text: Produced by Jari Koivisto and Tapio Riikonen
  
  
  
  
  
  
  MURGRÖNAN
  
  Af
  
  F. W. Carstens
  
  
  
  Finskt original
  
  
  
  Helsingfors, G. O. Wasenius, 1840.
  
  
  
  
  
      Imprimatur F. Granbom.
  
  
  
  
  
  INNEHÅLL:
  
   1. (Inledning).
   2. N. den 28 Maj 18--.
   3. W. den 29 om afton.
   4. N. den 31 Maj.
   5. Den 1 Juni om afton.
   6. Den 2 Juni.
   7. Den 3 Juni, aft. kl. 6.
   8. Den 4 Juni förmidd.
   9. Den 6.
  10. Den 7.
  11. Den 10.
  12. Den 14.
  13. Den 17.
  14. Den 20.
  15. Den 26.
  16. Den 4 Juli.
  17. Den 7.
  18. Den 8.
  19. Liljedahl den 17 Juli.
  20. Den 30.
  21. Den 8 Augusti.
  22. Den 13.
  23. ----krona den 22 Augusti.
  24. Den 3 September.
  25. Den 10.
  26. Den 21 September.
  27. Den 30 September.
  28. Den 20 Oktober.
  29. S. den 3 November.
  30. Den 20.
  31. Den 1 December.
  32. Den 10 Januari.
  33. Den 20.
  34. Den 10 Februari.
  35. Den 3 Marti.
  36. Den 11.
  37. Den 12. -- Natt.
  38. Den 14.
  39. Den 18.
  40. Den 21.
  41. Den 24.
  42. Den 25. -- Middagstiden.
  43. Klockan 11 samma dag.
  44. Den 6 April.
  45. Den 12.
  46. Den 19.
  47. Den 5 Maj. -- Förmidd.
  48. Klockan 2.
  49. Klockan 3.
  50. Klockan half till 4.
  51. Tillägg af en främmande hand.
  
  
  
  
  (Inledning.)
  
  
  Länge har du, älskade Emilia, fått öfva tålamodet, i förväntan på de
  underrättelser jag så säkert lofvade tillställa dig, angående min snart
  nog tillryggalagde resas förlopp. Jag blyges nu verkeligen öfver den
  liknöjdhet och ringa ordhållighet min tystnad visar, då snart ett helt
  år lupit till ända sedan vi skiljdes. Dock tager jag så gärna till godo
  den enda tröst jag har att tillgå, intilldess du hunnit lemna mig den
  fullkomligare; jag tänker nemligen: liknöjd, det vet Emilia jag aldrig
  kan blifva för den, hvilken i mitt hjerta äger en säker ointaglig
  plats, och hvad ordhållenhet beträffar har du måhända pröfvat den i
  viktigare fall.
  
  Mitt uppsåt, goda Emilia, har varit att till ämne i mina bref
  framställa ej ensamt min egen person, hvilket snart blefve alltför
  tröttsamt och enahanda, utan ock att äfven understundom till dig
  överflytta de känslor, tankar, intryck, ja, äfven, det obehag, jag i
  den hvardagliga sfären jag mig befunnit, växelvis rönt. Vänta dig dock
  inga romantika äventyr, inga osanna sannolikheter, inga hemliga
  irrgångar och labyrinter i det väl invecklade men alltför litet
  mysteriösa hvardagslifvet och framför allt, icke ens den avlägsnaste
  efterhämnning af det oefterhärmliga "hvardagslifvet" sjelft. Kasta förr
  mina bref, ja redan detta första, i den livligaste eld som en bister
  vinterafton kan blossa i din kammar-spisel; och Emilia, vredgas får du
  ej heller längre på mig, då du ser huru ofta, huru ständigt du varit
  ett mål för mina tankar, samt huru min ovana penna gärna, ehuru
  fruktande, sysselsatt sig med dig! Du vet att hennes Nåds (verlden har
  gifvit henne denna benämnning) godhet äfven beredde mig en bekväm plats
  i den vagn, som avlägsnade mig ifrån dig och den ort som sett mig
  födas, sett mig uppväxa, sett mig lida! Jag säger det nu här, ty du
  känner de förhållanden, i hvilka ödet ställt mig, men nog dermed, det
  är ej dem jag vill upprepa. Sluten inom mig -- ty ej ens vagnens
  stundom häftiga gungning eller kuskens kraftiga eder förmådde väcka mig
  till det yttre lifvet -- satt jag och tänkte på dig, på det förflutna,
  ja äfven på det tillkommande, hvilket anande och okänt bildade sig för
  min fantasie; jag såg ett stormande haf, som i sina vågors fradgande
  skum hvälfde de bräckliga ehuru stolta farkosterna; jag såg de arma
  offren för elementets raseri i ångest och förtviflan anropa allfadrens
  förbarmande; jag såg, men jag betäckte mina ögon för att ej se vidare,
  huru de i ett nu ohjälpligt förgingos. Dock, Emilia! Jag har skildrat
  dig de skräckfulla scener, som skapade sig i min inbillning, skåda du
  äfven nu med mig de leende stränder, de vänliga ängder, de grönskande
  lunder, som efter denna storm kom att mildra min själs oroliga
  tillstånd. Ett land, det jag måhända svärmiskt nog benämner
  paradisiskt, tyckte jag nu log emot mig, och lockade mig att beträda
  dess helgedom; klarare än i mitt hemland syntes mig den blå himlen,
  intet dunkelt moln, ingen nattlig sky fläckade dess rena hvalf;
  friskare grönskade här den skyhöga skogens barn, dem ingen egennyttig
  hand berövat deras näring och kraft. Blommorna smekte hvarann i
  systerlig förening, och ehuru den ena doftade praktfullare, färgrikare
  älskvärdare än den andra, hade avunden aldrig fått närma sig deras
  förtroliga krets; hvar jag såg erbjöd sig for mitt öga skapelser af en
  högre natur; allt andades salighet och lif! Men jag måste ju en gång
  vakna utur mina idylliska drömmar, jag nödgades taga verkligheten i
  betraktande, ty min dagsresa var slutad, och på det nu inträffade
  nattherrberget skulle jag uthvila mina verkeligen trötta lemmar.
  Härifrån sträcker sig äfven den första hälsning min hand tecknade dig;
  omväxlande känslor och tankar, i följd af likaså händelser, yppa sig i
  de anteckningar jag här gjort; emottag dem med öfverseende, de göra ej
  anspråk på effekt, det är endast till ditt hjerta, ej till ditt
  granskande förstånd jag talat.
  
  
  
  
  N. 28. Maji 18..
  
  
      Ännu en hälsning! En så här så varm.
      Jag dig, o hulda Fosterbygd! Vill sända;
      Tag den emot, den går ur trofast barm;
      Och huru än mitt öde sig må vända.
      Är du den tanke först och sist likväl,
      Som smyger sig utur min sorgsna själ.
  
  Jag har uppvaknat, älskade Emilia, ifrån en ganska god sömn; mina
  själs- såväl som kroppskrafter äro styrkte af den hvila jag erfarit.
  Vid mitt lilla kammarfönster har jag njutit af den milda vårluften,
  hvilken fritt spelar in genom det öppnade fönstret, O! hvilken herrlig
  morgon, detta ställe är långt trefligare än jag i går vid min ankomst
  fann det, skymningen såväl som tröttheten hindrade mig att då urskilja
  dess högst trefliga läge; ån som löper alldeles under mitt fönster
  kröker sig i behagliga bugter framåt, och på dess stränder resa sig
  björkar, så vackra, så raka, som voro de af den vårdsammaste mästares
  hand ditplanterade. Men, hvad säger jag, som voro de? Hvilken hand
  kunde i förmåga öfverträffa dens, som dit sat dem? Ack, Emilia!
  hvilkens kunde mera vårdande hvila öfver och beskydda sitt verk? Hvad
  den är vacker, denna vårens färg; denna unga, friska, gröna; jag
  fruktar att förtrampa ett enda grässtrå, så obeskrifligen skön och
  ljuflig förefaller mig naturen.
  
  Denna dag förer mig åter längre ifrån dig, och likväl tycker jag mig
  aldrig varit dig närmare än just nu; mina tårar blanda sig med dem på
  bladen af den daggfriska syrenqvist jag nyss brutit ur den lilla häcken
  under mitt fönster. Det skall följa mig detta minne ifrån mitt hemlands
  nejder, och ännu der borta, ehuru vissnadt, för mig utgöra ett vanligt
  fridens budskap. Min glada men något nyfikna värdinna har redan
  bestyrsamt inburit min varma morgondryck; hon står ännu med frågande
  blick, och tyckes afbida något uppdrag. Lef väl, Emilia! lef väl!
  
  
  
  
  W. den 29 om afton.
  
  
  "Tycker Mamsell som jag, så hvila vi här öfver natten," tilltalade mig
  min hederlige kusk, då vi i går på aftonen klockan sex stannade utanför
  gästgifveriet i X, en liten nätt by; "det är helgedagsafton, och då är
  icke brukligt att man så här strapserar; också kunde Mamsell, om hon så
  vill, i morgon, emedan kyrkan ligger helt nära, bevista gudstjensten
  der, innan vi anträda vår resa"...
  
  Efter denna temmeligen vidlyftigt utförda, men välmenta proposition,
  hvaruppå jag långt före dess sista mening svarat ett "rätt gärna,"
  öppnade min bugande rådgifvare vagnsdörren, samt hjelpte mig stiga
  utur. Verkeligen ljudade också redan de högtidliga klockorna ifrån det
  närbelägna kyrkotornet, det var här så bruket, att Lördagsringningen
  förkunnade Sabbatens ankomst. Jag lät alltså i ett snyggt rum inbära
  mina res-effekter, samt logerade mig in derså godt jag kunde. Kuskens
  förslag kom mig nu före som icke så alldeles omöjligt att efterfölja,
  och sedan jag med mitt värdsfolks lilla söta flicka bortpratat en del
  af den återstående aftonen, sökte jag i hvilan ro, för mitt bedröfvade
  sinne... I dag uppväcktes jag af mitt lilla gåriga aftonsällskap; ledd
  vid sin söndagsputsade moders hand insteg hon till mig, med det lilla
  hvita förklädet uppfyldt af doftande liljekonvaljer och de skönaste
  hvitsippor jag någonsin sett. Hvar hade dessa sednare, undangömde för
  solens redan brännande strålar, kunnat bevara sin mjella hvithet och
  friskhet. Ack! huru vackra ären J barn af den gudomliga naturen; huru
  afvundsvärd eder skära renhet...
  
  Sedan jag påklädt mig, och utur min nessesair framtagit samt uppå den
  lilla gifverskans hals bundit ett litet guldkors till minne af denna
  glada morgon, hastade jag, biträdd af henne, att till en krans hopfläta
  blommorna. Jag hade just slutat, att med densamma pryda min hatt, då
  den till gudstjensten sammankallade ringningen åter begynte. I ett
  språng var den lilla ifrån mig, och då jag kastade ögat utät vägen, såg
  jag henne redan långsamt och allvarligt, likt en sedig tärna, framgå
  vid sin moders sida...
  
  Jag har besökt detta Guds hus, hvilket med andakt beträdt, ingenstädes
  förfelar sin gudomliga verkan. Frisk och mild inflägtade vårluften i
  dess korsgångar och andades frid och välkommande till det mangrant
  församlade folket. Ödmjuka med hukade hufvuden sutto på ena sidan af
  den lilla kyrkan qvinnorna i mjella hufvudkläden, och uppå den andra,
  karlarne med blottade hufvuden; andakt och stillhet rådde öfverallt, ej
  ett andetag hördes, icke ens af de späda barnen, hvilka åtföljt sine
  föräldrar, tills klockaren uppstämde den vackra psalmen N:o 392. "Den
  blida vår är inne, och nytt blir jordens hopp;" då inföll hela
  församlingen uti en ljudande chorus; men jag, Emilia! jag sjöng ej, min
  själ var så betagen, att rösten ej förmådde höja sig till instämmande
  af den allmänna lofsången; jag kände tårarne jaga utför mina kinder,
  och först då, när psalmen var slutad vågade jag upplyfta mitt tunga
  hufvud...
  
  Jag skyndar nu att omnämna Ordets förkunnare; tänk dig ingen af
  nutidens välfriserad, finrakad och modern sprätt, hvilken med låtsad
  allvarlighet, i förtid påklädt kappan, nej, en åldrig gubbe med
  silfverhvita lockar, skred långsamt gången uppföre, vördnadsbjudande
  uti sin enkla drägt, och sjelf bärande sin gammalmodiga psalmbok, utur
  hvilken han snart för menigheten uppläste några till hjertat gående
  verser. Med darrande men hög röst gaf han nu folket sin välsignelse,
  innan han vidrörde det ämne, från hvilket han sedermera i korthet, men
  tydligt och med full mening, förklararade: Skapelsens ändamål, och Guds
  hopp att genom dess mångfald beveka menniskans hjerta till erkännande
  af Hans vishet och godhet.
  
  Svårt vore för mig att upprepa, hvad jag likväl med uppmärksamhet af
  den aktade Gubbens läppar hörde utföras, och säkert, så hoppas jag,
  försvinner ej det goda intryck mitt hjerta deraf erfor.
  
  Sedan jag sagt mitt värdsfolk farväl och med hjertlighet kyst den lilla
  flickan, hvilken till ett återseende lofvade bevara det lilla korset,
  lemnade jag lättad och lugnad denna vänliga fristad.
  
  I dag har jag endast rest fyra mil, men som blott fem återstå till dess
  jag kan se kyrktornet i N, hinner jag, oaktade detta lilla dröjsmål, i
  god tid dit. Härtills, älskade Emilia, har endast land åtskiljt oss,
  därefter blir det också hafvet, det älskade, men förrädiska hafvet.
  Mins du huru ofta vi i aftonens lugn framgungat på den klara böljan
  invid dina föräldrars trefliga Svanevik, huru vi då i inbillningen
  förstorade dess omkrets, samt föreställde oss faror och äfvenfvr, der
  inga funnos. Mins du då jag verkeligen, för mitt sjelfsvålds skull,
  helt oförmodade halkade öfver båtkanten, men, i anseende till det
  grunda stället, snart nog af prostens Wilhelm blef upphjelpt, samt lik
  en Sjögud, drypande af vatten, ifrån hufvud till fot, skamflat och
  skälfvande fick sitta stilla i ett hörn af båten, tills den hann landa.
  Mins du ännu huru vi förirrade oss i den täta skogspark, som omgifver
  det hem jag fordom kallade mitt? och huru sluteligen flaggen vid
  fiskarkojan blef vår ledstjerna genom denna lilla öcken. Der står ännu
  på klippan invid hyddan det lilla tempel vi, jemte din broders och
  Wilhelms tillhjelp, med så mycken möda uppförde; icke ens tiden har på
  detta oskyldiga verk velat lägga sin förstörande hand; till dessa
  tidigare tilldragelser i min lefnad flyr min tanke så gerna, kunde jag
  endast åt glömskan lemna de sednare. Nu god natt, jag går att drömma om
  dig, och tecknar dig ej några rader förrän ifrån N.
  
  
  
  
  N. den 31 Maj.
  
  
  Det är ifrån ett litet snyggt värdshus jag tillskrifver dig dessa
  rader; mitt ressällskap, det hennes Nåds godhet utsett mig, men hvilket
  du ännnu icke ens till namnet känner, har redan för tvenne dagar sedan
  hit anländt, och vänta endast på vind samt ordres, att kunna gå ombord;
  du är väl nyfiken att lära känna de personer, med hvilka din Mathilda,
  åtminstone för en kort tid, skall träda i ett vänskapligare
  förhållande, och jag skyndar att tillfredsställa din väntan i den
  delen, i det jag säger dig att det är Hof-Rådet B., hvilken nu
  återvänder till S. med tvenne barn, en flicka om 16, och en gosse om ll
  år, ifrån en resa den de för nöjet att träffa anhörige, för trenne
  veckor sedan hitått gjort. Det är en älskvärd familj, så mycket jag
  hittills kunnat finna, och som vi framdeles komma att bebo samma stad,
  lofvar jag mig redan på förhand deraf nöje. Adolph upphör ej att
  berätta om onkelns på Svärdsby herrliga tvåvåningshus, med balkonger
  och terrasser; hans stall med tolf magnifikt vackra, glänsande hästar,
  hans präktiga jagthundar etc. etc., och tycker endast att återresan
  företogs allför snart; Rosa deremot, fann tanten, onkeln och kusinerne
  visst ganska uppmärksamma och älskvärda, samt för öfrigt allt såsom
  Adolph sagt "förträffligt," men längtar lika fullt att få beträda
  hemjorden, och hälsas af mor och syskon.
  
  Jag anar dock, att någonting djupare ligger till grund derför; låt se.
  Jag finner mig just väl i denna lilla krets och har redan i samråd med
  Rosa på bästa vis rangerat vårt lilla hushåll. Någonting mägtigt drar
  mig till denna unga flicka, och ehuru jag räknar fyra år mer än hon,
  öfverensstämma våra tänkesätt dock fullkomligt. Just nu inträder hon i
  mitt lilla rum. "Mathilda måste", säger hon, "spisa med oss, eljest har
  icke heller jag någon matlust." -- God natt!
  
  
  
  
  Den 1 Juni om afton.
  
  
  N. är en nätt stad, ehuru gammalmodig, har trånga och smala gator med
  en högst ojemn stenläggning, hvilken verkeligen pröfvar fotgångarns
  vigilans och hållning. De höga stenhusen med sina två à tre våningar,
  antyda något stort, och vilja, likt en pratsjuk ålderdom, berätta om
  ett vigtigt fordon. De tvenne kyrkor staden äger äro äfven uråldriga,
  och skola förtjena, att med uppmärksamhet invändigt beses; det grämde
  mig af hjertat att ej kunna, såsom jag det önskat, njuta af det nöjet,
  men tiden medgaf det ej; jag vill nu endast i korthet för dig omnämna
  deras olika yttre: den Grekiska, med kupolformade tak, är liten, och
  tyckes icke kunna inrymma någon större folkmängd, likvist skall, enligt
  hvad man berättade mig, byggnadssättet invändigt, göra den rymligare,
  än man kunde förmoda. Hon skall vara rik på dyrbarheter, reliker och
  yppige kyrkoprydnader, samt isynnerhet utmärka sig genom en ofantelig
  förgyld metallkrona, hvilken ensam skall förmå fullkomligt upplysa hela
  kyrkan. Den Lutherska är fyrkantig och ganska stor; hon sträcker sin
  tornspets säker och botande upp mot skyn; jag kuude icke återhålla mina
  ögon att flere gånger ibland molnen uppsöka dess spets, och har aldrig
  kunnat tänka mig en förfärligare höjd, det glimmande korset deröfver,
  hvilket skall innehålla 8 alnar i höjd och 5 i bredd, syntes nu endast
  såsom en fin strimma, och ehuru sjelfva kyrkan redan räknat sekler,
  tyckes dess kolossaliska hyggnad, ännu vilja trotsa tiden. Nog härom,
  då jag ej kan göra dig beskrivningen utförligare. Låt nu ditt öga vända
  sig ifrån staden; men följa den mer än tjusande utsigten ifrån dess
  hamnsida; någonting mera storartade kan du ej se; hafvet, som ifrån
  oändlighet, i störtande skum, hvälfver inför dina fötter, der ett
  bålverk eller en brygga, i förtröstan på sin orubbeliga styrka,
  emottager dess omilda smek; skepp och farkoster, som dels i fulla hvita
  segel klyfva vågorna, dels stillastående afbida en gynnsam vind. Här
  ser du ett fartyg färdigt att lyfta ankar, matroser skrika och springa
  om hvarann, hattar surra i luften, näsdukar hvifta, afskedshälsningar
  skickas i otalig mängd, och återförnyas ständigt genom ett fortfarande
  hurra! Under det ögat härmed sysselsattes, fängslas örat af allt
  tydligare och skarpare kanonskott, och snart upptäckes röken af ett
  ångfartyg, som i brusande fart härmar sig hamnen; Nu saktas farten,
  bruset tystnar, hjulen stadna, båtshakar utkastas och plankor hållas i
  beredskap, såsom ett medel att förena skiljda vänner och fränder. En
  skön anblick, älskade Emilia! men mitt öga sväfvade härunder tårfyldt
  bort åt den gröna vänliga skogssidan, som längs kusten, så långt ögat
  bar, erbjöd stillhet och frid. Hvem skall räcka mig en hjertlig hand då
  jag snart beträder en främmande jord! i hvilket öga skall jag läsa ett
  upprigtigt välkommen? Hvad skall jag väl erhålla, emot hvad jag
  förlorat? O! mina älskade Föräldrar, J som slumren den eviga sömnen,
  hvem skall godtgöra mig eder oersättliga förlust!
  
  I morgon kl. 6 skola alla passagerare vara ombord, nu derföre farväl,
  du, min Emilia! den vackra aftonen lockar, och jemte Rosa, hennes far
  och broder, går jag att njuta af dess svalka och behag; vi hafva redan
  tagit i skärskådande våra hyttor eller sofrum, de äro sannerligen ej
  stora, men samlingsrummet eller salonen deremot är rymlig och treflig,
  och passagerarenes antal, enligt hvad man sagt, blifva högt. -- God
  natt!
  
  
  
  
  Den 2 Juni.
  
  
      Vinden blåser upp ihast,
      Segel fylla stång och mast,
      Skeppet styr till andra länder,
      Gud vet när det återvänder.
  
                           Runeberg.
  
  Hafvet är dock ett herrligt element, af hvars anblick hjerta och själ
  njuta, ja! ända till outsäglighet! Gifves ett högre nöje än det man
  erfar gungande på ett stolt och välbyggt fartyg, hvilket ännu i sjelfva
  dess dödsstund trotsar sin alltid lömska, alltid till fejd beredde
  fiende -- vågen. Det lider nu mot aftonen, solen sjunker småningom
  glittrande i böljan och lofvar i morgon, återuppfriskad, tända ett nytt
  ljus! Dock, som sällskapet mangrant församlat sig under däck, för att
  invänta thé-timman, finner jag ledighet att vid relingen, medelst en
  blyertspenna, teckna dig dessa rader. -- Jag vill dock gå punktligt
  tillväga och formeligen presentera dig personalen uppå _Örnen_,
  (Ångfartygets namn), hvars alla hyttor, till min stora förvåning,
  befunnos så upptagna, att ej en enda mer varit att tillgå. Du kan af
  min presentation möjligen i en framtid igenkänna en och annan af de
  agerande personerne.
  
  Geheimerådinnan Nobelcreutz satt vid mitt inträde midt i salongens
  soffa, jemte tvenne döttrar, och tycktes, medelst en högst förnäm min,
  vilja påbjuda uppmärksamhet och respekt; ödmjuka vid herrskarinnans
  minsta rörelser, bugade sig ett par hvita strutser öfver den i
  paille- och lilas-skiftande hatten, i hvars yttersta kant en qvarters
  bred duggregnad blonde kantade sig; en svart med spetsar bebrämad
  mantille skylde, snart sagdt, hela hennes icke ringa figur, då jag
  undantar en mager silkesvantad hand, hvilken fogade sig fram om
  mantillen och qvarhöll en pirat, som i välmåga lofvade proviantera for
  hela den återstående resan; min skarpsynthet tilläts likväl ej intränga
  till dess digra innehåll. På hvardera sidan om sin fru moder sutto
  Fröknarna Cloty och Jettchen Nobelcreutz, med blomsterqvastar på, och
  under hattskärmarne fladdrande bandändar i öfverflödande längd, samt
  yfviga och släpande kjortlar, hvilka i behagligt vårdslös oordning
  sopade långt utåt Salongsgollvet. Framför dessa hade en ung Dandy, med
  hängande hår, fattat posto, och gjorde sig uppmärksam på hvarje
  Fröknarnes knappt uttalade önskningar. Så i ordning Öfverstinnan Z., en
  ung, vacker och liflig varelse, hvilken, medelst sin naivité och sitt
  lätta sätt att vara, lockade till sig alla närvarande unga karlar; Jag
  ville fördömma henne för dess koketteri, men urskuldade henne derjemte,
  finnande det alltid lika jemna, muntra sinnet, då hon endast omgifven
  af fruntimmer trodde sig fullkomligen obemärkt. Den högsta enkelhet
  rådde i hennes klädsel, som bestod i en tätt åt halsen sluten
  kammarduksrock med en derå sittande krage; en med en hvit bandros prydd
  halmhatt hvilade i hennes knä; och det mörka håret, lagdt i en prydlig
  vridning, gjorde henne lill en verklig madonna. Så vacker hy, så sköna
  ögon, har jag ännu aldrig sett; i dem låg någonting obeskrifligt, på en
  gång både allvarligt, känslofullt och skälmskt. Tänk dig kontrasten
  emellan de rosendoft ande Fröknarne N. och denna. Men vidare till
  saken; tröttna får du ej på min beskrifning, ty hvarom skulle jag
  eljest, midt på ensliga hafvet orda, om ej anledning fick tagas af
  nästa grannen. Öfverjägmästarinnan Bjellerdorf, med utstående underläpp
  och blossande kinder, paraderade derefter i skiftande salopp; tunga
  orgensinska eldgula band, med svarta nopper, voro öggla vid öggla
  radade på hennes veritabelt italienska hatt. Hon utgjorde en slags
  sufflör emellan Geheimerådinnan och Borgmästarinnan T., hvilken
  sistnämnda satt på Öfverjägmästarinnans vänstra sida. Denna ett
  pratsjukt fruntimmer, som tagit sig liten air, och genom sitt
  nyhetskrämeri, funnit inträde i de högre kretsarne, satt ännu med
  Tidningsbladet mellan fingren och upprepade derutur inhämtade nyheter,
  hvilka naturligtvis intresserade Geheimerådinnan, som nu i flere veckor
  varit skiljd ifrån hufvudstaden, och således undgått dagens vigtigare
  händelser. "Nå! men min aldrabästa Fru Borgmästarinna; när skedde det?
  när blef det afgjordt? fastställdt?" etc. etc. etc. "då jag lemnade
  hufvudstaden hördes ej ett kny derom, nej icke det aldraminsta." -- "Nå
  jag kan säga," genmälte Borgmästarinnan, "jo, jo, jag viste det redan
  längesedan; redan för ett halft år sedan, men som jag ej gerna berättar
  nyheter, ty jag har oskyldigtvis fått på min räkning saker hvartill jag
  varit fullkomligt innocente;" så ... så ... har du verkeligen engång
  tegat (tänkte jag) och lemnar nu henne alt vidare omförmäla nyheter.
  Fru Rådinnan Ö., med stora fötter och röda händer, hvilka sednare jag,
  i anseende till deras lifliga färg, varsnade, satt dernäst; de redan
  längesedan aflagde stora Zobelpalantinerne hade funnit behag för henne
  och hennes dotter, hvilken sednare, ehuru ung, äfven inkrupit i en
  dylik. Slutne och endast någongång småhviskande meddelade sig dessa
  till hvarann. Vidare, en aldrig blek Fru med en kudde bakom ryggen, mot
  hvilken hon ogenerad lutade sin, som det tycktes, matta kropp; hon
  skall, säger man, begagna sjöluften för sin hälsas skull. Invid henne
  satt en ung täck flicka, hvilken outtröttligt egnade den gamla sin
  uppmärksamhet, jemnade kudden, borthviftade flugor, och ibland lågt
  uppläste något utur en bok. Frun är en Lagmanska Ljung, flickan, hennes
  dotter-dotter.
  
  Följ nu andra sidan åt, samt gör en djup bugning för Friherrinnan C.
  och dess trenne döttrar, hvilka galanta och utstofferade, sinemellan
  diskuterade om, huruvida Öfverstinnan Z----s robe, i anseende till dess
  glänsande hvithet, bestod af babtist eller mousslin, hon var alltför
  nonchalante i sin klädsel, mente Fröken D., hvilken redan blommat ut,
  och just höll på att i sin lefnads höst förfrysa, om ej till hennes
  lycka Assessor Bengelberg hos henne slagit sig ned, och äter
  uppvärmt den halfstelnade bloden. -- Vidare ser du Mamsell Bergbrun,
  fräknig och fet, i högröd sammetskapott, prydd med otaligt mycket
  snörmakeri-arbete; hennes ena hand leker med en parasoll, under det hon
  med den andra ikring parasoll-käppen gör underliga hieroglyfer och
  ringlar med de ifrån halsgropen ned till fötterne hängande
  kapottsniljorne. Hennes valspråk är: "stor sak" dervid jag, som ofta
  hörde detta hennes utrop, lät mig falla i minne salig Fru Gråsströms
  ord: "Stor sak, vill ingen annan hafva min dotter, så behåller jag
  henne sjelf" -- Gif ännu en vänlig blick åt Rosa, hulda B. och din
  Mathilda, och vänd för resten det öfriga sällskapet ryggen, ty ehuruväl
  stort, intresserar det dig sannerligen ej längre. -- Man pratar, man
  skämtar; Herrarne, hvilka säkert utgöra ett lika stort antal som
  Fruntimren, framkasta qvicka och dumma infall, buga och complimentera;
  de unge isynnerhet springa om hvarann, och uppvakta Damerna med
  apelsiner och konfekt-påsar, kika genom salongsfönstren, och utblåsa
  rökmoln utur de ständigt blossande cigarrerne. Till namnen känner jag
  här få; Geheime-Rådet Nobelcreutz, ser jag dock ibland avancera sin
  Fru, likaså Borgmästar Trullsberg, hvilken med hatten i hand lik en
  snurra trissar in genom dörren. Löjtnant Pirouette, och Secreter
  Flanquette äro äfven utmärkte personer, och af Fröknarne jemnt
  anropade; äfvenså Direktör Bergbrun, som blott spelar sex skillings
  boston med Öfverjägmästarinnan och Assessor Bengelberg. Nu hör jag man
  äter ruskar på sig der nere. Rosa, som under trängseln ej förr saknat
  mig, kommer upp och storbannas för det jag stulit mig undan. Aftonen är
  gudomlig! hafvet stilla som lugnet i en ostörd barna-själ; O! du
  herrliga Rosa! hvad du i din lilla svarta sidenspens och dina ljusa
  hängande lockar är täck; måtte icke heller lugnet i din unga själ
  grumlas af tidens oskonsamma hand. Jag har ej målat dig Rosas porträtt,
  min Emilia, men i afton ville jag med lefvande färgor kunna göra dig
  begripligt huru vacker hon är. Den öppna pannan, den friska kinden, det
  ljusblå ögat och den sirligt bildade näsan, den svällande runda läppen,
  allt detta låter ju länka sig, men det oskuldsfulla englaväsendet måste
  man se, för att fullkomligt kunna fatta och beundra; jag har frågat
  Rosa om jag får hälsa dig. "Jo, om hon är lika god som du," ljöd
  svaret. -- Oerfarna Rosa! Du känner mig ej, och fäster dig dock med
  hela ditt oskyldiga själ vid mig, men på mig skall du icke bedragas.
  
  
  
  
  Den 3 Juni aft. kl. 6.
  
  
  Man dricker åter thè, och jag hastar till dig, Emilia! Gud vet om jag
  härefter blir i tillfälle att för hvarje dag skrifteligen göra dig
  någon anteckning. Må den derföre göras medan jag det kan. -- Sittande
  på däck har jag i dag betraktat himlen, hafvet, klippor och grönskande
  förbiseglade uddar, sjögången har ej varit stark, men likväl någon dag
  har dock varit lycklig nog, att ej känna delaf, ehuru en oförutsedd
  anledning för ett ögonblick höll på beröfva mig min fattning. Som sagdt
  är, jag satt ifrån morgon bittidag på min vanliga plats invid relingen,
  och visste ej, stundom blott af Rosas påhälsningar väckt till det
  närvarande, hvad tiden led, då middagsklockan lät höra sig och jag såg
  Hof-Rådet nalkas mig. "Nå min goda Mamsell! får icke jag med den store
  skaldens ord fråga: 'har hon ej skådat berg och lunder, och sund och
  öar förr än nu,' nu har hon sutit hela guds långa förmiddagen och
  betraktat allt detta så troget, som skulle hon väntat, att bakom någon
  bergsudde upptäcka en länge saknad, eller måhända otrogen älskare." Vid
  dessa skämtsamt yttrade ord, bjöd den vänlige gubben mig armen, samt
  förde mig ned i salongen; men, -- borta var mitt själslugn, hela min
  varelse hade vid hans sista ord erfarit en smärta, som skulle jäg
  sårats af tusende dolkstygn; en ovilkorlig skälfva genomfor min kropp,
  och försvagad, måhända tillika af sjögång, nedsjönk jag sanslös på den
  första stol mig mötte. "Min Gud! hvad går åt er Mamsell," utropade
  Hof-Rådet, "Rosa skynda dig hit med eau-de-cologne; uppassare, tag hit
  vattenkarafin, finnes då ej något Rhenskt att uppfriska läpparne med?
  detta har hon af det fördömda kikandet och spejandet åt hvarenda
  bergsudde; hon skulle som vi andra slå små lofvar ikring och under
  däck; ej vara så fjer; men ibland taga sig en droppa snapps på socker,
  ty sådant går an och måste göras på sjö; så skulle den fördömda yrseln
  af fartygets rullning ej göra anspråk." Desse voro allt ord, hvilka jag
  under bemödande att vinna fattning åhörde. -- Den älskvärda Rosa var
  oupphörligt knäfallen vid min sida, och hade under välmening öfver mig
  utömt hela sin eau-de-cologne-flaska. Öfverstinnan Z., Geheimerådinnan
  Nobelcreutz och dess döttrar, hvilka sednare under sin Högvälborna fru
  moders beskydd nu vågat lemna sina platser, hade jemte flere andra
  personer under denna tilldragelse fullkomligt förskansat platsen der
  jag halflåg. Af de nådigas läppar hördes åtskilliga fransyska strofer
  _af pauvre petite! ah pauvre petite! c'est un accident des vertiges_;
  säkert har hon känning af sjögången; _mais elle n'est pas laide, Cloty
  mon ange! regardez les yeux bleus, ce teint d'albatre et ces lévres de
  corail_; hvarifrån och hvem kan hon vara etc., etc. Fröken Cloty, som
  sjelf hade ett par mörka blixtrande ögon, gaf mig omsider en nådig
  sidoblick, men vände, utan att svara, snart sin nådiga fru moder
  ryggen. Till min innerliga tillfredsställelse erbjöd mig Kaptenen sitt
  eget närgränsande lilla rum, der jag småningom, i den mig aldrig
  öfvergifvande Rosas sällskap, fick återhämta mina krafter. Denna afton
  är ej så vacker som den föregående; himlen ar mulen och några redan
  nedfallande regndroppar bebåda ett annalkande oväder. Äfven sjön häfver
  sig oroligt; måtte vi ej utsättas för storm; det vore dock ohyggligt,
  att under natten nödgas kämpa med vågorna. Ovädret tilltager verkligen
  minutligen, fartyget kränger redan så ofta, att jag med möda,
  skrifvande, kan behålla min plats, och som man der nere hörs förena sig
  att vara trefliga, det vill säga: Löjtnant Pirouette amuserar de unga
  damerna med hvarjehanda kortkonster, träder sax på band, samt gör nät
  på händerna, Borgmästarinnan fortfar att berätta nytt, och Direktör
  Bergbrun med Öfverjägmästarinnan och Assessor Bengelberg spelar boston,
  -- så säger jag i hast: god natt Emilia! och begifver också mig till
  trefnaden.
  
  
  
  
  Den 4 Juni förmidd.
  
  
  Hu! en stormig natt! regnfull och ruskig; nästan ingen af Passagerarena
  har kunnat njuta af hvilan (då jag undantar Rådinnan Ö., hvilken
  medelst tillhjelp af näsorganerne hela natten spelte en uthållande
  solo), ehuru Kaptenen i går afton försäkrade, det fruntimren, i
  anseende till stormen, kunde sofva trygge. Mon Dieu! Cloty! sofver du?
  suckade Geheimerådinnan; uff! uff! pustade Öfverjägmästarinnan,
  hvarunder jag föreställde mig huru hennes underläpp skred ovanligt fram
  om den öfre. -- O, Herre Gud! pep Borgmästarinnan, hjelpe oss till
  dager; jag ångrar dock som alla synder, att jag i går afton så illa
  förtalte fru Godman, hon är likvist en bra beskedlig menniska, och gör
  ej maskan emot. -- Sålunda, under stånkande och pustande förgick natten
  ingalunda fort; Borgmästarinnan var den första som stack hufvudet ut
  ifrån sin otrefliga bostad; såg med spejande blickar ikring på sina
  närmaste, och midt emot liggande grannar, men som de ännu en hvar,
  trötta af nattens mödor, lågo orörliga, grep hon i tysthet efter sin
  stora sammets-pirat, kände och kände länge efter något deri, -- gissa
  dock min hulda läsarinna efter hvad? Ah du tröga, dumma författare,
  efter näsduken? -- Nej, nå tandborsten? Nej; åh bevars, kammen då? Nej!
  nej! nej! tidningen, Tidningen var det, hvilken hon, för bättre minnes
  skull, ännu för femtiondenionde gången med spändaste uppmärksamhet
  började genomögna.
  
  Nu är åter lif och rörelse; vinden fortfar god och kapten säger det vi,
  om den ej ändrar sig, redan middagstiden kunna passera den så mycket
  beprisade vackra skärgården, och således straxt på eftermiddagen löpa i
  hamn.
  
  Jag vet ej hvarföre mitt mod sjunker, och mitt hjerta slår tätare slag
  ju närmare jag nalkas målet för min resa; är det fruktan att åt en
  gammal otålig fru ej kunna, såsom jag det bör, och hon har rätt att
  fordra, egna mina dagar, eller är det den qvinliga svagheten, hvilken
  objuden kommer mig att göra jemförelser mellan förr och nu, som med
  allt för mörka färger målar mig mitt tillkommande beroende. Jag vill ej
  neka att ett flygtigt samtal emellan Mamsell Angubrit Bergbrun och Rosa
  inverkat på min sinnesstämning. Sittande i går afton invid Rosas sida,
  frågar henne Mamsell Bergbrun, visande på mig, -- hvem den der flickan
  vore som hon (Rosa) så alltfor beskedligt hjelpte då hon så illa dånade
  af? Herrskapet måtte vara gamla bekanta, tillade Mamsell Angubrit, då
  lilla Fröken gjorde sig så mycket besvär, och till på köpet spenderade
  hela sin luktvattenflaska på henne?... Icke äldre än sedan fem dagar,
  då såg jag Mamsell Sommer för första gången. Först för fem dagar sedan?
  halfskrek Mamsell Angubrit, och hällde hela sin luktvattenflaska öfver
  henne, det som ändå är så dyrt. Jag köpte mig vid min afresa ifrån S.
  hos Köller en flaska dylikt superfint _årdöloconne_, och betalte
  derföre sju plåtar, och jag har ännu knapt tagit en fingerborg deraf;
  lilla fröken skall få se, här har jag flaskan; i det samma förde hon
  handen bakom ryggen och fram tog verkligen en med den välkända stämpeln
  för sedd eau-de-cologne-flaska; "åh, sade småskamtande Rosa, då nyttjar
  Mamsell Angubrit ej ofta deraf, men då det är så dyrt är det ej heller
  underligt, min deremot är väl äfven hos Köller, men således af en sämre
  sort, den kostar endast en i Banco, jag tycker den är..." -- "Åh fy
  bevars! högskrek nu Mamsell Angubrit, afbrytande Rosa, den är usel, och
  vidbränd, så man kan få nysningar deraf, men jag hade så när glömt, --
  'Sommer' hette bon ju? Mamsell Sommer! hvad är det för en Mamsell
  Sommer?" -- "Känner då Mamsell Angubrit någon med det namnet?" -- "Nej,
  men jag tänkte, jag tyckte jag vill minnas jag hört något dylikt, Som,
  Somm, Sommerset; rigtigt, nu har jag det, det är i någon roman något
  lustställe eller landtgård som heter Sommerset; à propos af roman,
  läser lilla fröken gerna romaner? Ack, det är förtjusande att läsa
  romaner, jag läste nyligen Rinaldo Rinaldino, hvad det ändå är för en
  hjertans karl, men man skall hafva godt minne att komma ihåg alla de
  der stygga namnen, jag mins dem som på mina fem fingrar; men Sommerset
  hette hon?" "Nej endast Sommer." -- "Jaså, rigtigt, det var ju
  landtstället. Nå, huru kommer hon med detta ovana namn att färdas
  hitåt?" -- här ville Rosas tålamod förgå. "Namnet, goda Mamsell
  Angubrit, gör ju ej till saken, dessutom låter det ju behagligt; hon är
  en fader- och moderlös flicka, som lenmat Friherrinnan Y. sitt löfte,
  att i dennes ensamhet för henne utgöra ett dagligt sällskap." --
  "Friherrinnan Y? så, så, ack hvad jag beklagar henne, en så sträng,
  kinkig och sjuklig fru; nå, der får hon sju dar i veckan, stackars
  flicka, hon är då ej rik, (och härvid skörtade hon på sin sammetsrock)
  som nödgas antaga ett sådant anbud?" -- "Nej, långt derifrån, hon är
  fattig, och känner så mycket smärtsammare sitt medellösa tillstånd, som
  hon varit rik, men hennes far genom öfverdrifven mensklighet och
  hjelpsamhet störtat sig sjelf i elände." -- "Stackars flicka! ja ja;
  nog får hon nu veta att hon äter nådebröd." Längre förmådde Rosa ej
  åhöra Mamsell Angubrits frågvisa sladder, hon lemnade henne straxt
  derpå; samt berättade mig sedermera helt oskyldigt hela samtalet. --
  Kl. 2. Vi passera nu skärgården, ja! den är vacker, den är gudomlig! En
  mild försyn uppenbarar sig äfven i denna obetydliga del af det stora
  hela. Hvad ändå naturen är skön! O! om du såge dessa stränder med sina
  unga, friska löfträn, dessa klippor, kring hvilka måsar med
  silfverhvita vingar flaxande höja och sänka sig, dessa dälder och
  kullar med betande hjordar, dessa hvita, små landthus, som vänligt
  tyckas inbjuda den förbiseglande, allt är så herrligt! man skulle önska
  evigt få qvardröja här och aflägsnas dock ögonblickligen. -- Kl. 3.
  Ännu blott en qvart; och jag skall beträda en jord, der allt är mig
  främmande, allt likgiltigt, der endast en allvis försyn är densamma,
  hvilken äfven i mitt älskade hemland vakade öfver mig; densamma,
  hvilken min ömma mor, min dyra far lärde mig älska och vörda. O!
  Emilia! nu, nu känner jag att jag är ensam, att jag är skiljd ifrån
  dig! min enda sanna vän! Under den friska torfven hvila mor och far; de
  smärtas ej af att se sin Mathilda öfvergifven irra, en lekboll för
  ödets nyck. Tillfredsställde lemnade de mig, ehuru medellös, åt en
  sorgfri framtid, ty _han!_ som utgjorde min lycka, mitt _allt!_ ägde ju
  hvad jag af förmögenhet saknade. O! J visten ej att er Mathilda skulle
  erhålla sår, ännu djupare, ännu smärtsammare än dem den gränslösa
  förlusten af eder bortgång gifvit henne. Säg Emilia, hvarföre kan jag
  ej glömma att jag var lycklig? hvarföre äger jag ej styrka att med mera
  undergifvenhet emottaga lifvets vexlande pröfningar? Jag måste nu
  sluta; en allmän beredelse att ändteligen sätta fot å fast mark, äger
  nu rum. Redan antändes luntan på kanonen. Ah! första signalen är
  gifven, ännu tvenne lika skarpa skott, så ... de susa ännu hvinande
  genom luften, rökmolnen skingras. _Örnen_ sänker sina vingar, och
  simmar lugn och stolt, under tusende hurrarop af väntande åskådare, in
  i hamnen.
  
         *       *       *       *       *
  
  _Förtsättning af dagens äfventyr; skrifvet under den första natt jag
  tillbringat i mitt lilla rum, mitt blifvande hemvist_.
  
  Nå Rosa, nå Mamsell Sommer, huru gick det? J höllen eder väl tappra
  under kanonaden? frågade Hof-Rådet, i det han, redan stående på marken,
  hjelpte Rosa och mig att stiga i land. Rosa spetsade redan den fina
  munnen till ett svar, då i detsamma tvenne små flickor hoppade fram
  undan trängseln, under högt utrop af: pappa! Rosa! ack, ack, pappa och
  Rosa! Och Adolf då? tillade Hof-Rådet, hjertligt omfamnande sina
  älsklingar, hvilka kommit att emottaga de efterlängtade. -- Adolf med!
  upprepade de båda flickorna, hvilka nu sprungo till brodren och under
  omfamningar berättade huru modren och den lilla Viktor mådde, huru man
  väntat och passat på, då fartyget skulle komma; huru modren, hindrad af
  middagsbestyr for de väntade, ej kunnat gå med, men skickat vagnen emot
  dem. -- Se så, kom nu Adolf så vilja vi berätta dig om de små vackra
  ankor, Jungfru Bata för din räkning uppfödt. Ankor, sade Adolf stolt,
  åh, hvad vill det säga, ni skulle sett allt hvad jag sett, Onkels stora
  präktiga stall med tolf hästar, hans hundar, Nalle och Beggo; och alla
  höns, tuppar, kalkoner, änder och gäss; hans dufslag, hans präktiga
  trädgård med orangeri, der tusende sköna blommor redan voro utspruckne,
  då skulle ni ej bry er om små ankor. Under dylikt barnsligt joller
  närmade man sig vagnen, samt beredde sig att stiga deri; hör på barn,
  yttrade sig Hof-Rådet helt oförtänkt, J ären ingalunda trötte, vårt hem
  ligger också icke långt härifrån, vi vilja gående öfverraska er mor,
  samt till Mamsell Sommer afstå vagnen, hvilken säkert skall föra henne
  till Friherrinnan Y----s mera aflägsna boning. Jag ville väl af allt
  hjerta gerna, tillade han, vändande sig till mig, först ledsaga er till
  vår glada krets, men grannlagenheten bjuder nu annorlunda. Friherrinnan
  är ett ceremoniöst fruntimmer, och skulle törhända misslycka om ni ej
  genast uppsökte henne. Ehuru ogerna jag ville begagna mig af detta
  anbud, nödgades jag dock, inseende det riktiga i Hof-Rådets välmenta
  anmärkning, beqväma mig dertill, och, hastigt qväfvande en våldsam
  känsla af smärta, tryckte jag blott med innerlighet Rosas hand,
  stammade, ty tala förmådde jag ej, ett höfligt afsked till Hof-Rådet,
  samt hoppade upp i vagnen. Nu var jag fullkomligt ensam och kunde med
  möda återhålla utbrottet af mina tårar. Hastade jag nu lugnet och
  friden till mötes, eller var jag kanhända ännu utsedd att genomgå
  pröfningar och motgångar? Under dylika betraktelser anlände jag till
  ett stort prydligt två-våningshus. Vagnen stadnade. Se så tack, sade
  jag med hämmad röst, och förde ofrivilligt den darrande handen till
  vagnsdörren, då kusken sprang ned och öppnade densamma; här litet för
  ert besvär, jag finner mig nog sjelf vidare. I det jag vände mig om,
  såg jag en i gult och grått livrée klädd betjent, hvilken nyfiken stod
  och gapade på den ovanliga gästen; hu! tänkte jag, intet godt förebud,
  (den gula färgen kan jag ej fördraga). Är hennes Nåd hemma? Ja; vill ni
  vara god visa mig upp till henne, bad jag; beredvillig gjorde betjenten
  hurtigt ett vänsterom, och ledsagad af honom, mera sprang än gick jag
  trappan uppföre. Här i N:o 1. Jag öppnade dörren. Detta var alltså mitt
  blifvande hem, med glädje fann jag rummet tomt; jag hade ungefär så
  önskat, och kunde nu åtminstone en minut draga andan. Än en minut och
  ingen syntes; jag hade således tillfälle att kasta ögonen kring rummet
  och göra mig bekant med dess tillhörigheter. Rummet i sig sjelft var
  ljust och vackert, men förmörkades betydligt af långa mörk-brandgula
  tvillsgardiner, hvilka i djupa falbulaner föllo öfver de höga
  fönsterrutorne; antika men dock ej osmakliga, möbler beklädde väggarne,
  skulle endast det brandgula tyget ifrån desse uteblifvit. På ett med
  rötter inlagdt bord, stod en stor, med fint jerngaller försedd bur, i
  hvilken en liten råtta behändigt slingrade upp och ned, på tvenne
  dertill ändamålsenliga kedjor; uppå den svarta dörren till buren stod
  med stora i gul färg målade bokstäfver denna sinnrika devis: se, men
  rör icke! hvilken jag helt bestämdt skulle lämpat på en i den gula
  kanapéen hvilande katt, om jag ej invid buren ertappat en dito på lur
  stående. Tålamodsprof, tänkte jag; stackars trio, snart, snart utgöra
  vi väl en qvartett. Jag hann knappt uttänka denna mening, då en
  sidodörr gick upp, och en mager figur, åtföljd af ännu ett par kattor,
  steg ut, men som hon förmodeligen ej ville komma sina favoriter något
  hår förnär, medelst hastigt tilldragande af dörren, eller hon, möjligen
  trodde dem innanföre kunna försofva sin lycka, allt nog, hon vände mig,
  som betydligt närmat mig henne, helt oförmodadt ryggen, hvaraf kom att
  hon, oupphörligt lockande Fillill och Megrit, baklänges avancerade
  mig, och med mig, hennes ödmjuka tjenarinna, gjorde en så häftig
  sammanträff, att hatten dervid ströks mig af hufvudet och jag genom
  dess hakband, liksom råttan i buren, kom i fällan, samt hon sjelf,
  såsom träffad af en elektrisk stöt, hufvudstupa återstudsade i den till
  all lycka närstående kanapéen. Hvad i aller Guds namn! hvad? hvad?
  skrek min blifvande patronessa, och jemkade sig åter igen upp, i det
  hon, eldröd närmade sig mig; mitt hjerta klappade och pulsarne slogo i
  mina ådror, så jag kunnat bedyra, det den häftigaste feber rasade i
  hela min kropp; jag kunde knappt framstamma: jag är, jag kommer, jag
  söker; ... i min ångest hade namnet på min blifvande skyddspatronessa
  fallit mig ur minnet. Nå, hvem är fruntimret då? frågade med mildrad
  röst min olyckskamrat, hvilken, säkert af min synbara förvirring
  bevekt, till en octave lägre nedstämt sin diskant. Nu repade jag mod;
  jag är Mamsell Sommer, som genom ers Nåds godhet hoppas finna mitt
  ovänliga öde förmildradt. Sommer, Sommer, jag kan ej påminna mig
  hvarifrån, nu rann det mig i hågen: du har gått galet, ännu en gång
  repa mod; jag ber om förlätelse, är det ej Friherrinnan Y. jag har den
  äran att tala vid? Nej, nej, jag är ryttmästerskan Pionfeldt;
  fruntimret har gått gali; ja fruntimret har visst gått galit, tänkte
  jag, och gjorde i glädjen häröfver en ännu djupare komplimang än den
  nyss förolyckade. Försonad, som det tycktes, ledsagade mig
  Ryttmästerskan Pionfeldt till dörren, genom hvilken jag olyckligtvis
  inkommit, ömsom undervisande mig till No 4, ömsom upprepande miss,
  miss, Fillill och Megrit. Jag gladdes af hjertans grund, att jag
  ändteligen en gång hade fru Pionfeldt, Fillill och Megrit bakom min
  rygg, och gaf mig ett heligt löfte, att alldrig mer stöta tillsammans
  med den förstnämnda. Detta var alltså mitt första profstycke, tänkte
  jag vid mig sjelf, under det jag gick den långa korridoren framåt och
  noga observerade de numrerade dörrarne, mitt hjerta klappade ej mer så
  häftigt, febern hade gifvit sig. -- Ändteligen N:o 4; jag öppnade och
  inträdde uti en ljus renbonad tambur. En betjent, ej i livré, men i en
  fin blå (ett godt tecken, min liffärg) frack, kom emot mig. Här var jag
  ju säker på min sak. Hennes Nåd är väl hemma? sporde jag betjenten; jag
  vet ej hvarifrån det olycksaliga ordet återkom på mina läppar.
  Friherrinnan är ej hemma, men om det är Mamsell Sommer, hvilken
  Friherrinnan väntat, är jag befalld visa Mamsell hennes rum. O Emilia!
  längre kunde jag ej återhålla mina tårar, jag tackade Gud att jag utan
  vittnen kunde lemna dem fritt lopp, och kan ej ännu begripa, hvad som
  så mäktigt grep i mitt inre; var det glädje och tillfredsställelse,
  eller var det saknad, och den fullkomligaste visshet, att numera endast
  lefva ett tvångfullt, bundet lif. Jag ansåg mig sjelf som ett ting,
  hvilket ej fick äga känsla, hvarken för glädje eller smärta. Försjunken
  i dylika betraktelser lät jag tankfull mitt öga sväfva omkring i
  rummet, och varseblef, med obeskrillig glädje, en herrlig flygel,
  hvilken, jemte en större packé noter, lifligt började reta min
  nyfikenhet; jag närmade mig instrumentet, och Emilia! öfverst låg mitt
  älsklings-stycke, den välbekanta "Sonaten af Beethoven," af hvilken vi
  tillsammans så ofta tjusats. Jag var så rörd, att de långsamt
  nedtillrande tårarne knappt tillät mig urskilja stycken af ännu många
  flere utmärkte kompositörer. Och detta allt i de mig bestämda rummen.
  Huru kunde hon, med den sträfva och stolta karakter, verlden och det
  allmänna omdömet gifvit henne, förena så mycken fin känslighet och
  förekommande godhet; hvar jag såg herrskade en älskvärd ordning; hvarje
  den minsta möbel vittnade om smak och elegans. Sedan jag betraktat
  detta, lockades jag att än vidare skåda in i det nästliggande rummet,
  som endast ägde en utgång och synbart var bestämdt till sängrum; ännu
  Emilia! upprördes mitt hjerta innerligt af den syn mig här mötte:
  öfver sängen hängde en enda stor tafla, föreställande Nattvardens
  instiftelse, målad i oljefärg, och densamma min far med verklig passion
  älskade, hvilken han ännu under sina bekymmerfullaste omständigheter
  alltid uppsköt att försälja och hvilken han dock sluteligen för en
  ringa summa nödgades föryttra. Samma mildhet lyste ännu utur de heliga
  dragen hos Frälsaren, der han, omgifven af sina lärjungar, utdelande
  brödet, satt invid sin mest älskades sida. O Gud! huru lycklig var jag
  nu. Jag tyckte liksom hade anden af mina evigt saknade, hulda
  föräldrar, i denna stund omsväfvat mig, min uppmärksamhet fästades
  yttermera på ett aldrakäraste nätt bibliothek, hvilket i ett hörn af
  rummet omslöts af tvenne sirliga marmorpelare. Det var ej af stort
  omfång men tycktes likväl äga skatter, hemtade utur de, för den sanna
  bildningen, rikaste källor. Jag uppehöll mig dock ej länge dermed, men
  öfversåg ännu i hast de beqvämligheter det lilla rummet erbjöd, och
  erinrades lifligt om mitt första nattläger under resan, af de sköna
  friska syrener, hvilka i tvenne höga vaser doftade på den lilla
  toiletten.
  
  I korthet har jag nu beskrifvit dig de tankar och känslor jag erfor vid
  allt detta, men att beskrifva dem jag kände vid åsyn af den gudomliga
  utsigten ifrån det lilla sängrummets fönster, vore omöjligt. Tänk dig
  endast sjelf, till venster om staden, den stora vida stolta ocean, i
  hvilken under den allt mer och mer lugnande aftonen, otaliga skepp och
  master återspeglade sig; himlen öfver den liknade en blå pell,
  hvarifrån den nedgående solen i den klara böljan spridde tusende
  strålar; trädgårdar och villor, plantager och ljusgröna åkerfält
  vexlade om hvaran, täflande att draga till sig den tjusta åskådarns
  blickar. Till höger den ståtliga staden, der kyrkor och torn, och
  prydliga stenhus höjde sig öfver hvarandra, samt gator och torg af den
  oupphörliga menniskorörelsen gjordes till en lefvande cosmorama. Jag
  ärnade just å nyo närma mig det lilla bibliotheket, för att der uppsöka
  någon favorit-lektyr, då en vagns hastiga rullande inpå gården väckte
  min uppmärksamhet; som en blixt ilade jag ned, utan att besinna det
  möjligen någon annan, än den af mig väntade, kunnat anlända. Men tänk
  dig en fru mellan 40 och 50 år, med ädel hållning, nedstiga ur vagnen,
  de bleka men ännu sköna dragen inhöljda i en lätt hvit hufva, samt en
  mörk sidenkappa, sluteligen omhöljande hela den öfriga kroppen. Jag
  stillnade en minut verkligt öfverraskad; så mild, så vördnadsbjudande,
  så intagande hade jag ej föreställt mig denna redan ålderstigna person.
  En lätt ljusning öfverflög hennes ansigte då hon varseblef mig: "ni är
  Mamsell Sommer," sade hon, närmande sig, och vänligt räckande mig
  handen, "jag misstar mig säkert ej; ni är densamma som, ehuru ung, vill
  åt en gammal sjuklig och otålig varelse egna edra dagar; var derföre
  välkommen. Ja, var tusende gånger välkommen." Härvid började hon
  långsamt stiga trappan uppföre, samt vinkade mig, som endast stum
  kunnat åhöra henne, att följa. "Ni har väl redan installerat er i edra
  rum," fortfor hon, under det hon, ledsagande mig genom tvenne vackra
  rum, uppnådde sin egen sängkammare, "och huru har ni funnit dem?" O!
  min nådigaste Friherrinna, framstammade jag nu, i alla afseenden vida
  öfverträffande allt, hvarom jag gjort mig begrepp. Jag är ju genom
  Friherrinnans ännu oförtjenta godhet, satt i den lyckliga belägenhet,
  att kunna, såväl med förstånd som hjerta, njuta af allt det
  Friherrinnans opåräknade omtanka erbjuder mig, och har redan med
  innerlig tacksamhet uppfattat alla de mångfalldiga beqvämligheter som
  dermed förenas. "Ja, icke sant?" inföll hon, "utsigten är herrlig; man
  påminnes ofta af den, om ett högre väsendes tillvaro, och jag är glad
  öfver att ni, som jag ock hoppats, fullkomligt vet skatta dess höghet."
  Sedermera efterfrågade hon min resas förlopp, timmen då jag anländt,
  huru jag hittat fram till hennes boning o.s.v., och då hon hörde, att
  jag ännu ej hos Hof-Rådet B----s aflagt något besök, sade hon med
  tillfredsställd ton: nå, det var godt att ni först tänkte på mig, men
  ni skall ej försumma, att redan i morgon f.m. göra dem en påhälsning,
  höfligheten fordrar så. Jag måste nu för henne omtala, hvilka
  passagerare fartyget medhaft, huru de föreföllo mig m.m. Då jag
  vidrörde ämnet angående Geheimerådinnan, sade hon blott småleende: "ja,
  verlden beskyller henne för allt för mycket högmod, och till löjlighet
  gränsande andryghet, och måhända har den deri rätt; likväl skall man
  icke alltid för mycket lita på hvad verlden säger, hon dömmer merendels
  falskt, och förstorar ända till orimlighet, det ofta obetydliga." -- O!
  huru rätt du har, tänkte jag, och drog mig vid hennes ord till minnes
  de omilda beskylningar, för hvilka äfven hon varit utsatt. Sedan hon
  under thé-timmen, uti en beqväm ländstol något uthvilat, ville hon till
  mina rum, som hon kallade dem, ledsaga mig, för att se huru jag på
  beqvämaste sätt skulle inrätta mig der; mina effekter voro äfven ifrån
  fartyget upphemtade, och placerades nu på sina dertill utsedde platser.
  En omisskännelig omtanka visade sig i allt hvad hon anordnade och
  föreslog, och under vänliga meddelanden förgick aftonen alltför snart.
  Jag har redan längesedan sagt Friherrinnan ett god natt, och sitter nu,
  öfverlemnad åt tusende tankar, vid mitt lilla bord; o! om du såg,
  älskade Emilia, den yttre trefnad som omger din Mathilda, du skulle då
  af hjertat glädjas med henne. -- Nu har jag med dig bortpratat flere
  timmar, kl. slår redan tolf, jag måste, af sömnen och tiden uppmanad,
  äfven till dig säga god natt. Hvad hvilan skall smaka, då äfven sinnet
  får hvila lugnt. God natt, Emilia, god natt hulda Rosa.
  
  
  
  
  Den 6.
  
  
  Redan tvenne dagar förbigångna, och jag har ej derunder tecknat dig
  någon enda rad. Tro dock icke dyraste Emilia, att Friherrinnans godhet,
  ehuru stor den ock må vara, någonsin kan komma mig att glömma dig och
  den vänskap du så systerligt tilldelat mig. Nej, tvertom tänker jag, då
  hon så moderligt nedlåter sig, ännu oftare på dig och den glädje du
  skulle erfara, om du vore vittne dertill. -- I går förmiddag, sedan jag
  tillsammans med Friherrinnan ätit frukost, frågade hon om jag ej ernade
  hos B----s aflägga det ifrågasatta besöket. "Det är en aktad familj,"
  fortfor hon, "hos hvilken ni, Mathilda, kunde njuta mycken trefnad; i
  anseende till deras jemna sommar-sejurer å landet hatva vi med
  hvarandra ej plägat något oftare umgänge, ty de kalla vinterdagarne
  binda mig ständigt vid mina rum, men ni som ung behöfver väl ej deraf
  låta skrämma er; uppsök dem derföre nu, och så ofta ni framdeles sjelf
  önskar." Det är redan andra gången hon under samtal, med denna egna
  benämning tilltalat mig; huru känner hon väl mitt namn, då jag sjelf ej
  omnämnt detsamma? Nå vidare, sedan jag under största enkelhet
  förbättrat min klädsel afreste jag (uti den i dag fyrspänniga vagnen)
  till Hof-Rådets; hvem tänker du Emilia, här kom att med öppna armar
  emottaga mig? Jo Rosa, -- den alltid lika vänliga, ljufliga Rosa. Under
  glädjeyttringar förde hon mig i triumf genom flere rum intill sin mor.
  Se här mamma, här är Mathilda, om hvilken jag berättat dig så mycket,
  och här Mathilda, är min mamma, min egen älskade mamma; och härvid flög
  hon i ett hopp, under okonstlad barnslighet, modren om halsen; nå har
  jag ej sagt sant, skall du ej tycka om henne, säg? säg? Hof-Rådinnan,
  en högväxt, ståtlig fru, som nu först fick tillfälle att resa sig upp,
  nalkades mig med värdighet. Ni är redan länge väntad och efterlängtad,
  Mamsell Sommer, sade hon, förande mig till en stol, och sjelf tagande
  plats invid min sida, och med möda har jag kunnat afhålla Rosa, att
  redan i dag tillskicka er ett invitationskort; jag har dock, af hennes
  lifliga berättelser föranledd, hoppats det ni ej skulle glömma henne,
  och fägnar mig nu rätt mycket öfver den bekantskap vi i er få göra.
  Rosa tillät mig knappt att på denna artighet lemna ett svar, jag skulle
  nu för henne berätta, huru jag befunnit mig sedan vi åtskiljdes, hvad
  jag tyckte om staden, om jag redan sett nägon af passagerarena o.s.v.;
  hon hade redan af Mamsell Angubrit haft ett besök, hvarunder denna
  mycket efterfrågat mig, samt bedt Rosa vid tillfälle låta sig veta huru
  "den stackars flickan" fann sig. Härefter framtog hon sina nyaste
  musikalier, dem vi tillsammans genomögnade, och något litet proberade.
  Rosa har en intagande, ehuru späd röst, samt sjunger otvunget och lätt;
  då hon med innerlig känsla sjöng vår echo-sång: "när en tanke flög, då
  en suck sig smög." O Emilia! hvad jag då återkallades till mitt hem,
  till dig och mina flydda lyckliga dagar. Jag kunde alldrig nog ofta
  höra henne sjunga detta lilla stycke, der orden så sannt tolka själens
  längtan och saknad; med verkeligt bekymmer underrättade mig nu Rosa om
  den snara flyttning, som för sommar-månaderne förestod familjen. Jag
  har förr alltid, tillade hon, med otålighet, emotsett denna tid, men
  icke så nu, jag skulle heldre önska att resan blefve ogjord, på det vi
  oftare kunde få vara tillsamman, eller rättare, jag skulle önska att du
  kunde följa oss till det vackra Liljedal, då ville jag för all min tid
  ej återvända till den stela, tråkiga staden. Sålunda, under Rosas
  glädtiga joller, bortilade fortare än jag kunde tänka denna glada
  förmiddag, och uppmanad så väl af Hof-Rådinnan som Rosa att snart
  omgöra besöket, åtskiljdes vi. Eftermiddagen tillbragte jag inne hos
  Friherrinnan, som ej fann sig rätt väl; hon hade tillsagt, sig ej
  mottaga något besök, och låg nu endast i en enkel morgondrägt, hvilande
  på sin soffa, de fina hvita händerna stundom sysselsatta med en
  sticksöm. -- Då och då tillslöt hon ögonen, liksom till sömn, men då
  jag, för att ej störa henne, knapt vågade draga andan, eller på mitt
  arbete föra synålen fram och åter, sade hon med mild ton: "frukta ej
  att störa mig, min goda Mathilda, jag sofver ej, ehuru mattheten ofta
  tillsluter mina ögon, men vill ni tvertom för mig förkorta tiden, så
  omtala, i fall det ej hos er sjelf upprifver ännu oläkta sår, edra
  lefnads händelser. Jag vet att ni, ehuru oerfaren af verlden, redan
  pröfvat dess motgångar; jag är sjelf ej främmande för lidelser, och kan
  så mycket säkrare fatta och dela edra." -- "Hulda, nådiga Friherrinna,
  afbröt jag henne nu, till hvem skulle jag väl heldre anförtro mina
  bekymmer, än till den, som så moderligt ömmar för de samma, dock känner
  Friherrinnan säkert de lidanden ett nog hårdt öde tilldelat mig, då ni
  under ert beskydd tagit en fader- ock moderlös, på verldens goda
  fullkomligt utblottad varelse; sådan jag är, ser ni mig nu! Jag äger
  intet, utom en allvarlig vilja att för eder trefnad och beqvämlighet
  offra mina dagar." -- "Jag vet, jag vet, att ni är ensam på jorden,
  återtog Friherrinnan; att ni förlorat hvad ni alldrig får igen, hvad
  som med de rikaste skatter ej kan återköpas, men lugna er, Mathilda,
  och förtro er med undergifvenhet till Honom, som mäter lidandets mått;
  han skall säkert ej pröfva er öfver edra krafter, men lyfta bördan,
  då den blir er för tung." Jag kunde under hennes sista ord ej
  tillbakahålla mina tårar, de strömmade nu obehindradt utför mina
  kinder. "Lyckliga barn," suckade Friherrinnan, "som med tårar kan lätta
  er smärta, huru afundsvärd är ej ofta den lindring man af dem erfar.
  Dock vill jag på intet sätt hos er återförnya er billiga saknad, det är
  endast de tider, då ni, ett jollrande barn, såg lifvet i en ljusare
  skepnad, jag ville höra er omtala; säg mig, hvarifrån härstammade er
  mor? och hvar hade er far gjort hennes behantskap?" Jag upprepade nu
  ungefär, hvad jag, sittande invid mina föräldrars sida, så ofta hört
  dem omtala, nemligen huru min mamma, som helt späd förlorat sin egen
  mor, vid en hård styfmoders stundeliga misshandlingar och hårda
  bemötande, under sorg och fruktan framlefvat sina barnaår, huru hennes
  far, fullkomligt beroende och styrd endast af sin befallande hustru, ej
  vågat taga ett enda steg, för att lindra sitt barns lidande, dock
  sluteligen vid dess dagliga aftynande till hennes moster, hvilken med
  sin man bodde i X., afsändt sin lilla Augusta, huru hon här, med
  ömhet omfattad, blifvit det barnlösa parets afgjorda gunstling, i de
  mest bildande skolar njöt en vårdad upfostran, och sluteligen af
  fosterföräldrarne förklarades som deras enda arfvinge; huru lycklig
  Augusta var under så förändrade omständigheter, kan var och en tänka;
  hennes enda sorg var saknaden efter sin älskade far; en dag då hon,
  efter slutade göromål, med sin moster gick ut att promenera utom
  staden, möter dem en fattig hustru, med ett spädt barn på armen,
  hustrun stadnar och anhåller om en allmosa, for det i usla lumpor
  höljda, qvidande barnet, hvilket af hunger var alldeles afmagradt, utan
  att betänka sig, afkläder Augusta den lilla klädeskappa hon bär uppå
  sig, sveper den tillika med en schawlette omkring den lilla, framtager
  en penning, hvilken hon lemnar i hustruns hand och fortsätter, utan att
  märka, det hon vid upptagandet af myntet, nedfällt sin näsduk, vägen
  framåt. Glädjeyr nedsätter sig den arma hustrun invid landsvägen, för
  att de nyss erhållna plaggen inhölja sitt barn, då hon ihast varseblir
  någonting hvitt liggande på vägen, hon springer dit, upptager en näsduk
  men ser ej mera till dem, hvilka hon förmodat hafva tappat densamma;
  villrådig om hon skall qvarlemna barnet, för att skyndsamt till sin
  ägarinna kunna återlemna det förlorade, ser hon en ung Officer, som
  äfvenledes går landsvägen framåt, "ack min herre," säger hon, närmande
  sig honom, "var af den godheten och lemna denna näsduk till den unga
  damen, hvilken nyss passerade här förbi, hon har förlorat den, och kan
  ännu ej hafva hunnit alltförlångt; om ni påskyndar edra steg, skall ni
  innan vägen deruppe skiljer sig säkert upphinna henne." Officern
  emottog näsduken förundrad öfver den ärlighet han hos hustrun funnit,
  och framtagande tvenne silfvermynt, lemnar han dem till henne, sägande:
  "här, behåll den ena för ert besvär med näsduken, och den andra för er
  redlighet att till sin ägarinna vilja återställa densamma." -- "Nej,
  nej, jag kan ej emottaga denna gåfva, utropade hustrun, se här, (och
  härvid visade hon på de erhållne skänkerne) hvad jag af den engeln för
  mig och mitt arma barn erhållit; Gud välsigne henne! så ung, så vacker
  och så god. Nej, min herre, jag kan ej behålla edra penningar" och
  dermed sköt hon dem tillbaka i hans hand. "Behåll dem," sade den
  upprörde Officern, "de äro er egendom, och hindra mig ej vidare att så
  fort som möjligt kunna återlemna fruntimret, hvad hon förlorat." Med
  dessa ord aflägsnade han sig, men ökade fåfängt sina steg, han såg ej
  mera till någon.
  
