  Den väntar inte för länge...
  
  
  Den malagassiske hotellvärden stod bar- och bredbent framför sin disk med
  händerna på ryggen och rökte pipa. Belåtenheten sken i kapp med olivoljan
  från hans bronsfärgade ansikte, under det de tjocka läpparna voro i
  oavbruten rörelse. Det var nämligen inte vanligt att hotellet tillfördes
  gäster mellan de ordinarie ångbåtsturerna, vilket emellertid inträffat
  just i dag. Två nabober hade kommit ångande i egen jakt och tagit in i
  hotellets bästa rum, trots de charmanta salongerna ombord på Lizzi. De
  båda främlingarna ville vara oberoende av hamnroddarna -- och det var
  alltid bekvämare att bo på två ställen än på ett.
  
  -- Var kommer båten ifrån? sporde värden en av matroserna, som
  förfriskade sig vid en stor mugg öl nere i salen.
  
  -- Lourenço Marques.
  
  -- Hur lång blir vistelsen här?
  
  -- Vet inte. Lizzi är hyrd för en månad.
  
  -- Det är väl ett dyrt nöje, förmodade värden, som i likhet med många av
  sina europeiska kolleger gärna tänkte på pengar.
  
  -- Femhundra francs om dagen under gång och trehundrafemtio för var
  liggedag.
  
  -- Det blir pengar det.
  
  Matrosen svarade inte, han föredrog att borra näsan ned i stopet.
  
  Men värden hade ingenting att göra och tyckte det var roligt att skvallra.
  
  -- Vet han vad herrarna ha här att göra?
  
  -- Förmodligen affärer av den brådskande sorten. Det var rasande bråttom.
  Vi gick över från Lourenço och hit på fyrtiotvå timmar.
  
  -- Då är det nog gummiskörden det gäller. Tror han inte det?
  
  -- Kanhända.
  
  -- Helige Vasayo give att det vore så väl. Kung Saraj måste hållas vid
  gott humör; får han inga pengar blir han argsint, och då är det inte
  rådligt att vara malagass på den här kanten.
  
  Medan hotellvärden uppsände denna bönesuck till den helige Vasayo höllo
  Tom Feathertom och Albert Grenander sitt första krigsråd på malagassisk
  mark. Tom stod framför spegeln och knöt en eldröd halsduk kring kragen;
  herr Grenander, som inte hade någon ro i kroppen, gick rastlöst fram och
  tillbaka på golvet.
  
  Tom koketterade.
  
  -- Tillåter ni att jag lånar er vackra guldkråsnål, sir?
  
  -- Gärna det, Tom, men var rädd om den. Den är ett minne.
  
  Så började herr Grenander åter sin stegmätning.
  
  -- Det är den tjugutredje i dag, anmärkte han, och det var de första ord
  han kommit sig för med att yttra på en lång stund.
  
  -- Det är lika sant som att klockan är tjugu minuter över två, tillfogade
  Tom och bytte ut sina gula kängor mot ett par vita tygskor. De voro
  nämligen lättare att springa med -- om det skulle behövas.
  
  -- Jag skall inte plåga dig, Tom, lovade herr Grenander, men vad _tror_
  du? Ha de hunnit före oss eller äro vi först på platsen?
  
  -- Det är inte gott att tro något i det fallet, sir. Det finns precis
  lika många chanser för det ena som för det andra.
  
  -- Visserligen.
  
  -- Men senast inom två timmar skall vi ha klarhet på den punkten.
  
  -- Hur tänker du gå till väga?
  
  -- Om ni kände Saraj Daraïs malagasser bara en liten smula, sir, skulle
  ni inte fråga så barnsligt, med förlov sagt. Franska pengar ha mycket hög
  kurs på den här välsignade ön -- för en handfull louisdorer åtar jag mig
  att pumpa premiärministern på alla rikets hemligheter till lands och
  vatten. Ni kan då på ett ungefär räkna ut, hur mycket som behövs för att
  klämma ur hamnpolisen vilka båtar som lagt till och vilka passagerare som
  satt sin fot på Tajungas kaj sedan den 18 februari, det vill säga under
  de senaste fem dagarna. För att vara riktigt säker köper jag kanske också
  hamnlöjtnanten för ett par femfrancsmynt.
  
  -- Under tiden?
  
  -- Stannar ni kvar här, sir. Försök att öppna samtal med värden,
  kassörskan, borstarn, kyparn och städerskan. Det kan vara bra att veta
  vilka av dem som förstår franska -- och hur mycket de förstår. So long,
  sir!
  
  Herr Grenander verkställde sin lingvistiska undersökning med det för
  honom karaktäristiska grundliga allvaret och kom till ett mycket
  nedslående resultat. Värden var fullständigt analfabet, kassörskan kunde
  ruska på huvudet och säga _måssjö_, kyparen förmådde räkna till tio
  och artikulera något som påminde om _non monsieur_; borstaren var inte
  anträffbar. Den lilla städerskan däremot hade inte allenast en något
  ljusare hudfärg i ansiktet än sin principal, hon ägde också ett klarare
  förstånd. Det befanns att hon var i besittning av ett treårigt franskt
  barns ordförråd och förstod nästan allt som sades, om man bara talade
  långsamt.
  
  På denna examen lyckades herr Grenander inte förnöta mer än en timme. Han
  gick då utanför porten och började studera de inom synhåll befintliga
  byggnadernas arkitektur.
  
  Hotellet dominerade gatan. Det bestod nämligen av två våningar och var
  ursprungligen struket med rödfärg, vilken sol och vindar förlänat en
  högst läcker skiftning i en klarare ton, som hade något av sjömansögats
  lyster. De övriga husen kröpo efter marken i träets egen färg och
  smutsen stod dem upp till knäna. Avenyen avslutades med en tältgata --
  tydligen en detacherad militäravdelning -- utanför det högsta och mest
  centralt uppslagna tältet gick nämligen en brunhyad krigare med modernt,
  bajonettförsett mausergevär på högra skuldran.
  
  Gatan saknade stensättning. En pojke med bananlast på en kärra tog
  sig mödosamt fram över den gropiga terrängen mellan husraderna och
  en pustande bil fick köra med växeln på första utväxlingen under det
  chassiet hoppade besatt på sina skrala fjädrar. Herr Grenander höll
  vad med sig själv att han inte skulle få se en vithyad man innan han
  hunnit räkna till hundra -- och förlorade. Där kom en hel liten karavan,
  två herrar och tre damer. Den omständigheten att knappt någon enda av
  infödingarna fäste något avseende vid dem, kom herr Grenander att känna
  en högre grad av trygghet. Vad expeditionen helst av allt borde undvika
  var nämligen uppmärksamhet. Tom Feathertom hade påpekat detta inte en
  utan tjugu gånger och Albert var i det fallet fullständigt ense med
  expeditionens chef.
  
  Nu hade två timmar gått sedan Tom begav sig ut på rekognoscering och
  ännu syntes inte en skymt av honom. Herr Grenander begav sig upp på
  hotellrummet och satte sig att vänta.
  
  Man skulle trott att denna samvetsgranna och plikttrogna människa först
  och främst bort ägna en tanke åt det journalistiska uppdrag, för vars
  fullgörande hans tidnings ekonomiavdelning i förskott och förtroende
  utanordnat sex tusen i landets mynt. Men det gjorde han inte. För sin
  själs öga framkallade herr Grenander i stället bilden av Saraj Daraïs
  harem, och han lät alla sina ekonomiska och intellektuella linjer
  med påskruvad bajonett gå till anfall mot detta samma harem. Efter
  berättelser som han någon gång sett i bladen om turkiska paschors
  äktenskapliga inrättningar vågade han dra den relativt trösterika
  parallellen, att _om_ Adorée redan förts inom de Sarajska haremsportarna
  borde det dröja åtskillig tid, innan hans majestät fick tid att
  intressera sig för det nya numret i samlingarna.
  
  Herr Grenander tog fram sin klocka och såg på den. Sedan förde han den
  till örat -- jo, den tickade som vanligt. Var detta möjligt: klockans
  visare pekade rätt upp och ned. Sex. Tom hade varit borta i snart fyra
  timmar.
  
  Mr Feathertom hade för vana att göra sina kalkyler efter en
  mycket pessimistisk ekvation för att skydda sig för de vidriga
  tillfälligheternas infall. När han sade att det fordrades femhundra
  francs att stoppa till en mutkolv med, så räckte det i regel med hundra
  och då han anslog tre timmar för ett äventyrligt streck var han i regel
  tillbaka efter halvannan timme.
  
  Här behövdes alltså inte någon Sherlock Holmesk slutledningsförmåga för
  att varsla oväntade händelser -- kanske någon katastrof.
  
  När klockan slog halv sju från ett torn i närheten gick herr Grenander
  ned igen. Han härdade inte ut med tystnaden i detta hotell, som saknade
  telefoner, elektrisk ringledning och hiss. Tiden stod stilla.
  
  Hotellet hade en fasad på femton, tjugu meter och närmast porten var
  smutsen avlägsnad på en remsa, stor som en Woods varietétribun. På denna
  remsa gick herr Grenander fram och tillbaka tills klockan blev sju och
  det svidande klara dagsljuset fick ett stänk av opal, som hotade med
  snabb skymning och natt.
  
  Då såg herr Albert en inföding komma emot sig, en barhuvad, krullhårig
  herre i vit burnus, läderbälte kring livet och sandaler som klaskade i
  smörjan. Han luktade dålig italiensk salad på långt håll och ansiktet
  glänste av olja som en remouladsås.
  
  -- Varolania arantana talan, ropade han åt herr Grenander, som inte hade
  annan utväg än att svara:
  
  -- Parlez-vous français, monsieur.
  
  -- Haha, skrattade Tom Feathertom, ty det var naturligtvis han. Nu lurade
  jag er en gång till, mr Grenander.
  
  Men mr Grenander orkade inte bli arg den här gången som sist på hotell
  van Leeken. Spänningen hade varit för stark, Albert gjorde en gest åt vad
  hotellhövdingen med någon överdrift kallade portalen, och båda följdes åt
  uppför trappan, Tom först.
  
  
  
  
  TOLFTE KAPITLET.
  
  Kring ett harem.
  
  
  -- Du har försatt mig i ett tillstånd av ytterlig nervositet, min käre
  Tom, sade herr Grenander och tömde ett stort glas halvljumt vatten i
  botten. Klockan är strax halv åtta och jag räknade på, att du borde ha
  varit tillbaka vid fyratiden.
  
  -- Då skulle ni ha varit i mina kläder, sir, skröt Tom. I så fall hade
  det nog inte stoppat med nervositet. Jag har haft två gevärskulor efter
  mig, och de visslade rätt tappert. Utom en pil, som jag ger mig sjutton
  på var förgiftad.
  
  Herr Grenander föll ned i en stol. Indianböckernas patos hade aldrig
  legat för hans naturell och nu såg han endast med förskräckelse den
  uppsvullna kroppsdelen efter giftinfektionen, stelkrampen, döden.
  
  -- Det är ingenting att hänga läpp över, deklamerade Tom. Tillåt mig nu,
  sir, att som ersättning och styrkemedel presentera för er Sydafrikas
  mest betrodde slavhandlare -- med vitt kött naturligtvis -- herr
  Muftar-Bagrimi från Sambesi. Till er tjänst, sir.
  
  Albert andades häftigt.
  
  -- Du har sett henne?
  
  Tom vätte fingertopparna mot sina fuktiga läppar.
  
  -- Tänk att det finnes ärligt och moraliskt folk i Tajunga som driver
  formlig jakt på vita slavhandlare. En sedlighetsförening på Madagaskar,
  sir, en fanatisk sedlighetsförening med skarpladdade gevär och förgiftade
  pilar. _Det_ är argument, skulle jag tro. Skriv och tala om det i er
  tidning, sätt ihop en artikel, så de beskedliga tanterna därhemma blekna
  av avund -- »Madagaskar -- förgångslandet, en propaganda mot vita
  slavhandeln med kulor och krut».
  
  -- Tom, har du sett henne?
  
  -- Nej, sir, det har jag inte, men jag har sett huset, där hon bor.
  
  -- Där hon är inspärrad, menar du?
  
  -- Låt oss inte tvista om ord, bad Tom och började lösa upp läderbältet
  som höll ihop den vita långdräkten. Fröken Villanueva är i säkerhet,
  sir, och på de närmaste fyrtioåtta timmarna kommer ingenting ont att
  vederfaras henne.
  
  Ur sin resväska tog Tom fram en jättelik vaselinburk och började
  avlägsna den malagassiska kulören. Peruken hade han kastat i sängen,
  den vita burnusen låg på golvet, läderbältet smög sig som en orm kring
  skrivbordets malträterade fötter. Över alltsammans låg en lukt av
  härsket flott och nerifrån sjön kom ett väder med en frän odör av brända
  ben genom det öppna fönstret.
  
  Men herr Grenander, vilkens fem sinnen voro journalistiskt tränade att
  reagera för allt och värdera allt, såg ingenting, kände ingenting. Hans
  blickar hängde vid Tom Feathertoms läppar.
  
  Nu tyckte äntligen gossen, att han hållit herr Grenander tillräckligt
  länge på sträckbänken. Därför gjorde han en sista avdragning med
  handduken (som fick samma chokladfärg som don Ramons bil vid tullen den
  17 februari), vände sig från spegeln och frågade herr Grenander:
  
  -- Vad ger ni mig, sir, om vi kan lämna Tajunga i övermorgon med fröken
  Villanueva?
  
  -- Allt vad jag äger och har, svarade herr Grenander allvarligt.
  
  -- Gott, sade Tom, mer kan jag inte begära. Kanske jag låter er behålla
  ett par hundralappar -- det beror på mitt humör, när vi gör upp affären;
  mitt lynne däremot tar mycket livligt intryck av frukostens beskaffenhet.
  Och nu har ni rättighet att få er rapport, sir.
  
  -- Verkligen?
  
  -- Spydiga tonfall biter inte på den, som agerat mål för mauserkulor och
  förgiftade pilar, sir. Nere vid hamnen fick jag snart besked. Sent i går
  kväll kom en båt från Lourenço Marquez, _Ariadne_, och satte i land två
  passagerare, en herre och en efter figuren och rörelserna att döma ung
  dam. En av hovets scharlakansröda biler plockade upp dem och susade i
  väg mot palatset.
  
  -- Det var hon.
  
  -- Utan tvivel, sir, det var hon. Då hela den undersökningen inte
  tagit mera tid än tjugu minuter, lät jag ro mig ut till Lizzi, där jag
  förvandlade mig till den infödde slavhandlaren Muftar-Bagrimi från
  Sambesi. Jag har träffat honom en gång förut och vet, i vilken tonart
  hans jargong går. Så bar det i väg till Alamabasa.
  
  -- Alamabasa?
  
  -- Kung Saraj Daraïs residens, sir. Det var gud ske lov en ovanligt
  korkad malagasser, som hade vakten vid porten, och jag slank in. Men vet
  ni vad, sir? Alamabasa är inte ett slott, det är en hel liten stad, och
  där duger det inte att man går omkring och ser ut som man letade efter
  gatskyltarna. Ni skulle just ha sett mig, sir, när jag vandrade rakt fram
  över borggården, med näsan i vädret, och hört hur vaktposterna slogo
  gevärskolvarna i asfalten för min magnifika person.
  
  -- Vidare.
  
  -- I ett hörn var det på vippen, att jag blivit anammad, men det gick
  bra. En officer kom fram och frågade:
  
  -- Vad gör ni här?
  
  Då sträckte jag på mig och röt:
  
  -- Dra åt helvete, karl, och sköt era egna angelägenheter.
  
  Han dök, sir, han dök så fort och ögonblickligt, att det var en fröjd åt
  det.
  
  Till slut hittade jag, vad jag letade efter -- en berusad karl. Ni har
  kanske läst i den där uppslagsboken, ni talade om i Kapstaden, att
  malagasserna äro glada i brännvin. Det är en uppgift, som håller streck.
  Malagasserna _äro_ glada i brännvin, och den jag fick tag i var en av de
  allra gladaste.
  
  -- Tom, du är ett geni.
  
  -- I detta ögonblick är jag, sir, mer än ett geni. Jag är så lokaliserad
  i hans majestät Saraj Daraïs residens som om jag bott där sen jag född
  blev. Jag vet var haremsbyggnaden ligger, jag vet var de nykomna fruarna
  placeras, hur de ha det den första tiden, jag har tagit överevnuckan
  under hakan och kallat henne _min ros_; och Sarajs haremsminister bjöd
  jag på lunch ombord på Lizzi i morgon klockan två.
  
  Herr Grenander tog sig om huvudet.
  
  -- Tom, detta är rena vanvettet.
  
  Herr Feathertom trädde sina långa ben i ett par vita flanellbyxor.
  
  -- Tyvärr var haremsministern förhindrad, han skulle på audiens hos
  majestätet. Så gott var det. Han fick er guldkråsnål i stället; ni skulle
  bara sett hur glad han blev.
  
  -- Du skänkte bort min guldkråsnål!
  
  Tom nickade.
  
  -- Jag ångrade, att jag inte hade er guldklocka och kedja också till
  hands. Det är nästan viktigare att olja in souscheferna än cheferna, och
  haremsministern har en mycket besvärlig adjoint.
  
  Herr Grenander exekverade en nervös trumvirvel med fingerknogarna mot
  bordsskivan.
  
  -- Min käre Tom, sade han, naturligtvis är jag villig att offra _vad
  som helst_ för vårt mål, men jag hade bra gärna velat behålla både min
  kråsnål och min klocka, som äro gamla minnen, gamla värderade minnen,
  gosse, och från min synpunkt oersättliga.
  
  -- Tacka då era fäders gud, att jag inte föll på idén att låna er klocka
  också. Som balsam på såret efter kråsnålen skall jag emellertid tala om
  att fröken Villanueva redan i denna stund är underrättad om er härvaro.
  
  Herr Grenander strålade.
  
  -- Käre Tom, bad han, förlåt mig det jag sa nyss om kråsnålen. Det
  var alldeles inte ämnat som någon förebråelse. _Hur_ kunde du komma i
  förbindelse med Adorée?
  
  -- Det var så enkelt som att ta en pris snus, sir. Sjung inga lovsånger
  för den bagatellen. Medan haremsministern speglade sina ögons förtjusning
  i er vackra guldnål, tog jag upp ett kort ur fickan och skrev -- på
  spanska -- följande enkla ord:
  
  »_Var lugn. Jag är här. Frihetens timme slår inom kort._
  
                                                         _Undertecknat:
                                                        Albert Grenander._»
  
  Så fort jag fått veta, vilket rum er tös bebodde, ställde jag om ett
  längre samtal framför hennes dörr. Och medan jag klappade om överevnuckan
  och tryckte ett par guldmynt i hennes feta hand, fick kortet åka in under
  dörren.
  
  Herr Grenander föll Tom Feathertom om halsen och tryckte honom till sitt
  hjärta. Redaktören skämdes inte över att hans ögon blevo våta och de
  guldbågade glasen immiga.
  
  -- Nej, protesterade Tom, det här duger inte. Låt mig dra en kam
  genom håret, sir, och sedan för era ögon lägga fram fälttågsplanen,
  _fälttågs-planen_.
  
  -- Ja, sade herr Grenander och snöt sig, fälttågsplanen, Tom.
  
  -- Första villkoret för en oantastlig fälttågsplan är, sade Tom, att den
  lämnar fältherren tillfälle att begå så många misstag som möjligt utan
  att ansvaret drabbar andra än underfältherrarna. I det avseendet är min
  fälttågsplan fullständigt misslyckad. Har jag kalkylerat uppåt väggarna,
  så är det också slut med räknemästaren, och det ber jag er observera,
  sir, om ni har några invändningar att göra mot mina strategiska
  dispositioner.
  
  -- Låt höra, Tom.
  
  -- Den första framstöten företages av expeditionens chef redan klockan
  tio på förmiddagen. Slavhandlarmatadoren Muftar-Bagrimi från Sambesi
  gör ett nytt besök i hans majestäts residens, denna gången försedd med
  ett introduktionskort av hans excellens, herr haremsministern. Låt oss
  äventyra adjointens missnöje, eftersom guldklockan är er så kär, men
  jag måste ha med en flaska parfym eller åtminstone en briljantring till
  överevnuckan, som inte i längden torde nöja sig med karesser från en
  färgad man. Annat vore det, om jag kunde bibehålla min i dopet -- ja,
  herre, i dopet -- undfångna hudfärg, men det går inte.
  
  -- Men jag då, Tom, jag! Jag tänker vid gudarnas skymning inte sitta här
  med armarna i kors.
  
  -- Lugna er, sir. Ni kommer med -- likväl först vid aftonsamkvämet, men
  då på ett mycket effektfullt sätt.
  
  -- Gott, sade herr Grenander blidkad, och slog sig ett litet
  metalldånande slag på bröstet.
  
  -- Under förmiddagsoperationerna, strax innan haremsministern skall gå
  till audiens hos Saraj Daraï, gör jag hans excellens ett förslag. Hans
  majestät har ännu inte sett fröken Villanueva och vet inte hur skön hon
  är. Vissa politiska förhållanden -- ordet politik gör alltid ett starkt
  intryck på politiska ignoranter! -- gör det opportunt -- ett annat mycket
  bra ord! -- att återlösa fröken Villanueva. Herr Muftar-Bagrimi från
  Sambesi åtar sig att genast till haremsministern erlägga en summa, stor
  tiotusen francs kontant i guld, och omgående översända en annan tös i
  samma ålder och med ungefär samma utseende -- allt likväl med villkor,
  att fröken Villanueva får utsmugglas samma dag klockan nio på kvällen.
  
  -- Bravo, Tom!
  
  -- Ministern riskerar ingenting. Den blinkning med vänstra ögonlocket
  han ger överevnuckan, kan ingen maskin i världen registrera och för en
  echapperad haremsdam -- ännu icke tagen i ögonsikte av härskaren -- har
  hittills ingen regering stupat.
  
  Förmiddagen är alltså ägnad preliminärerna...
  
  -- Eftermiddagen?
  
  -- Utförandet.
  
  -- Jag får ett par revolvrar och betäcker återtåget med vapen i hand...
  
  Herr Grenander reste sig upp och spände vadorna. Tom däremot såg
  ytterligt förlägen ut.
  
  -- Ni får inte bli ond på mig, sir, men fälttågsplanen kräver en annan
  roll av er.
  
  -- Säg ut, gosse!
  
  -- Ni förstår, sir, jag måste redan i dag förbereda hans excellens på
  närvaron av en andra person i morgon, och då var det angeläget, att göra
  denna andra person så oskadlig som möjligt. Huvudsaken är ju, att vi
  lyckas, sir, eller hur?
  
  -- Inga krumbukter, Tom...
  
  -- Nåväl, sir, jag sade hans excellens att jag i morgon på kvällen skulle
  ha den äran att för honom presentera...
  
  -- Presentera?...
  
  -- Min gamla mamma, sir.
  
  Herr Grenander visade en beundransvärd självkontroll. Han stegade ut två
  diagonaler i rummet, men sedan ställde han sig framför Tom Feathertom och
  förklarade, att han var beredd.
  
  -- Jag skall göra, som du önskar, Tom, men tala i falsett kan jag inte,
  och om det malagassiska språket har jag, som du vet, inte den minsta
  aning.
  
  -- Det betyder ingenting, sir.
  
  -- Gör det inte?
  
  Nu föreföll Tom åter en smula brydd.
  
  -- Jag har underrättat hans excellens om, att min gamla mamma, tyvärr, är
  dövstum.
  
  Herr Grenander drog inte ens på mun.
  
  -- Det förefaller mig, som vi skulle ha utsikter att lyckas, sade
  han bara. Om förutseendet över huvud kan skapa några garantier för
  äventyrliga företag, så ha vi vårt under tak, Tom. Är det något annat jag
  behöver veta?
  
  -- Precis klockan nio på kvällen finner ni en bil utanför residensets
  portar. Medan jag harangerar vakten, för ni ut den dam i svart klänning,
  som i överevnuckans sällskap nalkas från borggårdens vänstra sida. Damen
  i svarta klänningen är fröken Adorée Villanueva. Bilen kör i väg med
  rasande fart -- fjädrar och ringar äro betalda i förskott -- ned till
  hamnen, där ångaren ligger med kokande pannor. Fyrtio timmar senare äro
  vi i Lourenço Marquez och dagen därpå i Kapstaden.
  
  Tom vätte fingertopparna och knäppte en fanfar i luften.
  
  Herr Grenander var lika upptänd. Han flammade.
  
  -- Jag vill bli hängd, om vi misslyckas, sade han.
  
  -- Det blir ni också med all säkerhet, sir, replikerade Tom.
  
  
  
  
  TRETTONDE KAPITLET.
  
  En bukett av bajonetter.
  
  
  I en stor sal på sitt kritvita slott Alamabasa satt hans majestät Saraj
  Daraï och hetsade upp sig.
  
  Tronen var inte obekväm, frukosten hade varit förträfflig, förhållandet
  till franska regeringen, som Saraj med utmärkt resultat alltjämt drog
  vid näsan, var gott, och om grälet mellan de 179 haremsfruarna lämnade
  hans excellens haremsministern dagligen de mest tillfredsställande
  rapporter. I en viss utomordentligt hemlig flygel, bebodd av en lika
  utomordentligt hemlig dam, hade hans majestät tidigt på morgonen gjort
  ett utomordentligt hemligt besök och funnit allt i bästa ordning.
  
  Likväl var Saraj Daraï vid osunda vätskor. Orsaken härtill skola vi snart
  erfara.
  
  -- Kalla hit mina skarprättare, väsnades despoten.
  
  Och de bruna kammarherrarna lupo i väg som de oljade blixtar de voro --
  om man lägger tonvikten på oljan.
  
  Skarprättarna kommo. De voro av hög malagassisk börd och behövde därför
  inte buga sig mer än sju gånger för härskaren.
  
  Hans majestät betraktade dem emellertid föraktfullt.
  