  Troligen hade Augusta med sin moster vikit af ifrån den stora vägen.
  Brydd att sjelf få behålla sitt fynd, framtager han åter näsduken och
  betraktar, eftersinnande, de prydligt märkte bokstäfverne: A.S.R.; hvem
  den tillhörde blef honom omöjligt att utgrunda, isynnerhet som
  bataljonen vid hvilken han tjente alltför kort tid legat i staden, och
  han under denna tid ej gjort bekantskap i något hus. Han nödgades
  således återvända med den främmande egendomen, utan att kunna uträtta
  sitt uppdrag.
  
  Kort tid derefter då han besökte en Bokbindare, att för bataljonens
  räkning låta inbinda liqvidböcker, såg han ett sirligt arbetadt
  syskrin, på hvars lock Bokbindaren nyss i guld intryckt bokstäfverne:
  A.S.R. Genast påminde han sig den upphittade näsduken, efterfrågar med
  häftighet personen, hvilken skrinet tillhör, får af den pratsamma
  gubben veta det vara en beställning af Packhusinspektorskan D., som
  dermed haft mycken hast; det blir troligen, fortfor gubben, en gåfva
  till hennes unga systerdotter, en hjertans söt varelse, i godhet utan
  like. "Ni känner dem således," inföll den unga Officern, "och kan
  säkert säga mig hvar de stå att träffas, på det jag må bli i tillfälle
  uträtta ett uppdrag, hvilket hittills, i brist af kännedom om hvar de
  bott, åsidosatts." -- "Åh bevars," svarade den välmenande gubben, "det
  kan jag lätt säga er, gården nästintill denna, tillhör dem, dit kan ni
  ej gå vilse; ja, ja, flickan är god som guld, akta henne bara;" hm
  tänkte Officern, med flickan ärnar jag ej ha att göra, endast jag fått
  återlemna henne sin näsduk.
  
  På eftermiddagen samma dag, styr han åter kosan till gatan, der
  Packhus-inspektören bodde, går in i det anvista huset, efterfrågar Fru
  D., säger henne sitt namn och framlemnar näsduken, i det han för henne
  berättar, huru den kommit i hans händer, samt huru han först i dag, af
  en händelse, fick veta hvar ägarinnan bodde. Fru D. bjuder honom artigt
  sitta ned, igenkänner näsduken, emottager den, samt inropar den
  sextonåriga Augusta, hvilken, högt rodnande, uttalar en tacksägelse
  till den unga Löjtnanten. Vidare underrättar sig Frun om hans
  kommendering till orten, hans bekantskaper m.m., men som han i staden
  ej känner andra än sina kamrater, bjuder hon honom att stundom hälsa
  på, beklagande, att hennes man nu vore utgången, och således ej sjelf
  fick visa sin tacksamhet för Löjtnantens hafde möda. Han aflägsnar sig
  åter, utan att vidare tänka på saken. Ej en enda gång kom Augustas
  oskyldiga bild att sväfva för hans inbillning, han tycktes fullkomligt
  kall, och otillgängelig för alla ömmare känslor.
  
  Då han följande morgon uppvaknade, emottog han af sin betjent en liten
  biljett. Han öppnar den, och finner deri en högst artig bjudning till
  Packhus-inspektör D., hvilken i enkla ordalag ber honom ursäkta, det
  han till en liten fest på sin lilla fosterdotters födelsedag, vågar
  utbedja sig hans besök. Liknöjd lägges biljetten å sida, och han skulle
  måhända glömt hela invitation för afton, om han ej sent omsider
  händelsevis blifvit varse den ännu på bordet qvarliggande breflappen.
  
  Det skulle väl dock se ohöfligt ut, tänkte han, vid sig sjelf, att ej
  antaga en så vänlig bjudning, påkläder sig i hast sin bästa uniform,
  afklipper en herrlig bouquette af sköna moss-rosor och hvita doftande
  hyacinther, hvilka blommade uti fönstren af hans rum, samt begifver sig
  till D----s. Men, huru öfverraskad blef han ej att vid sitt inträde i
  det klartupplysta huset finna en samling statligt prydda gäster, ur
  hvars krets den fryntlige värden och värdinnan, välkomnande hastade
  honom till mötes, hans första blick föll på den i bländande hvitt
  klädda Augusta, hvilken, lik en nyss utsprucken ros, i glad oskuld stod
  omringad af flera unga flickor, som höllo på att betrakta de många
  utsökta skänker födelsedagen alstrat. "Här, Augusta lilla," sade Fru
  D., "känner du väl sedan i går igen Löjtnant Sommer, hvilken äfven
  velat göra oss den fägnad, att med sin närvaro hedra din sextonde
  födelsedag." Augusta neg. "Jag har den äran, att lyckönska er till
  denna dag, Mamsell Reimer", stammade Löjtnanten, framräckande
  blommorna, "men tvekar att dermed våga förena denna enkla gåfva,
  hvilken endast, i anseende till blommornas sällsynthet, för er kan
  erhålla något värde." Augusta neg ännu en gång, men grep utan
  betänkande efter bouquetten, hvilken hon under förnyade utrop af: "hvad
  den är vacker!" med sjelförnöjd mine genast fäste vid sitt bröst, och
  derefter, lika munter och okonstlad, som förut, återvändo till sina
  unga vänninnor. Packhus-inspektören yttrade derefter sin fägnad öfver
  den oskyldiga händelse som förskaffat honom lyckan af Löjtnantens
  bekantskap, föreställde honom för det öfriga sällskapet, samt uppbjöd,
  under fortsättningen af aftonen, all sin förmåga att, som en
  förekommand värd, undfägna sina gäster. Dock, denna dag stadfästade för
  evigt de båda ungas öde. I tjensten var väl Löjtnant Sommer densamma
  som tillförene, skötte med drift och ordentlighet sitt kall, men blef
  han ensam på sitt rum, då nedsjönk merendels hufvudet tankfullt mot
  handen, och hela timmar kunde på detta sätt overksamt bortdrömmas. Den
  dysterhet som redan länge bemäktigat sig honom tilltog dageligen, och
  gjorde ensamheten för honom kärare än någonsin förut; objudna
  framställde sig nu tankar i hans själ, hvars djup ej såsom hittills
  blott återspeglade bilden af en enda evigt dyrkad varelse. Nej, tvenne
  sådana vexlade nu för hans fantasie och kommo honom att förskräckas
  öfver den likhet, hvilken den ena alltför tydligt tagit af Augusta.
  
  Han ville nu i ensamheten, genom undvikande af alla yttre föremål, med
  våld afskaka de bojor, hvilka blefvo honom allt mer och mer tryckande
  men fann ej att de redan voro för hårdt slutne, för att mera kunna
  lösas. Detta tilltagande svårmod undföll ej hans deltagande vänner,
  hvilka, genom muntra upptåg och infall förgäfves sökte förströ honom;
  det högsta möjliga de med honom ernådde, var en promenad utom staden,
  och underbart fogade händelsen då alltid, att kosan styrdes förbi
  Packhus-inspektörens hus, att artigheten fordrade en hälsning till
  fruntimren, som, fästade vid sina arbeten, sutto vid fönstren; att den
  högt rodnande Augusta, med nedslagna ögon, knappt vågade besvara
  helsningen, och att den dystre Sommer, då vanligtvis mer tankspridd än
  någonsin, skiljdes frän sina bullrande kamrater. Isen måste dock engång
  brytas, och vid ett länge fördröjt skyldighets besök hos D----s,
  upptäckte Löjtnant Sommar ändtligen, i en skön stund, för Augusta, hvad
  som, alltsedan första bekantskapen med henne, slutits inom hans bröst.
  Han meddelade då äfven henne, huru en helig kärlek i yngre år gjort
  honom lycklig; huru han, för ernåendet af sin högsta önskan, uppoffrat
  sina ungdomsplaner, huru han dag och natt, under alldrig hvilande
  omsorg för sin snara fortkomst, med mod och ansträngning tillkämpat sig
  rykte och ära; huru han med trofast och längtande hjerta ilat att
  slutligen vid sin älskades fötter nedlägga de med fara för hans
  lifförvärfvade lagrar, och till lön för allt detta, funnit henne en
  annans maka. Den enda tröst han ägde, var medvetandet, att icke
  likgiltighet eller otrohet beröfvat honom henne. Hennes älskande hjerta
  tillhörde honom ännu, med samma tillgifvenhet som fordom i de
  lyckligare tider, då de, slutne intill hvarandras bröst, fått tolka
  hvarandra sin rena kärlek. Hon hade för en oblidkelig fars stolthet åt
  högmodet och rikedomen, tvungits uppoffra sällheten och försaka sitt
  hjertas val; och var det endast i uppfyllandet af sina skyldigheter,
  såsom maka och mor, hon numera fick söka sin sällhet.
  
  "Vill ni således, dyra Augusta", fortfor Löjtnant Sommer, "till ett
  lidande hjerta sluta edert ungdomsglada, sorgfria lif; vill ni jemte
  mig gå oförutsedda öden tillmötes, så lemna mig nu genast, och utan
  vilkor, det ja, hvarförutan jag ej längre äger lugn." Augustas rodnande
  kind hade nu för första gängen bleknat; darrande föll hon i Sommers
  öppnade armar, och utsade med tydlig röst det ovilkorliga ja, hennes
  hjerta förestafavde henne. Hand i hand gingo nu de unga lyckliga till
  de älskade fosterföräldrarne, upptäckte för dem sina önskningar,
  erhöllo deras välsignelse, samt knöto kort derefter de band, dem icke
  ens döden tycktes vilja lösa. Augusta följde sin man under hans tvenne
  fortfarande tjensteår, men då han, efter erhållen Kapitens-värdighet,
  anhöll om sitt afsked, flyttade de tillbaka till den ort, som sett
  Augusta födas; samt nedsatte sig der, enligt Augustas innerliga önskan,
  uppå en skön landtegendom. Huru lycklig var den känslofulla Augusta, då
  hon här kunde skänka sin Carl, en pant af sin ömhet, och var det jag,
  min nådiga Friherrinna, den lilla Mathilda, som fick utgöra dessa ömma
  föräldrars glädje; min morfar var nu för andra gången blefven enkling,
  och ägde efter sin hustru, en betydlig förmögenhet; han tillbragte sin
  återstående lefnad hos sina barn, hvilka funno sin högsta njutning uti
  att förljufva hans dagar; ännu minns jag som utur en dröm, huru jag
  stundom fick gunga i den gamles knä: huru jag för lydaktighet ofta af
  honom erhöll präktiga skänker, dockor eller leksaker; att jag äfven en
  gång för oartighets skull, nedlyftades ifrån denna kära plats, och
  hvarken genom smekningar eller annat kunde tröstas öfver denna
  förvisning, förrän han sjelf åter i sitt knä upplyftat mig, samt lemnat
  mig sin tillgift.
  
  Jag var endast fem år gammal då min mor, genom min morfars bortgång,
  lemnades till en gränslös sorg, hvilken min älskade far med möda
  förmådde skingra. Hennes fosterföräldrars äfven kort derpå inträffade
  död, bidrog betydligt att nedslå hennes sinne; deras fortfarande ömhet
  visade sig ännu i det testamente de af all sin egendom gjorde min mor.
  Dock, tiden, tiden, helar ju hvarje sår; med dess tillhjelp upplefde
  mina föräldrar åter lyckliga dagar, slösade sin ömhet och trogna vård
  på mig, deras alltför lyckliga barn, samt njöto med föräldraglädje af
  den fröjd mitt barna sinne kunde bereda dem. Jag förbigår nu flere år,
  fördunklade af intet moln; tvertom, nya solar hade ländt sin bana uppå
  min lefnads horisont. Jag hade redan fyllt mitt sjuttonde år, då min
  fars munterhet synbarligen började aftaga, och han ofta sågs förfallen
  i dystra tankar; min ömma mor som ej kände anledningen till hans
  bekymmer, men obeskrifligen smärtades af att se honom lida, erhöll en
  dag, på förnyad tillfrågan om orsaken dertill, det svar, att en
  betydlig borgen, den han för en af sina vänner, en allmänt rik ansedd
  man, ingått, genom dennes oförmodade obestånd, samt den andra
  borgesmannens förutskedda uppsägning af vidare ansvarighet, nu ålåg
  honom ensam att afbetala, hvarigenom han, oberäknadt de öfriga
  förluster han i dylika fall tid efter annan gjort, såg sig bragt till
  tiggarstafven.
  
  Min mor bleknade härvid, och höll en minut på att förlora sin fattning,
  men genom ett öfvermenskligt bemödande återhemtade hon sig i
  ögnablicket, innan min far hunnit varseblifva hennes vanmakt, slog bada
  händerne omkring hans hals, och sade i en glad ton; "nå, min älskade
  Carl! det är ju en verldslig sak, hvad göra vi också med allt det der
  öfverflödiga skräpet af speglar, kronor, mahogny-möbler, silfver-pjeser
  etc; jag tycker verkeligen att här uppå landet ser det litet kuriöst
  ut, att vilja införa ett stadslif, man är alldrig dervid rätt väl
  hemma." -- "O! min milda, dyra Augusta, framstammade min far, jag
  känner ditt hjerta, och visste att du, på detta sätt skulle söka leda
  mig bakom ljuset, men jag smärtas så mycket mera af de förebråelser jag
  sjelf nödgas göra mig; huru skall väl du, uppvuxen i öfverflöd, utan
  smärta och saknad kunna vänja dig vid umbärandet af det nödvändiga?" --
  "Carl, min gode Carl", inföll nu min mor, afbrytande utbrottet af hans
  smärtfulla klagan, "var öfvertygad om uppriktigheten af hvad jag sagt.
  Har du väl någonsin hos mig upptäckt något af denna usla fåfänga,
  hvilken lider af det öfverflödigas försakande? Nej, nej, vi hafva
  förlorat intet, intet, då vi ännu äga hvarandra och vår älskade
  Mathilda." Verkeligen förmådde min mor genom denna kärleksfulla
  försakelse något lugna min far, hvilken nu, för sin borgen hårdt
  ansattes, och snart förbyttes den sköna egendomen till ett obetydligt
  hemman, den skogrika parken till en liten kryddgårdslappa under de låga
  fönstren, de herrliga mahogny-möblerne, till simpla hvitmålade
  trädstolar, speglar, silfver, allt försvann småningom ur det fordom väl
  försedda huset; -- men med allt detta upphörde likväl ej min mors glada
  lynne, tvertom strålade förnöjelsen ur hennes ögon, ehuru de bleknade
  kinderne ofta motsade denna onaturliga glädtighet. Ett år förbigick på
  detta sätt, hvarunder den inbördes kärleken emellan mina föräldrar, om
  möjligt, tilltog; min far skötte sin lilla jord och min mor lärde,
  jemte min tillhjelp, för en ringa summa, byns minderåriga barn läsa och
  skrifva. Men, nu började i hast hennes helsa aftaga, mattheten och
  kraftlösheten gjorde för hvarje dag större framsteg, hon förmådde nu
  högst sällan lemna rummet, klagade alldrig, men skämtade med älskvärd
  ömhet stundom bort de sorgemoln, hvilka lägrat sig på min bekymrade
  faders panna. En morgon, o! huru liflig står den for mitt minne,
  kallade hon mig till sin säng, och lade smekande sin älskade hand uppå
  mitt hufvud; "hör, min Mathilda", började hon, "jag kan och vill ej
  längre dölja för dig, att mina återstående dagar äro räknade, vi måste
  skiljas, döden skall snart lägga sin kalla hand emellan oss, men
  fåfängt skall hon söka åtskilja våra hjertan. Jag lemnar dig nu med
  tillfredsställelse, emedan så ske måste, till din ömma far, och den vän
  ditt hjerta sjelf utvalt; i den förres faderliga skydd och den sednares
  trogna kärlek, skall du finna ersättning för hvad du genom min bortgång
  förlorar; gerna hade jag väl sjelf ännu en gång velat välsigna edert
  förbund, men då så trogna pligter kalla din Edvard aflägse, kan jag
  endast anropa den allseende Guden för ert väl. Fäst din unga själ
  alltid vid den gudomliga försyn som styr våra öden, emottag med
  tacksamhet hvad hon behagar pålägga dig; då skall du, upprätthållen af
  honom, så väl i med- som motgång äga tillfredsställelse och själs
  lugn." Jag hade under dessa ord, badande i tårar, nedfallit invid
  hennes bädd, och kunde, gripen af den outsägligaste smärta, ej framföra
  ett enda ord. Den välsignande handen hade ifrån mitt hufvud nedsjunkit,
  och höljdes nu af mina hela tårar och kyssar. "Gråt ej min Mathilda",
  återtog min mor, "låt ej smärtan öfverväldiga dig, men var stark och
  undergifven Guds beslut, och sansa dig, att med dotterlig ömhet kunna
  bereda och upprätthålla din fars mod." Härunder hade min far sakta
  inkommit; han nalkades sängen der min mor låg och nedsatte sig,
  hjertligt emottagande den till välkomst uträckte handen. -- "Huru är
  det med dig min Augusta?" frågade han kyssande de bleka läpparna och
  inneslutande min mors händer i sina. "Du ser Gud ske lof lifligare ut i
  dag, tycker jag, tack vare den beskedliga Doktor Lund och hans mixtur;
  ville du ej hafva något att läska dig med? Den välmenande Prostinnan
  sänder dig just nu en delicat citroncrém, hvilken hon försäkrar ej
  skall skada; vill du smaka deraf?" Härvid uppsteg han och bar till
  sängen en karott fylld med den omnämnde crémen; han ärnade just föra en
  thésked deraf till min mors läppar, då hon, under ett svagt utrop "ack!
  min Gud! jag förmår ej mera", -- nedföll i hans armar. En marmor
  blekhet öfverdrog de tärda dragen. "Carl! min egen dyra Carl!" suckade
  hon, omfattade min fars och mina händer och var ej mer. Förskona mig
  min nådiga Friherrinna att söka vidare beskrifva denna smärtans stund.
  En Gud var det, som uppehöll min arma far vid krafter, och som vid
  dessa bekymmerfulla bedragelser, ej lät hans mod duka under. Sedan han
  ledsagat sin bortgångna maka till dess sista hvila, förföll han åter i
  det dystra svårmod, hvilket endast hon, genom så mycken mildhet förmått
  skingra. Hans enda nöje var betraktandet af det lilla skrin och den
  näsduk, hvilken först gifvit anledning till hans bekantskap med min
  mor, och hvilka reliker redan för längre tider voro mig skänkte af
  henne! Derjemte sysselsatte honom ofta beskådandet af en dyrbar tafla,
  hvilken ständigt hängt öfver mina föräldrars säng, den var ett minne af
  hans fordna Mathilda, och ägde för honom ett oskattbart värde; länge
  hade han redan för densamma blifvit erbjuden en betydligare summa, men
  hade aldrig kunnat förmås skiljas dervid; sluteligen gjorde det grymma
  behofvet det för honom nödvändigt; hans tillgångar voro ej tillräckliga
  att löna arbetarene på den lilla jord han bebodde, och med en smärta,
  hvilken blott kan förliknas med den vid förlusten af min mor, lät han
  sig skiljas vid detta sista band, af den renaste trofastaste karlek;
  han öfverlefde min mor endast ett hälft år, och jag förr så lyckliga
  barn, blef åter utsedd att emottaga denna ömt älskade fars sista suck.
  
  Har ni förlorat, Fru Friherrinna, hvad som var ert hjerta kärt; har ni
  någonsin erfarit höjden af sällhet och smärta? O! då vet ni hvad jag
  kännt, hvad jag ännu erfar vid det alldrig utplånliga minnet af min
  oersättliga förlust. Jag hade, försjunken i drömmar om det förflutna,
  en lång stund fästat hvarken öga eller tanke på något mig omgifvande
  föremål, men tänk dig Emilia min förskräckelse, då jag uppslående min
  blick, fann Friherrinnan afbleknad, och fullkomligt sanslös nedsjunken
  mot hufvudgärden. Jag sprang upp, skyndade att med eau-de-luser och
  spriter, dem hon alltid har till hands, gnida dess pulsar och
  tinningar, och lyckades ändteligen, efter träget bemödande, återkalla
  henne till medvetande; Hon uppslog nu de matta ögonen, i hvilka ännu
  klara tårar perlade sig; "jag har förskräckt er, goda Mathilda",
  yttrade hon, "genom den svaghet som i hast påkommit mig; er berättelse
  har lifligt upprört mitt hjerta, men, var lugn, det onda skall snart
  förgå; och framförallt", tillade hon, då hon hörde mig häftigt anklaga
  mig, såsom orsaken till hennes illamående, "gör er ingen förebråelse,
  det skulle på det högsta smärta mig, då jag sjelf föranledt till dess
  meddelande. Icke nu, men en annan gång då både ni och jag med mera lugn
  kunna sysselsätta våra tankar med flydda tider, vill äfven jag meddela
  er mina, väl icke händelserika, men dock något ovanliga öden; ni skall
  af dem erfara att lidandet, ehuru i olika grad oss tilldeladt, är
  hvarje menniskas lott; hvar finnes väl en dödlig, hvilken ej pröfvat
  motgången? Ack Mathilda! hon är en god skola, som vänjer själen vid
  tålamod och försakelse." -- Aftonsolen sjönk just nu, förintad bakom de
  aflägse blå bergen, och spridde ännu i sin nedgång en ljusning, lik en
  gloria kring det bleka ansigtet, hvilket verkligen bar en omisskännelig
  prägel af det själslidande, hvarom hon talat. Håret, upplöst igenom de
  bemödanden hon under sin plötsliga vanmakt gjort, tycktes ännu med
  samma obesvikliga beständighet som fordom, vilja smeka de sköna, ehuru
  icke mer ungdomliga dragen, och böljade nu ledigt i mörka vågor öfver
  panna och hals. Friherrinnan var synbart uttröttad, och hvilan, som jag
  tyckte henne högst behöflig. Sedan jag i hennes rum gjort min lilla
  aftonvard, lemnade jag henne något lugnad till morgondagens återseende.
  I morgons, då jag just slutat min lilla toilette och med mitt arbete
  gick att besöka Friherrinnan, anmältes Majorskan Pygmeus, hvilken hos
  den sistnämnda kom att aflägga ett förmiddagsbesök. Friherrinnan,
  hvilken ej så tidigt var beredd att emottaga visiter, bad mig, under
  det hon fulländade sin klädsel, i förmaket emottaga hennes främmande.
  Jag hastade ut att i lagom tid hindra Majorskans och dess Fröken
  systers snabba inträngande i Friherrinnans kabinett, hvarunder
  Majorskan likväl ej lemnade mig den ringaste uppmärksamhet, men, utan
  att ens vilja afvakta den ledsagande betjentens svar, häftigt frågade
  hvar Friherrinnan stod att träffas. "Friherrinnan skall straxt hafva
  den äran infinna sig", yttrade jag, "och ber hon nu genom mig Fru
  Majorskan intill dess hafva godheten taga plats i förmaket." Majorskan
  vände sig mekaniskt till mig och sade, i det hon med ögonen mätt emig
  från hufvud till fot: "vet Friherrinnan att det är hennes niéce, Fru
  Majorskan Pygmeus, som kommit att göra sin Tante Friherrinnan Y. ett
  besök?" -- "Ja, fru Majorskan är nyss för Friherrinnan anmäld", svarade
  jag, och öppnade härvid flygeldörrarne till förmaket, dit Majorskan med
  sin syster instego. Majorskan tog sin plats i soffan, och gjorde med en
  vink systern tecken att följa exemplet. Jag hade, intagen af verklig
  förundran, ännu ej bestämt mig hvarken att gå eller sitta, men tog mig
  dock sluteligen äfven en plats nära dörren. Detta var dock för mycket
  för Majorskan, hvilken på sin höjd kunnat tillåta mig få qvarstadna
  utanför tröskeln; hon nappade nu än på sin shawl, än på tofsarne af sin
  ljusröda sidenkoquette, men kunde längre ej afhålla sig att till sin
  syster halfhviska: "_mon dieu! quelle etourderie de ce placé ici_!" --
  "_Oui ma sæur_", uppvaktade Fröken, "_mais il faut l'excuser, elle ne
  comprends mieux_." -- Nu uppstod en liten paus, hvilken jag ingalunda
  exponerade mig att bryta. "Friherrinnan är länge upptagen i dag?"
  nedlät sig ändteligen Majorskan, lemnande mig en knapp sidoblick, "hon"
  (menande mig) "känner säkert hvad som så länge kan uppehålla min Tante,
  hennes helsa är...?" -- "Fortfarande ombytlig", afbröt jag nu, "det är
  väl ej ännu länge jag vistats hos Friherrinnan, men under denna tid har
  hennes helsa varit ständigt vacklande." -- "Jag tycker väl också",
  återtog Majorskan, "jag hos Friherrinnan ej hitlils bliivit henne
  varse, hon är således nyligen anländ, troligen till Friherrinnans egen
  uppassning?" Jag ärnade just lemna ett upplysande svar om att det
  verkligen var helt och hållet för Friherrinnans egen person jag
  vistades i huset, då denna sednares ankomst hindrade mig derifrån.
  Majorskan hastade nu att med sin första liflighet möta sin "nådiga
  tante", beskref i flytande ordalag, sin längtan att få se och
  underrätta sig om hennes helsa; regretterade sin stora förlust, att ej
  vara hemma, då den "nådiga tanten" härom dagen gjort henne äran af ett
  besök, tilläggande, "att hon då olyckligtvis hade antagit en bjudning
  till Guvernörskan, Grefvinnan X., hvilken så enträget nödgat henne ej
  uteblifva emedan repetionen till de i längre tider öfvade _tableaux
  vivants_, nu då alla draperier och kostumer voro förfärdigade, för
  sista gången före den stora representationen, under Fru Majorskans, vid
  dylika tillfällen välkända smak, skulle försiggå." Med förekommande
  vänlighet besvarade Friherrinnan all denna granlåt, utvisade Majorskan
  en plats i soffan, och, o under! o förargelse, kom att sjelf, då hon
  varseblef den, jag med så mycken djerfhet intagit, med den mest
  innerliga godhet ledsaga mig, först fram till Majorskan, presenterade
  mig som hennes unga vän, Mamsell Sommer, och o himlar! förde mig
  derefter till den stol, som invid soffan stod den högvälborna Frun
  närmast; Fröken hade redan i tysthet nedsatt sig, tätt invid mig, som
  med hjertat fullt af det ömmaste erkännande af Friherrinnans godhet, ej
  visste om jag skulle gråta eller le. Att ingendera nu passade sig,
  insåg jag likväl i rätt tid, och skulle näppeligen ej heller haft
  tillfälle till någondera, emedan Fröken Doll, hvilken nu på fullt
  alfvare fått exkusera, ej mig, men Friherrinnan, efter denna passage
  upplät sin språklåda, och nu i ymnighet trakterade mig med det aldra
  charmantaste potpourri af Daglig Allehanda. Under det Friherrinnan nu
  samtalade med Majorskan, fästades min uppmärksamhet på besynnerliga
  rörelser, dem Fröken ständigt gjorde med sina fötter; hon nemligen
  flätade dem oupphörligt, med verkeligt obegriplig konstfärdighet
  tillsamman, spirade ganska skickligt de ytterste tåspetsarne lodrätt
  mot golfvet, samt framstötte, med spenstighet, tillbakahållande sina
  axlar, det ovanligt högt hvälfda bröstet. Måhända varseblef hon
  sluteligen den observation jag häröfver gjorde, ty nu utlät hon sig
  helt à propos: "Mamsell har väl redan hört talas om den ypperliga
  gymnastik, man här i staden inrättat? Ack! Mamsell kan ej tänka sig
  hvad den är galant och rolig, och nyttig se'n. Vi hafva alla som
  begagna oss af den, redan på knappt en full vecka, blifvit så muntra
  och viga och lätta af det nöjsamma tacklandet på alla de otaliga
  linor och pelare, och Gud vet allt hvad för namn de mångfalldiga
  ställningarna hafva, der är i synnerhet höga, höga pelare, som räcka
  ända till kupolen af taket, samt linor, fulla med stora knutar, på
  hvilka man först klifver upp, tar sig sen fast i pelarn, sätter
  fötterne i kors och händerne i sidorna, samt halar på det sättet utför
  den fasligt långa pelarn; det är rätt vackert att se, ja, riktigt ser
  man ut som englar, då man så der sväfvar i luffen. Har Mamsell ej
  nånsin hört talas om gymnastik?" -- "Åh jo", svarade jag, då jag sent
  omsider blef i tillfälle till svar, "jag har visst hört, och till och
  med sett personer, hvilka genom denna välgörande inrättning återvunnit
  sin hälsa, i synnerhet påminner jag mig ett par unga flickor, hvilka
  redan i högsta grad snedvuxne, genom gymnastik blifvit fullkomligt
  lediga och raka; denna uppfinning är visst prisvärd, då menskligheten
  genom ett så lätt och oskyldigt medel, utan medicinens tillhjelp, kan
  vinna hälsa och krafter." -- "Nä men", återtog Fröken, "Mamsell lär väl
  dock ej sjelf någonsin sett dessa inrättningar? om Mamsell vill, så
  kunde vi i dag åtföljas, jag ämnar mig dit om en timme." -- "Jag tackar
  för detta anbud", svarade jag, "men kan ej antaga det, emedan min
  förmiddag redan är bestämd." -- "Men i morgon då? i morgon måste
  Mamsell komma dit, jag kommer och afhemtar Mamsell och Mamsell skall ej
  ångra denna promenade; lofva mig bara bestämdt att Mamsell kommer." Jag
  tackade åter igen, för så mycken uppmärksamhet, och som jag ej med
  skäl, utan att synas stötande kunde refysera denna förnyade
  proposition, lemnade jag det begärda löftet. Vidare öfvergick Fröken nu
  i ämne till de lustbarheter, hvilka hos Guvernörens skulle inträffa;
  "har Mamsell Sommer någonsin sett dylika föreställningar: _tableau
  vivant_?" -- "Nej, jag har väl aldrig bivistat någon sådan, men kan
  likväl imaginera mig dem." -- "Ja så, Ack! de äro också gudomliga, min
  syster Majorskan är alldeles en mästarinna i deras arangerande, det är
  alldeles obeskrifligt magnifiquet, skönt att åse dem." -- "Ja, det tror
  jag visst, då de äro lyckade", inföll jag. "Skada att Mamsell ej kan
  bli i tillfälle att bivista denna fest hos Guvernören", återtog Fröken,
  "Mamsell skulle riktigt betagas af förundran och överraskning; och
  balen derefter blir ej heller att förakta, jag har redan med Cloty och
  Jettchen Nobelcreutz öfverenskommit om vår klädsel, jag klär mig i
  rosa-rödt moirée, och en girlaude af blå lupiner, eterneller och
  tusenskönor kring hufvudet, men ännu har jag ej bestämt mig för en
  corbeille à fleurs eller en af stora hvita vaxperlor. Framför allt, men
  det kan väl Mamsell sjelf förstå, begagnar jag långa hängande lockar,
  de klä ju mig, tycker Mamsell ej så?" -- "Jag har ej sett Fröken utan
  dessa, svarade jag, undvikande, och kan således ej yttra mig i detta
  fall." (Frökens hängande lockar föreföllo mig förfärlige, och skulle
  jag ej redan sett några par dylika, hade jag säkert föreställt mig
  ägarinnan till dessa något förvriden.) Fröken ärnade just börja en
  beskrifning om Fröknarna Cloty och Jettchen, då Majorskan oformodadt
  steg upp, samt rekommenderade sig i sin "nådiga tantes" ynnest. --
  Fröken följde naturligtvis hennes exempel, och hann knappt mer än
  ytterligare påminna mig om mitt för morgondagen gifna löfte. "Ack! Fru
  Friherrinna", utropade jag nu ovilkorligt, sedan dessa gäster i sin
  vagn lyckligen aflägsnats, "huru god ni är. Jag skulle väl alldrig
  vidrört denna obetydlighet, skulle ej mitt hjerta ännu flöda öfver af
  den renaste tacksamhet till er; men nu gör jag det, på det ni, hulda
  Friherrinna sjelf må kunna dömma om hvad jag känner, och hvad jag i
  synnerhet i detta fall har skäl att känna, for er mot mig bevisade
  välvilja;" och mi berättade jag henne den lilla passagen före hennes
  inkomst i förmaket. -- "Jag vet, jag känner mer än väl", inföll
  Friherrinnan, "det löjliga högmod och den egenkärlek, hvartill i
  synnerhet Majorskan gör sig skyldig; man måste derföre, med den största
  liknöjdhet, om ock förenad med höflighet, bemöta henne; det gör mig
  verkeligen ofta ondt i synnerhet som blodsband förena oss, men hon är
  ohjeplig. Fröken, tror jag ej så mycket af böjelse, som icke mer för
  att efterkomma sin systers önskan, följer dess exempel, skulle deras
  far fått lefva, hade säkert hans vakande öga i tid rigtat deras
  förstånd, och afvärjt hvarje skadlig inflytelse på deras unga hjertan;
  men ack! han rycktes alltför tidigt bort, och lemnade sina båda
  döttrar, jemte en förhoppningsfull son, åt en allt förverldslig och
  veksinnad mor, hvilken i sina barns dageligen tilltagande sjelfsvåld,
  endast såg otvifvelaktiga bevis på qvickhet och snille, och således
  genom denna efterlåtenhet mera befrämjade än afstyrkte det onda." --
  Jag omtalade nu det löfte jag lemnat Fröken, nemligen: promenaden till
  Gymnastiken. Friherrinnan gillade alldeles mitt beslut att ej längre
  motsätta mig Frökens vänliga förslag; man bör ej, tilltalade hon,
  frånstötande besvara en yttrad välvilja, den må sedan gälla vigtigare
  eller likgiltigare saker, det är och förblir dock välvilja. Resten af
  förmiddagen tillbringades af Friherrinnan medelst skrifvande, samt
  eftermiddagen med emottagande af besök, hvilka utgjordes af
  Öfverstelöjtnanskan E. med sin Frökendotter, samt Kammar-Rådinnan H.,
  dessa båda äldre personer voro systrar, och ett par rätt söta (om jag
  så får kalla dem) gummor. Friherrinnan var som vanligt tillgänglig,
  och, som det tycktes, verkeligen upprymd af detta trefliga sällskap.
  Hos Fröken E. tyckte jag mig i början märka en skymt af högmod, men den
  försvann alldeles, då hon mot aftonen, under en lätt konversation så
  väl till mig, som generelt, meddelade sig hon är ej vacker, mera stor
  och fetlagd, men dock proportionerlig, och har i sitt väsende och
  hållning onekligt någonting graciöst; i synnerhet kan man med största
  nöje höra henne berätta; det obetydligaste erhåller då värde och blir
  utfördt af henne, interessant. Långt snarare än jag det önskat,
  bortilade denna afton, och med en ifrig anmaning till Friherrinnan,
  samt en dito till mig, om ett snart inträffande återbesök, aflägsnade
  sig dessa glada gäster.
  
  Åter har natten bredt sin dunkla slöja öfver sjö och land, och bjudit
  tystnad åt den hvilande jorden. Ser du, Emilia, huru jag lyckligare än
  på många tider, under flere timmar nu sysselsatt mig med dig, du, min
  älskade barndoms syster! När skall jag väl af din hand erhålla den
  första rad, och huru skall ej mitt hjerta innerligen gladas af detta
  prof på din fortfarande vänskap; nu god natt, god natt min Emilia!
  
  
  
  
  Den 7.
  
  
  Frukost-timmen var i dag knappast passerad, då Fröken Doll, under
  mycket buller, inhoppade i mitt rum; hon gjorde vid sitt inträde ett
  allför kosteligt experiment, hvilket, i anseende till den öfverbalans
  kroppen dervid tog, ett ögnablick såg rätt vådligt ut, men slutades
  dock så lyckligt, att endast tvenne invid hvarandra stående stolar, vid
  denna oväntade katastrof, kullstjelpte, och Fröken omsider, efter den
  piruette, hvartill de intrasslade fötterne föranledt, förbryllad och
  högröd tvärstadnade midt på golfvet. Hon såg högst förlägen ut öfver
  detta misslyckade saltomortal, och som hennes bryderi verkeligen höll
  på att smitta mig, tog jag mig i hast mod och frågade, utan att låtsa
  fästa uppmärksamhet vid det nyss förefallna: "om hon redan ärnade sig
  till gymnastiken, och möjeligen vore kommen att afhemta mig?" -- "Ja,
  ja, ja", svarade hon, nu afläggande sitt bryderi, och sedan hon således
  återvunnit sin fattning, gick det af sig sjelft; kullbytten var glömd,
  och färdig att göra en ny, framhoppade hon åter ett par pas de deux,
  och stod nu framfor mig i hela sin intagande gymnastik-kostume, ett par
  vida gulrandiga kulotter, neduti hopsnörpte likt välpinnade korfvar,
  samt en stor rotig, mångfärgad mecka, hvilken utan all slags bandage
  eller bälte, likt en brokig vinge, ständigt flaxade ikring henne. Nu
  satte hon med sjelfförnöjd min båda händerne i sidorna: "säg, hvad
  tycker ni om denna drägt, är den ej otvungen och lätt? man har i den
  afskakat alla bojor, andas sä fritt, kan röras ogeneradt, den eljest
  hopklämda kroppen är nu böjlig att sträckas hit och dit, och framför
  allt ser ni, kan man i den göra de oöfverträffligaste klättringar och
  språng på våra stegar och ställningar, och, fortfor hon helt exalterad,
  få se, få se, om icke ni af allt detta blir så betagen, att ni rätt
  snart blir en verksam medlem af vårt samfund." -- "Jag vill ej
  försäkra", återtog jag nu, "men jag tror fullt och fast, att sådant ej
  händer, så länge ej sjuklighet tvingar mig dertill." -- "Sjuklighet",
  utropade Fröken, "jag är Gud ske lof ej sjuklig, men då man med så
  litet kan förebygga sjuklighet, så"...
  
  "Jag tror likväl icke att jag kommer alt deltaga i detta
  försiktighetsmått, bästa Fröken", inföll jag nu åter och började göra
  mig färdig att åtfölja henne. Vi afreste i den präktiga landeau, som,
  med ett par frustande bruna hästar förespänd, stod väntande framför
  trappan. Ehuru Fröken försäkrat mig det jag ej skulle ångra mitt besök,
  kunde jag dock ej dervid erfara det stora nöje, hvarom hon så mycket
  talat, då jag undantager det hon sjelf, eller rättare hennes ovighet,
  förskaffade mig. Antalet af Gymnastiserande var temmeligen stort,
  omkring tjugu à trettio; dessa undergingo sina pröfningar med
  resignation, och syntes en del onekligen erfara lidanden, hvilka ej
  genom dessa muntra lektioner kunde förmildras, men åtminstone utvisade
  ej fröken Dolls, och en och annans glada ansigten någon smärta; hvad i
  synnerhet den förstnämnda beträffar, gör jag mig ej samvete af, att så
  raillant yttra mig; hon medgaf ju sjelf sig vara fullkomligt frisk.
  Men, jag återgår till mitt ämne: fröken Doll, hvilken verkeligen roade
  mig en stund, i det hon, under mycket bråk, fet och rödbrusig,
  ansträngde sig att i kapp med en kamrat genom repstegarna dingla sig
  upp och ned, och sluteligen, lik en stampsäck, nedföll till golfvet
  innan hon nådde stegens nedre trappsteg; hon lyckades ej bättre, då hon
  medelst en hängande lina skulle öfverhoppa en slags bröstvärn, eller
  (som jag barbariskt nog skulle benämna det) trädbock. Turvis hade
  eleverne gjort sina hopp deröfver, hvari i synnerhet några excellerade,
  då min Fröken, temmeligen säker om sin kupp, med kraftlulla händer
  bemäktigade sig linan, lunkade af, men paff! olyckligtvis tvärstadnade
  midt för bocken, utan att äga förmåga upphinna dess stolta rygg; detta
  var och förblef henne allt vidare omöjligt, oaktadt alla förnyade
  försök. "Nå, tyckte ni ej det var roligt att se?" frågade mig Fröken,
  då vi åter sutto i vagnen. "Å ja, öfningarne äro mångfaldiga, och
  vighet fordras visserligen att med färdighet der kunna slå sig igenom,
  likväl tror jag barn bäst taga sig ut dermed; såg Fröken till exempel
  den lilla flickan, som klättrade högst, upp i cupolen, och sedan med
  verkelig grace nedskrann? den tyckte jag om." -- "Ja, ja, jag vet,
  lilla Mamsell T., ja, hon är ovanligt vig och spenstig, nå dertill
  fordras också blott liten vana, hon har redan länge öfvat sig med
  gymnastik." Sålunda, under ständigt upprepande af, att till denna
  skicklighets ernående endast och allenast fordrades liten vana,
  uppnåddes mitt hem, dit Fröken artigt nog behagat följa mig. Vid min
  hemkomst mötte mig en liten billet ifrån Rosa, hvilken ville underrätta
  sig om jag på eftermiddagen vore hemma, då hon lofvade besöka mig; hon
  ville, skref hon, gerna före den snart inträffande resan till
  Liljedahl, tillbringa en eftermiddag hos mig. Du kan väl föreställa
  dig, älskade Emilia, huru hjertligt detta förslag gladde mig; jag
  hastade således att, med Friherrinnans tillåtelse, bedja Rosa vara
  välkommen. Hon kom då Friherrinnan ännu hvilade middag, och bortpratade
  en rätt munter timme tillsammans med mig; vi sutto i mina rum, hvilka
  föllo henne oändligt i smak. "Du är glad och lycklig nu söta Mathilda",
  inföll hon då jag med oförställd glädje gjorde henne uppmärksam på den
  trefnad och de mångfaldiga beqvämligheter Friherrinnan i öfverflöd
  beredt mig. "Jag ser det bestämdt, ack! hvad det är glädjande;" härvid
  föll hon mig om halsen och stora klara, det hjertliga deltagandets
  oförfalskade tårar lyste härunder i de sköna ögonen. "Ja, jag är
  verkeligt lycklig, söta Rosa", upprepade jag, "men framför allt utgöres
  min lycka af det ömma moderliga bemötande jag minutligen röner af
  Friherrinnan. O! om ni alla visste huru obeskrifligt god hon är."
  
  "Ja, så har också mamma alltid sagt", återtog Rosa, "hon har, i trots
  af Mamsell Bergbruns elakhet alltid lyckönskat dig, ty mamma känner
  igenom många fattiga familjer Friherrinnans otaliga välgerningar, ehuru
  de alltid i största tysthet utöfvas. Ännu helt nyligen köpte hon åt en
  fattig skomakare och hans i yttersta armod lefvande familj, ett litet
  under Liljedahl liggande hemman; fadren, en trägen arbetare, hvilken,
  under en nykter och anständig lefnad, genom sin flit uppehållit de
  sina, samt under sin hustrus årslånga sjuklighet förskaffat henne
  medicin och läkarevård, såg helt oförmodadt, genom grannens
  vårdslöshet, hvars hus först nedbrann, sin lilla koja äfven förvandlad
  i aska; hvar skulle det arma folket finna tak öfver hufvud, och hvar
  mannen tillgångar att åter förskaffa sig verktyg och tillbehör till
  fortsättande af sitt arbete? Friherrinnan Y. skaffar sig snart
  underrättelser om hans uppförande, kallar honom till sig, erfar nu
  familjens oskyldigt iråkade elände samt låter genom tredje hand för
  hans räkning af pappa köpa det omnämnda lilla hemmanet, der karlen nu
  redan, jemte hustru och barn, åter lycklig blefven, stundeligen
  välsignar den menniskoälskande varelse, hvilken han har att tacka för
  sin bergning och utkomst; pappa säger, att mannen med drift och
  arbetsamhet samt tillhjelp af högst tvenne personer, kan der blifva
  behållen karl, i synnerhet som han af sin äldste son redan erhåller
  betydlig hjelp. Hvad hon måtte känna sig tillfredsställd den hulda
  Friherrinnan, som, jemte en god, varm vilja, äfven äger förmåga att
  utöfva så mycket godt." Vårt samtal afbröts nu af Friherrinnans
  personliga mellankomst; hon välkomnade vänligt Rosa, underrätta sig om
  dess föräldrars helsa samt frågade skämtande mig: "om hon,
  (Friherrinnan) i dag fick föreställa mitt främmande, eller om hon som
  gammal, och utgörande tredje person föreföll de unga öfverffödig. Jag
  vågade, till bevis på mitt fullkomliga ogillande af denna sista mening,
  kyssande den älskade handen, ledsaga henne till den beqvämaste plats
  den mjuka soffan erbjöd, framsatte en pall under hennes fötter, på det
  hon riktigt väl skulle trifvas, samt serverade derefter henne, Rosa och
  mig, med vår älsklingsdryck, det herrliga rykande kaffet. Med Rosas
  tillhjelp var jag lycklig nog att medelst sång och musik bereda
  Friherrinnan ett par rätt njutningsrika timmar. Vi sutto som bäst
  öfverlemnade åt en ren glädje, då betjenten hastigt anmälte Grefvinnan
  X. och denna straxt derefter inträdde, icke i Friherrinnans, nej i mina
  rum; Friherrinnan uppsteg; persvaderande Grefvinnan att instiga på
  hennes sida, men med öfvertalande vänlighet afböjde Grefvinnan detta
  förslag, försäkrande, det hon med största nöje skulle qvarstadna här,
  hvarest genom musiken så mycken trefnad vore att förvänta", vid dessa
  ord gjorde hon för Rosa och mig en liten artig bugning, samt nedsatte
  sig jemte Friherrinnan, i soffan. Denna var -- altså Grefvinnan X.,
  om hvilken Majorskan Pygmeus hade talat; jag hade ju föreställt mig
  henne såsom en redan till åren kommen bedagad dame, med hög uppsatt
  mössa, och välstärkt, uddad ståndkrage, samt uttrycket skarpt och
  respektbjudande; nu deremot öfverraskades jag af en varelse, ännu ung,
  och jag skulle tillägga, outsägligt vacker, om ej de af en tärande
  sjukdom redan något förändrade dragen motsade mitt påstående, men
  oemotståndligt behaglig, så vågar jag bestämt kalla henne; kring den
  hvitaste panna nedföllo mörka lockar, icke af de moderna, hvilka såväl
  klädde Fröken Doll, nej, långt derifrån, men af de skönaste och
  rikaste, som ännu någonsin prydt en öppen panna eller smekt en rundad
  kind; den fina näsan, munnen, öfver hvilken jemt ett litet drag af
  presence d´esprit hvilade, och hvaruppå jag genast igenkände en
  lefvande själ, den imponerande, smerta kroppsbildningen, det
  hänförande, litet öfverlägsna, i den fina nackens något trottsiga
  tillbakakastande, dock! hvad vill allt detta, ehuru förskönande det
  hela, säga, då man betraktat dessa ögon, för hvars uttryck jag ej äger
  något namn; du ler måhända åt mitt svärmeri, då jag säger dig, det jag
  endast i ett ansigte förut läst detta höga, detta himmelska, detta
  obeskrifliga! mins du den herrliga altartaflan på konstkabinettet i P.?
  detta fulländade mästerstycke af den odödlige R.O! du minnes den
  säkert, och kan utan mina fåfänga försök tänka dig, hvad jag dock
  omöjligt, omöjligt skulle söka göra dig tydligt. En omsorgsfullt
  broderad skir, hvit krage föll sluteligen öfver den i det ljusaste blå,
  färgade öppna tibetsrocken, hvilken, tillhållen endast af en lätt
  gördel omslöt den smerta gestalten. Förstummad åhörde jag en stund det
  oändligt ljufva och älskvärda i Grefvinnans konversation, de lätta och
  naiva, men tillika skonsamma infall hon då och då framkastade, och
  kunde längre ej afhålla mitt hjerta den beundran hon hos mig väckte.
  "Och detta är Guvernörskan X." framhviskade jag till Rosa, då
  Grefvinnan, under enskildla samtal, språkade med Friherrinnan. "Ja, och
  huru så? frågar du det emedan du ej trodt att så mycken själ, så mycken
  känslighet och intagande godhet kunde förenas med den stela etikettens
  fordringar, med rikedom och börd? Ack! söta Mathilda, sällsynta äro
  visserligen dessa exempel, men ser du, de gifvas dock." Nu tog mig Rosa
  under armen och förde mig in i det hemliga statsrådet, min sängkammare,
  der hon med få ord berättade mig huru Grefvinnan X----s svärmoder,
  ehuru redan öfver åttatio år, utgjorde den klart strålande perla,
  hvilken i den Grefliga kronan spridde ljus och sällhet öfver hela
  familjen. Jag fick nu veta, att Grefve X. varit tvenne gångor gift; att
  han i sitt första äktenskap ägde tvenne arfvingar, en son, hvilken
  redan vistades vid academien, samt en dotter om sjutton år; att det
  sednare giftet skänkt honom trenne, ännu minderårige barn, och var det
  för att fira den vördade farmodrens åttationdetredje födelsedag, de af
  Majorskan omtalte tableanerne voro arangerade. Friherrinnan kom nu, att
  på Grefvinnans anmaning bedja oss spela ett stycke à quatre mains,
  hvilket vi kort förut tillsamman exequerat, derefter spelade jag vår
  sonat, och sjöng med Rosa några nyare sångstycken. Grefvinnan tackade
  oss och syntes nöjd, och om jag ej synes dig alltför egenkär, säger jag
  dig att det gick bra. Efter theét uppstod Grefvinnan, ty hennes vagn
  hade redan anländt, tog afsked af Friherrinnan, nalkades mig, kyste
  mig, hvilket här eljest ej mera är bruket, samt bad mig ej neka sig det
  nöjet, att tillika med Friherrinnan den 13:de Juni skänka henne ett
  besök, då ungdomen (härvid nickade hon åt Rosa och mig), kunde påräkna
  en munter afton. Jag neg ödmjukt samt yttrade med enkla ord, en
  tacksägelse för Grefvinnans godhet. Friherrinnan syntes synbart belåten
  med denna vänliga anmaning, samt hoppades äfven, det intet måtte hindra
  henne ifrån åtnjutandet af denna glada dag. "Den trettonde", sade Rosa,
  så snart Grefvinnan lemhat rummet och började räkningen ifrån tum till
  tum, "i dag hafva vi den sjunde, låt se, en, två fre, fyra, fem, sex,
  precis efter sex dagar, ack! då äro vi ännu qvar: efter sex dagar, hvad
  det skall bli roligt! hör söta Mathilda, huru tänker du kläda dig? men
  hvad, du är ej glad, hvarföre är du i hast så bedröfvad, just då så
  mycket bjuder dig motsatsen, säg, hvarföre lider du nu Mathilda?" --
  "Goda deltagande Rosa", afbröt jag nu, "denna veka, ömma själ, jag vill
  ej mera oroa dig, jag vill åter bli glad." -- "Men säga mig vill du
  dock", smekade Rosa, "hvad som så hastigt störde din glädje, du var ju
  nyss så munter; säg dock Mathilda?" -- "Jo det vill jag, huldaste Rosa,
  jag var redan förut i min själ bevekt, och då jag nu hörde Grefvinnan
  omtala det nöje hennes bal skulle förskaffa oss, blef jag ännu mera
  upprörd, Rosa! jag har ej dansat sedan mina föräldrars död!"... "Söta,
  söta Mathilda!" snyftade nu Rosa, kastade sig handlöst ned i soffan och
  gret öfverljudt. Jag hade nu all möda att lugna Rosa, satte mig vid
  flygeln och började spela! "fria vill Simon Sälle", så länge och så
  allvarligt, till dess Rosa under tårar, ifrån kudden upphöjde hufvudet,
  började betrakta mig, samt sluteligen, då jag ej längre mäktade
  återhålla ett ofrivilligt skratt, rätt hjerteligen instämde deri.
  Friherrinnan kallade oss nu intill sig, förde oss till en korg
  fullrågad med de skönaste vindrufvor och appelsiner, hvilka just nu
  genom gamla Grefvinnan X. blifvit henne tillsände, samt bad oss deraf
  mätta oss, sjelf vågade hon ej fortära deraf. Rosa svalkade med
  begärlighet sina glödande läppar med de saftige drufvorne, samt
  stoppade för den lilla Victors räkning en frisk appelsin i sin pirat;
  vagnen hade äfven redan kommit, för att afhemta henne, och med hennes
  afresa slutades också denna glada afton. Åter "en god natt", dröm
  Emilia! om din sannaste vän Mathilda.
  
  
  
  
  Den 10.
  
  
  Upptagen dels af visiter dels af contra visiter samt små bestyr för den
  hos Grefvinnan X. blifvande balen, har jag på dessa tvenne dagar endast
  hunnit tänka, men det likväl rätt hjertligt och offa på dig. Denna
  tredje skulle dock ej -- så beslöt jag -- försjunka i natt, utan att
  jag med dig fått bortprata en vänlig stund. Du tycker väl, och det med
  skäl, att tvenne fulla långa dagar borde gifva rikliga änmen till
  meddelanden men så är likväl ej. I förrgår var Friherrinnan ovanligt
  rask, och proponerade, sedan vi med arbeten tillbringat vår förmiddag,
  att på eftermiddagen resa ut på ett par besök. Friherrinnan önskade
  hafva mig med, och hennes önskan är min käraste lag. Hon gjorde
  alltså en visit hos Ofverjägmästarinnan Bjellerdorf, men nej,
  hon lemnade henne endast ett visitkort; ty lyckan, eller olyckan
  fogade, att Öfverjägmästarinnan ej var hemma. "Ni har ju sett
  Öfverjägmästarinnan, Mathilda?" frågade Friherrinnan under det vi till
  Friherrinnan C. fortsatte vår curs; "ja." -- "Denna person är en medlem
  i sällskapslifvet, till hvilken regelmässiga besök ej får åsidosättas,
  men, ni såg och hörde ju henne i flere dagar, jag behöfver således ej
  öfver henne göra er en beskrifning; hon förklarar sig sjelf för ett
  uppmärksamt öga." Vi stadnade nu framför Friherrinnan C's hus, och voro
  så lyckliga att blifva emottagne. Du mins väl, Emilia, den personliga,
  ehuru fjera presentation jag å Ångfartyget gjorde; dig af Friherrinnan
  C. och dess trenne döttrar? samma Friherrinna och samma fröknar visade
  sig nu, de sednare i ståtliga moderna kostymer, der ej en rynka, ej ett
  snöre förfelade sin plats; raka och cirklade emottogo de Friherrinnan,
  samt helsade äfven i nådighet -- sedan Friherrinnan föreställt mig dem
  -- mig ett gracieust välkommen. Denna korta visit medförde ej något
  särdeles nöje och efterlemnade således ingen längtan till dess
  återförnyande. Det återstående af aftonen fortgick med att för
  Friherrinnan högt uppläsa stycken utur hennes favoritlektyr "Schiller",
  och härmed slutades dagen. I går stod jag ännu och rangerade min
  toilette, då Friherrinnan lät kalla mig, jag hastade in till henne.
  "Gör er beredd, Mathilda lilla", yttrade hon, nickande till mig en god
  morgon, "att tillsammans med mig göra en liten tur uti staden; jag har
  hvarjehanda små uppköp att göra, och önskade gerna att ni åtföljde
  mig." Jag ordnade nu i hast min klädsel, påtog mig hatt och shawl, samt
  skyndade att åter infinna mig hos Friherrinnan, hvilken äfven var
  färdig; vagnen körde fram och nu bar det af. Vid en Galanterie-bod lät
  Friherrinnan hålla, samt utsteg, åtföljd af mig. Nu lät hon i boden, af
  präktiga siden och florpackor, nedtaga de yppersta, vis à vis dem
  rådfrågande min smak, men som jag omöjligt kunde inse hennes afsigt,
  eller i dag förlika mig med hennes smak för ljusa, med hennes ålder
  ingalunda öfverensstämmande färger, sade jag beslutsamt: "Friherrinnan
  måste godhetsfullt ursäkta mig, men i dag förmår jag ingalunda yttra
  min smak, i anseende till Friherrinnans val, jag skulle då våga säga,
  att alla dessa färger äro för Friherrinnan mycket för lystra." -- "Ja
  för mig, sannt nog, Mathilda, men för er?" -- "O! min nådiga
  friherrinna, för mig?" -- "Ja för er, ni misstycker väl ej att jag
  önskade få bestämma er klädsel på den första bal ni jemte mig
  bevistar?" -- "Ack Fru Friherrinna, denna godhet..." -- "Välj nu blott,
  välj, men enligt min alfvarliga bestämda önskan, något af dessa
  dyrbarare; låt se, på hvilket af dessa er smak faller", och härvid
  framradade hon flera packar de aldraherrligaste sidentyger, ljusröda,
  gula, blå, samt hvita.
  
  "Då Friherrinnans godhet tillåter mig något val, väljer jag utan
  tvifvel detta", och härvid framsköt jag ett bländande hvitt
  silfveraktigt tyg, med de skönaste iväfda blommor; "men Fru
  Friherrinna, jag torde ingalunda behöfva ett så dyrbart plagg, måhända
  kunde i min garderobe finnas någon, ehuru ej så präktig, dock passande
  klädning, som, då man betänker mina tillgångars ringhet, skulle bättre
  anstå mig; denna är" ... "alldeles passande på en stor bal, min lilla
  Mamsell, utan pretention", hviskade Friherrinnan mig vänligt i örat, ty
  betjeningen återkom nu ifrån sina beskickningar, bärande askar, lådor
  etc etc., hvilka alla uppradades på disken framför oss. Nu lät
  Friherrinnan af det hvita tyget afmäta en dubbel mängd af alnar till en
  rik klädning, yttrande sig högst nöjd öfver mitt val af färg, aflade
  åter dubletter af silkesvantar, silkesstrumpor, sidenskor, blonder och
  dyrbara shawletter, och lät sedan hon liqviderat alltsammans, bära det
  till sin vagn; nu befallte hon kusken stadna vid Fru Köller, stadens
  förnämsta modkrämerska, och här förnyades åter hennes mot mig visade
  godhet; enligt egen smak skulle jag nu, utur det rika förråd af de
  utsöktaste franska blommor, hvilka här framlades, välja mig en
  hårprydnad; mitt val stadnade ovilkorligt vid en utmärkt vacker
  halfkrans af förgät mig ej, och hvita bellis; "denna, -- om jag får?"
  Friherrinnan nickade ett bifall; "välj ännu en, för en flicka af
  omkring edra år, men litet gladare färg." Jag valde åter en med
  ljusröda bellis och hvita spiriga fjederblommor, den var obeskrifligt
  vacker. Nu tog Fru Köller under Friherrinnans tillsyn ett mått af mig
  till den eleganta klädningens förfärdigande, ty det deltes i tvenne
  delar, den andra hälften medtogs, och vi rekommenderade oss. "Huru
  skall jag någonsin kunna göra mig förtjent af denna gränslösa godhet",
  framstammade jag, då jag ändteligen invid Friherrinnans sida satt i
  vagnen, huru mycket uppoffrar icke Friherrinnan nu, och hvarje
  ögonblick genom denna omsorg, denna aldrig upphörande moderliga ömhet.
  Jag söker förgäfves ett ord, som kunde tyda den tacksamhet jag känner
  för dessa otaliga välgerningar. Friherrinnan såg på mig, med denna
  hjertliga blick, hvilken utan ordens tillhjelp förklarar så mycket,
  lade flygtigt sin hand uppå min, och sade med vänlighet: "nå väl
  Mathilda! låt mig då alltid af ert hjerta erhålla denna barnsliga
  benämning, anse mig verkeligen som er ömmande mor, och jag vill med
  tillfredsställelse i er, hylla en älskad tillgifven dotter; gör mig nu
  genast en hjertlig fägnad, tillade hon då vi redan gingo trapporne
  uppföre till hennes våning, och res! med denna bagatell till Rosa B.
  Det är du Mathilda, som gifver henne detta lilla minne för hennes
  vänskapliga bemötande, under er gemensamma ångbåtsfärd; bör du det,
  härigenom kan du på ett anständigt sätt, godtgöra den omsorg hennes far
  möjligen under denna tid hade för dig", och nu afskiljde hon de
  effekter, hvilka skulle tillhöra Rosa, samt afskedade alltsammans. Rosa
  hoppade af oförställd barnslig glädje omkring mig, vid hvart enda
  pakett jag, framkommen till henne, upptog. "Ack! så skönt! så skönt!"
  skallade hennes högljudda utrop; i synnerhet förtjuste henne den
  verkeligen ovanligt vackra blomsterkransen; hon sprang till spegeln,
  lade den på sina lockar, dansande, under innerlig förnöjelse, kring
  rummet; Hofrådinnan berömde det rara tyget, complimenterade öfver
  Friherrinnans oförväntade godhet, brydde Rosa för hennes danslust, och
  säkra förväntan på den Grefliga bjudningen, hvilken möjligen kunde
  uteblifva; då Rosa till denna sista invändning immerfort åberopade sig
  de meningsfulla blickar Grefvinnan tillsändt så väl henne, som mig. Jag
  lemnade nu Rosa åt sin lifliga glädje, ännu öfverenskommande om ett
  sammanträde före den vigtiga dagen, samt afreste.
  
  På eftermiddagen: fortsättning med läsning af Schiller; och tankar
  vidare på dig Emilia. "Vivat!" skref Rosa på en liten rosenfärgad
  papperslapp, hvilken, af hennes fina fingrar bildad till en sirlig
  biljett, tidigt i dag morgons mötte mina blickar, "Vivat! bjudning till
  Grefvinnan X., att den 13 hos henne dricka thé och passera afton." --
  "Hvad säger nu mamma om allt detta?" triumferade Rosa, då hon en timme
  derefter i egen hög person till mig inträdde, att för de herrliga
  presenterne hos Friherrinnan aflägga sin skyldiga tacksägelse; "hvad
  säger nu mamma tror du, då hon oaktadt sitt bryderi till mig i går,
  straxt efter det du lemnade oss, genom Grefvinnans betjening emottog
  invitationskorten?" -- "Hon säger väl, att ymnigt vatten fallit på din
  qvarn kära Rosa", inföll jag, "men tror du ej, att mera skämt än
  ofvertygelse låg under detta din mammas yttrande?" -- "Jo, jag tror
  nästan så", återtog Rosa, "ty mamma roar sig verkeligen lätt ofta, att
  i dylika fall raillera." Nu ingick Rosa frimodigt till Friherrinnan och
  återkom snart nog, sedan, enligt sin utsago, hon med möda fått
  tillfälle tacka för gåfvorne. Friherrinnan hade alltid behändigt
  undvikit detta ämne. Rosa uppehöll sig ej länge hos mig, emedan några
  af hennes far väntade middagsgäster fordrade hennes hemmavaro.
  
  Rosa hade just hunnit lemna oss, då en Postiljon inträdde och till
  Friherrinnan aflemnade ett bref; knappt hade hon kastat ett öga på
  utanskriften, då hon, under ett högt glädje-utrop, uppslet couvertet
  och häftigt tryckte brefvet till sina läppar, "ifrån min son! dessa
  efterlängtade rader", var allt hvad hon under glädje och öfverraskning
  förmådde yttra. Hon ilade så fort det lät sig göra till sina rum, och
  jag -- aflägsnade mig till mina. Hennes son! upprepade jag för mig
  sjelf... Hon hade en son! derom hade hon ännu aldrig nämnt. Denne var
  en person, så oförmodadt framträdd på scen, så jag knappt kunde förlika
  mig med möjligheten af hans tillvaro. Och hvar vistades denne son?
  liknade han i mildhet och englagodhet sin mor? dessa voro allt frågor,
  hvilka jag ännu, intagen af förundran, oupphörligt gjorde mig sjelf.
  Glad på Friherrinnans vägnar satte jag mig ned, samt började på Pianot
  preludera några toner, och sjöng, likasom inspirerad, utan någon
  bestämd melodie -- dessa enkla, men passande verser, författade af vår
  älsklings-skald:
  
      "Svala du, som rör så gerna vingen,
      Med ett tröstens bud till henne flyg,
      På dess skuldra sitt, och sedd af ingen
      Dessa ord i hennes öra smyg:
      Goda moder!
          (här vågade jag endast för tillfället förändra benämningarne)
                  om din son du saknar,
      Hör hans trogna hälsning genom mig,
      Nästa morgon, endast vinden vaknar,
      Lossar han sin båt och söker dig
      Lång är vägen, och han sjelf behöfver,
      Vindens hjelp, att klyfva fjärd och sund,
      Men; --"
  
  "Ja! min dyra Mathilda" sade Friherrinnan, hvilken under min sång sakta
  inkommit -- "vägen är lång, du har rätt, väl icke i morgon -- men snart
  hoppas jag dock få återse denna älskade son, hvilken ödet länge skiljt
  ifrån mig, se här -- visande på brefvet -- här har jag det skrifteliga
  löftet, att ännu i sommar, så snart hans permission utfallit, blifva i
  tillfälle -- se och omfamna min Gustaf!" Ett nytt lif lefver sedan
  dessa raders ankomst upp hos Friherrinnan, hvilket sprider lust och
  kraft i hela hennes varelse; hon tänker, hon talar nu endast om sin
  Gustaf, och har redan i dag, biträdd af mig, uppsökt och framtagit
  otaliga packar de superfinaste skjort- och linne-plagg, hvilka länge
  sedan förfärdigade, blott i förväntan på sin ägare, hittills legat
  ovidrörde. Jag har till deras märkande och nummererande (hvilket
  blifver mitt arbete) formerat minst ett halft dussin pennor, och ännu
  aldrig har i min lefnad jag sammantaget tecknar så många G----n, som
  till profbitar denna korta aftonstund. O! huru begärligt griper jag ej
  hvarje, äfven det obetydligaste tillfälle, att uppfylla de önskningar
  af Friherrinnan möjligen kunna göras; hvarföre, hvarföre, skall jag ej
  äga förmåga att oftare och kraftfullare genom handlingar visa henne min
  tacksamhet.
  
  
  
  
  Den 14.
  
  
      Bland sommardagens barn en ros jag såg
      I första stunden af dess blomningstid,
      Med purprad kind i knoppens famn hon låg,
      Och drömde blott sin oskuld och sin frid.
  
                                      R----g.
  
  Ännu något hufvudyr, trött och olustig efter den utgångna nattens
  mödor, smyger jag dock så gerna, med tanken på dig, till mitt lilla
  skrifbord, fattar i pennan och tecknar med varmt hjerta på det stela
  pappret min Emilia en god afton, hvad skall väl dock den tråkiga
  varelsen med de sömniga ögonen och det varma hjertat nu kunna säga dig?
  Jo, först och främst lemna dig en den innerligaste tacksägelse för den
  glädje du gemon ditt obeskrifligt kärkomna och oförväntade bref skänkt
  mig; denna sällhet vågade jag visst icke ännu hoppas; föreställ dig
  således den jag verkeligen erfor vid emottagandet af dina rader. Att du
  saknar mig Emilia! att tiden varit dig en evighet sedan vi åtskiljdes,
  ack! hvad detta bevis på din vänskap fägnar mig, du min första, min
  uppriktigaste vän. Jag satt i går morgons, likasom de tvenne föregående
  dagarne, träget sysselsatt med mitt arbete, broderandet af en
  silkes-tylls-krage till Friherrinnan, och höll just på att sluta denna
  kära sysselsättning, då Friherrinnan med ditt bref i den hög upplyftade
  handen inkom, och, under muntert skämt yttrade: "hvad får jag för
  detta?" -- "En ödmjuk tacksägelse" utropade jag, ty en glad aning
  hviskade i mitt öra: "Emilia" -- och se! verkeligen igenkände jag nu
  dessa välbekanta drag af din hand. Du frågar mig så deltagande, hulda
  vän, om allt hvad min egen personlighet beträffar, och önskar så
  vänskapligt dela mina bekymmer; o, Emilia! äger jag väl nu några? äro
  de ej alla undanröjde af denna engel, denna moderliga vän, hvilken
  endast genom beredandet af andras sällhet, finner sin egen. Jag är
  nu så lycklig jag någonsin kan bli, och önskar ingenting högre,
  ingenting mera till fullkomnandet af min sällhet. Tack min Emilia för
  vänskapsfulla helsningen ifrån Prostinnan K., jag blef obeskrifligt
  glad att af den välmenande gumman finna mig så ömt ihågkommen, det är,
  näst en huld försyn, henne jag har att tacka för min nuvarande trefnad,
  ty hon var det utan tvifvel, hvilken i samråd med sin bror, -- den
  här å landsorten boende Brukspatron A. -- delgaf sin ungdomsvän
  Friherrinnan Y. det medellösa, olyckliga tillstånd, hvari jag genom
  mina dyra föråldras frånfälle försattes. -- Ofta har jag i mitt hjerta
  inneslutit henne i mina böner till Gud, återgälde han genom fortfarande
  framgång henne och hennes omgifning, den välvilja hon städse bevisat
  mig, och mina älskade bortgångne. Det fägnar mig höra det Wilhelm K.
  varit hemrest, och föreställer jag mig lifligt den glädje såväl Prosten
  som Prostinnan häraf erfor. Det något mysteriösa i ditt bref fattar jag
  ej; du skrifver: "af oförutsedda anledningar har Wilhelms hemmavaro
  till allas vår glädje fördröjts, och äfven du Mathilda, skall snart
  komma att glada dig öfver ett och hvarje." -- Du sätter verkeligen min
  nyfikenhet på för stort prof Emilia! deröfver du ej med skäl kan undra,
  då, enligt hvad jag kan sluta till, detta "ett och hvarje" äfven gäller
  dig. Måste jag nu börja gissa? då gissar jag ... men tyst, du skall i
  din tur bli nyfiken, jag gissar väl något, ty jag äger en gammal, icke
  så alltför ringa anledning dertill; men upplyser dig nu partout ej
  hvarom det är. Dock! så länge du bemödar dig om, att få rätt på mina
  gåtor, vill jag för dig omtala en dröm jag nyligen hade; jag drömde mig
  nemligen, som ju äfven förhållandet är, vara skild ifrån dig, och all
  min fordna sällhet. Tyst, och rublande öfver vanskligheten stod jag en
  aftonstund försunken i tankar, och skådade ut i den fjerran dunkla
  rymden, der dagen redan lemnat rum för den inbrytande nattens skuggor;
  jag såg jordens dimmor i förunderliga skepnader uppstigande, öfver sjö
  och land utbreda sina hvita luftiga mantlar; hvila hade sänkt sig
  öfver hela jorden, endast här och der skimrade ännu ett och annat ljus
  för att snart fullkomligt utslockna; då fästades plötsligt min
  uppmärksamhet af en liten stjerna, hvilken med obegripligt sken
  framlyste på den mörka himmelen; länge tindrade hon i allt klarare och
  klarare glans, tills hon sluteligen, utspridande tusende skiftande
  guldstrålar, under utvidgande antog en ljusning så herrlig, så
  obeskriflig, att endast din egen inbillning kan göra dig begriplig
  denna verkan af en skapande allmakt. Jag stod alldeles hänryckt af så
  mycken aldrig förutsedd prakt, då en engel, så skön, så mild, som din
  fantasie möjligen kan den ana, utur dessa luftiga vägar framstod,
  sänkte sig på det nu förtydligade gyllene molnets kant, utbredde den
  skära vingen och började sakta sväfva ned; mitt hjerta klappade af
  häpnad och längtan. Molnet närmade sig jorden, men se! icke mer den
  sköna engeln, nej, en snöhvit dufva uthvilade nu den trötta vingen
  invid mina fötter. Betagen af dess huldhet nedböjde jag ovilkorligt
  handen att smeka det älskeliga väsendet, då hon med klingande röst
  liksom framsjöng dessa ord: "uppehåll hvarken dig eller mig Mathilda,
  men afskaka i sömnens armar din jordiska hydda, så vill jag under
  nattens tystnad på min ilande vinge bära din själ till det land, der du
  helt nyss under längtans drömmar upplefde fordna glädjedagar." Detta
  var knappt uttaladt, då jag redan lätt och lycklig gungade öfver haf
  och land; snart kringsväfvade mig mitt hemlands friska vindar, och nu
  -- nu, o! huru gränslöst lycklig, huru gränslöst saknande -- nedsjönk
  jag på den grift som inneflöt allt hvad lifvet gifvit mig kärast! Min
  följeslagerska, den hvita dufvan satt, likt ett himmelskt budskap,
  hvilande på korset af den lilla grafvården, men sänkte sig stundom ned
  till mig och bortflägtade med vingen den tår, hvilken i nattens kyla
  halfstelnat i mitt öga. Nu kringsväfvade hon, likasom välsignande den
  tysta daggstänkta kyrkogården och nedsänkte sig derefter till mig med
  till flygt lyftad vinge; åter några snabba vingslag och jag stadnade
  vid ditt hem, Emilia. Jag såg dig, nu som fordom kringsväfvad af
  glädjen, ty dina föräldrar omgåfvo dig, friska och älskande; allt var
  sig likt såsom förr, endast en förändring hade inträffat, hvilken, som
  jag alltför tydligt fann, kom dina ögon att stråla lifligare, din kind
  att glöda högre, och gissa nu åter du! mysteriösa Emilia, hvilken var
  orsak dertill... Jo! Wilhelm K. Wilhelm, i egen hög person satt,
  älskande och lycklig invid din sida, och uttalade med stammande läppar,
  bekännelsen om den innerliga kärlek han redan länge -- ehuru i tysthet
  -- hyst för dig. Gryningen af den nya dagen började redan skymta i
  öster, och Aurora rodnande ikläda sig sin purpurmantel, då jag
  uppvaknade utur denna sällsamma dröm. Och Emilia! nu svara mig, har jag
  gissat rätt? eller kan din leende mun, ditt skälmska öga längre förneka
  sanningen af min hjertliga fråga?
  