  -- Mina herrar dagdrivare, sade han. I bestjälen statskassan.
  
  Malagasserna bugade sig samtyckande. Ty en sådan förebråelse är
  uteslutande smickrande på Madagaskar.
  
  Saraj Daraï drog manteln tätare om de bronsskålsliknande knäna (ty det
  drog från golvet) och fortsatte:
  
  -- Att stjäla litet från staten är en dumhet, att stjäla lagom är en
  dygd, men att roffa åt sig med både händer och fötter är varken en
  dumhet eller en dygd -- det är ett brott, mina herrar. Och varje brott
  bestraffas, det vet herrarna, bestraffas strängt, skoningslöst.
  
  De båda högtställda malagasserna bugade. De visste detta.
  
  -- Jag har inte haft en avrättning på fjorton dar, sade Saraj kort,
  det är ett klart skoj, och får jag ingen i dag, så må herrarna avrätta
  varandra. Ajö.
  
  Malagasserna bugade sig åter sju gånger och gingo ner på borggården.
  Solen spelade varmt över det rödaktiga gruset och i palmerna strålade
  paradisfåglarna. De båda malagasserna betraktade varandra och smålogo
  svårmodigt. Saraj Daraï tog aldrig tillbaka ett ord av vad han sagt --
  alltså måste man ha fatt på någon att hugga nacken av så fort som möjligt.
  
  Just då kom haremsexcellensens adjoint sneddande över borggården. Han
  rökte en kort kritpipa och föreföll att, i motsats till suveränen, vara
  vid ett briljant humör.
  
  -- God dag, Balama, god dag, Malaba, hälsade han. Stora saker i
  görningen, gossar.
  
  -- Stanna, ropade Balama. Vi vilja tala med dig, adjoint!
  
  -- Vad är det fråga om då? sporde adjointen, jag har bråttom. Jag skall
  nämligen avslöja en hemlig konspiration inom haremsdepartementet för
  härskaren.
  
  Men då skulle man ha sett de båda malagassiska skarprättarna. De togo
  varandras händer och dansade en liten gammalvals mitt på borggården, så
  varmt det var. Ty en hemlig konspiration inom harem utan avrättning hade
  ännu aldrig förekommit under Saraj Daraïs regering.
  
         *       *       *       *       *
  
  Tom var belåten med resultatet av herr Grenanders första försök som
  förvandlingskonstnär. Manteln föll i matronlika veck ned mot golvet,
  glasögonen blänkte myndiga, moderligt övervakande, och den bruna färgen
  gav kinderna ett ännu rundare utseende. Herr Grenander formulerade sin
  enda och allvarliga reflexion när han såg sig i spegeln:
  
  -- Jag hade aldrig trott att jag var så tjock.
  
  Tom, som redan var färdigkostymerad, sysslade med penna och papper vid
  ett bord under fönstret.
  
  -- Vad gör du, Tom?
  
  -- Skriver, sir.
  
  -- Är det ditt testamente?
  
  -- Det är ett brev, sir.
  
  -- Ursäkta mig, Tom, det var inte min avsikt att vara närgången.
  
  -- Ingen skada skedd, sir. Nu är det bara adressen.
  
  Tom raspade i väg över kuvertet med en väldig fart.
  
  -- Ser ni, det är litet bråttom, posten stängs inom en halvtimme och jag
  måste ha kvitto på brevet. Det är vad man kallar ett rek, sir.
  
  Snart var också den saken i ordning.
  
  Klockan närmade sig åtta och det var redan mörkt ute. Tom spände
  läderbältet omkring livet och kontrollerade att revolvern hängde där den
  skulle under manteln.
  
  -- Tiden är inne, hotellräkningen betald, browningen laddad, allt klart.
  Låt oss gå, sir.
  
  De båda herrarna satte sig i rörelse upp mot Alamabasa; herr Grenanders
  något vaggande gång gav utmärkt illusion åt hans dräkt.
  
  -- Det är en sak jag dolt för er, mr Grenander, sade Tom, när de kommit
  ett stycke på väg.
  
  -- Vad skulle det kunna vara, Tom?
  
  -- Jag gjorde en mycket märkvärdig upptäckt i dag, när jag var uppe i
  residenset.
  
  -- Berätta, min gosse. Den som sagt A...
  
  -- Det hände mig, att jag kom in i en tokig korridor, som aldrig tycktes
  ha något slut, och för att komma någon vart öppnade jag en dörr -- den
  första, bästa, det försäkrar jag.
  
  -- Och innanför denna dörr?
  
  Tom hejdade sig, fångad av en plötsligt påkommen betänksamhet.
  
  -- Jag tror det är bäst för er att _inte_ veta det, sir, om något
  oförutsett skulle inträffa.
  
  Allting gick emellertid efter uträkning. Innanför portarna mötte
  överevnuckan, som uttömde sig i ivriga vördnadsbetygelser för gamla fru
  Muftar-Bagrimi från Sambesi. Albert gjorde så gott han kunde och Tom
  smålog gillande i ett av mantelns hundra veck.
  
  Överevnuckan meddelade, att hans excellens väntade i högra
  flygelbyggnaden, och dit begav man sig nu med värdiga steg. Tom klingade
  med påsen, som innehöll tio tusen francs i guld, och den gamla damen
  strök sig som en katt intill honom vid detta ljud.
  
  Haremsministern tog emot på det mest förekommande sätt -- galant och
  tujours mot det dövstumma fruntimret med brillorna, förbindlig mot
  hennes son. Han slog upp simmigt, mörkbrunt portvin ur en karaff och bjöd
  sina gäster välkomna, allt under det han på verserat folks vis talade
  om vädret, om skördeutsikterna, om de dåliga kommunikationerna mellan
  Tajunga och fastlandet. Härunder tog nu Tom, liksom i distraktion, fram
  guldpåsen under manteln och satte den på bordet, synbarligen med ögon,
  öron och alla sinnen upptagna av de klena förbindelserna mellan Tajunga
  och fastlandet. Knappt hade påsen blivit placerad på bordet, förrän hans
  excellens, också liksom i distraktion, sträckte fram sin hand, grep den
  och lät den falla ned i en under manteln dold ficka. Därpå blinkade han
  med vänstra ögonlocket åt överevnuckan, som ett par minuter senare begav
  sig bort, liksom hon hade glömt något.
  
  Men i dörren hejdade Tom henne. Han drog fram ett i skärt silkespapper
  inlindat paket, bugade och sade:
  
  -- Denna lilla gåva ber min moder eder mottaga som ett synnerligen
  obetydligt vittnesbörd om hennes högaktning och beundran.
  
  Efter en kotiljongstur de båda damerna emellan drog sig överevnuckan
  skyndsamt tillbaka. Hon hade nu endast att låsa upp en viss dörr, och
  affären var ordnad till alla parters belåtenhet.
  
  Klockan fattades tio minuter i nio.
  
  Efter ett hjärtligt avsked av ministern stävade Muftar-Bagrimi och
  hans mor åter mot utgångsportarna, bakom vilkas järngaller de mörka
  konturerna av en bil avtecknade sig. Vaktposten hade slagit sig
  i samspråk med chauffören och det hela såg särdeles fredligt och
  hoppingivande ut.
  
  Från Alamabasas höga koppartorn hördes det första slaget, som förkunnade
  att dygnets nionde timme ingått, och i samma ögonblick syntes två
  kvinnliga skepnader nalkas från väster. Herr Grenander, som förut icke
  känt någon oro, fick plötsligt en våldsam hjärtklappning. Han tyckte sig
  känna igen Adorées sätt att gå, hennes gestalt i den ena av damerna. Nu
  voro de alldeles vid porten, överevnuckan gav vaktposten ett tecken,
  grindarna öppnades, chauffören satte motorn i gång och herr Grenander
  mottog den hand den beslöjade unga damen lade i hans. Alberto ville
  viska »Adorée», men vågade inte -- ålagd som han var att ända in i sista
  ögonblicket spela den dövstummas roll.
  
  Alla tre hade nu kommit upp i bilen, dörren smällde igen. Tom lutade sig
  ut genom fönstret och skrek:
  
  -- Kör!
  
  Bilen gjorde ett ryck, ett mycket häftigt och kort ryck. Sedan stod den
  stilla och motorn slogs ifrån.
  
  Samtidigt tändes som genom ett trolleri hundratals facklor runt om, ett
  vilt härskri höjdes, och bilens dörrar kastades upp på båda sidor.
  
  Ett helt fång skarpslipade bajonetter stuckos på en gång in i
  vagnskorgen -- en bukett av dödar.
  
  Att få ut de tre passagerarna och bakbinda deras händer var ett
  ögonblicks verk. En officer förde befälet med kommandoord på europeiskt
  vis. Han avdelade en pluton att eskortera fångarna, en halvtropp gick
  i täten, en i kön och en i vardera flanken. Men runt omkring svärmade
  muntra fackelbärare, som dansade sitt hemlands ystra danser.
  
  I rask takt bar det av upp mot Alamabasas hjärta, Saraj Daraïs
  favoritpalats. Fångarna iakttogo hela tiden en naturlig och absolut
  tystnad -- om man undantar att Tom då och då suckade tungt. Adorée gick
  med nedböjt huvud, herr Grenander satte fötterna i marken med fasta,
  beslutsamma steg.
  
  På officerns kommando upphörde marschen vid foten av en bred, kolonnprydd
  trappa. Malagassernas triumfdans avstannade, facklorna vändes mot
  marken och släcktes. Inifrån palatset, vars dörrar stodo öppna, trängde
  sorlet av röster, blandat med bullrande skratt. Man kunde ha trott
  sig stå utanför ett högst europeiskt hus, vars ägare just gav en glad
  sommarmiddag.
  
  Från terrassen kom en budbärare och viskade något i officerns öra.
  Truppen formerades ånyo som förut, man marscherade in i en illa upplyst
  hall med på glänt stående dörrar till stora festsalen och här gjordes
  halt. Officern gav två män en befallning och Adorée fördes bort med
  påfallande brådska. Hon försvann bakom en tungt fallande portiär, som
  gick så ihop med väggarnas färg, att ingen lagt märke till den förut.
  
  Innanför i stora salen pågick tydligen någon sorts förhör. Tom spetsade
  öronen. Han kände igen adjointens beslöjade, men ej otrevliga stämma,
  haremsexcellensens förbindliga tonfall, överevnuckans klagoljud.
  Däremellan klang en härskarröst, som ibland steg till ett kluckande
  skratt, ibland dundrade likt havets bränningar.
  
  Majestätet ledde själv rannsakningen.
  
  Efter ett par minuter var Tom på det klara med vad som försiggick.
  
  -- Det ser mörkt ut för oss, viskade han. Adjointen har bra reda på sig.
  Så är det, sir, snålheten bedrar visheten. Varför lånade jag inte er
  guldklocka? Hur värdefull den är, så håller ni nog styvare på livhanken,
  sir.
  
  -- Tyst, karl, röt officern och smällde till Tom där bak med flatsidan
  av sabeln. Men i samma stund öppnades dubbeldörrarna på vid gavel och en
  stentorsstämma befallde:
  
  -- Fångarna fram!
  
  En charmant sal. Marmorgolv, marmorväggar, marmortak. Vid ena kortändan
  en tronstol med stjärnströdd sidenhimmel och silverpallar för hovet.
  Vid den andra, inom en behändigt anordnad fyrkant av amfiteatraliskt
  placerade fåtöljer, en fantastiskt skulpterad stupstock på ett underlag
  av blodröd porfyr. I ena hörnet av salen dömde man, i det andra
  exekverades domarna, utan tidsutdräkt, klagotid eller opinionsbildning.
  Tom såg alltsammans i en blink och skänkte sin beundran åt det praktiska
  i arrangemanget.
  
  Saraj Daraï var munter, så det strålade om honom. Till höger om sig hade
  han haremsministern, till vänster justitieministern. Bakom hans stol
  stodo herrarna Balama och Malaba och myste åt varandra. Även i denna
  avkrok av världen speglade hovet härskarens lynne -- ett glättigt samtal
  fördes på alla håll och kanter, kvickheterna duggade -- även de svagaste
  väckte bifall.
  
  Tom Feathertom och Albert Grenander fördes fram under den elektriska
  globen i takets mitt, uppburen av rosafärgade amoriner. Officern ställde
  sig bakom, med sabelspetsen stödd mot golvet, i avsikt att visa sitt
  förakt för de tagna fångarnas mod och beslutsamhet.
  
  Saraj Daraï lät sin hovmarskalk påbjuda tystnad. Sorlet förstummades.
  Skratten kvävdes.
  
  Herr Grenander betraktade majestätets ansikte utan räddhåga. I ögonen
  läste han förstånd, i läpparna vankelmod, i pannan grymhet. Händerna
  darrade lätt. Den smala, svarta mustaschen smög sitt silke efter en
  vacker bronsfärgad hud -- herr Grenander sade sig, att detta porträtt
  varken var fult eller osympatiskt.
  
  Saraj tog ett papper från sin justitieminister och yttrade därpå med mild
  stämma:
  
  -- Detta är alltså Muftar-Bagrimi från Sambesi och hans gamla mamma,
  genom en olycklig försyn slagen med dövstumhet?
  
  Tom sökte något tecken från haremsministern, men då detta alldeles
  uteblev, bugade han sig samtyckande. Albert Grenander hade emellertid nu
  fått nog av komedien; han trodde sig förstå, vad den nyss framställda
  frågan gällde, och sade därför i bestämd ton:
  
  -- Säg mannen, Tom, att jag är tidningsman från Europa och filosofie
  doktor.
  
  Säkerligen hade aldrig ett så pass kort anförande -- det översattes
  omedelbart -- någonsin hälsats med ett jubel, jämförligt med det, som nu
  bröt ut. Saraj själv skrattade, så han fick tårar i ögonen, och när hovet
  såg detta, blev glädjen oroväckande. Justitieministern slog sig på knäna
  och formligen vrålade, herrarna Balama och Malaba hoppade runt på var
  sitt ben och adjointen flinade så han måste sätta sig.
  
  En sådan orgie av munterhet är aldrig bra. Bakslaget kom också strax, när
  Saraj Daraï kände att det högg till i nacken på honom.
  
  -- Hysch, skrek han ursinnig, vad är detta för ett helsikes flin!
  
  Det blev dödsstilla på sekunden.
  
  -- Jag finner det alltså konstaterat, återtog Saraj hotfullt, att I fören
  falsk flagg. Vilka ären I?
  
  Tom spände upp läderbältet och slog ifrån sig den vita manteln med en
  vårdslös gest.
  
  -- Mitt namn är Tom Feathertom, sade han, attacherad hos hans majestäts
  generalkonsulat i Kapstaden. Och denne herre, som visserligen för
  ögonblicket inte kan presenteras i _hyggligt_ sällskap, är redaktören och
  filosofie doktorn Albert Grenander, en lärd och mäktig man.
  
  När herr Grenander hörde sitt ärliga namn nämnas, flög ett belåtenhetens
  leende över hans drag. Han nickade två gånger och satte högra foten i
  marmorgolvet med en liten smäll.
  
  -- Ni ha, sade Saraj -- och det märktes att han njöt av att sitta till
  doms över två vita, honom överlägsna män, ni ha, mina herrar, under
  falska namn trängt er in i mitt palats och sökt bestjäla mig.
  
  Tom lade armarna i kors över bröstet.
  
  -- Lugn i stormen, ers majestät, sade han. Vi ha bara försökt ta igen vad
  som var vår egendom, en ung dam, som en av era agenter rövat bort.
  
  -- Det angår mig inte, förklarade majestätet (med maktägandes vanliga
  sätt att inte låtsa om otrevliga fakta); här är bara fråga om vad som
  tilldragit sig inom Alamabasas murar.
  
  Tom sänkte huvudet:
  
  -- Då är det nog förkylt för oss, sir, sade han i en teaterviskning till
  herr Grenander, som bara nickade till svar. Det hade nämligen Albert
  Grenander haft klart för sig hela tiden.
  
  -- Vad kräver ni för straff på dessa missdådare, herr justitieminister?
  frågade hans majestät Saraj Daraï.
  
  -- Dödsstraff.
  
  -- Och ni, herr haremsminister?
  
  -- Dödsstraff.
  
  Saraj reste sig upp i stolen.
  
  -- Det är, såvitt jag kan förstå, billigt begärt, sade han. Vi ha
  prejudikat här i landet på dödsdom för en bortstulen tekopp, och då lär
  detta angrepp på äganderätten inom mitt rike vara vida allvarligare, även
  om jag personligen värderar många av mina tekoppar vida högre än mina
  fruntimmer. Men en domare skall aldrig, mina herrar, låta enskilda tycken
  inverka på sina beslut, och därför nödgas jag nu döma dessa båda herrar
  till döden genom halshuggning.
  
  -- Bravo, ropade hovet, vist talat, majestät!
  
  Saraj Daraï fortsatte:
  
  -- Då emellertid mitt rikes morallagar föreskriva, att man skall roa sig
  med måtta, bestämmer jag, att avrättningen skall äga rum här i denna sal
  först i morgon klockan tio förmiddagen. Frukosten serveras på slaget nio
  i min koboltfärgade sidensalong, klädseln är uniform eller högtidsdräkt,
  herrar kommendörer bandet utanpå. Och därmed förklarar jag denna...
  
  Justitieministern tog ett halvt steg fram mot majestätet och ryckte det i
  blusen. Saraj hejdade sig och lät ministern tassla ett slag.
  
  -- Ja, sade han så, du har rätt, Houmourou.
  
  Därpå lät Saraj sin malmstämma klinga inför hovet och militären en gång
  till.
  
  -- Min justitieminister erinrar mig om, dels att de båda dömda ha att
  framställa var för sig en sista önskan, dels att de böra konfronteras med
  den för bortförande avsedda haremskvinnan -- så att inte ens skuggan av
  ett justitiemord må vila på denna statshandling.
  
  -- För min del, sade Tom Feathertom, ber jag få fundera på saken till i
  morgon klockan tio, och vad beträffar mr Grenander, som inte förstår det
  ädla malagassiska språket, skall jag anhålla att få översätta majestätets
  propos.
  
  -- Säg våldsmannen, bad Albert Grenander, att jag vill dö i ett par byxor.
  
  Saraj Daraï gav genast en kammarherre order om transporterandet av
  främlingarnas kläder från hotellet till Alamabasa, och kammarherrn satte
  omedelbart sina trumpinnar till ben i rörelse. Därefter förständigades
  fångbevakningen att ofördröjligen införa den kvinna, som varit föremål
  för de båda dödsdömdas brottsliga försök.
  
  Hon kom -- denna gången obeslöjad. Albert Grenander kunde inte
  undertrycka ett utrop av överraskning.
  
  Det var icke Adorée. Hon påminde något om fröken Villanueva, men var icke
  så vacker, inte på långt när så vacker. I hennes sällskap befann sig en
  lång, svartmustascherad herre med vit ansiktsfärg. Denne visade sig vara
  den man som från Europa överfört och till Saraj Daraï försålt haremsdamen
  i fråga -- men det var ingalunda den spanske markisen, don Ramon.
  
  -- Det är inte hon, viskade Albert till Tom.
  
  -- Vad är det ni säger, sir?
  
  -- Nej, återtog herr Grenander i mycket nedtryckt sinnesstämning, det är
  inte alls hon.
  
  Av det förhör, som nu följde, hörde herr Grenander allenast en bråkdel.
  Flickan förklarade, att hon blivit i hög grad överraskad, när ett kort
  sköts in under dörrspringan -- isynnerhet som hon inte begrep ett ord av
  vad som stod på kortet. I kväll hade den låsta dörren öppnats utifrån --
  av vem visste hon inte -- men när dörren stod öppen gick damen ut.
  
  -- Jag brukar göra så, förklarade hon naivt.
  
  Domen blev också mild. Haremsflickan förklarades skyldig att tömma fem
  koppar toaka, en sorts dåligt palmvin, varav man får ont i magen, men som
  tros ha en fördelaktig inverkan på hyn.
  
  
  
  
  FJORTONDE KAPITLET.
  
  Sista natten.
  
  
  Fängelset inom Alamabasas murar föreföll vida mer primitivt än
  majestätets palats. Encellsystemet var i varje fall en okänd inrättning.
  Detta hade emellertid det goda med sig, att de båda dömda fingo
  tillbringa den sista natten i varandras sällskap.
  
  Saraj Daraïs raska rättskipning och snabba exekution av de ådömda
  straffen hade till följd, att den källare, som upphöjts till heder och
  värdighet av rannsakningsfängelse, sällan var överbefolkad. När Tom och
  Albert skuffades ned i gropen -- sedan man berövat dem revolver och
  knivar -- fanns där endast en individ förut, en illaluktande neger,
  som låg i ett hörn och drog väldiga timmerstockar. I taket hängde en
  melankoliskt blinkande fotogenlampa, fängelsets enda möbel.
  
  Herrar Grenander och Feathertom voro hänvisade att slå sig ned på
  stengolvet, och det gjorde de också.
  
  -- Det var en otrevlig historia det här, sir, sade Tom mörkt.
  
  -- Låt oss inte klaga, Tom. Det gör inte saken bättre. Låt oss överväga.
  
  -- Undersöka först, överväga sedan, sir.
  
  Och därmed började Tom, först krypande på alla fyra, en noggrann
  undersökning av källarens golv. Han knackade och lyssnade, prövade och
  granskade. Varenda sten fingrade han på -- golvet var själva berggrunden.
  Där fanns inte en spricka, än mindre någon lucka.
  
  Det hopplösa med denna fängelsehåla var, att den inte ägde några prång
  eller nischer, inte den minsta glugg, där ett genombrytningsexperiment
  kunde försökas. Väggarna ägde golvets solida fasthet. Ventilationen
  sörjde en gallerförsedd öppning i själva järnporten om, som under
  dagen hade till uppgift att släppa in de sparsamma ljusstrålar, vilka
  Tajungas härskare ansågo mer än tillräckliga för stupstockskandidaterna i
  Alamabasa.
  
  Taket -- den sista förhoppningen -- låg i fullständigt mörker -- lampan
  var starkt avskärmad med ett ofantligt paraply av järnbleck. Herr
  Grenander lade sig på huk, bjöd sin rygg till fotapall och så kunde Tom
  börja undersökningen av den sista dimensionens hållfasthet. Hurra! Ljudet
  var lovande -- tunt, ihåligt. På ett ställe gav taket nästan vika för
  hans stötar.
  
  Under tiden hade negern slutat snarka. Han låg med runda, fast ännu
  sömniga ögon och betraktade de båda kamraternas gymnastiska övningar.
  När gossens tröga hjärna omsider förmådde reda ut vad som stod på,
  började hans kritvita tänder glänsa i en ljusstrimma. Efter en stund
  porlade ett stilla, men inte alls osympatiskt skratt från vrån, där han
  låg.
  
  -- Vad skrattar du åt, svarting? frågade Tom och torkade svetten ur
  pannan.
  
  -- Idén är inte dum, sade negern, jag har själv gjort ett försök åt det
  hållet.
  
  -- Nåå?
  
  -- Rummet härovanpå är vaktstuga åt Sarajs livgarde -- där spelas kort
  hela natten. Vänta skall ni få höra.
  
  Det dröjde inte många minuter förrän en hel sprängladdning malagassiska
  svordomar och skällsord exploderade där uppe. Tom hoppade ned och Albert
  Grenander rätade ut sin rygg.
  
  -- Jag ville bara tala om det, förklarade negern och rullade ihop sig
  igen. Det är så fördömt retsamt att sticka upp huvudet i ett hål, som man
  inbillar sig vetter åt friheten, och så bara få en hel flaska toaka över
  sin syndiga skalle. God natt, gentlemän.
  
  Efter mindre än en minut sov den hederlige negern lika gott igen.
  
  -- Kom, sir, sade Tom, vi sätter oss här med ryggarna mot väggen. Sedan
  kan vi använda natten till vad vi behagar. Sömn lär det inte bli fråga om
  för någon av oss.
  
  -- Du tror alltså inte...
  
  -- Att vi kan slippa undan. Nej, sir, det tror jag inte.
  
  Herr Grenander var tyst en lång minut. När han talade igen, var rösten
  ett grand djupare, men den röjde ingen oro eller fruktan.
  
  -- Om jag nu blir en smula filosofisk, Tom, får du inte bli ond på mig
  för det. Dessförinnan skulle jag likväl bra gärna vilja höra din mening
  om den fatala historien, som är orsaken till att vi få mista huvudet i
  morgon klockan tio för någon liten mamsell vem som helst och inte alls
  för fröken Villanueva.
  
  Tom kröp ihop där han satt.
  
  -- Ni gör inte den frågan som någon förebråelse mot mig, mr Grenander?
  
  -- Naturligtvis inte, Tom.
  
  -- Ni är den mest storsinta människa som någonsin skapats, sir. Förstår
  ni då inte, att det är mitt fel alltsammans. Förstår ni inte, att det
  är min dumhet, som bragt oss i detta fördömda läge. Förstår ni inte,
  att det är jag, jag, Tom Feathertom, Kapstadens slugaste gynnare -- det
  är generalkonsulns egna ord -- som låtit dra mig vid näsan av en herr
  Sirius, en herr fähund, så stor, att världen aldrig skådat hans like.
  
  -- Just min tanke, käre gosse.
  
  -- Ni har redan insett vad avsikten var, inte sant? Don Ramon, den
  skurken, skulle känna en viss lättnad vid tanken att herrar Grenander
  och Feathertom exporterades till Madagaskar -- och så sattes spektaklet i
  scen. Herr Sirius _var_ ingen dålig regissör. Jag har, sir, genomskådat
  fulla karlar: färgade och ofärgade, dumma och kvicka, hysteriska och
  mindre hysteriska, men den här lurade mig.
  
  Tom tystnade. Det lät som han skar tänder. Så bet han till:
  
  -- Får jag nu bara tag i honom en gång till...
  
  -- Hm, hostade herr Grenander.
  
  -- Ni avbryter mig, sir, och det är er rättighet. Det är mer än er
  rättighet, det är er plikt. Jag, som skall avlivas i morgon klockan
  tio, drömmer om att få ta revansch på herr Sirius! Sådana hugskott äro
  av ondo. Den lilla tid man har kvar att tänka bör man ägna åt andra
  funderingar. Naturligtvis, sir. Men förutsätt att ett underverk kunde
  inträffa ...
  
  -- Se så, Tom!
  
  -- Jag vet vad ni menar: tänk på döden, det är nyttigt. Och från er
  synpunkt är saken alldeles klar. Men tror ni inte att universum en gång
  i tiden blev rätt överraskat, när gud skapade himmel och jord. Det finns
  ett och annat, som bara inträffar _en gång_ var geologisk period; jag är
  högfärdig nog att tro att vår räddning hör till...
  
  Albert avbröt:
  
  -- Har du några verkliga skäl för ett sådant antagande, Tom?
  
  Nu blev Tom rädd.
  
  -- Tyvärr inte, sir. Det vill säga...
  
  -- Vad då, Tom?
  
  -- Ingenting. Ja, inte _alldeles_ ingenting, men just inte mer heller.
  Man blir skeptisk med åren, sir, och jag vet snart inte vad jag skall tro
  på längre.
  
  Herr Grenander drog upp manteln kring öronen och försökte göra en valk
  av den bak i nacken, så att plagget kunde tjäna som huvudkudde mot
  den gipsade väggen. Negern hade börjat snarka igen, varmt var det och
  fotogenlampan i taket osade värre och värre.
  
  -- För att vara vår sista natt är den, tycker jag, sade herr Grenander
  stillsamt, ägnad att i högsta grad försona oss med vårt öde. Enligt
  hovaernas religion blir, om jag minns rätt, den som dör för svärd
  garanterad en oavbruten tillvaro i rosendoftande lunder. Det blir en
  välkommen omväxling, Tom. Ty här luktar alldeles förfärligt.
  
  Tom svarade inte.
  
  -- Som dödssätt betraktat är naturligtvis, fortsatte herr Grenander,
  halshuggning vida att föredraga framför både magkräfta och vattusot.
  Det kroppsliga lidandet är en svår tyrann -- man må sedan behärska
  sina nerver aldrig så suveränt: att mista huvudet gör inte ont, om
  skarprättaren kan sitt yrke. Och det förefaller mig, som om herr Sarajs
  bödlar skulle besitta en för delinkventerna mycket behaglig rutin i
  hantverket.
  
  -- Ni tror alltså inte att det gör ont, sir?
  
  -- Tandvärk är tusen gånger värre, min gosse, om du vet vad det vill
  säga, och skall jag inte ta hänsyn till något annat än smärtan, så låter
  jag mycket hellre halshugga mig än jag rispar skinnet på en knappnål.
  Som du vet, eller som du kanske inte vet, Tom, finns det en stor massa
  människor, som anse att tillvarons ändamål sammanfaller med strävandet
  att befria kroppen från varje fysiskt obehag. Medvetandet att efter
  klockan tio i morgon förmiddag aldrig mera behöva utsättas för risken att
  få inandas denna infernaliska atmosfär, är en så stor vinst, att jag är
  färdig innesluta Saraj Daraï i min aftonbön, om jag bara kunde minnas hur
  den löd. Men med min aftonbön är det som med så många andra ting i den
  jordiska tillvaron (och poliskonstaplarna på min hemstads gator äro intet
  undantag från regeln): när man bäst behöver dem, får man inte tag i dem.
  
  Tom Feathertoms röst vibrerade av rörelse och respekt, när han sporde:
  
  -- Tillåter ni jag gör er en fråga, sir?
  
  -- Gärna, Tom.
  
  -- Det finns ett påstående, som man hittar då och då -- inte precis i
  ämbetsberättelser eller statistiska meddelanden från socialdepartementet,
  men i tidningarna och romanerna. Det lyder: att bli hängd i tysthet är
  det värsta som finns. Antag nu, att vi sätta _halshuggen_ i stället för
  _hängd_ -- tycker ni inte då, sir, att ni och jag hotas av tidningarnas
  och romanernas värsta öde.
  
  -- Nej, svarade herr Grenander fast, det tycker jag inte. Den av dig
  åberopade satsen, käre gosse, lider av felet att inte vara allmängiltig,
  formulerad som den antagligen är av en paradoxmakare med sitt livs rötter
  i trycksvärtan. För en skådespelare, en politiker, en författare, en
  målare, ja, en cirkusdirektör måste det vara hemskt att se sin existens
  borteliminerad som man förkortar ett bråk eller som man far med den
  våta svampen över en griffeltavla. För filosofen blir samma öde en
  intellektuell vällust. Och under de timmar jag har kvar att leva tänker
  jag försöka sätta mig in i filosofens roll -- om du inte har något
  däremot, Tom.
  
  Det blev alldeles tyst i fängelsehålan. Negern hade slutat att ge ljud
  ifrån sig och oväsendet ovanifrån var förstummat, vad det nu kom sig.
  Herr Grenander hörde sitt fickur ticka i västfickan under den fatala
  kvinnomanteln.
  
  Tom, som var ung, kände sitt hjärta sammanpressas av ångest. Han ville
  hellre dö en smärtsam död av kräfta i sin ålders höst än gynnas med en
  snabb och rolig hädanfärd av Balamas eller Malabas huggjärn -- fastän han
  hyste den största vördnad och beundran för herr Grenanders sätt att lägga
  ut saken. Visserligen bar Tom Feathertom -- som ovan är antytt -- på en
  mystisk plan att tvinga majestätet till en återkallelse av dödsdomen,
  men så här i mörka natten började han allvarligt misströsta om utgången
  av denna offensiv. Det var så grymt lågt till taket, luften kändes tung
  att andas och den förbannade fotogenlampan flämtade i dödsryckningarna.
  Rätt nu skulle det vara kolsvart. Hon fick osa hur mycket som helst,
  tyckte Tom, bara hon ville brinna.
  
  Tre raska flammor, rakt upp och ned, med en fantastisk skugglek mot
  väggarna, ett ljud som när man slår ut en spritt ny kortlek mot
  bordsskivan, och så var det slut.
  
  Hålan låg i det absoluta och egenomträngliga mörkret.
  
  Nu skedde något, som herr Grenander för sin del aldrig skulle trott vara
  möjligt. Tom började gråta. Han snyftade som ett barn, och det värsta var
  att han kämpade så heroiskt för att bli herre över sin gråt.
  
  Albert strök gossen över hjässan och hans hjärta var nära att brista.
  
  -- Inte duger detta, sade han, inte duger detta, gosse! Det är ju du som
  är expeditionens chef, Tom Feathertom.
  
  Åter blev det muskler i det förtvivlade, hopplösa knytet. Tom makade sig
  plötsligt upp mot väggen, bet ihop tänderna och drog till läderremmen
  omkring livet.
  
  -- Tag det inte till protokollet, sir, bad han.
  
  -- Det kommer an på, sade Albert Grenander. Om inte revisorerna ha några
  anmärkningar att göra...
  
  -- Jag förstår vad ni menar, sir, men till min eviga ursäkt tänker jag
  åberopa ärftlighetens lagar, för mina föräldrar ha varit mörkrädda intill
  tredje och fjärde led, sir. Nu är det emellertid över, och vill ni göra
  mig en tjänst, sir, så låtsa aldrig om detta. Jag skulle inte stå ut med
  det.
  
  -- Nej, Tom, min gosse, sade Albert milt, när vi träffas om något år
  eller så på Champs Elysées i Paris -- alldeles tillfälligtvis -- så skall
  jag inte ens blinka med ena ögat, Tom.
  
  Den hederlige Tom förstod inte dubbelmeningen med champs elysées och
  därför satt han tyst en liten stund.
  
  -- När jag var barn, började han sedan, hände det ofta att mamma läste i
  tidningarna om folk som varit nära att drunkna. Och nästan alltid fick
  man höra, att närheten av döden -- ni hör jag talar som en grammatika,
  sir -- att närheten av döden kommit folk att repetera hela sitt
  föregående liv. Ingen kan väl ha döden så nära som vi, sir. Men för min
  del får jag då verkligen säga att den där repetitionskursen åtminstone
  inte kommer av sig själv, eller hur? Vad är er erfarenhet, sir?
  
  -- Om jag skall vara alldeles uppriktig, Tom, så har jag nog funderat
  en liten smula på framfarna dar. Du förstår, gossen min, mitt liv har
  varit en kurva så rak, att du kunde dragit den med en linjal. Min enda
  släkting är en syster och hennes liv är ändå rakare. Jag tror att Europas
  mest försiktige vadhållare gärna hade vågat hundra pund på att herr
  Albert Grenander skulle sluta i sotsängen efter ett stilla hjärtslag --
  ty av den sjukdomen dö de flesta tidningsmän, till lycka för dem själva
  och deras omgivning. Den som hållit emot och siat om halshuggning torde
  inte behövt satsa stora kontanter -- men sådant är livet, och det gläder
  mig att jag omsider kommit underfund med det. Den väntar aldrig för länge
  som väntat på...
  
  -- Och fröken Villanueva?
  
  Nu var det herr Grenanders tur. Han sjönk ihop som en säck, lade sig över
  på högra sidan, fast stengolvet högg i höften, och sade:
  
  -- Nu skall du vara tyst, Tom, för jag vill sova.
  
         *       *       *       *       *
  
  Det blev ljust klockan sju i källargropen; till och med en solstråle
  letade sig in genom dörrgluggen. Först blixtrade det till just i hörnet
  där negern låg. Det var som om skuggorna plötsligt väckts av aningen
  om sin förestående ofärd, där blev en ögonblicklig och underlig oro --
  så sköt den gyllene pilen in i rummet och träffade negern mitt på hans
  runda näsa. Ett lustigt spel i det ebenholtsblanka skinnet tog vid och
  Tom, som naturligtvis inte sov, tyckte att negern var avundsvärd, som
  hade utsikter att få vakna också nästa morgon med smekningen av en ljum
  solstråle i det svarta ansiktet.
  
  Albert Grenander låg dyr stilla med ryggen åt Tom. Hans jämna, trygga
  andetag tydde på sömn och huvudet vilade tungt på vänstra armen. Fylld av
  en nästan religiös beundran för denne halvgamle herre med den på en gång
  fasta och nervösa blicken bakom de starkt buktade ögonglasen, vågade Tom
  knappt dra andan av fruktan att väcka honom. Men negern saknade ju alla
  motiv till en sådan hänsynsfullhet -- han sträckte på armarna, så det
  knakade, morrade ett slag som en otålig hund och drog sedan till med en
  gäspning, vars sammansatta tonföljd slutade med en skakande nysning.
  
  Negern var vaken.
  
  I samma ögonblick satte herr Grenander sig upp.
  
  -- God morgon, Tom, sade han. Se, det är vackert väder, solsken. Jag
  säger som Faust: hell min levnads sista dag.
  
  -- Ni har sovit, sir?
  
  -- Inte mycket, Tom, det måste jag erkänna. Enligt uppgift lär det vara
  hälsosamt att ligga hårt -- åtminstone skrev en läkare det en gång i min
  tidning -- men det här var nog litet för mycket av det goda. Jag känner
  mig mörbultad över hela kroppen.
  
  Herr Grenander tog upp glasögonfodralet och satte på brillorna.
  
  -- Man kanske skall ha litet övning i det också, föreslog Tom.
  
  -- Antagligen, min gosse, antagligen.
  
  Herr Grenander reste sig nu upp och gick fram till dörrgluggen.
  
  -- Vad är klockan, Tom?
  
  -- Strax halv åtta, sir.
  
  -- Inte mera! Vet du vad, Tom, när jag ser den här rödaktiga sanden
  utanför på planen, kommer jag att tänka på en författare som hade fått
  för sig, att han skulle göra guld i stället för att skriva böcker.
  Han berättade sedan själv hur det gick till och skyllde bland annat
  misslyckandet på, att han inte hade den rätta röda sanden bland
  ingredienserna. Jag undrar just om den här skulle ha hjälpt honom.
  
  -- Troligen inte, sir, eftersom titulus Saraj har låtit en av sina
  kemiska ministrar göra blandningen. Majestätet är särskilt förälskat i
  rött.
  
  Herr Grenander ryckte på axlarna.
  
  -- Lika gott. Kanske var det tur för författaren i fråga att han aldrig
  hittade den rätta sortens sand och säkert var det tur för vitterheten i
  det land, vars son han var. Vill du höra något av vad han skrivit, Tom,
  så kan jag ett stycke utantill?
  
  På detta sätt pratade herr Grenander med sin unge vän om allting mellan
  himmel och jord, men han undvek omsorgsfullt varje antydan om vad som
  skulle inträffa klockan tio.
  
  Minuterna runno bort. Negern hörde slött på utan att förstå ett ord, men
  vid en paus i samtalet sköt han in en fråga.
  
  -- Vad säger vår olycksbroder? sporde herr Grenander.
  
  -- Han frågar om vi inte äro hungriga, översatte Tom.
  
  -- Sannerligen väckte han inte den björn, som sov, utropade Albert. Jag
  känner mig hemskt sugen. Hör på, Tom, intervjua svartingen hur det är med
  måltiderna här; någon mera erfarenhet än vi lär han väl ha.
  
  Negern lade huvudet på sned vid Toms fråga och antog en svårt sorgmodig
  uppsyn.
  
  -- Ibland får man mycket mat, ibland får man litet, och ibland får man
  ingenting alls. Det beror på Vejlanas lynne.
  
  -- Vem är Vejlana?
  
  -- Fängelsedirektören, herre. En dag var han ur humör -- förmodligen hade
  han förlorat på tärningspel -- och då fick jag inte en bit mat på hela
  dagen.
  
  -- Stackars sate! Har du suttit länge i sinkabirum?
  
  -- En hel vecka, herre.
  
  -- Och vad knep man dig för, svarting?
  
  -- Hotellvärden nere vid hamnen beskyllde mig för att ha stulit en höna,
  herre. Men det är lögn, jag har inte stulit någon höna -- och nu sitter
  jag på bekännelse.
  
  -- Oskyldig alltså...
  
  Negern blixtrade med tänderna.
  
  -- Om jag skulle vara uppriktig, herre... jag har inte stulit någon höna,
  för det var en tupp. Men det har ingen frågat mig om. Man säger så här:
  du har stulit en höna. Jag svarar: det är osanning, jag har icke stulit
  någon höna. Jag kan svära inför härskarens gyllene fotsmycken att jag
  inte stulit någon höna; och då ser justitieministern förvirrad ut och
  skickar mig tillbaka till Vejlana. Men tyst, herre, någon kommer. Ni
  skall få se det är han.
  
  Tunga nycklar rasslade i låsen, bommarna skötos ifrån med buller och
  dån, dörren kastades upp. Två malagasser stego in i källarhålan. Den
  förste var dyrbart klädd och höll ena handen stolt vid höften, den andre
  hade endast ett rött klädesskynke kring magen, bar i högra handen en
  kopparflaska, i den vänstra en helt och hållet europeisk resväska, vilken
  herr Grenander identifierade som sin. Två andra malagasser korsade sina
  bajonetter i dörröppningen.
  
  -- God morgon, förhärdade brottslingar, hälsade Vejlana, ty det var han.
  Här medför jag åt eder en frukostdryck och de kläder, som den fete boven
  med guldglasögonen ville iföra sig för sista gången. Ställ ifrån dig
  flaskan och resväskan, Promoto, bjöd fängelsedirektören.
  
  -- Vad är det i kopparflaskan, Tom? frågade Albert.
  
  Tom lyfte på locket och luktade.
  
  -- Varm, kryddad toaka, tror jag, svarade han.
  
  -- Bed den förnäme mannen att jag får byta ut min frukostdryck mot litet
  tvättvatten och en handduk.
  
  Tom översatte.
  
  Vejlana hade uppenbarligen haft tur med tärningspelet under natten,
  ty han böjde välvilligt på huvudet och befallde Promoto att hämta det
  begärda. Därpå spottade han åt negern, nickade åt Albert och Tom och
  avlägsnade sig med den majestätiska värdighet, som gjort honom så
  imponerande, när han först trädde in i hålan.
  
  Tom smakade på innehållet i kopparflaskan och grinade illa.
  
  -- Jag kunde just tro det, sade herr Grenander. Dela du vattnet med mig
  och låt svartingen sörpla i sig den där soppan. Han säger nog inte nej.
  
  Det gjorde han inte heller. Varenda droppe gick åt på kortare tid, än
  Albert Grenander behövde för att öppna sin resväska och konstatera, att
  de klädespersedlar han önskat lågo där i god ordning -- troligen nedlagda
  av den lilla städerskan som kunde tala franska. Så kom Promoto tillbaka
  med en skål vatten och en bomullstrasa, dörren slogs igen, negern somnade
  av det varma vinet och allt var som förut.
  
  Sedan de båda herrarna befriat skinnet från den mörka kulören, började
  Albert klä om sig utan att söla. Han hade nyss vid en förstulen blick
  på klockan sett, att det knappt var en halvtimme kvar till den för...
  ja, för avrättningen bestämda tiden. När halsduken var knuten och västen
  knäppt, felade klockan en kvart i tio, och nästan samtidigt förnyades
  bullret utanför dörren. Kommandoord rungade, nycklar klirrade, järnbommar
  slogo mot varandra -- dörren vred sig på sina gångjärn.
  
  Denna gång var det en hel pluton ur Sarajs livgarde i stor parad med
  tofsprydda skärp, eldröda hattar och vita bomullsvantar på de bruna
  nävarna. Officern bar en guldbroderad väst med täta rader glänsande
  knappar. Släpande sporrar hade han spänt kring sandalerna. Vid
  sabelfästet hängde i ett blått band en silvermedalj, stor som ett
  femfrancstycke.
  
  -- Giv akt! kommenderade officern. Formering till avrättning! Öppna
  leden, marsch!
  
  Sedan manövern verkställts, vände befälhavaren sig inåt källarhålan,
  saluterade med sabeln och sade:
  
  -- Tiden är inne, mina herrar. Framåt marsch!
  
  
  
  
  FEMTONDE KAPITLET.
  
  Avrättning.
  
  
  Hur det känns att komma från solpromenaden rakt in i en med elektriskt
  ljus upplyst sal vet var och en, som varit med om en matiné på någon
  europeisk teater. Är det en bra pjäs, en pjäs, som parketten väntar sig
  något av, stiger ett brusande sorl upp mot de matt lysande globerna i
  takkronan -- det blir något av kvällens feststämning i salongen medan
  förmiddagens sol slår klatschar kring teaterns knutar.
  
  Ingen kunde säga annat än att publiken i Saraj Daraïs marmorsal befann
  sig vid ett alldeles utomordentligt premiärlynne, den tidiga timmen
  till trots. Men så hörde också det förestående spektaklet till de mera
  ovanliga i Tajunga. Att på en gång få två vita nackar under Balamas och
  Malabas skinande yxor, att se kaskader av europeiskt blod göra lustiga
  språng över de röda stenarna och höra ångestropen på ett språk, som man
  ej förstod ett ljud av -- se där ett gästspel, som inte bjöds varje
  säsong! Hovet hade till vardags fått nöja sig med inhemska krafter av
  mer tarvlig hudfärg, och när det någon enstaka gång bjöds på en litet
  ljusare färgskiftning från en eller annan stam längst i söder, var Sarajs
  förste hovmarskalk färdig att anslå en odrägligt skrytsam ton i de
  inbjudningskort, som med tofsprydda livjägare utsändes till hovets herrar
  och damer.
  
  Läsaren kan då förstå, hur han skulle hovera sig denna morgon.
  
  När _le peloton d’execution_ med dånande steg, i noggrann marsch,
  intågade i festsalen, bröt ett spontant jubel löst. Hans majestät Saraj
  behagade själv ta upp applåderna -- till frukost hade han fått en läcker
  fiskrätt, garnerad med musslor, tryffel och lätt brynta hajfenor,
  tillredd i en sås av grädde, olivolja, korinter, kapris, salvia, salep
  och kardemumma, och den var så god, att Saraj aldrig känt maken. Till
  denna fiskrätt hade köksministern låtit servera ett Moselvin, knyckt från
  en i närheten av Tajunga strandad tysk skonare, och det gyllne vinet var
  så vällustigt i smaken, att Saraj Daraï vid det femte eller sjätte glaset
  känt en fullkomligt löjlig önskan att bevara de båda brottslingarna
  till livet. Men redan vid steken insåg han, att den kulinariska
  sentimentaliteten hållit på att spela honom ett spratt -- burgundern flöt
  just då röd och doftande i glasen. Majestätet höjde sitt glas för den
  sedan sekler bestående motsättningen mellan Mosel och Bourgogne.
  
  Scenen från i går var inte mycket förändrad.
  
  Den mest i ögonen fallande skillnaden bestod däri, att herrarna
  Balama och Malaba ifört sig nya, rikt förgyllda purpurskynken och
  att de inte längre med tomma händer uppvaktande majestätet bakom
  tronstolen utan fattat posto med blänkande långbladiga yxor bakom
  den skulpterade stupstocken i andra ändan av marmorsalen. Dessutom
  hade Saraj låtit flytta fram ett bord till tronen, och på detta bord
  låg en ordförandeklubba, en sådan där helt vanlig, prosaisk, men för
  många äventyrliga bankpapper ödesdiger ordförandeklubba, som brukas
  på styrelsesammanträden överallt i Europa -- och bredvid den ett helt
  ris papper. Majestätet hade nämligen fått för sig, att brottslingarnas
  utomordentliga ställning som undersåtar i civiliserade länder krävde
  utomordentliga åtgärder i fråga om rättskipning i högsta och sista
  instans. Justitieministern satt på en pall bredvid och bläddrade i en
  stor bok; haremsministern stod som allmän åklagare, iförd en purpurfållad
  vit linnemantel, vid bordets andra sida.
  
  Kung Saraj tog på sig en fördömt bister min, dängde klubban i bordet och
  befallde:
  
  -- För fram brottslingarna!
  
  Herr Grenander såg ut som om han befunnit sig på något kvasikritiskt
  reportage i en främmande stads museum, smått kisande bakom sina
  glasögon. Tom höll sig strax i hans rygg och drog litet på mun åt
  justitieministern.
  
  Hovet var imponerat. Tre av de sju närvarande damerna knäppte ihop
  händerna, alla de övriga iakttogo en respektfull tystnad.
  
  Saraj Daraï höjde sin stämma. Han talade med uppehåll mellan orden,
  driven av samma bevekelsegrunder som gourmeten, när han låter ett svalt,
  citronstänkt ostron eller en sked iskyld Belugakaviar långsamt smälta i
  munnen:
  
  -- Det är inte brukligt, sade han, att skriva några så kallade
  protokoller för sådana bagateller som att en eller annan karl gör en
  dumhet och mister huvudknoppen. Men min utrikesminister har sagt mig,
  att kungarna i herrarnas land möjligen kunde göra Madagaskars franske
  generalguvernör -- den gud beskydde! (hånskratt från okontrollerbart
  håll) -- ansvarig för vad som hänt med herrarna i Tajunga, och därför
  skall jag -- trots allt besvär och varjehanda olägenheter -- be att få
  framställa några frågor.
  
  Titulus Saraj tog en penna och det såg verkligen ut som om han skrev.
  Därpå vände han sig till Albert Grenander.
  
  -- Fullständigt namn och födelsedag, titel eller yrke?
  
  -- Albert Karl Frans Grenander, född den 12 februari 1875, till yrket
  tidningsman.
  
  -- Erkänner ni, att ni från mitt ägande harem velat bortföra en ung och
  skön kvinna, av mig inköpt och kontant betald?
  
  -- Ja.
  
  -- Gott. Tajungas lagar föreskriva dödsstraff för detta brott. Är ni
  beredd att undergå straffet?
  
  -- Ja.
  
  -- Er ålder gör er berättigad att slippa se er kamrats huvud falla för
  bödelsyxan. Alltså skall ni halshuggas först. Men tycker ni återigen det
  är lustigt att vara vittne till hans avrättning, så äro vi beredda att
  kasta om ordningen. Eller hur, justitieminister?
  
  -- Naturligtvis, majestät.
  
  Herr Grenander vände sig till Tom, som hela tiden översatt frågor och
  svar.
  
  -- Säg till honom, Tom, att jag vill så snart som möjligt bli kvitt den
  här komedien, som förefaller mig i alla avseenden vidrig.
  
  -- Nåväl, orerade Saraj, Balama är äldre i yrket än Malaba. Tag hand om
  herrn med de guldbågade glasögonen och gör din plikt. Musikanter, spelen
  upp! Tjänare, bjuden omkring vin!
  
  Musikanterna förde de långa, silverbeslagna klarinetterna till sina
  läppar, trumslagaren spände sin högra armmuskel, cymbalisten höjde sina
  mässingstallrikar över huvudet och anföraren sträckte båda händerna mot
  taket, färdig att hastigt dyka ned med dem till en gest, som skulle riva
  upp en orkan av skrällande, pipande, tjutande musikvirvlar. Kung Saraj
  smålog förnöjd -- han var belåten med sitt sätt att regera och tyckte
  att han hade heder av sin dag, fast klockan inte var mer än halv elva på
  förmiddagen. Justitieministern slog igen boken och haremsexcellensen, som
  redan satt in herr Grenanders tiotusen francs på upp- och avskrivning i
  en fransk bank i Antananarivo, bytte om fot. Han hade nämligen vilat på
  den vänstra under hela rannsakningen med den äldre brottslingen.
  
  Men det blev inte något av med den tilltärnade malagassiska valsen --
  anföraren stod ännu med händerna sträckta mot marmortaket, när Tom
  Feathertom efter två pantersprång var framme vid Sarajs tronstol. I
  handen höll han ett papper, på vilket två rader voro skrivna. Och detta
  papper lade Tom -- med några hastigt framviskade ord -- under härskarens
  ögon.
  