  Jag måste väl dock, oaktadt jag det nu aldeles icke borde, för dig orda
  något om gårdagens högtidligheter; följ nu då, med uppmärksamhet den
  ståtliga statsvagn du ser rulla af ifrån det präktiga hus Friherrinnan
  Y. bebor; vill du veta hvilka de båda fruntimren äro, som i vagnen
  sitta invid hvarann? jo, Friherrinnan Y. och en ung person Mamsell S.,
  hvilken Friherrinnan af godhet tagit i sitt hus; dessa resa nu på stor
  bal till Grefve X. Hvad den stackars flickans hjerta måste klappa, hon
  som ännu aldrig befunnit sig i någon så stor krets; huru månne hon i
  sin baldrägt ser ut, det vore ändå roligt att veta ... så här ungefär,
  hör jag Emilia för sig sjelf resonnera, och ehuru du redan mer än väl
  borde veta, till och med huru hvar enda rynka sitter (ty när är väl
  någon småstads eller landtbygds flicka likgiltig för dylika models
  fordringar), vill jag dock för bättre minne skull, ännu en gång, för
  dig upprepa hvart och ett särskildt af min verkeligen galanta kostym;
  men, hvar blandar jag mig nu? se då först hit, se Friherrinnan Y. i en
  mera mörk än ljus silfvergrå royalklädning, hvilken, vid och yppig,
  kringsluter den höga gestalten; en mantille af ljusgredelint sidensars
  med iväfda hvita atlasblommor, rikt garnerad med breda äkta blonder,
  faller öfver dess axlar och hals, når nästan fötterna, samt
  sammanhålles vid halsen af ett rikt brillants-smycke; hufvudet betäckes
  medelst en ledig hopfästning af skirt spindeltyg, hvaröfver, ifrån ena
  sidan, en enda ståtlig hvit plym smakfullt nedfaller. Om du kunde
  föreställa dig Emilia, hvad hon i denna drägt var skön, jag kunde på
  länge icke taga mina ögon ifrån den herrliga varelsen. Nå, nu trippar
  äfven jag fram till ditt skärskådande; jag skall ju på bal och bör
  således hafva iakttagit hvarje, äfven det minsta försigtighetsmått, för
  att inför sjelfva kritikens ögon kunna bestå. Du känner väl, kära
  Emilia igen din Mathildas något bleka ansigte, der dock, enligt hvad
  jag med glädje kan försäkra dig, kinden genom sednare tiders milda
  vårflägtar redan uppfriskad, visar tydliga spår af hjertats återvunna
  tillfredsställelse -- Nå väl, kring pannan, der ingen enda lock står
  att finnas, sluter sig den vackra half krans jag af Friherrinnan
  erhöll, håret är i nacken lågt bundet, samt i flere varf fördt till en
  prydlig corbeille, (detta är ej min förtjenst, ty kammarjungfrun är
  mästarinna i hårklädsel), min klädning vet du ju, är vacker öfver all
  beskrifning, och sitter (hvilket blir madame Köllers merite) oändligt
  väl; den är tillskuren enligt yppersta mode, samt garnerad med breda
  blonder och engageanter; en lång hvit silfverblommig gaze-zephir
  betäcker sluteligen min hals. Men vet du väl, Emilia, hvilken var den
  dyrbaraste af alla de prydnader, hvari jag nu höljt mig? nej, -- nå, så
  hör då: mig ovetande, hade Friherrinnan utur mitt alltid öppna schatull
  framtagit det hår jag till minne af min mor ägde, i hast deraf låtit
  förfärdiga en utmärkt vacker kedja, samt af en brillantsring, den jag
  ofta med beundran sett stråla på Friherrinnans finger till densamma
  föranstaltat ett lås, så obeskrifligen täckt, att mina ögon sällan i
  den genre sett någonting herrligare; denne för mitt hjerta nu i dubbelt
  afseende kära gåfva, låg i går morgons på min toilette, innesluten i en
  liten enkel ask, en pappersrimsa var utbredd deröfver, hvilken blott
  innehöll dessa ord: "minne af Mathildas båda sanna vänner". Tänk dig
  Emilia min känsla vid denna syn, denna uppenbarelse. Jag störtade med
  kedjan i handen till den älskade, sanna vännen, och låg länge sluten i
  dess famnande armar; hvad jag yttrade vet jag ej, ty jag var så rörd,
  att jag knappt kunde framföra ett ord, jag kände endast tårarne, hvilka
  våldsamt runno utför mina kinder. Då jag nu således stod färdig, och,
  pådragande mig den präktiga silkesvanten, ännu kastade den sista
  pröfvande blicken i spegeln, inkom Friherrinnan, närmade sig mig, vände
  mig omkring åt alla sidor, samt, sedan hon nogsamt beskådat min
  klädsel, tryckte med hjertlighet en lätt kyss på min panna, sägande:
  "min lilla dotter behagar mig rätt mycket och kommer att göra sin mor
  heder." Ack! söta Emilia, hvad detta okonstlade loford, yttradt af
  hennes läppar, gladde mig, och du må gerna le åt mig, då jag säger, att
  jag deraf kände mig innerligt tillfredsställd. På slaget sju, för att
  ej undgå tableauerne, afreste vi. Friherrinnan emottogs i den superbt
  eclarerade salonen af Guvernören och Guvernörskan, hvilka redan voro
  omringade af ett stort antal gäster. Guvernörskan fägnade sig öfver
  Friherrinnans ankomt, ledsagande henne till ett stort förmak, der
  hennes Fru Svärmoder, gamla Grefvinnan, omgifven af flere äldre fruar,
  satt diskurerande i den ståtliga soffan; dagens drottning, som jag
  gerna vill kalla den vördnadsvärda gamla, uppsteg nu, och nalkades
  långsamt med af vänlighet strålande anlete, den ankommande. Ack Emilia!
  hvad ålderdomen är skön, då hon icke vanprydes af en utmärglad kropp
  eller själ, det vill säga: då hon vid åttatietre år med lefvande
  tankekraft vid hvarje företag, ådagaläggande ett friskt och vaket
  sinne, icke nödgas tillgripa, hvarken käpp eller krycka, eller anlita
  en hjelpsam hand för att utur en stol eller soffa uppstiga, men, som
  fallet hos denna aktningsvärda fru var, med egen kraft långsamt men
  säkert vandrar sitt utsedda mål till mötes. Hög, stor och reslig
  närmade sig, som sagt är, den ålderstegna till Friherrinnan, räckte
  henne välkommande den emottagande handen, samt förde henne till soffan
  der en plats redan var Friherrinnan utsedd. En grön (hoppets i alla
  åldrar behagliga färg) sidenrock, framtill allvarligt hopfästad med
  sina små silfverknappar, samt en tätt veckad spettshufva, var den
  gamlas enkla men träfliga prydnad; jag vet ej huru länge, om jag fått
  följa min böjelse, jag kunnat betrakta denna herrliga syn, skulle icke
  den återvändande unga Grefvinnan, hvilken äfven till soffan åtföljt
  Friherrinnan, nu tagit min hand och till en plats i den af menniskor
  öfverfulla salonen, ledsagat mig. Grefvinnan ursägtade nu med
  vänlighet, i det hon följde mig, sin äldsta dotter Aurelia, hvilken,
  upptagen af bestyr för den ifrågavarande surprisen, ej kunde uppfylla
  sin plats, som värdinna, men, hoppades hon, fröken skulle sedermera
  godtgöra denna uraktlåtenhet. Ensam lemnad hade jag näppeligen hunnit
  nedsätta mig, förr än jag tydligt hörde utropas: "dä va Mamsell Sommer!
  nå för gu va icke dä hon." Nyfiken att erfara hvilken i denna för mig
  okända samling möjligen kunnat nämna mitt namn, vände jag hufvudet åt
  sidan, derifrån rösten kom, och varseblef nu ganska riktigt Fröken
  Doll, hvilken framlutad ifrån sin stol, gjorde ifriga bemödanden
  att få sitt undanskymda föremål i sigte. Till hennes synbara
  tillfredsställelse fann hon nu detta sitt föremål, och begynte med en
  familier nickning, hvilken länge fortsatt, slutades sålunda, att Fröken
  ifrån sin plats uppsteg, närmade sig mig, och intog en vid min sida
  ledig. "Nå kors! jag kan säga", började Fröken, "jag blef rätt flat att
  se Mamsell här, nej verkeligen jag det tänkte; Mamsell nämnde ej något
  derom, då jag härom sistes talte med Mamsell angående denna fest? nå
  men i alla dar hvad det tyget är vackert Mamsell har till klädning, det
  är visst köpt hos D.? har Mamsell sjelf sytt den? Lifvet sitter
  alldeles som skulle det vara gjordt af Madame Köller; ja, den menniskan
  är alldeles makalös i att förfärdiga plagg, men så går hon ej heller af
  för små smulor; tre Riksdaler för ett enda lif, nog är det enormt, men,
  hvad vill man göra, det hör nu en gång till goda ton att låta sy sina
  klädningar ute, och hvem ville väl för tre Riksdalers besparing gå
  ifrån den? Engageanterna äro magnifiqua! veritabelt äkta blonder,
  jag undrar hvad alnen kostar? Min syster Majorskan har fåfängt
  efterletat så breda. Mamsell gick henne säkert i förväg och borttog de
  sista. Jag ser Mamsell har vantar, alldeles dylika med Cloty och
  Jettchen Nobelcreutz; de äro superba, verkeligen superba. A propos,
  känner Mamsell Fröknarna Nobelcreutz? De sitta der uppe i hvita
  gaze-klädningar, icke de med pannbanden, det är Fröknarna Q.; nej, de
  med blomsterbouquetter på kjolen, och blomkransar på håret, som just nu
  tala med Löjtnant Pirouette; de äro rätt söta, gentila flickor, men oss
  imellan sagt, hafva de dock ett stort fel, de vilja nemligen vara
  alltför mycket båla och förnäma, och tycka sig genom sin rikedom vara
  något för mer än andra menniskor. Men, hvad tycker Mamsell om Fröknarna
  Q.? de se ju rätt näpna ut, eller huru? Jag för min del vet dock ej
  hvad det är man i allmänhet hos dem så mycket värderar; nog fins
  det flickor hvilka äga den belefvenhet som de; deras far var Kapten
  i ----sk tjenst och efterlemnade ej någott större förmögenhet, än att
  enkan med sina tvenne plantor nu deraf nätt kan lefva, men, de äro nu
  en gång ansedda, och till och med omtyckta, samt räknas i och för sitt
  lilla von, till noblessen. Men hvad säger Mamsell om min klädning, är
  icke färgen lysande och vacker? i synnerhet klär den bra vid ljus; jag
  hade heller ingen möda ospard må Mamsell tro, att få den i ordning, ty
  som Madame Köller var så förskräckligt öfverhopad med arbeten, att hon
  ej hann med vidare än lifvet, fick jag sjelf i flere dagar hålla på med
  den tråkiga kjolen och garneringen." Sålunda, under ständigt omvexlande
  ämnen, varierade den goda Fröken immerfort, utan att gifva sig möda, på
  sina otaliga frågor och meddelanden, invänta ett enda svar; jag hade
  verkeligen svårt att med min blotta tanke följa denna exempellösa
  liflighet, hvilken ej af något motstånd tycktes låta sig störa. Fröken
  vände sig dock helt oförmodadt till sin granne på andra sidan och nu
  först blef jag i tillfälle att ostörd få betrakta den unga Grefvinnan,
  hvilken längs salongsgolfvet promenerade arm i arm med den vackra
  Öfverstinnan Z. jag ju redan sedan Ångbåtsfärden för dig omnämnde. Ett
  herrligare par kan man sällan se; Öfverstinnans intagande skönhet; och
  det obeskrifligt interessanta, själfulla, himmelska i Grefvinnans hela
  personlighet, stridde vexelvis att fängsla den af beundran intagna
  åskådaren. Båda förenade sig i den möjligaste enkelhet, båda i ett lätt
  förekommande men värdigt sätt. Kring Öfverstinnans runda och utmärkt
  väl bildade kropp smög sig en hvit silkesrandig skir klädning, hvilken
  i mångfaldigt yppiga veck ledig nedföll kring lifvet, och genom sin
  längd alldeles skylde de små fötterna; den hvita fylliga halsen var fri
  ifrån hvarje yttre prydnad, och betäcktes endast af en lång dyrbar
  blondslöja, hvilken, lik an lätt sky, vid hvarje obetydlig rörelse
  omsväfvade den hulda varelsen; det långa mörka håret var bart, och
  äfven utan någon främmande grannlåt smakfullt hopfästadt lågt i nacken,
  samt framföre utan en enda lock, slätt och sirligt nedkammat.
  Grefvinnans sylfidlika gestalt höljdes i en mycket matt ljusgul öppen
  sidenrock, hvilken snarare kunnat tagas för hvit, skulle ej
  Öfverstinnans fullkomligt mjella klädning utvisat någon åtskilnad i
  färg; den var i halsen utringad lik en klädning, samt pryddes med en
  liten oändligt väl arbetad hvit spetskrage. Från pannan nedföllo sköna
  lockar, hvilka rikligt bekransade den fina kinden... De begge Fruarna
  tycktes inbegripna i ett lifligt samtal, hvarur Grefvinnan endast genom
  någon ännu då och då ankommande gäst stördes. Nu tycktes dock tiden
  vara inne till tilfredsställande af gästernas väntan. Guvernören,
  hvilken genom sitt graciösa sätt muntert underhållit societén, nalkades
  nu Grefvinnan, tillhviskade henne några ord, hvarefter hon till ett
  närgränsande rum aflägsnade sig, men snart derpå återkom, tog Grefvens
  arm, fördes af honom till förmaket, samt utbad sig alla sina så väl der
  som i salonen befinteliga gästers närvaro, vid den lilla högst enkla
  atrappe hennes barn till firande af den vördade farmodrens födelsedag
  tillställt. Nu bjöd Grefven å ena och Grefvinnan å andra sidan, den
  gamla Grefvinnan armen, samt ledsagade henne, åtföljde af hela den
  öfriga skaran, till ett på andra sidan salongen liggande stort,
  eclareradt rum, der stolar för den talrika samlingen voro arangerade.
  Främst syntes en enda stor förgyld ländstol, hvilken var utsirad med
  friska doftande rosor och blomstergirlander; dit ledsagades den gamla;
  och intog med synbar rörelse denna för henne utmärkta plats. Tänk dig,
  Emilia, den obeskrifliga klarhet detta rum ägde, då ifrån en strålande
  kristallkrona skenet af minst hundrade vaxljus utspreds, samt de fyra
  synliga fönstren i sina rutverk sågos fullsatte med säkert lika många.
  Men -- detta är ju allt bisaker; jag hastar nu endast att för dig i
  möjligaste korthet tydliggöra hvad som i och för sin oändeliga
  anspråkslöshet i synnerhet talade till mitt hjerta. Rideaun, hvilken
  bestående af en lätt ljusblå silfveraktig sky, ännu afskiljde det
  öfriga af rummet, förevisade nu i en klart brinnande krans af herrliga
  rosor, den vigtiga dagens datum. En obetydlig stund förgick, och i ett
  nu försvann skyn, och erbjöd ögat en obeskrifligen täck och oskuldsfull
  groupp: Aurelia, draperad i skimrande silfverskir, satt sakta gungande
  i ett vidt rörligt rosenmoln, hennes upplösta hår nedföll i lediga
  lockar, och böljade fritt kring axlar och hals; på dess skuldra satt en
  hvit dulva, hvilken med begärlighet hackade på de rosenknoppar, som,
  hopflätade till en krans, kringflöt hennes hvita panna. Bakom henne,
  till hälften dolda i molnen, stod o tvenne små vingade genier, hvilka
  hvardera med ena handen öfver henne upphöllo en med gyllene liljor
  fullströdd slöja, och med den andra öfver henne utströdde friska
  blomster; framför hennes fötter lekte ännu en helt liten genie, hvilken
  då och då till henne uppräckte en och ann af de nedfallande blommorne;
  detta varade några minuter, då med blixtens hastighet öfver hela molnet
  ett silfverstjernigt purpurrödt draperie uppflög, hvaruppå den i guld
  virkade Grefliga kronan med gamla Grefvinnans prydliga namnschiffer
  strålande brann i de skönaste eldfärger.
  
  Med innerligt välbehag fängslades ögat vid denna barnsliga tafla,
  hvilken helt och hållet syntes egnad den älskade gamla; -- men, snart
  rullade skyn, och undandolde den fullkomligt för åskådarns blickar. Jag
  kastade, ifrån det hörn af rummet der jag stod, en blick på gamla
  Grefvinnan, hvilken emot Grefvens skuldra nedlutat sitt åldriga hufvud;
  då och då borttorkade hon oförmärkt en i ögat frambrytande tår; hennes
  hand hvilade öfverlåtande i den unga närstående Grefvinnans, hvilken
  under föreställningen omfattat densamma. En oafbruten tystnad rådde i
  hela rummet, hvilken ännu mera bidrog att öka högtidligheten. Ack! du
  Rosa! tänkte jag helt förtörnad för mig sjelf, hvad i guds namn kan
  orsaka ditt så långa uteblifvande från denna herrlighet; redan i
  salonen hade jag ofta, men forgäfves sett mig ikring efter den
  saknade, af hvars mor jag i förmaket tyckt mig se en skymt; i hvilken
  förmodan jag dock sedermera trodt mig hafva orätt; men tänk dig min
  öfverraskning då jag vid rideauns förnyade uppdragande, uti en Berceau
  af lefvande syrén- och rosenhäckar, såg Fröken Aurelia, Rosa och ännu
  en tredje helt ung flicka, sysselsatta med hopflätande af sirliga
  blomsterkransar, alla tre voro hvitklädda, Rosa i den präktiga
  balkostymen, med tillsatts endast af en silfverstickad hvit slöja,
  hvilken, alldeles dylik hos de tvenne andra, ledigt var kastad öfver
  axeln; i lockarne voro äfven små blommor inflätade. Framför dessa
  blomsternympher stod på en upphöjning ett marmorhvitt altare, så
  fullkomligt genomskinligt, att hvilket öga som helst på detsamma kunde
  urskilja den i guldbokstäfver glimmande devisen, barnslig kärlek! Uppå
  altaret brann en fosforisk eld, på hvars låga en liten vingad engel
  utströdde doftande rökverk. På litet afstånd derifrån sågos ännu tvenne
  små genier lekande i det höga gräset, den ena med ett gyllene klot, den
  andra sysselsatt att fånga en liten gullvingad fjäril; -- mekaniken vid
  den ifrån blomma till blomma fladdrande fjärilen var förträfflig, man
  hade kunnat svära på, att den lilla vingade flygtingen var fullkomligt
  lefvande. Denna scen varade en liten stund, då, likasom genom en
  förtrollning hela taflan i ett ögonblick försvann, och en magisk
  skymning, genom kronans ögonblickliga upphissande, i stället för den
  förra starka ljusningen, inträdde, och nu -- framgungade på
  silfvervågor en purpurvimplad gondol, i hvars midt en underskön flicka,
  klädd i mattljusrödt luftigt gaze satt; den ena runda obetäckta armen
  omfattade en silfversträngad lyra, på hvilken hon med andra handen
  framlockade klingande toner. De ljusa lockarne, flygande för vinden,
  smekte vårdslöst hennes panna och hals. Sålunda framflöt hon sakta på
  böljan, utan att synas märka ett ohygligt sjödjur, hvilket allt
  tydligare utur den svällande vågen framstack sitt ofantliga gap; redan
  syntes den svarta feniga stjerten, kroppen gjorde en våldsam böjning
  att sluteligen omkullkasta den lätta farkosten, då en upplysande
  blixtstråle i hast öfverflög scenen, och upptäckte en yngling, hvilken,
  kämpande med de rörliga vågorna, snart upphann gondolen, och nu med
  kraftfull arm uti odjurets öppna gap nedstötte sitt blanka spjut;
  synbart framfrusa de den mörka bloden utur det förfärliga djurets sida,
  hvilket nu vanmäktigt nedsjönk i vågorna. Den hulda lyrspelerskan
  förmådde, betagen af förskräckelse, med möda till gondolen upphjelpa
  den sköne räddande ynglingen, hvilken, af vattnet genomblött, vigt och
  ledigt nu styrde båten till en närliggande klippa. Rideaun sjönk, och
  tror du väl Emilia! att jag genom detta högst naturligt framställda
  (pris vare Majorskan Pygmei rika uppfinning) lefvande uppträde, ännu en
  lång stund efter dess upphörande, genombäfvades af en ovilkorlig
  skakning, så imponerande var på mig denna verkligen oväntade och
  oändligt väl lyckade framställning. Ledsnar du ej att åhöra, så vill
  jag ännu för dig framställa de tvenne återstående scener, af hvilka den
  sista, i anseende till dess enkelhet och inposanta sammansättning
  obeskrifligen verkade på min själ. -- Efter ett något längre uppehåll
  än mellan de föregående presentationerne, uppdrogs åter Rideau'n, och
  på en grön kulle sågs nattens Drottning (Luna) sittande, omgifven af
  sex nympher, hvilka alla voro höljda i långa, svarta slöjor,
  fullströdda med silfverstjernor; sjelf bar hon samma drägt, men
  utmärkte sig genom en kring hufvudet åtsittande halfmåne, samt en
  brinnande fackla, den hon höll i handen; på den mörka himmelen tindrade
  de klaraste stjernor; skymning hvilade öfver hela scen, tills
  oförmodadt bakom kullen en rosenröd ljusning uppsteg, och
  morgonrodnaden (Aurora) skön och ungdomlig, sittande i en char, och
  dragen af fyra hvita hästar, blef synlig. Vid hennes ankomst höjde sig
  långsamt natten, omsvepande sig sin stjerniga mantel, samt aflägsnade
  sig sväfvande, åtföljd af sina tjenarinnor. Den tindrande stjernhimmeln
  doldes af ögonblickligt nedfallna korta förhängen, upplystes, och nu
  sågs solen (Apollo) i en skön ynglings gestalt med en grön krans på det
  lockiga hufvudet, småningom höja sig bakom den trädbevuxna kullen; han
  blef dock endast till axlarne synlig och försvann åter snart, då i hans
  ställe den strålande solen allt högre och högre framskred. Härunder
  hade den fyrspänniga Charen alldeles försvunnit, och nu sågs i det
  upplysande skenet på motsatt sida af kullen, tre gudinnor, sittande på
  den gröna blomstermattan, i hvilka man, i anseende till de sinnebilder
  de buro, tydligt igenkände den stolta Juno, invid hvars sida en prydlig
  påfågel stod; Minerva i krigsrustning, med Meduse hufvud aftryckt på
  dess bröstharnesk, och en hjelm i handen; samt Venus, strålande af
  skönhet och behag, jemt omsväfvad af en liten bevingad kärleksgud,
  utrustad med pil och båge. Framför dessa sågs en yngling (Paris), lutad
  mot sin staf, leende betrakta gudinnorna, och upmärksam lyssna till den
  tvist man af deras gester kunde sluta till, att dem emellan föreföll;
  obeslutsam vägde han länge i sin hand ett gyllene äpple, skönhetens
  pris, och anledningen till deras tvist, närmade sig sluteligen
  gudinnorna och räckte med ett artigt knäfall äpplet till den sköna
  Venus. Synbart sågs nu afvundsjukan framlysa i den stolta Junos anlete,
  som, förtörnad och rufvande på hämnd, skyndsamt satte sig i den char,
  hvilken, förespänd med tvenne prunkande påfåglar, stod väntande invid
  hennes fötter. Rideau'n föll. Sedan denna korta föreställning,
  försiggått, upphissades till yttersta öppningen af taket den strålande
  kronan; de flesta ljusen i fönstren utsläcktes, sålunda, att endast en
  behaglig halfdager qvarblef i rummet, och nu uppdrogs för sista gången
  Rideau'n. Emilia! Emilia! tänk dig det lilla anspråkslösa pittoreska
  stycket, aftryckt på tittelbladet i förra häftet af "Runebergs dikter"
  det vi tillsammans med outredd känsla så ofta beskådat, detsamma stod
  nu fullkomligt träffadt, en herrlig själfull tafla för mitt öga! Den
  lummiga björken, den lilla skogsdungen, den lugna viken, den nedgående
  solen, hvars strålar darrade i den glittrande böljan, och sluteligen
  den ensamma Svanen, hvilken lycklig och obemärkt sakta framgungade på
  vikens klara yta. Just då den snöhvita simmarn blef synlig, hördes af
  en späd melodisk röst, med innerlig känsla framsjungas "Svanen"
  författad af den Finska skalden, men då den sista versen, densamma
  hvilken under titelbladet, står upprepad med högre, ännu mera klingande
  röst, afsjöngs, och Svanen derunder liksom med ädlare resning i
  silfverböljan framkretsade, då uppstod ibland åskådarene ett länge
  tillbakahållet, ovilkorligt sorl af beundran, hvarunder den ljufliga
  rösten småningom förklingade; och Svanen, skymd af småskogen långsamt
  försvann. Ännu ett flygtigt ögonblick darrade den sjunkande afbleknade
  solens strålar liksom bortdöende i vattnet, och med hast nedrullade
  förhänget.
  
  Jag väcktes utur de drömmar hvari jag härunder försjunkit, genom ett
  lätt vidrörande af min axel, och varseblef, då jag vände mig om, Rosa,
  hvilken under trängseln letat sig fram till mig. "Så djupsinnig söta
  Mathilda, ser du ej huru man nu ifrigt bemödar sig, att åter upphinna
  salongen, skola vi ej också närma oss den? Men säg dock först, hvad
  tyckte du om tableauerna? Jag tänker du fann dem som jag, rätt
  prydliga?" -- "Ack söta Rosa", inföll jag nu, "du dömmer ganska rätt,
  jag hade också blott en enda tanke härvid, och den var en innerlig
  önskan, om deras vida längre fortfarande; men du! huru kom du så
  oförmodadt att bidraga dervid! derom visste du ju alldeles icke i
  förgår." -- "Ock icke ens i går", tillade Rosa, "först i dag morgons
  kom Aurelia X, och yttrade sin önskan, det jag måtte blifva henne en
  liten medhjelperska, det var, ser Du, med den obetydliga sången jag
  egentligen skulle biträda." -- "Ja söta Rosa, den, som du kallar den
  'obetydliga sången' gick också förträffeligt; du föreställde ypperligt
  en liten Malibran i afton, och hade med skäl kunnat mångdubbla dina
  stropher." -- "Alldeles icke", småskämtade Rosa, "fula visor äro många
  -- vackra deremot alldrig långa! små rosor finnas i öfverflöd, men
  Malibraner högst sällan, och derföre fick äfven du nöja dig med hvad
  denna nu oförmodadt bestod;" härvid tog mig Rosa under armen och förde
  mig ut i den rörliga salonen, der Majorskan Pygmeus som bäst höll på
  skörda ett allmänt lof, öfver den särdeles talang och smak hon ägde i
  rangerandet af tableaner. Rosa ärnade just, sedan vi väl intagit våra
  platser, på min derom gjorda fråga, upplysa mig om hvem den täcka
  gondolfarerskan var, då hon sjelf sågs åtföljd af Grefvinnan och Fröken
  Aurelia utur folkhopen närma sig oss. Grefvinnan presenterade nu mig
  sin äldsta dotter, samt Fröken Amelie T. (en syster till Öfverstinnan
  Z., hvilken i fägring var en fullkomlig af bild af sin äldre syster)
  yttrande det Aurelia nu personligen vore i tillfälle göra sin ursäkt
  för hvad hon hittills såsom uppmärksam värdinna åsidosatt; bifogade hon
  ännu en artig önskan om vår snart inträffande närmare bekantskap o.s.v.
  samt lemnade oss. Med liflighet adresserade sig nu Fröken X. till så
  väl Rosa som mig, fägnade sig öfver den nya connaisancen; gjorde mig,
  som fullkomligt okänd i societén, småningom bekant med namnen på en och
  annan oss omgifvande person, deri Fröken Amelie med naivité ofta var
  henne behjelplig. "Du har nu bästa Aurelia, inföll Fröken T., för
  Mamsell Sommer gjort en ganska ordentlig utgallring bland damerna, och
  bör således ej heller förglömma våra cavalierer. Se hit Mademoiselle
  Sommer _J'ai l'honneur vous presenter le compt de A., le compt d' X,
  les barons C., les deux Capitaines aux gardes G. et H., Monsieur R.,
  Lieutenant Pirouette; le Secretair Flanquette; et dieu sais que de
  plus_." Hon ärnade, öfverskådande den talrika svit af karlar, hvilka i
  en grupp sammanskockat sig midt på golfvet, åter börja en ny
  recrutering, då i detsamma en liflig valtz blåstes upp, och hon sjelf
  utaf en af 'les Barons' snart rycktes bort i dess hvirfvel. Capitain
  G., en, enligt hvad vi flickor pläga benämna dem -- gentil cavalier,
  utbad sig i detsamma en valtz af Aurelia, och nu sågs det ena paret
  efter det andra bortsväfva under musikens jubel. Jag hade icke märkt
  att Rosa försvunnit ifrån min sida, förr än jag oförmodadt såg henne
  framila jemte en ung skön man, hvilken snart sagt bar sin intagande
  börda; hans blick hvilade med synbart välbehag på hennes fina anlete,
  der oskuld och täckhet så skönt förenat sig. Nu stadnade han invid
  platsen derifrån han upptagit sin dame, samt bugade sig för mig: mitt
  namn är R. vågar jag af Mamsell Sommer utbedja mig en valtz? jag
  tackade, och fördes af honom flere hvarf kring salonen. Då jag åter
  uppnådde platsen, qvarstadnade han några ögonblick framför Rosa,
  underrättade sig huruvida den förestående flyttningen till Liljedahl
  snart skulle försiggå, och så vidare, samt sluteligen anhöll om den
  första Françaisen. Den är troligen en äldre bekant till dig Rosa,
  yttrade jag, sedan han lemnat oss, säg mig då hans karaktär, han nämnde
  mig endast sitt namn. Under mitt tilltal hade Rosas kinder oförmodadt
  uppflammat till hög rodnad, hon syntes brydd och kunde knappt halfhögt
  besvara min fråga; jag fick likväl veta R. vara Häradshöfding, och för
  resten gissa mig till hvad jag ville. -- Så Rosa lilla, tänkte jag,
  slår det så till, min aning hade då ej bedragit mig; hennes hjerta var
  ej mera fritt, det hade den uppstigande rodnaden på dess kind förrådt.
  För att i grund förjaga Rosas iråkade förlägenhet, den jag ej hade
  hjerta att låtsa märka, slog jag genast om med en likgiltig fråga,
  beträffande Fröknarna Cloty och Jettchen, hvilka i ett litet kabinett
  bestyrsamt sågos ruska om sina yfviga styfstärkta kjortlar. Nu blåstes
  i detsamma upp till en Française, och åtföljd af unge Grefve X.
  nalkades mig Baron C., hvilken af den förstnämnde mig föreställd,
  anhöll om den nämnde quadrillen. Vid den förnyade signalen närmade sig
  åter Baronen, erbjöd mig med belefvad artighet handen, samt ledsagade
  mig till min plats. Här stod jag nu, bestormad af tusende känslor, en
  främling i den stora vidsträkta societén, utan någon enda anhörig, ett
  mål for nyfikna och beställsamma blickar, hvilka, om ej för min egen,
  dock för min meddansares skull, i talrik mängd voro riktade på mig. Med
  våld qväfde jag de svårmodiga intryck ögnablicket öfver mig hopat;
  Friherrinnans ord: "min lilla dotter behagar mig rätt mycket och kommer
  att göra sin mor heder", återljudade nu med förnyad makt i min själ;
  nej, nu behagar du henne, ingalunda, och kan icke så våpig behaga henne
  tänkte jag, uppslående mitt öga, och se, midt framför mig satt hon nu
  sjelf; den på mig riktade blicken, uttryckande den mest innerliga
  godhet; med en liten vänlig smånick ville hon -- jag märkte det väl --
  ingifva mig det mod och den fattning jag för ett ögnablick varit på
  vägen förlora, men genom hennes upplifvande blickar fullkomligt åter
  bemäktigat mig, och nu var äfven qvadrillen rangerad. "Det är forsta
  gången Demoiselle Sommer besöker vår hufvudstad, tror jag", yttrade sig
  min cavalier, sedan vi uttågat första touren i Françaisen? -- "Ja;" --
  "och huru har Demoiselle funnit smaken deraf?" -- "Jag förmodar",
  återtog jag frågande, "Herr Baron menar smaken af byggnadssättet, den
  förefaller mig, ehuru oskicklig att bedömma något dylikt, onekligen
  charmant, jag har ännu aldrig sett en prydligare stad, hvad som i
  synnerhet fästat min uppmärksamhet, är dess oändeligen vackra läge;" --
  "Jag menar", vidtog nu Baronen, med en lätt axelryckning, och låtsande
  ej gifva akt på mitt svar, "allt ensemble, byggnadssätt, läge, ton;
  hvad befaller min nådiga vidare?" -- "Hvad den sednäste punkten
  beträffar", anmärkte jag, "är den så vidt skild ifrån de båda
  föregående, hvilken jag dock lika så litet som i den förstnämnde äger
  förmåga bedömma; denna är den första af såkallade tongifvande kretsar
  jag härtills besökt." -- "Demoiselle har således ännu uppehållit sig
  ganska kort i staden? man hade eljest hos Kommerce-Rådet L----s, för en
  tre veckor sedan, en alltför amusant afton, der stadens beau monde var
  församlad, en oundviklig resa pour d'affair kallade mig förtretligt nog
  nämnde tid utur staden, och gjorde mig således detta nöje förlustig;
  får jag lof att fråga när ankomsten var för min nådiga?" -- "Sedan
  knappa fjorton dagar." -- "Om förlåtelse", återtog Baron, "då har
  Demoiselle ännu icke hunnit taga _le bon ton au connaisance_; man har,
  i anseende till uträknade fördelar, på sednare lyckligare tider skridit
  till den prisvärda upptäckten af en så kallad frihetsanda, hvilken lik
  en kyttande eld redan för längre tider sedan här och der utsprakat
  gnistor till en ny reform i samhällslifvet; etiquetten gör nu mera
  intet påstående, man kommer, man går ifrån en societé, alldeles
  efter godtycke, utan att besvära hvarken värd eller värdinna med
  påhelsningar, tråkiga tanklösa komplimenter etc, klär sig nonchalante,
  läser vid en taffel, ehuru omgifven af hundradetals personer, mellan
  rätterne sitt morgonblad, gäspar, blundar, gnolar, med ett ord, är
  fullkomligt fri och oberoende; den ena reflekterar ej på den andra, men
  öfvar i sin _tour les mèmes_; ah! ett charmante tidehvarf, par exemple,
  är jag på en bal fatigerad eller ledsen vid ett uthållande poutpouri
  eller cotillon, slutar jag den utan omsvep, sedan jag anskaffat min
  dame en annan meddansare; hon gör detsamma om hon så behagar, utan att
  någonsin ett manquement kommer i fråga; nå, hvad omdöme lemnar
  Demoiselle nu om tonen i S.?" -- "Tiderna äro ovanligt upplyste",
  svarade jag alfvarsamt, sedan jag förundrad åhört Baronen, "likväl äro
  dess ljusa föreskrifter icke så alldeles lätta, som man skulle tycka,
  att efterfölja; mån tro Herr Baron, den der gamla goda tiden, der
  uppmärksamhet, reelité och hedrande grannlagenhet utgjorde en
  väsendtlig hjertats vinning, verkeligen så allmänt af samhällslifvets
  medlemmar kan föraktas, åsidosättas, och glömmas; eller är det endast
  ett förlåtligt undantag med _le beau monde_?" Baronen fästade vid mina
  sista ord sin blick med ett obeskrifligt uttryck på mig, elden i hans
  flammande öga hade i hast förvandlat sig till en mild brand, i hvars
  låga en i botten ren själ framlyste; jag såg otvifvelaktigt, att något
  särdeles inom honom föregick, och började af allt hjerta ångra det svar
  hvartill ifvern, och hans, som jag ej kunde undvika finna, allt för
  litet delikata resonement föranledt. "Kan ni förlåta mig Demoiselle",
  yttrade han nu, sedan han ett ögnablick med oafvänd blick betraktat
  mig, "kan ni förlåta ett tanklöst gyckleri, hvilket jag af vana, ej af
  elakhet hitintills, utan motstånd öfvat; lemna mig, jag bönfaller nu
  derom, den tillfredsställande försäkran, det ni ej tror, att mitt
  hjerta någonsin, hvarken föraktat eller förglömt den grannlagenhet och
  ödmjuka vördnad jag är skyldig ert kön, och i synnerhet personer,
  liktänkte med eder; likasom ni måste vara öfvertygad om, det icke
  allenast ni, för det ni olyckligtvis var främling, blef utsatt för en
  sjelfsvåldig sprätts oafsnästa sottiser, utan ock att mången annan
  varit det före er." Tänk dig Emilia min förvåning vid dessa ord, jag
  blef verkeligen gladt öfverraskad, och genom dem fullkomligt godtgjord,
  samt lemnade af uppriktigaste hjerta Baronen den försäkran hvarom han
  så ifrigt anhöll, det verkeligen icke ens den aflägsnaste skymt af
  missnöje hos mig qvarstadnat. Vi hade under det nu upprepade samtalet
  hunnit nästan till quadrillens slut; jag fann likväl under det
  återstående af densamma att Baronen var, hvad jag i början ingalunda
  trodt, en bildad och ganska hygglig karl. Ack! menniskohjertat, hvad
  det dock är för ett underligt ting, huru lätt de äldlaste frön i ett
  sådant genom villfarelse och dårskap förtrampas, ja ofta i grund
  förqväfvas, och huru ofta på en blott slump beror dess kraftfulla
  återväckelse till ädlare lif och verksamhet. Arm i arm med Rosa gick
  jag efter slutad dans att åter uppsöka mig en plats, då Fröken Doll,
  som det tycktes riktigt betagen, ifrigt närmade sig oss: "vet Mamsell,
  jag blef riktigt storögd", började hon, "att se Mamsell i quadrillen;
  jag skulle just figurera fram emot Wridman, då jag vid svängningen
  varseblef Mamsell vid Baron C----s sida; har Mamsell varit bekant med
  honom förut, eller huru kom det till att han kom att dansa med Mamsell?
  jag skall säga att han är ibland de gentilaste af våra kavalierer, och
  Mamsell rätt mycket att gratulera, som fick dansa första dansen med
  honom." Jag kunde vid detta tråkiga tilltal ej afhålia mig att le, samt
  svarade Fröken, det hon i dylikt fall ägde dubbel anledning lemna mig
  sin gratulation, jag skulle nemligen dansa den nästa Fançaisen med den
  yngre Baron C., hvilken redan till densamma bjudit upp mig. "Nå kors
  den Mamsell", undrade Fröken, "det var ju alldeles märkvärdigt,
  kavalliererne i S. hafva eljest ej för sig att vilja visa främlingar
  uppmärksamhet; tvärtom får damerna ofta på baler sitta hela långa
  afton, fogar ej händelsen att de i societén äga någon bekant!" Men
  Emilia! jag vill ej uttrötta ditt tålamod med åhörandet af det evigt
  likhaltiga joller hvarmed Fröken yttermera plågade mig, och som tiden
  mellan danserne var så kort, att jag genom ömsesidiga meddelanden med
  en eller annan raisonementsvis ej kunde inhemta något, hvarken för själ
  eller tanke födande, och dessutom mina fruntimmers bekanta vore högst
  få, vill jag blott säga dig det jag, med Fröken Dolls ord taladt, var
  så lycklig att hela aftonen vara i en brillant tour, och satt ingen
  enda dans. Jag kan dock ej underlåta att för dig yttra mitt omdöme i
  anseende till de unga karlar, hvilka jag hos X. både såg och
  raisonerade med, hvaribland Häradshöfding R. i anseende till min
  älskade lilla Rosa mest ådrog sig min uppmärksamhet; han är den
  vackraste karl jag ännu sett; medelmåttigt lång, fyllig, samt utmärkt
  väl växt; äger ett sätt att meddela sig, hvilket, hvad ämne helst må
  afhandlas, gör honom oändeligt intressant och intagande, är belefvad
  och complaisant till den grad, att man nödvändigt derå tvingas göra
  afseende; och likväl, oaktadt alla dessa hos en enda person så sällan
  förenade naturförmåner, kan jag dock ej riktigt förlika mig med honom;
  men dermed nog; Grefve A., med hvilken jag valsade några hvarf, kan jag
  ej på annat sätt bedömma, än i korthet omnämna hans yttre; han är lång
  och väl växt, för sig gentilt, är ej vacker, då jag likväl får lof
  undantaga de utmärkt lifliga, stora, bruna ögonen, samt det ymniga,
  mörka, lockade håret; han tycktes helt och hållet vara öga och öra
  blott för Öfverstinnan Z., hvilken äfven var öfver all beskrifning
  täck; vidare Baron Victor C., en yngre bror till Baron Paul, med
  hvilken jag dansade första Françaisen, är fåordig, och en fullkomlig
  motsatts af sin bror; besitter en god portion flegma skulle jag dömma
  till, vore det ej orätt att så bestämt lemna yttranden om personer, dem
  man första gången ser. Capitain G., en munter, treflig karl, men som
  jag tror något elak, gjorde mig under en quadrille en liflig
  beskrifning öfver den bal han för några veckar sedan bivistat i T., en
  liten småstad, der bland annat damerna, med hvilka han hade den lycka
  göra bekantskap, voro ganska aimabla; skulle de i allmänhet ej så
  mycket affekterat vitterhet. De tänka, de tala endast om Hegel,
  Horatius, Ovidius, samt drömma idel poesi; icke underligt, fortfor han
  med ironi, att vid läro-säten, akademier etc. nutiden fordrar så
  mycket, då äfven det milda könet lagt sig på ett dylikt studium; att å
  karlarnes sida en ödmjuk öfvervägande täflan kommer i fråga är ju
  således högst förlåtligt. -- Alltså kära du, har du tänkt på Hegel, har
  du talat om Horatius och Ovid; så lägg för Guds skull af båda delarne,
  eljest blir du af de omilda karlarne ömmare ihågkommen än du måhända
  det skulle önska, och hvad sluteligen poesi, till och med prosa angår,
  får du nöja dig med, på sin höjd "Ingeborgs klagan" samt studerandet i
  "Cajsa Warg". Ack! de karlarne! de karlarne... Här ställer jag inför
  ditt öga -- icke -- "det skönaste du sett i nord" nej, Lieutenant
  Pirouette, en liten fin mager ungherre, en af första rangens
  dansmästare (förstås i ordets sublimaste bemärkelse); sedan han under
  afton dansat med, och figurerat för, Fröknarna Cloty och Jettchen
  Nobelcreutz, samt under quadrillerna, i anseende till vigeur,
  dansställniug, samt benens utmärkta skicklighet vid batementer,
  onekligen med största skäl ådragit sig beundrande uppmärksamhet,
  ådagalade han ännu genom en bockning för mig, presisement en pendant
  till dem Madame G. under första danslektionen så mödosamt sökte
  öfverflytta på sina elever (på cavalierslinien n.b.) huru mycken heder
  han i sin ungdom måtte gjort sin maitre de danse; han nämligen uppbjöd
  mig till en cotillon, dertill du väl kan föreställa dig jag ej kunde
  refusera. Det första jag, slående invid min cavaliers sida upptäckte
  var en impertinent calmus-lukt, hvilken han oupphörligt genom de tunna
  läpparne utandades, derefter blef jag af honom ordenteligen underrättad
  om alla de publika nöjen, hvilka årligen vore att tillgå i S.
  Subskriberade assembléer voro 10 (säger tio) maskerade 2, sammankomster
  för Pauvres honteux 2, allt säkra inkomster, dertill voro ännu att
  påräkna minst 24 privata baler, tre à fyra slädpartier, möjligen och
  troligen några mindre tragedier inom, samt öfverhufvud tagit 50
  (femtio), icke derunder, spektakel utom hus. Derefter afhandlades den
  torra väderleken, samt undrades om icke de impertinent stickande
  flugorne skulle betyda regn. Jag lemnar likväl nu som då, Lieutenanten
  att vidare sammanslå antalet af baler och tyda flugornas impertinance,
  samt fortskrider till Fändrik Doll, en bror till Fröken; han är lång,
  nästan sagt skrånglig, men har i sitt ansigte någonting själfullt och
  godt, är yngst af sine syskon samt till det yttre lik Majorskan; har
  ett något fjeskigt sätt, i hvilket dock ingen skymt af bålhet kan
  upptäckas. Nöjsammast var för mig den quadrille jag med honom dansade,
  han påminte genom sin ytterliga liflighet mycket om Wilhelm K. Major
  Fixenheim, enkling, men ännu vig och förlig, ehuru något fet, var emot
  mig särdeles uppmärksam, så väl under dansen som soupéen, under hvilken
  sednare han bestämt fattat posto bakom min stol. Friherrinnan roade sig
  rätt hjerteligen åt min eröfring, hvarpå hennes neveu gjort henne
  uppmärksam, samt slutligen och sist, återigen Baron Paul C., med
  hvilken jag dansade ett evighelslångt potpouri, utan att han likväl
  föreslog mig något ombyte af cavalier; hans artighet var nu utan gräns,
  han ville (helt naturligt) godtgöra hvad han emot mig trott sig
  förfelat, och just derföre var slutet på den mångtourade dansen mig
  särdeles välkommit. -- Jag har nu för dig framställt åtskillige
  personer mer och mindre intresanta, af dem, med hvilka jag under den
  nyss passerade aftonen var i någon beröring, men den, med hvilken ett
  dylikt fall ej existerade, den af hvilkens läppar jag ej hörde ett enda
  ljud, hvilken jag endast såg, och som bland alla dervarande karlar blef
  den enda, som verkeligen intereserade mig, honom har jag ej nämnt,
  emedan jag; lik små barnen sparsam på det ljufva och goda, velat gömma
  det bästa till sist; och ännu ett, emedan jag hoppats du af hans
  oförmodade framträdande i denna muntra sorlande krets, bestämt skulle
  erfara samma djupa intryck som jag; se då min Emilia, betrakta med väl
  klappande hjerta, det märker ingen, men Gud bevars, Gud bevars, icke
  tårfuktadt öga, ibland siden och band, blommor och gaze, löjen och
  skämt, en ung man med oändeligen interessant, själfullt skönt utseende,
  omkring tjuguåtta högst trettio år, stå lutad emot tvenne grymma
  hånande kryckor, lugn framblickande utåt det hvimlande salonsgolfvet;
  hvem är den beklagansvärde ädle krympligen, hvilken ej utan sitt
  obevekliga stöd mägtar taga ett enda steg? Denna fråga gjorde jag
  Friherrinnan, bredevid hvilken jag, af hennes vänliga vinkar ofta
  ditlockad, satt; densamma hör jag nu äfven dig göra mig, och svarar dig
  hvad jag sjelf genom Friherrinnan fick veta; han är en bror till den
  täcka öfverstinnan Z., hvilken, under det hon mellan danserna
  uthvilade, med innerlig känsla sågs hand i hand med denne sin
  själsfrände bortprata långa timmar. Du må ej min älskade läsarinna mig
  till förargelse framkasta någon tanklös fråga: huruvida under dylika
  omständigheter, Öfverstinnan väl hade hjerta att dansa; då gör jag åter
  den der, dig ingalunda behagliga nack-knycken, du minnes den väl? och
  svarar dig, enligt min innerliga känsla: hjertat och själen kunna
  alltid lika lifligt, måhända ofta i fördubblad grad, känna och dela
  lidanden hos en älskad medlike, vän eller anhörig, och ögat genom tid
  och vana, dock sluteligen härdas till betraktande af hvad den
  oundvikeliga nödvändigheten pålagt, samt således äfven den älskande
  systren, ung och liflig, i dansen framsväfva med ett likaså varmt
  hjerta som någonsin den pedantiske väggprydnaden, hvilken, för det en
  gammal tante eller onkel ligger sjuk, ej vågar röra sig till en valtz
  eller quadrille, men det oaktadt ej kunnat försaka ett stormande begär
  att uppsöka erbjudna nöjen och förlustelser; och, hvilken är i det hela
  väl oskyldigare an just den förströelse dansen lemnar? Med samma skäl
  borde ju spektakler, kaffen, supéer, till och med concerter och
  muntrande lecturer fördömmas, med ett ord allt hvad som möjligen gör
  anspråk på en fiffigare tanke eller bidrar att förskingra sinnet;
  undvikandet af dessa nöjen af personer, hvilka ej genom döden lidit
  smärtsammare förluster, då fallet alltid blir förändradt, anser jag
  ovilkorligt som det fördömligaste pryderi, der endast etiquette,
  omöjligen den sanna känslan, kunnat tala. Men nu vill jag nämna dig
  något, hvaråt du rätt hjerteligen skall skratta, det tycker jag likväl
  alldeles icke illa om, tvärtom jag skrattar med. Jag har, af hvad skäl
  vet jag egenteligen ej, men så har likväl förhållandet varit, alltid
  med litet sneglande blick skådat dessa ungherrar, hvilka på senare
  tider i så öfvermåttan stor mängd börjat begagna glasögon, och har i
  mitt sinne undrat öfver det till och med ögonen hos sednare tiders
  generation till den grad lida af svaghet, så dessa yttre medel till
  deras conserverande så allmänt nödgats tillgripas, då äldre karlar,
  till och med gubbar, med blotta sina egna ögon ännu finnas se
  ypperligt; vare härmed dock huru som helst, jag har allt nog aldrig
  förr kunnat förlika mig med dessa dubbla; nu, då jag oförmodadt såg
  denne T. med dylika, föreföllo de mig alldeles icke motbjudande,
  tvärtom var han den första jag tyckte de riktigt väl klädde; således
  har åter slumpen med hast kullstörtat en fördom, den jag trodde allt
  beständigare skulle rotas i min inbillning, och jag är säker på, jag
  härefter ganska tranquilt skall betrakta dessa förr så förhatliga stela
  glasögon, och Gud vet, må hända ännu förälskad i dem, möjligen lägga
  mig sjelf till ett par dylika. Men nu till Rosa; flere gånger under
  aftonen, men i synnerhet under den omnämnde potpourin, var jag ej
  mäktig afhålla mina ögon ifrån den intagande flickan; hon dansade med
  R., men nej, hon dansade ej, hon sväfvade jemte honom genom högre
  regioner, åtminstone voro hennes tankar, hennes känslor ej af denna
  verlds; ack! om du sett henne, då hon, tröttad af en uthållande valtz,
  oskuldsfullt uthvilade i den stol hans uppmärksamhet henne utsett, de
  blickar fulla af inre frid och salighet hon då stundom tillsände honom,
  som lutad till hennes sida, genom ständigt förnyadt tilltal sökte
  fängsla hennes uppmärksamhet, om du sett det anspråkslösa milda i hela
  hennes väsen, der ej en mine, ej en gest var antagen eller konstlad,
  men tvärtom, den skönaste natur rådde; om du sett den rika, ehuru späda
  rundningen af dess vackra zephirlika gestalt, samt sluteligen, om du
  sett det obeskrifligt svårmodiga, långsamt bortdöende leende på de
  runda purprade läpparne, då under dansens muntra hvirfvel hennes blick
  oförmodadt föll på den väl till utseendet lefnadsglade, dock stundom i
  dysterhet inom sig försjunkne T., då öfverdrogs vanligtvis hennes ögas
  klara spegel af en fuktig tåredimma, hvars milda dagg, ren och
  uppfriskande, nedföll i dess unga varma hjertas rika blomstergård. Jag
  suckade under det jag sådan betraktade henne; många innerliga
  önskningar för det ständigt fortfarande lugnet inom hennes själ;
  säkert, säkert anar hon ännu ej till sitt eget oerfarna hjertas
  tillstånd, ack! hon är i sanning en huld, ännu knappt utslagen ros,
  hvilken blott drömmer sin frid, och sin oskuld. Uti samma salong der
  tableauerna voro anbragte, var nu arrangerat för supéen, hvilken yppig
  och öfverflödande bestod af det raraste och läckraste årstiden och en
  väl rigtad kassa kunde frambringa; på de präktiga borden, der sirliga
  krokaner i olika format prunkande höjde sig, lyste silfver, kristaller
  samt herrliga vaser, fyllde med utmärkt sköna, lefvande blomster, den
  ståtliga kronan spridde åter sitt sken, hvilket ännu mera förökades
  genom det ljusen från silfverkandalabrerna, hvilka i mängd funnos å
  bordet, meddelade. Skönast voro dock salonens väggar att påse, hvilka
  öfverallt voro prydde med korslagda blanka klingor och bajonetter, i
  hvars blåa stål ljusskenet strålande återspeglade sig. Midt på väggen
  framför det stora längsta bordet, var af sabelklingor, hvars spetsar
  alla voro hopfogade, formerad en stor sol, i hvars midt åter en
  mångfärgad rörlig eld brann; på hvarje fäste af klingan hängde en frisk
  doftande krans af röda och hvita rosor. Vid åsyn af dessa krigiska
  apparater, tycktes de unge Militärerne erhålla nytt lif, nu uppstod ett
  sorl, ett jubel, ett gny, hvilket knapt genom den starka appetiten
  kunde döfvas. Att sjelfva soupéen räckte förfärligt länge, kan du väl
  tänka, innan i tillbörlig ordning alla de otaliga rätterne, delicerne
  och decerterne, voro serverade och påsmakade. Jag höll redan vid de
  bruna välluktande hjerparnes ankomst på att half-tröttna, ty hvarken
  Öfverjägmästarinnan Bjellerdorffs ordförande, hvilken satt tvärs för
  bordet midt emot mig, eller mina ömsesidiga grannars Fröken Jettchens
  och Baron Paul C----s muntrande conversation, ej ens Major Fixenheims
  långtrådiga afhandlingar om vätgas, brännämnen, samt i anledning deraf
  uppfinningar, dem snille och industri gjort etc, förmådde väcka min
  uppmärksamhet förr än oförmodadt en kraftig trumpetstöt injagade nytt
  lif hos en hvar. Nu uppsteg Guvernören höjande sitt glas, och
  proponerade i vänlighet för sin gamla vörnadsvärda Fru moder en skål,
  hvilken af hela sällskapet, under ljudande hurrah utdracks; -- och
  hvilken ändteligen gaf anledning till alla de oräkneliga som för det
  grefliga huset, jemväl för enom och hvarjom, sedermera följde. Sist
  serverades i gyllene koppar, allt sittande till bords, det "magnifiqua
  kaffet", som Fröken Jettchen kallade det; klockan slog precis sex då
  man sluteligen uppreste sig, samt gästerne yra och tröttade småningom
  förfogade sig till sitt. Att jag härigenom pratat dig till sömn min
  Emilia, derom är jag fulleligen öfvertygad, i synnerhet om, par bonté,
  du till aftonlecture valt mina anteckningar; jag har minsann äfven i
  långtrådighet öfverträffat sjelfva Major Fixenheim, men, du ser väl
  deri endast ett talande bevis på sällsynt läraktighet. Sof emedlertid
  godt min hulda läsarinna, jag går att deri följa ditt exempel.
  
  
  
  
  Den 17.
  
  
  "God morgon, nio-sofverska", helsade mig skämtande Friherrinnan, då jag
  i går fötmiddags, sent uppvaknad, gick att önska henne en glad dag. "Nu
  har väl _Majoren en gros_, spökat för din fantasie hela natten, eller
  huru Mathilda?" -- "Ingalunda Fru Friherrinna", svarade jag, "tvärtom
  har jag ju sofvit så lungt och tryggt, som skulle inga Majorer finnas
  till i hela verlden, jag satt länge uppe i aftons, och har af den
  anledning hvila så allt för länge; jag höll äfven på att storbanna
  Annette för det hon ej förr väckt mig, då hon likväl tappert försvarade
  sig med Friherrinnans förbud härtill." -- "Ja, jag var inkommen för att
  helsa dig en god morgon", återtog Friherrinnan, "men då jag såg huru
  ljuft du slumrade, utgick jag åter, tillsägande endast Annette, hvilken
  fannts i yttre rummet, att ej stora din sömn. Jag vill nu", fortfor
  Friherrinnan, "avertera dig en liten bjudning till Majorsakn Pygmeus,
  den jag gerna såg vi antoge, vore du ej ännu efter balen alltför
  trött." Så gerna Emilia, jag verkeligen förblifvit hemma, instämde jag
  naturligtvis dock i Friherrinnans vänliga önskan; förmiddagen förgick
  nu under resonement om den nyss bivistade festen, samt i anledning af
  den förekommande personer, öfver hvilka vi hvardera yttrade vår mening.
  Bland annat förde händelsen äfven samlalet på Baron C. och det kuriösa
  resonement som i början af afton ägt rum emellan Baronen och mig;
  Friherrinnan roade sig godt deråt, men lemnade emedlertid Baronen,
  hvars caractair hon genom sin son i grund känner, ett verksamt loford;
  han är den hederligaste unga karl, påstod friherrinnan, hon kände,
  samvetsgrann, reel, och ordentlig, ehuru i sitt sätt nägot för mycket
  sjelfsvåldig och korttänkt; i synnerhet visar han fruntimren alltför
  liten uppmärksamhet; likvist lärer hans sätt, mente hon, till dessa
  sednare, merendels bero af dem sjelfva. Jag fick nu äfven veta Baronen
  vara en aflägsen slägtinge till Friherrinnan, hvaraf, likasom af den
  intima vänskapen med hennes son, kommit hans i förra tiden oftare
  umgänge i huset. Friherrinnan meddelade mig nu huru hon, angående mig,
  varit öfverhopad af frågor; i synnerhet hade Geheimerådinnan
  Nobelcreutz noga utforskat min härkomst, moyenger, partier, om jag ägde
  några o.s.v.; hon påminde sig nu sett "detta ansigte" förut, ehuru
  hon ej bestämt kunde erinra sig hvar; men genom Friherrinnans
  underhjelpande sluteligen drog sig till minnes att det varit på _Örnen_
  vid sin öfverfart ifrån N. -- Nu uppmanades Friherrinnan att i nåder
  taga mig med, då besök skulle göras hos Geheimerådets, på det man sjelf
  kunde blifva i tillfälle se, åhöra, bedömma, etc. etc, hvilket allt
  jag, oss emellan sagdt, dock obegripeligen gerna önskade undvika, om så
  ske kunde. Till och med Grefvinnan X. hade gjort Friherrinnan sin
  kompliment öfver min person samt det lätta, (hennes egna ord) i mitt
  sätt att vara; önskande äfven det Friherrinnan ofta ville tillåta ett
  egnare umgänge mellan Fröken Aurelia och mig. Du finner väl Emilia, att
  om dylika grannlåter gjorde mig någon fägnad, var det helt och hållet
  för Friherrinnans skull, hvilken jag tydligt fann, ansåg sig deraf
  smickrad. Som jag förmodade samlingen hos Majorskan skulle bestå
  egenteligen af Friherrinnan, och möjligen en eller annan egnare person,
  klädde jag mig, enligt Friherrinnans önskan, mycket enkelt i en hvit
  finrandig mouslinsklädning, samt en hvit blond-krage, den Friherrinnan
  skänkt mig; men ehuru ej stor, utgjordes societén dock af några fler än
  de påräknade. Geheimerådinnan satt redan och doppade det svällande
  sockerbrödet i sin kaffekopp, då Friherrinnan inträdde; jemte den
  förstnämnda i soffan, sågos ännu några andra Fruar, äfvensom värdinnan
  sjelf, hvilken der innehade sin plats; Majorskan emottog Friherrinnan
  med mycken artighet, i soffan makades nu rum för henne, och sedan äfven
  jag erhållit en liten välkomst-nick, öfverantvardades jag i Fröken
  Dolls beskydd, hvilken redan, jemte Fröknarna Nobelcreutz, i minnet
  gallopperade rad upp och rad ned, mönstrande och upprepande klädsel,
  gester, miner, samtal, ja ända till det obetydligaste af hvad hos den
  eller den person på balen varit att anmärka. De höllo just på med en
  liten disput då jag inträdde. "Nå, det var herrligt!" utropade Fröken
  Doll, "nu skola vi väl få en skiljoman i vår tvist; välkommen Mamsell
  Sommer! Hör nu på, var icke Öfverste-Lieutenantskan Dyrers klädning på
  balen ljusblå? och ännu vidare, voro pastejerna till boullionen
  fyllda med kräftstjertar eller fisk? svara, svara blott fort." -- "Så
  mycket jag kan påminna mig", yttrade jag, intagande min plats, "var
  Öfverste-Lieutenantskans klädning ljusröd." -- "Ah, bravo, bravo!"
  utropade Frökon Cloty, "alldeles rätt, alldeles rätt; nå pastejerna då,
  Mamsell Sommer?" -- "Fröknarna måste benäget ursäkta mig", svarade jag
  åter, "men hvad den sednare vigtiga frågan angår, kan jag sannerligen
  ej lemna något upplysande svar, emedan jag ej smakade dem." -- "Nå vi
  få väl höra", mumlade Fröken Doll, "ja så, ljusröd; ja ja, jag tror nu
  nästan, det kan jag då snaran: medgifva, måhända jag misstog mig om
  färg, men pastejerna, nej, jag försäkrar herrskapet voro icke de af
  kräftstjertar." I detsamma ankommo Friherrinnan C. jemte tvenne
  sina döttrar; "se god dag, söta flickor, huru mår du Serafia och
  Clementine", framflåsade Fröken, då dessa begge inträdde i rummet, der
  vi sutto; "hör nu, söta flickor, kunnen J säga om pastejerna på balen
  voro fyllda med färs eller kräftstjertar?" -- "Minsann, kära du, jag
  det vet", svarade fröken Serafia, medan den yngre spänd och matt
  kastade sig i det lediga soffhörnet, och nu derifrån utdelade familiära
  nickningar till Fröknarna Cloty och Jettchen. "Ja, men jag kan säga",
  vidtog sluteligen Fröken Clementine, sedan hon med dån slängt
  sin pirat på bordet, samt makligt började servera sig kaffe, "jag kan
  säga att de voro af färs, eljest hade jag icke ätit deraf, emedan
  jag kan ej fördraga kräftstjertar, uh! de äro väl förfärlige." -- "Nå
  Överste-Lieutenantskan Dyrers klädning, hvilken färg hade den?" -- "Den
  var positivt ljusgredelin", återtog Fröken Clementine, "det såg jag
  allt för säkert." -- "Jaså, men Mamsell Sommer påstår den varit
  ljusröd", mente Fröken; "påstår den varit ljusröd? kors det kunde jag
  ej upptäcka, gredelin var den i mina ögon, men då Mamsell Sommer
  påstår, måtte jag väl sett galit." Nu var tid för mig att falla in.
  "Mamsell Sommer hvarken påstår eller säkert bestämmer ett eller annat,
  hon vill blott minnas den var ljusröd, men afgår gerna med undvikande
  af disput ifrån hvarje yttrande i nämnde ämne." -- "Nej, nej, nog var
  klädningen gredelin, mitt Herrskap, och det är säkert", beslutade
  Fröken Clementine, med likväl någorlunda nedstämd ton; och såleds
  blef tills vidare beramat att: pastejerna voro af färs, och
  Öfverste-Lieutenantskans klädning gredelin. Nu inträdde Fröknarna Q. --
  Åter helsande, och välkommande. "Bästa flickor", började Fröken Doll,
  sedan Fröknarna väl hunnit sätta sig, "ni, som så mycket lierade med
  Öfverste-Lieutenantskan Dyrer, ja till och med till henne nära slägt,
  sägen hvilken färg hade hennes klädning på Grefve X----s bal?" --
  "Denne", svarade Fröken Albertina, framtagande ett ljusrödt gros de
  neaples stycke, hvaruppå hon ärnade arbeta, "vi handlade af samma
  stycke tillika, och som jag äfven vid hennes toilette var tillstädes,
  är så mycket säkrare att hennes klädning var röd." -- "Således har
  Mamsell Sommer ändå rätt", triumferade Fröken Doll, i glädje öfver att
  Fröken C. icke fick det; Denna åter, bet endast immerfort på sina
  rosenfärgade naglar utan att hvarken låtsa höra eller svara. Jag var
  under hela denna farce så full af skratt, så jag med möda kunde
  tillbakahålla dess utbrott. Jag väntade nu endast på en yttermera
  afhandling om pastejerna, för att se comedien completerad. Händelsen
  fogade nu jag kom att sitta invid Fröknarna Q., hvaraf äfven ett
  lifligare resonement blef fallet; så söta flickor äro verkeligen rart
  om, den äldre ser intet ut men har ett öfver all beskrifning älskvärdt
  sätt, samt tyckes vara beläst och språkkunnig; hon iakttager jemte ett
  stilla väsen, mycken anspråkslöshet; den yngre är täck som en frisk
  ros, känner äfven åtskilliga språk, men har i synnerhet egnat sig till
  musik, för resten tyckas de vara lif och själ, syskon i ordets
  heligaste bemärkelse. Jag hade onekligt ganska trefligt under samtal
  med dessa okonstlade varelser, der ömsesidiga meddelanden, i anledning
  af musikalier, poesi, lecture etc, i ymnighet ägde rum; i synnerhet
  afhandlades och uppskattades den höga lekande andan af de svenska
  herrliga noveller, dem endast en Mamsell Bremers penna förmår
  nedskrifva. Vi voro just inbegripne i dylika åskådningar, då genom
  Baron C----s, Kapiten G----s et H----s, samt Lieutenant Dolls ankomst
  våra ämnen afbrötos; Baron C., adresserade sig snart efter de första
  legera påhälsningarne till Fröknarna Q., äfvensom någongång till mig;
  underrättade sig om allas vår välmåga sedan sednast, enligt vanliga
  allmänna phraser; de öfrige Herrarne delade sig samvetsgrant mellan
  Fröknarne N., C. et D., och nu fortgick konversationen lifligare
  än någonsin. Bland annat underrättade oss baronen om en superb
  Theater-trupp, hvilken redan länge väntad, nu ändteligen vore anländ,
  nämnde äfven sujetter dervid, hvaribland en i synnerhet vore ypperlig
  sångerska; utforskade vidare vår smak, i anseende till dylika nöjen
  o.s.v. Som arbetet, vid hvilket jag var sysselsatt för ett ögnablick,
  fordrade Friherrinnans omdömme, var jag nödsakad på en moment aflägsna
  mig, för att i förmaket uppsöka henne, och kan nu ej afhålla mig, för
  sällsamhetens skull, för dig upprepa ett litet resonement, hvartill jag
  helt opåräknadt blef vittne; Fru A., Fru B., Fru C. och Fru D. sitta
  vid ett bord, litet afskiljde ifrån de öfriga och spela boston;
  oförmodadt stiger Fru E. upp ifrån sin stol, närmar sig spelbordet,
  omnämner i vänlighet för Fru D. en okänd hederlig familj, hvilken,
  beröfvad alla tillgångar, som bäst befann sig i de mest tryckande
  omständigheter; ville du ej söta Fru D., göra en mensklig gerning, och
  taga en eller par lotter uppå en liten silfverpjes, hvilken nu af den
  olyckliga familjen bortlottas, nog vet jag du gör mig häri till nöjes
  bästa Fru D.? Fru D. vänder sig förargad, i det hon med häftighet
  kastar ett kort till sina medspelare, till Fru E., sägande: "nej jag
  tackar, det gör jag visst icke, jag skickade dem härom dagen ett hälft
  lass ved, äfvensom en half kalf och fem marker smör, jag tycker minsann
  det kan förslå, göre nu en hvar detsamma." -- "Nå men", återtog Fru E.,
  öfvertalande, "det är ju för dig som rik, något så obetydligt, en enda
  Riksdaler, den spelar du dig till i hast, och gör den dig i det hela ej
  till eller ifrån, men ökar summan för de verkeligen behöfvande." -- "Å
  nej, nej", skrek nu Fru D. vred, "jag ger icke dit mer en enda styfver,
  hvad jag dessutom i afton vinner, förlorar jag i morgon, jag ber dig
  kära fru E. plåga mig nu ej vidare härmed." Inseende det fåfänga i sitt
  bemödande att på denna hand vinna någonting, vänder sig fru E. till fru
  A. sittande på andra sidan om henne, "nå, du goda Fru A. nekar visst
  icke till min begäran, derom är jag öfvertygad?" -- "Jo, det gör jag
  visst", afbröt henne med thordönsstämmna snäsigt Fru A., "jag tar visst
  ingen enda lott, om icke för annat, så för det du icke härom sistes tog
  lott uppå min syperba bordduk." -- "Min Gud", inföll fru E., "det
  gjorde jag visst, mins du icke det?" -- "Ja i alla fall gör jag det ej,
  jag har ej råd att skänka bort någonting, den ena dagen följer den
  andra med utgifter af oräkneliga slag, jag måste nu börja hushålla,
  eljest ligger jag sjelf uppå landsväg, och det verkeligen af puraste
  godhjertenhet och hjelpsamhet emot stadens alla fattiga; jag tar
  bestämdt ingen lott." Den godhjertade Fru E. syntes nu temmeligen brydd
  öfver sin ringa framgång, men hvad stod att göra, hon fästade så mycket
  ifrigare fingren vid sitt lilla spetsarbete, och nedsväljde i tysthet
  sin harm; härunder blef äfven jag snart färdig att lemna rummet, med
  till afsky gränsande känsla för dessa varelser, hvilka så illa och
  otacksamt förvalta de medel Gud i öfverflöd dem förlänat. Mitt humeur
  var af denna lilla tilldragelse så alldeles försvunnit, med bästa vilja
  hade jag ej kunnat undertrycka den tår, hvilken mitt hjertas våldsamma
  rörelser i mitt öga framprässat; jag kände med smärta hvad nödlidande
  ville säga, och föreställde mig således allt för lifligt till hvilken
  grad motgången måtte pröfvat dessa arma, innan de ägt styrka att
  blottställa sig för sina medmenniskors hån och godtycke; jag vände som
  sagdt om för att åter närma mig den lilla krets jag nyss lemnat, då jag
  såg Baron C., lutad emot dörren uppmärksam betrakta gruppen kring
  spelbordet, hvaraf ingen kunnat, eller hunnit bemärka honom; han hade
  hört alltsamman, det fann jag af hans blickar, äfvensom af de halfhögt
  yttrade ord, "sådan är menskligheten" han vid det jag passerade honom,
  uttalade: Gud nåde så visst som hon är usel, tänkte jag vid mig sjelf,
  i det jag suckande åter nedsatte mig, och tyst började syssla vid mitt
  arbete. -- "Söta Constance, ville du väl roa oss med litet musik", bad
  en stund derpå Majorskan, hvilken i dag rätt aimable närmade sig Fröken
  Q. "Gör mig detta till viljes, jag vet du plär ej låta persuadera dig."
  -- "Oändeligt gerna, om det kan roa Herrskapet", yttrade Fröken,
  uppsteg genast ifrån sin plats och gick, åtföljd af oss öfrige, till
  salonen, der ett skönt fortepiano stod; med lätt hand öfverflög hon,
  medelst några harmoniska accord, tangenterna och spelade derefter ett
  par ganska sköna större stycken; "skada att ej Constance sjunger",
  anmärkte Majorskan, "då vi i Baron C. äga en så förträfflig
  tenorsångare; August sjunger icke heller så dålig bas, sjunger icke
  någon annan af Herrskapet?" -- "Jo Mamsell Sommer sjunger visst, det
  har jag sjelf hört den förmiddag jag besökte Mamsell", inföll Fröken
  Doll, "sjung dock bästa Sommer." Nu uppsteg äfven Fröken Q. ifrån
  pianot, gjorde för mig en liten graciös bugning, ledde mig till sin
  nyss lemnade stol, förenande sina böner med de öfriges, det jag måtte
  låta dem få höra något sångstycke; för att ej kunna beskyllas hafva
  låtit persuadera mig, nedsatte jag mig således, slog an de högst enkla
  accorderna till mitt lilla favoritstycke: "hulda måne", samt
  accompagnerade dertill med min röst; men, hvilken herrlig tenor följde
  nu med, under den alltför obetydliga sången, ack! en så skön en så
  gudomlig röst, jag vågade knappt unna mina toner ett döende ljud för
  att ej undgå den alldeles makalösa stämman. Nu ombytte jag ovilkorligt
  stycke, under det jag tänkte: "hvad är lifvet utan sång", och åter
  sjöngs det lilla stycket utur: "qvinnorna": "klingen klingen milda
  toner", det var eljest det käraste stycke Friherrinnan kunde höra;
  hennes Gustafs afgjorda älsklingssång, och nu var det sannerligen något
  att höra; jag måtte inom mig medgifva Majorskan hade rätt, hennes bror,
  Herr August, sjöng onekligen en ovanligt ren och full bas, den ena
  sången gaf nu anledning till den andra, hvar och en af sällskapet
  föreslog något stycke, hvaräf kom att: _Axels monolog, Söderländskan i
  Norden, Näktergalen, Rosen, Fiskarn, Källan_, i hast ljudade i den för
  sång förträfligt lämpeliga salonen, äfvensom att jag -- i full harmoni
  med mitt inre -- nästan sagt, aldrig sjungit med mera nöje än just nu.
  Då jag sluteligen blef i tillfälle att lemna instrumentet, regnade
  complimenter och tacksägelser, så väl af de i salonen befintelige
  åhörarene, som af förmakets innevånare; sjelfva Geheimerådinnan yttrade
  sig oändeligen charmerad af det nöje jag åstadkommit; jag för min del
  tackade i mitt hjerta dessa menniskor, som under sången varit så
  beskedliga och tegat; jag vet intet fasligare och på en gång
  förargeligare, än att, enligt hvad merendels bruket är, sedan man väl
  trugats och complimenterats, sätta sig till ett instrument, i
  ögnablicket derpå genom allmän conversation, buller och hviskningar
  öfverröstas; ett sådant förhållande bevisar ettdera missaktning,
  ogrannlagenhet eller elakhet, eller i motsatt fall dumhet, brist på
  kännedom af det sköna, eller oförmåga att det bedöma, och är i hvarje
  hänseende odrägligt.
  