  Saraj Daraï bjöd tystnad. Allt liv avstannade. Händelsen var oerhörd. Vad
  skulle nu ske?
  
  Men knappt hade majestätet kastat ett öga på meddelandet förrän hans hy
  förvandlades. En vit man skulle blivit eldröd -- Sarajs ansiktsbrons fick
  en skiftning i mässing. Vitorna i hans ögon sprängdes med blod. Kring de
  tjocka läpparna stod fradgan som på en epileptiker.
  
  Han reste sig upp, med de hårdnade knogarna knutna kring karmstolens
  armstöd. Röt gjorde han -- och fiskrätten och moseln och burgundern voro
  glömda som om de aldrig funnits till.
  
  -- Håll, Balama! Hitåt, Malaba! Tagen bilorna med er! Huggen denna
  fähund -- majestätet pekade på Tom -- i stycken utan process och
  protokoll och rannsakning, klyven honom, som I klyven ett vedträ! Ligger
  han inte platt död och tillintetgjord inom tre sekunder, så är det er
  egen förgörelse, förrn det rings till middag. Fort, fort, fort!
  
  Det tumult som nu uppstod kan svårligen beskrivas -- herr Grenander
  skulle själv använt denna slitna fras om han varit dömd, inte till döden,
  men att göra ett referat av händelsen. Balama och Malaba störtade upp med
  jätteknivarna i högsta hugg, genom hela hovet gick en våg av förfäran.
  Ett av hovfruntimren svimmade och måste bäras ut. Justitieministern föll
  av stolen och haremsministern fiskade förgäves efter sin Snusdosa. Albert
  Grenander, som plötsligt såg sig lämnad i sticket av sin skarprättare,
  skyndade efter -- dels av en naturlig önskan att befinna sig så långt som
  möjligt från Sarajs skulpterade stupstock, dels av oro över vännen Toms
  öde.
  
  Men långt innan de malagassiska ädlingarna hunnit lyfta sina knivblad
  över Tom för att enligt uppdrag klyva honom som ett vedträ, hade Saraj
  Daraï läst _den andra raden_ i Tom Feathertoms kommuniké, och därmed
  tycktes han också ha ändrat åsikt beträffande Toms öde.
  
  Fruktansvärd i sin konfunderade vrede reste han sig för andra gången i
  stolen:
  
  -- Rören honom inte, skrek han. Denne man tillhör än så länge mig.
  
  Men även en kokosfärgad suverän måste visa sin omgivning en viss hänsyn.
  Hovet var inbjudet till avrättning, musikunderhållning och förfriskning,
  och alla (utom den stackars mänskan som svimmat) väntade både på
  avrättningen, musikunderhållningen och förfriskningarna. Man kunde inte
  utan vidare köra ut noblessen, isynnerhet som ministärens fruar gjort
  sig särskilt gentila. Därför nödgades nu Saraj Daraï lägga sin brons
  i förbindliga veck och anmoda de närvarande att ta sig en promenad i
  slottsparken, medan en viss räkning gjordes upp med den yngre av de båda
  dödsdömda gentlemännen.
  
  Herrn med glasögonen skulle under tiden förvaras i hallen, sorgfälligt
  bevakad av _l’officier du peloton d’execution_.
  
         *       *       *       *       *
  
  På mindre än två minuter var marmorsalen utrymd. Justitieministern
  envisades att stanna kvar, men Saraj rynkade ögonbrynen -- och mer
  behövdes inte. Dagkaptenen skulle hålla vakt utanför närmaste dörr och
  genast komma in, om han genom rop blev anmodad; eljest borde man hålla
  sig stilla som råttor -- på alla håll och kanter.
  
  Som råttor...
  
  Så fort Saraj Daraï och Tom Feathertom blivit ensamma, förändrade den
  förre sätt. Hans röst tappade den släpiga, liknöjda tonen; ögonens
  uttryck hårdnade. Majestätet förvärvade plötsligt en högst märklig
  förmåga att tänka och uttrycka sig europeiskt.
  
  Han sköt undan papperen, lade armbågarna på bordet och lutade sig fram
  mot Tom.
  
  -- Du har avslöjat min stora hemlighet, säger du. Vari består den?
  
  -- Ers majestät har exdrottning Ranavalona III gömd här på slottet.
  Franska regeringen tror, att drottningen är kvar i Alger, och på den tron
  -- endast på den tron -- tolererar man ers majestäts existens. Skulle
  Frankrikes generalguvernör i Antananarivo få kunskap om att drottningen
  befinner sig här, hos sin brorson, så blir det -- om jag får uttrycka mig
  på europeiska -- en sjuhelsikes historia både för ers majestät och för
  drottningen.
  
  -- Du har fullkomligt rätt, min vän.
  
  -- Man litar inte riktigt på stammarnas ärlighet. Släktkärleken är
  stor på Madagaskar och drottningen har rötter hos många hövdingar. Ers
  majestät känner sin moster. Det är en klok kvinna -- och hon vet vad hon
  vill.
  
  -- Har du talat med henne, gosse?
  
  -- Nej, ers majestät, det har jag inte. Av en ren slump kom jag att
  gå vilse i en av era välsignade flyglar, råkade öppna en dörr, som
  jag aldrig öppnat förr -- och där satt hon, drottningen. Jag blev
  fullständigt paff, ers majestät -- eftersom jag sett i tidningarna nere i
  Kapstaden att hovakolonien i Alger förberedde en fest till hennes ära den
  1 mars. Men där satt er kungliga moster i alla fall -- gud allena vet vem
  som dubblerar henne nere i Alger!
  
  Saraj lutade pannan i handen.
  
  -- Allt vad du nu yttrat, sade han, är lika sant som att solen skiner
  här utanför. Jag gratulerar dig till din iakttagelseförmåga och dina
  slutledningar, men beklagar, att de inte komma att göra dig någon glädje
  i detta livet. Du förstår att du nu är mer dödsdömd än du någonsin varit.
  Hade du sju och sjuttio liv, så skulle jag släcka dem alla innan nästa
  timme gått in. För tio minuter sedan skulle fallet av ditt huvud mot
  mitt stengolv knappt gjort mig så mycket glädje som ett glas verkligt
  god Mosel. Nu blir det en vällust att höra Balamas svärd skära igenom
  nackskinnet på dig.
  
  Och därmed reste sig Saraj Daraï för att kalla in ministrarna, hovet,
  skarprättaren, musiken.
  
  -- Vänta en sekund, ers majestät, bad Tom. Låt mig visa er en
  papperslapp, innan ni ånyo församlar ert rikes stöttor omkring er.
  
  -- En papperslapp?
  
  -- Ja, sade Tom, och drog upp en liten avlång, skär lapp ur fickan. Vill
  ers majestät vara god och titta på det här!
  
  -- Nå, så sant jag lever, bedyrade Saraj hånfullt -- är det inte ett
  helt litet vanligt kvitto på ett rekommenderat brev till en herr Tom
  Feathertom i Kapstaden.
  
  -- Står där ingenting annat också, majestät?
  
  -- Försändelsen skall, om inte adressaten påträffas inom tre dagar,
  vidaresändas till generalkonsul Jack Macinfish, som äger att brevet bryta
  och behålla.
  
  -- Just det, ers majestät.
  
  Saraj snodde den skära papperslappen mellan fingrarna.
  
  -- Gott och väl, sade han. Men vad har detta med detta att göra?
  
  -- Ni är blind, Saraj Daraï. I det brev, på vars avsändande från Tajunga
  ni har kvittot i era händer, finns en utförlig skildring av drottningens
  liv här i ert palats Alamabasa. Egentligen räcker det ju med tre rader
  till de franska myndigheterna, men jag har broderat en liten smula...
  
  Saraj andades häftigare under det gossen fortsatte:
  
  -- Om inte Tom Feathertom kvitterar ut detta brev i Kapstaden inom tre
  dagar, så går det vidare till generalkonsul Jack Macinfish, som bryter
  det och tar del av innehållet med stort intresse.
  
  -- Skurk! väste Saraj i den riktiga melodramatiska teaterstilen.
  
  -- Så går samme generalkonsul, enligt i brevet meddelade föreskrifter,
  direkt upp till de franska myndigheterna i Kapstaden och trettio minuter
  senare har franska generalguvernören i Antananarivo ett iltelegram om
  vad som inträffat. Jag skall inte tillåta mig att profetera något om
  händelserna i Tajunga omedelbart efter. Men det lär väl bli litet rörigt,
  eller hur, monsieur?
  
  Saraj sprang upp.
  
  Han hade goda förståndsgåvor och såg precis hur landet låg.
  
  -- När gick ert fördömda brev härifrån? frågade han.
  
  -- Med postångaren i går eftermiddag. För närvarande befinner det sig
  i franska statens postvård ungefär mitt i Mozambiquekanalen. Och efter
  fyrtioåtta timmar och litet till har engelska regeringen övertagit
  ansvaret för det i Kapstadens huvudpostkontor. Sprängfria kassaskåp, min
  bäste.
  
  Toms ton mot suveränen blev allt mer och mer vårdslös.
  
  Saraj Daraï gnuggade sina naglar mot armstödens polerade järnek.
  
  -- Det går en båt i morgon bittida, sade han hest, en båt direkt till
  Lourenço Marquez. Den måste ni och er vän ta. Och omedelbart fortsätta
  till Kapstaden.
  
  -- Det tror jag inte vi bry oss om, svarade Tom lätt.
  
  -- Seså, frestade Saraj med mjuk röst, ni skall inte vara ond för den här
  lilla tillställningen. Mellan frukostbjudning och politik är en djäkla
  skillnad. Jag skall gärna framföra mina ursäkter till er vän och till er
  också -- låt oss bara komma överens.
  
  Tom gjorde en grimas.
  
  -- Har jag förstått min vän, doktor Grenander, rätt, sade han, så _vill_
  han nu bli avrättad. Så ohövligt som man bemött oss i detta fördömda
  Alamabasa vore vi -- för vår heders skull -- bäst betjänta med att man
  för oss till schavotten. Vissheten om de diplomatiska myndigheternas
  raseri, flottaktionen, franska regeringens ingripande, Englands armerade
  protester och så vidare och så vidare gör exekutionen till en verklig
  högtidsstund för offren. Var god och ropa på era skarprättare, herr
  Saraj, låt dem komma, ju förr dess hellre. Nu _skall_ jag bli avrättad,
  ers majestät.
  
  Nu blev Saraj Daraï fullständigt hjärtängslig.
  
  -- Varför skall min herre vara så fördömt halsstarrig? frågade han. Låt
  oss tala som _män_. Vad fordrar ni för att avstå från att bli avrättad?
  
  Tom fortsatte:
  
  -- Just i det ögonblick bilan faller, skall jag, ers majestät, tänka på
  mitt lilla rekommenderade brev. I denna stund seglar det, väl bevarat
  i en förseglad säck eller kanske till och med i ett järnbeslaget skrin
  ombord på en av franska statens postångare, inregistrerat i böckerna, på
  väg till Durban eller möjligen Lourenço Marquez. Där tar järnvägen hand
  om mitt lilla värdebrev och låser in det i en postkupé, vars okränkbarhet
  är garanterad av staten, och så bär det av söder ut, med en fart som...
  Men, förlåt, ers majestät har kanske inte rest med tåg?
  
  -- Min herre!
  
  -- Min mening var inte att väcka förargelse, ers majestät. Låt oss
  återvända till episteln. Tre dagar väntar postmästaren i Kapstaden,
  att mr Tom Feathertom skall infinna sig och kvittera ut reket. Men Tom
  Feathertom kommer inte. Han har njutit en snabb och smärtfri död för
  den hederlige Malabas kraftfulla hand -- och så bryts brevet... När jag
  tänker på den franska garnisonens i Antananarivo förtjusning att med
  kanoner och allt få göra en liten expedition till Alamabasa, knipa en
  livslevande exdrottning i vingbenet och hänga upp mäktig kung Saraj i
  en krok... ja, den tanken, ers majestät, är så behaglig att ett smålöje
  kommer att krusa läpparna på Tom Feathertoms avhuggna huvud.
  
  Tom log, inte bara för övnings skull, föreföll det majestätet.
  
  -- Se så, hejda er svada, min herre, hemställde Saraj med rynkade
  ögonbryn. Vad begär ni?
  
  -- Att bli halshuggen.
  
  -- Envisa mulåsna! Ni begriper väl att det inte låter sig göra. Vad
  fordrar ni för att omedelbart avresa till Kapstaden, kvittera ut ert
  fördömda brev och kasta det på elden utan att knysta ett ord om dess
  innehåll? Vill ni ha pengar?
  
  -- Hm, sade Tom.
  
  -- Genera er bara inte. Jag är inte dummare än jag förstår, att ni har
  mig på gaffeln. Diktera era villkor, min herre, men låt det gå fort. Bara
  jag tänker på det där brevet går det kalla kårar efter ryggen på mig.
  
  Tom fuktade fingertopparna mot sina läppar.
  
  -- Ponera vi skulle bli överens om villkoren, ers majestät: vilka
  garantier skulle ni då begära av mig för fullgörande av mitt åtagande?
  
  -- Ert hedersord.
  
  -- Vet ni vad, ers majestät, sade Tom, och hans röst hade en nästan
  hjärtlig klang, ni är ett stycke av en människokännare, och det är inte
  alla kungar man kan säga det om. Jag känner på mig, att vi kommer att
  skiljas åt som goda vänner.
  
  -- Villkoren?
  
  -- För det första --
  
  Saraj nickade och skrev en etta på pappersarket som låg framför honom.
  
  -- För det första bör ers majestäts haremsminister återlämna de tiotusen
  francs, som han strök in i går kväll; det var...
  
  -- Mutor?
  
  -- Kanske det, ers majestät.
  
  -- Han skall återlämna dem, sade Saraj fast, och Tom kunde förstå på
  tonfallet att denna lilla affär åtminstone inte skulle rendera rådgivaren
  någon ny orden.
  
  -- För det andra --
  
  Saraj ritade en tvåa.
  
  -- Pro secundo -- Och efter vi tala om pengar -- så torde någon
  kassaförstärkning vara välkommen. Jag vet inte hur min vän, mr Grenander,
  har det med slantarna, men här går åt massor av dem. Som ers majestät
  kanske har förstått äro vi på upptäcktsfärd efter en försvunnen flicka
  och upptäcktsfärder gör man inte för realisationspris. Fråga mecenaterna.
  
  Saraj förändrade inte en min.
  
  -- Hur mycket? sporde han endast.
  
  -- Hundratusen francs, drog Tom till med. Hundratusen är en rund och bra
  summa.
  
  -- Ni skall få de hundratusen francsen, sade Saraj med ett lugn, som kom
  Tom att nedkalla en tyst förbannelse över sitt eget huvud, att han inte
  begärt tvåhundratusen.
  
  -- Vidare, uppmanade Saraj och tecknade en trea, ty ni har väl inte
  slutat än, gissar jag. Eller hur, min herre?
  
  -- Jag måste återigen prisa ers majestäts klara förstånd. Ännu har jag
  inte slutat. För det tredje önskar jag fullständig upprättelse -- inte så
  mycket för min som för mr Grenanders skull. Det är en lärd man, som kan
  göra anspråk på de största hedersbevisningar, och hos ers majestät har
  han blivit så illa behandlad, att det ädla malagassiska språket saknar
  ord därför.
  
  -- Han skall bli kommendör av första klassen av alla mina tre ordnar. Med
  kommendörskapet följer excellensvärdighet och, om er vän bosätter sig
  här, en årlig pension på tretusen francs. Håller ni på det, skall jag
  gärna be honom om ursäkt också.
  
  -- Mycket bra. För det fjärde skall ers majestät bjuda oss på den
  bästa frukost som kan tillagas i Tajunga, varvid mr Grenander erhåller
  hedersplatsen. Omedelbart efter måltiden sker uppbrottet i galavagnar
  ner till hamnen, där ers majestäts båda gardesregementen paradera med
  spel och fanor. Hela hovet följer med till ångjakten och ers majestät
  utbringar själv levet för mr Grenander, när båten lägger ut.
  
  -- Godkännes.
  
  -- Då, sade Tom och reste sig upp, har jag ej något mer att tillägga.
  Under förutsättning att ingenting klickar i programmet, sådant jag har
  haft äran antyda det för er, kan ers majestät anse det fatala brevet
  förintat, uppslukat av jorden.
  
  Kung Saraj sträckte fram sin seniga bruna näve och Tom lade sin vita hand
  i den. Saken var klar.
  
  Så öppnades åter dörrarna för hovet.
  
  Justitieministern vädrade med vidgade näsborrar, som om han velat lukta
  sig till vad som hänt, och haremsministern hade fått något i blicken, som
  skvallrade om en vaknande oro. Balama och Malaba, vilka använt väntetiden
  att ytterligare vässa eggarna på bilorna, sågo otåliga ut; endast Albert
  Grenander var sig precis lik. Lugn, orubblig skred han fram bakom
  officerns rygg, på alla sidor omgiven av bajonetter.
  
  När de sista hunnit innanför dörrarna, gav Saraj Daraï ett tecken. Det
  blev dödsstilla. Alla väntade på ett ord av härskaren.
  
  Tom, som förgäves sökt komma åt att byta en blick med herr Grenander, var
  starkt intresserad att höra, vilka vägar Saraj nu skulle anlita för att
  dra sig ur klämman.
  
  Men Saraj Daraï redde sig som en hel karl.
  
  -- Lyssnen alla till mina ord, bjöd han med kraftig stämma och ljungande
  ögonkast. Min justitieminister har varit nära att begå ett fruktansvärt
  misstag: de båda vita herrarna ha icke gjort sig skyldiga till något
  brott -- men väl förtjänta av min och regeringens tacksamhet. De skola så
  långt ifrån avrättas att de fast mera på allt sätt böra hedras.
  
  Herr Grenander hade ingenting förstått, men iakttog till sin överraskning
  att ringen av bajonetter kring honom tunnades ut för att alldeles
  försvinna, att Balama och Malaba sänkte sina vapen och drogo sig undan
  mot väggen. Ett svagt mummel av missnöje förspordes från alla håll och
  kanter i salen. Oväsendet växte och blev allt starkare.
  
  Men då reste sig Saraj. Med en röst, som hämtade sitt dånande raseri från
  det stormande havet kring Madagaskars kuster, uttalade han tre, fyra ord,
  som inte ens Tom begrep. Verkan av dem var ögonblicklig. Sorlet vek,
  en stum förskräckelse speglades i alla ansikten -- Saraj var herre i
  sitt rike. De hovdignitärer som stodo närmast herr Grenander visade sin
  beredvillighet att fatta den nya galoppen genom att uttömma sig i tysta
  vördnadsbetygelser för den glasögonprydde främlingen, som visste varken
  ut eller in.
  
  Saraj återtog emellertid sitt anförande. Först bad han herr Grenander
  om ursäkt för det föga gästfria mottagandet, som hade sin orsak och
  grund i hans excellens haremsministerns nötaktighet. Men kunde det
  tillfredsställa herr Grenander att veta, så skulle hans excellens redan
  samma dag få sona denna och andra synder med utomordentligt effektiva
  penningböter. (Här veko knäna sig på haremsministern, och om inte
  dagkaptenen skyndat till, skulle hovet otvivelaktigt fått bevittna den
  föga uppbyggliga synen av en på själva stengolvet sittande minister.) För
  att i någon mån reparera skadan utnämndes mr Grenander till kommendör
  och excellens med stora korset av Morgonstjärnan, Aftonstjärnan och
  Briljanterade Markattan, och komme ordensbrev och insignier att
  överräckas vid den bankett, som ofördröjligen skulle gå av stapeln till
  de högt värderade främlingarnas ära. Hans majestät nämnde i förbigående
  att med excellensvärdigheten följde rättigheten att hålla två dussin
  livegna -- finansministern obetaget att sedermera upplysa om de med
  värdigheten förenade ekonomiska fördelarna; till äventyrs i samband med
  överlämnandet av en viss penningsumma, såsom dusör för riksgagneliga
  tjänster.
  
  Saraj Daraï slutade, reste sig upp och bugade. Tomrummet omkring herr
  Grenander hade vördnaden oavbrutet vidgat -- nu stod han i centrum av
  en cirkel, vars periferi markerades av ödmjukt sänkta nackar -- bruna
  visserligen, men i alla fall nackar. Den nye excellensen bugade själv
  till höger och vänster, reserverat och besvärat, men bugade gjorde han.
  Tom flinade och hade hjärtans roligt. Herr Grenander såg det.
  
  -- Säg mig, Tom, sade han, vad betyder det här nya spektaklet? Det var
  inte vidare muntert nyss, men detta är nästan värre. Jag känner mig som
  statist i en dåligt inövad operett. Har det färgade patrasket blivit
  alldeles tokigt, och varför avrättar man oss inte?
  
  -- Ack, sir, utropade Tom.
  
  Och så berättade han, under återkommande paroxysmer av förtjusning,
  alltsammans, medan herr Grenander mottog församlingens malagassiska
  yttringar av en högaktning och en vördnad, som försäkrades sakna både
  botten och tak.
  
  -- Min käre gosse, sade Albert, jag vill inte klandra dina åtgärder,
  eftersom de fört oss till ett slut, vilket möjliggör återupptagandet av
  forskningarna efter min stackars Adorée, men excellensvärdigheten och
  rättigheten att föra stat med två dussin livegna kan jag inte ta emot.
  
  -- Däri handlar ni oklokt, sir, svarade Tom allvarligt. Stjärnorna äro
  vackra -- särskilt Briljanterade Markattan -- fröken Villanueva skulle
  aldrig förlåta er, om ni låter ett par så stiliga maskeradsmycken gå
  er ur händerna, och för ordensbreven kommer ert kyliga fäderneslands
  exotiska museum att tacka er. Utom det att ni skulle såra mig, sir, som
  skaffat er dessa nådevedermälen.
  
  -- Under sådana omständigheter, Tom, är jag villig att ta emot
  utnämningen och ber dig framföra mitt tack till titulus Saraj för den.
  
  Men titulus Saraj hade just nu fått annat att tänka på. Hovet var bragt
  på knä, men icke blidkat. Man teg och lydde därför att man intet annat
  vågade, men tystnaden var svept kring hullingar. Saraj erkände för sig
  själv, att han icke varit sitt folk en god konung de sista timmarna
  -- han hade lovat bröd och skådespel, men bara hållit bröd. Sedan
  oppositionen slagits till marken ville han gärna lägga plåster på såren,
  ge den nödtvungna dygden sin belöning. Och därför lät han ropa till sig
  Vejlana, fängelsedirektören.
  
  Denne kom -- icke med tillförsikt och rest panna, som det höves en
  fängelsedirektör, utan räddhågad, slokande, efter ett nedstämmande,
  viskande samtal med herr haremsministern.
  
  -- Vad har du för fångar, Vejlana? frågade härskaren milt.
  
  Fängelsedirektören bävade.
  
  -- Endast en, ers majestät, sade han skamsen.
  
  -- Det var inte mycket det, Vejlana, replikerade Saraj, en enda fånge i
  ett rike med femtontusen invånare.
  
  -- Fjortontusenåttahundra, ers majestät.
  
  -- Kör för fjortontusenåttahundra, fortsatte majestätet fogligt. Nå, vad
  har din fånge gjort för fuffens?
  
  -- Han har stulit en höna, ers majestät, meddelade Vejlana försagd.
  
  -- Å, fy fan, utbrast Saraj föraktligt, en höna! Häktar du folk för sånt
  skräp?
  
  -- Och det allra värsta...
  
  -- Finns det något ändå värre?
  
  -- Det allra värsta är att karlen nekar.
  
  -- Ha, skrällde Saraj, genast vid bättre humör, nekar han! Det var mig en
  fräck krabat. Herr justitieminister! Hör hit! Vad gör man med en karl som
  nekar?
  
  Justitieministern ilade till sin konungs sida.
  
  -- Man avrättar honom, ers majestät, sade han, med den gode ministerns
  intuitiva förmåga att gissa sig till de svar härskaren önskade.
  
  -- Hämta upp hönstjuven, Vejlana, befallde Saraj. Och håll dig redo, du
  Malaba.
  
  Vejlana visste inte om han skulle gå eller stanna. Hade hans hy haft den
  europeiska kulören skulle två av nervositet skapade hektiska fläckar
  varit synliga på kindknotorna. Till sist fattade han sitt beslut.
  
  -- Jag lyder, ers majestät. Men måste förutskicka att hönstjuven är en
  neger.
  
  Saraj grinade. Det var samma minspel som gourmetens, när han under den
  tryfferade fiskrättens mousseline upptäcker rödspottan i stället för den
  äkta tungan.
  
  -- Gå, sade härskaren strävt, och hämta din neger. Men tag med på vägen
  din konungs besked, Vejlana, att du är en skral fängelsedirektör.
  
         *       *       *       *       *
  
  Banketten blev animerad.
  
  Tom, den rackarn, klagade över att hans mage inte skulle tåla all
  välfägnaden.
  
  -- Av för mycket mat kan man få kolik, ers majestät, sade han, och av
  kolik kan man avlida.
  
  Saraj kallsvettades.
  
  -- För himlens skull, bad han, ät försiktigt, min herre. Hälsan är det
  dyrbaraste en människa har.
  
  Tom proppade munnen full med nystekta paradisfåglar.
  
  -- Hellre döden i denna stund än avstå från steken. Är det inte läckert,
  sir? vände han sig till herr Grenander, som också åt för brinnande livet.
  
  -- Jo, svarade denne, men vad är det för sorts vin i såsen, Tom?
  
  -- Chablis, svarade en av hovdamerna, som var stolt att kunna litet
  engelska.
  