  Men nu inträffade, i stället för théet, limonaden, hvaraf en hvar af
  oss, under den sommarvarma aftonen med begärlighet lät sig smaka, och
  kort derefter, äfven timmen till allmänt uppbrott.
  
  I dag morgons infann sig Rosa tidigt hos mig för att sluteligen säga
  farväl; Hon är nu redan jemte sina föräldrar och syskon afrest till det
  herrliga landet! o! den lyckliga Rosa, som får inandas dess balsamiska
  luft, lefva bland dess träd och blommor, af hjertans grund drilla och
  sjunga i kapp med fåglarna; lyckliga Rosa! Då hon efter en flygtig
  stunds härvaro åter måste gå, undföll hennes läppar den önskan jag vet
  hennes hjerta så lifligt hyllar, nemligen: att på någon tid kunna
  erbjuda mig vistelsen på Liljedahl. Så mycket nöje en sådan verkeligen
  förorsakade mig, skulle jag likväl omöjligt hafva hjerta önska
  dess realiserande, huru skulle jag ens tänka att lemna min dyra
  välgörarinna. Jag tackade således Rosa för sitt vänliga anbud, hvars
  hjertliga mening jag med tacksamhet erkände, men af hvilket jag
  omöjligt trodde mig kunna profitera, dels emedan jag ej för hennes egen
  skull kunde lemna Friherrinnan, dels emedan saknaden efter henne
  ovilkorligen skulle förminska, ja förderfva den trefnad landet och den
  muntra omgifningen der i annat fall kunde skänka mig. "Så! så!" suckade
  Rosa, "så är då mitt innerliga hopp i detta afseende bedraget, det var
  hårdt det söta Mathilda!" -- "Nej, detta hopp blir visst icke bedraget,
  lilla Fröken", inföll nu helt oförmodadt Friherrinnan, hvilken under
  vår diskurs oförmärkt inkommit, "här min hand derpå, att Mathilda
  mycket säkert på några dagar, till och med veckor, under sommarn skall
  med sin närvaro på Liljedahl komma att glädja lilla Fröken." -- "Ack!
  ack!" gladde sig Rosa, "hvad Friherrinnan är obeskrifligf god, hör du
  nu det Mathilda, nu får jag ju likväl med all säkerhet vänta dig", och
  dermed neg hon oupphörliga gånger för Friherrinnan, hvilken till afsked
  rätt vänligt kyste den täcka rosenmunnen. Rosa är nu borta, jag äger
  ett bestämdt hopp att snart få återse henne, och likväl kan jag icke så
  af hjertat som man skulle tycka, glädjas deråt; hvaraf kommer väl det?
  Jo, emedan mitt hjerta redan med den osvikligaste hängifvenhet mest och
  heligast tillhör henne! min andra mor! min vän, min beskyddarinna! Vi
  hafva i dag tillsammans sysslat med de redan omnämnde linneplaggen,
  hvilka nu sirliga och Friherrinnan i smak, ligga i ordning; ack! hvad
  ändå en moders kärlek är gränslös; lyckliga, lyckliga J alla! som få
  njuta dess sötma, dess salighet.
  
  
  
  
  Den 20.
  
  
  Trenne dagar åter försvunna, sedan min hand tecknade dig något ord; om
  hvilka jag likväl ej kan berätta dig något särdeles i fall ej
  meddelandet derom, hvarmed de upptagits, möjligen gör dig något nöje;
  nå väl, i förrgår på eftermiddagen (förmiddagen tillbragtes med arbete)
  infann sig Baron Paul C. hos Friherrinnan, på sin formeliga visite; den
  inskränkte sig likväl ej till dessa fem minuters, hvilka här brukas då
  de skola vara riktigt moderna, men räckte tvärtom till sent inpå afton.
  Friherrinnan syntes af hans allt mer och mer vinnande lätta
  conversation ovanligt lifvad, och uppmuntrad, lemnade honom
  underrättelser ifrån sin son, om hvilken de hvardera med verkelig
  enthousiasm talade, gladde honom med hopp att snart få se den
  efterlängtade o.s.v., det förtroliga du, den hjertliga benämningen
  Tante, de bådas glada sinnesstämning, allt sammantagit verkade äfven
  välgörande på mig; jag tänkte med innerlighet härunder på Emilia och
  huru ljuft ett oförmodadt möte med henne vore; sedan Friherrinnan fått
  utgjuta sitt hjerta genom meddelanden till en person, hvilken med
  hennes älskling var så vänskapligt förbrödrad, tog hon, intagen af inre
  tillfredsställelse, Baronens och min hand, ledde oss utan att säga ett
  ord till mitt rum der hon nu utvisade oss plats vid flygeln; "Ack ja!
  min Tante! det är äfven min varma önskan", yttrade Baronen, "att få
  accompagnera Mamsell Sommer med min röst; huru klinga tonerna i dag,
  värdaste Demoiselle Mathilda?" Jag slog ann instrumentet. "Herrligt."
  -- "Månne de icke alltid utgöra en följd af den inre harmonien?"
  frågade jag, seende honom rakt i de klara vänliga ögonen, under det jag
  fingrade tangenterna, "eller huru tror Herr Baron? Deras omväxlande
  moll eller dur förefaller ju behagligt i hvilkendera genre, den
  svårmodiga eller lifliga, känslan dem uttalar." -- "Icke dock alltid",
  återtog Baronen, "de mildaste toner kunna, anslagna af ett stormande
  sinne, mången gång ljuda skärande och förfärlige och blifva omöjlige
  att, utan den djupaste lidelse, uthärdas, äfvensom stormande och dystra
  toner på samma sinne verkat snart sagt raseri. Derpå har gifvits
  talande bevis, och kommer endast an på af hvilken beskaffenhet
  själslidandet är. Jag vill till exempel i korthet citera en händelse.
  Jag hade en vän, han var en redlig, känslofull yngling, hvilken nu
  mera, Gud ske lof i grafvens kyliga famn fått svalka sitt glödande
  hjerta; denne hade allt ifrån yngre år, i rena seder, helgat sitt lif,
  sin ungdom, hela sin varelse, till en oskuldsfull flicka, i hvilken han
  såg sin himmel, sitt allt; i fyra år var han den lyckligaste varelse
  under solen, hennes trogna kärlek förkortade för honom längtans och
  väntans tid, den hjelpte honom att öfvervinna de svårigheter, hvilka
  mötte såväl vid hans studier, som sedermera vid ansökningen af den
  tjenstebefattning han i och för vinnandet af hennes person gjorde. Ack!
  huru hänryckt funno honom ensam på sitt rum mången gång hans bullrande
  vänner, upprepande på sin herrliga viol stycken, dem han jemte
  henne tusende gånger under kärlekens stunder exequerat; i synnerhet
  förtjuste honom ett litet skönt känsligt stycke af Weber: 'Huldas
  Lieblingsstyck', som han kallade det, på hvilket han jemt sjöng eller
  spelte; det blef honom alltid nytt, alltid lika kärt. Morgonen af hans
  lyckligare dagar började sluteligen med inträdandet af det femte året
  gry, han skulle nu i sin älskades armar skörda lönen för möda och tråk;
  sedan han således i beqvämaste måtto, och så långt hans tillgånger det
  medgåfvo, för det lilla blifvande hushållet anskaffat propra och
  smakfulla förnödenheter, anordnat allt överensstämmande med Huldas
  smak, afreste han, öfver all beskrifning lycklig, utan att förut
  underrätta henne om sin ankomst, under hopp att hon igenom hans
  oförmodade inträffande så mycket gladare skulle öfverraskas; han
  anländer en mörk höstafton till den lilla staden, der hans hjertas
  utkorade vistas, ilar till hennes föräldrars hus, insmyger med af
  kärlek klappande hjerta genom de välkända rummen, längtande att
  sluteligen kunna trycka den länge saknade i sina armar, öppnar sakta
  och oförmärkt dörren till hennes rum, och o Gud! ser henne, sin
  tillbedda, dyrkade Hulda! kärleksfullt omsluten af en främmande
  ynglings armar, hvilken under ömma kyssar trycker hans egen älskade
  intill sitt bröst. Orörlig betraktar han ett ögnablick denna faseliga
  scen, raseriets härjande lågor flamma i hans bröst, blodet sjuder
  kokande genom hvarenda åder, det mörknar för hans syn, och knapt
  behåller han så mycken sans, att han osedd åter förmår lemna detta
  fasans, detta otrohetens hemvist. Han ilar, utkommen, utan rast, utan
  ro, gatan framåt och uppnår först efter flere timmars vandring sitt
  rum. Ingen välgörande blund ger honom under hela den långa natten ett
  ögnablicks lindring, den rysliga bilden af honom, som röfvat hans
  hjertas helgedom, hans Hulda, står med outplånliga drag lifligt tecknad
  i hans själ; morgonen finner honom redan tidigt ute; hämnd, gräselig
  hämnd är hans enda tanke; utan medvetande styr han sina steg åter till
  samma trakt, dit han för några timmar sedan under kärlekens rus så
  lycklig ilat; olyckan fogar att i samma ögonblick han närmar sig huset,
  den alldrig förglömde hatade ynglingen äfven derifrån utträder, samt
  lugn och ej anande någon fara, vandrar gatan framåt. Med förnyad kraft
  agga nu svartsjukans, hämndens pilar i den olyckliges hjerta, han
  skyndar att i hamn och hål följa den främmandes steg, hinner honom på
  en aflägsen gata; anhåller det han skyndsamt ville infinna sig på en
  känd plats, ett stycke utom staden, hvarest en person i angelägna
  affairer ifrigt väntade honom; erhållande ett tillfredsställande löfte,
  hastar han sjelf att uppnå det bestämda stället, dit den fremmande
  innan kort äfven infinner sig. Stum och skälfvande af vrede framtager
  nu den uppfordrande ett par pistoler, räckande den ena af dem till sin
  fiende. 'Nu, försvara er bof, skurk', är allt hvad hans darrande läppar
  under raseri förmå yttra; tvekande emottager främlingen vapnet, öppnar
  redan munnen till en fråga, då ett upprepadt: 'intet ord, försvara er
  ärelöse skurk', ljuder i hans öra. Hans motståndares brådstörtande
  häftighet lemnar den okände knappt tid att bemägtiga sig vapnet,
  'skjut', skallade den olyckliges röst; 'Nej, icke förr än jag får veta
  anledningen till denna begäran.' -- 'Skjut, usling', befallte ännu en
  gång den uppbragtes vredgade stämma. 'Nej, icke utan en förklaring.' --
  'Nå så dö då, niding!' skrek med yttersta ansträngning den vilde;
  riktade med olyckligtvis alltför säker hand det dödande vapnet, och
  badande i sitt blod låg snart den okände ynglingen. -- I och med
  skottets aflossande var äfven raseriets eld afsvalnad; min arme vän
  närmade sig nu den starkt blödande, hvilken med roslande röst kallade
  honom. 'Ni är vilseförd olycklige', framstammade denne, 'jag dör
  oskyldig, till hvad er upphrussande ifver möjligen kunnat anklaga mig.
  O, mine nyss återfundna föräldrar! min dyra älskade syster, skulle vi
  så snart, så för evigt skiljas, hade jag helst en gång, änn en enda
  gång fått återse eder!' Ett ljus, ett förfärligt ljus uppgår för den
  eländiges själ, det var Huldas, hans älskades broder han mördat; Gud!
  en kallsvett lopp öfver hans kropp, hvartill hade han gjort sig
  skyldig? mördare af en ädel ynglings lif, mördare till föräldrars hopp
  och glädje, mördare af sin egen lycka; rysliga outhärdeliga tanke! med
  darrande händer sökte han nu hämma det utur hjertat ymnigt forsande
  blodet, och till lif återkalla den döende, men fåfänge voro alla
  bemödanden. 'Min Huldas bror vakna, o! vakna, säg att du ej förbannar
  den olycklige, den af kärlek vilseförde, hvilken här infor dina fötter
  vågar anropa om bönhörelse! säg, att du med din sista suck äger styrka
  att lemna honom din förlåtelse, lugna hans arma samvete, hvilket nu
  gnages af helfvetiska qval, med den försäkran, att du i ett ljusare
  hem, försonande vill räcka honom en broderlig hand!' Han hade under
  dylika utgjutelser utmattad sjunkit på knä inför den afbleknade,
  hvilken med lugn, leende mine, allt mer och mer afmattad, betraktade
  den arme; nu tycktes han samla sina sista krafter: 'Icke min ovän, nej,
  min okände vän!' framhviskade han, 'min dyra Huldas älskade! hvilken
  oförminskat ägt och äger hennes kärlek, redan här nere räckes dig den
  broderlige handen, försoning uttalar den ej, ty sådan höfves ej mellan
  bröder, men en ännu bortom lifvet trofast, ehuru sent funnen vän, så
  lofvar detta matta handslag.' Han grep nu svagt efter den honom till
  möte uträckta handen, hvilken han sakta förde till sitt hjerta. 'Fly,
  fly nu genast', yrkade ännu hans otydliga röst, 'uppfyll den döendes
  sista önskan, låt alldrig Hulda veta banemannen till min död, forskona
  det älskande hjertat en dylik smärta, lofva mig'... Meningen dog på
  hans läppar, krampaktigt ryckte ännu musklerne, lifvet hade flyktat.
  Fly med brottet i sina spår, fly med ett hämnande samvete, fly ifrån
  sin kärlek, så bjöd det obevekliga ödet; och ofrivilligt, utan känsla
  eller medvetande af hvad han gjorde, hastade han nu att ifrån sitt rum
  samla de få effekter han medhaft, samt afreste, utan att någon mensklig
  varelse i honom kunnat misstänka banemannen till denna grufveliga
  gärning. Återkommen till X., sågs han med förundran af sina vänner,
  märkligt förändrad; ingen kunde ana orsaken till hans djupa svårmod,
  han förtrodde sig icke till någon, men aftynade synbart dag ifrån dag;
  att någon inre lidelse orsakade hans djupa sorg och afmattande blef
  tydligt för en hvar af dem, hvilka omgåfvo honom, och beslöts derföre,
  med undvikande af frågor, att genom yttre medel försöka väcka honom
  utur sin dvala; till en början användes musik, för hvilken han förut
  varit passionerad; så länge främmande obekanta stycken forekommo,
  lyssnade han stilla, men öfvergick man till dem han i synnerhet under
  sednare glada tider sjelf hade exequerat, då uppfor han, liksom väckt
  till en förskräcklig hågkomst och stod för den dagen ej mer att lugnas.
  Öfvertalad till ett försök, fattade jag, under en påhelsning hos honom,
  den nu som oftast hvilande violen, preluderande derpå de första tonerna
  till 'Huldas Lieblingsstyck'; ursinnig sprang han upp, rusade öfver
  mig, ryckte af mig stråken, den han i ett tyg sönderbröt; 'tyst, --
  tyst', framprässade han sluteligen convulsiviskt genom de bleka
  läpparne, 'den vågar jag ej mera höra.' -- Fullkomligt utmattad
  nödgades han efter detta bemödande, af mig föras till sin säng, der han
  under qval och oro genomvakade hela natten. Sålunda hade ungefär en
  månad förflutit och nu spordes öfverallt kraftiga spaningar efter
  våldsverkaren till det föröfvade mordet; jag erfor händelsen med isande
  lemmar och vågade knappt för mig sjelf redogöra för de misstankar jag i
  anseende till min olycklige vän, började hysa. En afton då jag åter
  gjorde honom ett besök fann jag honom ovanligt svag; han förmådde ej
  uppresa sig från sängen; vid min ankomst räckte han mig den matta
  handen, och vinkade mig att nedsätta mig invid sin sida; jag emottog
  handen, hjertligt glad öfver det lugn han för första gången, sedan
  långa tider syntes äga, och började lekande föreslå honom tillkallandet
  af den Läkare han härtills ej ens tillåtit oss omnämna; äfven nu log
  han endast åt mitt 'dåraktiga project' som han kallade det; 'jag hoppas
  redan på en säkrare läkare', fortfor han, 'men ville derförut gerna åt
  din tystlåtenhet lemna ett förtroende, af hvilket med all säkerhet
  endast du blifver delaktig. Sätt dig närmare mig', fortfor han, 'men
  först, regla dörren, på det vi ej må blifva öfverraskade eller störde.'
  Med anande hjerta och svigtande knän, uppfyllde jag hans önskan, samt
  nedsatte mig derefter, innerligt omfattande hans båda händer, vid hans
  säng. -- 'Fruktar du en mördare', var hans första dystra fråga, på
  hvilken en liten paus följde, hvarunder han tycktes afvakta mitt svar.
  Jag repade mod -- 'nej och ja, -- jag fruktar och afskyr honom, då han
  i skepnad af en bandit, för en neslig vinning af sin nästas egendom,
  lägger hand på dess lif, eller gjort mördandet till sitt yrke; jag
  beklagar och lider med honom, om han, vilseförd af skenet och
  passionen, blifvit hvad hans hjerta under kallare ögonblick med fasa
  afskyr.' -- 'Du beklagar, du lider med mig', utropade han, 'o! C. Nu
  läs i den olycklige mördarens hjerta!' och härefter berättade han mig
  ord för ord, hela den läsliga tilldragelsen. Morgonen fann honom
  betydligt lugnad, jag hade genomvakat med honom hela natten.
  Middagstiden yttrade han en önskan att få emottaga en Prest, jag
  eftersände genast en af mina vänner, Pastor S. En himmelsk salighet
  lyste i hans anlete då denne kom. Sedan han under samtal med S.
  tillbringat ungefär en timme, åtnjöt han genom dennes händer den Heliga
  Nattvarden. Med förklarad blick betraktade han mig då S. åter lemnat
  oss. -- 'Gif mig Violen redlige C.', bad han efter en stunds helig
  tystnad. Jag hemtade honom den; med darrande händer började han nu på
  strängarne knäppa tonerne till 'Huldas Zieblingstyck'. 'Det går ej, jag
  förmår icke mera framlocka dem så rena hon älskade att dem höra! vill
  du?' Jag grep Violen och knäppte nu sagta med fingren hela det lilla
  stycket igenom, 'ännu engång' hviskade han knappt hörbart, jag
  upprepade långsamt och sagta samma toner; 'min Hulda!' uttalade nu den
  långsamt bristande tunga sucken; dödsblekhet hade spridt sig öfver det
  förklarade anletet, hjertat hade upphört att slå."
  
  "Arma olyckliga varelse", suckade jag, sedan C. tystnat och förmådde ej
  dölja mina ymnigt nedrullande tårar. "Ja väl, olycklig", återtog han,
  "men olyckligare hade han dock kunnat blifva, ty genom utredandet af
  hans resa, omständigheter etc. voro misstankar för tydligt lastade på
  honom, och han hade säkert icke länge kunnat undgå sitt öde." -- "Och
  Hulda?" frågade jag vidare. "Hon begråter honom ännu såsom död af en
  häftig sjukdom, lycklig i medvetande af hans evigt fortfarande kärlek,
  hvaruppå hon genom erhållandet af all hans dyrbarare och minnesrika
  qvarlåtenskap, den jag såsom hans uttryckeliga sista vilja tillsände
  henne, ägde ett talande bevis." -- "Men huru i Guds namn var han eller
  en fyraårig bekantskap med henne, ovetande om denne hennes bror?" --
  "Se, just deri ligger det grymma ödet", återtog Baronen; "N. som sjelf
  varit sjöman till kropp och själ, hade redan under dess minderårighet,
  på de resor han årligen till främmande verldsdelar gjorde, medtagit sin
  ende son. Desse äfventyr, alltid lyckade, hade till den grad roat och
  retat gossens begär för sjölifvet, så han ej mer stod att derifrån
  återhållas; vid den sista resa hans far gjorde, åtföljde honom som
  vanligt sonen; afresan försiggick lyckligt, men vid återkomsten uppstod
  en förfärlig storm, hvilken satte allt hvad lif och anda fartyget hade,
  i verksamhet; segel och tåg söndersplittrades, och med yttersta
  ansträngning förmådde styrmannen ännu hålla rodret i besittning; nu
  brakade det i hast till med förfärligt dån, och ögnablicket derpå
  nedstörtade, hvinande, stormasten öfver däck. De flesta af manskapet
  undgingo väl skadan vid dess fall, men Kaptenen deremot, träffades
  deraf så häftigt, att han genast sanslös neddignade. Vid undersökningen
  af skadan befanns hans ena axel krossad, hvilket naturligtvis
  förorsakade honom olidelig smärta. Stormen fortfor ännu skarp hela
  dagen, tills emot aftonen vinden saktades och det uttröttade folket
  ändteligen blefvo i tillfälle att njuta någon hvila. Man befann sig
  till all lycka icke långt ifrån hamnen vid Calais, dit slupen med några
  af manskapet sändes och derifrån man slutligen erhöll hjelp ock således
  småningom blef i tillfälle att för återresan försätta det skadade
  fartyget i skick. Den skada Kaptenen lidit kunde väl genom läkarevård
  och medicin lindras, likväl blef han härefter, utur stånd att vidare
  företaga några utresor. Sonen var nu sexton år gammal, och mer än
  någonsin betagen af lust att pröfva det älskade elementet. Länge
  umgicks han med den ifriga önskan att åter få klyfva vågorna, likväl
  vågade han af fruktan för afslag, icke för föräldrarna yppa detta sitt
  hjertas begär. Hans dagliga promenader voro till en hans fars vän,
  hvilken som bäst rustade sig i ordning till en längre resa, och mer och
  mer nedslagen återvände han alltid till hemmet, ju närmare tiden led
  till det stolta skeppets afseglande. Man tänke sig hans glada
  öfverraskning, då fadren en dag föreställer honom den fråga, huruvida
  en resa med Kapten W. vore honom behaglig. Glädjedrucken kastar han sig
  i fadrens armar, ock bekänner nu, huru en sådan utgjort hans högsta
  önskan, hans lifligaste begär, huru dessa mer och mer tilltagit, ju
  mera han insett omöjligheten af dess verkställande, o.s.v. Snart
  afgöres allt med W., gossen rustas i ordning och är färdig att lemna
  hemmet sedan han med ömhet sluten till det faderliga bröstet äfven
  emottagit den älskande modrens smek och välsignelser. Synbarast och
  mest påkostande var honom likväl skilsmessan ifrån den ljufva
  trettonåriga leksystren, hans lilla Hulda, hvilken han ordentligt
  afgudade. Men med ett raskt beslut sliter sig den unge sjömannen ur den
  lockande kretsen och uppsöker Kaptenen, hvilken med fägnad emottager
  honom under sin vård. Ödet hvilade dock tungt öfver desse, till sin
  affärd så lifvade menniskor, och voro de motgångar hvartill unge N.
  året förut varit vittne att betraktas endast såsom lekverk i jemförelse
  med de dem nu mötte. Skeppet var destineradt till Ostindien. Ungefär en
  dagsresa ifrån Goda Hoppsudden uppkommer en fruktansvärd storm,
  hvilken, oaktadt alla bemödanden att hålla fartyget i behörig riktning,
  drifver det ifrån den bestämda kosan. Natt omhöljer hela firmamentet,
  svarta och skyhöga häfva sig vågorna och pröfva med dån det utmattade
  skeppets sidor. Då ändteligen dagens första ljusning framskymtar,
  upptäckes med förskräckelse att man redan lemnat Goda Hoppsudden flera
  mil bakom sig; fåfänga försök göras att hindra fartygets framfart; det
  lyder icke mera rodret, utan kastas liksom med jettekraft blott framåt,
  med vågen, en lekboll för vindarnes raseri; ännu mägtar det hela dagen
  hålla sig öfver böljorna men, med den inbrytande natten försvinna äfven
  dess sista krafter; vattnet inströmmar nu ifrån alla sidor; förgäfves
  äro längesedan nödskott lossade, förgäfves allt arbetande emot ett
  obevekligt öde. I fartyget höres ett gnisslande brakande, fogningarne
  lossa, vågorna öfverskölja obehindradt de svigtande spillrorne, och i
  den djupa, bottenlösa afgrunden nedsjunka ohjelplige de olycklige
  offren. En enda varelse, genom en högre vård undkommen denna gräseliga
  död, sågs morgonen derpå nära Afrikas kuster, simmande qvarhålla sig på
  en af skeppets plankor. Några halfnakna menniskor, troligen nedlockade
  genom de ofta förnyade skotten, hade på stranden afbidat den inbrytande
  morgonen; desse sågos nu sysselsatte att i vattnet utskjuta ett slags
  tråglik farkost, hvari de kort derpå instego, närmade sig den af dem
  upptäckte olycklige, hvilken, utmattad ooh beröfvad alla krafter,
  numera med möda förmådde qvarhålla sig vid sitt osäkra stöd. Ännu, ännu
  blott några få kraftfulla årtag, och han var räddad. Ni gissar väl
  denne vara den arme unge N.? så förhöll det sig också verkeligen. Han
  var nu på ett underbart sätt räddad ifrån sjönöd, men i hvilka händer
  hade han väl fallit? Och var han väl här säkrare för sitt lif? Han hade
  med för mycken uppmärksamhet fäst sig vid berättelser om olika
  folkslag, deras utseende, bruk och seder, att icke genast inse, det han
  nu befann sig i Kaffrares våld, det sade honom äfven gissvis det
  möjliga afståndet ifrån Goda Hoppsudden, hvilken för tvenne dagar sedan
  passerats. Att således med undergifvenhet öfverlemna sig åt sitt öde,
  var för honom en smärtfull nödvändighet, och sedan han på stranden, vid
  en god eld småningom fått återhemta krafter, uppmanades han af sin
  omgifning att genom obanade stigar, höjder, dälder, bergsklackar,
  åtfölja dem. Efter flere timmars mödosam vandring upphanns sluteligen
  en slätt, der en otalig mängd små torf- och halmhus, koja vid koja voro
  uppförde; ju närmare han nalkades slätten, desto talrikare samlades
  kring honom gapande åskådare, hvilka, till ådagaläggande af sin
  förundran, upphäfde gälla och vidriga läten; till en af de omnämnde
  kojorne fördes nu den unge fången, der aftogs honom hans egna
  klädsplagg, samt påkläddes honom en lång hamptygs-skjorta; mjölk,
  torkadt risbröd, samt bränvin, framsättes honom till undfägnande, af
  hvilka begge föregående artiklar hungern med begärlighet lätt honom
  tillgripa.
  
  "I korthet sagdt, här tillbragte han under saknad och lägtan efter ett
  älskadt hemland fem långa år, hvarunder jagt och boskapsskötsel blef
  hans egenteliga sysselsättning. Han hade nyss fyllt sitt tjugondeforsta
  år, då han en dag, efter det en vigtig rådplägning mellan vildarne ägt
  rum, anbefalltes åtfölja den lilla karavan, hvilken sågs färdig till
  uppbrott. Villig och med klappande hjerta åtlydde han denna uppmaning;
  en inre aning sade honom det han aldrig mera skulle återse dessa
  nejder, vittnen till mångårig smärta. Flere dygn upptogs nu med
  genomtågande af skog och mark. Floder och sjöar öfverforos; nu återstod
  endast öfverfarten af hafvet, och man befann sig i Mozambik, en liten
  stad hörande till Portugisiska besittningar, der bland annan, äfven
  slafhandel idkades.
  
  "Det äfven han var bestämd att som slaf föryttras, blef honom snart
  alltför tydligt; äfven gjorde de penninglystne vildarne, i anseende
  till hans kraftfulla ungdom, på honom en betydlig vinst; han såq sig
  således inom kort en annan herre underlydig, men, huru lyckligt
  förändradt blef nu hans läge; icke så mycket vinst, som icke mera
  nyfikenhet och medlidande med det arma offret hade gjort, det en rik
  Portugisare tillhandlat sig honom; vid dennes eget bord åtnjöt han nu
  de förfriskningar han så länge saknat, och bemöttes han i öfrigt af den
  ädelmodige Portugisarn, icke som en usel slaf, men som en öm,
  återfunnen son. N. hade äfven varit lycklig nog att kunna, genom
  Kaptenen på fartyget, med hvilket Portugisarn snart åter till sitt
  hemland ärnade återvända, uppå tyska språket meddela sig och sina
  pröfvade motgångar, sin fem års långa fångenskap, sin längtan efter
  föräldrar och anhöriga, o.s.v., hvilket ännu mera bidrog att beveka den
  godhjertade mannen till välvilja och medlidande; och, rörd till sitt
  hjertas innersta, skänkte Portugisarn honom nu, icke allenast sin
  fullkomliga frihet, men äfven hoppet, att med möjligaste första få
  återvända till de sina. N. trodde till en början likaså litet på
  sanningen af sin oförtänkta lycka, då han några veckor derefter, i
  sällskap med egne landsmän, gungade på hemhafvets böljor, som sällheten
  vid återseendet af föräldrar och syskon, i ord låter sig beskrifvas.
  Men ack! huru kort varade denna fröjd; fem veckor voro knapt
  tillräklige att låta honom sansad erfara höjden af den sällhet,
  hvaruppå han ej mer vågat hoppas; glädjedrucken förmådde han endast
  slita sig utur den enas lämnande omarmningar, för att störta i den
  andras, hvarunder frågor och meddelanden, ömsesides alldrig ville taga
  ända. Under en dylik glädjeyttring mellan de älskande syskonen, fann
  dem min olycklige vän, samma afton han anlände till X. De olyckliga, ja
  mer än olyckliga följderna af hans vilda otyglade passion, känner
  ni redan." -- "Ja", inföll Friherrinnan, "herrans vägar, eller som
  vi, jordlifvets varelser pläga kalla dem: 'vårt öde', är dock
  outgrundeligt; denne N. skulle ensam bland den mängd af menniskor,
  hvilka befunno sig på fartyget, undgå den förskräckliga död, att af
  böljorna lefvande begrafvas, skulle efter en femårig fångenskap hos ett
  vildt och ohyfsadt folkslag, frisk och sund öfver land och haf
  återvända till sin hemort, der finna alla sina älskade vid lif och
  helsa, för att efter åtnjutandet af denna så ofta efterlängtade sällhet
  kort derpå falla ett oskyldigt offer för, snart sagdt, neslig
  mördarehand. Men, vi böra ej ens bjuda till att utforska det dunkla
  syftet af en så faslig, så ovanlig tilldragelse, måtte endast han, som
  bestämmer all verldens gång, äfven ingjuta tröst och hugsvalelse i de
  efterlemnades sörjande hjertan, det är allt, hvad vi böre, hvad vi
  härvid kunne önska."
  
  Med musiken ville det i afton alldeles icke fort; fåfängt anslog jag
  instrumentet, jag förmådde ej locka derur någon enda glad ton; mitt
  hjerta var helt och hållet hos den arma Hulda och dess högst
  beklagansvärda förälrar.
  
  I går, huru var det i går? Jo, tidigt, mycket tidigt på morgonen,
  klockan var nyss fem, uppväcktes jag af Annette, hvilken redan aftonen
  förut derom var anmodad. Friherrinnan hade nemligen föreslagit en
  promenad till det vackra Vestanby, hvilket ligger helt nära staden, och
  hvilket, för att riktigt i möjligaste grad kunna inverka på själ och
  hjerta, nödvändigt bör beses tidigt en skön sommar-morgon. Åtföljde af
  Annette, hvilken bar den lilla frukosten, befunno vi oss snart å väg.
  Ack! ett så gudomligt ställe Emilia! Ungefär en verst ifrån staden,
  aftager från den stora landsvägen en smal väg, hvilken genom sköna
  lummiga lindar leder fram längs med en silfverklar å; ännu en half
  verst, och nu framskymtar mellan åldriga lönnar och ekar, hvilka stolta
  tyckas bära sitt förnyade unga friska lif, ett aldrakäraste täckt hvitt
  landthus. Dess smakfulla byggnads-sätt, dess höga rundhvälfda Göthiska
  fönster, med till hälften nedfällda grönmålade jalousier, dess eleganta
  rundeltrappa med sirligt jerngaller, hvilket utifrån leder upp till
  öfre våningen, samt der formerar en prydlig balkon; de putsade
  terrasserne, blomsterparterrerne och anläggningarne, och sist den
  gudomliga viken, hvilken med sitt lilla gröna flytande badhus, till
  hvilket doftande syren- och rosenhäckar leda, spegelklar flyter
  alldeles under huset. Allt sammantagit är öfver all beskrifning täckt.
  Detta är en stadens tillhörighet, nyligen anbragt för det Kejserliga
  huset, och således tillgängligt att af en hvar beses. Som Friherrinnan
  äfven ville visa mig inredningen af huset, sändes Annette till den
  alldeles närboende skogsvaktaren, hvilken nu införde oss i de glada
  rummen. De nedra fem voro onekligt vackra; väggarne beklädde med olika
  sköna fransyska tapetter, samt bestående af ett så kalladt förrum, ett
  badrum (i händelse af mindre gynnande väderlek) med innehållande
  försilfradt badkar, ett litet toilette-rum, samt en liten salong. Alla
  dessa voro smakfullt och dyrbart meublerade, enligt hvad hvart och ett
  rum fordrade, men hvad den öfre våningen erbjöd, det kan jag omöjligt
  beskrifva. Utsigten derifrån var så hänförande, och ögat ovillkorligt
  uppfordradt att endast skåda ut i den, så väl närmare som fjermare
  rymden, öfver ängar, lunder, berg och haf, på hvilket sistnämnde
  otaliga aflägsna farkoster med sina i morgonsolen glimmande mjella
  segel, gungade fram och åter. Åt andra sidan framlopp ån, lik en blå
  krans genomskärande de gröna skogbevuxne ägorne. Rummen uppe voro
  endast tre, och utgörande ett skrifrum, ifrån golf till tak draperadt
  med grönt silkessammet; en stor salong, med åtta höga fönster, beklädd
  med ljusgula fina fransyska tapetter, samt ett säng- eller fruntimmers
  arbetsrum med purpurröda sammetsväggar. Ett herrligare rum än det
  sistnämnde kan, i anseende till lux, ej ses. Meublerne här voro alla
  starkt förgyllde, hvitblommigt tjokt sidentyg beklädde den svällande
  soffan, och tolf ländstolar; gardiner af hvit silkesblommig blond,
  blandade med lätta mörkröda sidendraperier, nedföllo med sina prydlige
  mörkröda silkesfransar, smakfullt öfver fönstren. Sängen, à Imperal,
  hvilken äfven var förgylld, innehöll bolster och dynor af ljusrödt
  Ostindiskt sidensars, ett hvitt sidentäcke, dylikt med öfvertågen å
  möblerne, samt stickadt i sköna Kejsarekronor, prydde sängen. En
  prägtig alabaster-lampa, med rikt bronze-arbete, nedhängde på gyllene
  kedjor från gipstaket, ifrån hvars yttersta kanter half alns breda,
  förgyllda arabesker i purpurröda bladverk slingrade sig. Framför den
  bländande hvita porslins kakelugnen stod en stor förgyld eldskärm, på
  hvars herrliga skifva i tapisseri-söm hela den Kejserliga familjen, i
  förtrolig krets, lifligt sågs föreställd; detta var ett mästerstycke,
  icke betalt med guld, men som jag tycker, endast och allenast genom ett
  vänligt bifall af den höga Regentinnan; ofvanpå ramens kant, hvilade en
  örn, hvilken med utbredda vingar, skyddande omsväfvade den vördade
  familjen. Vidare, en stor forgyld spegel, hvilken räckte från golf till
  närmare tak; under fönstren sågos tvenne de täckaste sybord, med sina
  inventieusa lådor etc., samt på det förgylda spegelbordet ett par höga
  äkta kristallvaser, fyllda med välluktande, ehuru artificiela blomster.
  Den onekligen dyrbaraste af alla de prydnader här erbjöds ögat, var en
  utmärkt praktfull turkisk matta, hvilken betäckte hela golfvet; dess
  prunkande blommor voro så lefvande, att man hvarje ögonblick, glömmande
  det fåfänga i ett dylikt försök, frestades bryta sig en deraf. Möblerna
  i salonen och det tredje rummet voro äfven ganska dyrbara, och bestodo
  af masivt mahogny. Likväl föreföll mig bland de många eleganta
  prydnader desse rum erbjödo, kronan i salonen, äfvensom en ypperlig
  bordstudsare, föreställande: tidens vingade gudinna, sittande på en
  silfverhvit flygande häst, dock mest anmärkninssvärdt. Sedan all denna
  herrlighet, hvilken jag nu alltför omständligt upprepat, var besedd,
  åtföljde jag Friherrinnan genom de långa alléer af såväl äldre som
  nyare anläggningar här voro att tillgå. Under vår promenad sväfvade
  mitt öga längtande upp till ett högt grådimmigt berg, hvilket på andra
  sidan ån stolt uppreste sig; och huru skön måtte utsigten nerifrån
  vara, så tänkte, så kunde jag ej afhålla mig att utropa, då vi långsamt
  vandrade förbi detsamma. O! den som ifrån dess högsta spets engång
  finge njuta af dess prakt. "Vill du Mathilda?" afbröt mig här den
  alltid andras nöje befrämjande Friherrinnan, "vill du besöka det nu, så
  förer dig skogvaktarens gosse lätt öfver den smala grunda ån; jag
  hvilar här en stund, och utväntar sedermera deruppe vid hans stuga din
  återkomst." Oaktadt alla hennes hjertliga förslag kunde jag ej förmås
  att nu lemna henne, som endast för min skull, det viste jag,
  incommoderat sig så tidigt. Jag var envis och bad henne ödmjukt, att
  blott fortsätta vägen. Sedan vi prommenerat ungefär en timme, uppsökte
  Friherrinnan en liten pavillon, der ett grönt vågformadt tak enkelt
  hvilande på åtta hvita pelare, och hvars nedåt sluttande väggar endast
  bestod af skir tagelduk; här framtogs nu den lilla frukosten och njöts
  i dag, i den fria luften, vid det unga löfvets balsamiska ångor, med
  tusende gånger större smak än någonsin eljest. Klockan var redan tio då
  vagnen, hvilken var beställd att vid afvägen invänta Friherrinnan,
  åter stadnade invid hennes trappa. O! huru lycklig, tacksam och
  tillfredsställd känner sig menniskan, i synnerhet då hon ute i den
  sköna upplifvande naturen, der allt, hvarje träd, hvarje planta, hvarje
  det minsta grässtrå, påminnande om ett skapande väsendes tillvaro,
  blifvit väckt till ny beundran af dess allmakt. Jag hade som knappast
  hunnit intaga min plats hos Friherrinnan och satt ännu alldeles betagen
  vid minnet af den njutningsrika morgonen, då Baron C. oförmodadt
  inträdde; han gjorde, jemte en djup bugning, Friherrinnan sin ursägt,
  för det han så tidigt på dagen vågat genera henne; härvid log hon godt,
  och bad honom gissa hvilka ställen hon redan tidigare på dagen hade
  besökt, samt omtalade nu för honom vår promenade. "På Vestanby",
  utropade Baronen, då Friherrinnan nämnde stället, "ack min nådiga goda
  Tante, hvarföre ej vid en dylik promenade, taga mig, min Tantes ödmjuke
  tjenare, till sitt underdåniga sauv de garde? Var promenaden bestämd
  redan i går aftons?" -- "Icke så alldeles" svarade Friherrinnan leende,
  "dessutom hvilade mitt underdåniga 'sauv de garde' säkert ännu godt, då
  vi redan höllo på att intaga vår frukost, anar mig." -- "Klockan fem är
  jag uppe alla morgnar", forsvarade sig Baronen, "och har nästan
  hvarenda sådan, då ej väderleken annorlunda förordnat, gjort min
  promenade just till nämnde Vestanby; det är det skönaste ställe hjerta
  och öga vilja önska." -- "Ja, så tycka äfven vi, Mathilda och jag",
  återtog Friherrinnan; "nå, jag lofvar då, min bästa Paul, att mycket
  säkert tillsäga dig, då vi nästa gång företaga promenaden till
  Vestanby, endast du då finner dig hugad inviga dig till din gamla tants
  skyddande Riddare." Med glädtigt skämt försäkrade sig Baronen
  fullkomligt beredvillig härtill, lofvande uppbjuda all sin förmåga vid
  besvärjandet af så väl Oreader, Dryader, Najader, som förtrollande Féer
  hvilka en tidig morgonstund oförmodadt kunde träffas kring nejden.
  Efter en knapp half timmes härvaro, hvarunder hans liflighet gifvit
  anledning till mycket skämt, lemnade oss Baronen, vid bortgåendet
  presenterande under ödmjukt framställande till Friherrinnan och mig,
  hvar sin billet till det samma dag blifvande spektaklet. Jag kan ej
  förneka till det obehag jag vid emottagandet af densamma rönte; du vet
  huru ett sådant fall alltid odrägligt pinat mig, huru det redan varit
  mig en ångesfull tanke, att hos en ung karl stå i någon slags
  obligation, särdeles sådan, der kontanter komma i fråga. Hu! jag
  darrade ofta i hvarenda led, då artighet och aflägsna slägtförhållanden
  förmådde min far, vid Jul- och andra högtider hos sig samla gäster af
  alla åldrar; jag darrade säger jag, likt ett skälfvande löf, om jag på
  något af de många till mig adresserade jul- eller namnsdags-paketter
  upptäckte någon sirligt textad främmande handstil, och kunde, oaktadt
  den ofta förnyade stumma uppmaningen af min alltid grannlaga mor
  omöjligt förmås till uppbrytande af ett enda sådant. Höfligheten
  aftvang mig dock nu en tacksägelse till Baronen, hvilken genom min inre
  motvilja försvagad, inskränkte sig till en knappt märkbar bugning. Jag
  stod ännu qvar, med billetten i hand, en stund efter sedan Baronen
  lemnat rummet, begrundande, eller rättare ej förlikande mig med tanken,
  att nu af Baronen vara inviterad till det redan omnämnde spektaklet.
  "Nå Malhilda", yttrade Friherrinnan, då jag vid hennes utrop med
  trumpen min långsamt vände mig om, "hvad rufvar du öfver?" -- "Rufvar,
  -- verkeligen är icke ordet funnit, min nådigaste Friherrinna, jag
  rufvar sannerligen öfver att för närvarande finnas ägarinna till detta
  lumpna kort, och skulle gerna, endast så ej vore, cederat, ja, ända
  till njutningen af denna gudomliga morgon." -- "Jag igenkänner
  fullkomligt mig sjelf i dig!" utropade Friherrinnan, "och kan må hända
  af partiskhet, ehuru jag ej gerna ville tillägga mig så mycken
  egenkärlek, hvarken ogilla eller fördömma, den sig ovilkorligt
  påträngande otrefliga känsla, du nu erfar. Likväl bästa Mathilda,
  gifvas förhållanden, der ett sträft tillbakavisande af yttrad välvilja,
  ej får, eller bör äga rum; jag till exempel gör mycket afseende på inre
  personlighet och framställningssätt hos den, hvilken gjort mig någon
  offert, då ett hjertligt hopp om en vänligt antagen propos, eller ett
  spotskt, stolt, uppfyllande af någon behöflig återtjenst, ju alltid
  solklart måste framlysa, och således bestämma det lätta, eller svåra i
  antagandet af densamma. Sluteligen är C. rik och oberoende, den
  ömtåliga tanke, att han i och för befrämjandet af ett dylikt nöje,
  gjort någon uppoffring, hvaraf hans oeconomie kunde lida, kommer här ej
  i fråga; det utgör således bestämt sagt, för honom ett rent nöje att
  kunna bereda oss en treflig afton, särdeles som han inom sig är
  öfvertygad, det ej medellöshet i annat fall hindrat oss ifrån
  åtnjutandet deraf." Klockan sex infann sig Baronen för att ledsaga oss
  till spektaklet; enligt Friherrinnans önskan uppbjöd jag min möjligaste
  förmåga, att genom ett förekommande sätt reparera det för ett sensibelt
  sinne visserligen anstötliga i mitt uppförande några timmar förut;
  äfven kunde jag ej undgå anmärka Baronens stundom på mig fästade
  blickar: han hade utom all tvifvel observerat, det ingalunda behagliga
  intryck billettens emottagande på mig verkat, och ville nu troligtvis
  oförmärkt utforska, huruvida det på mitt sinne ännu hade någon tråkig
  inflytelse. Jag hastar nu att omnämna min alltför trefliga afton;
  pjesen som gafs under namn af: "Louise de Sancte Mare." eller "Döden,
  lifvets sannaste vinning", var en för mig alldeles ny, och skildrade
  mästerligt, själsstyrkan och caracteren hos tvenne unga personer, öfver
  hvilka det jernhårda ödet uti fÖrföljelser tyckts velat lägga sin mest
  tryckande, oförsonliga hand. Jag tror verkeligen, att vid den rörande,
  högst lefvande framställningen häraf, intet öga förblef torrt.
  
  Efterpjecen: "Sen er i spegeln", var högst comisk, jag har sett
  den förut, men på långt när ej så väl utförd. Fru T. spelte
  oöfverträffligt; mimiken, ja den minsta gest hos henne, ägde en
  underbart imponerande tjusningskraft, och ehuru tragedien (den jag i
  det hela icke älskar) speltes ypperligt, och innebar mycken moral,
  hänfördes jag likvist långt mer af det obeskrifligt naiva, lätta,
  retande i Fru T----s effectfulla återgifvande af händelsen i
  efterpjesen. Att berätta dig huru loger, sittande parterr, stående
  parterr, oxögon etc, voro fulla med röda, gula, blå, hvita och svarta
  hattar, med obetäckta hufvuden ifrån hvilka half alns långa skugglockar
  nedhängde med blomstrande negligéer, under hvilka utblommade,
  bleka ansigten framtittade, med välfriserade moderna belle-vuer,
  lorgnette-kikare etc, vore öfverflödigt; du äger en så liflig
  inbilning, så du troligen med mig ser hela samlingen, hufvud vid
  hufvud, gapande, hviskande, bugande, bjudande etc. etc. Här och der
  upptäcker du väl ochså som jag, en och annan munvig egenkär sprätt,
  hvilken helt och hållet ihågkommande endast sitt eget lilla: jag, i
  vårdslös ställning vräker sig mot en vägg. Med sjelfkär mine
  öfverskådar han den för honom alltför litet ansedda, eller
  uppmärksamhet förtjenande samlingen, hvarur högst en eller ann person
  borde förtjena den lycka, att med honom inandas samma luft. Secreter
  Flanquette, ett original af den personifierade egenkärleken, står ju
  just nu med hatten, ifattad af båda händerne; hans tätt intill hvarann
  sittande lifliga ögonpar tyda, jemte det spefulla draget öfver munnen,
  hvad nu inom honom föregår. Arma Fru T., och J alle hennes arme
  medsyskon, hvad eder ofta nog erkända talang som bäst söndermalas af
  hans hvassa tunga. Käre Flanquette! hvad till och med ditt vanlottade
  utseende skulle vinna, om du bemödade dig till mera skonsamhet emot din
  nästa. Jag föreställer mig, om du någonsin komme i erfarenhet af dessa
  mina oskyldiga sentenser, hvad du då i andra persons närvaro medlidsamt
  skulle le åt mig, men ensam lemnad bita tänderne ihop af förargelse...
  Men, söta Emilia! du sqvallrar ju ej utur skolen? Flanquette må nu
  fritt flanquera ikring och bekika sina få utvalda, jag vänder mig
  tryggad genom din tystlåtenhet till min granne... Baron C. tror du?
  nej, Major Fixenheim, som olyckligtvis funnit för godt göra ett intrång
  (likvisst tillbörligt, ty billetten, hvilken han för afton bär
  innefattad i knapphålet, berättigar fullkomligt dertill) i vår loge;
  han bombarderar mig, den ståtelige Majoren, med digra confect- och
  appelsinpåsar, hvars påsmakande, till min stora scandal altför ofta
  hindra mig ifrån ett exellent besvarande af Majorens exellenta
  galanterier. -- "Nå, hvad hade Baron C. att anföra?" frågar du väl.
  Intet serdeles, han var tyst och fåordig, upmärksam på pjesen, på
  Friherrinnan, och äfven på mig; gaf någongång Majoren en snäsa, hvaraf
  denne likväl ej lät sig bekomma, samt skalade derimellan oupphörligt
  apelsiner, dem han nästan halfva nedsväljde. Jag tyckte mig i hans mine
  kunna läsa ungefär samma enkla, ehuru något curiösa fråga förre
  scolairien gjorde sin lärare neml.: "har jag roligt Herr Magister?"...
  Kanske hade jag, föreställande läraren, säkrare än denne, kunnat
  besvara C----s fråga. Men, "nu är att säga": huru allmänt uppbrott i
  hast ägde rum, ty i och med pjesens slut hade äfven publiken speglat
  sig nog, samt rustade sig nu hörbart till affärd; och sedan jag under
  stormen vid det allmänna uttågandet, icke utan fruktan sett Fröken
  Dolls oförmodadt mot mig lyftade pekfinger i luften, småhotande svänga
  sig i förunderliga directioner, samt jag ännu vidare i Flinkmans
  (betjentens) vård, omtänksamt öfverantvardat de teänne öfrigblifne
  confectpåsar, hvarmed Majoren förtänksamt nog, behagat proviantera
  mig, togo äfven vi, logens innehafvare, vår retrait. Jag för min del
  var med min afton oändeligt belåten, samt insomnade efter den, rätt
  godt; för min fantasie sväfvade väl någongång Fru T., Herr T.,
  äfvensom förtretligt nog Major Fixenheim, men i och med den sistnämnde
  framträdde då alltid, vänligt medlande, mina tvänne väldiga
  confectpåsar, hvarigenom jag, försonad, inskränkte mig att i
  inbilningen hurtigt vända den beskedlige Majoren ryggen. I dag har jag
  oafbrutit endast sysselsatt mig med musik, vid sin afresa lemnade mig
  Rosa några sköna stycken af Spohr och Bellini, hvilka redan länge retat
  min nyfikenhet, men jag först i dag varit i tillfälle ostörd få
  genomgå; Friherrinnan har derunder, treflig och bestyrsam genom rummen
  vankat ut och in, stundom lågt smågnolat melodien till: "klingen,
  klingen ljufva toner", hvilket alltid är ett bevis på att hon mår
  bättre eller är nöjd och upprymd; att hon i dag haft något i sinne,
  hvilket till det yttre verksamt sysselsatt hennes person, har ej
  undgått min uppmärksamhet, ehuru jag härtills ännu ej kunnat utgrunda
  hvari det väl må bestå. Men, nu god natt min Emilia!
  
  
  
  
  Den 26.
  
  
  Sommarns högtidsstund! den herrliga midsommarsdagen, har jag då här,
  skild ifrån dig, sett uppgå, sett njutas, sett försvinna; hon är då
  oåterkalleligt förlorad, för att aldrig mer återkomma, denna, för ett
  lefnadsgladt sinne, så ifrigt efterlängtade dag. O! min Emilia! äfven
  jag har med ett lugnt tillfredsställdt inre, njutit dess rika lust,
  dess fröjder; äfven jag har skadat denna sol, hvars kraft sprider
  glädje, och välsignelse kring hela jorden, denna rena blå himmel,
  hvilken så underbart talar hopp och hugsvalelse till ett lidande
  hjerta! sjelfva midsommarsaftouen, var den njutningsrikaste jag ännu
  öfverlefvat; en namnlös frid hade sänkt sig i mitt bröst, då jag under
  den gudomliga aftonens tystnad, tillika med min moderliga vän, invid
  mitt lila kammar-fönster betraktade naturen i dess skönaste
  helgdagsskrud! Den stora staden var folktom och tyst, lik ett till
  helig andakt öppnadt Herrans tempel, stilla låg hafvet, dess spegelyta
  endast någongång krusad af en lätt framskjutande menniskofyld farkost:
  "hvilken salig afton!" afbröt sluteligen Friherrinnan, den timmas långa
  tystnaden, hvar under hennes ljusa blick oafvänd irrat kring den sköna
  naturtaflan, -- och en varm tår nedrullade härvid långsamt utför dess
  kind, -- "hvilken salig afton, hvartill manar hon väl ett hjerta som,
  lyckligt nog, äger förmåga att fatta dess djupa andemening?" -- "Jag
  behöfver ej fråga dig Mathilda hvad du nu känner"; fortfor Friherrinnan
  efter en liten paus; "ditt anlete förklarar mig hela din själ; och
  oaktadt alla dina motgånger och hårda pröfningar, anser jag likväl dig
  outsägligt lycklig, som så sannt, så rent, så fullt förstår din Gud!
  och vet underkasta dig hans visa råd." -- "Ack! motgången under hvad
  grad, hvad namn, hvad skepnad som helst, kan aldrig, aldrig fullkomligt
  nedtrycka menniskan, då hon derunder äger kraft och styrka, att med
  stadig tro och hopp öfverlåta sig till en allt förmående försyn."
  Härefter meddelade Friherrinnan med innerlig godhet mig sina åsigter,
  begrepp och slutsatser om lif och tillvarelse, om det lydliga
  närvarande, och det dunkla kommande; utan att likväl otillåtligt
  öfverskrida den gräns af vetande, en outgrundelig försyn oss utstakat;
  ofta, ofta föranleddes min tanke härunder att hvila hos mina dyra
  älskade! ja, till och med hos dig. O! om J visste, om J visste, så
  utropar jag stundeligen i mitt hjerta, hur god hon är; hvilken älskvärd
  qvinna! Midsommarsmorgonen kl. sex, uppväcktes jag af en lätt hand,
  hvilken smekande undanfÖrde det på min panna något nedfallna håret. Det
  var Friherrinnan sjelf; hvilket skönt uppvaknande. "Vi hafva en herlig
  dag", yttrade Friherrinnan, "vill du Mathilda, så skola vi på morgonen,
  nu straxt göra en promenade till Vestanby?" Som en blixt var jag ur
  sängen, snart klädd i en blå och hvit finrandig tysk bomullsklädning,
  en enkel hvit mousselinskrage, och dermed var toiletten gjord. Då jag
  med shawlen på armen ingick till Friherrinnan, gjorde hon stora ögon,
  mätte mig ifrån hufvud till fot, samt yttrade leende: "nå nog hade du
  väl Mathilda lilla, högtiden till heder, litet omsorgsfullare kunnat
  kläda dig; men lika godt, du är bra, som du är, och bevisar derigenom
  att tanken på Guds herrliga natur, mer än den på granna kläder
  sysselsatt dig. Låt oss nu resa." Denne gång syntes hvarken till Annette
  eller frukost; hon hade i ögnablicket förut hjelpt mig med påklädande,
  så jag bestämt visste henne blifvit hemma. Vi foro alltså åstad genom
  de tysta tomma gatorna; huru herrlig! huru herrlig! var naturen, ju
  längre utom stadsmurarne vi kommo! luften så smekande mild, solen så
  lifvande varm, hvarje ansigte vi mötte log af tillfredsställelse och
  fröjd; de löfrika grönskande träden, den lilla blomman på marken, de
  qvittrande fåglarne i luften, som sjöngo lofsånger till skaparn! jag
  kan ej beskrifva för dig, Emilia, huru ljuft allt detta verkade på min
  själ; det var som hade jag nu för första gången skådat ut i Guds sköna
  verld; åtminstone hade aldrig som nu, jag skattat dess outtömliga
  rikedom. Vi stego nu ur vagnen samt började stigen längs med ån. Under
  tystnad upphunno vi det täcka huset, men som morgonsolen på den plats
  hon stod, redan spridde alltför brännande strålar, föreslog
  Friherrinnan att längs med ån, till hviloställe uppsöka oss en sval
  plats; denne erbjöd sig äfven snart nog, under skuggan af några höga
  täta lönnar, der vi nu nedsatte oss. "Är du stämd att höra något om
  Guds ord, Mathilda?" frågade Friherrinnan, ljuft blickande i mina i dag
  ovilkorligt tårfyllda ögon: "nu, om någonsin", blef mitt låga men
  innerliga svar; och nu framtog hon sin lätta börda: Hagbergs enkla, men
  till hjertat gående predikningar, dem hon i och för dess rena språk,
  företrädesvis älskade; under löfvens instämmande hviskning uppläste hon
  nu det öfver högtidsdagen afhandlande ämnet, hvilket så väl som allt,
  författadt i samma höga anda, på en troende själ verkar öfvertygelse
  och hopp; jag har ej tillförene hört Friherrinnan föreläsa, eller
  rättare: hört henne liksom talande förklara någon skrifts innehåll, men
  ack Emilia! huru oändeligt olika äfven sådant sker. Mitt öra fängslades
  under den andaktsfulla stunden med alltid tilltagande tjusning, vid
  hvarje ord dess läppar uttalade; mig var, som hade de ljudbara tankarne
  först genom henne erhållit form; som hade ögnablicket ursprungligen
  låtit dem framvälla utur hennes eget rika kärleksglödande inre.
  Perldaggen, hvilken under läsningen framträngt i hennes öga, skimrade i
  solens, genom löfven, svagt inbrytande strålar, med oförklarlig glans;
  frid och lugn thronade i alfvarliga drag på dess anlete. Hon utgjorde
  en herrlig tafla i den stora vida underbara helgedomen: Guds sköna
  verld.
  
  Med en enda öfverensstämmande salig känsla väckt af det nyss undfångna
  ordet, lemnade, efter läsningens slut, vi våra platser. Friherrinnan
  tycktes under vänliga ombytande ämnen, obestämdt rigta sina steg framåt
  den behagliga nejden, men se, plötsligt stod under skuggan af en
  majestätisk björk, ett med mjellhvit duk försedt bord, hvaruppå jungfru
  Annette i egen person bestyrsam sågs upprada vår lilla frukost. Också
  här visade sig den huldas omtanke, uti favorit-rätter, dem hon liksom
  händelsevis, dagen förut, genom mig aflockade yttranden utforskat.
  Efter deras intagande fortsattes vår promenad; och åter en
  öfverraskning; midt framför det höga gråberget, på andra sidan ån,
  omgifvet af unga lätt vuxne björkar, höjde sig ett hvitt tält, med sina
  prydliga gröna lister, samt röda svajande vimplar, vid hvars anblick
  jag ovillkorligen gjorde ett beundrande utrop, ju närmare vi kommo
  tältet, ju tydligare igenkände jag den deromkring ifrigt sysselsatta,
  hos Friherrinnan tjenande personalen, hvilka nu kommande och gående,
  buro, nedsatte, framtogo och iordningställde förnödenheter till det
  redan dit placerade middagsbordet, och nu kunde Friherrinnan ej längre
  dölja den surprise, hvilken genom några få middagsgästers ankomst,
  väntade mig. Jag medgifver att min första tanke i och med ordet:
  "gäster", var min randiga bomullsklädning, liksom jag ej heller kan
  förneka, att hade jag varit i tillfälle till, eller ej blygts att
  omorda någon förändring af garderobe, jag, fåfäng nog, skulle
  verkställt en dylik, men hvad var att göra. Jag hastade nu att under
  iordningställande af ett och annat smått vid bordet, glömma min lilla
  förlägenhet, hvad den mindre väl valda toiletten angick och lyckades
  äfven deri rätt snart. Du vet Emilia, huru fort timmarne, en skön
  sommardag, tillbragte under bar himmel bortila, således behöfver jag ej
  säga dig, huru de nu, ifrån åtta till ett, uti Friherrinnans sällskap
  försvunno. Men, nu skymtar det plötsligt rödt och blått mellan träden,
  lätta dammoln höja sig i middagssolen, ifrån de väl sandade gångarne;
  ett litet förebud, Majorskan Pygmei favoritmops, Don Pedro, (äkta
  Spanior till sinne) blir synlig, och nu framträda i åskådelig klarhet,
  Majoren sjelf (en liten knubbig medelålders karl), jemte sin nådiga
  fru, fröken svägerska samt svåger. Ännu en blick på min randiga, och nu
  bar det, på Friherrinnans vink, alléen framåt. Ack! du önskvärda
  medelmåtta tänkte jag, (men det hann jag göra endast en half minut,
  under det ömsesidigt hälsande och complimenterande ägde rum) du
  önskvärda medelmåtta, när skall din klanderfria anda af det tröga
  menniskosinnet engång rätt fattas, och skattas? Jag gjorde vid detta
  inpromtu en ingalunda tillfredsställande jemförelse mellan de främmande
  damernas ljusa sidenklädningar, och min egen, men, som sagt, jag hann
  ej med vidare, ty nu grep mig Fröken nådigt under armen, drog mig utan
  omsvep med sig genom gin- och omvägar, gångar upp, och gångar ned, i
  alltid lika oförminskad fart, så jag af hjertat prisade mig lycklig,
  då jag efter denna marsch forcée, vid det öfriga sällskapets
  återanträffande, ett ögnablick fick draga andan. "Se så", yttrade
  Fröken utpustande, "nu har jag tagit lägenheterna häromkring i sigte,
  jag har ofta hört talas om detta Vestanby, men ännu aldrig varit på
  stället; det går verkeligen ann, vore ej gångarne så välsignat fulla
  med sand, och de här tjocka alléerna så evighets långa; jag är så all,
  som hade jag nyss slutat ett uthållande potpouri med Wridman." -- "Det
  är intet under att fröken tröttnat", svarade jag, under högskratt, ty
  de tjocka alléerna, samt Wridman, retade mina skrattmuskler med
  oemotståndlig magt; "Fröken har ju också nu genom nejden anfört en
  ordentlig galopade; till en dylik skulle icke heller jag, ofta finnas
  hugad; men vi kunna ju taga oss hvila härinvid, se här! till exempel,
  (jag visade henne en skuggrik plats) här intränger ej en enda solens
  stråle." Vid dessa ord intog äfven jag en invid den henne utvisade,
  "hvar? ... här --?" mumlade fröken, seende sig ikring, samt lyftande på
  sin ljusröda gros de neaples klädning; "jag är rädd gräset fläckar min
  klädning", tillade hon sluteligen, tvekande att nedsätta sig; "Nå, det
  kan ju lätt undvikas", afbröt jag, öfver platsen utbredande min näsduk,
  "se så". -- "Ack tack min goda Mamsell", complimenterade fröken, under
  det hon nu varsamt nedsjönk, "jag var bra galen som ej tog min klädning
  à Organdi, det jag likvisst först ärnade, den är redan något uttvättad,
  och hade alltför väl dugat, då Mamsell endast är klädd i bomullstyg."
  Här undföll mig åter en blick, -- men den sista -- på min drägt; "denna
  skarpa malice, bästa Fröken, ehuru jag som sådan ej gerna ville anse
  Frökens ord, skulle falla i god jord, om jag ej varit fullkomligt
  okunnig om den lilla tillställning Friherrinnan här ute gjort; var
  öfvertygad om det jag i motsatt fall ingalunda genom en mindre vårdad
  klädsel skulle blottställt mig att visa Friherrinnans gäster någon
  vanvördnad." Fröken bedyrade nu på "parole d'honneur", det hon ej men
  någon malice, ty hon skulle, "uppriktigt sagt, sjelf önskat hafva sin
  organdie, hon skulle då saklöst kunnat sitta och gått, utan goda
  Mamsells näsduk." Vid slutet af vår klyftiga afhandling, hade den
  trögvuxne spanjoren oförmodadt framrusat, uppgaf nu några morrande ljud
  men kröp åter, lugnad, genom sin hulda matmoders smek, intill dess
  varma sida, och nu framträdde de ännu saknade middagsgästerne,
  Baronerne C. -- "Nå, min bästa Paul", skämtade halfhögt Friherrinnan, i
  det hon vänligt närmade sig de ankommande, "huru gick det med
  besvärjelsen? jag fruktar du försofvit det förslaget, eller huru?"
  tillade hon, vid hvardera handen framledande sine gäster. "Ach! den
  fördömda subordination, min Tante! Gud skall verkeligen veta, jag
  heldre velat bortsofva min dag, än som en arm pikpost hela Guds långa
  sköna förmiddag stå och svettas blod inne hos en gammal förhusen
  trätgirig Chef, den olyckan ville, ej sjelf skulle ha lust att titta ut
  i Guds herrliga sol-ljus; det hör allt till Adjutantskapet, min nådiga
  Tante, och måste med ofta pröfvadt tålamod fördragas." -- "Hä, hä, hä,
  ja, ja!" instämde grinande den lille Majoren, hvilken förmodeligen
  uppfattat Baronens sista mening, "Adjutantstiden är visst en profvotid,
  Gud vare lof, hon nådigt vardt öfvervunnen, likvisst tycker jag du
  Baron har just intet skäl till klagan, f--n vet huru du svänger med
  gamla Herrn, men ständigt står du i smöret, oaktadt dina mångfaldiga
  skolfuchs-upptåg." -- "Allt i sin tid, Major", raillerade Baron, "gubben
  älskar vid godt lynne skämt och muntra infall, och som jag ej heller
  finnes hatare till dylika, händer ej sällan att hans ekande våning
  skallar af våra högljudda jublande skrallsalfvor, jag tycker min bror
  ej heller lägger finger emellan vid dylika tillfällen." -- "Finger
  emellan Baron, finger emellan, hä hä hä, nej min själ jag det gör,
  skämtet är i våra skraptorra dagar en så väl smakande behöflig krydda,
  så man vid dess altför rara anträffande, väl icke skulle hafva hjerta
  lägga finger emellan, hä hä hä." Men nu tillsades om serveringen, och
  alléen framåt, till intagande af den trefliga middagen vandra nu par om
  par, arm i arm, Friherrinnan och Majoren, Majorskan och Baron Paul,
  Fröken Doll och Baron Victor, samt Fändrik Doll och underskrifven.
  Majoren sväfvade, oaktadt sin corpulence, så lätt och vig, som skulle
  han tänkt: så vandra vi lifvet igenom, och, Gud vet hvad han väl tänkte
  med det läckra middagsbordet i perspectiv; men hvad Majorskan tänkte,
  hvad Fröken Doll tänkte, hvad jag sjelf tänkte, det är och förblir en
  oafslöjad hemlighet hvilken, (ifall det verkeligen var någon) icke
  torde löna mödan utfundera.
  
  Under hjertlig trefnad försvann middagstimmen; man åt, man drack, man
  skämtade, det sistnämnde af hjertans grund, i synnerhet Majoren och
  Baron Paul, hvilken verkeligen bevisade att munterhet och ett gladt
  sinne utgöra den vesenteligaste krydda, så väl i ett godt lag, som för
  resten lifvet igenom. Majorskan admirerade den präktiga jäs-mjölken,
  hvilken säkert var gjord i ugn, eljest hade den ingalunda befunnits så
  finpipig och delicat; Fröken tyckte platsen för middagstillställningen
  vara obegripligt väl vald, ty huru lätt kunde icke nu uti ån, fat,
  tallrikar etc. åter rengöras; Baron Victor hade slagit sig ned öfver
  ett par hjerpar; dem han nu obarmhertigt sönderdelade, och bit för bit
  massakrerade emellan de perlhvita tandraderna. Herr August gjorde sin
  syster åtskillige kostlige propositioner, till exempel: att till motion
  på maten kasta krok efter småfisken, hvilken han påstod, lockad af
  steklukten, nu ifrigt sågs sprättla ofvan vattenbrynet; men
  Friherrinnan, hon syntes ett uppmärksamt välvilligt öga öfver hvarje
  gästs obetydligaste önskningar, uppmuntrande dem genom sitt eget lätta
  otvungna sätt till trefnad och förnöjsamhet. Nu var den sista
  afdelningen, den delicieusa fruktbuddingen, samt item, kanderade
  mandeltårtan, lyckligen inpasserad, och man frånsköt ändteligen
  stolarne. "Söta du", sade, i det hon rätte ut sitt stolta bröst, min
  under middagen oförtänkt vordne Du-syster, fröken Doll, gripande mig
  åter under armen; "söta du! kom, så skola vi i den här alléen på tantes
  superba middag, af hvilken jag verkeligen lät förleda mig äta för
  mycket, taga oss liten motion; det hör, oss emellan sagt, vet machere
  Mathilde, ej lill gymnastikreglorne, att äta så mycket; det åstadkommer
  tunghet och ovighet, påstår Herr Wolymus (Gymnastik-Direktören), jag
  undrar rätteligen hvad Herr Wolymus sagt, om han vid middagsbordet
  varit närvarande och sett min appetit." -- "Om han varit närvarande",
  vidtog jag, som vid namnet: "Wolymus" alltför lifligt drog mig till
  minnes Direktörens välmående figur, den der ingalunda talade om svält
  och sparsamhet, "tror jag nästan han låtit förleda sig till samma
  förbrytelse, hvartill du goda Curiosa nu påstår dig skyldig", -- "men,
  låt oss nu gå." Med kring alla sidor uppskörtad klädning, hoppade nu
  invid min sida "ma chère" Curiosa, den tjocka alléen framåt, drog mig,
  likt ett af stormvinden svigtande röö, hit och dit, i tusende bugter
  och svängningar, ty, än skulle en större myckenhet sand undvikas, än
  kunde hennes rosa-klädning på de sträfva, skrofliga trädstammarne
  rifvas; än vore bäst att undvika bladen, hvilka ännu ej vore säkra för
  kåda; än kunde de odrägligt lågt nedhängande qvistarne derangera hennes
  hår; jag började nu verkeligen i mitt hjerta önska, det Herr Wolymus
  kunnat vara till hands vid den stränga appetiten hvilken jag oförsynt
  gaf skuld till all denna otålighet; men, som jag en gång var utsedd att
  blifva Frökens följeslagerska, icke genom lifvet, nej Gud bevars,
  endast och tillräckligt nog, genom den tjocka alléen, så fick jag äfven
  i tysthet tillgripa min för rån blottställda egendom, -- mitt tålamod,
  och proponerade således (att för vår osäkra vandring vinna ett bestämdt
  mål) till en början en promenade till det i dag tillgängliga Kejserliga
  orangeriet, samt sedermera en ditto, till beskådande af de smakfulla
  nya anläggningarne kring det lilla palatset, lofvande på förhand Fröken
  en kär lön, för den lilla möda hon vid att komma dit, möjligen kunde
  sig göra. -- "Nu, uti solbaddet", skrek Fröken och släppte förskräckt
  min arm; "Nej Gud bevars, nej nej jag tackar, om också lönen blefve
  ännu kärare än betraktandet af några cirklade sandgångar, halfmånar,
  ått- eller fyrkanter. Nej jag tackar min söta du; dessutom skulle jag
  ju rakt förbleka min klädning, nej det går ej ann." Fruktande att
  möjligen sig ovetande komma ått-, eller fyrkanterne för nära, gjorde
  hon nu en snabb sväng, styrande i hast sin kosa tillbaka samma väg vi
  kommit. Nå Gud ske lof, tänkte jag, det var ett ypperligt påhitt; jag
  ägde nu mina armar lösa och lediga, och följde i triumf efter. Vi kommo
  just väl till pass, ty kaffebrickan passerade som bäst sällskapet
  emellan. -- "Herrskapet har varit och botaniserat", yttrade Majoren, i
  det Fröken med ett i ögnablicket uppfångadt klöfverblad inträdde i
  tältet; "hä hä hä! tror jag icke svägerskan Curiosa sökt sin lycka
  bland Trifulium flexuosum, hä hä hä?" och härvid grinade den muntre
  Majoren åter rätt godt. "Bland Trifulium flexosum?" inföll Fröken
  snäsigt, "nej jag tackar, ett klöfverblad är det, och ingen Trifulium
  flexosum; dessutom, vete Gud jag väl ingalunda ville söka min lycka på
  så osäker hand." -- "Nå nå, nolens volens min lilla Innocensa, liksom
  man ej skulle känna flickhjertan, såg sjelf huru lilla Caroline Genie,
  för sex år sedan jemt nyprade om prestkragar och Cavaliers-paroller,
  hvar gång hon kom öfver några, hä hä hä, eller huru var det Caroline
  Genie lilla?" och härvid förde den lille majoren handen till en vänlig
  smekning på den nådiga Caroline Eugenies axel. Denna låtsade likväl
  icke höra sin muntre Majors skämt, men smuttade härunder blott ifrigt
  på sitt rykande kaffe, samt krossade sockersmulor till sin älskling,
  Don Pedro. Efter slutad förfriskning föreslog Baron Paul en färd öfver
  den lilla ån, för att derefter kunna taga utsigten ifrån det midt öfver
  liggande berget i åskådning. "Man njuter der ifrån en alldeles makalös
  anblick", bifogade Baronen, "behaga ej herrskapet?" -- "Nå Mathilda",
  sade Friherrinnan gladt, "nu yppas ju tillfälle till din ifriga önskans
  uppfyllande, sänd blott genast bud till gossen som skall föra eder
  öfver." -- "Öfver ån?" inföll Majorskan, "då får jag lof att stadna
  qvar här hos Tante, jag förmår verkeligen icke med uppgången för
  berget." -- "Icke heller jag", undanbad sig fröken, "den der jullen ser
  sannerligen så rankig och malpropre ut, så den ingalunda inger lust att
  probera." Friherrinnans ansigte mulnade. -- "Kors, du tror väl ej
  heller hon sjönke till botten för det du kom deri?" gäckade Fändriken,
  "men, kläd sig ej en annan gång i flor och siden, då man res åt
  landet", tillade han högtskrattande, och skuttade nu utöfver några
  tufvor, hvilka lågo i väg. "Hä hä hä", grinade Majoren, "nå Mamsell
  Sommer lilla, hvad uppger hon för skäl? En gammal landsbo får ej skylla
  på trötthet, och rankiga jullar, allt sådant bör hon vara vand vid, hä
  hä hä." -- "Jag tror icke heller hon föreger något, bäste Cousin",
  afbröt Friherrinnan, "i synnerhet då jag nu uppmanar henne till
  antagande af detta trefliga förslag; Låt ej Mathilda lilla, Herrarne
  längre vänta;" med dessa ord räckte hon mig min halmhatt, hvilken
  härtills hängt fästad i tältväggen öfver hennes hufvnd. Nu sågs äfven
  båten färdig att skjuta ifrån strand, och snart gungade i den, öfver
  den smala åns lugna yta, din Mathilda, jemte våra fyra herrar. -- "Se
  så mitt herrskap", yttrade Majoren, sedan båten åter landat, "ni som
  unge och vige, begifven Eder nu frimodigt der J det bäst kunnen,
  branten uppföre, jag deremot, som så fatalt corpulent, måste gå sakta
  till väga, och vill nu kring bergets underhjelpande sidor leta mig en
  väg. Na leva!" commenderade han, gaf med pipslangen sin sjelfsvåldige
  Herr svåger en liten vänskapsknäpp, och nu bar det af. "Får jag lof att
  räcka Er en hjelpsam hand, Mamsell Sommer!" bad Baron Paul, sedan de
  bägge andre ungherrarne, likt stengetter, börjat kila berget uppföre,
  "jag har så oräkneliga gånger klättrat mig här fram, så jag med
  säkerhet skall leda er, om ej den beqvämaste, åtminstone den ginaste
  vägen upp." Jag emottog naturligtvis den hjelpande handen, hvilken nu
  verkeligen fast och säkert qvarhöll mig, på de mest slipriga,
  brådstörtande ställen. Efter en tjugu minuters mödosam ansträngning,
  upphunno vi höjden. Gud! hvilken anblick; det stora vida försilfrade
  hafvet låg, likt ett sofvande lejon, stilla inför våra fötter; icke en
  enda flägt krusade dess blå spegel, uti hvilken solen i sin fullaste
  prakt kastade glödande strålar. Stolte och orörlige stodo de herrlige
  tremastade fartyg, med mångfärgade fredligt nedhängande vimplar, och
  tycktes, likasom under triumf i vattnet återspegla sina välbildade
  jättelika kroppar. Här framsköt på något afstånd, utur den grönskande
  skogen plötsligt en och ann treflig herregård, med sina odlade fält och
  slätter, der betade, under skuggan af några lummiga träd, en talrik
  hjord, der höjde sig i den luftiga skyn en drillande fogelskara! men
  nej, en sådan syn låter ej beskrifva sig, den var öfver all, öfver all
  tanke skön. C. hade, sedan vår ditkomst icke yttrat ett ord, han lät
  mig, hvilken grannlagenhet jag högt värderade, fullkomligt ostörd,
  njuta af detta skådespel. Då jag sluteligen alldeles hänförd med
  förtjusning vände mig till honom yttrade han: "Nu har ni sett, hvad jag
  länge önskat kunnat bli i tillfälle ensam visa Er, säg, är det skönt?
  kan man någonsin, efter åtnjutandet af denna naturscen, ångra den möda
  man möjligen sett för dess ernående." -- "I sanning nej, Herr Baron,
  denna är verkeligen en så sällsynt tafla, så tvärtom man lockas att
  ofta underkasta sig en så rikt belönt möda." -- "Men säg mig, hvad kan
  det vara, som så vålnadslikt hvitdimmigt uppstiger der långt bort i
  fjerran, se dit!" Baronen fästade nu sin blick på det obestämda något,
  åt hvilket jag redan längesedan velat gifva form och bildning; "Ja, vid
  Gud!" utropade han med liflighet, "nu måste det synas, -- förlåt", och
  i ögnablicket var han försvunnen ifrån min sida. Jag såg nu endast
  flygtigt till den rödkantade mössan, hvilken tillika med sin ägare,
  snart fullkomligt undandoldes af buskar och bergskrefvor. Medan jag
  fåfängt bemödade mig att urskilja det föremål som så lifligt syntes
  fängsla Baronens uppmärksamhet, fästades min blick på några trefliga
  björkar, hvilka några få steg ifrån den plats der jag stod, ganska
  naturligt formerade en liten halfcirkel; ett par mossiga stenar
  derunder tycktes vänligt inbjuda till hvila. Under väntan på mine
  öfrige följeslagare, hvilka ännu irrade ikring, nedsatte jag mig under
  ett af träden. Du vet Emilia, huru det alltid hos mig varit en
  ihängande, gemen vana att i hvita vackra björkstammar peta in
  sentencer, etc, med berserker magt öfverföll mig nu samma lust; här
  ville jag dock endast helt osynligt inrista denna dags datum, och
  följde derföre med ögat, stammens mjella bark, så högt under grenarne
  jag någonsin kunde; jag skulle just upphöja en tung gren, för att på
  stammen åtkomma den högsta, mest osynliga plats, då mitt eget namn,
  dateradt den 19 Junii, nuvarande årtal, plötsligt mötte mina ögon.
  Förskräckt, som hade en giftig orm lurat öfver mig, nedstörtade jag
  ifrån min plats, ruskade häftigt löfven tillsamman öfver stammen, samt
  ilade derifrån. "Men kors, huru dåraktig du var", frågar du väl Emilia,
  och i denna fråga har du alldeles rätt, nu ler jag äfven sjelf rätt
  godt åt min enfald, som af någonting så högst naturligt kunde låta mig
  öfverraskas; huru mången bär ej samma namn med mig, och huru otaligt
  mången hand ges ej, som kunnat ditteckna detsamma. Men jag lemnar nu
  gerna hela saken, hvilken jag för allt godt ej ville meddela någon ann
  än dig, och går att emottaga Majorn, hvilken pustande och trött nu
  synes nalkas. "Nå, min lilla Mamsell", skrek Majoren, då han trodde sig
  kunna höras, "ändteligen har jag också hunnit hit, hä, hä, ha, en förb.
  promenad, hä, hä, hä. som pröfvar både lungor och ben, men hvad f--n,
  hon är ju allen, som klippan i hafvet, hvar hålla väl de andra gunstig
  herrarne hus? O! sacre Dio! hvad förtider, fyra cavalierer, och en enda
  ung dame, och hon står allen och öfvergifven, det är ju alldeles
  oerhört, hä hä hä." Vid det lilla uppehåll Majoren nu gjorde, ärnade
  jag just passa på tillfälle upplysa honom om förhållandet, då Baron
  Pauls rödkantade mössa åter blef synlig; en tub den han höll i hunden,
  och hvilken den lilla färjegossen ifrån skogvaktarstugan afhemtat,
  förklarade nu Baronens frånvaro; sedan han sjelf ett ögnablick med
  tubens tillhjelp försäkrat sig om sanningen af sin förmodan, räckte han
  mig med glädjestrålande anlete densamma. "Det synes nu ganska tydligt",
  försäkrade Baronen, "detta mitt älskade barndoms hem, der jag upplefvat
  mina gladaste stunder." Jag förde tuben till ögat, och såg nu, i det
  aflägnaste blå, ifrån töckendimman afslöjadt tydligt uppresa sig
  ståteliga, hvita betornade stenhus, och murar. Den allt mer och mer
  upptäckande anblicken kunde ej afhålla min mun ett gladt leende. "Ni
  ser det, ni ser det allt", utropade C. och hoppade af barnslig fröjd
  högt upp ifrån marken. Gud, Emilia! hvad den känsla barndomsminnet
  ingifver är helig, jag kunde helt och hållet sätta mig i C----s
  belägenhet, hvilken alldeles hänryckt stod invid min sida. Af fruktan
  att han, som i hvarje ögnablick bestämt fixerade mig, för att utleta
  hvad jag såg, eller icke såg, kunde upptäcka den tår som i mitt öga
  ofrivilligt skulle förrådt hvad jag kände, lemnade jag honom den käre
  tuben, hvarifrån han nu sjelf för första gången njöt denna honom så
  berusande anblick. Majoren, hvilken under denna katastrof, någorlunda
  hunnit utpusta, stod som bäst jemte Baron W----r och Fändriken,
  inbegripen i ett djupsinningt betraktande af ett par trastbon, dem de
  sistnämnde på sin recognocering öfverkommit, och nu hit medbragt,
  samt för hvilka de helt och hållet tycktes glömma egenteliga ändamålet
  med promenaden. Med kännaremine undersökte nu Majoren de olika
  färgprickarne å äggen, uppgaf för sine uppmärksamme åhörare tiden då
  desse voro alldeles lämpelige, och utmärkt smakelige till förtäring,
  bedömde hvilka skulle framkläcka hon- eller han-ungar, beskref huru,
  och på hvad vis äggen ännu ovidrörde genom tempererad värme kunde
  frambringa lefvande ungar o.s.v.: hvaraf slutsatsen blef, att båda
  ungherrarne till ett probatum, i sine uniformsmössor inplanterande hvar
  sitt fynd, småningom och varsamt började begifva sig åstad, branten
  utföre, på det den långsamhet tarfvande återfärden, för de öfrige
  promenanterne, icke skulle orsaka något möjligt uppehåll. Klockan var
  redan när åt fem, då vi åter inträffade hos det öfrige sällskapet, för
  hvilket Majoren nu skämtande redogjorde om alla sina nyligen utståndne
  äfventyr. -- Resten af aftonen tillbragtes vidare med beskådande af det
  redan omnämnde orangeriet, hvilket, ehuru ej af stort omfång, dock
  framvisade rara praktblomster, vexter och frugter. Äfven det lilla
  palatset besågs med tillfredsställelse, så in, som utvändigt, och sedan
  Fröken Curiosa efter théets inlagande, med eller utan vilja, i sällskap
  med oss öfrige kring åttkanter, fyrkanter och halfmånar, fått göra sina
  tillbörliga skärningar, lemnade vi samtelige nöjde och belåtne, denna
  intagande trakt. -- Du känner nu Emilia, huru dessa tider, af oss
  fordom tillsammans tillbragte, för mig försvunnit, du känner hvar
  tanke, hvar aning som tyst uppstigit i min själ; behofvet att till
  dig meddela mig, har blifvit mitt hjerta en kär, en ovilkorlig
  nödvändighet, O! kunde jag blott ett enda flygtigt ögnablick ila till
  ditt bröst, finge mina ögon fägnas af våra ängars, vära lunders
  fägring! min varelse lisas af mitt hemlands sol! ... men tyst, tyst,
  oroliga hjerta, hämma dina mägtigt gripande slag, gif dig ej skyldig
  till svart otack emot din Gud! och din hulda välgörerska, hvilka unnat
  dig en lycka, vida öfver allt, hvad din djerfvaste inbillning någonsin
  vågat hoppas. -- Jag är i dag ensam, Friherrinnan tillbringar sin
  eftermiddag hos en sjuk, Lagmanskan Ljung, den jag redan tror mig för
  dig flygtigt omnämnt, och hvilken person Friherrinnan mycket värderar.
  Denna fru skall i många tider lidit af en svår lefversjukdom, hvilken
  årligen försämrats, och som nu tyckes hunnit sin svåraste period. Det
  är redan andra gången Friherrinnan under min härvaro gjort henne denna
  påhälsning; o! huru ljuft, huru oförmärkt denna älskvärda varelse
  delar sin hyllning imellan alla dem hennes hjerta värderar; och huru
  litet den kalla hjertlösa verlden egenteligen vet skatta hennes dygder.
  Men, tyst, jag hör henne äfven just nu hemkomma; huru snabbt har ej
  denna afton bortilat, redan gömmer sig solen förbleknad i vester. Lef
  väl! jag hastar att emottaga den hulda.
  
  
  
  
  Den 4 Juli
  
  
  Åter flere dagar försvunna under jemna nöjen och förströelser, hvars
  utförligt upprepade beskrifning säkert blefve dig lika enahanda som
  dess utan uppehåll fortsatta åtnjutande förefallit mig tröttsamt. Ack!
  Emilia! jag kan ej fatta dessa menniskor, hvilka endast och allenast
  finna sin njutning i ett alldagligt svärmande ifrån nöje, till nöje;
  som endast tänka på baler, caffén, dinéer och soupéer, hvars vigtigaste
  bryderi är den högst lumpna parnren. Äfven min tid har på dessa
  förflutna åtta dagar varit så jemt upptagen af dylika själlösa företag,
  så jag verkeligen icke hunnit undanstjäla mig en enda njutningsrik
  timme till bortpratande med dig. Förlåt derföre din Mathilda, som
  kanske aldrig innerligare ihågkommit dig, än just derunder. För att
  likväl i korthet för dig hafva redogjort äfven angående dessa så
  kallade nöjen, vill jag nu omnämna huru, jemte Friherrinnan, jag hos
  Geheimerådets för sex dagar sedan bivistade en grand soirée, dit nästan
  hela stadens nobless sågs inviterad. Här tillgick allt Hoflikt; klockan
  half till åtta samlades man på thé, då Geheimerådinnan, höljd i en lång
  svart silkessammets-robe, ståtade emot sina gäster, ungefär tre steg
  ifrån soffan, liksom hade hon fruktat att ett längre aflägsnande ifrån
  densamma skulle beröfvat henne sin behöriga plats, samt intog åter, i
  motsatts af den eljest antagna lentementa nobilitén, efter hvarje dylik
  liten utflygt, skyndsamt sitt högborna säte. Fröknarne Cloty och
  Jettchen, uttogo till hvarje gästs välkommande fulla sex, räckte då
  nådigt trenne af fingerspetsarne till påkänning, och dermed var
  hälsningen gjord. Sedan det vattenklara, och såleds oskadliga Théet
  jemte sin zephirlätta sockerbröds-skifva utan olägenhet inpasserat,
  rangerades af tvänne silfver decorerade betjenter fyra spelbord,
  hvarvid, efter noga beräknad rangordning, Fruarne småningom placerade
  sig; att med Herrarne, den altid mera knappa varan, ej tillgick så
  samvetsgrannt, fann jag med förvåning, ty invid sjelfva Geheimerådinnan
  och Friherrinnan M. hade under vänlig öfverenskommelse, Kamereraren
  Långskägg, samt Dirocteur Bergbrun slagit sig ned. Likaså upptäckte
  mitt öga, hvilket näsvist nog behagade sväfva ikring den fria localen,
  vid ett annat bord, jemte Öfverste-Lieutenantskan H. och Majorskan C.
  (en gammal blomstergarnerad coquette), Assessor Grinmeijer, samt
  Comissions-Landtmätarn Fjärilvinge. De öfrige, stundom synlige, äldre
  herrarne, hade förmodeligen i lika vigtiga angelägenheter öfvergått på
  Geheimerådets sida, emedan de endast då och då, en om sender, hos
  damerna gjorde sin flygtiga påhelsning.
  
  Ungdomen roade sig med arbeten, musik, samt conversie; ungherrarne
  granskade, bedömde och critiserade skicklig- eller oskickligheten hos
  den i staden, för närvarande sig befintlige Theater-personalen, hvilken
  redan tvänne gånger af publiken låtit sig ses; afhandlade vidare om
  Ångbåtsfärder; blifvande brunns-drickning, anlände brunnsgäster, bland
  hvilka den eller den ägde någon anhörig o.s.v. Lieutenant Pirouette var
  i dag alldeles på sin plats, tuggade fundersam på sin kalmus, samt
  vigilerade mellan Damerna. Det tycktes likväl, som skulle i dag
  egenteligen den rosa-klädde Fröken Cloty lagt embargo på hans lilla
  fjederlätta hjerta, ty solrosen lik, vred han sig i otaliga cirklar
  efter henne. Arme Pirouette, gå du beskedligt värdshus förbi, ty deraf
  blir visst ingenting; en simpel Lieutenant, och en Fröken Nobelcreutz,
  min Gud! huru skulle det låta; nej, som sagt, laga dig mans i tid ur
  väg, på det Geheimerådinnans strutser åt dig ej må komma att sopa rent.
  Att hennes hjerna umgås med helt andra planer, säger allt för tydligt
  de blickar hon ifrån sin plats i tysthet kasta på Grefve A.; det vore
  dock en svärson, åt hvilkens namn och värdighet man med lugn kunde
  offra sin million; men, misstar jag mig ej, min nådiga Geheimerådinna,
  så är nämnde Grefves hjerta redan fängslat på ett annat håll, derifrån
  det troligen ej så lätt återvänder.
  
  Det enda, som under denna stela, etiquette-fulla afton föreföll mig
  trefligt, var åhörandet af Fröken Amelie T----s sång. Hennes röst,
  ovanligt hög, innefattar den beundransvärdaste konstfärdighet; skada,
  mycken skada, att hon i den ej äger Rosas oändeliga behag; man skulle i
  det fallet ej kunna höra någonting herrligare, och tillika se någonting
  skönare. Kan du väl tro Emilia, att sedan denne förträffeliga sångerska
  låtit höra sig, äfven jag persuaderades att sjunga. Hade ibland de
  öfvertalande ej befunnit sig Grefvinnan X., Fröknarna Q., Baron C., med
  flere, skulle jag bestämt varit färdig tro mycken elakhet ligga till
  grund för ett dylikt project. Jag kunde Gudskelof emellertid ej
  efterkomma dessas önskningar, emedan en några dagar förut ådragen
  lindrig förkylning orsakat mig en ganska märkbar heshet. Baron C.
  hvilken, enligt hvad jag redan nämnde, utgjorde en medlem af societén,
  var i dag ovanligt dyster ja, till och med tråkig; han förmåddes,
  oaktadt värdinnornas enträgna propositioner, på intet vis instämma till
  accompagnerande af de flerstämmiga sångstycken hvarmed Fröken T. ännu
  sedermera trakterade oss. Under det jag invid ett fönster, sysselsatt
  med mitt arbete, blef den enda som icke med den allmänna strömmen,
  under sången rusat till instrumentet, emedan en skön sång alltid
  forefallit mig behagligare att på något afstånd afhöra, fann Baronen
  fillfälle att, i det han invid min sida oförmodadt nedsatte sig,
  halfhögt yttra: "Ack! Demoiselle! hvilken åtskilnad på denna, och den
  nyligen på Vestanby passerade aftonen! när skall väl en dylik åter
  yppas? Om ni visste huru dyrbart det stället för mig blifvit."
  
  Som den fortfarande musiken ej tillät mig höja min röst, och jag
  omöjligt kan fördraga ett hviskande samtal, i synnerhet ej med en karl,
  lotsade jag, som hade Baronens tilltal helt och hållet undgått min
  uppmärksamhet, samt arbetade endast under tystnad på min söm. Baronen
  teg, liksom hade han väntat ett svar, men då intet sådant utföll,
  återtog han, omärkligt lutande sig framåt: "Ni bevärdigar mig icke ens
  med ett svar, o Gud! hafva då tvänne flygtiga dagar redan hos er hunnit
  förjaga minnet af dessa för oss båda så njutningsrika, för mig så
  lyckliga timmar, hvars hugkomst alldrig skall förmå öfvergifva mitt
  hjerta? svara mig då endast häruppå." -- Jag kunde vid dessa hans ord
  verkeligen icke längre neka mina läppar det svar, hvartill harmen att
  så hårdt missförstås, förenad med nödvändigheten af ett mig nu
  aftvunget yttrande föranledde. Jag försäkrade honom helt kort, det allt
  hvad skönt, högt och ädelt en gång på min själ gjort intryck, der
  säkert alltid lika oförminskadt skulle komma att bibehålla sitt värde;
  derjemte förklarande honom upprigtigt, ehvad han det ock möjligen kunde
  misstycka, min afsky för alla sentimentala hemlighet tydande
  hviskningar, särdeles mellan personer af olika kön, och fick han helt
  och hållet tillskrifva min tystnad, nu uppgifne orsak. Jag väntade att
  efter denna sista mening finna Baronen stött, och uppslog i anledning
  deraf, med något häpet frågande blick, mina ögon till honom; men,
  skulle du sett den han deremot, full af hjertats godhet, rigtade på
  mig; -- Han är en ovanlig ung karl, med hvarje dag finner jag mer och
  mer huru rättvist Friherrinnan lemnat honom sitt loford. Men, nu hade i
  hast musiken upphört, och sällskapet sågs utur sin massa åter sprida
  sig, för att en hvar intaga sina platser; först klockan elfva, eller
  slutad fin soupé åtskildes man, jag för min del innerligen glad att
  ändteligen se ett slut på dessa högst otrefliga timmar.
  
  Sedan förmiddagen följande dag förgått med vanligt arbete, aflades på
  eftermiddagen hos Gouverneurens en länge åsidosatt tacksägelse-visite.
  Der var rätt muntert, hvartill egenteligen den alltid lika älskvärda
  Gouverneurskan sjelf bidrog. Om aftonen åtföljdes man till spectaklet.
  Som Gouverneurskan jemte sin famille beslutat, att dagen derpå göra en
  liten utfart till ett, tvänne mil ifrån staden liggande nätt
  landtställe, det Gouverneuren ärnat att för den vackraste tid af
  sommarn arrendera, proponerades Friherrinnan att på nämnde utfart
  blifva Gouverneurskan följaktig; alltså öfverenskoms i anledning deraf,
  att tidigt morgonen derpå hos Grefvens inträda, på det man sedermera
  derifrån vidare kunde åtföljas. Så gjordt som sagdt; klockan nio
  anlände man till bestämd ort, och sedan Grefvinnan och Friherrinnan uti
  en, samt Fröken Aurelia, små Fröknarna och jag, uti en annan vagn,
  omsorgsfullt inpackats, afreste vi. Denna färd hade kunnat blifva rätt
  angenäm ifall vi ej på vägen erfarit otour genom ett oförmodadt regn,
  hvilket sedermera oafbrutet föll hela dagen, och såleds blef oss ett
  mägtigt hinder, att kunna taga lägenheterna omkring stället uti sigte.
  
  Efter återkomsten till staden intogs hos Gouverneurens en nätt
  soupé, hvarmed äfven dagen slutades. Dagarne derpå gafs, som jag
  förmodar, allt i följd af Gonverneurskans snart inträffande
  utflyttning, hos Friherrinnan C. ett stort kaffe-dansant; ett ditto
  utan ditto hos Kammar-Rådinnan H. samt en liten högst nöjsam soirée hos
  Öfverste-Lieutenantskan E., der Fröken E. med rätta kan sägas utgjorde
  själen i sällskapet. Du kan ej tänka dig Emilia så mycken lekande
  naivité, alltid ny, alltid lika intagande. Att man alldrig skulle
  tröttna åhöra henne, vore enfaldigt yttradt, emedan man i sanning kan
  säga sig alldrig hafva hört henne nog. Hon var alltför aimable att visa
  mig den vackra meubel hon till ett helt rum, i tapissseri-söm arbetat.
  Redan första ögnakastet derpå insåg huru mycken smak samt sublimité i
  färgernes blandning hon innehade. I dag hafva vi då ändteligen till min
  innerliga tillfredsställelse förblifvit hemma, och dertill ännu,
  fullkomligt ostörde. Man vet verkeligen att värdera det goda då det en
  tid uteblifvit; aldrig, aldrig kan jag af hvilket ytligt nöje det helst
  vore, finna den ljufva själs-njutning som under ostörda samtal med min
  älskade välgörerska.
  
  
  
  
  Den 7.
  
  
  Ett uppmanande bref ifrån Rosa, det jag i går erhöll, sliter mig
  oförmodadt på fyra långa veckor ifrån min dyra mor och dig; verkeligen
  äfven till någon del ifrån dig Emilia, ty, se här ett litet utdrag, ord
  för ord aftecknadt utur den muntra Rosas egenhändiga rader:
  
  "1:o Skall du med pappas egna säkra hästar och vagn före den 10 dennes,
  infinna dig på det gröna varma herrliga Liljedahl, emedan mammas
  namnsdag några dagar derefter inträffar, och småsyskonen ej gifva mig
  någon frid, förr än jag hulpit dem med tillställningen af den surprise,
  hvarmed de ärna öfverraska henne, hvari jag sannerligen ännu ej vet det
  sköna skall bestå, men deri du Mathilda nödvändigt måste blifva mig
  behjelplig. 2:o Beder jag dig, att ifrån L----s bokhandel medhemta ett
  exemplar af ett nyligen utkommet sångstycke, med rubrik: 'Jägarn',
  hvilket skall vara gudomligt; item några andra nyare musikalier, enligt
  din egen accepterade smak. 3:o Att du hos Madame Köller för min räkning
  upphandlar en aln hvit sidensars, till foder i mammas namnsdagspirat,
  hvilken med emalierade stål och sandperlor, sydd på silkestyll, och
  snart fullkomligt fulländad, lyckats underskrifven oändligen väl. 4:o
  Att du ingalunda medtager dina memoirer, hvilka, i fall de ännu icke
  till behörig ort vore afsände, så skulle upptaga din tid, så din arma
  Rosa alldeles icke finge njuta af din närvaro; ja, hör det kära
  Mathilda och qvarlemna för all del åt den ängsliga staden denna sötsura
  mixtur, samt 5:o och sist, påminn Rosberg, att tillsäga Lotta, om
  hitsändandet af de glaserade blomkrukor som i skafferiet på medlersta
  hyllan stå kakelugnen närmast; äfvensom till henne, en allvarlig
  anmaning, att väl varda lilla pipi, hålla hennes bur ren, alla dagar
  gifva henne granris och friskt vatten, lagom mat, samt någongång en bit
  socker att hacka uppå. Stackars lilla pipi, huru gerna skulle jag ej
  gifva dig friheten, om du blott kunde trifvas ute i vårt kalla
  ombytliga klimat, om du ej, genom dess återvinnande, blottställdes att
  engång förgås af kyla och frost. Arma pipi, som hårdt nog blifvit
  utsedd att fängslas inom burens galler, då din ägarinna lycklig och
  fri, obehindrad njuter af den alltlifvande glada naturen."
  
  Att jag Emilia, således ej så ofta, och så obehindradt som hitintills
  skett, kommer att sysselsätta min tanke och min penna med dig, finner
  du i anledning häraf; likvist må Rosa af mig ej fordra förmycket, det
  vill säga, hon får ej yrka ett fullkomligt försakande af detta för mig
  så alltför kära nöje, då jag medgörligt nog, oafkortadt till henne vill
  afstå hvarje möjlig timme af dagen. Ack Emilia! huru oförtänkt kommer
  mig nu denna resa före; fyra veckor, hvilken mängd af dagar, skiljd
  ifrån henne, som för mitt nöjes befrämjande aldrig afser egen fördel.
  Det är med verkeligt tvång jag söker undandölja de tårar, hvilka
  (barnsligt nog, jag medgifver det) vid tanken härpå minutligen
  framtränga i mina ögon. Hvad som vid detta plötsliga aflägsnande ensamt
  förmår lugna mig, är det säkra hopp, jag ännu i dag af Friherrinnan
  erhöll, att nemligen hon redan om sex, högst åtta dagar otvifvelakligt
  skall blifva i tillfälle njuta sällheten af sin efterlängtades ankomst.
  På det min Emilia, intet må kunna hindra morgondagens, den enda som mer
  återstår, fullkomligt ostörda åtnjutande tillsammans med Friherrinnan,
  går jag nu att, enligt Rosas önskan uträtta de uppdrag hon i sitt bref
  lemnade mig. Lef väl!
  
  
  
  
  Den 8.
  
  
  Natt hvilar öfver hela jorden, likvisst vill, innan äfven jag går att
  njuta af hvilans hägn, min tanke och penna sysselsätta sig med dig,
  ännu en stund. Emilia! Emilia! jag är ej mera så glad, så lycklig, som
  ännu för några få timmar sedan jag var det; spöklikt och hånande
  framställer sig för min själ, mitt härda, ovänliga öde, hotande att
  vilja mörda det lugn, hvilket redan så välgörande spridt sig inom min
  varelse. Du ler törhända, åt hvad jag nu går att säga dig, men nej,
  Emilia! du ler ej, du kan ej le åt ett ädelt hjertas rena lågande
  känslor, hvilket hjerta finner sin innerliga ömhet, fullkomligt, ja
  fullkomligt obesvarad. Nå väl Emilia! C. älskar mig; Der har du i få
  ord hela den smärtande hemligheten, hvars upptäckt kostat mig lika
  mänga upprigtiga tårar, som den mer än förskräckt mig. Hör nu: sittande
  i aftons inne hos min älskade mor, och med henne samspråkande om min
  forestående resa, vår ömsesidiga saknad, hennes fröjd vid den väntades
  ankomst o.s.v., afbrytas vi plötsligen genom C----s inträdande. Han
  syntes synbart förlägen, som jag förmodar i följd af sina alltför täta
  visiter, och kunde, tvärtemot hvad hans eljest så lätta umgängessätt
  föranledt, i början af afton ej riktigt komma sig före. Snart skingrade
  dock Friherrinnans uppmuntrande vänlighet denna iråkade olust, och nu
  hördes han åter; enligt sin älskvärda liflighet, genom qvicka samtal
  och infall, i dubbelt mått godtgöra sin första tröghet; som vanligt
  förde Friherrinnan samtalet på sin Gustaf, bjöd redan på forhand med
  hjertlighet Baronen alldagligen blifva hennes gäst, under den tid, som
  för hennes sons hemmavaro blefve bestämd, tilläggande med en
  uttrycksfull blick på mig, huruledes instrumentet, oaktadt Mathildas
  långa frånvaro, dock ingalunda torde komma att förrosta, då tvenne så
  ifrige musikälskare funnes i dess närhet. Hon hade knappt uttalat
  denna sista mening, då Baronen, hvilken härunder muntert snurrat om med
  sitt lilla spansk röö, bandlöst lät det nedfalla, och, häftigt
  uppstigande från sin plats nalkades mig, i det han med stammande läppar
  upprepade: "Er frånvaro! tänker ni då verkeligen lemna oss, och när har
  väl nägot sådant blilvit beslutadt?"
  
  Friherrinnan underrättade honom nu, om min redan dagen derpå
  inträffande afresa; beskref skälmskt, huru "den väl ej syntes mig så
  alldeles välkommen, emedan vanan att med tålamod bära mitt kors, redan
  gjort hennes sällskap mig till ett oundvikligt behof; huru Friherrinnan
  likväl vore öfvertygad om den trefnad det af mig så älskade landet
  skulle skänka mig; huru välgörande dess milda klimat skulle inverka, så
  väl på mitt lynne som hälsa, samt bereda hvardera mod och styrka, att
  åter kunna underkastas stadslifvets pinsamma tvång." Baronen hade
  härunder åter intagit sin plats, men försvunnen var nu på fullt alfvare
  hans glädtighet, hvilken, oaktadt Friherrinnans sorgfältiga bemödande,
  för i afton icke mera stod att återvinnas. Uppmanad af henne, att ännu
  en gång före min afresa låta henne höra sin favoritsång, lemnade vi
  hennes rum, samt ingingo till mina, der instrumentet redan stod
  uppslagit. Jag nedsatte mig derinvid, och sjöng med gladt hjerta det
  lilla af dig redan välkända stycket "Nå min bäste Paul! Du sjunger ej i
  afton", yttrade Friherrinnan; "det ser verkeligen illa ut med de
  musikaliske sammankomster hvaruppå, enligt hvad du nyss hörde, jag så
  säkert gjort räkning. Jag fruktar min Gustaf dervid kommer att utgöra
  solo-sångare, eller huru?" -- "O! min nådiga, goda, bästa Tante!
  misstyck ej, jag bönfaller derom, min allt för plågsamma tröghet, men i
  afton, nej, jag kan vid Gud! i afton hvarken sjunga eller skratta;
  dessutom smärtar mig obarmhertigt en gemen hufvudvärk, hvilken i
  betydlig grad bidragit att öka min modlöshet." -- "Min Gud!" afbröt
  Friherrinnan med godhet, "den skola vi väl bjuda till att fördrifva,
  åtminstone lindra, jag känner bestämt en souverain cur; vänta"... Och
  med dessa ord lemnade hon hastigt rummet; men Emilia! hon hade knappt
  efter sig tillslutat dörren, för än jag såg C. ligga inför mina fötter.
  "Fölåt o! förlät, dyra, oändligen älskade Matbilda! den sig ej mer
  sjelfmägtige, som på detta sätt vågar störa Er frid; förlåt! att jag
  obeskrifligt älskar Er, att jag inför Er djerfs bekänna, hvad jag
  fåfängt, fåfängt, längre skulle söka dölja. O! svara mig, måste ni
  nödvändigt resa, och vill ni derunder åtminstone lemna mig det hopp,
  att ni under denna olycksaliga frånvaro, någongång skänker mig Er
  åtanke." Tänk dig Emilia min förskräckelse härvid; jag blef verkeligen
  så häpen, så jag knappt förmådde bedja honom för Guds skull lämna den
  plats, han så plötsligen intagit, försäkrande honom i hast härunder,
  huru åtanken af personer, dem mitt hjerta värdera, städse utgjort ett
  bland mina kärare nöjen. Jag satt ännn helt förlägen och högröd, det
  sednare tillkännagaf alltför tydligt mina glödande kinder, då
  Friherrinnan, alldrig till den grad efterlängtad, med sin hälso-balsam
  inträdde. Hon begjöt nu under deltagande Baronens panna och tinningar
  dermed, men tycktes fåfängt genom något medel i dag förmå återställa
  hans synbart afmattade utseende. Jag tackade Gud, då han ändteligen
  gick, ty så pinsamma hafva sällan några timmar förefallit mig. Ack
  Emilia! hvarföre skall din Mathilda ständigt vara utsedd till ett mål
  för bekymmer och oro; hvilket tvång bereder mig icke denna så alltför
  litet påräknade händelse. Beklagansvärde C., nu först hafva verkeligen
  mina ögon öppnats; nu först kan i dina dunkla förhållanden, jag för mig
  förklara mången hitintills outredd gåta. Säg Emilia, tror du väl jag
  skulle önska kunna motsvara C----s böjelse? Ja, det skulle jag vid Gud,
  ty att han är en redlig, och rättänkt varelse, det sade mig ifrån
  första ögnablicket af vår bekantskap, hans blick. Jag skulle önska, så
  visst som mitt hjerta inom sig känner sin oförmåga dertill, att med
  innerlig ömhet kunna besvara de känslor han till mig hyser; jag skulle
  önska att med lika öppen blick, som mitt hjerta i denna minut för dig
  slår öppet, kunna säga: "Mathilda älskar äfven Er!" Men, att ljuga,
  hyckla, bedraga honom, det kan jag ej, dertill är han för god, för
  ädel, och derföre vill jag upprigtigt säga honom: Mathilda älskar er
  ej, men hon högaktar och värderar er deremot af allt sitt hjerta. Nej
  Emilia! Mathilda är en gång bedragen, gäckad i sin heligaste kärlek,
  och älskar mer ej så lätt; hon har visserligen intill den minsta skymt
  i sitt hjerta utplånat minnet af honom, som var henne så outsägligt
  dyrbar, i hvars blick hon såg sin himmel, sitt allt; hon känner för
  honom, nu ej mer, icke ens föraktets isande köld; Han är försvunnen,
  för evigt försvunnen utur hennes hjerta, hon äger mer intet band, men
  tror sig likvisst alldrig mera för någon man kunna hysa denna
  ovillkorligt öfverlåtande känsla, som ger sig utan förbehåll; utan
  pryderi, utan förställning; som endast talar själens rena språk, det
  klart fattliga, outsägligt saliggörande. Med upprördt sinne går jag att
  söka hvilan, den jag likväl frugtar nu torde undfly mig. Flygtige irra
  mina tankar ikring; skall jag för Friherrinnan väl delgifva denna
  aftons händelser? Ja, det måste, det vill jag, emedan de ju äfven angå
  mig sjelf. Nu god natt! på Liljedahl är jag åter hos dig!
  
  
  
  
  Liljedahl den 17 Juli
  
  
  Med Rosas _tillåtelse_, hvilken nu sjelf, lik en huld blomma, ett litet
  stycke ifrån mig slumrar ljuft och roligt, hastar jag att invid hennes
  öppna kammarfönster i några rader öfverlåta min tanke till dig. Ack!
  min älskade, älskade Emilia! hvad ändå landet är gudomligt; huru
  vackert allt här är, Rosa har fullkomligt rätt, då hon önskar att för
  detta herrliga Liljedahl för alltid kunna uppoffra stadens tråk. Jag
  måste nu medgifva, att jag på långt när ej föreställt mig detta ställe
  så vackert det verkeligen är; sjelfva karaktersbyggnaden ligger nästan
  sagt i skog, hvilken utgöres af höga täta lummiga lindar, de der
  skuggande omgifva densamma. Ett vanligt stenkast ifrån sjelfva
  byggningen, hvilken är en vånings, men äger trenne glada midtpå
  liggande vindsrum, (Rosas och småbarnens,) leda tvenne dubbla alléer
  ned till hafsstranden, hvarifrån man framför sig har den stora, breda
  segelleden, hvilken vid öfverfarter mellan städerna Å. och S.
  nödvändigt måste passeras, och på hvilken under desse här tilbragte
  dagar, jag redan sett oräkneliga seglande fartyg långsamt förbisväfva.
  Ungefär en verst sjöväg skiljer mig nu ifrån den lilla staden T.,
  hvilken på andra sidan sjön, hus vid hus, trädgård vid trädgård,
  utur höjder och dälder ses uppresa sin anspråkslösa massa. Mest
  imponerande förefalla der, de urgamla, tätt invid staden liggande
  klosterruinerne, jemte sin ännu till gudstjenst begagnade hvitmenade
  stora gråstenskyrka, hvilka stående på en höjd, nära stranden, vid
  lugnt väder, jemte kringliggande sträckor af berg, sjöbodar, qvarnar,
  bryggor och båtar, i hafvets klara bölja darrande ses återspegla sig.
  
  Klockan var redan öfver nio, då jag på aftonen, samma dag jag lemnade
  S., hit anlände; Rosa hade nästan uppgifvit allt hopp, att jag den
  dagen mera skulle komma, men satt likväl ännu ute på trappen, för att i
  det längsta invänta min ankomst, då vid vagnens vändning i en af
  alléerna, hon med blixtens hastighet sågs ila trappen utföre, och uti
  ett språng med öppna armar komma att emottaga mig. Den täcka Rosa!
  jag häpnade af förvåning att finna henne ännu mycket skönare, än
  då hon för några veckor sedan lemnade staden; hon var i sin mjella
  mousselins-klädning, och fladdrande gyllene lockar, så herrlig, så
  ljuflig att ses, så jag vid hennes anblick omöjligt kunde afhålla mig
  att med liflighet utropa: "Kors min älskade Rosa! hvad du på denna tid
  blifvit ... blifvit"... "Hvad då?" frågade Rosa häpen -- "hvad har jag
  väl blifvit?" Du har blifvit så oändeligt skön -- tänkte jag säga, men
  den af mina läppar redan halfuttalade meningen, förbyttes nu, till ett
  -- "oändligt utbildad och fet." -- "Ja ja ser du", skämtade Rosa, och
  gjorde härvid ett skutt fram, "jag äter också med den glupskaste
  appetit, samt jagar ikring hela dagen, det skall väl allt något verka;
  dock, det förgår nog", tillade hon, med en liten lätt suck, "endast jag
  återkommer till den kalla ledsamma staden; men, kom nu; hör Rosberg,
  kör intet fram till trappan, utan låt hästarne pusta här en stund, till
  dess vi hunnit fram, pappa och mamma skola ej ana", och vid dessa ord
  drog hon mig vid handen vägen framåt. Verkeligen gjorde Hofrådet och
  Hofrådinnan stora öqon, då vi tyste och oförmodade inträdde i matsalen,
  der hela famillien, den otåliga Rosa undantagen, som bäst höllo på att
  göra sin aftonmåltid. Sedan välkomsthälsningar, samt bespisning i
  behörig ordning försiggått, och jag derunder förtäljt det obetydliga af
  stadsnyheter jag visste, sades sluteligen hvarann ett: "god natt" och
  nu bar det i fullt språng trappan uppföre till Rosas rum. Här öppnades
  nu på fullt alfvare våra hjertans förlåt; hvardera af oss hade så
  mycket att meddela den andra; jag fick redogöra om soupéer, caffén,
  spektakel, med ett ord allt, som under namn af nytt föreföll Rosa
  begärligt att åhöra, ehuru ej så att njuta. Hon deremot hade under sin
  vistelse här ute, ifrigt sysselsatt sig med uppdragandet af hvarjehanda
  blomster; tillsammans med trädgårds-Erik rangerat en plantskola,
  hvilken tycktes henne lofvande, och den jag nödvändigt morgonen derpå
  skulle bese; hennes löfkojor, tasetter, resedor, mångdubblade neglikor,
  tuberoser, anemoner, gula liljor etc, gåfvo alla godt hopp; deremot
  gjorde hyacinterne på kall jord, äfvensom hvita och röda mossrosorne,
  henne lifligt bekymmer, emedan den fina masken på de sednare samt de
  gulnade bladen på de förre, kommo henne att ana intet godt. Under
  vexlande, men oafbrutne samtal, förgick sålunda timmarne tills inpå
  midnatt, då vi hvardera af våra tunga ögonlock om sömnen påminte, funno
  för godt att uppsöka våra hviloläger.
  
  Morgonsolen fann Rosa redan till fötters, och i trädgården, dit
  bekymret om hennes hyacinter lockat henne. "De synas af den milda
  nattdaggen gud ske lof något uppfriskade", voro de första ord jag vid
  mitt uppvaknande hörde henne yttra; "nu måste du äfven upp söta
  Mathilda", tillade hon då hon ändteligen fann mig vaknad, och mildt
  tillkastat mig en morgonkyss, "att följa mig genom plantskolen, hvilken
  ligger till venster om stora gången, der Erik vårdslöst nog, i går
  afton lemnat några telningar ovattnade. De skulle af solen snart
  förtärts, de arme! om icke jag i tid upptäckt denna efterlåtenhet,
  hvilken derföre nu måste rättas." Under denna allvarliga afhandling,
  hade Rosa tillburit mig hvartenda af mina klädesplagg, och stod nu
  endast väntande, att i mig snart finna en deltagande följeslagerska.
  
  Huru balsamisk kändes den morgonfriska luften, då vi nu utträdde till
  trädgården, ack Emilia! jag upprepar ännu en gång "hvad naturen är skön
  och gudomlig!" Daggen glänste herrligare än diamanter på de gröna
  bladen af träd och blommor, hvilka undandolde för solens strålar, under
  vår promenade vexelvis erbjödo sig för våra ögon. Här och der öppnade
  en blomma sin kalk, för att i solens milda värme småningom fullkomligt
  utveckla sin prakt. Himmelen öfver oss var så klar, så ren, som färgen
  i Rosas blå öga, hvilket stundom spanande, blickade upp mot dess hvalf,
  att upphämta om denna dag, enligt trädgårds-Eriks spådom möjligen kunde
  gifva regn, eller om hon borde ombestyra trädgårdens general vattning,
  m.m. Men, nu voro vi vid plantskolen, der Erik redan bugande stod med
  hatten i ena, samt vattenkannan i den andra handen. Jag väntade nu, att
  få höra Eriks välförtjenta skrupens, ty Rosas mine såg rätt betänklig
  ut, då hon inne hos mig gjorde beskrifningen om sin upptäckt, och kunde
  jag såleds ej afhålla mig, att i tysthet le, då hon med afmätta steg
  närmade sig Erik, i det hon yttrade: "Hör nu min beskedlige Erik, gif
  de der telningarne något ymnigt vatten, jag ser du måtte glömt dem i
  går, ser du den här, och den här, och den der äfven, ville du ej ännu
  en gång gå öfver dem allesamman?" Erik hörsammade lydaktigt Rosas
  begäran, och dermed var skrupensen slut. "Se så", sade Rosa till mig,
  "nu är jag nöjd, följ mig nu till mina älsklingar, så skall du få se,
  huru täckt de frodas." Hon forde mig nu till långa sträckor
  blomsterrabatter, der oräknelige sorter herrliga blommor, dels redan
  syntes utspruckne, dels som bäst höllo på att gå utur knopp. Rosa var
  så lycklig vid deras betraktande, så hennes fröjd verkeligen smittade
  mig. Vi vandrade ifrån blomma till blomma, gingo och kommo, kommo och
  gingo, och med ett ord, glömde sluteligen helt och hållet så väl
  morgonhälsningar, kaffedryck som frukosttimme; jag var med skäl något
  skamflat, då Hofrådet arm i arm med sin fru, omsider sågs nalkas gången
  uppföre, hvarvid Rosa med vidt utbredda armar, flög att lemna dem sin
  gemensamma omfamning. Vi åtföljdes nu, sedan vi alla gjordt en par slag
  kring trädgården, till salonen der Rosa och jag, med god appetit, lät
  oss smaka det hittills försummade.
  
  Jag vill nu utan omsvep skrida till redogörande af husets inre, hvilket
  såsom hvarje annat hus, hvars krets utgöres af flere olika personer,
  äfven yppar olika begrepp och åsigter af lifvet.
  
  Hofrådet, en redbar, rättskaffens man, hvilken, ehuru ännu i sina bästa
  år, redan bär prägel af omsorg och bekymmer, känner du redan; han är
  oändeligen treflig, och raillant, i synnerhet då han, som fallet för
  närvarande är, för någon tid fått afskudda sig sitt eljest ständiga
  arbetstråk; älskar med innerlighet sin omgifning, samt afser sällan
  någon uppoffring, den han utan olägenhet kan göra dem. Hans fru har jag
  ju äfven för dig omnämnt; hon tyckes vara en krona bland Fruar; ytterst
  ordentlig i sitt hus, förekommande värdinna, en öm, uppmärksam mor för
  sina barn, samt har för öfrigt ständigt ett vaksamt öga öfver
  sedesamhet och välförhållande hos en hvar i sitt hus. Öfver äldsta
  dottren "Rosa" lemnar jag dig alldeles ingen beskrifning, en sådan
  skulle troligen hos mig upptäcka allt för mycken partiskhet. Efter
  henne följer i ordning Leontine, en trettonårig flicka, hvilken väl
  kunde vara något, men är i mina ögon bra litet. Hon uppenbarar i hela
  sitt väsende en sjelfkärlek och absurd bestämdhet, som vid hennes år
  icke allenast blir löjlig, men äfven stundom förarglig; hennes vilja
  tyckes obegripligt nog (måhända för det ovanligt täcka utseendets
  skull) alltid gälla. Detta är det enda jag hos den eljest så förnuftiga
  Hofrådinnan verkeligen ej kan gilla. Att flickans hjerta likväl icke i
  grund är elakt, derom är jag öfvertygad, likasom att hon under en
  allvarligare tillsyn ännu kunde blifva en rätt älskvärd varelse. Rosa,
  till hvilken jag redan en och annan gång, liksom par hasard framkastat
  yttranden i detta afseende, öfverskyler likväl alltid systerligt dessa
  allt för tydligt i ögonen fallande brister, och hänför dem ständigt med
  älskvärdt öfverseende, på ungdomens, och oerfarenhetens stora räkning.
  Måtte hon häri hafva rätt. Nu kommer Adolf, en elfva års gosse, i ålder
  näst Leontine; äger ett ljust fattligt begrepp, hvilket gör att han vid
  sina år redan besitter kunskaper, jemförliga med ett barns om femton.
  Han är ögonskenligt hela husets gunstling, anmärkningsvärdast dock
  gamla Jungfru Batas, hvilken i honom ser sin ögonsten. Han tyckes äfven
  förtjena denna allmänna hyllning, ty ett lifligare, och tillika
  lydaktigare, samt hvad putsning beträffar, ordentligare barn kan man
  sällan se. Han har nu, i följd af den redan tillryggalagde
  ångbåtsresan, på hvilken han, enligt hvad jag nämnt, var far och syster
  följaktig, äfvensom ditto Johanne-ferien, passerat någon tid hemma, men
  vistas derimellan för ständigt i S., der han för en till Hofrådet
  aflägsen slägtinge läser privat. Jag emotser redan en alltför
  bekymmerfull morgondag, emedan i och för hans studier, den, blifvit
  utsedd att på någon tid åter aflägsna den lilla älsklingen ifrån
  hemmet.
  
  Nu återstå de tvenne yngsta barnen, Hanna och Victor, hvilka afgjordt
  förblifvit mina älsklingar. Du kan omöjligt tänka dig ett
  oskuldsfullare, menlösare utseende, än det, hos den 10-åriga Hanna,
  hvilken väl icke i fägring kan jemföras med Leontine, men deremot
  oemotståndligare än dennes skönhet, fängslar hjertat. Hon har
  fullkomligt lånat Rosas ljusa lockar, hvilka i naturliga, ymniga vågor
  ledigt rulla öfver axlar och hals, äfvensom uttryck och färg af Rosas
  ögon. Har en den aldratäckaste rosenmund, samt en liten, något trubbig
  näsa, hvilken ännu mera bidrar att göra hennes utseende anspråkslöst.
  När hon sålunda, i sin hvita drägt står framfor mig med en nästan
  alltid frågande, något fruktande blick, o! hvad hon då är öfver all
  beskrifning ljuf, jag hänföres vid dylika tillfällen ovilkorligt att
  sluta den älskelige varelsen i mina armar. Lilla Victor, en prägtig
  brun yster fyra års pojke, gör ofta sin syster företrädet stridigt,
  öfvar egen hands rätt hvar han kommer öfver, utan att bekymra sig om
  huruvida hans företag falla sig väl eller illa; finner intet skåp eller
  dörr för hög till påklifning, samt gör dagarne igenom, oupphörligt
  sjungande, kring bord och bänkar sina förunderliga caprioler. Jag har
  oförmodat lyckats att i nästan lika grad med Rosa ådraga mig hans
  ynnest, hvarföre han vid hvarje af oss företagen promenade numera
  ständigt ses utgöra vårt sällskap.
  
  Nu tror du väl, jag med Guds hjelp hunnit med hela den omständligt
  uppräknade personalen till ett önskadt slut, men nej, så är ej fallet;
  ännu framställes för dig trenne, huset tillhörige personer, hvilka, i
  anseende till den plats de der innehafva, ej gärna ifrån räkningen böra
  uteslutas. Den första af dessa, Mamsell Aramintha U., en äldre, och
  halfsyster till Hofrådinnan, omkring fyratio år, kan med skäl anses
  såsom ett af husets märkvärdigaste inventarier, och utgör för de yngre
  barnen ett slags Gouvernante; hon går beständigt klädd i hvitt, emedan,
  enligt hennes egen utsago, hvitt alltid klädt henne bäst; ses äfven
  alltid i obetäckta armar, emedan hon ifrån ungdoms år varit svag för
  hvita och vackra sådana, samt på sednare hälften af sina tillryggalagda
  år, alldeles tyckes glömma att tiden uppå hennes egna, redan gjordt
  betydliga ingrepp. Dertill kommer ännu det kortklippta håret, hvilket
  med omsorg lockadt á l'enfant, mot det redan bedagade, öfver
  middagslinien skridna utseendet, yppar en anmärkningsvärd contrast. Ett
  band af högröda stora coraller, variera en om en med oformliga
  bernstens-perlor och öfvergifva aldrig hennes hals. Hon tyckes
  verkeligen vid hvar och en perla särskildt förena mysteriösa minnen
  ifrån sin flydda ungdomstid, ty jemt ses hon mellan läpparne eller
  fingren, perla för perla, tankfull avancera bandet framåt, tills på
  dylikt vis hon ofta circulerat det flere hvarf omkring. Den tid hon ej
  med barnen finnes sysselsatt, upptages vanligen af romanläsning, för
  hvilken hon skall vara -- snart sagt -- till ytterlighet passionerad,
  också har bland åtskillige romanförfattare, hon främst och förnämligast
  helgat den älskelige "La Fontaine" hela sin dyrkan och hyllning. För
  resten gör Mamsell Aramintha icke så alltför ringa anspråk på att synas
  beläst, till och med språkkunnig; talar "onaturligt gärna" om: Trojas
  belägring, Argonauternas tåg till Kolchis o.s.v. ehuru hon derunder
  onaturligt ofta -- på vetandets vägar -- gör de aldra onaturligaste
  snedsprång. Inblandar i hvartannat ord af sin conversation, de galnaste
  fransyska ord, så det verkeligen ofta gör mig bryderi att rätt fatta
  hennes gåtlikt uttalade meningar. Till all lycka har dock Hofrådinnan
  visligt afstyrt Mamsell Araminthas ofta förnyade förslag att äfven på
  barnen öfverflytta sin språkkännedom, förmodeligen af orsak, det
  gouvernantens ofullkomlighet legat i för öppen dager.
  
  En radical motsatts af denna finner du i Mamsell Stin-Lovis B., en
  syster till Hofrådet, hvilken väl äfven redan af 40 bistra vintrar
  låtit sig öfversnöga; på hennes skuldror hvilar egentligen hela, så väl
  yttre som inre oeconomien; hon är i köket, i källarn, i skafferiet, i
  fisk-, kött- och spannemålsbodar etc. en oumbärlig person; hon
  anordnar, commenderar, bastunerar, vid behof, alla sitt skrå
  tillhörande tjensteandar, med obehinderlig magt. Hon är väl till sitt
  lynne stundom något olustig, och trätgirig, samt vid dylika tillfallen
  ej rätt god att ses i munnen, men befinnes dock öfverhufvudtagit en
  ganska medgörlig godhjertad varelse, samt hedrar i stolt medvetande af
  sin förmåga, hvad kokkonsten beträffar, på det aldra yppersta, högmögna
  Mamsell Wargs odödliga minne. Dessa båda sistnämnda personer äro de
  enda, hvilka i denna älskvärda famille ej kunna fördraga hvarandra;
  hvarföre tredje person ej må undra öfver att vid bordet alltid finna
  Mamsell Araminthas portioner utgöras af de minsta och mest vårdslösade.
  Är möjligen en bränd kant i puddingen eller en mindre smaklig bit af
  steken, eller någon skadad klimp i soppan att tillgå, må hon med all
  säkerhet derå göra räkning; likasom Mamsell Stin-Lovis sällan någon dag
  går i mistning om någon pique, i anledning af sin gammalmodiga croteska
  nångsjalanta klädsel, sina croteska fasoner, sin _inprovance_ hvad
  ejmabilité och umgängesvett befräffar, o.m.d.; hon förstod jemt om jemt
  endast tillblandningen af _ombletter_, samt stekningen af _jambong_ dö
  _grise_ och dermed nog, ty att kökspigan Annalena icke var så oklok och
  stupi, visste hon nog, ehuru Stin-Lovis alltid tog hela märiten åt sig.
  
  Men sluteligen kommer så i ordning den prägtigaste af alla gummor och
  möer, den gamla hederliga Jungfru Bata; en trogen familjens tjenarinna,
  hvilken med ömhet skött och vårdat ifrån den störste till den minste af
  Hofrådets barn; hon äger ock öfver hela huset ett mägtigt inflytande
  och förunderligt är, att sedan om husets angelägenheter långa
  rådplägningar mellan de mer vigtiga personerne ägt rum, gamla Batas
  utlåtande i saken dock sluteligen måste infordras, hvilket, alltid
  grundadt på erfarenhet och förtanke, mestadels kommer att gälla. I
  samråd med gumman företages således alla inträffande hushållsgöromål.
  Äro om hösten syltning och saltning för hand, har med all säkerhet i
  gummans lilla kammare tvenne kloka hufvuden slagit sig tillhopa, ty
  ehuru öfvertygad om sin förmåga, hör Mamsell Stin-Lovis dock ej till
  dessa egenkära varelser, hvilka anse det sjelfgjorda för bäst; tvärtom,
  finner hon ofta gamla Batas råd ganska visa och förståndiga, samt
  följakteligen icke olämpelige att efterfölja; till exemp. spenaten, den
  Mamsell Stin-Lovis alltid plägat torka, hade hon enligt Batas råd
  funnit bibehålla sin färg vida lifligare såsom insaltad, persiljan höll
  sig vintern igenom grön och vacker, inpackad i smör, i stället att den,
  enligt Mamsell Stin-Lovisas bruk, såsom torr i påse, blifvit brun och
  grusig; sockerärterna spritade och torkade i ugn, voro till anrättning
  tusende gånger smakligare, än de ripiga, hvilka i sina skidor trädde på
  tråd, i veckotal hängt att torka och segna i Mamsell Stin-Lovisas egen
  kammare. Ägg stående på den smalare ändan, och i torr hackad halm
  inlagde, alltid säkrare bibehållne, än de, hvilka hon platt nedliggande
  brukat bevara i salt, aska, agnar och så vidare. Af sjelfva Hofrådinnan
  ombesörjes alldrig spånader, väfnader och dylikt, om ej Jungfru Bata
  alltid skall hafva ett ord, och ett öga med i laget; Barnen äga i henne
  en vänlig domare och fredstiftare, om i deras lekar någon gång en liten
  tvistighet uppstår; äfven för domestikerne ses hon en ständigt vakande
  argus, hvilken svårligen står att föra bakom ljus. Men, för att ej
  alldeles uttrötta ditt tålamod med beskrifningen om gamla Bata, vill
  jag endast i korthet tillägga henne de trenne små-idéer hvaraf hon i
  synnerhet mägtigt styres; till exemp. hvarje Lördagsafton, sedan
  klockan slagit sex, får ingen i huset sysselsättas med arbete,
  fullkomligt stillestånd skall då efterträda den i flit tillbragte
  veckan, samt hvar och en så tillsägandes, lekamligen bereda sig att
  emottaga den annalkande sabbaten. Först sedan gumman kringvandrat och
  funnit alla spinnrockar, stickstrumpor, sykorgar etc. undanförde,
  återvänder hon tillfredsställd och fryntlig till sitt snygga rum, der
  hon utur sin stora gamla psalmbok, andäktigt höres uppstämma sin
  aftonbön. Vidare, följer hon punktuelt, hvarje i året infallande ny och
  nedan, bakning, brygd, tvätt, ljusstöpning, tvålkokning, ja till och
  med golfskurning, har sina vissa bestämda tider, hvarifrån ingen
  afvikelse göres; också är hon alltid densamma, hvilken ordningsmässigt
  gör vederbörande uppmärksam på till dylika göromål infallande tider.
  Den tredje och sista af gummans svagheter är en noga iakttagelse af
  familiens alla namns- och födelsedagar, och förgifvit är hon den
  första, som till hvarje nyår erhåller sin egen almanacha, på det hvarje
  sådan utmärkelsedag, medelst behörige streck och punkter noga skall
  kunna observeras. En sådan dag år alltid caffet att vänta en timme
  tidigare; den torra kaffedoppen, förvandlad till en mjuk kringla med
  större omkrets än vanligt, tillkännagifver en hedersdag; på
  middagsbordet synes en eller par rätter mer än eljest, allt högtiden
  till prydnad, samt framför allt, ses Jungfru Batas anlete, så gladt och
  högtidsbjudande, så hvarje medlem af huset, hvilken något så när känner
  hennes favoritvurm, däri kan läsa det i almanachen inträffade strecket.
  Och nu slut med den anmärkningsvärdare personalen härstädes.
  
  Som du ju hörde, inträffade Hofrådinnans namnsdag par tre dagar efter
  min ankomst hit; redan dagen före den vigtige "trettonde?" hade de små
  uti sina rum, i öfre våningen, på egen hand arangerat ett slags
  skuggspel, hvarmed de följande dag ärnade surprenera sin mor, och till
  hvars repeterande vi samtelige, Hofrådinnan med fastrar och mostrar
  dock undantagne, mot qvällen blefvo inviterade, emedan man nödvändigt
  borde komma i erfarenhet af hvilken effect alltsammans dagen derpå
  skulle göra. De utsedde platserna intogos således af oss, trenne
  åskådare. Hanna placerades såsom utpost vid dörren, på det man af
  modrens oförmodade mellankomst ej skulle öfverraskas, och derpå begynte
  comedien. Bakom ett upphängt lakan, upplyst af några ljus, framfördes
  nu krokbenta hästar, tjockmagige herrar, långa damer med snäfva
  kjortlar och stora fötter, hundar, pojkar, fåglar, träd och hus, allt
  utan ordning eller proportion. Utan uppehåll tågade denna samling fram
  och åter, så länge åskådarene visade sig hugade att betrakta densamma.
  Till slut, sedan den oräkneliga skaran öfvergått till stillestånd,
  framdrogs ett ofanteligt hjerta; här tycktes de små konstnärerne
  uppbjudit sin yppersta förmåga, ty utur det stora, framsprungo otaliga
  små, som på de veka pappers styltorne nickade än hit, än dit. Ur hvart
  och ett sådant hjerta framstack ännu en så kallad engel, med hvar sin
  dugliga bladqvist i hand; detta förunderliga phenomen tycktes de
  spelande personerne vara det angenämaste, och gjorde äfven efter mycket
  figurerande, slut på saken. Nu framkommo de äfven alla att skörda lof
  och beröm för den utmärkta skicklighet hvarmed de tillställt denna
  ståt, lakanet nedtogs, hela bingan af pappersdockor undanrödjades och
  bortstädades, på det Fru Hofrådinnan ej måtte få minsta aning om den
  herrlighet, hvarmed man följande dag ärnade fägna hennes ögon; det
  rykande théköket inbars i stället, hvarvid med lätt hand Rosa
  presiderade, och kort derpå inträdde äfven den för en stund sedan så
  mycket fruktade Hofrådinnan, för att i de smås rum, i sällskap med oss
  öfrige intaga sitt thé. Sedan dagen derpå morgonhälsningar,
  gratulationer, litet sång och musicerande för sig gått, samt barnen
  allesamman förärat Hofrådinnan sina små skänker, intogs vid det af Rosa
  smakfullt blomsterprydda caffébordet, under fröjd och trefnad, den
  välsmakande drycken; derefter proponerades af Hofrådet, att på den
  herrliga morgonstunden kring nejden göra en liten promenade, hvartill
  en hvar af hjertat instämde. Man begaf sig således snart åstad, och
  uppnådde efter en liten stunds vandring, en täck lund, der naturen
  verkeligen tycktes slösat med sina gåfvor, icke långt ifrån
  sjöstranden, omgifven af vackra tättvuxna björkar, hade slumpen danat
  en den skönaste löfhydda, der träden i dubbla rader omgaf den lilla
  terrain, hvilken inom dess hägnad utgjorde en fullkomligt cirkelrund
  slät gräsplan; här öfverraskades Hofrådinnan af den anblick Rosa
  medelst min och ett par arbetares tillhjelp tillställt. Vi hade
  nemligen, under de trenne förutgångne dagarne sysselsatt oss med
  uppförandet af en torfsoffa, hvilken äfven cirkelrund och prydlig
  genomkransade hela berceau'n. Midt i cirkeln uppreste sig ett altare
  med en liten upphöjning, der en blomsterkruka med en den aldraskönaste
  blommande rosenbuske böjde sig. Kring altaret sågs ännu ett slags bord,
  äfven bestående af torf, hvaruppå de läckra frukostanrättningarne nu
  syntes uppdukade. Så obetydlig denna tillställning i det hela var,
  orsakades likväl den älskade modren derigenom en innerlig fägnad. Hon
  upphörde ej att förundra sig öfver huru, under tysthet, och henne
  fullkomligt omvetande, allt detta försiggått, lemnade oss sina vänliga
  tacksägelser häröfver, samt syntes af hjertat glad och tillfredsställd.
  Under förnöjsamhet tillbringades här ett par timmar, hvarefter man
  återvände till hemmet; men nu hördes och sågs,
  
      Dörrarna smälla,
      Pigorna snälla,
      Putsa och damma
      kring stolar och bord;
      Mortlarne klinga,
      Kökspojkar springa;
      Med fetaste smör redan stekgrytan smord.
  