  Men Saraj oroades i sitt hjärta. Han lät tillkalla sin livmedikus, som
  satt längst ned vid bordsändan, och först när Tajungas kung slutat sitt
  samtal med denna betrodda person andades han litet lättare. Doktorn
  förklarade nämligen, att han nyss fått hem en magpump från Paris. Därtill
  lovade läkaren att -- under förutsättning av excellensen Grenanders
  bifall -- följa mr Feathertom till Kapstaden med uteslutande uppgift
  att under hela resan vaka över Toms hälsa. Saraj gjorde för säkerhets
  skull ögonblickligen proposition på frågan och då förslaget inte mötte
  något hinder, blev han vid gott humör igen. Det _leve_ han utbragte för
  excellensen Grenander av Madagaskar och herr Feathertom, när ångjakten
  Lizzi lyfte ankar ett par timmar senare, var så ärligt menat som något
  kan vara i denna egoistiska värld.
  
  
  
  
  SEXTONDE KAPITLET.
  
  Den chokladfärgade bilen.
  
  
  -- Nå, är det gjort nu?
  
  -- Ja, sir.
  
  -- Alla spår utplånade?
  
  -- Alla.
  
  -- Brevet fanns där alltså?
  
  -- Det var sista dagen, sir.
  
  -- Och vår vän Sarajs livmedikus?
  
  -- Har packat och rest.
  
  Herr Grenander blundade.
  
  -- Ha vi inte drömt, Tom?
  
  -- Titta på era ordnar, sir -- förlåt, ers excellens, ville jag säga.
  Spegla er i Briljanterade Markattans slipade fasetter. Läs igenom
  hans malagassiska majestäts försäkringar i det sigillprydda brev som
  tillförsäkrar er excellensvärdigheten.
  
  Excellensen Grenander satt tyst.
  
  -- Vad tänker ni på, sir? frågade Tom.
  
  -- Om jag berättade den här historien för Kerman, precis, som den är,
  detalj efter detalj, så skulle han skratta mig mitt upp i ansiktet och
  säga att jag ljuger som en häst.
  
  -- Vem är mr Kerman, sir?
  
  -- Han är redaktionssekreterare i en stor tidning, Tom.
  
  -- I så fall är det kanske hans skyldighet att göra om verkligheten, så
  att den blir sådan som tidningens läsare _tro_ att den är.
  
  -- Utan tvivel, min gosse. Verkligheten är en roman, och romanen är
  verklighetens vrångbild. Författarna måste tillfredsställa läsarnas
  önskan att se sig själva sådana de inte äro. Det finns folk som har en
  panisk förskräckelse för speglar, men gärna läser känslosamma romaner som
  någon sorts surrogat -- tro de.
  
  -- Det förefaller mig som ni hade rätt, sir, avgjorde Tom, för jag
  förstår inte ett dyft av vad ni säger.
  
  Detta billiga filosofiska samtal fördes i ett rum på hotell van Leeken
  -- icke det charmanta gula med fönster och balkong åt hamnen, ty det var
  upptaget -- en dag i början på mars och klockan var knappt mer än tio,
  en morgontimme. På bordet stod en knappt rörd frukostbricka och i en låg
  emma, som var alltför bekväm för att erbjuda en hygglig sittplats, funnos
  dagens tidningar i en brottsjö av oreda. Herr Grenander hade tagit plats
  på en stol närmast fönstret och hans hopplösa spaning utåt torget immade
  glasögonen oupphörligt. Tom, lång och smal, sträckte sig vid dörren --
  det såg ut som om han stod på vakt.
  
  Herr Grenander tog av glasögonen och torkade dem för tjugonde gången.
  
  -- Du säger ingenting, Tom, mumlade han.
  
  -- Jag tycker vi pratat en hel del, jag. Tåget kom för två timmar sen,
  natten har varit skakande. Gjorde ni inte klokast i att lägga er ett
  slag, sir?
  
  Albert Grenander ruskade på huvudet.
  
  -- Vad skulle det tjäna till? Låt oss i stället göra upp -- hm... göra
  upp...
  
  -- En ny fälttågsplan, sir?
  
  -- Just det, Tom. En ny fälttågsplan. Ty låt oss ärligen erkänna att den
  gamla fört oss på olyckliga avvägar.
  
  -- Nu är ni orättvis. Det finns ingen fältherre i kristenheten, som inte
  skulle rapportera en stor seger: fienden kapitulerar och konvojerar
  triumfatorn under ödmjuka leverop, bytet: tre ordnar, bland vilka en
  briljanterad markatta, excellensvärdigheten och hundratusen francs
  i gångbart mynt som skadestånd. Otacksamhet är inte någon dygd, mr
  Grenander.
  
  -- Men fröken Villanueva hittade vi inte.
  
  -- Det är sant, sir. Fröken Villanueva hittade vi inte. Det blir att
  börja på från början igen.
  
  -- Efter samma arbetsordning?
  
  Tom slog ned ögonen.
  
  -- Om jag skall erkänna sanningen, sir, så har jag redan rekognoscerat en
  liten smula.
  
  -- Ett spår, Tom?
  
  Herr Grenander sprang upp, livlig som en pojke.
  
  -- Ja -- och nej.
  
  -- Du menar?
  
  -- Ni såg ett nytt ansikte i portierluckan, när vi kom i morse?
  
  -- Ärligt talat så tittade jag inte åt det hållet ens.
  
  -- Allt nog. Hotell van Leeken har fått en ny portier -- den gamle hade,
  som ni kanske minns, vissa underjordiska förbindelser.
  
  -- Än sen?
  
  -- En karl med underjordiska förbindelser _kan_ vara till nytta, om man
  bara har förstånd att betala honom mer än... än...
  
  -- Underjorden.
  
  -- Just det, sir. Dessutom hyste mannen i fråga liksom litet intresse för
  er värda person. Det var alltid något.
  
  Herr Grenander hade åter sjunkit ned i stolen vid fönstret.
  
  -- Stötestenen nummer ett, mumlade han.
  
  -- Stötestenen nummer två: herr Sirius och hans förföriske herre ha haft
  god tid att bringa sitt rov i säkerhet, medan vi spelade fars i Tajunga
  hos titulus Saraj Daraï. Man behöver inte vara någon Sherlock Holmes för
  att räkna ut vad tio eller tolv dagars försprång betyder för gentlemän
  av herr Sirius’ slipade typ. Från Kapstaden gå sju ångbåts- och fyra
  järnvägslinjer, sir -- utom ett par skapliga automobilvägar.
  
  Albert Grenander suckade tungt.
  
  -- Dina olycksprofetior kan bringa en människa till förtvivlan, Tom.
  
  -- Den som inte har mod att se svårigheterna i ansiktet, gör klokast
  i att låta sig födas till lyxhund hos en rik gammal miss. Skall jag
  fortsätta min rapport om vår ställning, eller skall jag inte, sir?
  
  -- Gå på, Tom, jag är beredd på allt.
  
  -- Nåväl, sir. I polisen hade man glömt bort oss totalt. Inte så mycket
  som namnet på er bortknyckta flicka fanns i behåll, och ett kvickhuvud
  bland kommissarierna hänvisade till avdelningen för borttappade effekter.
  Polismästaren, som var vid ett miserabelt morgonhumör, förklarade kort
  och gott, att han inte tog befattning med bagateller.
  
  -- Fortsätt, Tom.
  
  -- På konsulatet fanns ingenting att hämta. Min generalkonsul var
  intresserad så det stod omkring honom som en sky av nyfikenhet, och han
  tyckte vi skött oss bra på Madagaskar, men jag säger som ni, sir, vad
  hjälper det, fröken Villanueva är alltjämt borta -- och i lika hög grad.
  Så gjorde jag en titt hos mina gamla hedersvänner bland poliskunderna:
  och vet ni vad, dit borde jag ha gått först.
  
  Herr Grenander var åter på benen.
  
  -- Jag visste väl det, käre gosse!
  
  -- Minns ni den chokladbruna bilen, sir, som kuskade i väg med don Ramon
  och fröken Villanueva?
  
  -- Naturligtvis.
  
  -- Den är hittad.
  
  -- Var?
  
  -- På vägen till False bay, tjugu kilometer härifrån. Maskinen låg
  nedvräkt i diket, alla rutorna sönderslagna, men annars i tämligen gott
  behåll. Kullkörningen hade tydligen skett i sakta mak. Men _det_ var inte
  det märkvärdigaste.
  
  -- Fortsätt.
  
  -- För det första inträffade händelsen _dagen efter_ vår avresa till
  Madagaskar -- alltså tre dagar sedan chokladbilen spårlöst försvunnit i
  Kapstaden.
  
  -- För det andra?
  
  -- Hittades vid sidan av det havererade åkdonet en massakrerad herre,
  medvetslös, men utan livsfarliga skador. Han fördes till sjukhuset i
  Wynberg. Natten därpå var patienten kry, åtminstone så pass kry att han
  i bara skjortan kunde avdunsta från sjukhuset, där han -- som det heter
  i de officiella rapporterna -- icke sedermera låtit sig avhöra. Men
  beskrivningarna på hans utseende sammanfalla frappant med...
  
  -- Signalementet på don Ramon.
  
  Tom bockade sig.
  
  -- Ert skarpsinne, sir, gör det till en heder att vara ledare av en
  expedition, som eftervärlden kommer att identifiera med er själv. Det
  _var_ don Ramon som plockades upp och plåstrades ihop på sjukhuset i
  Wynberg. Jag nämnde nyss att spanjoren måste echappera i nattskjortan --
  av skäl som sjukhusdirektören svävar i fullständig ovisshet om; vilka vi
  däremot möjligen ana. Men i de kläder han lämnade efter sig funnos en
  del papper, bland annat ett resgodskvitto, stämplat med ångaren Lorenzos
  namn, en del visitkort, några brev, ett iturivet pass, en bukett poetiska
  utgjutelser avskrivna ur arbeten av Calderon -- ett helt dussin repliker
  ur _Antes que todo es mi dama_ -- till sist några engelska och franska
  sedlar: korteligen don Ramon. Han försvann spårlöst -- överläkaren, som
  jag talade med, försäkrade att den mannen måste haft en genom stor vana
  uppdriven färdighet att göra sig obefintlig.
  
  Herr Grenanders yttre motsvarade i detta ögonblick knappast de enklaste
  malagassiska anspråk på excellent värdighet och behärskning. Det
  orubbliga lugnet från avrättningsdagen i Tajunga hade efterträtts av en
  aktivitet, som gjorde sig starkt märkbar i rörelser och ansiktsuttryck.
  Saraj Daraïs excellens observerade inte att byxhängslena släppt taget,
  att halsduksrosetten tröttnat på att ligga i knut under kragen. Han
  spatserade fram till gossen, lade händerna på hans axlar och satte in i
  hans ögon ett par hungriga, sugande blickar.
  
  -- Du vet någonting om _henne_, Tom!
  
  Ett ärligare tonfall finns inte till i världen än Tom Feathertoms, när
  han svarade:
  
  -- Så sant mig gud hjälpe, sir, nu har jag sagt er allt vad jag känner
  till. Åtminstone om själva händelsen.
  
  Först då märkte herr Grenander, att hans lekamliga och andliga déshabillé
  höllo på att spela honom ett spratt. Den förra reparerade han med en
  snabb och fullständig toalett, för den senare fann han bot i en kopp
  starkt te med en hel stapel citronskivor. Fem minuter senare var han
  fullt presentabel som kommendör och excellens i vilken kultiverad nations
  slottssal som helst.
  
  -- Låt oss gå, Tom!
  
  -- Vart, om ni behagar, sir?
  
  Herr Grenander hejdade sig, just i dörren.
  
  -- Det vet jag inte, min vän.
  
  -- Om ni ville sitta ner ett par minuter till, kunde vi kanske fundera ut
  det.
  
  Om det allra minsta drag av despotism rymdes i Toms själ, borde det
  känt sig tillfredsställt med herr Grenanders ögonblickliga lydnad.
  Den schaggklädda emmans skrala fjädrar klirrade än en gång under den
  villrådige tidningsmannens nittio kilo.
  
  Tom för sin del tände en cigarrett.
  
  -- Det enda påtagliga vi ha att hålla oss till i hela den här affären --
  utom herr Sirius -- är en sönderslagen bil.
  
  -- Av chokladbrun färg.
  
  -- Precis. Eftersom alla försök att få tag på herr Sirius just nu
  förefalla tämligen utsiktslösa har jag försäkrat mig om bilen. Jag köpte
  den för en timme sedan av jordägaren, där vraket hittades, eller hans
  ombud. Då jag drog karlens äganderätt i tvivel, åberopade han en latinsk
  paragraf, som finns översatt i Kapkoloniens lagbok.
  
  -- Res nullius.
  
  Tom spärrade upp ögonen.
  
  -- Ni måste vara hemskt lärd, sir. Just så var det. Res nullius. Affären
  står oss i lumpna femtio pund. Om reparationen inte drar drygare kostnad
  har ers excellens en god maskin för tvåtusen femhundra francs, vilket är
  rampris, efter mitt enkla förstånd.
  
  -- Men det är väl inte för att göra second handaffärer i bilbranschen?...
  
  -- Naturligtvis inte. Gör vi affärer i något just nu, så är det i
  kri-mi-nal-psy-ko-lo-gi. Det lär finnas ett axiom som säger, att
  brottslingen med tvingande psykologisk makt återvänder till platsen för
  brottets begående. Den chokladbruna gör oss precis samma tjänst som
  landsvägen till False bay, tjugu kilometer härifrän.
  
  -- Tja, sade herr Grenander lamt, ett dåligt limspö är naturligtvis
  bättre än inget limspö alls. Var har du skrothögen, Tom?
  
  Mr Feathertom visade inte humör.
  
  -- Jag har hyrt en utställningslokal, tio steg från guvernörens palats.
  Där kommer bilen att visas från och med i morgon mot en entré av sex
  pence. Ni, som är tidningsman, skriver ihop en sensationell historia med
  många rubriker, stora rubriker, feta rubriker, deponerar femhundra pund
  hos notarius publicus och förklarar, att denna summa utbetalas till den,
  som kan ge anvisning på bilens ägare eller förare eller passagerare vid
  olyckstillfället. Vad skulle er tidning i Europa säga om en sådan bit,
  sir?
  
  -- Hm, svarade herr Grenander, som i sitt inre avskydde
  sensationsjournalistik, men som var den förste att läsa artiklarna, när
  de flöto in. Övertygelsen att Kerman med förtjusning skulle accepterat
  Toms förslag kom honom att samtycka. Man borde visserligen aldrig ockra
  på folks lägre instinkter, men...
  
  -- Ni är med om saken, sir? förhörde sig Tom.
  
  -- Jag har blivit jesuit, deklarerade herr Grenander, det följde visst
  med excellensvärdigheten. Låt oss alltså erkänna att ändamålet helgar
  medlen. Jag går med på att tjänstgöra som leverantör av det gula
  reportaget till Kapstadens fem tidningar, men förklarar på förhand, att
  jag ställer mig misstrogen till din hypotes beträffande don Ramon, som
  av kriminalpsykologiska skäl skulle tvingas åter till vår chokladbruna
  haverist.
  
  -- Men antag, att det finns en extra magnet i haveristen.
  
  -- En magnet?
  
  Tom klev fram till bordet med stora steg. Ur sin rymliga innerficka i
  kavajen drog han fram ett avlångt, rätt tungt föremål, som han lät falla
  på bordsskivan. Vid första ögonkastet såg det ut som en advokatportfölj i
  miniatyr.
  
  -- Känner ni igen den där, sir?
  
  Herr Grenander blev röd i ansiktet av sinnesrörelse. Han grep föremålet
  med heta fingrar, vände på det, granskade låset, synade sömmarna.
  
  -- Tom. Detta är Adorées handväska.
  
  Orden kommo så fort att stavelserna snubblade över varandra.
  
  -- Alldeles min tanke om saken, sir.
  
  -- Var har du hittat den?
  
  -- I vår, ursäkta, i _er_ chokladbruna bil.
  
  -- I bilen?
  
  -- Ja, den låg i en av fickorna. Er bil är möblerad efter nutidens
  fordringar, sir. Den har små lock och fack och fickor. Och i en av dem
  låg denna väska, som ni till min stora glädje förklarar vara fröken
  Villanuevas egendom.
  
  -- Måtte väl det efter jag själv har köpt den. Vad innehåller väskan, Tom?
  
  -- Se efter, sir!
  
  Dessa tre ord försatte emellertid herr Grenander i ett tillstånd av
  stor olust. Gentleman ut i fingerspetsarna, hade han en instinktlik
  motvilja att rannsaka andras gömmor -- samma känsla vars motsats skapat
  tullsnokarnas vanrykte. Albert Grenander var så långt ifrån en av dessa,
  att han lade ifrån sig Adorées väska med en bestämd förklaring att
  ingenting i världen kunde förmå honom att öppna den.
  
  -- Tillåt mig försäkra er, sir, sade Tom med bistert rynkade ögonbryn,
  att ni är jesuit av en underligt modifierad klass. Lyckligtvis hör
  expeditionens chef till den mer renodlade arten. Inte nog med att han
  redan en gång undersökt fröken Villanuevas väska -- han skall göra det en
  gång till.
  
  Och därmed tryckte Tom på fjädern till silverlåset -- läderklaffen sprang
  upp.
  
  -- Se, sade han, en näsduk, med monogram, en liten spegel, två ringar --
  hon måtte ha smala fingrar, er fröken Villanueva -- en portmonnä, ett
  manicureetui, några visitkort -- sannerligen står det inte namnet Albert
  Grenander på dem! -- en puderbok och tre sovereigns i guld. Punkt och
  slut.
  
  -- Tom, du...
  
  -- Nej, vänta, sir, här är visst något mera. Sannerligen -- väl
  undanstucket. Tre spanska ord på ett visitkort, satans språk: _hasta la
  vista_. Vad betyder det? Abrakadabra kanske? På andra sidan ett namn:
  _José Verguenza_. Det är alltsammans, sir. Saraj Daraï må anamma mig med
  hull och hår om det finns ett dugg mer i tösens väska -- inte så mycket
  som en luggnål en gång. Se själv, sir.
  
  Och därmed vände Tom väskan ut och in -- ungefär som skolpojkar göra med
  byxfickans foder, när de misstänkas för smuggleri med cigarretter eller
  tuggummi. Vid denna häftiga rörelse föll en ny liten papperslapp ned på
  bordet. Den innehöll ett miniatyralfabet, en chiffer, tydligen. Dessutom
  vissa fraser, överenskomna tecken, åskådliggjorda med semaforliknande,
  starkt förminskade signalkonturer.
  
  -- Där, sade Tom förtjust, där ha vi corpus delicti. En sådan raritet
  vill man -- vem det må vara -- gärna ha igen, sir.
  
  Men nu visade herr Grenander -- för första gången under hela expeditionen
  -- tecken till missnöje med chefens åtgöranden. Han inskränkte sig likväl
  till att skaka på huvudet och vända honom ryggen. När den gode Tom såg
  detta blev han genast ångerköpt.
  
  -- Förlåt mig, bad han, jag har pratat strunt, men det är nu en gång mitt
  sätt. Tag på er rocken, sir. Nu förstår ni kanske i alla fall vad jag
  menade med magneten till resterna av er bruna bil?
  
  Herr Grenander var strax blidkad.
  
  -- Ja, Tom, sade han och drog på sig överrocken för andra gången, jag
  tror jag förstår vad du menar.
  
  -- Vi lägga väskan tillbaka i bilfickan, göra utställningslokalen lätt
  tillgänglig för inbrott -- femtio pund är dyrt för en råttfälla, men jag
  ger mig katten på att det inte är bortkastade pengar.
  
  -- Det gäller alltså att vakta på råttorna.
  
  -- Ja, sir, dag och natt, natt och dag, men isynnerhet om natten. Dan
  Ramon lär ha ett starkt intresse att få tillbaka sitt kort och sin
  chiffer eller åtminstone göra sig övertygad, om väskan _inte_ ligger
  kvar, där han vet att den legat, när katastrofen inträffade.
  
  -- Då kniper vi honom, Tom.
  
  -- Det var ni som sa det, sir.
  
         *       *       *       *       *
  
  När herrar Feathertom och Grenander kommo ned på gatan tio minuter senare
  gick solen just i moln. Skuggan svepte över asfalten som en dansande sky
  och i juvelerarbutikens fönster mitt emot lånade briljanterna de sista
  solgnistorna till en sprakande, gnistrande brasa.
  
  Utanför detta samma fönster stod en poliskonstapel med ryggen åt
  gatan. Han tittade på ädelstenarna och gav ordningen blankt tusan, som
  poliser stundom för sed hava -- i Kapstaden. Längre bort stod en annan
  konstapel och tuggade cikoriarot -- han brydde sig heller inte mycket om
  ordningen, men gjorde åtminstone front mot farleden; med andra ord gatan.
  
  Nu är det så ibland att vinden ställer till med myteri, när ett sådant
  där molnskott kommer farande efter huslängorna, och blåser åt rakt
  motsatt håll. Detta inträffade, då Albert och Tom skulle svänga om
  hörnet vid juvelerarbutiken -- och på en gång vände tre herrar ryggarna
  åt cyklonungen: redaktör Grenander, Tom Feathertom och poliskonstapeln.
  Samtidigheten i rörelsen skapade en plötslig kontakt de tre herrarna
  emellan; Tom och Albert tittade på poliskonstapeln och poliskonstapeln
  tittade på Tom och Albert.
  
  Stilla, min penna!
  
  Solen blänkte fram igen och vinden drog kjolfållen till sig.
  Juvelerarbutikens pärlor och guld drucko åter solljus och konstapeln
  högre upp på gatan fortsatte att tugga på sin cikoriarot. Enda skillnaden
  var att den Grenanderska expeditionens medlemmar stodo med ögonen (på
  skaft) riktade mot konstapeln utanför juvelerarbutiken och att denne lät
  sina blickar -- med en blandning av häpnad och förtjusning -- vandra
  mellan herr Grenander och herr Feathertom, mellan herr Feathertom och
  herr Grenander.
  
  Det var konstapeln som bröt tystnaden. Han slog ut ett skratt, som man
  slår ut ett fat ärter på en glasruta.
  
  -- Nå, mina herrar, frågade han, var det muntert på Madagaskar?
  
  -- Skurk, väste Albert Grenander.
  
  -- Säg inte det, hemställde Tom. Vi tjänade hundratusen francs på
  affären, herr Sirius, och hundratusen francs är inte att förakta.
  
  Herr Sirius -- ty poliskonstapeln var ingen annan än don Ramons fähund
  till betjänt eller sekreterare -- dolde inte sin förargelse.
  
  -- Det var knappast meningen, sade han. Men har herrarna haft det bra, så
  gärna för mig.
  
  -- Jaså, ni har blivit poliskonstapel nu, herr... vad det _nu_ var ni
  kallade er för?
  
  -- Det minns jag inte, gosse. Men varför skulle ni också bjuda på så
  mycket konjak och champagne?
  
  Tom lade sitt ansikte i förtjusta veck.
  
  -- Jag skall gärna göra om det igen, ifall ni har lust, herr Sirius.
  
  -- Tack, bror lilla, men nu är jag i statens tjänst.
  
  -- Vad betyder det, herr Sirius?
  
  -- Det betyder, gosse, att den som förgriper sig på min person blir
  evigt olycklig. Om jag har fått riktiga underrättelser om er, så känner
  ni nog till Kapstadens lagar i det fallet. I mina fickor har jag två
  browningrevolvrar och här ser ni en visselpipa, med vilken jag kan
  tillkalla min kollega, som går och tuggar cikoriarot där borta. För
  resten gjorde ni bäst att förfoga er härifrån. Cirkulera, mina herrar,
  cirkulera!
  
  De sista orden yttrades med höjd och irriterad röst. Det föreföll klart
  att herr Sirius, så skämtare han var, missräknat sig på ett eller annat
  i samband med affären Grenander-Feathertom och nu gärna ville utöva
  repressalier. Detta insåg Tom, varför han stack sin arm under Alberts
  och drog honom med sig bort mot guvernörens palats, i vars närhet den
  chokladbruna bilen nästa morgon skulle fira sin pånyttfödelse och dra in
  sexpencestyckenas tunga silverflod på köpet.
  
  
  
  
  SJUTTONDE KAPITLET.
  
  Råttfällan.
  
  
  -- Ja, sade Tom och vek ihop tidningen, artikeln är bra ihopkommen. Ni
  har all heder av den, sir. Det skulle förvåna mig om vi inte hade napp
  redan i kväll. Vad är klockan?
  
  -- Tjugu minuter i elva.
  
  -- Har ni lust, så gå vi och titta på utställningen ett slag. Jag skulle
  våga tio mot ett på att där är en sådan trängsel, att vi knappt kommer in.
  
  -- Du tror det, Tom, nickade herr Grenander och tryckte hatten på
  huvudet. Men låt oss välja en annan väg. Är det inte lika gent att gå
  Derby avenue?
  
  -- Varför frågar ni det, sir?
  
  Herr Grenander bet ihop tänderna.
  
  -- Jag fruktar, att jag inte skulle kunna hålla min käpp i styr, om vi
  träffade på den där... den där...
  
  -- Poliskonstapeln.
  
  -- Herr Sirius, ja!
  
  -- Bry er inte om honom, sir, er käpp är alldeles för god till det görat.
  Någonting här -- Tom pekade på pannan -- säger mig att karlen inte skall
  undgå sitt straff, så poliskonstapel han är.
  
  -- Du tror alltså det var för att slippa efterräkningar från vår sida,
  karlen tog anställning i polisen.
  
  -- Förmodligen hade han andra affärer att göra upp också. Det är
  naturligtvis bekvämare att dra på sig en uniform än att schappa ur landet.
  
  -- Men du vill väl inte säga mig att polisuniformen gör bäraren okränkbar
  här i Kapstaden?
  
  Tom nickade.
  
  -- I det allra närmaste, sir. Ni skulle kunna skjuta ner tio negrer för
  samma pris som det kostar att örfila upp en poliskonstapel i uniform. Och
  jag vill inte tänka på följderna, om han tog allvarligare skada.
  
  Herr Grenander teg, medan man korsade planteringarna utanför
  parlamentshuset. Därpå gav han sina tankar luft i följande ord:
  
  -- Det är en listig karl, den där herr Sirius, Tom.
  
  -- Mycket, sir.
  
  Vid det laget hade de båda herrarna hunnit så långt att hörnhuset, där
  utställningen var anordnad, kunde skymtas. Trots avståndet såg man
  tydligt att det formligen myllrade av folk kring knuten.
  
  -- Vad var det jag sa, sir, jublade Tom. Affären går fint. Om ni inte
  tycker det är för varmt, så låt oss ta ut stegen en smula.
  
  Trängseln var enorm utanför det stora fönstret, genom vilket man skymtade
  konturerna av den illa medfarna, chokladbruna bilen. Endast med största
  ansträngning kunde de båda herrarna pressa sig fram till dörren, men
  därunder passade Tom på att utbyta ett tecken med en gentleman av
  alldagligt utseende. Det var Lyssnaren nummer ett, vars verksamhet skulle
  bestå i att snappa upp anmärkningar och repliker bland folket utanför.
  Vem visste? -- det kunde alltid falla något groddbart korn. Nu drog
  emellertid mannen i vänstra mustaschen, det överenskomna tecknet för:
  ingenting passerat!
  
  Hade det varit besvärligt att komma fram till dörren gick det så mycket
  lättare att röra sig inne i själva utställningslokalen. Där fanns
  nämligen inte en levande själ, utom fröken, som satt vid ett litet bord
  och skulle sälja biljetter. Hon log och visade upp en kassalåda som var
  besvärande tom.
  
  -- Det menar ni inte, miss, började Tom, lång i ansiktet. Har här inte
  varit en enda kotte sedan klockan nio i morse?
  
  -- Jo, svarade missen och log alltjämt lika vänligt, det har varit
  fem stycken, hyresvärden och fyra journalister, men de hade frikort
  allesammans.
  
  -- Men hur kan detta komma sig? undrade Tom och kliade sig i nacken.
  
  -- Det skulle jag kunna säga er, sir, förklarade missen, om ni bara inte
  blir ond.
  
  -- Nej, lovade herr Grenander, det blir han inte.
  
  Biljettfröken pekade på den livliga tavlan bakom rutan -- ansikte vid
  ansikte.
  
  -- Man ser hela pjäsen lika bra genom fönstret, och det kostar ingenting.
  
  -- Ha, utropade Tom, en gardin! Ett kungarike för en gardin! En
  tillräckligt stor och tät och tjock gardin!
  
  -- Nej, invände herr Grenander bestämt, låt det vara som det är.
  
  Och när de kommit utom lyssnarhåll för fröken, erinrade han Tom
  om, att det inte var för entrébiljetterna man ställt till med
  utställningsspektaklet.
  
  -- Låt oss i stället titta litet på råttfällans konstruktion, slutade han.
  
  -- Må göra, sir. Ni skall finna, att jag inte legat på latsidan. Men håll
  er bakom bilen, så att man inte från fönstret kan se, vad vi ha för oss.
  
  Tom drog fram fröken Villanuevas läderväska och stack in den genom bilens
  sönderslagna fönster.
  
  -- Fickan är i själva dörren, strax nedanför fönsterramen. Det är ingen
  konst att finna den, ens i mörkret, bara man vet var den sitter. Men det
  skulle säkert aldrig falla någon outsider in att söka efter förvaringsrum
  för damartiklar på den kanten. Nu ligger väskan där igen, sir.
  
  -- Bra, min gosse.
  
  Tom slog sig ned på bilens fotsteg och bjöd herr Grenander att ta plats
  vid sidan.
  
  -- Då det ser ut som vi kunde vara fullständigt ostörda här, tack vare
  entréavgifterna -- ingenting ont som inte har något gott med sig -- så
  låt oss gå igenom programmet, sir. Utställningen slår igen sina portar
  på slaget sju -- det vill säga slår igen dem med nycklar som man glömmer
  att vrida om i låsen -- och klockan åtta är det mörkt. Jag har trott mig
  märka, att ni inte är vidare kvällssömnig, sir.
  
  -- Det är jag inte heller, Tom.
  
  -- För det _kan_ hända vi får vaka hela natten, fast jag _tror_ det
  blir luft i luckan före tolv. Nu har jag tänkt mig saken så, att ni
  skulle hålla vakt inne i bilen med utkik åt det fönster, genom vilket
  vår man _måste_ sträcka in armen för att komma åt väskan. Uppgiften är
  alltså teoretiskt mycket enkel: så fort ni ser eller hör en främmande
  arm laborera i bilfönstret, så hugger ni fast den och släpper den inte
  på några villkor förrän jag ropat »all right, sir». Men det blir nog
  tröttsamt att stirra på en enda fläck i mörkret...
  
  -- Var inte orolig, Tom, jag skall nog stå ut med det.
  
  -- Under tiden har jag min vakttjänstgöring bakom den där träskärmen,
  vars konturer, som ni ser, redan i skymningen flyter ihop med väggen.
  Karlen blir samtidigt attackerad både framifrån och bakifrån. Apropå, har
  ni er elektriska ficklampa i ordning, sir?
  
  -- Ja.
  
  -- Glöm inte att stoppa den i fickan. När ni hört mig ropa »all right,
  sir» och fått era händer fria, så illuminera ett litet slag, så jag kan
  se att få repet i ett ordentligt halvslag kring handlovarna på herrn.
  Sedan blir det er tur, sir, att konversera vår värderade gäst, och jag
  hoppas ni gör det med kraft och eftertryck.
  
  -- Var lugn, gosse!
  
         *       *       *       *       *
  
  Det blev inte så mörkt i utställningslokalen, som Tom Feathertom
  föreställt sig. På andra sidan gatan, just i hörnet, spred nämligen en
  auerglob sitt grönvita ljus och sköt in en hel våg av teatermånsken genom
  rutan. Dess bättre kunde denna måne inte flytta på sig -- en garanti för
  att själva bilen skulle få ligga i svart skugga hela natten. För övrigt
  räknade Tom ut, att Kapstadens ekonomi inte tillät något onödigt slöseri
  med gasen, framemot klockan ett eller två torde hörnmånen hastigt och
  reglementsenligt förmörkas genom ingrepp av en sömnig och surmulen karl
  med en lång, krokförsedd käpp.
  
  På baksätet, väl nedtryckt i bilens vänstra hörn, satt redan herr
  Grenander. Hotfullt glimmade två ögonglas mot mörkret, högra handen
  höll herr Grenander knuten, icke om kolven på en browning, utan kring
  en thermosflaska, upp till halsen fylld med iskylt te, vars smak lätt
  brutits av ett par droppar citron -- en dryck, i vilken mina läsare redan
  vant sig att se herr Albert Grenanders livdryck. På sätet bredvid, i
  andra beredskap men lätt åtkomlig, låg en elektrisk ficklampa, och det
  var ägarens dova hopp, att dess ljusspridande lins inom få timmar skulle
  komma att blända don Ramons sköna, men skurkaktiga ögon.
  
  Bakom sin skärm, en knapp meter därifrån, ruvade Tom, sittande på en
  alldeles för låg trälåda. Hans vassa knän spetade rakt upp i vädret,
  armbågarna vilade på knäna och mellan de från skodon befriade fötterna
  hade mr Feathertom placerat ett starkt hamprep samt -- för säkerhets
  skull -- en god revolver.
  
  Råttfällan var gillrad.
  
  Från gatan hördes med jämna mellanrum den stillnande trafikens alla ljud.
  Spårvagnshjulen gnisslade i kurvan utanför, biltrumpeterna brummade
  eller bräkte i gatukorsningen, hjulgummit väste mot den kvällsfuktiga
  körbanan och vandrarnas klackar trummade mot trottoarernas asfalt. En
  tidningsgrabb skrek ut den nyss presslagda nattupplagan; långt borta
  klämtade en tornklocka, högtidligt, malmtungt med en gammaldags värdighet
  som svor mot kvällningens brådskande ljud.
  
  Tom räknade tio slag. Det stämde med hans nyss verkställda uppskattning
  av tidens flykt. Alltså förmodligen två timmar till, innan något skulle
  inträffa.
  
  Point-street hör till den sortens gator som ta godnatt utan att gäspa
  och sedan somna mycket hastigt. Herr Grenander märkte också att ljuden
  utifrån tunnade av med stor fart. Till sist voro bara spårvagnshjulen och
  tidningsgrabben kvar, klackarnas trumvirvel hördes inte längre -- då och
  då endast några enstaka, brådskande steg.
  
  Men hörnlyktans månsken envisades alltjämt att sprida sitt spökvita
  skimmer på Tom Feathertoms förhyrda golvplankor.
  
  Plötsligt avbröts tystnaden av ett våldsamt skrällande rammel. Det
  lät som om en dörr slagits igen och strax därpå klirrade ett regn av
  glasskärvor mot trottoaren alldeles intill, ackompanjerat av ursinniga
  och hånfulla, lugnande och eggande tillrop. Tre språks grovkalibriga
  svordomar fyllde nattluften. Slag föllo. Jämmerrop höjdes. Då -- tvärs
  igenom detta larm -- skar som en rakknivskarp klinga en polispipas gälla
  siren.
  
  Nu klapprade klackarnas trumvirvel igen, med en våldsam, dånande ansats
  -- för att dö bort i ett hastigt diminuendo. Så hördes en befallande
  stämma ryta några ord, en ynklig, jämrande kvinnoröst upplöstes i
  klagande snyftningar, en dörr stängdes under metallrasslet av en tung
  nyckelknippa, och därpå inträdde en tystnad, som var så djup att den
  hördes.
  
  -- Vad var det där, Tom? viskade herr Grenander.
  
  -- Det var bara en biljard mitt emot som stängdes, väste Tom tillbaka.
  Så där är det var kväll. Men i dag blev de färdiga tidigare än vanligt.
  Klockan har väl inte slagit elva än, sir?
  
  -- Hon klämtade nyss tre kvart.
  
  -- Just det. Precis vad jag tyckte. Håll er beredd, sir. Det kan börja
  för oss när som helst nu.
  
  Tom hade knappt sagt detta förrän tassande steg hördes utanför -- just
  sådana steg, som i romanerna och teaterpjäserna pläga förråda bovens
  annalkande.
  
  Den smygande främlingen stannar alldeles intill fönstret.
  
  Först kastar han spanande blickar gatan upp, gatan ned. -- Därpå sveper
  han den långa, svarta kappan tätare omkring sig -- och lyssnar. Känner ni
  igen preludierna?
  
  Allt är tyst.
  
  Ingen människa syns till.
  
  Då vänder främlingen sig om mot fönstret, lutar sig fram, sätter näsan
  tätt intill glaset, skyggar med båda händerna för ögonen och försöker
  genomtränga mörkret där inne. Men allt som syns är en kritvit gata av
  ljus på golvet och mitt i samma gata en skarp skugga av den man, som gör
  ifrågavarande iakttagelser. Jo, längre in, något till vänster skymtar
  något stort, oformligt -- men det är omöjligt att se vad det skall
  föreställa.
  
  Tom har försiktigt skjutit lådan tillbaka och hukat sig ned till
  tigersprånget, Albert har sträckt fram högra armen och krökt fingrarna,
  färdig att hugga till.
  
  Något klirrar svagt mot rutan -- det låter som en sakta, men ovarsam
  knäppning på lutans strängar.
  
  Mannen vänder sig om, går ett par steg fram, tills han kommer ur ljuset
  från hörnlyktan, knäpper upp rocken och gör en hastig undersökning av
  innehållet i sina fickor. Han tycks inte finna vad han söker. Med en
  missnöjd ruskning på huvudet knäpper han igen rocken och sätter sig
  långsamt i rörelse gatan upp -- utan att så mycket som vända sig om en
  gång.
  
  Tom kan inte dölja sin missräkning.
  
  -- Hörde ni, sir? viskar han.
  
  -- Ja, svarar herr Grenander, och sinnesrörelsen gör hans viskning en
  smula nervös, jag bara väntade, att han skulle trycka ned dörrhandtaget.
  
  -- Jag var alldeles _säker_ på det, förklarar Tom. Alltsammans gick
  precis så till som jag hade föreställt mig att det skulle göra.
  
  -- Vem tror du det kan ha varit?
  
  -- Inte gott att veta, sir. Kanske någon som av pur nyfikenhet ställde
  sig att glo genom rutan. Den här lokalen har använts till litet av
  varje, förstår ni, sist förevisades den talande katten och mannen med
  tjurnacken. Karlen nyss trodde kanhända de var kvar.
  
  -- Antagligen trodde han det, Tom.
  
  -- Tyst.
  
  -- Vad är det?
  
  -- Hörde ni inte?
  
  -- Vad då?
  
  -- Någon kommer.
  
  Riktigt.
  
  Och denna gången stanna stegen alldeles utanför dörren. Ett ögonblick --
  handtaget tryckes ned, dörren går upp.
  
  Är det inte samma figur som nyss -- en lång svart rock, uppslagen
  krage, vars kant stöter intill den djupt neddragna mjuka, vidbrättiga
  filthatten? Eljest ingenting att se, utom gestalten, vars längd och
  läggning skvallra om smidighet och styrka...
  
  Mannen stänger försiktigt dörren bakom sig och blir stående ett
  ögonblick. Man kan höra hur häftigt han andas -- som efter någon
  kroppsansträngning. Så börjar han treva sig fram i mörkret, mot bilen.
  
  Han famlar framför sig med båda händerna och rätt vad det är stöter han
  magen mot bilens motorhuv. För långt åt höger alltså. Framom bilen kan
  han inte gå, rädd att då synas från gatan i det flödande auerljuset --
  alltså följer han karosseriet bakåt, dubblerar suffletten och är i nästa
  ögonblick vid vagnskorgens bortre dörr.
  
  Med vänstra handen fattar han tag i dörrhandtaget, den högra sticker han
  in genom bildörrens tomma fönsterram...
  
  Ett par halvkvävda rop, ett ögonblicks brottning. Alltsammans är gjort i
  en handvändning.
  
  Råttfällan har fungerat briljant.
  
  -- All right, sir, jublar Tom.
  
  Och herr Grenander blänker till med sin ficklampa, svettig av
  ansträngning, darrande av iver. Han böjer sig ned över fångsten och
  sätter ljuset rakt i ans...
  
  Så tumlar han tillbaka.
  
  -- Stopp för guds skull, Tom, ropar han förskräckt, det är ju -- -- --
  
  
  
  
  ADERTONDE KAPITLET.
  
  Råttan.
  
  
  -- Vem? skriker Tom, alldeles yr i huvudet.
  
  Herr Grenander får i hast upp en näsduk, som han för till pannan.
  
  -- Furstbiskopen, säger han med slocknande röst.
  
  Alldeles. Det är hans helighet furstbiskopen, som ligger med ordentligt
  bakbundna händer på golvet i mr Feathertoms förhyrda utställningslokal.
  
  Tom förstår, att den infångade råttan inte är den rätta, och anar att
  någon av herr Grenander icke förutsedd komplicerad situation inträtt.
  Mycken kännedom om en furstbiskops funktioner eller makt har visserligen
  inte mr Feathertom, men så mycket begriper han, att det måste vara högst
  oskickligt att hålla en hög kyrkans man av furstlig börd fängslad på
  golvet. Därför skyndar han sig att vid ficklampans ljus peta upp de
  knopar och slag han nyss med så stor förtjusning och styrka lagt. Böjd
  över båda står herr Grenander med ryggen krum och hjärnan uppfylld av
  oklara föreställningar.
  
  -- Kan man få ljus tänt här? är hans helighets första fråga, när han
  befinner sig på benen igen, gnidande sina illa åtgångna handleder.
  
  Tom vrider på en knapp vid dörren och där stå nu de tre herrarna i
  det klara ljuset från en präktig hundraljuslampa mitt i taket. Det
  skimrar som en gnistrande eldsky av damm efter brottningen på de murkna
  plankorna, det virvlar i spiraler från taket mot golvet, från golvet mot
  taket.
  
  Nu först upptäcker furstbiskopen vem han har framför sig. Hans helighet
  tar omedvetet ett teatersteg baklänges, slagen av en överraskning, som
  kommer honom nästan att tappa målföret.
  
  -- Herr Grenander, säger han och slår ut med båda händerna i ett
  tillstånd av bottenlös häpnad, herr Grenander! Detta upprepar han
  ytterligare ett par gånger, sista gången med tillägget: är det verkligen
  ni?
  
  -- Ja, svarar Albert allvarligt, skulle det förvåna ers helighet om jag
  lät frågan gå tillbaka till er, formulerad precis på samma sätt?
  
  -- Men, säger furstbiskopen, utan att bry sig om herr Grenanders
  genfråga, i tidningarna stod, att den chokladbruna bilen inköpts av en
  viss mr Tom Feathertom, och mellan raderna kunde läsas, att samme mr
  Tom Feathertom öppnat denna utställning i avsikt att slå mynt av folks
  sensationslystnad!
  
  -- Mr Tom Feathertom är jag, sir, förklarar Tom inte utan en viss
  stolthet och bugar sig.
  
  Det spända uttrycket försvinner småningom från hans helighets förnäma
  drag.
  
  -- Mr Feathertom arbetar alltså i samråd med herr Grenander?
  
  -- Ja, klipper Tom kärvt av och sticker händerna i byxfickorna.
  
  -- Det har hänt mycket sedan vi skildes åt, ers helighet, infaller nu
  herr Grenander, och av dessa mellanliggande händelser utgör den, som
  ni varit medspelande i, endast en ringa episod, en ny länk i en lång
  kedja av motgångar och missräkningar. Har ers helighet läst tidningarna
  ordentligt, så skall ni förstå allt, om jag meddelar er att det är min
  myndling, fröken Adorée Villanueva, som åsyftas i artikeln. Det är för
  att få spaning på nidingen, som hela denna komedi satts i scen.
  
  Ett soligt leende börjar stråla ur furstbiskopens vackra, gamla ögon; det
  smittar läpparna -- och till sist är detta nyss så häpna ansikte en bild
  av den mest uppsluppna munterhet. Herr Grenander skall just uttala sin
  harmsna protest, då ljuset i taket slocknar.
  
  Tom har nämligen skyndat till strömbrytaren vid dörren och vridit om
  knappen.
  
  -- Tag betäckning, viskar han. Någon kommer. Kanske den rätta råttan...
  
  Ingalunda.
  
  Klampande steg, dånande dörrslag, kommandoord, blindlyktor -- en hel
  lysmasksvärm -- dragna sablar.
  
  Tom låter ljuset spela.
  
  -- Vem är det?
  
  -- Polispatrull.
  
  En överkonstapel ställer till med förhör. Den nattliga ekläreringen har
  synts misstänkt, man släcker och tänder och släcker igen, lokalen förhyrd
  av en mr Feathertom. Papperen på bordet!
  
  Tom är nog lycklig att ha värdens kvitto på den erlagda hyran i
  plånboken och visar fram dokumentet. Vad menas? Har hyresgästen inte
  rätt att vistas i sin lägenhet? Överkonstapelns näsa förlänges något,
  men myndighetspersonen har sinnesnärvaro och takt nog att be om ursäkt.
  Han skickar ut sina män och retirerar också själv, sedan det försåtligt
  framslungade ordet _nattgrogg_ träffat på en betongmur av oförstående.
  
  -- Det är litet oroligt här, anmärker furstbiskopen, sedan dörren slutits
  bakom den misslynte överkonstapeln.
  
  -- Emellertid, säger herr Grenander bestämt, lär inte ers helighet
  missförstå oss, om vi kräva några ord till...
  
  -- Förklaring. Det är er rätt att begära och min skyldighet att avge
  en sådan, mina herrar. Men låt oss söka upp en lugnare plats. Herr
  Grenander kanske erinrar sig ett tillfälle, då jag bad honom göra ett
  besök hos mig på Hôtel Royal. Om ni letar bland era papper, min herre,
  skall ni säkert finna ett kort, som visar att jag inte far med osanning.
  
  Albert kostar på sig en lätt bugning.
  
  -- Jag minns det mycket väl -- och har bevarat ers helighets påstötning
  i tacksamt minne. Men tyvärr fick jag helt oförmodat så mycket annat att
  tänka på...
  
  Furstbiskopen återupptar vid dessa ord sitt av polispatrullens ankomst
  avbrutna glada leende.
  
  -- För samlaren av bidrag, avsedda att utgöra bevis på Försynens
  outrannsakliga vägar, skulle vårt möte i afton utgöra ett ganska dyrbart
  nummer. Har herrarna lust att följa med till Royal -- nu genast?
  
  Albert och Tom byta en villrådig blick.
  
  -- För min del tror jag det är förkylt i natt, mumlar Tom.
  
  -- I så fall, säger herr Grenander, anta vi ers helighets förslag.
  
  Men just som de tre herrarna stå i begrepp att gå kommer furstbiskopen
  ihåg... Han masserar sina värkande handleder och säger:
  
  -- Har mr Feathertom något emot att ta med sig den lilla portfölj, för
  vilken jag var nära att bli dräpt i natt som en på bar gärning gripen
  tjuv. Ingen skall försöka narra den av honom, det har han mitt biskopliga
  ord på.
  
  I hans helighets tonfall är det något som erinrar om den patriarkaliske
  husfaderns hemlighetsfullhet på julafton. Tom går lydigt till bilen och
  fiskar upp fröken Villanuevas läderväska, han vrider om knappen, låser
  dörren till sin förhyrda utställningslokal och med furstbiskopen i täten
  beger sig den sålunda förstärkta Grenanderska expeditionen i väg till
  Hôtel Royal.
  
  Klockan slår tolv i ett torn långt borta -- tolv betänksamma,
  malmsjungande slag; -- inbrottstimmen, av vilken mr Tom Feathertom väntat
  sig så mycket, är inne. Och råttan har tagit befälet över kattorna.
  
  Men bakom expeditionen smyger en alltjämt långnäst överkonstapel, som är
  upptänd av lågsinnad vrede över en utebliven nattgrogg. Han resonerar
  som så, att även om herrarna inte hade någon whisky på lokalen, så finns
  det kom-pen-sa-tions-medel. Överkonstapeln misstänker de där herrarna.
  Ingenting skulle glädja honom så mycket som att få vatten på sin
  kvarn, fastän vatten hörde till de varor som han just nu minst av alla
  efterträdde. Polispatrullens chef kallade på sina män...
  
  Men i den natten fingo de intet.
  
  
  
  
  NITTONDE KAPITLET.
  
  Ett kort men tillfredsställande kapitel.
  
  
  Det var tydligt att Hôtel Royals betjäning avvaktat hans helighet
  furstbiskopens ankomst med åtskillig oro. En piccolo hade sänts fram som
  utkikspost ända till torget, och när pilten såg den remarkabla gästen
  nalkas, satte han i väg som ett skott.
  
  I hallen väntade portiern, som beskäftigt skyndade fram och just skulle
  till att säga något, som började med _ma_ -- -- -- då hans helighet förde
  två fingrar till munnen och på det sättet avbröt meddelandet.
  
  -- Jag har en våning här, sade han, om herrarna vill hålla till godo.
  
  Mottagningsrummet var en verklig salong med gobelängprydda väggar, tunga
  ekmöbler och ett skåp, som skurits av någon europeisk mästarhand i början
  på 1800-talet. Två dörrar voro täckta av tunga vävnader, och bakom en av
  dem försvann värden med en föga högkyrklig brådska.
  
  -- Det var en skojig gammal prisse, sade Tom, helt vanvördigt. Och
  Albert Grenander erinrade sig, att det var precis samma ord som Adorée en
  gång använt om... om... ja, om vem? Kanske Ilmer. Eller doktor Heil. Men
  inte Kerman, för åt honom hade hon räckt ut tungan.
  
  Herr Grenander måste ta fram näsduken och torka ögonglasen. Natten dröp
  av väta, sedan en plötsligt påkommen nyck av västanvädret fällt ned en
  ogenomtränglig, dubbelvävd dimgardin.
  
  -- Furstbiskopen kommer nog att ge oss en tillfredsställande förklaring,
  Tom, anmärkte Albert, när han satte guldbågarna till rätta bakom öronen.
  
  -- För min del, sade Tom, har jag alltid varit rädd för gamla präster. De
  ha en förmåga att trassla ihop de allra enklaste begrepp för en. I skolan
  var vi välsignade med en kristendomslärare, som hade gett sig sju gröna
  glas på, att han skulle få oss att begripa skillnaden mellan moral och
  religion. Vet ni, så konfunderad som jag var efter den lektionen har jag
  inte varit sen 1897, och det året är jag född, sir.
  
  -- Jaså, sade herr Grenander utan att ha hört ett ord. Han tyckte
  sig förnimma en svag vågrörelse hos det dörrdraperi, bakom vilket
  furstbiskopen försvunnit.
  
  -- I kväll är det, med förlov sagt, ungefär samma historia, fortsatte
  Tom. Som ni vet, sir, är jag expeditionens chef och skulle naturligtvis
  helst vilja bli behandlad mindre nonchalant. Men jag avstår gärna från
  chefskapet och alltsammans, om ni kunde befria mig från den där känslan
  att här är det ett slagsmål mellan moralen och religionen, som vi gjorde
  rättast i att inte inlåta oss på. Prästerna få alltid rätt -- har ni
  nånsin hört talas om en biskop som blivit slagen på fingrarna, sir?
  Inte jag, åtminstone. Och här är det en biskop, som lika gärna kan låta
  titulera sig kunglig höghet som helighet.
  
  Tom reste sig upp.
  
  -- Låt oss gå, sir. Det är det klokaste vi kan göra.
  
  Men nu sköts draperiet undan och där stod furstbiskopen -- en bild av
  tillfredsställelsen själv. Han nickade åt de båda herrarna och strök
  sina mjuka, vita, violdoftande händer med någon sorts storprelatisk
  självbelåtenhet, som gjorde ett högst enerverande intryck på mr Tom
  Feathertom. Det vita håret var icke skinande som silver, ty en så
  vacker glans kan aldrig silver få, och de lugna dragen voro långt ifrån
  överjordiska. Men hela detta huvud förrådde en världslig fröjd av sådan
  styrka att mr Feathertoms skepsis vändes i andaktsfull tillbedjan -- fast
  han inte visste det och fast han stretade emot så mycket han orkade.
  