  Hit och dit, fram och åter tassade nu i jemn släpande täckt gamla
  Jungfru Bata, och lät sitt skarpa, vid ordning vana öga sväfva kring
  väggar och golf, för att uppsnappa, hvad som möjligen ännu kunde ändras
  och förbättras genom putsning m.m., ty till middagen väntades några
  gäster ifrån T., och således fick ingen i taket hängande fördold friare
  eller något å de klara fönsterrutorne anstruket femfingradt märke efter
  lilla Victors näfvar blifva synligt; sådant låg allt på gummans ansvar.
  Då nu omsider uti rummen icke mer ett fjun stod att upptäckas, barnen
  putsade och fina, middagsbordet med mjellhvit duk försedt, stod
  färdigt-serveradt, sågos småningom tvenne slupar med sina allt tätare
  och tätare, i vattnet doppade glänsande årblad, närma sig stranden;
  kort derpå förmärkes lif och rörelse i alléen, och nu under nigningar
  och bugningar, kyssningar, skrapningar och complimenteringar inträda:
  först den långe vänlige Pastor H., jemte sin lilla runda ännu vänligare
  fru, samt ett par de täckaste brunlockige kärleksplantor; item desse,
  den lilla stadens högtärade Herr Borgmästare med sin, som det tycktes
  af tidens fåfänga anda något smittade fru, samt tvenne svägerskor, hos
  hvilka tvenne sistnämnda personer kjortlarne redan synbart kunde
  upptäckas innehålla väl tre alnar i vidd, samt ett qvarter mera i
  längd, än den lilla pastorskans. Likaledes skiljde sig Borgmästarinnans
  moderna dubbla kring negligéen gående burr, och bjerta storrosiga
  snilj-shawl, hvars bakhörn vördsamt kysste sista snuten af den moderna
  kjortelfållen, betydligt ifrån Pastorskans urmodiga spetshufva, samt
  lösbårdade hvitbottniga långshawl, hvilka hvardera anspråkslöst
  vittnade om redan längesedan passerade tider. -- Men vidare i texten,
  eljest tröttna verkeligen under uthållande bugande Postmästaren samt
  Postmästerskan A., jemte deras fullvuxna dotter och tvenne långluggade
  herrar söner, hvilka redan länge stått och väntat på tillfälle till
  presentation. I deras sällskap ses ännu den sista men icke
  oumbärligaste af de nyss anlände. Enkefru Cornetskan Hagelbom, hvilken
  äfven boende i den lilla staden, har sitt såkallade observatorium, ett
  litet trefönstradt vindsrum, liggande så förträffligt afpassadt, med
  utsigten åt de fyra, mest freqventerade gator, så hon derifrån kan
  upptäcka, icke allenast hvart steg eller företag af vandrande
  menniskobarn, men äfven hvartenda hopp eller språng af den aldraminsta
  hund eller katt. Att i så fatta omständigheter, hon för Herr
  Postmästarn är en alldeles behöflig person, faller af sig sjelft;
  hvarföre hon äfven såsom årliga sportlar i Herr Postmästarns hus,
  bestämt 7 gånger i veckan åtnjuter sina fulla tre rågade koppar caffe.
  Men nog härmed, herrskapet tyckas nu samtelige hvilat ut, placera sig
  som bäst, vid värdinnans förnyade persvasioner, till bords. Under det
  nu den rödbrusiga Pastorskan bjuder till att hålla sina plantor i styr,
  Borgmästarinnan oförmärkt gör sina observationer, på så väl egen, som
  systrars, och gårdsdamers parure, Postmästarinnan jemte sin dotter rak
  och adräitte reflecterar öfver systerkaka, gelée-skålar, samt
  silfvercouverter, Cornettskans falkögon göra sin rotund kring hela
  laget, hvarunder hon utur Postmästarns, med upphöjt arbete försedda
  silfverdosa, ifrigt tar sig ny klarsynthet, är bäst att småningom,
  under växlande, icke så alldeles ledsam allmän conversation, låta
  rätterna göra sin tour kring bordsrunden. Att några interessanta, eller
  ovanliga ämnen dock icke afhandlades, finner du väl ej underligt; ty,
  torr och mager är den lilla staden, och ännu magrare dess själaspis;
  man nöjde sig alltså till det mesta med den kroppsliga, och hade äfven
  dermed snart hunnit till ända. Kaffet skulle nu serveras i trädgården,
  samt théet i Rosalund (namnet på den nyss anordnade löfsalen), i följd
  hvaraf, efter intagen middag, hela samlingen styrde sina steg till det
  i trädgården liggande lusthuset; men nu spordes fröjd och gamman ibland
  fruarna, ty kaffet, det prisvärda kaffet, löser lika lätt och
  förrädiskt hos dem, som drufvans safter hos mannen, den tystlåtnaste
  tungas band, och således juttades och smuttades och resonerades nu af
  hjertans grund, hvarunder de äldre herrarne kring närmaste
  trädgårdsgångar gjorde sina tourer. -- Ungherrarne med till vristen
  blankade stöfletter samt deröfver trädda något urvuxna gula nankins
  benkläder, stodo i småstadsställning knirrande mot hvar sin
  lusthusdörr, och funderade öfver rätta sättet att med de unga damerna
  ändteligen anställa något samtal. Dessa sistnämnda, (damerna nemligen)
  voro likvist af svåraste sorten att få till lifs, ty oaktadt Rosas och
  mina upptänkligaste bemödanden, erforo vi endast: "ja", "nej", "jag vet
  inte", "jag tackar", "kära Bina", "kära Stafva", och "kära Lova",
  hvilka ord verkeligen voro de enda, hvarmed Mamsellerna varierade.
  Lova, Bina och Stafva, åtföljde af Mamsell Aramintha, Rosa, mig, samt
  våra båda ungherrar i släptåg, gjorde väl då och då en liten utflygt
  till något kringliggande buskage, hvarunder en och ann höggul
  sammetsros eller högröd Pion, ådrog sig Mamsellernas uppmärksamhet och
  högljudt beundrades; men dermed stadnade merändels förlustelserna.
  Rosa, som ni hjertat gerna ville förskaffa sina gäster någon trefnad,
  föreslog nu, att åter uppsöka salonen, der hon ville roa de unga med
  litet musik. Härom funnos alla ense, och anförd af Rosa, dit inträdde
  vi nu samtelige, hvarefter en munter valtz snart ljudade ifrån
  instrumentet. Men nu skulle du sett Hr Lasse och Hr Figge A., emot
  gårdsdamerna iakttaga sina skyldigheter; Mamsell Aramintha med
  nedfallande lockar figurerade först länge och väl under en ständig
  promenade, hvilken jag trodde aldrig skulle taga slut, arm i arm med
  långa Lasse, hvarunder jag oemotståndligt påmintes om våra muntra, men
  högst komiska bondbröllop i hemnejden. Dock! sedan på detta vis väl sex
  hvarf kring salongsgolfvet uttågats, tog man sig vid det sjundes
  början, oförmodadt courage, och nu trippades under full hvirfvel ännu
  väl lika många kring rummet, hvarefter båda parterne pustande och
  uttröttade, hastade att uppsöka sig platser. Det hade sannerligen varit
  synd att ej fått åse detta solopar. Jag skulle då icke med den
  liflighet nu skedde, kunnat imaginera mig hvilken effekt mina
  tillämnade svängningar med Herr Figge skulle göra; likvisst tror jag
  de, om möjligt öfverlräffade det första parets, ty, olyckligtvis hade
  Hr Figge några dagar förut fått snufven om några tourer till en
  fransysk quadrille, hvaröfver han nu vidt och bredt ordade; "Han vore
  fasligt kär i franska danser, spelte sjelf litet viol, men var ej i
  stånd att kunna införa dessa danser i T., emedan alla menniskor der
  tyckte mer om de svenska, samt spelman Patrik Stollt, dessutom befanns
  alldeles oläraktig vid uppfattandet af musiken beträffande de franska."
  Följden af allt detta blef, att vår promenade räckte sina väl fulla
  åtta hvarf; att Mamsell Binas och Mamsell Lovas ögon, ledsagande oss
  genom alla dessa opåräknade direktioner, icke utan förtrytelse
  varsnade, hvad de, genom desse onödiga strålningar länge nog gingo i
  mistning om, och att sluteligen och sist jag, sedan ändteligen min
  Cavalier ett par slag kring rummet med mig nigit sig fram, för honom
  gjorde min tackskyldigaste reverence. I samma takt och med samma
  beredelser upptogos härefter af de maktinnehafvande herrarne, den ena
  damen efter den andra, hvarunder den fullkomligaste munterhet ägde rum.
  Att detta för de främmande var det lyckligaste påhitt Rosa kunnat göra,
  syntes mer än klart; hvarföre hon äfven, stundom underhjelpt af mig, i
  timmo-tal lät sina valtzer och quadriller högljuda. Verkeligen hade
  icke dansen så upplifvat Mamsellerna, så under théet de nu meddelade
  Rosa och mig, huru i den lilla staden, Mamsell A. och Mamsell B. på
  sista kaffet hos Rådman D----s voro klädda, huru Mamsell F. redan hade,
  såsom Rosa och jag, rynkade ärmar så väl upp, som nedvid; Huru Mamsell
  G. obegripligt nog alltid först viste alla moder; huru hennes klädning
  alltid förgifvit var en par alnar vidare än andras: huru rolig och
  qvick fröken H. (den enda fröken staden ägde) var; huru man rigtigt
  kunde skratta sig till döds då hon skafvade eller kromade sig såsom fru
  S., fru K. eller fru L. då hon valsade såsom Mamsell M. eller
  figurerade såsom Rådman N. eller Adjunkten O. -- Ja, hon var alldeles
  för galen och rolig; och när hon agerade utur Frithiof, eller Axel,
  se'n, och föreställde Ingeborg, eller Axels brud, nej, hon var för
  rolig, herrskapet skulle rigtigt skratta sig sjuka, om de en gång
  skulle höra henne. -- "Gud bevars derifrån", sade Rosa halfhögt till
  mig, i det hon tog min arm, och åter styrde kosan tillbaka till salen,
  "Gud bevare oss verkeligen nådigt ifrån en sådan nödvändighet." Mot
  klockan åtta, sedan allt hvad lif och anda ägt, ja, ifrån den äldsta
  till den yngsta, födelsedagen till heder, deltagit i en munter dans,
  skreds omsider under tacksägelser och hugseringar, till uppbrott,
  hvarefter värdsfolket artigt nog sjelfve till stranden nedföljde, samt
  formeligen inskäppade sina gäster. Aftonen slöts under jubel och skratt
  med det för barnen så oändeligen interessanta skuggspelet, och Mamsell
  Aramintha försäkrade sig "på länge ej halft en så amosant dag." För
  resten hafva de här passerade dagar upptagits af musicerande, sång, små
  handarbeten, men väsentligast af promenader, på hvilka här är otaligt
  många, och olika att tillgå. Jag har verkeligen sällan sett så utmärkta
  lägenheter. Ack! vore ni endast här, Friherrinnan och du, hvad jag då
  kunde skatta mig lycklig. Men nu slut med allt detta vidlyftiga
  relaterande; dagen ljusnar redan märkligt, och just nu gal äfven den
  morgonvakne tuppen sitt kukukiku, hvilket i stället att mana till nytt
  lif och verksamhet, förer mig att njuta hvilan. God natt!
  
  
  
  
  Den 30.
  
  
      Och bergfast rot, uti det unga hjerta,
      slog kärlek snart. --
  
  Huru många dagar kan du ej räkna Emilia, sedan jag sednast samspråkade
  med dig, men säkert lemnar du mig dock, för hvar och en sådan;
  särskildt, din tillgift, då du får veta huru olika mot de första, dessa
  sednare här förgått. Som ingen hemlighet deraf göres, hastar jag nu att
  meddela dig, huruledes en liten vacker, ljuflig, glad och lycklig brud,
  numera hoppar ibland oss; kort sagdt, Häradshöfding R., hvars blotta
  namn kom Rosas kinder att på Grefve X----s bal täfla i färg med purpurn
  på de mörkaste rosor i hennes trädgård, han sjelf, har redan för
  ungefär tio dagar sedan, hos Rosa, samt hennes föräldrar, formeligen
  anhållit om Rosas hand. Söndagen efter sedan den lilla middagen för
  T.-boerne gafs, anlände han hit, icke på en hvit friarhäst, men
  sittande i en nät Chaise, förespänd med en den stoltaste bruna häst
  händelsen fogade, att Rosa och jag samma dag efter slutad middag,
  begifvit oss ut, för att jemte njutandet af en nyss erhållen
  interessant lectur, äfven njuta af den herrliga dagen, då oförmodadt
  ett åkdons rullande å den framåt ledande landsvägen väckte vår
  uppmärksamhet. -- "Låt oss skynda att möta den ankommande", sade Rosa,
  "det är otvifvelaktigt underrättelser ifrån Adolf, ty pappa väntar det
  insände budet tidigt hem i dag;" vid dessa ord lemnade hon min arm,
  samt började att med ökad fart, ila vägen framåt. Men föreställ dig,
  huru förvånad, skamflat, och rodnande ända upp till örsnibbarne hon,
  framkommen nära sitt mål, tvärstadnade; hon tycktes synbart tvekande
  huru hon rätteligen borde förhålla sig, ty än gjorde hon, till
  besvarande af R----s hälsning, en obetydlig bugning, än avancerade hon
  åter några steg baklänges, seende sig oupphörligt om efter mig. Då jag
  ändteligen till henne var framkommen, hade R. redan stigit ned, lemnat
  tömmarne till sin betjent, samt vandrade nu invid Rosas sida, vägen
  framåt. Färgades af R----s ankomst Rosas kinder åter högröda, så
  orsakade den mig sannerligen en kännbar hjertklappning, likväl af det
  ljufvaste slag, ty sedan han artigt gjort äfven mig sin hälsning,
  framtog samt lemnade han mig det första, långa, hjertliga, och
  innerligt kärkomna bref, Friherrinnan, den älskade, den saknade med
  egen hand teknat mig. Under R----s lätta, ovanligt interessanta
  conversation, uppnådde vi nu snart hemmet, hvarefter Rosa smög att i
  vår samfäldta kammare ett ögnablick återhemta sig, ifrån sin fatala
  öfverraskning. Under de tvenne dagar R----s två månaders långa
  tjenstledighet, förenad med Hofrådets öfvertalande artighet, tillät
  honom vistas på Liljedahl, yppades mer än tydligt hans böjelse, samt
  afsigter till Rosa. Andra dagen af hans härvaro, under det de gamle
  togo sin vanliga middagslur, blef af oss unga beslutat, att i en täck
  trädgårdsberceau, låta oss af R. föreläsas ett af N----r nyligen
  utkommit poëm, det R. hit medbragt; sjelf som lån bekommit, och som
  sådant, icke hos oss kunde qvarlemna. I följd häraf, begåfvo vi oss,
  åtföljde af barnen, till nämnde berceau, der äfven desse sistnämnde,
  under vilkor af tystnad, skulle få öfvervara läsningen; men som
  Leontine på intet vis ville räknas till barnen, eller lät sig
  föreskrifvas ett eller annat, och hon dessutom ovanligt nog, alldeles
  icke af den nye gästen såg sig observerad, tog hon trotsigt af vid den
  första väg som tillstötte, samt fortsatte med afmätta steg, sin väg
  framåt parken. Att de båda andra barnen, icke heller längre stodo att
  hållas inom den skuggrika hyddans område, var begripligt; och såleds
  ser du oss nu, en trio der hafva intagit våra platser. Vår föreläsare
  hade redan bladat igenom några sidor, hvarunder såväl han, som vi med
  särdeles nöje uppfattat det höga och sköna hvilket alltid talar utur
  N----rs skrifter, då R. plötsligt fann boken flere blad igenom vara
  ouppskuren. Här var nu hvarken knif eller sax att tillgå, ty Rosa,
  jemväl jag, voro endast sysselsatta med små spetsstickningar, hvarföre
  jag i ett språng hastade att ifrån Rosas rum uppsöka det behöfliga. Jag
  måtte likväl för länge letat derefter, ty då jag under tysthet återkom,
  satt R. med den snyftande Rosa tätt sluten i sina armar. Hennes ymnigt
  nedrullande tårar förklarade mig alltför tydligt, hvad som under min
  frånvaro förefallit, och som ingendera under sin berusning blifvit mig
  varse, hade jag hvarken hjerta, eller mod att nu inträda i berceau'n.
  Jag smög mig obemärkt förbi densamma, slog en lof kring trädgården,
  för att efterse de små, samt återkom sent omsider långsamt och
  högsjungande, för andra gången samma väg uppföre. Då jag nu verkeligen
  inträdde, hade R. tillgripit sin bok, deri han med flammande ögon
  uppletade det bortblandade stället. Rosa räckte mig godt, utan att se
  upp, sin ännu darrande hand, samt gjorde med stapplande röst mig den
  menlösa fråga: "hvar jag väl dröjt så fasligt länge." Oaktadt en hvass,
  både knif och sax, gick läsningen eller denna passage öfvermåttan
  trögt; såg jag händelsevis upp ifrån mitt arbete, så öfverraskades
  merändels R----s ögon sväfvade öfver boken, och hvilande på den under
  sin förlägenhet outsägligt täcka Rosa; men, lyckligtvis afbröts nu
  dessa mystiska tvångfulla timmar, genom Hofrådets ankomst, hvilken,
  oveten om hela tilldragelsen, snart nog, ställde allt på sin gamla fot.
  Då efter slutad aftonmåltid, man ändtligen sagdt hvarandra, "god natt",
  samt Rosa och jag uppe i det lilla rummet, invid vårt trefliga fönster
  åter intagit våra platser, kastade plötsligt, under hög gråt, Rosa sina
  mjella armar kring min hals, under det hon med häftighet tryckte mig
  intill sig. "Hvad nu Rosa!" frågade jag, "jag tror minsann du gråter,
  hvad har väl händt?" Rosa teg, men fortfor att allt högljuddare gråta.
  Att hon sjelf ej förmådde ut med den bekännelse, hvaraf hennes
  vänskapsfulla hjerta ville lemna mig förtroende, fann jag tydligt, ty,
  ännu hade ej ett ord, ej en enda bokstaf någonsin oss emellan förrådt
  hennes tankar eller känslor för R. "Hör min Rosa", sade jag efter ett
  ögnablicks tystnad, "får jag öppna för dig sjelf och mig ditt unga
  oerfarna hjertas förlåt? får jag säga dig, huru djupt och innerligt jag
  deri läst? du älskar R.?" Rosa skälfde i mina armar. "Förskräcks ej min
  älskade, min dyraste Rosa öfver den heligaste och lyckligaste af alla
  känslor, den rena, oskuldsfulla kärleken. Hon utgör såsom sådan vårt
  högsta mål, den största ljufhet och salighet vi kunna tänka. Frukta
  henne ej, ty hon är mild som ett huldt barn, och för dig min älskvärda
  oskyldiga Rosa, bör hon ju evigt förblifva sådan. Men, då du nu sjelf
  forrådt mig ditt hjerta, ty, det har du dock egenteligen gjort, så
  besvara nu äfven min fråga: ligger det väl någon sanning i min
  förmodan, eller känner du intet, alls intet för denna R.?"
  
  Nu upphöjde sig Rosa med hast ifrån min famn, blickande mig med
  englaljufhet i ögat: "Jo Mathilda! upprigtigt vill jag nu bekänna för
  dig huru mycket, oändeligt mycket jag känner för honom, huru han redan
  under ett helt års tid ständigt utgjort det käraste, första och sista
  ämnet för mina tankar, ehuru jag väl aldrig rigtigt vetat eller kunnat
  deröfver göra mig redo; men nu deremot..."
  
  "Nå, huru vet du det nu då?" frågade jag med låtsad nyfikenhet; "jo!
  jag vet det så säkert, så säkert", och härvid lutade hon sitt hufvud
  åter ned uti mitt knä, samt berättade mig derpå, ifrån punkt och till
  pricka hela tilldragelsen i berceauen. Natten förgick under oupphörliga
  samtal, jag nödgades sluteligen allvarligt påminna Rosa om åtnjutande
  af någon hvila, så underbart var hon i hast försatt till glömska af
  allt henne omgifvande.
  
  Följande dag, under det man gemensamt spisade middag, gjorde det glada
  Hofrådet en ouvert kungörelse af Rosas och R----s beslutade
  förbindelse. Den sistnämnde hade under morgonstunden haft tillfälle att
  till de älskade föräldrarne framställa sina önskningar, i hvilka den
  härunder inkallade Rosa, utan tillgjordt pruderie instämt. Mamsell
  Aramintha tuggade såleds härvid af lutter förvåning, jemt tre hvarf
  kring sitt korallband, strök ända till tjockarmen upp sina korta ärmar,
  innan hon rätt kunde fatta det oförmodade i saken. Mamsell Stin-Lovis
  gaf Hofrådinnan en fin pique, för det hon ej på förmiddagen kunnat
  omnämna detta, hon (Mamsell Stin-Lovis) hade då helt annorlunda kunnat
  arrangera sin middag. Leontine åt i disperation, liksom hon alldeles
  icke gifvit akt på Hofrådets yttrande, en dubbel portion af den henne
  eljest så vedervärdiga bouillonen; den guldlockiga Hanna rodnade af
  förrundran, då hon af Mamsell Stin-Lovis, till svar å sin fråga:
  "hvarföre middagen bordt vara annorlunda, då så prägliga munkar rykte
  på fatet", under tysthet fick veta "att Rosa och Häradshöfdingen en
  gång skulle blifva ett par, såsom Pappa och Mamma." Men Hofrådinnan,
  ifrån hennes öga, perlade långsamt och talande en klar tår, ned uti det
  mörka vinglaset, hvilket hon för sin Rosas välgång förde till sina
  läppar. Hvad den sade, uppfattade säkert med tacksamhet hon, för
  hvilken den så varmt utgjöts.
  
  Ack! jag vill ej, jag vill ej, för mig sjelf förtydliga, hvad alltid,
  och obegripligt nog, vid tanken på R, jagar all bloden tillsamman i
  mitt hjerta; men -- säkert, ja, helt säkert är det endast minnet af
  mitt eget mörka öde, som vid åsyn af ömmare förhållanden, så olyckligt
  påminnande framstår för min själ. O! måtte hon, denna engel! denna af
  mig så oändligt älskade Rosa, bliiva så lycklig mitt hjerta det önskar.
  
  Samma dag på eftermiddagen gick den blyga, något försagda Rosa, ömsom
  rodnande och bleknande, arm i arm med sin utkorade, genom trädgårdens
  långa gångar. Vi voro alla i dag der församlade för att hjelpa Mamsell
  Stin-Lovis, med, så val afplockandet af den ofanteliga mängd
  provinserosor, hon till distelerande af ögonvatten, plägade insamla,
  som ock med skördandet af de till syltning nu alldeles fullmogne
  ypperlige Engelska hallonen. Efter slutadt arbete gick jag att uppsöka
  de förlofvade, hvilka jag en timme förut, i sälskap med Hanna och
  Victor, sett vandra genom parken, och fann dem nu äfven hand i hand
  sittande på Rosas favoritplats, en liten torfsoffa, uppförd under ett
  brant, i skuggan af några lindar liggande berg; lilla Victor hade nyss
  till sin stora syster, som han kallade Rosa, anbragt en ofantelig korg,
  uppfylld med nämnde rosor, hvari han nu under sjelfsvåldigt ras,
  fullkomligt inbäddade henne. Då jag nalkades, räckte mig Rosa med sin
  vanliga hjertlighet handen, samt drog mig ned invid sin rosenströdda
  sida. "Vi fira här, som ni ser med blomstrande rosor, vår kärleks
  rosenfest, Mamsell Sommer!" sade R., då jag, för att ej krossa
  blommorna, med handen lätt undanförde dem, ifrån platsen, der jag
  skulle sitta; "men ni!" fortfor han, "ni tyckes verkeligen ej älska,
  eller rättare hylla dem till den grad som min lilla Rosa och jag." --
  "Det gör jag i sanning säkert, Herr R.; det bevisar ju den vård jag
  lemnat dem, i det jag frälsat dessa rosor ifrån förstörelse och hotad
  undergång; men", tillade jag muntert, "jag vill i synnerhet lemna dem
  min varmaste hyllning, då de befinnas så fullkomligt törnefria som
  denna", härvid visade jag på den ros, Rosa som bäst höll i handen,
  "måtte de endast ständigt för henne blomstra sådana." R. såg på mig,
  med en försmädlig mine, men yttrade derefter, med studerad artighet:
  "huru kunna de väl någonsin annat, då den varma önskningen kommer ifrån
  er". -- "Eller, angår Rosa, hade ni bordt säga", inföll jag litet
  grumsig, ty vid hans spetsiga ord uppstego åter objudna mina mörka
  vålnader; "också det, också det", tillade R., tog med belefvenhet sin
  älskeliga bruds hand, den han nu med grace förde till sina läppar, samt
  bjöd henne derefter armen, för att göra ännu en tour till hennes så
  mycket älskade plantskole.
  
  På ungefär lika sätt förflöto de återstående dagarne af R----s härvaro,
  hvarunder innerligheten mellan de älskande, snart sagdt med hvarje
  minut syntes tillväxa. Rosa går nu ifrån morgon till qväl sjungande och
  drillande, så verkeligen både skog och dal genljuda af hennes glädje.
  Refrainen, "huru ljuft till att dö i ditt sköt", till det lilla
  sångstycke jag på Rosas begäran hit medhämtade, och hvilket hon
  härförut dageligen sjungande upprepat, höres numera alldeles icke utaf,
  den är tvärt förbytt till "mitt hjerta är en landtlig hydda", hvilken
  sång hon med den ljufvaste och barnsligaste röst låter höra dagarna
  igenom. Jag är nu mera henne alldeles oslippelig, och måste oupphörligt
  instämma uti: huru hygglig den R. är, huru vacker, hvilket skönt hår
  han har; hvilka vänliga och goda ögon; huru fin och propre; huru naiv,
  ja, till och med qvick; med hvilken grace och lätthet han skickar sig,
  huru ypperligt han valsar, och Gud vet huru många upprepade "huru", hon
  ännu vet framkasta; jag hinner verkeligen oftast på detta häftiga
  ordasvall, endast svara ett skämtsamt "ja visst, ja visst", på hvilket
  hon under sin ifver dock sällan fäster uppmärksamhet men blott lika
  oaflåtligt fortfor i sina glödande loftal.
  
  I dag har Rosa, jemte bifogandet af ett par rätt subtila presenter, af
  R. erhållit det första bref; hennes glädje deröfver var likaså omåttlig
  som oförställd. Det lilla brefvet, åtföljande paquettet, med sin
  prydliga, till henne adresserade utanskrift förmådde dock, oaktadt
  allas vårt skämt och infall på intet sätt fängsla hennes nyfikenhet,
  "ja, ja, ni fån verkeligen dela dess innehåll eder emellan", utropade
  hon, högt rodnande, i det hon ögnade brefvets öfverskrift, "jag
  behåller i alla fall det bästa för mig sjelf; ack! huru lycklig
  jag ar!"
  
  Men Emilia, jag har ju för Rosas angelägenheter, helt och hållet glömt
  mina egna, hvilka dock ligga mig icke så alldeles lätt uppå hjertat;
  verkeligen glömt, att säga dig, huru högst förvånad jag blef, att uti
  ett exemplar nya noter, dem Hofrådets postbud i går till mig uthämtade,
  finna ett ifrån C. till mig adresseradt, försegladt bref. Hvad det
  innehåller, känner jag sannerligen ej, ty det ligger ännu ouppbrutet
  inom sitt välkända prydliga sigill, nedgrafvet i botten af mitt
  schatull; men som jag tyvärr med säkerhet tror mig ana dertill har jag
  omöjligen ännu förmåtts till uppbrytande af detsamma. Dock! jag lemnar
  gerna allt detta tills vidare, och går nu med fröjd till ett annat
  ämne, nemligen Friherrinnans bref. Att med ord säga dig, huru mycket
  det gladde mig, blefve mig verkeligen omöjligt, man skall som jag,
  njutit öfvermåttet af hennes huldhet, för att rätt uppskatta värdet af
  dessa hjertliga rader. O! hvad jag på Friherrinnans vägnar är glad och
  lycklig, hon njuter nu den högsta grad af modersfröjd, närvaron af en
  älskad, dygdig son, hvilken redan i fjorton dagars tid, utgjort hennes
  alldagliga kära sällskap, men, som sällan här på jorden någon fröjd
  njutes fullkomlig, skymmes äfven dessa hennes glädjedagar af den
  bedröfliga visshet, att icke så länge hon hoppades, få behålla sin
  Gustaf hos sig. I anledning af inträffade omständigheter, har
  oförmodadt hans permission förkortats till en enda månad, hvarefter han
  åter på ett helt år ser sig tvungen lemna sin ömma mor.
  
  En nyhet, och den rätt treflig, den Friherrinnans bref omnämner, vill
  jag dock omorda för dig; Grefve A. har nemligen, den allvetande verlden
  helt ovetande, och till förvåning, gjort Fröken Amelie T. sin formeliga
  cour. För omkring fjorton dagar sedan firades, i anledning deraf, hos
  Öfverste X. en gentil eclateringsfest, hvarvid äfven Friherrinnan varit
  närvarande. Det är verkeligen i mina ögon ett väl passande partie; jag
  undrar emedlertid hvad Geheimerådinnan derom skall säga. Baron C.
  (äfven honom omnämner Friherrinnan) har sedan min afresa ett par tre
  gånger gjort Friherrinnan besök; han vistas beständigt, då han af sin
  tjenst icke finnes upptagen, på Vestanby, "och", yttrar sig
  Friherrinnan, "skulle du Mathilda lilla, ej misstycka mitt raillerie,
  ville jag nästan tillskrifva dig någon del i hans alltför tydligt i
  ögonen fallande svårmod; ja, tro mig, öfverraskade icke jag C. med
  ögonen fulla af klara tårar, då han härom dagen med Gustaf besökte dina
  rum, för att der jemte fortepianots tillhjelp låta mig höra några nya
  sånger, Men jag ser ju din blick på din vän, oaktadt hennes något
  opassande skämt, stråla alltid lika vänlig och god; är det ej så, min
  Mathilda?" Ach! Emilia, hvad jag nu förebrår mig, min hitintills öfvade
  förbehållsamhet emot Friherrinnan; mitt hjerta drifver mig ovilkorligt
  att med aldra, aldra första, delgifva henne, hvad mellan mig och C.
  förefallit; och, gifves det någon, blir det visst hon, hvilken med
  mildhet och granlagenhet, skall blifva mig behjelplig att behandla
  denna alltför ömtåliga sak.
  
  
  
  
  Den 8 Augusti.
  
  
  Huru skall jag, Emilia! kunna göra dig begriplig den glädje jag känner
  öfver innehållit af ett åter i dag ifrån Friherrinnan erhållit bref;
  tänk dig, tänk dig blott, din Matbilda kommer att ännu i hela tvenne
  månaders tid få njuta af det nu så alltför herrliga landet; huru går
  det till? frågar du väl. Jo ser du, det går, ehuru verkeligen
  underbarligen ty alldeles oförmodadt är Friherrinnan nu ägarinna till
  ett skönt, stort gods, beläget omkring hela 16 milen ifrän S. Hon hade,
  hvilket jag alldrig hört henne omtala, en mägta rik slägtinge, en
  Grefve X., till hvilken hon befanns vara den enda arfvingen; denne har
  i flere års tid, vistats utomlands, i hopp att derstädes återvinna sin
  förlorade hälsa; plötsligt erhåller hon nu underrättelse om hans
  nyligen inträffade död, hvilken försätter henne i besittning af all
  hans betydliga qvarlåtenskap. Att efterse detta, i långliga tider
  vårdslösade och förfallna grefskap, blir naturligtvis nu en nödvändig
  följd; och som Friherrinnan tror det for hennes egen helsa skulle verka
  alltför fördelakligt att företaga denna lilla resa, har hon nu i godhet
  föreslagit mig, att på den hlifva sig följaktig. Hon fruktar likväl,
  att jag dervid torde komma att uppoffra för mycket, och att de 16 milen
  på en nio à tio veckors tid kunde skrämma mig. O! hon vet ej huru
  tvärtom, jag utur djupet af min själ, tillsänder henne, och en huld
  Försyn, den innerligaste tacksägelse, för det, på ett så obegripligt
  sätt, jag sett mina tusende gånger drömda önskningar uppfyllde.
  
  Som jag förutsåg, Emilia! innehöll C----s bref endast förnyade
  upprepanden af den ömhet jag vet honom så upprigtigt hysa till mig. Han
  erbjuder mig deri, utan omsvep eller omvägar, sitt kärleksvarma hjerta,
  förenadt med sin hand, och en fullkomligt bekymmerfri framtid.
  Verkeligen tyckes hans lycka bero af mitt antagande utaf detta anbud,
  hvarvid, enligt allt hvad jag kan fatta, han gjort sig ett så alltför
  säkert begrepp. Han har, skrifver han, allt sedan min afresa, oaktadt
  omgifven af sin mest värderade vän, icke njutit en enda glädjefull
  timme, emedan han finner glädjen fullkomnad, endast i dens sällskap,
  hvilken han i djupet af sitt hjerta tillber. Äfven nu vill han med
  otålighet räkna timmarne intill den dag, han kan erhålla det svar han
  så glad tror att skall stadfästa hans framtida sällhet. Hvad jag, efter
  genomläsandet deraf tänkte och erfor, vet du. Jag hastade också genast
  derefter, att utur djupet af mitt hjerta, säga honom allt hvad detta
  hjerta kände. Att hans önskningar icke finna gensvar i mitt bröst,
  torde han snart få erfara, likvist tror jag med all säkerhet, att han i
  medvetandet om min sanna vänskap, skall känna sig, om icke lycklig
  åtminstone lugn. Äfven Friherrinnan delgaf jag allt, så väl den hos
  henne sist passerade aftonen, som innehållet af hans bref, samt mitt
  svar derå, hvilket sistnämnde, öppet och henne till genomläsning
  medföljde. -- Att hennes bref i dag, till största delen, angick denna
  angelägenhet, kan du väl förmoda. Hon tyckes verkeligen vara högst
  öfverraskad af det förtroende jag lemnat henne, samt beder mig noga
  öfverväga det steg jag tagit, föreställande mig med ömhet, hvad jag
  medelst afslående af C----s hand förlorar. "Utgrunda", yttrar hon, "i
  djupet af din själ, om icke der möjligtvis den varma vänskap, hvilken
  du lofvar honom, ännu kan uppblossa till en öm låga; lek icke bort dåde
  din, och en redlig mans välfärd genom ett förhastadt beslut, hvilket du
  i en kallare moment, ja väl, i en mörkare framtid kunde ångra. Vet, att
  en hederlig, reel karl kan älska, ja, ända till ursinnighet, men,
  aldrig krypa, och det gjorde han, om han uppå ditt engång gifna afslag,
  kunde förnya sitt anbud. Betänk hvilken ljus framtid hans förmögenhet,
  förenad med ett kärleksfullt hjerta, kan bereda dig; och sedan du ännu
  yttermera och alfvarligt öfverlagt allt detta, först du svara mig, ty
  endast derefter icke förr, afsänder jag ditt till honom adresserade
  bref." Att ett moderligt älskande hjerta förestafvat henne allt detta,
  finner jag med innerligaste tacksamhet; men, att mitt beslut härvid
  icke af envishet, nej, långt derifrån, men under det lugnaste
  öfverläggande, och tolkadt af min innersta själ, icke kan blifva
  annorlunda, det upprepar, och känner jag äfven. Således måste, för att
  tillfredsställa Friherrinnans åstundan, jag ännu yttermera genom
  resonerande i denna sak, öfvertyga henne om huru moget jag redan
  behandlat detta ämne; huru, enligt hvad förhållandet är, jag olyckligt
  nog lärt mig frånskilja den sig ovilkorligt upptäckande lidelsen vi
  kalla: kärlek! ifrån en lugn fridfull vänskap! O! leka skulle jag ju då
  grymt med hans känsla, om jag åt slumpen ville öfverlåta en möjlig
  framtida ömhet, om jag åt rikedomen, den uslaste vinst för ett
  kärleksfullt hjerta, ville uppoffra så väl mitt, som hans. Och
  sluteligen, en, om ära så begreppslös varelse ville jag väl alldrig
  tänka mig, den der för sitt nöjes skull ägde samvete att gyckla
  alfvare, för att inför sina fötter kunna se kärleken, under älskvärd
  svaghet böja knä. O nej! nej! hon är en ovilkorlig känsla, för mig icke
  tänkbar till ofvertalande, eller uppmaning. Numera återstå mig högst få
  dagar, att vistas på detta så fridfulla Liljedahl, och, ehuru tiden här
  för mig oförmodadt förlängts till en hel vecka, finner jag den likväl
  hafva jagat undan. Friherrinnans bref tillkännagifver, att jag icke
  före afresan till ----krona, hennes nyss ärfda Egendom, behöfver
  återvända till staden, emedan hon med nöje säger sig göra den lilla
  omväg af tvenne mil, för att jemte afhämtandet af mig, kunna göra
  Hofrådets sitt besök. Den arma Friherrinnan! dessa dagar skola således
  af henne egnas till en smärtfull skilsmässa ifrån sin älskling, jag
  föreställer mig lifligt, till hvilken grad hennes hjerta deraf måtte
  lida. O! kunde min dotterliga tillgifvenhet helst till någon ringa del
  mildra hennes billiga saknad. -- Tänk dig dock Emilia, en för Hofrådets
  familj så smärtsam händelse, hvilken för några dagar sedan kommit att
  plötsligt skymma deras eljest så klara himmel; lilla Adolf skulle,
  neml. på de yngre barnens enträgna begäran, jemto sin Lärare, på en
  veckas tid, åter eftersändas, på det den älskade lekbrodren i deras
  omgifning kunde blifva i tillfälle njuta af sommarens rika hofvor,
  hvilka naturligtvis utan honom för desse, omöjligt ägde samma
  interesse, hvarföre Hofrådets vagn, redan dagen före deras väntade
  ankomst, var dem emotsänd. Alla sutto i glad väntan; ännu blott en
  timme och den så mycket efterlängtade brödren kunde, jemte sin Lärare,
  redan vara anländ. Snart höres verkeligen en vagns rullande, och båda
  systrarne, som sedan en god stund stått på utkik, ilade, i fullt språng
  utför trapporne, med öppnade armar till vagnsdörrn -- men ack! ingen
  Adolf! -- Den trygge Herr Magistern utstiger, obesluten, huruvida han
  på godt maner skall kunna förklara sin lilla elevs uteblifvanda; --
  dock, artigheten bjuder ju honom först stiga in, derpå berättar han i
  skonsamma ordalag huru Adolf, alldeles yr af glädje att slippa hem,
  till vinnande af tiden, skulle försöka medelst tistelstången omvända
  vagnen; huruledes den, slående på en höjd, vid rörelsen fått fart,
  börjat rulla, och, o Gud! huru Adolf som ej mägtat återhålla densamma,
  fallit omkull, samt emellan hjulen och en sten, krossat armen. -- Huru
  förbyttes nu i hast glädjen till sorg; tänke man sig, den arma
  Hofrådinnans ångest, vid föreställningen om sitt barns tillstånd; tårar
  och snyftningar, smärtans så naturliga kännetecken, flödade nu utan
  uppehåll, och den sig påträngande tanken, att Herr Magistern af
  skonsamhet ej yppat rätta förhållandet, måhända döden, injagade
  förtviflans oro hos de lidande föräldrarne. Sluteligen, sedan man något
  hunnit sansa sig, beslöts att genast inresa till den lille älsklingen.
  Fadren och modren voro sjelfskrefne, -- men till hugnad och förströelse
  för Adolf, skulle en af de små flickorna få åtfölja. Nu uppstod en
  strid, hvilken efter vanligheten nedvägde Hannas vågskål. Leontine hade
  flere gånger varit modren följaktig vid dess utfarter, och således var
  Hanna nu fullkomligt berättigad dertill. "Nå flickor" yttrade sig
  Hofrådet, "hvilkendera kommer med? fort nu, ty vagnen förespännes
  redan. Hanna! det är ju din tour, skynda dig min flicka." Hanna stod
  med nedslagna ögon och klappande hjerta, och skulle innerligt gärna
  hastat den älskade lekkamraten till mötes; men, frugtande Leonines
  missnöje återhöll sig hennes glädjeyttring. Ändteligen, med armarne
  omfattande fadrens hals, utropar hon, "Låt Leontine resa, hon res så
  gärna, och jag får väl snart hälsa på den stackars Adolf, är det ej så
  min Pappa? Hälsa dock honom mycket, mycket ifrån hans Hanna, och",
  tillade hon med lägre röst, "säg honom att äfven jag så gärna kommit."
  Rörd tryckte Hofrådet henne mot sitt bröst: "Så, min älskade Hanna!
  väntade jag dig! rätt snart skall du åtfölja mig till din broder." Nu
  uppstod ett språng, -- Hofrådinnan, mostrar, fastrar, domestiker, allt
  skyndade om hvartannat. För läraren, och de resande, uppdukades i hast
  allt, hvad Fru Hofrådinnans väl fournerade skafferi kunde åstadkomma;
  koteletter, kappor, biffstekar, tortor och hattar, sväfvade om hvarann,
  och syster Leontine underlät ej, att i största hast begagna sig af
  Hannas ädelmod, hvilken med älskvärdt nit, skyndade att till henne
  frambära alla behöfliga res-effecter. Den qvidande Adolfs arm tycktes i
  hast blifvit glömd, och i stället frambefalltes nu bomull och vadd,
  hvaruti Leontine förnämligast skulle inlägga perlor, ringar, nipper och
  band, spetsar och shawletter, liksom till en resa för flere månader,
  och sedan allt väl vardt iordningställt, husfrun utgifvit sina behöriga
  ordres, samt nyckelknippor och lås i pålitliga händer öfverantvardats,
  företogs den fyra mils långa resan.
  
  I dag äro likväl så väl Hofrådet, som Hofrådinnan, tranquiliserade
  ifrån staden återvände, sedan de blifvit i tillfälle förvissa sig
  derom, att olyckan, ehuru smärtsam, dock ingalunda finnes ohjelplig.
  Den lille älsklingen åtnjuter nu, omgifven af sin leksyster, samt gamla
  Bata, hvilken vid detta tillfälle blef honom omistlig, en skicklig
  läkarevård, hvarigenom Hofrådets, som härvid komma att toura i
  påhälsningar hos honom, om sist 6 à 7 veckar åter hoppas se honom
  fullkomligt återställd. Rosas sällhet har då jag undantar den pinsamma
  smärta hennes hjerta genom brödrens olycka erfor, under denna sist
  förflutna vecka, varit obeskriflig. Hon har dageligen under glad oskuld
  njutit af sin så öppet, så ömt älskade R----s härvaro. Ack hvilken
  skatt han i henne äger, hennes rika inre utveklas stundeligen mer och
  mer, i allt ljusare, allt högre glans. Hvilka ädla och herrliga frön,
  hafva icke slumrat i detta rena hjerta; hvilka sköna men ömtåliga
  blommor lofva de icke att under en öm vård uppdrifva; o! det tillhör nu
  endast och allenast honom! till hvilken hon med det unga oerfarna
  hjertats fulla förtroende öfverlemnat sig, att blifva denna ömme
  ledare; och ve! ve! öfver honom, om han förrädiskt nog kunde hafva
  hjerta att vanvårda, eller förtrampa denna späda planta. -- Jag har på
  dessa dagar mer än här förut, med mig sjelf försonats i tanken på R.,
  och måste nu medgifva att mina farhågor, i anseende till honom, haft
  ingen, eller åtminstone en alldeles falsk grund. Han tyckes så helt och
  hållet äga blott en enda tanke, ett enda hopp: ägandet af sin Rosa,
  hvilken han ordentligt afgudar. Huru tillfredsställd lemnar jag icke nu
  henne, den hulda; ty hoppet, det ljufva, det smickrande, och alltid
  begärliga, tillhviskar mig så vänligt och förtröstansfullt: "Hon skall
  bli lycklig."
  
  
  
  
  Den 13.
  
  
  Friherrinnan är här, o! hvilket oändeligen ljuft återseende.
  Jag är så lyclig så jag knappt kan tänka mig någon större fröjd, än dem
  jag för närvarande njuter. Hvilken oförklarlig känsla förer mig så
  oemotsåndeligen till henne! tacksamhetens, för så mycket undfånget
  godt, visserligen, men utom den, äfven säkert det hos henne, och allena
  hos henne sig så ljuft uppenbarande, höga sällhetspridande, något, för
  hvilket jag sannerligen ej finner ord. Hon tyckes vara rigtigt
  tillfredsställd öfver min vistelse på landet, och finner, hvad
  verkeligen fallet är, mig härstädes blifvit ganska frodig och fet.
  Hofrådinnan är oändligen charmerad af Friherrinnans ankomst, samt
  uppbjuder all sin förmåga, att göra den sistnämndas vistelse här så
  treflig som möjligt. Redan morgondagen är bestämd till vidare
  fortsättande af resan, och, för att helt och hållet kunna egna Rosa det
  återstående af aftonen, har jag under det man der nere mangrant samlats
  kring thébordet, på ett ögnablick smugit mig undan, att i dessa i hast
  tecknade rader, sluteligen härstädes säga dig ett farväl! jag skall
  härefter jemte Rosa, uppå Hofrådinnans uppmaning, hasta att under
  prydlighet iordningställa Friherrinnans blifvande sängrum, hvarvid,
  såsom utgörande den förnämsta prydnad, en del af Rosas sköna blomster
  ej få saknas. A propos af Rosa! kan du väl Emilia föreställa dig
  någonting mera underbart, i går aftons, voro vi, R., Rosa och jag,
  promenerade till Rosas älsklingsplats, torfsoffan under berget; aftonen
  var gudomlig, solen just i sin nedgång kastade i den spegelklara sjön,
  hvilken nära derintill bildade en liten vik, sitt praktfulla guld; icke
  ett löf rördes, den högtidliga tystnaden afbröts endast stundom af ett
  och annat förbi surrande bi, hvilket till någon honungsrik blomma
  smugit att hämta ny näring. Vi sutto alla betagna under njutning af den
  herrliga sommarqvällen, då, borttorkande en tår ur sitt öga, Rosa helt
  oförtänkt yttrade: "Låt väl se, när och under hvad förändringar vi alla
  tre, på samma denna plats, härnäst sammanträffa, och om dervid du
  Mathilda! och du min dyre Ludvig alltid lika oförminskadt skall älska
  eder Rosa. O! när jag tänker uppå att ej så vore, att Mathilda vore
  långt, långt aflägsnad från mig, och att du!" (härvid kramade hon
  synbart den hand, hvilken i sin höll hennes innesluten) "icke mera
  älskade mig, då vill mitt hjerta redan brista af sorg. Derföre,
  upprepen mig nu båda, då vi troligen för sista gången under denna glada
  sommar, här, på denna min barndoms kära plats, äro tillstädes, upprepen
  för eder Rosa, det ni aldrig viljen glömma henne, aldrig skolen hafva
  hjerta, att frånröfva henne eder ömma, henne så outsägligt lycklig
  görande kärlek." Hon tystnade, ty tårarne, hvilka nu ymnige
  öfversköljde det täcka ansigtet, hindrade henne att fortfara. R. hade
  under rörelse, med båda armarna härunder omfattat henne, samt kysste,
  till bevis på sina, med hennes öfverenstämmande känslor, oupphörliga
  gånger hennes fina sammetslena hand; han syntes verkeligen så skakad,
  så han på en lång stund icke förmådde yttra ett ord; sluteligen afbröt
  han dock den inträffade tystnaden, medelst ett uppmuntrande skämt:
  "Huru kan väl min ljufva Rosa", inföll han, "någonsin tänka sig något
  annat, än att du alltid evigt älskas, dyrkas, ja förgudas af din
  Ludvig; förjaga för Guds skuld all annan tanke, ty motsatsen skulle
  sannerligen mycket såra honom, som varit lycklig nog att vinna din
  ömhet; du hulda! älskvärda varelse. Men får jag", tillade han skälmskt,
  "min Rosa. förutspå huru och under hvad förändring vi i nästa sommar
  här skola råkas, så är det, beträffande oss, såsom ett lyckligt
  älskande förenadt par, då skall du väl med Guds hjelp, min Rosa, redan
  burit den gröna friska kransen", och härvid gjorde han muntert med
  handen en liten lätt utmärkande rund kring hennes lockiga hufvud; --
  men han hade knappt uttalat dessa ord, förrän ifrån det fullkomligaste
  lugn, en häftig väderil hvinande for igenom luften, olustigt omkrusade
  vikens klara yta, samt skakade våldsamt trädens löf; och, vare sig nu
  möjligen af vindens åverkan, eller af den rörelse den lätt under berget
  sittande R----s arm kring Rosa gjort, allt nog, i samma ögnablick såg
  man en verkeligen icke tillförene observerad Murgrönsranke, hvilken
  förmodeligen kring bergets remnor letat sig en väg upp, i en högst
  naturligt bildad krans nedfalla öfver hennes hufvud. Denna anblick var
  så imponerande, så jag omöjligt kan förklara hvad jag dervid erfor.
  Äfven Rosa var af den inträffade förskräckelsen vid rankens oförmodade
  nedfallande så häftigt betagen, att på det nyss förut så lifligt
  blomstrande anletet, nu icke tecken till en droppe blod stod att
  finnas. Vi nödgades sluteligen, för att något upplifva henne, göra en
  tour kring trädgården, hvarunder hon småningom i det åter inträffade
  milda aftonlugnet, fick återhemta sina krafter. Men nej, nu hinner jag
  ej mera; god afton, och god natt min Emilia! jag hör redan Rosas lätta
  steg i trappan, hon kommer nu jemte R. att afhemta mig till
  blomsterskörden. God natt!
  
  
  
  
  ----krona ben 22 Augusti.
  
  
  Uh! ett så stort, vidt och ödsligt hus, med sina förfärliga tre fulla
  våningar i höjd, sina ofanteliga gråstensmurar, sina gammalmodiga
  hvälfda fönsterfördjupningar; ett fasligt näste, jemlförelsevis med det
  täcka nyss lemnade Liljedahl. Jag kan ej förstå, huru ett friskt
  menniskosinne, på ett så onaturligt sätt kunnat förödsliga sin
  vistelseort. Men, jag vill likväl icke skrämma dig till döds Emilia! du
  kunde då ej få erfara huru man dock underbarligen kan somna, vakna och
  lefva roligt nog, under dess dystra tak. Den 18 om afton, just i
  solnedgången rullade Friherrinnans vagn fram genom den mörka,
  evighetslånga allée af urgamla oagade björkar hvilken leder upp till
  slottet, samt stadnade kort derefter vid porten af den stora man- eller
  borggården vid ----krona. Vi hade, för att fullkomligt kunna njuta af
  vår resa, åkt alldeles piano, det vill säga på en väg, af 16 mil,
  användt närmare fem dagar, hvarunder heller icke något enda, vid vår
  förbifart i ögonen fallande trefligt ställe, oskådadt gick oss ur
  sigte. Här, under skuggan af några vackra träd, intogs vår lilla
  frukost, der vid bruset af ett täckt vattenfall var middag, der invid
  randen af en klar å, vårt thé, och så vidare. De voro verkeligen
  helgedagar alla under denna färd upplefvade. Men vi hade nu, som sagdt,
  vid slutet af den femte upphunnit vårt mål, hvardera onekligen litet
  brydde öfver det mindre trefliga intryck, stelheten och dysterheten af
  de oss omgifvande föremålen, ovilkorligen på våra sinnen verkat. Men
  här var dock icke stället till någon längre besinning, jag hoppade
  såleds först ut, samt hjelpte derefter Friherrinnan att äfven nedstiga.
  Nu syntes en gammal man, med stapplande gång, derefter ett par qvinliga
  varelser i blå bindmössor, och snygga förkläden närma sig oss. "Det är
  visst den nådiga Friherrinnan", yttrade ifrigt bugande den kraftlöse
  gubben, i det han med slottsnyckeln i band, trädde fram till
  Friherrinnan; "den nye förvaltarn, hvilken för en par dagar sedan
  anlände, har redan beredt oss på detta nådiga besök, behagar hennes
  höga Nåde stiga upp till slottet, eller". -- "Hvar har den nya
  förvaltarn bosatt sig", frågade Friherrinnan, i det hon vänligt räckte
  gubben, samt de bakom honom stående qvinnorne sin hand, "och hvar
  finnes han för närvarande, då han icke här synes inväntat min ankomst?"
  -- "Han gjorde i dag en liten ridt till kyrkobyn, belägen ungefär en
  half mil härifrån", svarade under förnyadt bugande gubben, "dock torde
  han icke så alltför länge mera dröja; men, behagar icke hennes höga
  Nåde uppstiga?" och härvid gjorde gubben åter en liten meningsfull gest
  med nyskeln. "Hvar logerar den nya förvaltarn", upprepade ännu en gång
  Friherrinnan sedan gubben tystnat, "Ni har väl för honom utsett några
  anständiga rum?" -- "Den unge herrn säger, det genom brefvexling hennes
  höga Nåde utlofvat honom få bo uppe i slottet, emedan han visste rummen
  här i nedra flygeln så förfallne, att med svårighet endast trenne af
  dem, desamma jag med hennes höga Nådes tillåtelse bebor, kunna
  begagnas; likvist har han före hennes höga Nådes ankomst icke vågat
  göra något intrång i Slottet, utan har tills vidare jag åt honom inrymt
  ett af mina." -- "Nej, nej", afbröt Friherrinnan tvärt gubbens oration,
  "det går ej ann, Ni måste ännu i denna afton se till, att hans effecter
  blifva ömsade hit upp, helst i nedra våningen, emedan jag sjelf ärnar
  begagna den öfre, förstår ni mig?" -- "Alldeles som hennes höga Nåde
  befaller", återtog gubben, vände sig nu långsamt om, samt gick i
  lutande ställning att för hennes höga Nåde ändteligen öppna de höga
  förstugudörrarne.
  
  "Alla goda andar stå oss bi", hviskade jungfru Annette halfhögt, då hon
  under påpackning af nattsäckar, resknyten, cartoner och pirater, nu
  jemte oss öfrige började tåga trapporne uppföre, "man vågar här icke
  ens tala högt, ty det förfärliga ekandet ifrån hvarje hvalf upprepar ju
  så hemskt och näsvist, hvart enda ord man säger; söta Mamsell gå ej så
  fasligt fort, jag tycker verkligen det ständigt nappar mig i kjolarne,
  ack! ack! det här blir ändå rätt fasligt." -- "Åh, du pratar, låt bara
  gå nu, dermed vänjer du dig snart." -- "Jag tror dock ej", hviskade hon
  återigen, hoppade i hamn och häl efter mig, och nu inträdde vi i en
  stor urmodig med hjeltar och pantsarklädde riddare -- oljemålad sal.
  "Min Gud! så mycket folk", suckade Annette, ängslig, "hvar skola vi gå
  vidare Fru Friherrinnan?" Friherrinnan gick förut, och vi följde henne
  efter till ett åt gården liggande solbelyst rum; här andades Annette
  åter. "Se här, ja här är verkeligen bäst", hviskade hon, "om man endast
  ej vidare skulle behöfva se den förfärliga samligen i det stora
  rummet." -- "Nå det skall du slippa", sade Friherrinnan muntert, "se
  här", och ifrån det näst intill liggande rummet, visade hon henne nu en
  dörr, hvilken man såg bestämt ledde till den nyss passerade coridoren.
  Annettes glädje häröfver var obeskriflig; hon flög liksom jagad trappan
  utföre, för att ännu med betjentes tillhjelp -- i från den medföljande
  packvagnen -- uppbära våra återstående effecter.
  
  "Nå Mathilda lilla", yttrade Friherrinnan, sedan den spökrädda Annette
  gått, "hvad säger du nu, tror du väl dig gå i land med en vistelse af
  tio à elfva veckor härstädes?" -- "Hvilken fråga Fru Friherrinna; jag
  icke allenast enligt Friherrinnans ord tror mig dermed gå i land, men
  äfven under Friherrinnans omgifning komma att trifvas här fullkomligt
  väl. Stället är väl något trist, men man förer ju så ofta trefnaden med
  sig, och så hoppas jag äfven nu skall blifva fallet; jag är för min del
  oändeligt belåten med detta Friherrinnans godhetsfulla förslag." --
  "Verkeligen, nå det skulle af hjertat fägna mig, vi skola ock
  sannerligen, som du säger -- bjuda till, att här införa trefnad;
  måhända skall det med en god vilja blifva oss lättare -- än vi nu kunna
  förmoda." Härefter började under muntert stök, så väl Friherrinnan, som
  jag att på bästa vis, för natten -- iordningställa våra tvenne sängrum;
  morgondagen skulle vidare bestämma för bekvämligheten erforliga
  ändringar. Sedan nu allt, med Annettes och de båda qvinnornes, (den
  gamla inspectorens hustrus och dotters) tillhjelp -- blifvit ställt i
  behöflig ordning, gingo Friherrinnan och jag, under det Annette, i
  samråd med de nyssnämnda, föranstaltade vår lilla qvälsvard, att något
  så när taga i sigte lägenheterna kring slottet. Trädgården till
  exempel: med sitt fina utmärkt väl arbetade jernstakett, äger väl det
  mäst pittoreska läge man kan tänka sig; den är väl mycket förfallen,
  öfverallt bevuxen med alns högt gräs, men besitter de skönaste
  planteringar, af prägtige kastanier, ekar, lönnar och bokträd; vid dess
  ända resa sig kringliggande sträckor af klippor och höjder, bakom
  hvilka en täck träd omvuxen insjö vänligt erbjuder sin spegelklara yta.
  Ett Götiskt tempel med sitt prydliga torn och sina hväflda
  fönsterbågar, stående på en flat klippbrant, hvarifrån man äger en fri
  utsigt, bidrar att göra detta ställe af nejden ganska skönt. För resten
  ligger sjelfva byggnaden mycket dystert och skogomringad; i synnerhet
  tyckes på ena sidan om densamma, solens strålar aldrig kunna
  genomtränga. Alla flyglar, uthus, stall, ladugårdsbyggnader etc., äro
  af sten och se högst ovänliga ut; borggården deremot är obeskrifligt
  vacker, cirkelrund, samt omringad af skyhöga lummiga ekar. Midt uppå
  densamma ses en ofantlig rotunda med ett enda träd, så tätt lummadt,
  och stort, att under dess vidt omfattande grenar -- minst trettio
  personer kunna beskyggas; kring dess kolossala stam löpa tvenne rader
  grönmålade karmbänkar, med ryggstöden från hvarandra, så en allmän
  sällskaplig conversation der behagligt kunde försiggå. Vidare hannt jag
  icke taga i skärskådande, ty nu tillsades om aftonvarden, och i följd
  deraf uppsöktes åter våra rum. Följande morgonen, -- jag vaknade
  ovanligt tidigt -- hade jag under tysthet smugit mig ur rummet, för att
  med klara ögon, och i full dager kunna uppfatta hvad under den
  föregående aftonens dunkel till en del blifvit mig förborgadt, och
  vandrade således, icke utan något stoiskt mod, genom de aftonen förut
  passerade rummen, till den stora salonen, der jag nu fick skåda hela
  Riddarskaran i sina forntida drägter, dels beväpnade i pantsar, hjelmar
  och sköldar, dels fredligt sittande till häst uppå prägtiga vältecknade
  gångare. Denna sal måtte varit ypperlig i sin ägares välmaktstid, ty
  teckningarne voro hänförande, lefvande och naturliga. Vidare öpnade jag
  ännu en dörr, hvilken på gnislande gångjern inlät mig i ett rum,
  troligen bestämdt till samlingsrum; detta var rätt prägtigt med inlagdt
  golf, stora speglar ehuru svarta af damm; en urmodig men ytterst väl
  arbetad mässingskrona, purpursammets-beklädde mahogyne-meubler och
  några utmärkt vackra men äfven fulldammige gyllene ramade tableauer;
  härifrån förde mig nyfikenheten till det närgränsande rummet; men
  föreställ dig min förvåning, att ibland damm, papper och luntor,
  vanvårdade klädesplagg m.m. finna en prydligt uppslagen, dammfri och
  putsad flygel; jag blef deraf ganska surprinerad, och kunde omöjligen
  icke afhålla mitt begär att anslå detsamma. Tonerna voro visserligen
  icke fullkomligt rena, men dock ingalunda mera missljudande, än man
  ofta, i synnerhet på landsorterne, finner dageligen begagnade
  instrument; detta var såleds ett bevis uppå dettas ovanliga godhet.
  Sedan jag ett flygtigt ögnablick preluderat härpå, fortsatte jag
  vandringen till det åter nästligganda rummet, ett litet kabinette med
  nischer och lönndörrar förutan ända; detta var det enda, som föreföll
  mig verkeligen hemskt, och hade jag sannerligen icke lust att länge här
  förbida, Annettes onaturliga frugtan höll nästan på att smitta mig; jag
  betraktade blott flygtigt ett par charmanta vackra fruntimmers
  portraitter, hvilka, bevarade under gröna urblekta siden-förhängen,
  hängde på dess väggar, samt tillslöt åter dörren. Ännu några accord på
  instrumentet, hvilket med ganska liten underhjelp kunde blifva rätt
  herrligt; derefter en par små sångstycken, så ännu en par ditto, Gud
  vet huru länge jag här -- der jag så oförmodadt upptäckt ett för mitt
  sinne så njutningsrikt föremål kunnat bortdrömma min tid, om icke
  åtanken på Friherrinnan plötsligt manat till min pligt; jag hastade nu
  ut genom hela sträckan af rum; men tänk dig Emilia min, jag vill ej
  säga förskräckelse, ty det föremål hvilket nu mötte mina blickar, var
  minst skapat att injaga någon sådan; men min bestörtning, kan jag väl
  sanningenligt benämna det underbara jag erfor, då jag i salonen mötte
  en, ifrån våra rum utkommande ung, välväxt utomordentligt vacker man;
  vi stadnade ovilkorligt bägge på en gång; han troligen lika ofverraskad
  som jag, att bland denna döda samling så opåräknadt, finna en lefvande
  varelse. Den glödande hettan på mina kinder väckte mig ändtligen till
  besinning; jag gjorde nu i största hast en liten bugning, hvilken han
  med alldeles makalös grace besvarade; hvarefter jag, likasom bade
  Annettes spöken efterrusat mig, i full fart ilade de återstående rummen
  igenom, rakt intill Friherrinnan; här stadnade jag andlös: "min nådiga
  Friherrinna! hvilken, hvilken! kunde den person vara, som denna tid på
  dagen och oss ovetande gör sin tour igenon rummen, och den jag just i
  ögnablicket mötte promenerande i stora salonen flere rum härifrån; jag
  kan ej beskrifva den häpnad som vid hans anblick intog mig." -- "Min
  Gud Mathilda, du är ju alldeles uppskrämd, var den person hvarom du
  talar då, så fasligt förskräckande? se här, jag tror verkeligen du
  behöfver vatten." -- "Å visst icke min nådiga Friherrinna, jag blef
  bara lätt brydd, det var mig så alldeles oförväntadt, att här finna
  någon gäst; men befaller Friherrinnan icke upp Annette?"-- "Nej, ännu
  icke, du måste dock göra mig begriplig hvem den personen möjligen kunde
  vara, du så opåräknadt på dina ströftåg mött, var han gammal och ful,
  så var det ovedersägligen Inspektören, hvilken du troligen sedan i går
  aftons torde glömt?" -- "Nå du min Gud! nej, tvärtom, han var helt ung
  och vacker, och har troligen ännu aldrig i sin lefnad varit Inspektor."
  -- "Nå kors, så du också kan utföra en sak, nu gissar jag, det
  förmodeligen var min nye förvaltare; ja men, han ser ej illa ut, så
  mycket jag i hast kunde finna; han var för en stund sedan uppe för att
  göra mig sin skyldiga uppvaktning; karlen ser temmeligen hygglig och
  städad ut, och tyckes för sin ringa del, uppsnappat en god portion af
  den behöfliga verldspolituren, det fägnar mig så mycket mer, som jag
  verkeligen -- ehuru på långt afstånd -- med honom räknar slägtskap,
  och är det äfven till en del genom hans mor, en ganska hederlig
  vältänkande, ehuru mindre bemedlad enka, jag -- sedan nemligen denne
  S., för någon tid sedan lemnat dess militaire-bana, på hvilken han
  redan var upphunnen till Lieutenantsgrad -- sjelf föreslagit honom
  tillsynen of denna vidlyftiga egendom." -- "Och hvilket förslag han
  antar?" inföll jag. "Ja visst, om han är en driftig menniska, vill han
  väl ingalunda insöfva sig i overksamhet, dessutom bör han här komma att
  finna sin rikeliga utkomst, så han med den kära modren, ganska
  bekymmerslöst kan lefva, och törhända redan i nästa år, hvilket jag
  rätt gärna skulle se, blifva ställets duglige Arrendator." Således en
  Herr S. tillförene Militaire, nu förvaltare hos Friherrinnan: allt
  detta gick nu om i mitt hufvud. Jag stod ännu och funderade uppå herr
  S., Militairen och Förvaltaren, då Friherrinnan, hvilken härunder
  betraktadt mig, inföll: "Jag undrar sannerligen ej öfver din häpnad
  Mathilda, att i den der costumen möta en ung karl, se dig dock i
  spegeln." -- Jag kastade nu ögat dit, och med en väl ganska fin och
  ganska snygg, men likväl ganska öfverflödig nattmössa, ditto en högst
  legert påsatt morgonhabit, stod jag nu pionröd i lebens grösse,
  skådande min egen värda person; Friherrinnan drog på munnen: "skynda
  dig nu att litet omsorgsfullare rangera din toilette, ty i ögnablicket
  tillsäger Annette om frukosten, den vi naturligtvis såsom vistande i
  ett hus, gemensamt med S. skola intaga." -- "Ach! får jag ej lof att
  derifrån uteblifva?" -- "Hvilken nyck, och till hvad ändamål? du vet
  Mathilda lilla, sådant der pryderi blir mig aldrig i smak." -- Jag flög
  nu att ombyta drägt. Qvarten derpå inträdde Annette med frukostbudet,
  hvarefter Friherrinnan och henne i hamn och häl, jag gick att en par
  rum derifrån intaga den nämnde dejeunén. Här stod nu lutad emot en
  fönsterpost, den förskräcklige Herr S. Vid vårt inträde närmade han sig
  Friherrinnan, för hvilken han än yttermera gjorde sin vördnadsfulla
  bugning. -- "Mamsell Sommer", "Herr S.", presenterade oss Friherrinnan,
  hvarvid vi åter tigande gjorde hvarannan les honneurs. Till min stora
  glädje upptogo nu så väl anrättningarne, hvilka genast tillgrepos, som
  de samtal hvilka af Friherrinnan stundligt underhöllos, så lyckligt
  hvar och ens tankar, så äfven jag småningom glömde hela förtreten af
  nattmössa, morgondrägt och förlägenhet. Herr S. visade under hela tiden
  en till högsta grad upphunnen belefvenhet, lätthet i conversation, och
  elegance i sätt och hållning; jag vågar bestämdt säga att Rosas R. i
  all sin fullkomlighet likväl betydligt kommer att stå efter denne, ty
  det utmätte något pretentieusa, och jag borde väl ej säga: illslugt
  spefulle hos R. är ifrån den öppna ljusa blicken hos denne --
  fullkomligt försvuret. Efter frukosten rådslog man om den för oss
  beqvämaste fördelning af rum. Friherrinnan skulle för sin räkning
  behålla de tre första, med sin egen utgång (dem nemligen hon nu
  innehade) jag de tvenne derefter följande -- ett större och ett mindre
  -- med ovilkorlig genomgång af salonen, då Friherrinnan njöt sin morgon
  eller middagsslummer. Derefter flyttades hela förmiddagen meubler och
  förnödenheter från rum till rum, till dess vi hvar och en med våra
  inventioner blefvo fullkomligt belåtne. Middagen, så väl som alla
  härefter blifvande måltider, serverades för beqvämlighets skull, nere i
  ett gladt ljust rum, liggande på motsatt sida af de trenne Herr S.
  innehar. Här hade Annette, till befrämjande af Friherrinnans
  tillfredsställelse, rigtigt gjort sitt bästa. Rummet så väl som bordet
  var alldeles fullprydt med de enkla men behagliga blommor Inspektörens
  lilla trädgård kunnat prestera. Friherrinnan syntes äfven så förnöjd så
  jag knappast någongång tillförene funnit lifligheten hos henne stigen
  till högre grad. Hon var mot Herr S. som mot alla, i synnerhet mot dem
  hon finner förstå skatta hennes godhet, uppmuntrande och egen. Hennes
  första tilltal till Herr S. yppade det vänliga du, hvarigenom hon
  troligen ville visa sig ej glömt den ringa slägtskap, hvilken i alla
  fall mellan dem ägde rum; att naturligtvis ett jemnt upprepadt; "min
  nådiga Tante" blifver följden, är begripligt. Efter-middagen
  tillbringades med promenader omkring Grefskapet, hvilket är vidsträckt
  och ståteligt, men i anseende till dess ovanliga dysterhet, icke
  vackert. Då vi efter slutad aftonvard sade hvarandra god natt,
  upprepade Friherrinnan ännu det Herr S. hädanefter så ofta han möjligen
  sjelf dertill funne sig hugad, och hvad tid som helst på dagen, ägde
  bestämdt tillträde till Friherrinnans rum: af hvilken vänlig tillåtelse
  han äfven tyckes vela begagna sig.
  