  -- Att hålla hyggligt folk på sträckbänken, sade furstbiskopen, hörde
  till medeltidens tortyrmetoder. Om jag emellertid nu ärligt vidgår, att
  jag känner en stark frestelse att ta exempel av berömda mönster, men
  att jag bekämpar denna frestelse för att sona mitt brott att olovandes
  tränga in i mr Feathertoms utställningslokal -- får jag då absolution för
  ifrågavarande förseelse?
  
  -- Ers helighet talar i gåtor, förklarade herr Grenander, och Tom nickade
  bifall, energiskt.
  
  -- Kanske det, medgav prelaten och grep med sina långa smala fingrar
  beslutsamt om dörrdraperiets veck.
  
  Men så lät han handen sjunka igen.
  
  -- Det sägs om oss präster, fortsatte furstbiskopen, att vi växa på samma
  träd som skådespelarna. Jag har stritt mot den anklagelsen som ett lejon
  -- inte ett retat, utan ett roat lejon -- och en gång höll jag på att
  få en dusch på halsen för min övertygelses skull. Men i detta ögonblick
  erkänner jag mig högtidligen som frukt på det trädet -- herr Grenander
  obetaget att ta in konfessionen i sitt blad. Om inte annat så för nöjet
  att nu få slå tre slag i händerna -- precis som en regissör bakom rampen
  -- och säga: _ridå_!
  
  Därmed slog furstbiskopen tre smällande slag med handflatorna mot
  varandra och drog undan draperiet så mässingsringarna fräste som en
  jubileumsraket.
  
  Där stod hon, flickan. Adorée Villanueva, den bortrövade. Don Ramons rov.
  Saraj Daraïs förmodade byte. Herr Grenanders myndling.
  
  Men _var_ detta Adorée?
  
  Hon stod stilla och höll ögonen nedslagna. Inte ett steg tog hon för
  att nalkas Alberto, Alberto mio. Kindernas dunkla, sammetslena olivfärg
  glänste purprad. Och hennes små händer fingrade ett halsband av
  genomborrade mässingskulor, som hon haft med sig från Hamsten, en gåva
  av Eduard Rissel -- ack så obetydlig i jämförelse med de smycken hans
  excellens av Madagaskar erhållit i avskedspresent av den hedervärde kung
  Saraj.
  
  Vart tog Albert Grenanders tafatthet vägen? Han, som inte hade mer
  vana att skicka sig i damsällskap än en elefant att gå på lina. Herr
  Grenander, vilkens träsmak av egoistisk ungkarl lämnat stoff till så
  många raljanta kupletter i Publicistklubben. Var fanns denne herre?
  
  Tom måste beundra Albert Grenanders säkerhet, när han slöt Adorée
  Villanueva i sina armar -- men maken till den förvirring flickan visade
  hade Tom aldrig skådat. Hon var röd och blek om vartannat; rätt nu
  började tunga tårar falla från hennes vackra ögon, och snyftningarna
  kämpade sin första hårda strid i hennes bröst.
  
  Mr Tom Feathertom hade bra gärna dröjt sig kvar en liten, för liten stund
  till i furstbiskopens gobelängdraperade salong, men hans helighet stod i
  dörren och gav ett tecken, som varken kunde eller fick missförstås.
  
  Tom retirerade alltså skyndsamt och hade -- uppriktigt sagt -- just ingen
  anledning att ångra sin lydnad. Ty i rummet bredvid hade furstbiskopen
  låtit trolla fram en supé sådan den bara kan åstadkommas i Kapstaden.
  Och doften av 1878 års Bordeaux, nyss skänkt i de tunga slipade
  kristallerna, förtätade atmosfären på ett för luktorganen i hög grad
  behagligt sätt.
  
  -- Vi kanske få vänta ett par minuter på de båda andra, skämtade hans
  helighet, men låt oss smaka på druvan från Sydfrankrike under tiden. Det
  blir en svår handikap för herr Grenander och fröken Villanueva, men de få
  skylla sig själva. -- Skål, mr Feathertom!
  
  
  
  
  TJUGONDE KAPITLET.
  
  Adorées äventyr.
  
  
  Om madame Beruelles’ lynne var hennes saligen avlidne man alltid färdig
  att vittna, att det inte kunde karaktäriseras med ett mer träffande ord
  än: _gement_. Samma iakttagelser gjorde kammarjungfrun Marie Fichter,
  kallad Fichter, tretton år senare på Hôtel Royal i Kapstaden. Hon hade
  anställts -- helt plötsligt -- av en förnäm och rik prelat för att passa
  upp en märkvärdig ung fröken, vars moderliga stöd madame Beruelles skulle
  vara. Fichter fick alltså utan vidare tre husbönder, madame Beruelles,
  fröken och furstbiskopen -- i nu nämnd ordning -- och det var inte just
  så roligt, men lönen mättes rundligt ut, och Fichter hade gott humör.
  
  Det finns emellertid en gräns för allt -- också för det goda humöret.
  Denna morgon var madame Beruelles rent förbannad, hon stjälpte en hel så
  vatten över huvudet på Fichter och kastade till på köpet två par tunga
  pjäxor i ryggen på henne, när hon skulle gå och söka få vattnet ur håret.
  
  Fichter sade sig själv:
  
  -- Något måste ha hänt. Efter käringen är _så_ arg, kan det inte vara
  annat än roligt -- jag hade lust att gå och fråga fröken.
  
  Långt behövde inte Fichter gå. Hon hade knappt hunnit tänka tanken till
  slut förrän hon mötte fröken Villanueva i hotellkorridoren. Adorées humör
  var precis motsatsen till madame Beruelles’. I famnen hade hon ett helt
  fång skärvita nejlikor och ögonen spelade rent av farligt, när hon sade:
  
  -- Fichter, jag är så _jäkla_ glad!
  
  Nu höll Fichter verkligen på att få slag.
  
  Mina läsare, som känna Adorée från förra delen av denna bok bli inte
  överraskade av Adorées verbiage, men Fichter hade aldrig hört sin
  härskarinna tillgripa sådana ord. Över huvud hade hon aldrig hört henne
  tillgripa några ord alls. Ty under herr Grenanders och Toms odyssé till
  Madagaskar visade Adorée alls ingen benägenhet att öppna sin mun --
  men väl sina ögon för aldrig sinande tåreflöden. Förändringen var så
  påtaglig, att Fichter, som hade huvud på skaft, genast satte frökens goda
  lynne i relation till madame Beruelles’ dåliga.
  
  -- Snart lämnar jag dig, lilla Fichter, sade Adorée och räckte sin
  kammarjungfru en hel näve nejlikor.
  
  -- Nej, protesterade Fichter, tog emot blomstren och neg.
  
  -- Jo, försäkrade Adorée, jag reser till Europa och gifter mig med
  Alberto. Eller kanske jag gifter mig först och reser sedan.
  
  -- Vem är Alberto? frågade Fichter, intresserad som alla kvinnor, när det
  gäller giftas.
  
  -- Alberto är en mäktig excellens, sade Adorée, riddare och kommendör,
  med rättighet att hålla tjugufyra livegna, som han kan låta avrätta när
  det behagar honom -- eller mig -- -- --
  
  Av denna oskyldiga replik kan läsaren förstå, att fröken Villanueva redan
  erhållit ganska fullständiga upplysningar om sin förmyndares göranden och
  låtanden under de sista veckorna. För att säga sanningen svävade inte
  heller Alberto i okunnighet om hennes -- -- --
  
         *       *       *       *       *
  
  Knappt hade herr Grenander försvunnit från Adorées sida i tullhuset med
  publikanen och de fördömda cigarrlådorna förrän don Ramon, spanjoren, dök
  upp.
  
  -- Fort, señorita, viskade han, ni svävar i livsfara. Låt mig föra er i
  säkerhet.
  
  -- Pytt, svarade Adorée. Det där kan ni deklamera för någon annan, herr
  poet --
  
  Men då hade en dekorerad uniformsherre uppenbarat sig och presenterat sig
  som spansk konsul, generalkonsul. Han kom direkt från det hörn, där herr
  Grenander försvunnit, och överräckte ett av förmyndarens visitkort, på
  vilket följande ord voro skrivna med blyerts:
  
      »_Låt överbringaren av detta föra dig till hotellet. Jag blir
      tvungen att stanna kvar här en timme, kanske två._
  
                                                         _Albert._»
  
  Adorée gick i fällan. Men en sund instinkt sade henne så pass mycket att
  hon tvekade i det sista -- flickan vägrade att stiga upp i den väntande
  chokladbruna bilen.
  
  -- Gå tillbaka då, erbjöd don Ramon, men anklaga inte mig för er olydnad
  mot señor Grenander och för de olyckor som komma att följa!
  
  Detta bestämde tösen. Hon steg upp i åkdonet och det bar i väg.
  
  Vart?
  
  Utefter gator i rasande fart, över torg, tvärs igenom planteringar.
  Staden tog slut. Leden blev trängre -- rätt vad det var började bilhjulen
  sluka landsvägsdamm.
  
  -- Nu slår ni stopp, förklarade Adorée bestämt, jag vill inte vara med
  längre.
  
  Då kastade den spanske markisen masken. Han föll på knä i bilen,
  skanderade långa stycken ur Spaniens lyriska diktning, bedyrade sin
  kärlek i de mest blodröda ordalag och drog till sist fram en revolver.
  
  -- Om ni oåterkalleligen avvisar mig nu, slutade han, så skjuter jag
  först er och sedan mig själv. Välj, señorita!
  
  Bilen rusade ursinnigt fram på en slät landsväg i något obekant
  väderstreck på Sydafrikas sydligaste spets. Adorée skulle helst velat
  göra ett försök att strypa spanjoren, men efter ett par sekunders tvekan
  beslöt hon att föredra ett försåtligt uppskov framför en obskyr död --
  och kapitulerade villkorligt.
  
  Vore det för mycket begärt: en betänketid på några timmar?
  
  -- Nej, resolverade markisen.
  
  Och så vändes näsan på bilen åter mot Kapstaden.
  
  Där hade herr Sirius hunnit få allt i ordning. Ett litet hus i Claremont
  inom en trädgård av blombärande buskar och höga, vajande träd -- utifrån
  såg det inte alls ut som något fängelse -- stod färdigt att ta emot
  spanjoren och hans bortrövade skatt. En riktig gammal romanduenna med
  skarp näsa, stickande ögon och ett ofantligt vitt förkläde tog emot vid
  grinden. På hennes krypande sätt var det inte svårt att gissa sig till
  mutkolven, men Adorée hade ju inga pengar och därför gick det som det
  gick.
  
  Hur? frågar ni.
  
  Så här.
  
  Fångens första dag var dräglig nog. Don Ramon visade sig endast en gång
  och herr Sirius inte alls. Så fort mörkret fallit på, gjorde Adorée tio
  olika rymningsförsök, som alla misslyckades. Även om detta hus varit
  försett med stuprännor skulle det inte hjälpt, eftersom fönstren säkrats
  med utifrån låsta spärrhakar. Dörren till fröken Villanuevas salong
  reglades visserligen icke, men i rummet utanför vakade duennan vid en
  ofantlig kaffekastrull, som aldrig tilläts kallna...
  
  Andra dagen blev värre.
  
  Redan klockan nio på morgonen kom don Ramon med bröstfickan bukig
  av kastiljansk lyrik. Han var stolt som en torero, smidig som en
  toledoklinga, mjuk som en angorakatt.
  
  -- Ni befinner er väl, señorita?
  
  -- _Seguro que no, señor._
  
  -- Jag förstår, sade don Ramon och bröstade sig, oron, nervositeten...
  Hur vore något annat möjligt, señorita? En blomma som darrar för
  morgonvinden, en fågelunge i det daggstänkta gräset med det lilla hjärtat
  klappande av glädje och ängslan. Ack, _mi corazon_!
  
  (Gud, en sån narr! tänkte Adorée på sitt hemlands språk.)
  
  Men högt sade hon:
  
  -- I dag för ni mig tillbaka till min förmyndare på hotell van Leeken,
  inte sant, señor. Jag ger er mitt hedersord på att hela affären är
  utagerad med en ursäkt. Och sedan står det er fritt att fullfölja era
  avsikter med ärliga medel.
  
  -- Ha ha! skriade don Ramon hånfullt, därmed visande att han inte fullt
  ut var den narr Adorée tog honom för. Hur skulle _ni_ kunna veta, vad
  jag har för avsikter, señorita?
  
  -- En spansk ädling kan inte ha annat än rena avsikter, señor, sade
  Adorée stolt. Jag vet det, ty jag har själv spanskt blod i mina ådror.
  
  -- Härliga kvinna, ljuva ros, deklamerade don Ramon, underbara varelse!
  Sommarsky på vårhimmel! Gyllenfransade purpurdröm! Mina avsikter äro rena
  som snön på Monte Cornos hjässa. Men ni får själv bestämma, på vilka
  vägar jag skall nå dem.
  
  -- Vad menar ni, señor?
  
  Spanjoren föll inte på knä, men lade handen på vänstra sidan av bröstet,
  just där den kastiljanska lyriken svällde under jaquetten.
  
  -- Samtycker ni att gifta er med mig, señorita?
  
  -- Nej, bedyrade Adorée med något av en fanatisk övertygelse i stämman,
  himlen är mitt vittne, att jag inte gör det.
  
  -- Beundrar ni en man som är beslutsam och fast i sina handlingar, när
  han vet vad han vill?
  
  -- Ja, svarade fröken Villanueva -- och tänkte på redaktör Albert
  Grenander, då denne fem år tidigare utan annat vapen än sin så kallade
  fontänpenna kämpade emot Eduard Rissels vedersakare och slet sönder deras
  teoretiska fångstnät som man snärjer en spindelväv med promenadkäppen.
  
  -- Gott, sade don Ramon och spände vador i ett par diagonaler över
  golvet, då skall ni se att ni kommer att ändra åsikt mycket snart,
  señorita -- beträffande frågan om giftermålet. Jag, jag markis don
  Ramon por Falta de Dinero är just i besittning av det beslutsamma mod,
  som skall vända er ovilja i kärlek och -- jag säger det utan skryt --
  tillgiven beundran.
  
  Därpå gick don Ramon por Falta de Dinero bort till dörren, som han
  öppnade på vid gavel. I rummet intill höll duennan troget vakt vid
  kaffepannan.
  
  -- Är Sirius där? frågade don Ramon.
  
  Sirius var där.
  
  -- Var god och stäng dörren bakom er, herr Sirius, bad don Ramon, och
  meddela mig vad ni har uträttat.
  
  -- Men, tvekade sekreteraren och vände två av ondska och
  tillfredsställelse blänkande ögon mot fröken Villanueva. Han hatade
  henne, därför att hon var så vacker och därför att hon en gång ombord på
  Lorenzo skrattat åt färgen på hans hår.
  
  -- Gör som jag säger, uppmanade don Ramon. Vad ni har att meddela är
  ingen hemlighet. Rapporten rör ju för resten lika mycket señoritan som
  mig.
  
  -- Jag börjar alltså från början. Ni anmodade mig att söka upp en präst...
  
  -- En präst, avbröt Adorée förskräckt, vad skall ni med honom att göra?
  
  -- Fortsätt, herr Sirius! Ni skulle ta reda på en bra präst.
  
  -- Som var villig att utan långrandiga ceremonier befria er från
  ungkarlslivets obehag. Uppdraget hörde inte till de lättaste, herr
  markis, ty vi måste ju utgå ifrån att flickan kunde vägra att ge sitt
  samtycke i det... hm... avgörande ögonblicket...
  
  Don Ramon rynkade ögonbrynen och fröken Adorée pressade ihop läpparna
  så fast, som om hon beslutit att aldrig öppna dem mera. Herr Sirius
  fortsatte:
  
  -- På två ställen blev jag utkörd, tämligen ovänligt, herr markis,
  det måste jag erkänna. Men till sist hittade jag rätt. Det var en
  själasörjare efter min smak, seg som syndetikon, hal som ett nypolerat
  parkettgolv. Långt, ljust skägg med några patriarkaliska grå hårstrån,
  skallig hjässa, glasögon ett stycke ned på näsans kälkbacksstup och en
  tung klackring med svart sten på högra tummen. Den vördige mannen visste
  också vad ett präktigt, respektingivande utseende är värt, för det var
  mig en rackare att skära till i växten, när det blev fråga om honoraret.
  Vet ni vad prästen begärde, herr markis?
  
  Don Ramon gjorde ett av sina stoltaste huvudkast och sträckte avvärjande
  upp högra handflatan med samma gest som whiskyannonsens trafikpolis i
  Charing Cross: Stop! Tarry a little!
  
  -- Håll, herr Sirius. Inte ett ord om ert lumpna guld i denna ädla dams
  närvaro. Säg oss i stället vad den välvillige prästmannen heter.
  
  -- Père Léonard, herr markis.
  
  -- Där hör ni, señorita, vände don Ramon sig till Adorée, där hör ni.
  Père Léonard. Ett vackert namn, ett klingande namn. Padre Leonardo! Två
  människors unga lycka vilar i dina händer, padre.
  
  Och så deklamerade han:
  
  »_Primera vista yo te digo siempre en mi corazon_»...
  
  Adorée vände sig bort, uppfylld av äckel, varvid don Ramon tämligen tvärt
  slutade recitera.
  
  -- När kan vi, min vän Sirius, vänta padre Leonardo? frågade markisen.
  
  -- Inte förrän klockan två. Den vördnadsvärde prästmannen måste nämligen
  först anskaffa en del papper med stämplar och sigill och underskrifter
  och sådant där som hör till. För meningen är ju, att det skall bli så
  ordentligt som möjligt?
  
  Herr Sirius sade det sista med avsiktlig långsamhet och stark betoning.
  Det var som om han velat göra varje ord till en syl i skinnet på fröken
  Adorée.
  
  -- Alltså klockan två, deklamerade don Ramon, nära fem långa timmar dit
  -- mig tycks en evighet det är.
  
  Men i Adorées hjärta glimmade ett svagt hopp. Fem timmar var fem gånger
  sextio minuter -- något _måste_ hända inom utgången av denna tid.
  
  Vad herr Sirius beträffar, tycktes han ha något mera på hjärtat. Don
  Ramon nickade vänligt:
  
  -- Tala!
  
  -- Det är, enligt padre Leonardos utsago, nödvändigt att någon
  representerar brudens far under ceremonien. Ritualen uppges innehålla
  denna ganska löjliga fordran -- en far måste alltså anskaffas åt fröken
  Villanueva.
  
  Don Ramon såg helt perplex ut.
  
  -- Säger ni det, herr Sirius!
  
  -- Om ni inte tar illa upp, herr markis... jag har ett förslag...
  
  -- Nåväl!
  
  -- Det är ju bara en formalitet... Vad säger ni, herr markis, om _jag_
  skulle representera señoritans pappa?
  
  Adorée ryckte till. Men don Ramon nickade, tämligen ointresserad.
  
  -- Må göra, herr Sirius, hela saken är ju, som ni riktigt anmärker, bara
  en formalitet.
  
  Därpå vinkade han med handen:
  
  -- Ni är en trogen tjänare, herr Sirius. Er belöning skall inte utebli.
  Men lämna oss nu ensamma.
  
  Och sekreteraren gick, själaglad. Ty nu hade han tagit ut hämnd för det
  skratt, med vilket Adorée Villanueva i barnslig obetänksamhet uttryckt
  sin tanke om färgen på hans hår.
  
         *       *       *       *       *
  
  -- Ni hör, señorita, sade don Ramon mild. Saken är avgjord. Det finns
  ingen återvändo.
  
  Adorée svarade icke. Hon insåg att situationen var förtvivlad, men
  ännu hade olyckan inte skett. Bästa utvägen var att vinna tid -- den
  sämsta att sätta hårt mot hårt. Utgången av en öppen strid med så ojämn
  styrkefördelning kunde bara bli en. Alltså: krigslistens gudar, stån mig
  bi!
  
  -- Ni tiger, señorita, vibrerade markisen. Hur skall jag väl tolka denna
  tystnad? Är det stillheten före morgongryningen, varslar den natten? Ger
  den mig livet, ger den mig döden?
  
  Adorée vände plötsligt ett vänligt leende ansikte mot spanjoren, som
  därvid var nära att skrika högt av förtjusning. Livet hade den givit
  honom, señoritans tystnad nyss!
  
  -- Låt oss sitta ned och prata i lugn och ro, föreslog hon -- och de
  satte sig på var sin stol vid det runda bordet under takkronan, markisen
  på ett så pass respektabelt avstånd att det hedrade hans takt och
  sinnesnärvaro.
  
  -- Jag misstänker att jag var litet häftig nyss, började Adorée och slog
  långsamt upp sina ögon. Samtidigt lade hon huvudet något litet på sned --
  mina läsare veta att verkan av denna attityd vid flera tillfällen varit
  förbluffande.
  
  -- Kanske, svarade don Ramon, bävande av lycka, kanske var ni en liten
  smula ovänlig mot den, som inte äger någon högre önskan än att få bära er
  på sina händer genom livet.
  
  -- Ni frågade mig, om jag ville gifta mig med er.
  
  Don Ramon nickade:
  
  -- Och ni svarade nej.
  
  -- Vi ha inte känt varandra länge, señor. Ni har ingen aning om min
  karaktär, mina vanor, mitt lynne. Nu vill jag säga er en sak: jag har ett
  alldeles förbaskat dåligt morgonhumör.
  
  -- Ni skämtar.
  
  -- Alldeles inte. Min förmyndare brukade säga, att jag var som en riktig
  liten markatta före klockan tio på dagen. Det var aldrig lönt att försöka
  få mig att ta reson ens före den tiden. Vad min tant beträffar -- hon är
  död nu, señor -- så undvek hon av princip att tala till mig tidigt om
  morgnarna.
  
  Don Ramon såg i smyg på sin klocka. Hon visade tio minuter över tio.
  
  -- Jag kommer särskilt ihåg en gång, fantiserade Adorée, då det där sabla
  morgonhumöret spelade mig ett fult spratt. Det var några ungdomar, som
  skulle göra en utflykt i det gröna med saft och vatten och bakelser och
  handklaver, och ni må tro att jag tyckte det skulle bli livat. Jag var
  inte bortskämd med nöjen på den tiden, señor. Nåväl, vad händer? Tidigt
  på morgonen den stora dagen kommer min tant infarande i mitt rum -- jag
  var knappt vaken.
  
  »Kan du tänka dig,» ropade hon, »Grey» -- det var vår hund, en valp,
  señor -- »har ätit upp ena klacken på dina vita skor.»
  
  »Det angår mig inte,» fräste jag till.
  
  »Vad för något,» ropade hon häpen. »Angår det dig inte? Men du skulle ju
  haft skorna vid utflykten i dag.»
  
  »Jag struntar i utflykten,» bedyrade jag, alldeles ursinnig. »Hälsa och
  säg dem det.»
  
  Sedan ångrade jag mig naturligtvis grymt, men vad var att göra, señor? Vi
  spanjorer äro stolta, som ni vet, min gamla tant skickade återbud, som
  jag bett henne -- men inte menat -- och själv låg jag i en skogsbacke
  hela dagen och grät mina ögon röda.
  
  Don Ramon blev offer för en häftig hjärtklappning, så stora karlen han
  var. Adorées berättelse kunde inte tydas på mer än ett vis: hon ångrade
  sitt sträva besked nyss, och nu ville hon på ett fint sätt låta friaren
  förstå, att en förnyad framställning skulle leda till ett annat resultat.
  Ljuva flicka! Beundransvärda varelse!
  
  Markisen reste sig upp och försökte dämpa hjärtats slag med en
  hastig promenad över golvet. Därpå gick han fram till Adorée, bugade
  vördnadsfullt och försökte fatta hennes hand -- vilket emellertid
  misslyckades.
  
  -- Señorita, sade han högtidligt, som om saken aldrig varit på tal förut,
  härmed har jag äran anhålla om eder hand.
  
  -- Herr markis, svarade Adorée och reste sig upp, hon också. Ni visar mig
  en stor ära, señor.
  
  -- Och edert svar, señorita?
  
  -- Jag säger inte nej.
  
  Don Ramon hänryckt:
  
  -- Ah!
  
  -- Men inte heller ja.
  
  Don Ramon missräknad:
  
  -- Ah!
  
  -- Sitt ner, herr markis, och låt oss tala om saken. Det är mera
  originellt att gräla före än efter bröllopet. Om vi skulle vara
  originella! Det blir ett pikant minne -- efteråt.
  
  -- Ni försöker blanda bort korten, señorita.
  
  -- Tvärt om. Men jag skulle ha lust att lägga en liten patience med
  er, herr markis. Patience är, enligt vad min förmyndare sagt mig, ett
  fransyskt ord, som betyder tålamod.
  
  Don Ramon såg ånyo på klockan, suckade, men fann sig i sitt öde:
  
  -- Lägg ut era kort då, Carmencita, läspade han.
  
  -- Antag först, började Adorée, och hennes ögon gnistrade av trots, att
  ni skulle _tvingat_ mig till äktenskap i dag klockan två, att ni, mot min
  vilja, låtit Padre Leonardo läsa välsignelsen över oss, välsignelsen, som
  jag vördar och älskar. Vad tror ni följden hade blivit, don Ramon? Se
  så, gör er inte besvär att fundera ut något svar. Följderna hade blivit
  ganska ödesdigra för er, señor -- om inte i dag, så i morgon, om inte
  denna vecka, så nästa. Min far, som var sjökapten i Cadiz, lärde mig att
  hantera en kniv, när jag var barn, och gamla lärdomar sitta bäst i, som
  ni vet.
  
  Don Ramon blundade. Men så kom han ihåg en vers av Bajarez och citerade:
  
      »_Ack, döden av din hand_
      _min levnads smycke blir_...»
  