  På enahanda sätt, halva dessa sist forflutne dagar försvunnit.
  Friherrinnan är oändeligt glad och nöjd, och hvad kan jag väl högre
  önska. Men jag har nu så sysselsatt mig med det närvarande, så jag
  alldeles glömt, att orda något om Rosa, hvilken likväl hos mig lefver i
  ett stundeligt minne. Du kan väl tänka Emilia, att ingendera af oss
  njöt betydligt af hvilan, den på Liljedahl sist tillbragte natten. Rosa
  utgjöt, under oskuldens öppenhet, för mig hela sitt hjerta, deraf icke
  en skymt blef mig förborgad; hvad hon i R----s närvaro på intet vilkor
  skulle haft mod att vidröra, afhandlades nu under nattens tysthet
  ganska frimodigt; hon avancerade i inbillningen till och med ända till
  brudkransen, hvaruppå R. under gårdagens afton fört hennes tanke, och
  hvilken, utan all fråga skulle komma att bestå af Murgrön. Hon hade så
  bestämdt införlifvat sig med idéen, att på hennes bröllopsdag
  nödvändigt en sådan borde pryda hennes hufvud, emedan så underbart, och
  liksom af en högre skickelse tillstäldt, just i samma ögonblick kransen
  af R. blifvit omnämnd, äfven Murgrönsranken till en dylik bildat sig
  kring hennes panna. "Tänk Mathilda", yttrade hon lifligt och huldt
  omfattande mitt lif, "om vi båda skulle lemna hvarann den fasta
  försäkran, att på vår bröllopsdag bära våra kransar, ovilkorligt af
  intet annat än Murgrön, kunde du ej lemna din Rosa detta löfte? säg?"
  -- Nu måste jag ordentligt skratta; "nå det var då ett curiöst påhitt
  kära Rosa, och hvarföre det?" -- "Jo, emedan jag först önskade vi
  blefve lika, och dertill, emedan en så sann och ovanligt trofast
  vänskap slingrat sig en väg kring våra hjertan, borde äfven denna
  ovanliga och herrliga växt, komma att på en sådan högtidsstund kring
  våra hufvuden slingra sina vackra fina grenar. Nå, lofvar du mig nu en
  gång Malhilda, så vet jag du alldrig bryter." -- "Det gör jag visst",
  sade jag beslutsamt, "så mycket mera, som jag väl alldrig i detta lif
  torde komma att bära den af något slag." Rosa föll mig nu om halsen och
  upptog med sina kyssar, det nu så säkert och allt för lätt uttalade
  löftet. Ännu fortsattes under ömsom löje och tårar natten igenom värt
  prat, -- morgonen fann oss fullklädde och systerligt omarmande
  hvarandra, djupt insomnade på Rosas soffa.
  
  
  
  
  Den 3 September.
  
  
  Huru ofta, huru ofta Emilia! har jag ej fattat den allvarligaste
  föresatts, att i några rader samtala med dig, och huru ofta är icke den
  åter så plötsligt omintetgjord. Jag förstår verkeligen ej hvarmed dessa
  dagar så upptagits; men sannt är likväl, att oftast natten inbryter
  förrän vi här -- en hvar komma oss till hvila. Dock, ger jag med skäl
  Herr S. största skuld häri, emedan han ifrån tidig morgon till sednaste
  qväll beständigt hos oss utgör den dageliga gästen. De äro dock visst
  icke ledsamma dessa dagar, men förgå, oaktadt sin enformighet under
  Herr S----s interessanta meddelanden, tvärtom med obegriplig fart. Han
  är verkeligen en oändligt hygglig och älskvärd karl; tro dock icke min
  Emilia, att det är endast jag som finner det, nej, Friherrinnan har nu
  äfven lemnat honom detta vittnesbörd; hon tyckes hålla rätt hjertligt
  af honom, och han förtjenar denna hyllning äfven; man kan icke se en
  egen son med en mera uppmärksam, ödmjuk och -- kärleksfullare vördnad
  bemöta sin mor, än han gör det mot Friherrinnan; huru skulle väl då ett
  hjerta, så ädelt och godt som hennes, med annat, än den uppriktigaste
  vänlighet löna ett dylikt förhållande. Hvad det är lyckligt att hon
  funnit ett föremål som åtminstone till någon del kan förströ hennes
  saknad efter den älskade sonen, jag fruktade sannerligen, att hennes
  humeur till ganska betydlig grad skulle komma att lida af denna
  skiljsmässa. Men vill du nu veta huru vi till en del tillbringa våra
  dagar? Jo, före frukosten göra vi alla tre en promenade, ettdera i
  trädgården, hvilken Herr S. låtit slå så slät, och så jemn som ett
  kammargolf, eller också i parken eller nejden ikring; derefter göres
  vår frukost. Förmiddagen förgår med konversation, hvarvid Herr S.
  obegripeligen nog, alldrig saknar ämnen, eller också läser han högt för
  Friherrinnan och mig som derunder arbeta rätt flitigt. Efter middagen,
  medan Friherrinnan sofver sin middag, har Herr S. utbedt sig, men tyst,
  du vet ju ej, huru har jag ock kunnat glömma att säga dig, det Herr S.
  är en ypperlig Pianist, samt sjunger, sjunger Emilia så, som jag ännu
  aldrig hört någon göra det; föreställ dig huru surprinerad jag blef, då
  härom dagen, vid det vi alla gemensamt besågo rummen, han uppå
  Friherrinnans fråga om han sjöng eller trakterade fortepiano, svarade:
  "något litet hvardera." På hennes derefter yttrade begäran: "låt oss
  höra fortepiano", accompagnera den skönaste, manligaste och mest
  tjusningsfulla röst; jag ordentligt förstummades; till den grad
  inverkade på mitt sinne, den hos honom så oförmodadt upptäckte
  gudasköna talangen. Nu kunde jag äfven ganska naturligt förklara, den
  vid min första morgonpromenade uppslagne renglänsande flygeln, hvilken
  då så särdeles väckte min uppmärksamhet. Nå väl, ännu samma dag
  förflyttades på Friherrinnans föranstaltande instrnmentet till den
  stora salonen, hvilken erbjuder en för musik alldeles förträfflig
  local. Att det sedermera af Herr S. väl stämdt och upphjelpt, icke
  förblifvit ovidrört, kan du väl förmoda. Men, nu återgår jag till vår
  eftermiddags sysselsättning: under det som nämndt är, Friherrinnan
  njuter sin middagshvila, har Hr S. utbedt sig att med sin viol, den han
  äfven med färdighet trakterar, få accompagnera mig på fortepiano, för
  att genom en dylik öfning gifva min touch och takt, den smak och
  säkerhet, han påstär den ännu behöfva; han finner ofta fel i min musik,
  hvilket han oförställdt med likväl så utomordentligt iakttagen
  grannlagenhet yttrar: huru roligt är det icke, att på ett sädant sätt
  höra sanningen; likaså yttras den af honom fullkomligt afslöjad, om
  nägongång i vår conversation, olika begrepp eller åsigter yppas.
  Sedan Friherrinnan vaknat, fortsättes läsningen, eller ombytes
  musiköfningarne till muntra vackra sångstycken, i hvilka Hr S. med mera
  tillfredsställelse, med sin röst accompagnerar min; han är nemligen,
  det jag väl alldrig skulle trott, fullkomligt belåten med dess
  enkelhet, emedan han ej älskar den granna konstmessiga sången; derefter
  promeneras mot aftonen, eller, i händelse af fult väder, spelas boston
  om ingenting, eller möjligen om en tallrick fullmogna krus- eller
  körsbär, hvilka efter spelets slut repartiseras i tre olika delar, allt
  efter de spelandes vinst eller förlust, hvaraf en hvar derefter
  bespisar sig; men hvilka dock sluteligen till det mesta tillfalla mig,
  emedan Friherrinnan för sin hälsas skull icke vågar, och Herr S., om
  jag så får säga, icke näns äta serdeles deraf. Huru treflig kan icke
  tiden göras för menniskan, om också tillbringad på den mäst otrefliga
  plats, endast en sann harmoni själarne imellan blir rådande. Jag har
  ännu alldrig -- under den tid jag tillbringat hos Friherrinnan, kännt
  mitt inre så lugnt, så tillfredsställdt, så intet önskande som här; o!
  att den lyckliga friden ständigt skulle erbjudas mig, så ogrumlad och
  ren. I dag är Herr S. på några timmar utrest till närmaste by, för att,
  i anseende till den yttre oeconomien härstädes, vidtaga behöflige mått
  och steg. Egendomen som är mycket försummad, erfordrar en den
  noggrannaste eftersyn, den Herr S. med de tvenne nyanskaffade
  Inspectorerne ofta får dela.
  
  Friherrinnan, som i början icke ville medgifva Herr S----s oändeligt
  gracieusa och gentila hållning, nödgades i dag sjelf kalla mig in till
  sitt cabinette, för att låta mig se, med hvilken lätthet han svingade
  sig upp i sadeln, samt derefter satt till häst. Om du skulle sett honom
  Emilia, i sin lilla bruna sidenfodrade bonjour, med små solblanka
  knappar, sitt yfviga brunlockiga hår, sin friska färg, sin
  vördnadsfulla bugning till Friherrinnan då han sluteligen med ett litet
  gyllene ridspö, gaf den under honom otåligt dansade krithvita gångarn
  en obetydlig knäpp; mina kinder ordentligt färgades derunder af fruktan
  att, i hvarje ögnablick se honom af den ystre, ovane hästen -- kastad
  öfverända, och betagen af oro, utrusade jag vid hans affärd
  ovilkorligen till mina rum, för att änteligen se hans fortridt; men, se
  der skrider under kråmad gång, villigt lydande sin herres minsta nyck,
  den tämde, så stilla och lätt, som hade hon hållits af jernband. Nu
  tvärstadnar hon, gör en liten sväng, närmar sin Herre några steg till
  slottet, hvarunder den skicklige ryttarn finner tillfälle, att med
  tvenne till mösskanten lyftade finger göra mig sin hälsning; åter
  vändes hästen med sirlighet, hvarefter, under sakta traf, det nu
  småningom bär vägen framåt.
  
  Klockan är redan mot fem, och ännu ses han icke återkommen.
  Friherrinnan har härunder ifrån mina fönster, flere gånger otålig
  spanat åt vägen, för att erfara, om han icke redan torde synas, emedan
  han bestämdt trodde sig vara åter emot kl. tre. Gud! måtte endast intet
  ondt händt. Just nu ropar mig Friherrinnan, hon önskar, det jag måtte
  blifva henne följaktig på den promenade hon -- för att möta Herr S. --
  tänker göra; ack! det skulle jag likvist för mycket godt ej velat. Min
  Gud! ännu en förnyad påminnelse, jag måste lyda. Må väl!
  
  
  
  
  Den 10.
  
  
  Huru besynnerligt är ej menniskohjertat, verkeligen en underbar
  oförklarlig gåta! -- kan du fatta Emilia, huru förskräckelsen och oron
  öfver en förmodad olyckshändelse till den grad kunnat upröra min
  fantasie, och reta mina nerfver, så en par tre dygns opasslighet deraf
  kunnat blifva följden. Tänk dig, hvilken obetydlighet nu gaf anledning
  till, att jag i några dagar hållit sängen: som jag omnämnde, var för en
  vecka tillbaka Herr S. utridande till en liten by, icke så alldeles
  långt härifrån; att Friherrinnan tidigare hemväntade honom samt under
  oro, jemte mig gick att invänta hans ankomst -- vet du äfven; nå väl,
  klockan blef sex, sju, åtta och ingen S. hördes af, nu steg
  Friherrinnans ångest till betydlig höjd, emedan hon förebrådde sig
  hafva tillåtit honom begagnandet af den högst ystre hästen, ännu en
  half timme tillbragtes af Friherrinnan under väntan, då hennes hälsa i
  anseende till den kulna och redan fugtiga höstaftonen icke tillät ett
  längre uteblifvande; vi gingo såleds in samt satte oss hvardera vid
  mitt kammarfönster, hvilket hade utsigt åt vägen. Klockan led mot nio
  hvarunder skymningen så synbarligen tilltog, så man knappast mera kunde
  urskilja något föremål, Men likväl kom ingen S. Friherrinnan
  promenerade nu tyst längs kammargolfvet, men jag hade omöjligt förmått
  mig taga ett enda steg, så våldsamt klappade mitt hjerta, och
  genombäfvade mig den häftigaste oro. Jag kände mina kinder glöda under
  bemödande, att med mina ögons tillhjelp, urskilja någonting, hvilket
  jag å vägen tyckte röra sig; verkeligen såg jag nu en mensklig gestalt,
  men vandrande till fots, jag ilade under den obeskrifligaste ångest
  trappan utföre och intill köket, dit den ankommande redan anländt, och
  just nu höll på framtaga en röd silkesnäsduk, den jag bestämt igenkände
  tillhörde S., Jag såg intet vidare, det svartnade för min blick och
  sanslös nedföll jag i den bakom mig stående förskräckta Annettes armar.
  Då jag åter slog upp mina ögon, stod Friherrinnan med sina uppfriskande
  eau de lyser framfor mig, med hvilkas tillhjelp hon nu huldt bemödade
  sig att återkalla mig till krafter. -- Efter förtärandet af ett glas
  friskt vatten, lyckades det mig äfven, att åter uppnå mitt rum, der
  Friherrinnan nu räckte mig en liten af S. skrifven billet; han hade vid
  sin återfärd, hvilken skedt något sednare än han förmodadt tagit en
  alldeles origtig ginväg, hvilken i stället att närma den med trakten
  fullkomligt okände till stället, tvärtom så långt derifrån aflägsnat
  honom så han samma dag omöjligt mera uppå sin ostyriga gångare kunnat
  begifva sig hem. För att dock undvika all slags vid hemmet möjligtvis
  inträffande oro, afsände han nu budet, hvilken med den i näsduken väl
  invecklade billetten, skulle förklara hans oförmodade uteblifvande. Jag
  hade knappt genomögnat lappen, förrän jag utbrast i den häftigaste
  gråt, hvarunder Friherrinnan ännu förnyade sin godhet, medelst
  besmörjelser af oljor etc., samt instämde sluteligen fullkomligt i,
  huru äfven hon, om hon så oformodadt först blifvit näsduken varse,
  deraf skulle erfarit samma förskräckelse, som jag. Följande morgon
  kände jag mig så matt, så jag icke förmådde höja mitt hufvud ifrån
  dynan, en stark feber arbetade genom hela min kropp, hvilken tvang mig
  att hela dagen behålla sängen. Mot klockan nio hörde jag Herr S----s
  frustande häst tillkännagifva sin herres hemkomst, äfvensom honom sjelf
  i ögnablicket derpå inträda till Friherrinnan. Febern rasade med
  förnyad kraft i mina ådror, hjertat slog, så det kunde höras; nu
  öppnades Friherrinnans kammardörr, och hon sjelf inträdde till min
  säng. "Får Ferdinand göra dig sin morgonhälsning min Thilda", yttrade
  Friherrinnan. Jag ville svara, men förmådde ej, pulsarne slogo så
  starkt och krampaktigt, så jag tyckte mig nästan vilja qväfvas, jag
  grep endast tag i Friherrinnans hand, under det jag kände tårarne
  framtränga i mina ögon. "Min Gud! Ferdinand", ropade Friherrinnan, i
  det hon förskräckt, med handen torkade svetten, som nu i stora pärlor
  utbröt kring min panna och hals; "allt detta har du åstadkommit." S.
  hade nu inkommit, och stod blek som en vattenlilja med brinnande ögon,
  framför min säng. "Jag! jag!" stammade hans skälfvande läppar. "Gud!
  jag hade verkeligen en sådan aning;" med dessa ord nedsjönk han häftigt
  skakad emot min säng. "Lemna henne ej", bad Friherrinnan, i det hon
  hastigt påtog sin shawl och nu gick att utur sitt hus-apothek uppsöka
  någon stillande medicin, "hör du det, lemna henne ej ett ögnablick." --
  "Icke ett ögnablick af mitt lif", upprepade med låg röst S., då
  Friherrinnan lemnat rummet, uppreste sig, samt närmade sig sängen, i
  det han med häftighet bemägtigade sig mina brinnande händer. "O
  Mathilda! dyra Mathilda! kan ni förlåta mig detta? kan hela mitt lif,
  egnat eder, blifva tillräckligt att förskaffa mig tillgift, för hvad ni
  nu för min skull lider? hvad har jag väl gjort, och huru litet betänkte
  jag följderna af mitt välmenta företag." Jag hörde ej mer, jag kände
  endast de täta slagen af hans hjerta, hvilket klappade under min hand.
  
  Friherrinnan hade nu inkommit; flere timmar förgingo, under icke stark,
  men likväl beständig yrsel, hvarunder S. icke ett ögnablick lemnat
  rummet. Mot aftonen blef mit hufvud betydligt lättare, jag förmådde nu
  något resa mig ifrån kudden, ehuru icke utan svårighet, sjelf tala
  eller höra andra tala ikring mig. Ännu bägge de följande dagarna var
  jag så matt, så jag ehuru klädd nödgades taga hvila på soffan. S. var
  härunder i sine omsorger outtröttelig, tillbar mig min dryck, uppläste
  för mig åtskillig herrlig poesi; sjöng med sin milda röst några utmärkt
  sköna sångstycken, med ett ord, bjöd på allt upptänkligt sätt till, att
  för mig förkorta timmarne, hvilka troligen aldrig för en sjuk, med så
  obegriplig fart försvunnit. Nu är jag dock gudskelof åter lika stark
  och lefnadsglad, som förut, sedan det onda så lyckligt blef
  öfverståndit.
  
  
  
  
  Den 21 September.
  
  Skall du fördömma din vän Emilia, fördömma hennes hjerta som trolöst
  och flygtigt, då hon nu går att öppet och öfverlåtande, i ditt
  vänskapliga sköte lemna ett förtroende, kanske nog oväntadt, men
  likvisst uppriktigt och sannt; O Emilia! sträck ej din stränghet för
  långt, kalla ej lättsinnighet och glömska af fordna förhållanden, den
  tillgifvenhet jag nu tillstår mig känna för S.; ja, jag älskar honom
  verkeligen af hela min själ, af all min håg jag älskar honom så högt,
  som någonsin jag under min barndoms oskuldsdrömmar älskade Edvard; jag
  älskar honom högre, ty den aktning, den höga beundran, hvilken ledt
  mitt hjerta till S. kände jag alldrig för den förre. Han var mig kär
  öfver allting, emedan han var den förste, hvilken för mig nämnde ordet:
  kärlek; emedan han framför någon annan visade mig uppmärksamhet och
  tillgifvenhet, emedan jag icke med en blick fick yttra en önskan, den
  han ej genast, och ofta med största svårighet, uppfyllde; emedan jag i
  min oerfarenhet och barnslighet ej visste göra mig begrepp om något
  högre, något bättre, än den smickrande hyllning, han ständigt lemnade
  mig. Nu! nu! har mitt hjerta dock erfarit detta ovilkorliga, hvilket
  jag ej med ord kan benämna; men endast ljust och klart i min själ,
  känna och fatta; denna hänförande enhet emellan själar, som
  sammansmultit och i en enda blick säger: jag förstår dig, och dig kan
  och vill jag älska i lif och död! så känner jag det för S., ehuru jag
  verkeligen fasade för upptäckten deraf. Ock, frågar du väl: "är du
  olycklig nog att känna allt detta ensam; måste inom eget bröst du
  fördölja din sällhet och ditt qval?" Nej Emilia! nej! det vore dock
  grymt för din Mathilda; han har sjelf, min dyre S., under en lycklig
  stund, då jag lugn och sorgfri, ännu icke anade vidden af mina känslor,
  ensam satt bredvid honom i min förmaks-soffa, och ingalunda kunde tänka
  mig hans tankars rigtning, i enkla, kärleksfulla och lydliga ord
  förklarat mig, hvad han känner, hvad han evigt skall känna för mig.
  Tror du Emilia, att jag var nog tranquil, oaktadt det alltför
  oförmodade i hans yttrande, att lugnt under säkert en hel timmes tid
  öfverlåta min hand i hans, hvarunder han öppet gjorde mig förtroende af
  hela sin fin flutna lefnad; talte om sin mor, som han obeskrifligt
  älskar, hvilken han har att tacka för sina bättre känslors daning, som
  ifrån hans spädaste ungdom, genom exempel och ömhet bildat hans själ
  för ädlare intryck, och som genom sina moderliga omsorger och
  varningar, hindrat honom, att någonsin glömma sig sjelf och sitt höga
  himmelska ursprung; framställde, under sanningens rena mantel, sin
  medellöshet, och sitt hopp, att med drift och idoghet dock kunna ernå
  sorgfria dagar; huru dessa bemödanden obeskrifligen skulle lättas genom
  min motsvarande ömhet, och det hopp att jag här, der han troligen i
  längre tider vore tvungen söka sitt bröd, ville dela med honom lust och
  nöd. Lust och nöd med honom! O Emilia! det ville jag med outsäglig
  känsla af lycksalighet; det sade jag honom äfven ur mitt hjertats
  grund, då han sluteligen ännu en gång framställde mig sin upprigtiga
  fråga. Jag förtäljde för honom nu likaså tilldragelser ur min lyckliga
  barndom; sade honom, huru jag i en af mig ömt älskad ynglings kärlek
  sett min högsta fröjd, men, huru vid min iråkade fattigdom, och
  förlusten af mina föräldrar, den genom hans otro förbytts till djupaste
  smärta; huru jag som af en högre magt dock erhållit styrka att bära
  mitt af många sammanträffande omständigheter nog pröfvande öde, nu
  sluteligen hos den engel, hvilken blifvit och ersatt mig allt, åter
  vunnit ny lefnadslust och nytt lugn. Allt detta var för S. ingen nyhet;
  han kände till min förvåning genom Friherrinnan, som händelsevis för
  honom vidrört mina förhållanden, alltsammans. Prisade sig lycklig, som
  nu genom sin oföränderliga ömhet fick hoppas godtgöra hvad jag så hårdt
  pröfvat, försäkrande mig, att bemödandet och ernåendet deraf, skola
  komma att utgöra hans högsta lycka. Och säg, fördömmer du nu din
  Mathilda, för hennes outsläckliga kärlek till S. O! säg Emilia! Länge
  har jag varit obesluten, huruvida jag för Friherrinnan skulle delgifva
  detta förhållande, af fruktan, att hon icke med vänlighet skulle anse
  det. Gör jag henne möjligen orätt, då jag i hennes uppförande tycker
  mig se bekräftelsen på min farhåga. Skall min kärlek åter sänkas i
  graf; skall hon, hvilken jag är pligtig tacksamhet och lydnad, hvars
  önskningar jag vill hörsamma, vore det än på bekostnad af hela min
  timmeliga lycka, väl hafva hjerta att skilja mig ifrån honom, vid
  hvilken min själ är så oskiljaktigt förenad. Gud! det vore mer, mer, än
  din Mathilda kunde uthärda. Dock! det är sagdt, hon! hon skall bestämma
  mitt ve eller väl! det vet äfven han, som under tusende föreställningar
  sökt bevisa mig, att hjertat aldrig låter befalla sig, att det
  i med- eller motgång, alltid förblir sin egen rådgifvare; att
  Friherrinnan genom hvilka välgerningar som hälst, aldrig med skäl,
  kan göra anspråk på ett grymt uppoffrande deraf. O! hvilken ljuf
  siren-stämma ljuder icke vid hvarje hans ord, för mina öron, huru
  lockande att efterfölja dess bud; men nej! otacksamhet! du svartaste af
  förbrytelser, Mathilda skall alldrig, alldrig göra sig skyldig af en så
  usel tillvitelse; förr skall, som sagt, hon dö af sorg, än handla emot
  hederns bud, emot henne som för mig gjort så mycket, så oändeligt
  mycket godt! ännu i dag, då jag under Friherrinnans hvilotimme
  öfversäll, satt omsluten af hans älskade armar, tog han det ovilkorliga
  löftet af mig, att icke under vår vistelse här, upptäcka för
  Friherrinnan vår kärlek. Det var något, jag ehuru ogärna, dock ej kunde
  neka honom, emedan han dertill uppgaf för många antagliga skäl. Han
  vill bestämt först gifva sin egen mor del deraf, dertill erhålla hennes
  moderliga välsignelser, innan han för någon annan vill offentliggöra
  sitt företag; likaså önskar han att till fullo kunna göra den icke så
  obetydliga insamling af en, under trenne tjensteår åtnjuten lön, den
  han i anseende till den försträckning af medel, hvarmed hans sparsamma
  mor gått honom tillhanda, på åtskillige säkra händer utlånat, på det
  sluteligen han, med icke så alldeles toma händer, hos Friherrinnan
  skall kunna -- som han säger: värfva mig, och omsider iordningställa
  sitt lilla bo. Ack Emilia! när jag tänker på min sällhet, att jemte en
  sådan varelse gå lifvets väg igenom, kan jag ofta icke annat, än under
  största tacksamhet mot Gud, sjunka på mina knän, och sända honom den
  varmaste suck, som så underbart styrt mitt öde. O! hvad jag vore
  lycklig, om endast ej det plågsamma medvetandet, att jag för
  Friherrinnan fördöljer mitt hjerta, skulle följa mig; kunde hon dock
  sjelf leda sig till rätta förhållandet, hvilket visst icke blefve
  svårt, endast hon med mindre bekymmerslöshet fäste sig vid hvarderas
  vårt hjertliga bemötande, och hvilket hon genom sitt säkra, lugna
  öfverlåtande, mera befrämjar, än förhindrar. Tror hon att Mathilda är
  blind för allt ädelt och skönt, eller tror hon, att tvenne hjertan
  ovedersägligt skapade för hvarann, under månadslångt dagligt umgänge, i
  evighet kunde förblifva hvarann likgiltige; eller -- tror hon möjligen,
  att en enda tanke for C., den hon dageligen åkallar, rimligtvis
  kunde erhålla plats inom mitt hjerta. Icke ett ord, ej en blick
  tillkännagifver någon misstanke hos henne, hon visar sig så alldeles
  tranquil, och liksom alldrig varseblifvande den rodnad och de tårar,
  hvilka växelvis yppas på mina kinder, och hvilka af den emot henne
  iakttagne förbehållsamheten alldagligen ditjagas. O! kunde jag läsa i
  hennes själ, hvad hon härunder tänker, och om icke allt detta
  sluteligen skall leda till förminskande af hennes ömhet för mig. Dyre
  S., hvilken tjusningsmagt äger du icke öfver mig, då för den minst
  ljusa af dina föreskrifter, jag äger styrka att uppoffra hela min själs
  lugn.
  
  
  
  
  Den 30 September.
  
  
  Alltid samma lycka! samma hjertats ljufva hängifvenhet -- och samma
  döds lugn hos Friherrinnan. "Hör Mathilda", sade i går Friherrinnan
  under det jag i höstskymningen satt och spelade några nätta nya
  sångstycken, dem S. lärt mig, "hör Mathilda, hvarföre spelar du alldrig
  nu mera mitt och min Gustafs lilla älsklings-stycke? Det gjorde du
  likväl alltid förr, och som jag tyckte -- med så mycket nöje. Du drog
  dig då, gärna och ständigt till minnes, hvilken fröjd du derigenom
  beredde mig." -- "O!" utropade jag med sammanpressad, ångerfullt
  hjerta, "det gör jag äfven i dag, och alltid, och" ... men nu kunde jag
  ej längre tillbakahållas, jag flög till hennes fötter, derifrSn hon med
  moderlig ömhet drog mig upp till sitt bröst, kysste med den huldhet --
  hvilken blott kan yttras af en varelse, liktänkt med henne -- tårarne
  ifrån mina kinder, i det hon med hjertliga ord ofvertygade mig, det
  hennes mening ingalunda varit att såra mig; "låt mig nu höra det kära
  stycket", bad hon derefter smekande, "men sjung det icke med någon
  tårdarrande röst, så älskar min Gustaf det visst icke." Jag sjöng nu,
  och spelte det så länge, så bra, och så klingande, jag någonsin kunde;
  då jag omsider vände mig om, såg jag i skymningen S. sittande i soffan
  tätt intill Friherrinnan med, som jag tyckte mot hennes knä lutadt
  hufvud; jag steg upp, närmade mig med en underbar, ännu oförklarlig
  känsla, soffan, då Friherrinnan plötsligt uppstigande och ännu en gång
  kyssande min panna yttrade: "Ser du min hulda Thilda, huru äfven Herr
  S. icke kan undvika lemna mig sin varma tacksägelse för det nöje jag
  och ingen annan vetat förskaffa oss; måhända skall detta stycke numera
  omtyckt af oss båda, blifva en orsak, att framdeles af dig oftare
  utföras." Vi återgingo derefter till de andre rummen, där ännu ett par
  timmar, under vanliga ämnen bortpratades. Att vårt ömsesidiga
  förhållande således icke helt och hållit undgått Friherrinnans
  uppmärksamhet, finner jag bestämdt af hennes fint yttrade pique, men,
  dervid stadnade äfven alla bevis.
  
  I går och i dag hafva vi tillsammans gjordt temmeligen vidsträckta
  promenader; Friherrinnan har sjelf velat taga egendomen något så när i
  sigte, hvarföre vi straxt efter intagne frukostar begifvit oss å väg.
  Hvilken obeskriflig sällhet erfar jag icke af, att se henne under
  promenader betjena sig af S----s arm, som under det han varsamt och
  sirligt stöder henne, likväl oupphörligt genom de ömmaste blickar låter
  mig finna, huru kär jag är honom. Blir under vandringen jag ett
  ögnablick efter, eller omärkt snafvar öfver en liten stubbe, glömmer
  han ovilkorligt, hvilken ledare-plats han innehar, i det han med
  blixtens hastighet ilar att hjelpa mig. Friherrinnan ettdera -- märker
  ej eller låtsar icke märka, det i hvarje ögnablick sig uppenbarande
  kärleksfulla i hans uppförande, ty merendels upptages under sådane
  momenter, helt och hållet hennes uppmärksamhet, af någon nedlutande
  gärdesgård, någon illa sådd åker, några ojemna renar, eller dylikt,
  till dess hon, en god stund efter det han redan ödmjukt och väntande
  stått invid hennes sida till fortsättande af promenaden, tankfullt
  emottager hans arm.
  
  I går aftons, och likaså i dag föremiddags, under det Friherrinnan, som
  vanligt promenerade i salonen, genomgick jag, för att bevisa henne huru
  oändeligt gärna jag drog mig till minnes hennes önskningar, flere
  gånger det lilla stycket; men tror du Emilia jag derunder tygligt
  tyckte mig se, huru S----s anlete för hvarje gång stycket af mig
  upprepades, alltid mer och mer mulnade; jag ville först icke fästa
  uppmärksamhet dervid, men kunde sluteligen icke undgå att märka, med
  hvilken småironisk ton, han, i det han för mig framlade några andra
  sångstycken frågade: "om jag ej trodde tangenterne genom detta endas
  mer än beständiga återupprepande, möjligen kunde komma i så starkt
  obestånd, så de vid andra styckens exequerande blefve obrukbara?" --
  "Det är visst möjligt" svarade jag leende, i det jag bläddrande igenom
  noterne, uppslog ett litet, hvilket i synnerhet vunnit hans tycke. Nu
  var pannan åter fullkomligt ljus och klar; med glädtighet satte han sig
  ned vid flygeln, samt accompaguerade mig med sin sköna röst; till så
  många stycken, notboken möjligen kunde medgifva.
  
  Då på eftermiddagen under S----s ledning jag genomgick en något svår
  sonate, den vi redan åtskillige gånger förut öfvat, tog han plötsligt
  min hand ifrån instrumentet, förde den med hjertlighet till sina
  läppar, i det han med den mest innerliga ton frågade: om det verkeligen
  endast och allenast var Friherrinnan jag så varmt ihågkommit, under det
  jag med så mycken känsla omspelte det lilla sångstycket, i går, i dag,
  jemte flere gånger förut; eller om icke någon tredje person blandade
  sig i detta minne. -- "Förlåt mig min älskade Thilda", fortfor han,
  "men jag älskar dig så gränslöst! Du är så helt och hållet det enda,
  högsta näst min mor, jag i denna verld högaktar och värderar; du! den
  första, tror du mig Mathilda! den första qvinna, för hvilken mitt
  hjerta med kärlek och ömhet slagit; derföre finner du mig ända till
  löjlig svaghet angelägen om, att ingen annan karl på jorden skall äga
  din minsta tanke. Försäkrar du mig upprigtigt härom, vill du lugna mitt
  hjerta med det hopp, att hennes Gustaf, den af mig som rival, så mycket
  frugtade, icke funnit eller någonsin skall finna, någon liten plats i
  ditt hjerta." Jag hade med förundran åhört honom; men jemväl med den
  största lycksalighet insupit hvarje i hans yttranden uttalad
  ömhetsbetygelse, och kunde för blandad glädje och smärta, att möjligen
  af honom kunna misskännas, i början ej svara ett ord. Omsider, då genom
  en tåreström min känsla fått luft, blef jag dock i tillfälle försäkra
  honom, huru mycket han misstagit sig, huru jag alldrig ännu sett Baron
  Y. och så mycket mindre ej någonsin egnat honom någon annan tanke, än
  den Friherrinnan under samtal om honom flygtigt mig meddelat. S. syntes
  häröfver storligen förundrad emedan han varit fast öfvertygad om, det
  jag åtminstone i början af Baronens hemmavaro ännu icke lemnat staden.
  Du tror ej Emilia, huru tillfredsställd jag var öfver Rosas påfund, att
  just till Baron Y----s hemkomst, beifra min utresa till Liljedahl,
  ehuru i anseende till honom -- mig visst icke underkastats någon
  farhåga, var i det hela jag nu rätt lycklig, att så lätt kunna
  vederlägga S----s tvifvel. Nu god natt, Friherrinnan hvilar redan
  längesedan, äfven jag hastar att söka hvilans skydd.
  
  
  
  
  Den 20 Oktober.
  
  
  De gulnade och spridda löfven, jemte ofta förnyade regnskurar på
  fönsterrutorne till min lilla älskade kammare, göra mig redan
  alldagliga påminnelser om den skiljsmessa, som ifrån denna för mig så
  kära ort, ifrån honom, hos hvilken min tanke ständigt hvilar, alltför
  snart mig förestår. Förgäfves önskar jag tusende gånger om dagen, att i
  jernband kunna binda den, ack! så flygtigt bortilande tiden, men
  fåfängt, fåfängt! endast en enda vecka återstår mera till njutande af
  denna outsägliga sällhet, umgänget med honom, som för mig utgör allt,
  hos hvilken jag finner hela min verld! I dag ännu förkunnade mig
  Friherrinnan, det hon sednast den 1 November vill vara i staden,
  emedan, utom små oekonomiska bestyr derstädes, hon för sin helsas
  skull, icke derutöfver vågar fördröja sin hemkomst. Det är äfven i
  anseende till den ovanligt vackra och torra hösten, hon ända hitintills
  uppskjutit sin återfärd. Jag kan vid alla dessa tillredelser nu mera
  omöjligt vara glad. När, när? O! inhöljt i mörker är för min själ den
  tid, då jag får återse honom, och Gud vet under hvilka omständigheter.
  Mitt hjerta står af ovilkorlig ängslan, endast jag tänker härpå, hvem!
  hvem! skall väl lösa mig mitt ödes ännu alltför dunkla gåta?
  
  Härom dagen då jag jemte S. på trappan af det lilla trädgårdstemplet
  satt och betraktade hösten, hvilken i hvar flägt, i hvart strå,
  uppenbarade sig, och hvilken minutligen gaf mig påminnelse om huru jag,
  snart nog fjerran härifrån, skulle pröfva dess våldsammaste period;
  frågade mig S. hazardsvis, af hvilka personer såväl fruntimmer som
  karlar jag af Friherrinnans umgängen funnit mesta nöjet, och
  följakteligen ansett intressantast, Utan att öfverväga, der det ej
  kunde komma ifråga, citerade jag bland dessa: Grefvinnan X., Fröken E.,
  min lilla Rosa, Baron Paul C. och inga fler jag kunde draga mig till
  minnes. -- "Baron C.!" utropade S., "jag har sett honom, han är
  verkeligen en utmärkt ung man, han torde väl oftare umgås hos min
  tante?" -- "Ja, mycket ofta, han räknar till henne någon slägtskap." --
  "Ja, jag vet det, nå, då har du min älskade Thilda icke kunnat
  underlåta finna den högst i ögonen fallande skilnaden mellan honom och
  de flesta unga karlar? Säg, är han ej tillika då han nemligen vill,
  utomordentligt hygglig?" -- "Jo, men du må väl tillägga: då han
  nemligen vill, ty han vill det verkeligen icke alltid." -- "Och ej mot
  alla", tillade S. -- "Ja väl så", återtog jag; berättade honom nu
  Baronens inträdes-monologe till mig, första gången jag hos Grefve X.
  kom i någon beröring med honom, bifogade tillika, enligt rättvisan, den
  utmärkta uppmärksamhet, ja vördnad, han, för att godtgöra sina
  obetänksamheter, derefter emot mig iakttog. S----s panna rynkades
  härunder märkbart, hans anlete upptäcker ögonblickligen om innom honom
  något mindre behagligt försiggår. "Nå, huru blef förhallandet derefter
  herrskapet imellan", återtog han efter en stund, sedan fårorne i pannan
  jemnats; "Godt, min Ferdinand, rätt godt; å Baronens sida till och med
  innerligare än jag det kunnat förmoda, ty" ... och nu fick jag lof att
  göra S. ett upprigtigt förtroende af Baronens mig nyss gjorda anbud.
  "Min Gud! min Gud!" suckade S., då jag slutat, och stora svettperlor
  rullade härvid långsamt utför hans panna, "och du har redan gifvit
  honom ditt bestämda afslag; hvad har du förkastat Mathilda? O! ehuru
  all blod härvid af ursinnig glädje strömmar tillsamman i mitt hjerta
  kan jag likväl ej afhålla mig att ännu en gång utropa: hvad har du
  förkastat genom afslåendet af en sådan varelses hand: lycka, välstånd,
  börd och hvad kan jag väl erbjuda dig, som till en ringa del kan
  ersätta allt detta. Gud! det var för mycket, och just han! han!" -- Jag
  hade ej kunnat föreställa mig att erfarandet af en i det hela så ringa
  sak, till den grad skulle uppröra S. och var nu verkeligen rätt brydd,
  att bos honom kunna återställa lugnet. Med ömhet föreställde jag honom,
  att endast den sanna upprigtiga kärleken kan utgöra menniskans lycka;
  att jag alldrig -- alldrig kunde hysa annat än en vänskaplig känsla för
  C., huru jag skulle bedragit honom och hans arma hjerta, om jag hycklat
  den ömhet jag ej kände samt, huru mitt samvete alldrig kunnat gilla en
  förbindelse, der, i sådant fall endast verldsliga uträkningar kommit i
  fråga. O! huru lycklig var jag nu deremot att äga en persons kärlek,
  den jag af hela min själ för dess eget rika inres skull fick älska och
  akta; vid hvars vedermälen af huldhet, min ömtålighet ej behöfde lida
  af den tanke, att ifrån motgång och medellöshet blifvit upphöjd till
  rikedom och rang, ty hvar finnes väl den man, hvilken vid dylika
  omständigheter, under lifvets ombytliga skiften -- icke lätt glömmer
  qvinnans högsta enda goda, hennes finkänslighet, den der en gång
  vårdslösad och förglömd, ovilkorligen måste förtvina och dö.
  
  "O! du är för hård i dina omdömmen min Thilda", utropade S. under det
  han med häftighet slöt mig i sina armar; "vore jag rik, ägde jag den
  rang, hvarom du talar, jag ville trotsa en hel verld i kärlek och
  uppmärksamhet mot dig! tror du mig; häri -- säg?" -- "Ja! ty du är
  också ej lik någon af denna verld." -- "Men Baron C., honom skulle du
  ej tro?" -- "Jag har alldrig tänkt mig något fall vis à vis honom,
  emedan jag alldrig kunde älska honom." Vi gingo härefter tillbaka till
  Friherrinnan, hvilken troligen redan saknat oss; S. med ett ganska
  upprördt sinne, till den grad hade mitt oväntade delgifvande verkat på
  honom.
  
  I dessa rader säger jag dig åter ett: farväl, från dessa kärlekens och
  sällhetens nejder; när o när! skall jag återse dem, eller härifrån
  blifva i tillfälle, att för dig tolka min lycka, och, skall hon väl,
  under dessa tider så ljuft uppblomstrad för mig, någonsin komma att
  gifva några skördar! Må väl; efter några dagar, hör du åter ifrån mig.
  
  
  
  
  S. den 3 November.
  
  
  Åter här, åter här omsnärjd af otrefnad, fåfänga och dårskap. O Gud!
  hvar äro nu de sällhetstimmar, dem jag njöt under kärlekens omgifning!
  Borta! borta! för att måhända alldrig mera återkomma. O Emilia! kunde
  jag i den djupaste vrå af verlden undandölja min varelse för dessa
  lefnadalustige plågsamma menniskor, hvilka i hvirflande strömmar,
  alldagligen hitrusa, att i utnötta phraser göra Friherrinnan sina
  välkomstöskningar; skulle jag nännas, och skulle jag af den hulda
  välgörarinnan våga utbedja mig den nåd, att ej behöfva blifva
  deltagerska i de sammankomster, hvilka så väl inom, som utom hus
  stundeligen företagas, men ack! jag är pligtig henne hörsamhet, och
  måste således Emilia, måste med ett för verlden helt och hållet slutet
  hjerta likväl dricka af dess grumlade drägg. Friherrinnan som efter sin
  öfverståndna resa känner sig ovanligt rask, föreslår redan hvarjehanda
  bjudningar, dem hon för åtnjutne nöjen, tycker sig stadsboerna skyldig;
  i följd hvaraf hon om åtta dagar tänker arrangera ett stort caffé, samt
  om fjorton, en masqueradbal, den hon redan på ----krona omnämnde, och
  hvartill en otalig mängd folk så väl lands- som stadsboer komma att
  inviteras. Jag önskar sannerligen att dessa tider lyckligen skola
  förbigå, på det ändteligen, det ljufva lugnet åter må kunna efterträda
  denna storm. Nu har jag dock fullt och fast beslutat, att ej längre
  förtiga för Friberrinnan mitt hjertas hemlighet, under hopp, att hon
  till mina, och min dyre Ferdinands önskningar icke skall neka sitt
  bifall. Den glada sorgfria Rosa är redan jemte sina föräldrar inflyttad
  till staden; äfven hon, gjorde mig i dag ett kort besök; o! den som
  ägde hennes frid! den ljufva lyckliga själen!
  
  
  
  
  Den 20.
  
  
       "Men en dröm, en tålig dröm allent,
       Var mitt svärmeri, min tjusnings verld."
  
  Huru skall jag väl Emilia! genom penndrag äga förmåga att för dig
  tydliggöra min gränslösa smärta! Anar du ej det qval jag lider, att
  ifrån den lyckligaste varelse under solen, känna smärtan i dess högsta
  vidd! -- Ser du icke huru jag med dunkla förgråtna ögon, går en brud,
  hemförlofvad åt sorgen, och åt en varelse, den min blick ännu ej
  skådat, den jag alldrig alldrig kan älska; emedan mitt hjerta evigt
  tillhör honom, hvars namn jag numera ej vågar uttala, hvars minne är
  ett brott att tänka. -- Som du ju visste, var min alfvarliga föresatts
  att upptäcka för Friherrinnan min kärlek till S. -- Jag hade i
  anledning deraf, morgonen efter det jag sednast tillskref dig, mera
  tidigt uppstigit och gick nu med väl något klappande hjerta, men likväl
  i själen glad och nöjd, att ostörd i hennes sköte få öfverlåta mina
  känslor; jag hade knappt hunnit inträda, då hon med emot mig uträckta
  armar utropade: "Ack! min Mathilda! du kommer ju verkeligen som ett
  vänligt budskap, jag har hela morgonen otålig väntat ditt uppvaknande,
  för att ändteligen en gång blifva i tillfälle för dig yppa en önskan
  den mitt hjerta länge hyst, och hvars uppfyllande kommer att göra din
  mor en himmelsk glädje, men som äfven naturligtvis helt och hållet
  beror af dig sjelf." Vid dessa ord, hvilka fullkomligt tycktes henne
  förestafvade utur mitt eget hjerta, kände jag mitt bröst liksom
  krampaktigt sammanpressas; jag behöll dock min fattning och nedsatte
  mig vid hennes vink, med spänd uppmärksamhet vid hennes sängbrädd. "Säg
  mig nu såleds först, mitt älskade barn", fortfor Friherrinnan, "älskar
  du din mor ännu beständigt med samma dotterliga tillgifvenhet, hvilken
  du en gång sade, att gjorde dig så innerligt, så öfvermåttan lycklig?"
  -- "Ja! vid Gud! lika beständigt!" -- "Nå väl, vill och kunde du för
  hennes önskningars uppfyllande, som endast och allenast åsyfta ditt
  eget väl, uppoffra, om så fordrades, några ringa fördelar, eller till
  och med flygtigt förgående ömhetsrus, hvaruppå du dock alltför osäkert
  kunde bygga din lycka, för att på hennes mera erfarna och bepröfvade
  råd, stöda din kommande framtid?" Jag kunde for smärta knappt svara:
  "ja! jag kan och vill allt, som möjligen kan tillfredsställa min
  välgörerska." -- "O! Mathilda! då kan och vill du äfven uppfylla en
  mors hjerta med himmelsk lycksalighet, du vill som min Gustafs hulda
  maka följa honom på hans lefnadsbana; du vill skänka honom din kärlek,
  din tillgifvenhet, och genom en ständigt fortfarande ömhet till honom,
  godtgöra hans mor, de lidanden hon, i så många mörka tider utstått;
  svara mig, vill du det?" -- "Ja! jag vill bjuda till", utpressade jag
  nu med en tung suck, och nedsjönk, nästan utan all känsla invid hennes
  säng, där hon nu i sin moders fröjd smekande öfver mig nedkallade
  himlens välsignelser. Derefter framtog hon ett af hennes son skritvit
  bref, der ur hon delgaf mig, hans i anseende till mig yttrade tankar
  och önskningar. Att de alla voro en följd af Friherrinnans honom
  lemnade meddelanden om mig, kunde man tydligt finna, likväl upprepade
  han åtskillige gångor deri, huru han alltid skullo anse som den
  ljufvaste lycka, att genom den älskade modrens hand, erhålla sitt lifs
  följeslagerska, så mycket mer som hans hjerta hitintills förblifvit
  fullkomligt fritt; och hoppades han således genom en sann kärlek i en
  framtid kunna förvärfva sig sin ännu obekanta men likväl högaktade
  bruds ömhet, han delgaf vidare Friherrinnan, huru i följd af allt
  detta, han vid erhållandet af mitt gynsamma svar, genast skulle lägga
  in om det afsked ifrån tjensten, hvarförutan han icke skulle hafva
  hjerta fästa sin unga maka; ty att beröfva sin mor henne, den han
  visste hon älskade lika mycket som honom sjelf, ville han alldrig. Han
  bad henne således ännu en gång att med aldraförsta delgifva honom mitt
  svar, hvarefter han ville underrätta henne till hvilken tid, hon till
  vår förening bestämdt kunde hemvänta honom. Kan du således nu tänka
  hvad jag utstod, Emilia! O nej! du kan det ej, emedan du sjelf är
  lycklig, emedan du älskar af eget hjertas val, emedan du alldrig,
  knappt till namnet lärt dig fatta motgången.
  
  Jag låg länge, under den qvalfullaste oro nedsjunken på mina knän, icke
  en enda tår kom att lindra min smärta; jag hade blott en önskan den att
  i ett nu kunna förgås; men ack! smärtan dödar ej, hon tär och gnager,
  lik vampyren, på det arma hjertat, tills det öfverfullt af sorg, men
  utmattadt på glädje, måste förtvina! Huru ofta ville jag ej följa dess
  lockande röst, och för henne i ett enda ord förklara, huru af hela min
  själ jag älskade S. Men, att beröfva henne den sällhet, jag i lefvande
  drag såg tecknad i hennes anlete, att kullstörta ett hos henne länge
  närt och nu stadfästadt hopp, att för kärlek, huldhet, vård och
  modershyllning, så ömt bevisad emot den olyckliga fattiga fader- och
  moderlösa flygtingen, lemna den uslaste otack, nej! nej! -- Jag
  uppreste mig nu med häftighet, på det icke åter den förrädiske bilden
  af honom, såsom skiljoman skulle framträda, lindade mina båda armar
  kring hennes hals, och uttalade med fast och stadig röst, den tro, jag
  som tillgifven maka till hennes son, som älkande dotter till henne
  evigt ville hålla.
  
  Friherrinnan yttrade härunder icke ett ord; hon tryckte mig endast med
  innerlighet till sitt hjerta; och jag, jag tackade innerligen Gud! som
  under en så svår stund meddelat mig ett sådant mod, och en sådan
  beslutsamhet. Ännu samma dag besvarade Friherrinnan, Baronens bref, i
  det hon å mina vägnar meddelade honom mitt vänliga antagande af hans
  anbud. Jag hade med temmeligen ståndaktighet genomlefvat evigheten af
  denna dag, åtminstone hade ingen enda tår derunder förrådt hvad jag
  kände, men, huru förtrolig blef deremot natten med min smärta, huru
  tyst och trogen emottog ej hon i sitt sköte hvar suck, hvar lidelse den
  tolkade. Äfven han, för hvilken de alla sändes, blef genom ett långt
  bref, det första och det sista, i ord, dem helt och hållet min känsla
  uttalade, underrättad om huru grymt mitt öde sig förbytt, huru han,
  evigt endast han, till min sista suck skulle äga min osvikliga trogna
  kärlek, ehuru jag af pligten uppfordrades att försaka allt, som kunnat
  göra mig lifvet ljust och gladt. Att han vore öfvertygad om min tro,
  vore sluteligen det enda band som härefter kunde fästa mig vid lifvet,
  och hvarförutan, det verkeligen skulle blifva mig en mörk fasansfull
  graf. Att dessa rader blefve de enda som någonsin skulle vexlas oss
  imellan, derom bönföll jag nu med hjertlighet, och ville jag äfven i
  uppfyllandet af denna önskan finna hans tillgifvenhet, och fortfarande
  vänskap for mig. Förmiddagen efter denna genomvakade natt, förde jag
  under någon skällning, till Friherrinan detta couverterade men
  oförseglade bref, i det jag bad henne, då bud skul le yppas till----
  krona, sin ägare tillhanda afsända detsamma. "Till S.", sade
  Friherrinnan, i det hon kastade ett öga derå, "och oförsegladt? Se här,
  jag håller just äfven på all med posten till honom afsända ett bref,
  för att lemna honom några uppdrag dem jag vid min afresa glömt,
  försegla länge ditt." Härvid sköt hon lack och ljus till mig. Jag ville
  gripa efter sigillet; "kors! du har ju din ring på dig, då vill du väl
  ej betjena dig af andras namn -- skynda nu." -- Jag såg på henne, och
  förseglade sluteligen brefvet med min egen ring. "Se så", skämtade
  Friherrinnan, "det innehåller väl någon begäran om ett eller annat af
  hans sköna sångstycken, kan jag tänka, eller också någon varning att ej
  rida Sultan, eller huru? men, gif hit", och nu förseglades det med
  ögnablickets hast inneslutet i hennes eget, hvarefter betjenten i
  flygande språng ilade att inlemna detsamma å stadens post-contoir. --
  Det stora caffét försiggick under mycken ståt, några dagar derpå;
  hvilket tvång denna, så väl som hvarje tillställning beredde mig, kan
  du väl tänka. -- Friherrinnan, med sin eljest så ljusa blick, är likväl
  nu fullkomligt blind för de lidanden jag erfar; hon ser i mina affällna
  bleka drag endast en följd af den vanliga brudsorgen, hvilken hvarje
  flicka nödvändigt måste röna. Menniskorna voro sig lika, så väl den ena
  som den andra, äfven så min lilla Rosa, i tillgilvenhet för mig.
  
  Morgonen af masqueradbalen inträdde Friherrinnan med glädjestrålande
  anlete i mitt rum: "se här min älskade dotter", yttrade hon i det hon
  till mig framräckte ett sirligt bref; "och här", nu lade hon under
  moderliga tårar en gyllene ring på mitt finger, "förlofvar jag dig på
  mitt moders-ord, med: troheten, ömheten och redligheten; denna, sänder
  dig min Gustaf, Gud välsigne edert förbund!" Jag sjönk till hennes
  bröst. Brefvet innehöll de varmaste tacksägelser, och försäkringar,
  tecknade af Baronens egen hand; att de skulle gjort min lycka om jag
  med någon slags ljummare känsla, kunnat uppfatta dom, vill jag väl
  medgifva; nu deremot drogo de kring mitt hjerta en isskorpa den
  Friherrinnans ömhet forgäfves sökte smälta. Mot aftonen då
  gästerna voro samlade, offentliggjorde Friherrinnan min förlofning med
  hennes son, Baron Gustaf Ferdinand Y. -- Gud! hade hon åtminstone i
  sitt ovetande, uteslutit det sednare namnet, hvars oförmodade
  upprepande åter höll på att beröfva mig min, med så mycken svårighet
  tillkämpade fattning. -- Jag hade verkeligen icke af brefvet
  fäst mig vid det i famillen allmänt antagna namnet, hvilken troligen
  skulle gifvit det sitt enda interesse. Huru plågsamma de otaliga
  gratulations-upprepningarne föreföllo mig, anar du väl; jag tackade
  himlen då den förskräckeliga samlingen, i de för omklädning upplåtne
  rummen, änteligen drogo sig undan, hvarunder äfven jag fick tillfälle
  att hemta nya krafter. Balen var mycket brillant, masquerne täflade i
  lux och dyrbarheter; man såg här icke flere än högst fem à sex åldriga
  fruar, hvilka icke buro mask. Som jag icke gärna ensam, ibland denna
  skara kunde förblifva omaskerad, begagnade jag, med Friherrinnans
  tillåtelse, mig endast af en tät svart slöja, hvilken tillika med en
  svart underklädnad fullkomligt dolde, så väl det minsta af mina
  anletsdrag, som figur. O! huru väl fann jag mig ej i denna mörka
  svepning, hvilken så sannt öfverenstämde med känslan i mitt inre. Efter
  ett par contradanser, dem jag ej dansat, närmade sig mig en svart
  domino, samt anhöll om den kommande dansen; men, som jag alldeles icke
  ärnade dansa, gaf jag honom ett bestämt afslag. -- "Ni afslår dock ej
  den hjertliga lyckönskan en upprigtig vän vågar göra er, Mamsell
  Sommer!" återtog masken, "måtte ni ernå all den sällhet jag så varmt
  öfver er nedkallar, och den jag endast åt er såsom Baron Y:a lyckliga
  brud, med lugn och sann tillfredsställelse kan önska." -- "Jag tackar
  er af allt hjerta, Baron C.", utsade jag med något staplande röst. "Att
  denna önskan är upprigtig känner jag i djupet af min själ, Gud gifve
  den endast måtte uppfyllas!" -- "Huru kan väl en lycklig brud draga
  annat i tvifvel", utsade nu med tydlig röst, en bakom mig stående mask,
  i purpurröd gyllenestickad domino; "får jag lof att dansa med er
  nästkommande dans, Mamsell Mathilda?" Gud! hvilkens röst igenkände jag
  ej bestämdt i den, hvilken sednast tilltalat mig; jag förmådde af
  förskräckelse knapt svara; "sorgen dansar ju ej." -- "Åh!" återtog
  masken ironiskt, "sorgen glömmer oftast sin sorg, i synnerhet då den är
  tillskapad; vill ni verkeligen icke vara så god och dansa med den
  resande gratulanten en enda quadrille? för att ännu en gång upplifva
  ett det sista sönderslitande minnet af hans lycka på ----krona." --
  "Gud! Ferdinand! också du? vet då att den verkliga sorgen känner evigt
  sin saknad, glömmer alldrig under sina tärande qval, den hvars
  misstroende i hennes hjerta omvred smärtans dolk. Nej! sorgen känner
  sannerligen icke lifvets glada dansar." Jag hade för hela verldens goda
  icke längre kunnat qvarstadna i den bullrande salonen, och hastade nu
  derföre i min sängkammare der jag bortgret flere timmar. Jag skulle
  just, dertill föranledd af en häftig hufvudvärk, uppstiga ifrån min
  plats, för att hos Annette anhålla om något ättika, då jag med den
  grufligaste förskräckelse varseblef, stödd emot dörren, och belyst af
  det matta sken som det ensamt brinnande ljuset spridde, samma röda
  Domino, i hvilken jag trodt mig igenkänna S. -- "Förskräcks ej för din
  älskling, Mathilda", uttalade med låg röst den välkända stämman,
  nalkades mig med ilande steg, och sjönk, förrän jag det kunde hindra,
  med aftagen mask, framför mina fötter. "Förlåt din Ferdinand", hviskade
  han nu, i det han i sina armar häftigt omslöt mig, "att han icke kunnat
  afhålla sig ifrån sällheten af att se dig. Förlåt, att han i afton så
  svårt sårat ditt hjerta; lofva honom, att icke sörja, ty kanske skall
  ännu glädjens sol komma att lysa oss. O! lemna mig detta löfte så
  troget, som jag villfar din begäran, att icke med en enda rad smärta
  ditt sinne. Lofvar du mig det? Jag medtar nu detta löfte; behåll
  deremot du detta hvilket skall påminna dig mig; och nu farväl! jag res
  i ögnablicket." Vid dessa ord slöt han mig ännu en gång till sitt
  bröst, tryckte en kyss på mina läppar och ilade utur rummet. Drömde
  jag, eller var ja vaken, var det verkeligen min outsägligt älskade
  Ferdinand, af hvars armar jag nyss så huldt omslutits? Ja! hans
  qvarlemnade gåfva, ett skönt och honom fullkomligen likt portrait
  hvilade ännu i min hand, och förvissade mig således tydligen derom, att
  min syn ej varit någon villa. Gud! med hvilken hänryckning tryckte jag
  ej den döda bilden till mitt hjerta; huru många tusende kyssar slösade
  jag ej på de älskade dragen; i deras betraktande glömde jag helt och
  hållet allt mig omgifvande, tills jag änteligen, trött af tårar och oro
  mot kl. tolf djupt insomnade. Emot fyra väcktes jag af Annette, hvilken
  högeligen förundrad att finna mig hvilande på mitt rum, berättade huru
  Friherrinnan, ständigt upptagen af bestyr för fèten, icke förr än just
  nu saknat mig, huru man nu först en hvar rustade sig till soupéen, och
  Friherrinnan således afsändt henne att i mina rum efterleta, och
  afhemta mig. -- Jag kände vid det försök jag gjorde att resa mig upp,
  mitt hufvud angripet af en så våldsam värk, så det hade varit mig
  alldeles omöjligt att vidare inträffa bland societén, hvarföre äfven
  Annette, sedan hon med eau de cologne och ättika, hjelpt mig att badda
  hufvud och tinningar, åter lemnade mig i ro. Först emot kl. 9 vaknade
  jag utur den djupa sömn, hvari jag efter Annettes bortgående forfallit,
  och kände till min tillfredsställelse, mig af den åtnjutna hvilan
  ganska stärkt. Friherrinnan, hvilken öfver min opasslighet varit högst
  orolig, och som redan flere gångor under min sömn låtit efterse mitt
  tillstånd, blef nu af mitt personliga inträdande till henne, åter
  lugnad. Hon berättade mig der efter, huru hennes gäster först emot
  klockan 7 skingrats, sedan med den största liflighet dansen under hela
  natten fortfarit.
  
  Sedan äfven Friherrinnan på förmiddagen uthvilat, företogs på
  eftermiddagen under hennes egen tillsyn, den vanliga efterstädningen,
  rengörandet och undanförandet af silfver, kristaller etc, putsning af
  speglar, kronor och dylikt, under hvilket oroliga stök jag således i
  mitt rum öfverlemnades fullkomligt till mig sjelf. Min ljufvaste och
  ständiga sysselsättning blef härunder betraktandet af dens bild, vilken
  för evigt var förlorad för mig, ty, det bedrägliga hopp, hvarmed han,
  så alltför fålängt sökt dåra, så väl sitt eget, som mitt hjerta, måste
  ju för alltid ifrån min själ förjagas; var jag ej med synliga band och
  med hela verldens kännedom, smidd vid en, af mitt hjerta snart sagt
  afskydd varelse; ägde icke hon, mitt sjelfgifna, orubbeliga löfte,
  hvilket endast döden kunde lösa. Hvar fanns då för mig mera något hopp?
  o! begick jag icke redan ett fel genom emottagandet af den dyra bilden;
  var icke dess ständiga och älskeliga betraktande ett grymt brott emot
  den tillgifvenhet jag med en så dyr ed förpligtat mig till Baronen!
  Mitt fasta beslut blef nu, att till lugnande af mitt samvete, ehuru
  tillika mördande för mitt hjertas sista glädje, så undangömma
  portraitet, att min blick, om äfven till lindrande af den största
  smärta, alldrig skulle komma att nå de älskade dragen, hvarefter jag
  under strömmande tårar, inhöljande bilden i flerdubbla papper,
  sluteligen nedlade paquettet i en liten, ständigt tillsluten
  byreaulåda. -- Nu kände jag mig lättad, och gick att efter detta
  glädjens begrafvande åter uppsöka Friherrinnan. -- 1 går och i dag,
  hafva hennes tankar allenast upptagits af tillrustningen för den
  blifvande föreningen; som vanligt afser hon ingen kostnad, ehuru stor
  den än må vara, emedan hon önskar det hennes sons bo, skall blifva
  propert och elegante. -- För att som hon säger: fägna så väl sig sjelf,
  som mig, har hon redan till den 5:te Maj (min födelsedag) bestämt vårt
  bröllop. -- Rosas är äfven till den 4:de, hennes samma dag infallande
  namnsdag, utsatt. -- Vår bröllopsdag! hu! vid blotta tanken härpå isas
  verkeligen mina lemmar.
  
  
  
  
  Den 1 December.
  
  
  Snön yr i hvirflande flockar utanför mina fönster, och tyckes med
  friskt mod under vindens hemska sång, vilja dansa höstens sluteliga
  dödsdans. -- Huru kalla kännes ej redan vindens ilar, huru kall hela
  verlden i kring mig! -- O! hvad jag längtar efter dig! Emilia, för att
  ännu en gång vid ditt hulda bröst, få värma mitt äfven redan stelnande
  hjerta.
  
  Du tror väl min vän, att jag gråter och klagar nu, som förr, öfver
  förlusten af mitt hjertas vårdagar! o nej! icke en enda tår fugtar mer
  mitt öga; de äro alla, dessa vekliga bevis på svaghet och vankelmod, af
  mitt förnuft förviste i evig landsflygt. -- Jag spelar, jag sjunger,
  jag dansar; -- jag till och med skämtar ibland, och i synnerhet i
  sällskap, ty, jagar ju en blifvande, i lycka afvundsvärd svärdotter
  till Friherrinnan Y. en naturligtvis såsom högst lycklig ansedd, firad
  och fjesad brud till Baronen! Huru skulle jag väl i Friherrinnans egna,
  eller i verldens ögon, på hvilka hon gör icke ringa afseende, genom
  yttrande af sorg, nännas beröfva henne den tillfredsställelse, hon i
  känslan af att hafva heredt min sällhet så ljuft njuter. Jag sömmar
  således nu i kapp med Rosa, i rödt och blått, gult och grönt, med ett
  ord i alla lifvets ljusaste färgor, till min Fästman Baron Y. en
  prydlig tabatier, hvarå glädjens rosor i skön förening muntert vexla
  om. -- Julaftonen, den milda, fordom äfven för mig fridbådande, nalkas
  ju med snabba steg, då ju vanligtvis man till den, hvilken ligger ens
  hjerta kärast, och ens tanke närmst, finner fröjd uti att lemna något
  litet minne. -- Friherrinnan har nu, oförmärkt likväl, uppmanat mig
  till denna lilla uppmärksamhet emot Baronen, hvarföre du äfven kan se
  timme efter timme på, mitt arbete nägon ny knopp, eller friskt
  lefvande blad slå ut. Dessutom, stjäl jag mig ännu, och det sker så
  gärna, till ett annat arbete, nemligen ett par i tapisseri sydda
  gungstols-öfverdrag, till min älskade mor; de skola ofta påminna henne
  om mig, det vet jag äfven derföre, att sjelfva platsen alldageligen af
  henne begagnas. Mönstren dertill äro oändeligen vackra, och föreställa:
  det ena, Jesu födelse i krubban, och det andra: hans tåg, jemte Joseph
  och Maria till Egypten. -- Jag njuter verkeligen på förhand, af den
  fägnad denna gåfva skall bereda Friherrinnan, emedan jag vet henne
  högst svag för smakfulla tapisseri-arbeten. -- Rosa! det jolrande
  muntra barnet, virkar under sång och qväden in både silfver och guld, i
  långa sköna kedjor till sin älskade! hvars namn likaså troget leker på
  hennes läppar, som hans bild djupt tyckes inpräglad i hennes själ; och
  för all med så mycket större täflan kunna fortskrida på dessa arbeten,
  hafva vi härunder beslutat, att turvis hos hvarann tillbringa våra
  arbetsstunder, hvilka också äro de enda jag med sann njutning vet
  värdera, och som dertill Gudskelof, under dessa återstående julveckar
  så bestämt komma att upptaga min tid, så alla lustbarheter och nöjen,
  nödvändigt derunder måste åsidosättas. Huru ofta sväfva ej mina tankar
  under denna eviga enformighet bort till dig! och huru tusende gånger
  suckar icke mitt hjerta efter att helst med en enda rad af din hand,
  blifva lisadt! Verkeligen vet jag ej, hvarifrån jag nu tagit det så
  säkra hopp, att rätt snart se denna min varma önskan uppfylld. O! måtte
  jag dock deraf icke svikas.
  
  
  
  
  Den 10 Januari.
  
  
      Silfver och gull!
      Kistorne full;
      Men uti hjertat det arma.
      saknaden varma!
  
  Den tjugundefjerde December hade knapt ruskat sig till intåg, då den
  uppmärksamme brudgummen till sin brud, uti guld, dyrbarheter och
  genteliesser, ordentligt lät sina känslor öfverflöda. Verkeligen stodo
  redan vid mitt uppvaknande, uppradade på mitt nattbord, och inlagdt i
  sina prydliga lådor och paquetter, gyllene armband, halskedjor,
  smycken, örprydnader m.m., hvilka med sina skimrande ädelstenar,
  infattade i det renaste guld, visserligen voro ganska vackra att åse.
  Sidentygspackor, den ena dyrbarare än den andra, voro i höga rader
  uppstaplade öfver hvarandra, icke en enda nipp eller behöflighet, ja
  väl för en drottning, saknades ibland detta öfverflöd. Med en lätt suck
  öfverflög mitt öga allt detta, jag vågade ej låta den tala ut, eller
  gifva den ett mål för sin flygt; men påklädde mig blott med
  skyndsamhet, samt hastade in till Friherrinnan, hvilken med öppna armar
  emottog mig. Här afbördade jag nu för henne min tacksamhet i så
  hjertliga ord jag någonsin kunde, men, hvilken hon dock på intet vis
  emottog, emedan hon på samvete påstod sig icke till ringaste del vetat
  af detta, sin Gustafs föranstaltande. Hon var obeskrifligt glad hela
  dagen. Emot klockan sex, anlände Majorens, jemte Baronerne C., hvilka
  såsom Friherrinnans slägtingar voro inviterade att hos henne spisa
  julgröt. Aftonen förgick under temmelig trefnad, hvilken den muntre
  Majoren med sina bizarra infall, ingalunda bortskämde; och hade jag
  endast ägt sinne för skämt, hade jag visserligen i den utstofferade
  blomsterprydda Fröken Doll, funnit rik anledning dertill.
  
  Julklappar ordentligt haglade öfver oss under soupéen, ingen såg sig
  härvid lottlös, så företänksamt hade Friherrinnan tillställt allt.
  Ibland alla de många äfven jag erhöll, fäste i synnerhet tvenne af dem
  min särdeles uppmärksamhet; den ena bestod i ett grönt silkesnystand,
  hvilket på samteliga närvarandes anmaning, afnystadt, inneslöt ett
  litet på en grön snodd hängande genomskinligt hjerta, bekransadt med
  det utsöktaste bladverk, samt inuti, på ena sidan af boetten i
  guldbokstäfver: den 17 Nov. evig trohet, på den andra: den 5 Maj, min
  lyckas dag! Utanskriften å couveret var, och förblef mig fullkomligt
  obekant. Den andra gåfvan var ett litet skönt etui, innehållande af
  masivt guld, och i utmärkt arbete: fingerborg, sax, pennknif,
  nålfoderal, pryl, ett par de sirligaste nyst-stjernor, samt en gyllene
  korkad kristalflaska. Utanpå dettas foderal, upptäcktes med förgyllda
  bokstäfver i gris de lint maroquin, intryckt orden: _af den renaste
  vänskap!_ min blick ilade ovilkorligt öfver till C., hvilken med
  nedslagna ögon härvid häftigt mumsade i sig en stor tårta. "Jag vet väl
  ej", stammade, jag med en tillbakatryckt tår, i det jag åter i sitt
  Couvert invecklade etuiet, "hvem jag egenteligen har att tacka för
  denna prägtiga skänk; men att den med ett äfven rent, och dertill
  innerligt samt varmt hjerta emottages, vill jag dock försäkra den
  vänlige gifvarn." C. öfverfor nu, liksom för att borttorka värmen,
  hvilken så plötsligt uppstigit på hans panna, sitt ansigte med sin fina
  näsduk; att likväl den förrädiske tåren i hans öga, i ögnablicket derpå
  frambröt, varseblef dock troligen ingen annan än jag.
  
  Sedan man nu alla åtskiljts, införde mig Friherrinnan i mitt rum; o!
  huru älskande visade sig här hennes hjerta, i de ofantliga packor af
  superfina lärfter, duktyger och parkumsbingor hon under den tid vi
  tillbringade vid bordet, låtit hit inbära. "Se här min älskade",
  yttrade hon, "detta blir min bästa julskänk till dig. Gud gifve dig
  lycka med alltsammans." Kan du fatta Emilia, hennes hjertas rikedom. O!
  den är outtömligare än den timmeliga och synliga hon besitter. Men nu,
  till dig sjelf, och mig. Min glädje, ja, min snart sagt ursinniga
  glädje, vid emottagandet af det bref jag på den första dag af detta nya
  år ifrån min själs syster erhöll. Du är Wilhelms lyckliga maka, o! huru
  öfverraskad blef jag ej af den ljufva underrättelsen. Ser du, känner du
  ej, huru öfver all tanke jag deröfver glädes; huru deltagandet i din
  sällhet är den sol, hvilken nu sprider lust och lif i min varelse. Jag
  har då ett foremål, till hvilket min tanke med begärlighet får ila;
  hvad jag tackar himlen, som under all min motgång gifvit mig denna rika
  anledning till fröjd. Och, just sjelfva Julafton, då jag i synnerhet
  så innerligt tänkte på dig. O! du lyckliga Emilia! din Julklapp
  öfvervägde i dyrbarhet alla i verlden; men, du vet väl äfven mer än
  mången annan, med hvilken fallet ej var detsamma; skatta denna rara
  gåfva. -- Och, du får vistas och bo, med ditt hjertas vän, så nära
  intill dina föräldrar; hvilken glädje måtte du äfven derigenom erfara;
  tvenne mil, de äro ju att betrakta som ett intet hvarunder ni, i kärlek
  få toura med påhälsningar hos så väl svär- som egna föräldrar. Ja! jag
  gratulerar dig af allt hjerta min älskade lilla Fru Pastorska, och
  skulle med ett gladare humeur sannerligen ej underlåta uppmana dig, att
  i visthus, mjölkkamrar och bodar insamla, såsom i synnerhet trefliga
  Presthustrur anstår, så många skinkstycken, smörbyttor, limpor och
  ostar, du och din hjertans kär, möjligen i ert bo kunna använda. Jag
  föreställer mig hvad du, jemte honom, lik "Frithiof med sin Ingeborg"
  skär många runor i isens famn, på den herrliga friska och frusna våg
  mellan B. och det trefliga Svanevik. Släföret här är redan ypperligt
  och isarne säkra, huru skall allt detta ej då vara hos eder. Den
  välkända klangen af de liflige bjellrorne, hvilka här stundeligen
  höras, påminna mig så tusende gånger om våra muntra färder der borta!
  O! dessa minnen! dessa minnen!
  