  Adorée hånlog, eftersom don Ramon just nu blundade. Men hennes röst var
  lenare än det finaste silke.
  
  -- Så kom jag att tänka på, att det var bra orätt av mig att inte ge er
  en chance, eftersom ert uppträdande, herr markis, inte hade lämnat...
  hm... mitt hjärta alldeles oberört.
  
  Don Ramon slog upp ögonen, och i pupillerna satt en skärva av
  lycksalighetens förblindelse.
  
  -- Fortsätt, andades han. Min chance...
  
  -- Skicka återbud till Padre Leonardo. Ja, inte återbud, men bed vår
  vördnadsvärde vän komma i övermorgon klockan två i stället för i dag. På
  fyrtioåtta timmar blir min vaknande sympati för er vänd i kärlek, jag
  kommer till er, räcker er mina händer -- så här -- och säger: Ramon, jag
  är din!
  
  Don Ramon por Falta de Dinero kände en lätt yrsel under hjässan. Men i
  det avgörande ögonblicket slog en sista gnista av förnuft ut i klar låga,
  han vände bort huvudet och sade i fast ton:
  
  -- Ni håller mig för narr, señorita. Vad ni begär är orimligt. Bröllopet
  är bestämt till i dag klockan två, och det skall äga rum i dag klockan
  två.
  
  Adorée nickade.
  
  -- Ni får stå ert kast, herr markis. Nyss kallade ni mig Carmencita. Men
  glöm inte hur det gick med Carmen, när don José sökte tvinga henne till
  något, som inte _hon_ ville. Mitt blod kommer över ert huvud, don Ramon!
  
  Flickan sade detta så lugnt, som om hon beställt en kopp choklad på ett
  konditori. Och det var tonfallets självklara resignation, som förvirrade
  markisen. Det lät som om Adorée Villanueva läst upp en likgiltig
  tidningsnotis, på vars sanning man inte kunde tvivla -- och don Ramon
  blev alltmer villrådig.
  
  Han ryckte i sin svarta mustasch:
  
  -- Förutsätt att jag går in på ert förslag -- vad har jag för garantier,
  att ni inte försöker rymma härifrån?
  
  -- Mitt hedersord, svarade Adorée stolt, jag ger er mitt hedersord på att
  icke lämna detta hus, om inte ni samtidigt gör mig sällskap, herr markis.
  
  -- I så fall, sade don Ramon, gick till dörren och ropade på sin herr
  Sirius.
  
  -- Ni beger er genast till Padre Leonardo och meddelar honom, att vigseln
  är uppskjuten till i övermorgon klockan två.
  
  Sekreteraren grinade, som om han fått något surt i mun, men vågade inte
  annat än lyda. Det kostade på herr Sirius att tills vidare uppge den för
  hans utseende och självaktning smickrande rollen som titulärpappa åt
  Adorée Villanueva -- så som han hade glatt sig åt spektaklet.
  
  Men den väntar inte för länge som väntar på något gott, tänkte han och
  tryckte halmhatten ned i pannan.
  
         *       *       *       *       *
  
  Samma natt vaknade fröken Adorée vid en skrattsalva, som kunde komma
  väggarna att rämna. Hon satte sig förskräckt upp i sängen.
  
  Det var två röster: don Ramons och sekreterarens. Så här i nattens
  stillhet trängde ljudet genom golvplankorna tydligt och klart. Herr
  Sirius var uppenbarligen vid ett lysande och skrodersamt humör -- mellan
  skrattsalvorna kluckade hans röst med en hönas belåtna tock-tock-tock,
  när hon värpt ett riktigt vackert ägg.
  
  Men det var inte lätt att höra orden. Jo, vänta -- -- --
  
  -- Pojken en narr... ljög honom så full som... resa till Madagaskar...
  en narr plus en narr gör två narrar... kunglig förlustelse... näsan så
  lång som det svåra året... skaffare åt Saraj Daraïs harem... säkert mista
  nacken...
  
  Åter en dånande skrattkrevad.
  
  (När denna episod refererades för Tom Feathertom blev han alldeles blek;
  samtidigt svartnade något djupt inne i ögonen på honom.)
  
  Don Ramons röst föreföll inte så jublande. Det lät som om han kom med
  något inkast, en undran, inte en förebråelse precis, kanske en betänksam
  eller reserverad fråga, varvid sekreteraren hetsade upp sig till en
  fullständig extas av ett förorättat eller misskänt geni. Men just när
  samtalet hotade att löpa in på det öppna grälets växelspår hördes en
  spefull röst från gatan deklamera något om broderlig sämja i nattens sena
  timme. Detta inpass blåste plötsligt ut samtalet där nere.
  
  Allt blev tyst igen och fröken Adorée lade ned sitt huvud på kudden igen
  -- ett huvud med en trött och förvirrad hjärna.
  
         *       *       *       *       *
  
  Nu skulle det ske. Nu eller aldrig.
  
  -- Jo, svarade Adorée till svar på don Ramons fråga, med sömnen har det
  inte varit någon fara. Gud vet var jag fått en sådan blixtrande huvudvärk
  ifrån.
  
  Och därmed lutade hon pannan i handen med en obeskrivlig behagfull och
  sorgmodig gest. Markisen däremot sträckte armarna mot taket och bedyrade,
  att han ville ge år av sitt liv för att befria detta sköna huvud från den
  obetydligaste av smärtförnimmelser -- och slutade med att erbjuda ett
  aspirinpulver.
  
  -- Nej tack, sade Adorée vänligt, aspirin är nog bra, men det hjälper
  inte mot den här sortens huvudvärk.
  
  -- Förstår jag er rätt, señorita? Ni känner något botemedel? Namngiv det,
  och om det så skall kos...
  
  Adorée smålog trött och tacksamt -- bra teater -- och slöt ögonlocken,
  liksom för att stänga till slussarna för smärtan.
  
  -- Det enda jag behöver är frisk luft, sade Adorée. Ni förstår, herr
  markis, jag är van att vistas ute rätt mycket -- och här äro fönstren
  låsta med nyckel. Jag kan inte andas...
  
  -- Hm, var det enda don Ramon kunde säga, ty trots sin kärlek till
  lyriken var han knipslug som en fläskhandlare. Om fröken Villanueva bara
  kom ut på gatan -- ja, sedan kunde man inte så noga veta...
  
  -- Låt oss göra en promenad i bil, föreslog Adorée, ni har ju en vagn!
  Jag vågar ta gift på att huvudvärken går över i en handvändning.
  
  Markisen ville nog bra gärna, men han tordes inte. Det går många
  ynkryggar omkring i världen, vilka tjusat till flickor med sin
  skicklighet att styra en bil eller en segelbåt, eller att skjuta prick
  med en bössa, och don Ramon ville brinnande gärna visa, att han kunde
  sluka Sydafrikas landsvägar med en aptit, motsvarande hundra kilometer i
  timmen. Men det fanns något som han ville, eller rättare _inte_ ville,
  med ännu starkare intensitet, och det var att äventyra besittningen av
  fröken Villanueva. Därför sade han:
  
  -- Vad ni begär låter sig inte göra, señorita. Men... Men ett fönster
  skulle vi ju alltid kunna öppna, åtminstone ett av de mindre. Kanske två
  fönster, om ni lovar, att...
  
  Adorée svängde om stolen, så att hon kom att vända ryggen åt den så
  kallade markisen. Attityden var så uttrycksfull den bara kunde vara --
  och don Ramon por Falta de Dinero siktade genom den kastiljanska lyrikens
  opaltöcken ett askgrått moln med hotfullt karmosinröda kanter. Molnet
  svällde plötsligt, när Adorée med föraktfull röst insinuerade:
  
  -- Skulle ni vara feg, herr markis? Det vore ganska fatalt -- i så fall
  lär Padre Leonardo ha kunnat officiera...
  
  -- Nej, nej, nej, bedyrade don Ramon, tro inte att jag är rädd, Querida!
  Men antag, att allt vad ni sagt mig om vaknande sympati, framtida lycka
  och så vidare inte varit så -- ja, kort och gott... allvarligt menat.
  Tanken är naturligtvis orimlig, men en stor spansk filosof lär oss att
  det orimliga är det enda rimliga... Var så god och vänd ansiktet hit,
  señorita.
  
  -- Det faller mig inte in, señor.
  
  -- Jag _ber_ er att vända om stolen.
  
  -- Det tjänar ingenting till.
  
  -- Jag _befaller_ er, señorita.
  
  -- Dåre, mumlade fröken Adorée och ryckte på axlarna.
  
  Följden blev att don Ramon fick göra en kringgående rörelse, och när han
  mötte Adorées ögon var caballeron redan genomträngd av övertygelsen att
  han började verka något litet löjlig. Denna misstanke satte den ödesdigra
  hullingen i hans själ.
  
  -- Om en halv timme, sade han, skall min chokladbruna bil vara färdig
  att föra er, min högt älskade, ut på en promenad till False bay. Men ni
  misstycker kanske inte, att min sekreterare, herr Sirius, ser till att ni
  blir väl installerad vid min sida i bilen. Och sedan kommer jag inte att
  hålla någon hastighet som är _lägre_ än femtio kilometer i timmen. Har ni
  fortfarande lust att följa med, señorita?
  
  -- Ja, svarade Adorée och log. För mig får ni köra hur fort ni vill. Nu
  går jag och tar på mig den gröna kappan, som för några veckor sedan var
  akterstäderskans ögonlust ombord på Lorenzo. Au revoir, señor.
  
  Herr Sirius var som en fanatisk vaktpost i hälarna på Adorée, när hon
  satte sig upp i den chokladbruna vid sidan av don Ramon, som knöt handen
  kring spaken så knogarna vitnade. Sekreterarens nit tillät honom inte att
  lämna vagnen förrän den redan fått den fart som gjorde ett hoppäventyr
  inte bara riskabelt utan tämligen ödesdigert. Han sprang vid sidan av
  åkdonet tills don Ramon släppte på så mycket gas han kunde och motorn
  stönade av iver och arbetslust. Hjulgummit fräste åt asfalten med
  osläcklig kilometeraptit.
  
  Adorée satt nu endast och väntade på ett tillfälle. Någon plan hade
  hon inte gjort upp, men väl hade hon svurit en dyr, spansk ed att inte
  återvända till villan i sällskap med don Ramon por Falta de Dinero.
  Hellre en katastrof med risk för liv och skelett...
  
  -- Se, utropade flickebarnet, när bilen svängde in på den avtagsväg åt
  höger, som leder till engelska regeringens magasin för förvaring av
  reservdelar till krigshamnsbyggnaderna, se, så vackert det är! Titta,
  markis, så underbart solen speglar sig i zinktakets miniatyrvågor.
  
  Men markisen bara nickade. Han saktade inte farten en smul, snarare
  tvärtom, och liksom för att stryka under att han inte hört något av vad
  fröken Villanueva sagt, gav han gaspedalen en törn med foten, så det
  blev ett sjuhelsikes väsen i motorn. Det föreföll som cylindrarna fått
  storhetsvansinne och ville agera mitraljös... Undan gick färden efter
  högra landsvägskanten och det med brak utsända bensinmängda dammet stod
  som en blåkullakvast efter bilens rygg.
  
  Plötsligt varsnade flickan, som satt till vänster om vår aristokratiske
  chaufför, att landsvägsdiket på höger sida bjöd rika möjligheter till
  en kupp. Det sluttade ned mot en grön äng med högt, för vinden vaggande
  gräs och det dröjde inte tre sekunder innan hon mjukt lagt sin ena hand
  på markisens. Väl inklämd var älskaren mellan ratt, spakar och pedaler --
  och så konfunderad blev herr markisen vid beröringen av Adorées mjuka
  fingertoppar, att han bums slog ifrån gasen. Bilen saktade farten och
  i nästa ögonblick hade Adorée dragit styrhjulet åt sig med en våldsam
  knyck -- samtidigt som hon hoppade ur, åt vänster. Ekipaget välte nästan
  i samma sekund över åt höger, don Ramon por Falta de Dinero kunde inte
  befria sig från bilgrejornas famntag utan gjorde sällskap i kullerbyttan,
  fick en knäck i skallen och låg där.
  
  Fröken Villanueva var hårdhjärtad nog att lämna både markis och bil och
  springande ge sig av mot den på ett gevärshåll skymtande Kapstaden. Efter
  två timmar befann hon sig, flämtande, men vid briljant humör i hotell van
  Leekens hall.
  
  -- Mr Grenander?
  
  En blick på tavlan, ett bläddrande i främlingsboken, en telefonringning.
  
  -- Mr Grenander har rest.
  
  -- När?
  
  -- Vet inte. Tillträdde min plats i morse. Mr Grenander finns icke här,
  det är allt jag kan upplysa er om.
  
  Fröken Villanueva gick.
  
  Hon var inte alls förtvivlad, knappt överraskad. Egentligen bara glad att
  vara kvitt markisen och gladast över att ha kört honom i diket -- ett
  äventyr som inte borde avlöpa utan märken för framtiden i detta tvålfagra
  ansikte. Alberto... Ja, Alberto skulle hon nog hitta. Alberto mio, _om_
  han bara vore riktigt orolig... Rätt åt honom, rätt åt honom, med sina
  gamla dumma sydafrikanska kolonier.
  
  Men någonstans måste hon ju gå. Furstbiskopen hade sagt namnet på ett
  hotell -- var det inte Royal?...
  
  Resten av Adorées äventyr kan vara berättad med tre rader.
  
  Furstbiskopen gjorde sin plikt som den gamle fine man han var -- satte i
  gång en hel liten armé kunskapare för att få tag i herr Grenander. Men
  det var inte så lätt, ty redaktören var ju på väg till Madagaskar och
  några solvarv senare satt han i sinkabirum.
  
  Och i detta oskyldiga romankapitel kan livsfilosofen spegla sin empiri --
  Adorée söker herr Grenander, herr Grenander söker Adorée, en förtvivlad
  cirkel på ön Madagaskar och en icke mindre förtvivlad i Kapstaden. Hade
  livet varit så trubbigt och omedgörligt och avigt som det brukar vara,
  skulle dessa båda cirklar naturligtvis aldrig tangerat varandra, och min
  roman hade då verkligen fått ett bedrövligt slut. Men till all lycka
  erinrade sig Adorée att hon glömt kvar sin väska i en av bilens fickor
  och animerade furstbiskopen att ta reda på den -- utan uppståndelse och
  sensation. Ty det _kunde_ ju tänkas att hela utställningen inte var något
  annat än en rävsax...
  
  Det sätt på vilket hans helighet fullgjorde Adorées uppdrag känna mina
  läsare redan -- ävensom följderna av ifrågavarande expedition. Tom
  Feathertom skröt, för sin del, alldeles hemskt över den patenterade
  råttfällan, ville göra troligt att hela kalaset var anordnat för att
  få en furstlig biskop på kroken, men ingen trodde honom. Inte ens herr
  Grenander, som likväl gjorde allt i världen för att övertyga Tom om sin
  tacksamhet.
  
  
  
  
  TJUGUFÖRSTA KAPITLET.
  
  »Innehållet jag sagt er -- spelet kan börja.»
  
  
  Det var en båt, som hette Mac Lean, en hygglig passagerareångare med
  två propellrar, tre skorstenar, en neger till översteward och en tjock
  rödblond kapten med silkesbroderad väst och ärggrön kravatt. Båten
  låg vid piren i Kapstaden och skulle just ge sig i väg till Europa
  -- en lång och äventyrlig färd, men det kunde då inte synas på två
  förstaklasspassagerare, som redan installerat sig i ett par korgstolar på
  akterdäck.
  
  Närmast soltältets vinkel satt damen, en ung fru -- å om ni visste vad
  hon var söt och glad och rar! -- och gemålen höll till i stolen bredvid.
  Jag vill inte citera vad de sade varandra, ty det var mest pjolt, men
  herr Grenander var så säker i korken som bara en egenkär äkta man på
  fyrtio år kan vara. Han hade ett sätt att behandla sin fru, som om han
  inte gjort annat än övat sig för den sporten hela sitt liv.
  
  -- Adorée, sade herr Grenander, du skall gå fram till relingen och vinka
  adjö åt vår älskade furstbiskop.
  
  Adorée gick.
  
  Mac Leans kapten höjde sin röst, vars klang hade en inte obehaglig
  strävhet av gammal god skotsk whisky, och kommandoorden skuro genom
  middagens varma luft. En bogserångare låg med andtäppa strax under
  babords fallrep -- om någon assistens skulle behövas. Förtöjningarna
  akter ut släppte den ena efter den andra och i Mac Leans maskinrum stod
  andre maskinisten och bara väntade på att visarna på tavlan...
  
  Då skulle man ha sett.
  
  Det stod som en sky av en bil, som fräste ned mot båten. Åket hade inte
  stoppat när en manlig individ skuttade ur och med tre språng förskaffade
  sig ombord. Det var en lång, gänglig pojke med semitiska anletsdrag och
  starkt upphetsad hy.
  
  I samma ögonblick svängde visarna nere i Mac Leans maskinrum runt och
  propellrarna började vräka upp vatten, som genast slogs till världens
  stoltaste gräddskum. Ångaren hade startat för sin resa norr ut.
  
  -- Vad i herrans namn, sade herr Grenander. Är det du, Tom?
  
  -- Ja, ers excellens, svarade Tom, det blir en fripassagerare på hemresan
  också... om ni inte vill betala biljetten.
  
  Herr Grenander var riktigt rörd.
  
  -- Käre Tom, sade han bara och lyfte på glasögonen, käre gamle Tom,
  älskade gosse. Men varför kunde du inte besluta dig att...
  
  Tom lade ett finger på läpparna.
  
  -- Säg ingenting mera, sir. Jag är eftersökt av myndigheterna där borta.
  Om inte ett pris redan är satt på mitt huvud, så beror det bara på, att
  man inte hunnit med den saken. Det är riskabelt att förgripa sig på
  polisen, som ni kanske vet.
  
  -- Vad har du gjort, Tom?
  
  -- Ingenting, sir. Bagateller åtminstone. Minns ni herr Sirius, sir?
  
  Herr Grenander nickade.
  
  -- Jag knyckte honom mitt i patrulleringen. Helt enkelt ett snilledrag.
  Två pojkar voro vi. Smörj, sir, mycket smörj. Jag vill bli hängd om herr
  Sirius kan röra sig på sex månader... Och vad hans färg beträffar, så är
  den inte halmgul längre. En professor i målarlära skulle intyga, att det
  inte finns en enda liten nyans på hela färgskalan, som saknas på herr
  Sirius’ kropp.
  
  Och Tom gnuggade förtjust sina händer.
  
  Men litet senare på dagen, när ingenting annat än ett djupt koboltfärgat
  hav och muntert blinkande stjärnor syntes, började herr Grenander orda
  om sin framtid -- till omväxling med andra samtalsämnen, vilkas kurs den
  nyvordna excellensan av Madagaskar bestämde.
  
  De sutto alltjämt i däcksstolarna -- natten var, ja, kort och gott,
  balsamisk.
  
  -- Jag undrar just, yttrade herr Grenander betänksamt, vad redaktionen
  skall säga om mitt sätt att sköta ett anförtrott uppdrag. Inte lär vi
  störta regeringen på min expedition.
  
  -- Kanske inte, förmodade Adorée och smög sin hand -- tro inte det var
  första gången! -- mellan herr Grenanders båda. Men vad kan de göra med
  dig? Älskade!
  
  -- Kolonierna, började herr Grenander, men längre kom han inte. Adorée
  lade sin lilla hand över hans mun.
  
  -- Du har ju mej, sade hon, vad ska du då med kolonierna att göra?
  
  -- Naturligtvis, intygade Saraj Daraïs excellens (med rättighet att hålla
  tjugufyra livegna), naturligtvis. Jag ger kolonierna så många som flyger
  och far, men något skall man ju ha att leva på. Och framför allt att
  skriva om.
  
  Madame Adorée Grenander försökte:
  
  -- Madagaskar kan du inte göra några artiklar av?!...
  
  Herr Grenander funderade ett litet tag.
  
  -- Naturligtvis inte. Inga artiklar. Men. Vem vet? Kanske en roman.
  
  Och Södra korset flammade -- stjärnbilden som säges föda så många
  dåraktiga tankar i människors hjärnor.
  
  
  
  
  INNEHÅLL.
  
  
      FÖRRA DELEN.
  
      _Om Leppin inte gått på cirkus_                                5
  
  
      SENARE DELEN.
  
      _Herr Grenanders expedition_                                  51
  
       1. Lorenzo                                                   53
  
       2. D:r Morin öppnar en åder                                  61
  
       3. I förhör                                                  69
  
       4. Don Ramon vill duellera                                   78
  
       5. En tullvisitation med konsekvenser                        94
  
       6. Herr Grenander får sin uppfattning om ordningsmakten
          korrigerad                                               101
  
       7. Herr Grenander hittar en dam på sin balkong              108
  
       8. Slumpen                                                  119
  
       9. Herr Sirius                                              128
  
      10. En geografilektion                                       136
  
      11. Den väntar inte för länge...                             143
  
      12. Kring ett harem                                          151
  
      13. En bukett av bajonetter                                  162
  
      14. Sista natten                                             177
  
      15. Avrättning                                               194
  
      16. Den chokladfärgade bilen                                 218
  
      17. Råttfällan                                               235
  
      18. Råttan                                                   247
  
      19. Ett kort men tillfredsställande kapitel                  253
  
      20. Adorées äventyr                                          259
  
      21. »Innehållet jag sagt er -- spelet kan börja»             285
  
  
  
  
                     “En bekantskap värd att stifta är”
  
                               _FRANK HELLER_
  
  som på _Albert Bonniers_ förlag utgivit fyra “_intressanta och fängslande
  äventyrsböcker_”:
  
  
  _I hasardens huvudstad._ 3:e uppl. 3 kr.
  
      »Pikanta eller sensationella interiörer från det kontinentala
      njutningslivet... En _frisk_ och _intelligent_ berättarton.»
  
                                                            Dagens Nyheter.
  
      »_Som förströelselitteratur står Hellers äventyrsnoveller
      ovanligt högt._»
  
                                              Fredrik Böök i Sv. Dagbladet.
  
      »_Verkligen roande och ovanligt piggt skriven._»
  
                                                               Aftonbladet.
  
  
  _Herr Collins affärer i London._
  
  4:e uppl. 3:50.
  
      »_Äntligen en rolig bok, en riktigt genomrolig bok... Litterär
      från början till slut_. Författaren visar sig behärska sin
      genre med ett här i Sverige mindre vanligt mästerskap.»
  
                                                Ane Randel i Sv. Dagbladet.
  
  
  _Storhertigens finanser._ 4:e uppl. 3:50.
  
      »_Förf:n är klipsk, ja intelligent, han är uppfinningsrik och
      elegant. -- Boken är skriven med briljant humör. -- Utan tvivel
      Frank Hellers spirituellaste och roligaste bok hitintills._»
  
                                              Fredrik Böök i Sv. Dagbladet.
  
  
  _Herr Leroux i luften._ 3 kr.
  
      »Samma medryckande fart i stilen, samma oförvägenhet i
      ämnesvalet och säkerhet i berättandet, som grundlagt och befäst
      Frank Hellers rykte, som en god äventyrsförfattare av litterär
      kvalitet.»
  
                                                      Stockholms-Tidningen.
  
  
  
  
  
               På Albert Bonniers förlag ha förut utkommit av
  
                                 ANDERS EJE:
  
  
  Bluffare. Typer från Kosmopolis. Pris 1:75.
  
      Förf. har gjort sina studier på liv och människor i
      sydamerikanska städer och lämnar därifrån bilder, som frapperar
      genom ursprunglighet i kontoren och intensitet i rörelsen.
      Stilen är ovanligt uttrycksfull...
  
                                        Sven Söderman i Stockholms Dagblad.
  
      Det lyser en helt befriende munter Glans og Friskhed ud fra de
      smaa sydamerikanske Fortællinger, som den svenske Forfatter
      Anders Eje just har sendt ud.
  
                                                                 Politiken.
  
  
  En ohygglig misstanke. Roman. Pris 1 kr.
  
      En märklig bok, en ganska uppskakande och allvarlig bok.
  
                                                               Aftonbladet.
  
      Boken är skriven med verklig schwung och med en psykologisk
      karaktäriseringsförmåga, som håller läsaren i en jämn dov
      spänning.
  
                                                         Skånska Dagbladet.
  
  
  Hans hustrus förflutna. Ett kåseri om en flicka och en mormonpräst. Pris
  1 kr.
  
      Anders Ejes roman har liv och omväxling, den utmärker sig för
      en i hög grad osökt, lekande stil...
  
                                   Daniel Fallström i Stockholms-Tidningen.
  
      Figurerna äro tecknade med god psykologisk blick, dialogen går
      lätt och staffaget är skickligt gjort.
  
                                                   S. K-n i Dagens Nyheter.
  
      Anders Eje har med sin nya bok ännu en gång visat, att han
      fullständigt behärskar den konstform han valt. Ty det är en
      verklig konst att skriva underhållande och litterärt på samma
      gång.
  
                                                 A. R. i Svenska Dagbladet.
  
  
  För kung och fädernesland. Med landstormsmän i fält. Pris 1:50.
  
      Landstormsmännen äro att gratulera till sin krönika.
  
                                              K. B. i Stockholms-Tidningen.
  
      Det är ett riktigt litet monument över den svenska
      landstormsmannen, Anders Eje rest i denna väl skrivna bok.
  
                                                            Dagens Nyheter.
  
  
  Georg Kessers generalkupp. En roman om några skojare, en verklig prins
  och en förtjusande fröken. 2:a uppl. Pris 3 kr.
  
      En riktigt spännande och rolig äventyrsbok -- men samtidigt en
      äventyrsbok av litterär kvalité.
  
                                                        Stockholms Dagblad.
  
      Kvick, underhållande stil, och otrolig uppfinningsförmåga.
  
                                                      Stockholms-Tidningen.
  
  
  
  
  
  End of Project Gutenberg's Hans excellens av Madagaskar, by Anders Eje