  Att detta nya år gifvit rika anledningar till besök, och återbesök
  gissar du troligen; likväl äro till min innerliga tillfredsställelse de
  sednare å Friherrinnans sida snart sagt alldeles eftersatte, af orsak
  det hon ännu icke vågat blottställa sig, för den inträffade årstidens
  kyla. Vi läsa således, då ej främmande derifrån hindra oss, de långa
  vinterqvällarne igenom, för hvarann någon utvald lecture, den Baron C.
  alldrig uraktlåter att anskaffa, eller spelar jag för Friherrinnan
  några större stycken, hvarunder hon vanligen gör sin promenade längs
  rummet. Äfven upptages många timmar med återkallandet af min barndom,
  och mina föräldrar, vid hvilka ämnen Friherrinnan med särdeles
  uppmärksamhet fäster sig, och, till hvilka hon till och med ofta leder
  min tanke. Huru njutningsrika dylika stunder för mig äro, föreställer
  du dig säkert. Sålunda förgå under stilla enformighet mina dagar; icke
  ett ljud, ej en hviskning ifrån fjerran orter, hvilka till mitt hjerta
  kunde tala tröst. Allt är tyst och dödt, endast saknaden lefver, hos
  mig förevigad!
  
  
  
  
  Den 20.
  
  
  Att sorg och glädje, löje och alfvar, under lifvets pröfningar ständigt
  omväxla, är ju så vanligt, men att jag Emilia! under djup känsla af
  bekymmer och lidelser, så af allt hjerta, och åt ett högst intet kunnat
  öfverlemna mig till, om ock endast en ögonblicklig fröjd, skulle jag
  dock ej trott. Dock, som ju intet intryck, af hvad beskaffenhet det än
  vara må, hos mig ägt, eller någonsin kommer att äga rum, deraf icke du
  fått del, vill jag äfven, om ej för annat så, för att ett ögnablick
  åter med dig kunna tala skämtets språk, delgifva dig följande comiska
  tilldragelse. Som du vet, blef jag genom Friherrinnans godhet
  öfverhopad med öfverflödigheter af linnelärfter etc. Att dessa, för att
  ändamålsenligt kunna begagnas, äfven skulle fördelas, tillklippas och
  förfärdigas, blef tydligt. Friherrinnan som icke äger någon kärare
  tanke, än förberedandet, och tillrustningen af min utstyrsel, hade
  redan åtskillige gånger allvarligt yrkat på hemtagandet af några
  personer, hvilka i sömnad skulle blifva mig behjelplige; vid hvilket
  anbud jag likväl länge nog, icke ägt styrka fästa vigt. -- Jag hade nu,
  under flere dagars ständiga stillasittande, ådragit mig en plågsam
  smärta i bröstet, hvilken Läkaren, på Friherrinnans förfrågan bestämdt
  till -- skref brist på rörelse; hvarföre Friherrinnan med hans
  tillstyrkan, under välmening föreskref mig dageliga utfarter. --
  Händelsen fogade att just samma dag en mycket mild väderlek inträffat,
  hvaraf jag ju ovilkorligen skulle draga nytta. -- Och för att vinna ett
  dubbelt ändamål, föreslog mig nu Friherrinnan att i en by, belägen en
  timmes väg ifrån staden, uppsöka tvenne personer, hvilka för sin
  utmärkta linne-sömnad kommit i rop, och hvilka friherrinnan nu önskade
  att för min räkning accordera. -- Nå väl, på befallning framkörde kl. 4
  eft. midd. Friherrinnans kusk, en brutal, ryde men i sina åligganden
  oumbärlig person, hennes eleganta Souflette, hvari jag väl inpälsad och
  kringbäddad af fällar samt kuddar satte mig. -- Under friskt traf bar
  det af genom stadens långa gator, och sedan landsvägen framåt,
  hvarunder mina tankar ovilkorligt återfördes till den tid jag, ännu
  lycklig och full af hopp, sednast färdats denna väg. -- Jag hade så, på
  klingande före, åkt ungefär en half timme, då jag utur mina fantasier
  plötsligt uppväcktes af kuskens temmeligen ociviliserade utrop.
  "Nå f--n." I samma anda oarticulerade ljud, läto ur hans sträfva strupe
  i allt vidare fortsättning höra sig, hvilka sluteligen upplyste mig om
  förhållandet. Skrufven, hvilken fasthållit tistelstången, hade så
  tvärt, och för ögonblicket ohjelpligt afbrustit, så, i brist af rep,
  eller fimmerstänger, ingen dager sågs, att komma någon väg vidare. Hvad
  var att göra, alla försök att basta och binda, borttog endast tiden och
  såleds återstod mig, att med tålamod afbida kuskens återkomst, sedan
  han ridande återvände till närmsta torp, för att derifrån erhålla det
  behöfliga. Du skulle sett mig, Emilia, skuffad åt sida, utan hästar
  eller karl midt på landsvägen; en bedröflig, men tillika löjlig syn;
  först lopp bloden med ohämmad fart upp och ned i mina ådror, hvarunder
  jag i häftigheten utbrast i ett förgrymmadt brummande öfver den oblida
  händelse som skulle skicka mig till landsväga-vakt, tills sluteligen
  vid betraktandet af mitt öde, jag utbrast i ett ovilkorligt storskratt.
  Under det jag sålunda vid allt tilltagande munter sinnesstämning, i ro
  eftertänkte mitt läge, varsnade jag något som i skymningen småningom
  närmade sig mig. Det var en kursläde med isittande Herre och Fru.
  Emotseende deras förvåning vid mitt möte, drog sig min mun ånyo till
  det innerligaste skratt, hvilket jag i utbyte mot hela verldens goda,
  ej mägtade återhålla. Hvad jag anade inträffade. Slädan stadnade midt
  emot min, först nedsteg dess kusk, närmade sig så försigtigt, som
  skulle de argaste marodörer legat i bakhåll, eller släden varit
  uppfylld af pest och smitta, tittade sedan varsamt in, samt utropade,
  då han ingen fara fann: "Hä! nog sitter där ena." -- "Hvad är?" spordes
  ifrån den nyss anlände släden; karlen vandrade tillbaka under förnyadt
  upprepande af: "Där sitter ena", då i detsamma dess Herre förfogade sig
  utur sin släda, samt närmade sig min. Såsom tvenne gamla bekanta,
  hvilka helt oförmodadt träffas, helsades nu i vänlighet på, frågades
  och svarades tills hela den fatala händelsen till punkt och pricka var
  utredd; den vänliga Frun i slädan, lät äfven åka sig närmare, på det
  ömsesidiga meddelanden och conversation, ogeneradt kunde för sig gå.
  Oaktadt alla mina böner om deras resas fortsättande, kunde de icke
  öfvertalas att lemna mig, förr än mitt ridande bud hann återkomma;
  hvilket icke heller dröjde alltför länge; och sedan jag, fullkomligt
  tryggad för inträdande recidif, åter kunde begifva mig till vägs,
  skiljdes jag med sann erkänsla ifrån dessa verkeligen godhjertade,
  välsinnade menniskor. -- Friherrinnan roade sig vid min återkomst,
  äfven rätt godt åt mitt inträffade äfventyr, särdeles som hon, i
  anseende till den högst milda väderleken samt mitt åtnjutna goda
  sällskap, trodde mig af detsamma ej hafva lidit någon mehn.
  
  I morgon inträffar här, det stora bröllopet hos Öfverste Z., hvilket
  skall försiggå rätt högtidligt. Vigseln kommer att ske uti Bataillonens
  varma kyrka, dit bruden jemte sin slägt och öfriga vittnen, blir
  åtföljd af tolf hvitklädda tärnor. Och som äfven jag, (ehuru i anseende
  till den ringa bekantskap oss emellan ägt rum, nog oförmodadt) kommer
  att höra till dessa sednares antal, blir jag i tillfälle efter
  bröllopet, utförligare beskrifva dig tillgången dervid.
  
  
  
  
  Den 10 Februari.
  
  
  Oaktadt upptagen af ständiga sysselsättningar, så väl själlösa, som
  själapinande (du min Emilia! vet ju hvari de sednare egenteligen
  bestå), vill jag dock uppfylla mitt dig gifna löfte, och för dig
  beskvifva förloppet af det gentila bröllopet. Som jag omnämnde,
  försiggick vigseln kl. 2 eft. midd. uti Bataillonens väl decorerade,
  och för tillfället upplåtne kyrka, hvilken, oaktadt dagsljuset,
  upplystes af oräkneliga vaxljus, och der den unga bruden, skön som en
  engel, och omringad af sina tolf rosenkransade Jungfrur, invid sin
  ståteliga brudgums sida, af stadens Prost emottog himmelens
  välsignelser. -- Efter vigseln, tog den förtjuste nygifte mannen sin
  sköna bruds arm; en hvar af de tolf brudsvennerne likaså hvar sin
  kringstående tärnas, hvilken lätt igenkändes medelst olika blommor
  parvis utdelte till svenner och tärnor, hvarefter dessa, åtföljde af
  det öfrige sällskapet, i sina väntande equipager begåfvo sig tillbaka
  till brudgården.-- Här intogs nu under pukors och trumpeters ljud, en
  dundrande middag, hvarvid skålande, hurrande och jubilerande ej
  saknades. Klockan var närmare till 7, då stolarne ändleligen skötos
  ifrån bordet samt till omklädning för balen utan ceremonie, en hvar
  småningom aflägsnade sig. Klockan 9 samlades man åter då den unga
  bruden ifrån sin prägtiga hvita sidenklädnad, gjort ombyte emot en
  skimrande hvit silkestygs, hvilken med en girlande af fina ljusröda
  bouquette-rosor, fästad 3/4 aln nedifrån, omslöt hela kjorteln. I
  hennes yppiga lockar vaggade en enda frisk, ros, hon var till
  hänförande skön att se. Enligt öfverenskommelse hade äfven alla
  brudjungfrur förbytt sina spetstygsklädningar till ett slags randigt
  gaze, hvilka de, prydde likaså med en enda i locken fästad blomma, sågo
  rätt behändiga ut. Balen varade till ljusan dag, och var ej så ledsam,
  jag föreställt mig. Efter soupéen, hvilken bestod af endast fyra
  rätter, men deremot otaliga sorter sylter, konfekturer, frukter och
  rariteter, skulle kronan, enligt gammal plägsed, dansas af bruden.
  Sedan hon, med väl förbundna ögon gjort sin tour ikring ungdomen,
  hvilken likaså mangrant befants med forbundna ögon, ilade hon med öppna
  armar att på mig, verkeligen på mig, vältra sin kronas tyngd. Jag vet
  ej hvarifrån den ångestfulla aningen, att just jag skulle blifva dess
  mål, kort förut påflugit mig, så, vid dess obarmhertiga verkställighet
  till allas mig omgifvande förvåning, mina läppar ovilkorligt utpressade
  ett lifligt utrop: "o! för Guds skull nej! nej!" -- "Å ja, min lilla
  Friherrinna, du måste bära den, derföre gifves ingen pardon", yttrade
  nu under hjertligt skratt den muntra bruden, hvarunder jag, mött af
  Friherrinnans blick, i min förvirring med stammande röst sökte bevisa,
  huru mycket säkert, ja bestämt, Rosa B., förr än jag, skulle komma att
  begagna sig af en dylik. Denna korttänkta förklaring, togs emedlertid,
  till min lycka tillgodo, hvarvid man ännu blott skämtande öfver
  flickornas vanliga pryderie; och dermed slapp jag för denna gång, min
  ledsamt iråkade förlägenhet.
  
  Dagarne efter denna, upptogos vidare af baler och tillställningar för
  det unga paret, hvarvid den unga Grefvinnan i skönhet och älskvärdhet
  verkeligen var oöfverträfflig. O! hvilken sällhet måtte dessa varelser
  röna, som sålunda sett sitt hjertas önskningar uppfyllde; som med hela
  sin själ kunna instämma i det löfte om kärlek och tro, de i den
  högtidliga stunden inför Allfadren flägga. Lyckliga Amelie! lyckliga
  Rosa! och lyckliga i alla alla! som under dylika himmelska känslor
  kunnen slutas, till edra älskades bröst, och som upprigtigt kännen att
  edert lifs följeslagare, äfven utgör edert lifs skönaste glädje! Men!
  -- hvar irra åter mina tankar? hvilket är målet för deras ständiga
  flygt? bort, bort, i vågen ju icke hyllas af mitt hjerta, i måsten,
  måsten ju derifrån för evigt förvisas.
  
  
  
  
  Den 3 Marti.
  
  
  Nyss hemkommen ifrån en par dagars vistelse hos Rosa, hvilkcn hjertligt
  bedt mig, att med ett litet arbete, tillstäldt för R., blifva sig
  behjelplig hastar jag åter att med några rader göra dig en, om än
  alldrig så flygtig påhälsning. "Har du väl under dessa tider ock tänkt
  på mig", frågar du väl Emilia. O! ofta, ofta, ehuru verkeligen min tid
  under de sist förflutne veckor, så helt och hållet egnats Rosa, så jag
  åt dig, och mig sjelf, icke hunnit offra en minut. -- Att ingen af
  Rosas vänner, börjande med Grefvinnan A., ifrån förtroendet att på det
  silfverhvita brudtäcket få lemna ett minne, ville uteslutas, kan du väl
  gissa, hvarföre Rosa af R. ifrigt uppfordrad att skrida till
  förfärdigandet deraf med fleres vår tillhjelp beredde sig till arbetets
  iordningställande, samt för några dagar sedan lyckades se det
  fullbordadt. -- Äfven i går slöts bearbetandet af en till R. bestämd
  gåfva med hvilken Rosa, i flera veckor sysselsatt sig och till sin, om
  Söndag inträffande första lysning önskade se slutad, hvilket arbete för
  att af handtverkare till nämnde dag hinna fullfärdigas, fordrade en
  liten vice-hjelp. -- Presenten består i en mästerligt vacker
  portfenille, hvilken i hoppet att vinna sin blifvande ägares tycke, nu
  utgör gifvarinnans innerliga fröjd. -- "Du är dock rigtigt obegriplig
  Mathilda", sade i går eftermiddags Rosa, under det på det ännu
  ofullbordade arbetet, hon flitigt förde nålen upp och ned, "som icke
  beständigt sjunger, ständigt dansar, såsom jag, ständigt talar om din
  älskade Baron. -- Vet du, jag kan verkeligen icke en minut låta bli att
  tänka på R. och ville i hvarje ögnablick äfven tala om honom, endast
  jag dertill, för er andra ägde courage. Jag vet ju då i verlden
  ingenting skönare och gudomligare än min R., ingenting högre och
  bättre; och kan ej låta bli då han håller mig sluten i sina armar, att,
  'ehuru det väl ej lär vara så alldeles rätt', säger mamma, flere gånger
  i minuten låta honom taga af mig de aldrahjertligaste kyssar." -- "Såå,
  det är ju obegripligt, och vill han då verkeligen taga dem så många?"
  -- "Å-ja, och många fler ännu, men då kommer jag alltid ihåg mammas
  ord: 'att ej slösa med sin gunst', och hoppar då merendels i ett skutt
  ifrån honom, tills jag, uttröttad af hans efterjagande, åter sjunker
  till hans bröst, och åter..." -- "Hvad då?" -- "Åter sjelfmant kysser
  honom rätt ömt; men du! du glömmer väl ständigt att tala om din Baron,
  emedan"... "Emedan jag ej blifvit efterjagad, eller huru?" -- "Kors men
  nu är du malitieuse Mathilda; nå, om du mer tycker om att tala om det
  förfärliga ----krona, än om din Baron så..." -- "Nej Rosa! för Guds
  skull nämn det ej." -- "Nå se der, hvad blir dig då i smak i dag? du är
  verkeligen på sednare tider bra tråkig, men se hit", -- och nu hoppade
  hon i fullt språng upp ifrån stolen, ty hennes R. sågs med långsamma
  steg, och blicken rigtad upp mot fönstren, allt mer och mer närma sig
  den älskade; i ett nu var bågen försvunnen, och hon sjelf ilad att med
  öppna armar emottaga sin älskling. -- Ack Emilia! hvilket rent och
  oskuldsfullt inre; huru hon den ljufliga varelsen, uppvuxen bland en
  stor stads öfverflöd, ja, väl dårskap, kunnat forblifva sådan, blir mig
  verkeligen obegripligt; -- och likväl, oaktadt all denna, i hög grad
  bibehållna barnslighet, med hvilken sann känsla fattar hon ej den
  alfvarliga lidelsen. Med hvilken sjelfförsakelse skulle hon ej äga
  styrka att uppoffra, ja ända till sitt lif, endast hon derigenom kunde
  mildra olyckan hos sin like. O! du hulda känslofulla Rosa, måtte ditt
  eget hjerta skonas för motgången, under hvars välde din ömma, alltför
  veka själ säkert skulle duka under. -- Du må tro Emilia! att jag
  oaktadt min inre dysterhet dessa dagar, ej kunnat underlåta rätt godt
  roa mig åt de båda anthepathierna i huset, hvaraf ingendera i bestyr
  och omsorger för Rosas förestående förening, vill stå efter den andra.
  Under det vi i går sutto beflitade med vårt arbete, inträdde med tysta
  men vigtiga steg Mamsell Aramintha; ärmarne voro ovanligt uppskjutne,
  ett tecken att något särdeles var å bane, och sedan hon, med blicken
  jagat ikring rummet, samt sålunda försäkrat sig det ingen öfverflödig
  person vore till finnandes, framtog hon utur sitt hvita krymptygs
  förkläde, hvilket med omsorg befannts trilladt kring armen, en näsduk,
  hvarur änteligen en förfärligt stor, med tamboursöm broderad
  gammalmodig nattmössa prydligt uppviklades. Med gravitetisk mine,
  framräckte hon nu nämnde kist-inventarium till Rosa, hvilken skälmskt
  bitande sig i den runda läppen, redan längesedan under tillbakahållet
  skratt, gifvit mig en och ann förstulen blick; och nu framkom, kryddad
  med sina behagliga fransyska stropher, den länge väntade till presenten
  hörande harang, hvarunder den välmenta mostren ordentligt lät sitt
  hjerta öfverflöda; och af hvilken vi ganska tydligt funno, huruledes
  nämnde mobille redan uti öfver tjugu år florerat, nemligen uti Mamsell
  Amarinthas kistbotten, af orsak (hvarifrån gud dock nådigt måtte bevara
  hennes chére petite Rosa), det endast och allenast genom des mauvais
  langues hennes eclaterade partie, om intet gått. Sedan hon såleds
  härigenom förklarat orsaken till dess något gulaktiga färg, aflägsnade
  hon sig åter högst tillfredsställd, med ärmarne ännu högre uppskörtade
  än de vid hennes ditkomst befunnos. -- Men nu kunde också hvarken Rosa
  eller jag längre utstå med tillbakahållandet af det hjertligaste
  skratt, jag åtminstone under all min lefnad minnes mig yttrat. -- Under
  det Rosa, med fram och baksteg, roade sig att framför spegeln betrakta
  sin nya eröfring, insteg plötsligt faster Stin-Lovis; jag hade omöjligt
  kunnat ana hvad som så oförmodadt denna tid på dagen, ledt hennes
  steg till oss, om hon icke genast framdragit med en, af väl trenne
  pappers-arkslängder hopskarfvad rimsa, derur hon nu högtidligt för den
  hulda brorsdottren, började uppläsa otaliga sorter marätter,
  spritpuddingar, à la dauber, roulader, pasteyer, ragouter etc. etc, för
  att sluteligen erfara hvilka af alla dessa uppräknade, Rosa på sitt
  blifvande, så väl lysnings-, som bröllopsbord, helst önskade se
  använda. -- "Min Gud! min goda aldrabästa faster", utropade Rosa, i det
  hon hoppade upp i soffan, och med hjertlighet smekte den välvilliga
  fastrens glatta kinder, "jag önskar aldrahelst att faster sjelf måtte
  utfundera och bestämma alltsammans, ty då blir det i alla fall bäst;
  hvad jag lofvar faster, är att nämnde dagar äta mycket mer än någonsin
  eljest, och derefter med den alldrahjertligaste kyss, såsom nu, tacka
  faster för sin så ofta bevisade myckna godhet." -- "Ja du är alltid en
  liten munter toka", puttrade fastren, "med hvilken man ej kommer långt;
  nå nå, skyll dig sjelf om Grefvinnan den, och Friherrinnan den, och
  Geheimerådinnan den, och Ofverjägarmästarinnan den, få något att gnata
  om, då får du äfven taga hela skulden på dig, ty faster Stin-Lovis;
  tvår i den förargelsen, sina händer fullkomligt rena." Och nu lufsade,
  icke utan litet vredesmod, gumman ut, sedan hon först väl ihoprullat,
  och djupt ned, i sin stora förkelficka neds toppat uppsattsen på alla
  så väl roulader som rouleauer.
  
  
  
  
  Den 11.
  
  
  Gud! huru förskräckligt har icke glädjen i Hofrådets famille på ett
  enda ögnablick förbytts till de grymmaste lidelser; Rosa, den ljufliga,
  glada, sjungande Rosa, ligger nu blek som dödens lilja, med förstummad
  tunga, och sjudande bröst, ett offer för sin oändeliga kärlek.
  Föreställ dig Emilia, hvilken ohygglig anledning förorsakat detta. Då
  jag i skymningen härom afton, just dagen före den, hvilken för första
  gången, för allmänheten skulle kungöra Rosas lycka, gick att i
  förtrolighet med henne bortprata några timmar, öfverraskade jag henne,
  slutande ett arbete, deri jag alldrig ens anat henne äga insigt. Hon
  hade nemligen i tysthet sysselsatt sig med portraiterandet af R., hvars
  bild hon så mästerligt likt, drag för drag hämtat endast utur sin
  inbildning; så djupt, och fast fannts den där inrotad. Vid mitt inträde
  rodnade hon som en skön ros, och bad mig, i det jag närmade mig bordet
  vid hvilket hon satt, dock icke göra narr af henne, för det hon, som nu
  synligt var, icke nöjt sig med betraktandet af R. de timmar han vore
  hos henne; hon var så obeskrifligt lycklig, att äfven deremellan kunna
  se honom, så hon omöjligt kunnat afstå ifrån sällheten att i lifliga
  drag återgifva hans bild åt papperet. Jag beundrade verkeligen den
  obegripliga konstfärdighet, hvarmed hon verkställt detta, och kunde ej
  uraktlåta lemna hennes talang det loford jag så sannt tyckte den
  förtjena. Sedan vi slutat att betrakta målningen, och Rosa under muntra
  infall bortstädat sin atteliér, satte vi oss vid den tilltagande
  skymningen, att i hennes soffa ännu vidare öfverlägga om morgondagen.
  
  Rosa höll just på att i tankarne granska sin tillärnade lysningsdrägt,
  då oförmodadt hennes kammardörr öppnades, och en ung, i kappa och
  bahyte, inhöljd varelse inträdde. -- Hon såg sig i början tveksam
  omkring, liksom hade hon väntat på tilltal, men, då hvarken Rosa eller
  jag, under afvaktan att hon skulle delgifva sitt åliggande, gaf någon
  invite härom, uttalade med en svag, melodisk röst, den främmande, en
  ödmjuk anhållan, att med Fröken Rosa B. kunna erhålla ett ögonblickligt
  enskildt samtal. -- Rosa, som bestämdt i henne trodde sig se en af de
  medellösa varelser, hvars ambition, ehuru orätt nog, neka dem en ouvert
  begäran af de arbeten hvarmed så många deras likar nödgas lifnära sig,
  och på hvilka hon sjelf, såsom en eclaterad brud kunde förmodas äga
  öfverflöd, bad mig nu med en skonsam blick, att i nästa rum aflägsna
  mig. Jag följde hennes vink och, nu störtade sig den främmande till
  Rosas fötter, besvor henne att säga, om hon verkeligen, på sätt rygtet
  påstod, till Häradshöfding R. stode i någon ömmare förbindelse, eller
  möjligen i ett nog olyckligt fall, med honom vore förlofvad, och
  således uppå hans hand gjorde ägtenskapliga anspråk? -- Rosa studsade
  af häpnad vid dessa högst oväntade ord, men som hennes oskyldiga hjerta
  icke kände någon förställning, medgaf hon öppet alla den obekantas
  frågor.
  
  "O Gud!" utropade nu under förtviflans ångest den knäfallna; "förlåt, o
  förlåt! att jag nödgas smärta ert hjerta, men jag arma!" och nu kastade
  hon under strömmande tårar, ifrån sig det plagg, hvari hon så
  omsorgsfullt varit insvept, "jag måste, jag måste inför er bekänna min
  vanära, och mitt elände! O! ni ser i mig, en olycklig fader- och
  moderlös varelse, hvilken på R----s tro, grymt bedragen, fallit ett
  offer för gränslös kärlek och svaghet." Rosa förmådde vid åsynen af den
  arma, knapt hålla sig uppe; rosenfärgen på hennes kinder hade vid den
  okändes utrop, småningom öfvergått till den bleka liljans; en tung
  hörbar suck, undslapp det sammanpressade bröstet, och nu började ifrån
  de långa mörka glänsande ögonhåren, en och ann stor tår, långsamt
  nedrulla.
  
  Vid den ljudliga sucken, hade jag, anande någonting ovanligt, i hast
  ilat till dörren, derifrån jag nu, osedd af båda, blef ett troget
  vittne till hela tilldragelsen. Sedan den olyckliga ett ögnablick
  hämtat sig, hvarunder Rosa, under egen svaghet sökt upphjelpa henne,
  närmade hon sig åter. "O!" bad hon i det hon med båda händerna fattade
  en af Rosas, "vågar den förskjutna ännu anropa er tillgift för den
  smärta hon beredt er? vill ni tro, det endast vanäran förmått henne
  till delgifvandet af sin grymma belägenhet. O! värdaste fröken! se i
  mitt hjerta och öfvertyga er om, det jag i saknad af hans kärlek, ehuru
  under gräselig smärta, dock evigt kunnat förblifva ett stumt vittne
  till hans sällhet uti föreningen med er, eller hvem helst hans trolösa
  hjerta valt, men o Gud! tvingas jag icke nu af min pligt; är jag ej
  skyldig den varelse, hvilken blott alltför snart kommer att uppenbara
  sitt upphofs skymf, att emot min vilja skrida till det steg, hvars
  tillgripande numera utgör den enda möjlighet att rådda den oskyldiges
  heder! o! se här", tillade hon, i det hon utur sin näsduk framtog ett
  litet paquette, det hon nu öfverlemnade till Rosa, "visa den arma
  bönfallande den välgerning, att helst med en flygtig blick genomögna
  detta, hvilket måhända till någon liten grad, skall komma att mildra
  den afsky ert hjerta troligen, i denna minut känner för henne." Sedan
  hon i den skälfvande Rosas händer qvarlemnat sin olycksgåfva, hastade
  hon, att under samma hemlighetsfulla tystnad hon ditkommit, öfvergifva
  rummet.
  
  Då jag minuten derefter inkom, satt Rosa med stirrande ögon, och
  feberrodnad på de nyss så likbleka kinderna, krampaktigt tryckande det
  undfångna paquettet, emellan sina händer. Hon varseblef mig troligen
  icke, ty under flere minuter och i samma, oförändrade ställning,
  iakttog hon fortfarande den djupaste och mest hemska tystnad. "Min
  älskade Kosa", bad jag, i det jag nalkades soffan der hon satt, och med
  innerlig ömhet omfattade en af hennes glödheta händer, "förlåt din
  Mathilda att hon blifvit ett olofligt, ja, högst olofligt vittne till
  hvad nyss förefallit, och nu så häftigt upprördt dig; förlåter du mig
  det, du hulda? och", tillade jag suckande, "unnar du mig ännu en
  bönhörelse? öfverlemna nemligen i mina händer detta olyckliga paquette,
  hvars innehåll endast torde bidraga att fullkomligt sönderslita ditt
  hjerta." Jag ville nu under vänlighet gripa efter detsamma, då Rosa
  högtskrikande uppfor, samt bad mig för Guds skuld ej beröfva sig det
  enda bevis som ännu kunde uppdaga R----s oskuld; ty, att här dock ett
  misstag komme i fråga, vore hennes fasta öfvertygelse. På hennes
  innerliga upprepade begäran, hastade jag nu under största ångest, att
  inskaffa ljus, hvarefter hon, med egenhändigt väl tillsluten dörr,
  beredde sig till öppnandet af paquettet. Hon hade knappt brutit
  sigillet, då ett tungt guldrikt och R. fullkomligt likt portrait,
  nedföll i hennes knä. Med ett anskri föll hon härvid tillbaka öfver
  stolkarmen; marmorns blekhet öfverdrog åter de sköna dragen; jag såg
  henne hvarje minut färdig att falla i vanmakt; men nu uppreste hon sig
  med obegriplig styrka; tryckte den herrlige bilden med häftighet till
  sina läppar, i det hon med en engels förtröstan yttrade: "förlåt, o
  förlåt min R.! ingen svaghet numera af din Rosa, hon vill, och måste
  vara stark, att med salig känsla änteligen i dessa rader kunna upptäcka
  din oskuld!" -- Under hela den tid hon med läsningen deraf blef
  sysselsatt, sågs hos henne intet tecken till ovanlig rörelse; endast då
  och då, borttorkade hon med handen den kallsvett, hvilken i ymnighet
  öfverlopp hennes panna; ingen enda suck förrådde hvad det arma hjertat
  led; -- efter läsningens slut räckte hon mig brefvet; "se der!" yttrade
  hon med dof röst, "behåll det; nu vill jag för alltid lemna dig detta;
  -- men denna!" fortfor hon, i det hon med sorglig blick betraktade
  bilden, "denna skall ännu i min dödsstund lisa mitt hjerta, ty, jag
  älskar dock den trolöse, till min sista suck!" Men, nu var det äfven
  ute med hennes krafter; vanmäktig nedsjönk hon i mina armar. Jag stödde
  under förskräckelse, så godt jag det i hast kunde, hennes hufvud emot
  stolens karm, samt ilade i fyrsprång att inkalla Hofrådinnan. Föreställ
  dig hennes ångest att finna sitt älskade barn nu nästan sanslöst; med
  ytterligare inkallad hjelp, hastade vi att föra henne i säng, der hon
  under beständig yrsel tillbringade hela den återstående aftonen. Genom
  ett bud, afsändt till Friherrinnan, erhöll jag tillåtelse att hos Rosa
  få öfvervara natten. -- Gud! huru förfärlige voro ej dessa timmar,
  hvarunder hon oupphörligt fantiserade om sin R., hans oskuld och det
  grymma sätt, hvarigenom man ville skilja henne ifrån honom. Ingen af de
  närvarande, hvarken föräldrar eller syskon, voro af henne igenkände.
  Följande dag emot afton hade det ändtligen lyckats den tillkallade
  Läkarn, att genom någon använd medicin, bringa henne till någorlunda
  sans; hon namngaf nu den ena, efter den andra, af sin bedröfvade
  omgifning, och hade äfven genast efterfrågat mig, hvilken hon saknade,
  och som redan straxt på morgonen lemnat henne. Ett förnyadt bud, delgaf
  mig hennes innerliga önskan att få se mig, hvarefter jag åter med
  Friherrinnans tillstånd att hos henne få qvardröja, så länge hon det
  sjelf skulle påyrka, hastade att uppfylla hennes önskan. -- Hennes
  blick, och den hjertlighet, hvarmed hon vid mitt inträde räckte mig sin
  hand, var obeskriflig. Det var, som hade hon med min ankomst återfått
  sitt själslugn. Men ack! denna höjd varade ej länge; emot morgonen
  efter en utvakad natt, ty ingen enda blund kom härunder att stärka
  hennes utmattade krafter, infann sig åter den förfärlige febern,
  hvilken oafbrutit fortfarit under fulla sex dygn, och hvarvid hon under
  växlande feberfantasier, tillkännagifvit nästan ingen enda fullkomligt
  redig minut. Under denna sist passerade dag, tycker jag likvisst hon
  varit någorlunda lugn, ehuru den bekymrade Läkaren, i anseende till det
  ovanligt snabba aftynandet, betänkligt skakar på hufvudet. -- O! kunde
  blott den verkande orsaken till hennes lidande förgöras; Men, ack den
  står med alltför lifliga färgor upptecknad i hennes ömma och
  vektkänsliga själ. Den arma Hofrådinnan är otröstlig; ännu känner hon
  ej anledningen till sitt barns smärta emedan den olyckliga Rosa sjelf
  ej kunnat, och jag ej haft hjerta meddela henne densamma. -- Redan
  flere särskildta gånger har under dessa bekymrens dagar, den trolöse R.
  gjort sin enträgna anhållan att personligen få besöka Rosa, hvars
  bifallande jag likvisst, i anseende till hennes stora svaghet härtills,
  till all lycka kunnat afstyra.
  
  Åter har jag på några timmar slitit mig ifrån den sjuka, för att hos
  min älskade mor, kunna göra en liten påhälsning; huru mägtigt kallas
  jag icke minutligen till hennes kära omgifning, och huru mycken saknad
  hafva icke dessa dagars aflägsnande ifrån henne, orsakat mig; och
  likvisst blir äfven den fröjd, det glada återseendet skänkte, icke
  långvarig, emedan den stackars Rosa erhållit mitt bestämda löfte, att
  under hennes sjuklighet, af mig icke öfvergifvas. Att jag såleds ej
  omständligare än hvad du skett, hunnit framställa för dig den
  smärtfulla anledningen till Rosas qval, finner du naturligt, men vid
  den säng, hvaruti Rosa under välgörande hvila, skall hemta nya krafter,
  vill jag meddela dig, ja, ända till innehållet af den olyckliga Mamsell
  D----s skrift; -- lef väl!
  
  
  
  
  Den 12. -- Natt.
  
  
  Under det en hvar i Hofrådets hus några timmar njuta en behöflig hvila,
  samt den utmattade sjuklingen sjelf ligger försjunken i djup dvala, är
  jag, hvars tour det blifvit, att i natt vaka, i tillfälle, i rummet
  intill, teckna dig dessa rader. Jag vill dock förnämligast uppfylla
  mitt gifna löfte, att meddela dig den beklagansvärda Mamsell D----s
  öde, hvilket sannerligen bäst torde ske genom en trogen afteckning af
  hennes eget, nu här afskrifna bref, -- det lyder, som följer:
  
  "Jag är dotter till en hederlig präst, hvilken med sin hustru, min
  älskade moder, i en by, hörande under det lilla kapellet B., der äfven
  min far innehade kapellans-sysslan, lefde ett lugnt och indraget lif;
  som jag var deras enda barn, egnades mig i synnerhet deras ömmaste
  vård, den jag äfven med den sannaste barnakärlek besvarade. Men ack!
  oförmodadt förlorade jag, genom en hastig död min mor, af hvars
  tillvaro jag då ännu knappt hunnit skatta rätta värdet. Jag var nyss
  fyllda tretton år och blef nu öfverlemnad till egen ledning. Men nej,
  det vore dock hårdt och otacksamt, att helt och hållet benämna det så,
  ty alldrig än hade min far med mera omsorg, mera ömhet, och mera
  uppmärksamhet följt mina steg, ja, till och med mina tankar, än just
  nu, väl inseende, att nu vore äfven inne den egenteliga tidpunkt för
  deras högre rigtning; jag fick således, under all den tid han ägde
  ledig och möjligen kunde offra åt mig, inne i hans eget rum, genom hans
  vänliga läppar njuta den rena undervisning, hvilken så sannt bildar,
  såväl själ som hjerta, för ett högre ändamål; att christendomen blef
  den källa, hvarifrån han egenteligen öste all sin vältalighet, och
  hvars kraft han på mitt unga sinne sökte öfverflytta, behöfver jag ej
  säga. Jag kände mig äfven under de stunder jag njöt dessa läderliga
  lärdomar så öfver all beskrifning lycklig, så jag emot hela verldens
  egodelar, icke velat bortbyta en enda af dem. Under dylika, själen
  förädlande sysselsättningar, hvarunder jag tillika med drift och nöje,
  skötte min fars lilla och obetydliga hushåll, förgick vid pass ett
  halft år, då min far en dag, af en sin närliggande, nyligen ditflyttade
  granne, Major R., erhöll ett oförmodadt besök. Den i vår ensamhet
  ovanliga påhälsningen, gjorde nu i vår lilla krets litet uppror; mitt
  skafferi, äfvensom trädgård, fick nu af sina enkla förråder försträcka
  hvad de möjligen kunde, att åt den förnäma gästen i hast kunna prestera
  en anständig middag, och min glädje var sannerligen icke liten, då min
  far efter slutad måltid, med en öm smekning till mig, försäkrade sig
  oändeligt nöjd med tillredelserna af mina små anrättningar. Den vänlige
  gästen uppmuntrade flere gånger under den trefliga eftermiddagen min
  barnsliga fåfänga, medelst berömmandet och beprisandet af ett och
  hvarje af mina anordningar; i synnerhet lofördade han den särdeles
  ordning och smak hvarom min lilla trädgård vittnade och hvilken
  förtjenst äfven helt och hållet tillföll mig, emedan min far, hvarken
  medhann, eller någonsin ville beblanda sig i den omsorg han visste jag
  så gärna tog mig om densamma. Ungefär trenne veckar efter detta besök,
  infann sig åter den gamle Majorn, hvilken af min fars sällskap fann ett
  synbart nöje; men, denna gång kom han ej ensam; han åtföljdes af sin
  ende son, Secreteraren R., en gentil, hygglig och ovanligt älskvärd ung
  man; ni har sett honom, jag behöfver såleds ej säga på huru många
  tusende sätt han ägde förmåga att intaga ett som mitt, fullkomligt
  oerfaret hjerta, hvilket äfven snart, med det mest okonstlade
  förtroende, öfverlemnade sig till den älskvärde smickraren. Som min
  far, af den gamle pratsamme Majoren, såg sig så jemt upptagen, så han
  till den yngre gästens välkomnande knappt fick tillfälle yttra ett ord,
  proponerade han mig, att uti vår lilla trädgård visa Secreteraren R.,
  ifall det möjligen kunde interessera honom, mina bikupor, emedan som
  bäst, dess trägna arbetare, mangrant funnos utflugne, för att till sina
  bon hämta ny näring. Min far hade knappt uttalat dessa ord, då R. med
  hatten i hand, redan stod färdig till uppbrott, samt jag snart derefter
  under barnsligt öfverdåd hoppade vägen fram, att nu göra honom bekant
  med hvarenda vinkel den lilla trädgården kunde erbjuda. Ack! huru
  snabbt förflöto icke de timmar jag än gående invid hans sida, än
  dansande förut, genom trådgardens gångar, med honom tillbragte. Huru
  mycket visste han ej att omtala, hvarom jag alldeles icke ägde någon
  aning; huru broderligt hjelpte han mig icke med uppdragandet af någon
  tistel, och något grässtrå, som plötsligt uppskutit invid ett och annat
  herrligt blomsterstånd; huru många sorter blommor saknade han icke
  ännu, hvilka här nödvändigt borde finnas, och dem han med aldraförsta
  ifrån sin fars trädgård ville hit anskaffa. Huru lugnt hvilade icke min
  hand, den han under dylika öfverläggningar, förtroligt fattat,
  innesluten i hans, och huru litet kom under allt detta, tanken om det
  rätta eller orätta i ett dylikt förhållande, att hos mig väckas. Solen
  hade morgonen derpå, knappt skridit fram om skogstopparne, då R. med en
  stor korg, fullradad med de skönaste blomsterplantor infann sig hos
  oss. Han ville genom öfverlemnandet af dem, uppfylla sitt dagen förut
  gifna löfte, hjelpande mig nu sjelf, att med omsorg nedsätta dem, å de
  på rabatter och rundlar, ännu lediga platser. Min fröjd var verkeligen
  stor, då dessa snart friska och lifliga sköto knopp, samt derefter
  innan kort utvecklade de herrligaste praktblomster. Under de 9 à 10
  veckor R. af sin tjenstledighet tillbragte hos sin far, förgick ingen
  enda dag, hvarunder han ej gjorde oss sin påhelsning; han var redan i
  vår famille en så oumbärlig person, så en enda halftimmes uteblifvande
  öfver den vanliga tiden, gjorde ett icke ringa uppseende. Ännu icke en
  enda gång, under R----s och mina ensamma promenader, hade det fallit
  min far in, att med ett ord söka utleta, hvilka ämnen våra samtal
  afhandlade. Han litade så helt och hållet på redligheten af R----s
  karakter, samt min stora oskuld, så han icke med en mine skulle yppat
  misstroende i anseende till våra förhållanden. Och, han misstog sig
  icke häri, ty oaktadt de många tillfällen, hvilka under våra
  fullkomligt ostördt tillbragte timmar, erbjödo sig till yttrande af en
  eller annan djerfvare mening, inskränkte sig dock alltid R. till det
  enda, nemligen tillgripandet af min hand, den jag under barnsligt
  förtroende i timmotal lugnt öfverlemnade till honom. Men, nu kom
  hösten, och med den äfven tiden för hans aflägsnande. Huru troget
  uppfyllde jag ej den vid hans afresa yttrade begäran, att ofta tänka på
  honom; o! natt och dag stod han med lefvande drag för min fantasie, men
  likvisst alltid i skepnad af en innerligt älskad bror, ty annorlunda
  hade ännu alldrig min inbillning föreställt mig honom. Huru öfvermåttan
  fägnade mig icke de varma hälsningar jag ifrån honom, genom hans far
  erhöll, en sådan dag, syntes mig verkeligen såsom en högtid, den mitt
  hjerta med sann glädje firade. Men snart kom åter en ny vår, och med
  den nya blommor, och ny glädje. -- Huru tillfredsställd emottog jag ej
  det beröm min lilla spegel lemnade mig, emedan den tydligt sade hvilken
  fägnad min ovanliga utbildning och fägring skulle förorsaka den
  efterlängtade R. -- Jag hade verkeligen icke anat falskt; mina liljor
  och tulpaner stodo just i full blom, då han tidigt en morgonstund,
  åtföljd af sin Far, insteg i den renglänsande lilla salen; med öppnade
  armar, och full utspruckne rosor på kinderna flög jag i ett språng emot
  honom. Men nu var icke längre tid att bida inne; arm i arm flögo vi nu
  genom trädgårdens gångar, ty hvarje planta, hvarje välkänd plats,
  skulle ju beses, och efter den evighetslånga frånvaron igenkännas. --
  Efter slutad promenade, uppsökte vi nu ett säte, under skuggan af en
  täck syrenhäck, men nu kunde R. icke längre afhålla sig, att med det
  mest innerliga välbehag yttra sin glädje öfver att återse mig: 'så
  vuxen, samt så oändeligt täck och vacker; ja, min ljufva Caroline (den
  egnare benämningen hade redan sommaren förut, utan ceremonie antagits)
  du är verkeligen en så skön ros, att hela vår stora stad, sammantagit
  alla sina skönheter, icke skulle kunna framvisa en enda dylik; men säg,
  har du väl under min frånvaro ihågkommit mig så ofta, som jag vid min
  afresa bad dig om, och så ofta jag sjelf påmint mig dig?' -- O Ludvig!
  hvarje minut, natt och dag, drömmande och vaken, kunde du väl någonsin
  tänka annat, då du vet huru mycket, ja oändeligen mycket, jag håller af
  dig.' -- 'Ja, jag vet det, jag känner det, min dyra ömt älskade flicka,
  likasom det äfven utgjort min innerliga sällhet;' och vid dessa ord
  slöt han mig plötsligt i sina armar, samt tryckte på mina läppar, en
  den mest brännheta, dröjande kyss. -- Detta var första gången, han
  gjort ett dylikt tillgrepp; med förskräckelse slet jag mig ur hans
  armar, mitt samvete sade mig tydligt, det en sådan kyss innebar långt
  mer, än en varm broderskärlek. -- Med förvirrad och nedslagen blick bad
  jag honom nu att åter uppsöka salen, hvilket han äfven i mitt sällskap
  gjorde. Huru helt annorlunda än förleden sommar kände jag mig icke
  härefter till sinnes, vid hvarje besök han under sin sommarvistelse hos
  fadren gjorde oss; huru kärleksfulla voro ej de blickar, hvarmed han
  ständigt betraktade mig; och huru ömhetsbevisande hvart enda steg han
  för tillfredsställandet af mina önskningar gjorde. -- Att vi hvardera
  af allt hjerta älskade, blef oss med hvarje dag tydligare, ehuru nu
  mera alldrig ett ord, förrådde våra känslor. -- Men åter inträffade den
  så mycket fruktade dagen för hans afresa; med bekymret måladt i sitt
  sköna anlete infann han sig hos oss. 'Hör min dyra Caroline', yttrade
  han, då vi hand i hand sutto i en af trädgårdens berceauer, och jag
  skälmskt uti hans ficka höll på att inqvartera en liten redan
  förvandlad smörblomma, 'får jag nu åter med hopp om dess uppfyllelse,
  af dig taga det varma trogna löftet, att du under min frånvaro, ofta,
  ja mycket ofta skall tänka på mig, att du, med ett ord alldrig skall
  glömma honom, som tillstår att han älskar dig öfver allt annat i
  verlden, som evigt bär din bild inpräglad i sitt hjerta; säg, får jag
  det?' -- 'Ja', hviskade jag, med darrande läppar, 'det får du, ty jag
  minnes dig verkeligen ständigt.' -- 'Vill du deruppå', bad han, 'gifva
  mig den godvilliga kyss, jag med så mycken förebråelse en gång emot din
  vilje beröfvade dig?' Jag slog båda händerne om hans hals, samt tryckte
  nu en verkeligt sjelfvillig öm kyss på hans älskade läppar; han tryckte
  mig härunder med obeskriflig innerlighet till sitt bröst, yttrade ännu
  några ord om den lycka han genom min rena kärlek erfor, samt hastade
  att hos min far, hvilken just nu ifrån sina ägor hemkom, göra sitt
  afskedsbesök. Några veckar derefter, erhöll jag genom min fars egen
  hand, ett bref, adresseradt till honom, men med innehåll egenteligen
  till mig. Han upprepade deri, den alldrig slocknande kärlek, han så
  innerligt kände, och vid sin afresa redan uttalat för mig; bönföll i
  vördnansvärda ord om min fars välsignelse till den förbindelse han med
  mig önskade ingå; omtalar, huru han nu änteligen hoppas erhålla en mera
  indrägtig syssla, hvilken högst om ett år, torde sätta honom i
  tillfälle att se sin varma önskan, emottagandet af min hand, uppfylld.
  
  "Ehuru ogärna, emedan han nogsamt betänkte olikheten af våra stånd,
  äfvensom min alltför stora oerfarenhet af verlden, instämde
  min far dock i våra önskningar. Han yppade nu för mig det anbud
  ortens unge Länsman, hvilken i vårt hus åtskillige gånger sett mig,
  gjort i afseende å erhållandet af min hand. Medgaf, huru mycket
  tillfredsstäldare antagandet af samma anbud skulle gjort honom; men,
  som hans kärlek till mig, öfvervägde allt annat, och han alltför väl
  insåg, huru högt mitt hjerta talade för R., nedkallade han nu, i Faders
  känsla, öfver oss, den Högstes välsignelse. O! huru litet kunde jag
  föreställa mig, att några veckor derefter, invid den dyre fadrens
  dödssäng, de sista välsignelser af hans älskade läppar, öfver mig
  skulle uttalas. En häftig ådragen förkylning lade honom plötsligt på
  den sjuksäng, hvilken han först såsom död, lemnade. Under den gränslösa
  smärta mitt hjerta deraf led, erhöll jag i ett ömt bref ifrån R. nya
  försäkringar om hans kärlek; han beklagade af allt hjerta min förlust,
  sade sig om några veckar hos mig inträffa, for att munteligen med mig
  kunna öfverenskomma om de åtgärder hvilka, i anseende till min
  öfvergifna belägenhet blefvo af nöden, och hvilka i synnerhet lågo
  honom ömt om hjertat. Efter knappt tvenne veckor, erfor jag verkeligen
  sällheten af hans ankomst. Gud! hvilken salig känsla ingaf icke under
  min inträffade olycka, återseendet af den så högt älskade; men, som
  tiden för hans besök blef alltför kort, medhants blott i hast
  öfverenskommas om den flyttning han för mig, till en min aflägsen, och
  i S. boende slägtinge, föreslog, och om hvilken han vid sin återkomst
  genast ville arrangera. Huru gerna följde ej mitt hjerta dessa råd, i
  hvilka jag ju såg så tydliga bevis på hans fortfarande kärlek. -- Men
  jag fortgår nu blott till verkställigheten af min inflyttning. Medan
  den kommande Julen såg mig installerad i mitt nya hem, hvarest, under
  en gammal godsint frus skydd, och i åtnjutande af den outsägligt
  älskades ömhet, min häftiga sorg efter min far, snart mildrades. O!
  huru lyckligt försvann ej ett helt år, tillbragt i den största
  enslighet; ty R----s ofta uttalade önskningar att icke söka något
  umgänge, eller visa mig i verlden förr än han sjelf der skulle införa
  mig, efterkom jag af allt hjerta gärna, i synnerhet som hans täta,
  alldagliga besök så rikeligen ersatte mig hvarje dylik uppoffring. --
  Sålunda förgick som sagt ett år, då äfven R. oförmodadt erhöll det
  pröfvande slaget af sin fars förlust; han nödgades i anledning häraf,
  på några dagar lemna S., för att jemte den sista skyldighetens
  iakttagande emot den afledne, personligen blifva i tillfälle att
  iordningställa sina affairer, samt emottaga det honom lemnade icke
  obetydliga fädernearf.
  
  "Min saknad under hans fyra veckars långa bortavaro, kan ej beskrifvas;
  min enda och kära sysselsättning blef härunder smekandet, och
  betraktandet af det älskade portrait han vid sin afresa lemnade mig.
  Huru ifrigt räknade jag icke dagar och timmar till hans återkomst och
  huru ömt ilade jag icke att slutas till hans bröst, då den lyckliga
  timmen ändteligen slog. Men plötsligt tyckte jag mig någon tid efter
  denna, förmärka huru alltid längre och längre mellanskof uppstod,
  emellan de besök han hos mig gjorde, äfvensom huru han mer och mer
  sällan vidrörde ämnet om vår förening, ehuru den Häradshöfdinge-syssla,
  hvaruppå han i längre tider gjort sig hopp redan var honom gifven. Att
  jag i nämnde fall måste förblifva passiv blef ju naturligt. -- Långa
  aftnar hvilka han fordom under den stilla kärlekens lycka tillbragt hos
  mig, passerades nu af honom uti slädens bullrande hvirflar, ty än kunde
  den bjudningen och den balen, eller soupéen hos den, icke afslås;
  hvaraf ofta hände, att jag under hela långa veckor gick i mistning af
  hans älskade sällskap. Men, likväl kunde jag deraf icke hos honom ana
  någon hjertats förändring, emedan merendels eller hvarje dylikt
  uteblifvande, hans ömhet, om möjligt sågs fördubblad, och han ofta vid
  dylika kärleksutbrott, föreföll mig till öfverdrift känslig och öm.
  
  "Under tillit på hans tro, hvilken jag numera gjorde mig verkeligt
  samvete af att misstänka, försvann åter några veckor. Sommarn kom, och
  med den nytt lif hos mig, ty emot hösten skulle jag ju bestämt kunna
  betrakta mig som R----s lyckliga maka, hans oftare inträffade resor,
  samt längre uteblifvande fäste nu mindre än någonsin min uppmärksamhet,
  ty, jag visste ju bestämt det hans tjenstebefattning fordrade ett
  tidtals aflägsnande ifrån staden. -- Huru träget satt jag icke nu,
  ifrån morgon till qväll, sysselsatt med bearbetandet af de flerfalldige
  linnen, hvilka för vårt gemensamma lilla hushåll skulle blifva så
  behöfliga, och hvarom R. så godhetsfullt besörjt. -- Med hvilken fägnad
  såg jag icke min flit belönt genom stundligt uppväxande packar af
  dylika förnödenheter. Sommarn var nu liden mot slutet af Augusti, och
  äfven jag snart hunnen till slut med mina små göromål, då en sen
  aftonstund R. oförmodadt hemkommen ifrån en landtresa, oväntad inträdde
  till mig. -- Jag var helt ensam, emedan mitt åldriga beskydd under
  qvällens ledighet gått att hos sin grannfru bortprata några timmar. --
  Glädjen att så oförmodadt återse den älskade, var verkeligen
  obeskriflig, jag låg under flera timmar i den skymmande aftonen med den
  hjertligaste tillfredsställelse sluten i hans fast omfattande armar,
  och kände mig under åtnjutandet af hans ömhet, och i ymnighet slösade
  kyssar, öfvermåttan lycklig. -- Men -- o Gud! hvilken skamrodnad glödde
  icke på mina kinder, då jag derefter uppvaknade till sans, hvilka
  bittra tårar öfversköljde icke dess brand, då jag kom till besinning af
  min svaghet! Åratals styrka och samvetslugn, hvar hade de på ett enda
  ögnablick försvunnit? -- Hvarken R----s ursinniga ömhet, eller lugnande
  föreställningar kunde återbringa mig den saliga frid, hvilken intill
  denna afton, så ljuft ägt sin boning i mitt bröst. Hvilka fasliga tider
  följde icke på denna olyckliga dag; ångrens tårar, ehuru alldrig så
  heta, kunde dock icke godtgöra mitt felsteg. -- Med hvilken
  förskräckelse erfor jag någon tid härefter rygtet om R----s
  betydningsfulla umgänge i Hofrådet B----s hus och huru smärtande blef
  mig icke nu, hans allt längre uteblifvande ifrån mig. -- Då jag en dag,
  vid hans rart inträffande besök, under tårar, vågade fram med en fråga,
  angående hans täta påhälsningar hos Hofrådets, log han blott lakoniskt
  deråt, samt sporde om jag verkeligen i dem kunde se annat än ett
  tvångfullt antagande af Hofrådets plågsamma artigheter, och om jag
  kunde tro, det han på en varelse, dylik med den lilla gråtmilda
  enfaldiga Fröken B., på hvilken han väl kunde kosta litet gyckleri,
  ville, eller kunde offra en enda förnuftig tanke. Lugnad af dylika
  försäkringar, emotsåg jag åter i hoppet ljusare tider, -- då till min
  outsägliga förskräckelse, jag i hast upptäckte de rysvärda följderna af
  min svaghet. -- Jag hastade nu att delgifva R. mitt bekymmer, i hopp
  att han med alldra första skulle skrida till fullbordandet af vår
  förening, men, o Gud! föreställ er min förtvillan, då han med någon
  häpnad i sin blick förklarade mig densamma på ännu några år icke kunde
  försiggå, emedan han nu mera icke såsom förr, berodde af sig sjelf; att
  en ägtenskaplig förening i hans nuvarande omständigheter, skulle på
  hans framtida lycka lägga ovilkorliga band, samt att han, för att om
  några år kunna uppfylla sin förbindelse till mig, nu borde begagna sig
  af all sina förmäns gunst, hvilken helt och hållet skulle beröfvas
  honom om han nu redan, efter att så nyss hafva blifvit tjensteman, på
  husliga angelägenheter skulla förspilla sin tid. -- Himmel! och detta
  sade mig nu sjelf min älskade R., hvilken ju förr dess heldre bordt
  hasta till godtgörande af sitt brott. Min sorg blef nu verkeligen
  gränslös; då och då erhöll jag väl ännu glädjen af hans besök, äfven
  som ofta, uti hvarjehanda dyrbarheter, bevis på hans tillgifvenhet, men
  det för mitt hjerta mest talande uteblef med hvarje dag mer och mer. O!
  huru grymt kände jag icke nu, det hans kärlek för alltid var mig
  beröfvad; huru tung var icke den suck jag ifrån mitt sömnlösa läger
  sände honom, som varit mig allt, och hvars ömhet jag nu helt och hållet
  nödgades försaka. Med hvilken fasa emotsåg jag icke dageligen den tid,
  hvilken inför verlden skulle förkunna min vanära, då till fullkomnandet
  af min smärta jag för tvenne dagar sedan emottog bekräftelsen af rygtet
  om hans förening med er, och hvars sanning jag beslöt, att af edra egna
  läppar afhöra. -- Ni! ni! skall bestämma mitt ve, eller väl! ni skall
  beröfva, eller återgifva mig, icke mitt hjertas sällhet, ty den är för
  mig för evigt försvunnen, men min heder, mitt arma, oskyldiga barn, sin
  far. O! talar icke min olycka, min förtviflan till ert hjerta, då! då!
  är jag förlorad; då skall vanärans frätande tistel i ymnighet sprida
  sig öfver den kulle hvaröfver eljest en vänlig blomma kunnat vagga, och
  hvarunder ett lidande hjerta, i frid kunnat upphöra att slå."
  
  Du finner såleds här min älskade Emilia! den hårda anledningen till
  Rosas lidande; o! huru förespående talade icke hos mig hvarje
  sammanvaro med R., om den olycka hans umgänge här i huset skulle
  medföra. Huru smärtande blir icke nödvändigheten att om allt detta
  underrätta de sörjande föräldrarne, men det blir ju likväl ett fall,
  hvilket länge icke kan undvikas. Arma Rosa! arma Rosa! så var då ditt
  unga oskyldiga hjerta utsedt att erfara smärtan i dess fasligaste vidd!
  Kan det väl vid påminnelsen om den så sannt älskades nesliga
  förhållande, någonsin lugnas. Arma Rosa. -- Klockan är redan öfver
  fyra; hon ligger ännu i samma dvala, hvarur hon endast af mig störts,
  för att njuta den anordnade medicinen. Hvilken dödsstillhet råder ej
  häromkring; den störes knapt af urets matta slag, hvilka långsamt
  beräkna de skridande timmarne. Men, nu smyger sig äfven som bäst på
  yttersta tåspetsen den vänliga Bata in, för att, som hon säger, aflösa
  mig, och som sömnen verkeligen på mina ögon gjort anspråk, hastar jag
  att i följd af hennes goda råd, på några ögonblick njuta en behöflig
  hvila.
  
  
  
  
  Den 14.
  
  
  Åter tvenne långa dagar, under hvilka den stackars sjuka njutit nästan
  alldeles ingen ro. Då hon i går morgons uppvaknade, lät hon genast
  kalla Hofrådinnan; bad derefter med vänlighet alla närvarande, mig
  undantagen, att på en timma aflägsna sig, hvarefter hon med båda
  händerna omfattande den älskade modrens hals, småningom ledde samtalet
  på R. "Du längtar väl att se honom mitt barn", frågade Hofrådinnan,
  kyssande de ljusa lockarne, hvilka så herrligt vågade kring den bleka
  kinden, "säg, önskar du att han eftersändes? Äfven han har redan sjelf
  åtskilliga gånger under oro efterfrågat din tillstånd." Rosa teg ett
  ögnablick. "Man!" upprepade hon nu med hemsk röst, "o nej! nej! din
  Rosa önskar visst icke att återse honom, och, skulle äfven i hennes
  bröst en dylik längtan uppstå, så vill och skall hon med all magt
  förqväfva densamma. Men, min älskade mor, jag har nu låtit kalla dig,
  för att af dig undfå ett löfte, hvarom jag så ömt bönfaller; lemnar du
  mig det, om äfven smärtan i ditt hjerta någongång annorlunda ville
  påyrka? säg, kan jag verkeligen öfverlemna mig till detta kära hopp?"
  -- "Ja! min Rosa!" yttrade Hofrådinnan, tryckande den hulda varelsen
  till sitt bröst, "det får, och kan du med full tillit." -- "O!" yttrade
  Rosa, "hvad jag under all min smärta, likväl då känner mig lycklig,
  du förlåter således upprigtigt såsom din Rosa gör det, den högst
  beklagansvärde R., hvilken under hycklad kärlek bedragit hennes arma,
  lättrogna hjerta." Och nu delgaf, under tillkämpadt lugn, hon, den
  afbleknade förvånade Hofrådinnan, hela det rörande innehållet af
  Mamsell D----s skrift. Efter detta sinnes utmattande, förföll hon åter
  i en dödlik slummer, hvarunder endast det sig tätt höjande bröstet
  under flere timmars tid, tillkännagaf lif. Äfven denna dag har
  framskridit utan annat yttrande än högst en begäran efter den dryck,
  hvarmed hon ständigt önskar svalka de brännheta läpparne, och hvilken
  Hanna och lilla Victor under tysthet täfla att hinna uppfylla.
  Hofrådinnans smärta är gränslös. All hennes inre kämpar med de
  bittraste känslor emot honom, som så nedrigt orsakat hennes barns
  olycka, synes klart, ehuru löftet till den älskeliga varelsen, att
  qväfva deras utbrott, i mägtiga bojor binda dess svall. O! måtte
  lyckligare tider snart komma att skingra de moln, hvilka så mörka
  sammanskockat sig på denna älskvärda familles himmel; huru grämande
  känner jag ej för närvarande det hårda, uti att med den bästa vilja
  endast kunna önska, men ej åstadkomma något verksamt godt.
  
  
  
  
  Den 18.
  
  
  Hvilken glädje Emilia, Rosa förmår redan i dag sittande emot sin
  sängkudde, betrakta himlen, och dess herrliga rena blå. Huru berusad
  ses hon ej af den lyckliga natur-förändring hvilken under dessa dagar
  yppats. Takdroppen, hvilken utan uppehör, i tusende klara skiftningar
  faller utanför fönstret till hennes lilla rum, småfåglarne, hvilka
  under munter flygt slå sina drillande sånger i luften, solen, hvilken
  ur sin långa dvala ändteligen vaknat, att kring verlden sprida nytt lif
  och sällhet, allt detta tyckes med underbar kraft inverka på hennes
  sinne. -- Med hvilken hänryckning blickar icke hennes tårfyllda öga upp
  emot himlens hvalf, så länge och så trånadsfull, tills det berusadt af
  dess klarhet icke längre förmår uthärda den bländande glansen. -- O!
  hvad jag af denna själens sysselsättning redan hoppas mycket godt;
  skall något i verlden bringa den till lugn och friskhet, blir det
  säkrast betraktandet af Guds sköna natur, hvars obetydligaste
  uppenbarelse på hennes hjerta alltid gjort ett så djupt intryck. -- Hon
  har i dag yttrat ännu en varm anhållan till Hofrådinnan, nemligen, att
  på ett ögnablick kunna få se Mamsell D., om hvars igenfinnande brefvet
  tydligen upplyser. -- Med möda har Hofrådinnan häri kunnat utverka
  helst en par dagars uppskof, emedan Rosas längtan efter detta besök,
  verkeligen varit obeskriflig. Hon har likaså, till min stora förvåning,
  i anseende till det hopp om tillfrisknande hennes krafter nu, om
  någonsin tyckas gifva, mycket talat om sin föerestående död samt sin
  önskan att ännu en gång före densamma se R. -- Att hennes plan är en
  återförening mellan honom, och den beklagansvärda Caroline, blir mig
  alltför begripligt, ehuru jag likaså litet som på en återupplefvande
  kärlek de sistnämnde emellan, tror på de förstnämndes realisering. Jag
  frugtar endast att detta påtänkta möte alltför mycket kommer att
  uppröra den arma Rosa, hvarföre jag äfven ärnar uppfordra all min
  övertalningsförmåga, att, om möjligt helt och hållet afböja detsamma.
  O! med huru våldsamt qväfd känsla har jag icke i afton hört Rosa, till
  sina syskon, hvilka sorgsna omringat hennes säng, göra sina små
  dispositioner; huru ymnige och bittra runno icke tårarne utför de smås
  kinder, då de under högljudda snyftningar försäkrade sig af all denna
  grannlåt vilja äga intet, endast de finge behålla sin älskade Rosa! --
  Hon tyckes likvisst vara fullt öfvertygad om att snart nödgas lemna
  oss, hvilken tro hon äfven med lugn söker öfverflytta till sin
  omgifning. Gud! det vore ändå grymt, grymt! om hon så ung, så älskvärd,
  så god, genom en så hård anledning skulle blifva ett rof för den kalla,
  oblidkeliga döden; hvilken smärta skulle icke ett sådant slag förorsaka
  de redan mer än djupt sörjande föräldrarne.
  
  
  
  
  Den 21.
  
  
  Det så mycket fruktade mötet imellan Rosa och Mamsell D. har då likväl,
  oaktadt mina ömmaste föreställningar, försiggått; arma Rosa! hon har
  nu, jemte uppoffrandet af sin egen timmeliga sällhet, sökt förvärfva
  lugnet åt den, hvilken hon, hårdt och oskyldigt nog förebrår sig hafva
  beröfvat hela dess lifs lycka. -- Redan dagen efter det min sednaste
  skrifvelse till dig daterar sig, förnyade, med hänförande förmåga, Rosa
  sin önskan om Mamsell D----s eftersändande, hvilken begäran Hofrådinnan
  började göra sig samvete af att så länge emotstå. -- Föreställ dig då
  Emilia, vår förvåning, att vid hennes ankomst upptäcka en varelse, skön
  och utomordentligt täck, på hvars liljehvita, fullkomligt färglösa
  sjuttonåriga drag, den omisskänneligaste smärta sågs lägrad. Himmel!
  ett så oskuldsfullt men tillika af lidelser hjertskärande utseende,
  förenadt med den förskräckeliga belägenhet hennes späda figur utvisade;
  jag kunde omöjligt vid denna anblick neka mina tårar, att ymnigt och
  deltagande nedströmma. -- "Jag är kallad", ljöd hennes darrande röst,
  "att"... Men, nu hade äfven Hofrådinnan med ögonen fyllda af klara
  skimrande tårperlor, under vänlighet närmande sig henne, fattat hennes
  hand, samt ledsagade henne, det olyckliga arma offret, in till sitt
  eget, icke mindre olyckliga lidande barn.
  
  Hvad under de tvenne timmar, dessa helt och hållet ostörda, samt
  öfverlemnade till hvarandra föreföll, blef för oss alla okändt. -- Rosa
  tyckes likväl, efter detta sammanträffande, äga vida mera lugn än
  tillförene, hvaraf jag allt skulle hoppas rätt godt, vore det blott
  icke förenadt med så mycken inom sig sluten dysterhet. -- Hennes
  längtan att komma ut till det yttre större och solglada rummet, har i
  dag varit stor, hvarföre hon äfven, ehuru fruktlöst, gjort ofta
  förnyade försök att lemna sängen. -- O Emilia! huru ljuft, huru saligt
  är ej att se, den oändeliga kärlek, hvarmed de yngre syskonen omfatta
  den älskade. De äro allesamman outtröttlige i omsorger för hennes
  beqvämlighet; till och med Leontine har under dessa tider med den
  älskvärdaste sjelfförsakelse uppoffrat ända till sin behöfliga hvila,
  för att i hvarje ögonblick kunna vara för den sjuke till hands; likasom
  den lilla själfulla Hanna oafvikligt och bestämdt så natt, som dag,
  tagit sin plats uti en invid den sjukes säng stående stor ländstol,
  derifrån hon minutligen är i tillfälle att hörsamma systrens ofta knapt
  halft uttalade önskningar.
  
  Friherrinnan har i dag varit att efterse den sjuka; hvilken sällhet
  genombäfvade icke hela min varelse, vid åsyn af henne, den hulda och,
  huru lugnande för mitt sinne skulle ej vid all den mig omgifvande
  smärta detta kära besök blifvit, endast det för mig icke medfört en
  alltför liflig påminnelse om mitt eget öde! -- Friherrinnan
  öfverlemnade nemligen till mig med den innerligaste moders-glädje, det
  bref hon med dagens post, till mig adresseradt, ifrån sin son erhållit,
  och af hvilket hon naturligtvis trodde jag skulle erfara samma
  hjertliga fröjd. -- Men, o Emilia! huru sorgbeklädd föreföll mig ej
  hvarenda bokstaf, mitt tårfyllda öga utur det rosendoftande prydliga
  brefvet varsnade; med hvilken pinande känsla uppfattade jag ej de ömma
  uttryck denna för mitt hjerta så helt och hållet främmande varelse
  under likgiltig artighet dittecknat. O! Rosa! Rosa! jag, och icke du,
  borde kämpa ödets lek, med den oförsonliga härjarn -- döden. Jag borde
  vara offret, jag som på jorden äger intet, intet föremål som med smärta
  skulle sakna, eller minnas min bortgång, ty han! han allena som måhända
  med sann känsla skulle gjort det, hvars bild ofordunklad lefver i
  djupet af min själ, äfven han! äfven han! missförstår mig, och gäckar
  under hån, den djupa tärande försakelse jag i följd af min pligt gjort
  af hans kärlek och mitt eget för evigt försvunna lugn.
  
  
  
  
  Den 24.
  
  
      "Ty jag vill ledas dit, och hvila der,
      Och se hur skön, och glad naturen är,
      Och fröjdas än en gång åt land och sjö,
      Och sen i våren der jag lefvat dö."
  
                                       R--b--g.
  
  Under de få ögonblick jag möjligen kan undanstjäla den i djup dvala
  försjunkna sjuklingen, hastar jag att i några rader delgifva dig den
  underbara tilldragelse, hvilken nyligen på ett så särdeles sätt kommit
  att uppväcka allas vår synnerliga oro! Som jag ju omnämnde, syntes vår
  älsklings krafter på temmeligen god väg, att under en noggrann vård
  återvända, äfvensom hennes unga sinne med ovanligt intresse redan
  började fästa sig vid hvarjehanda henne omgifvande föremål, isynnerhet
  sådana, hvilka vittnade om de kära syskonens stundeligen mot henne
  iakttagne uppmärksamhet, hvarföre hon till ock med under stilla
  vänlighet och tydligt nog, för att tillfredsställa de små, någongång
  sågs sysselsatt med betraktandet af, än en nyligen fabriserad liten
  docka, än en fin teckning öfver hennes älskade Liljedahl, copierad af
  Leontine, ifrån blotta minnet, än en liten af Adolf förfärdigad, i
  papperssegel och pärtmaster utrustad barkbåt, hvilken af den älskade
  systren nödvändigt först skulle beses, förrän densamme i den yngre
  brödrens sällskap, kunde uti gårdsputtarne proberas; hvaraf allt, med
  ett ord, vi, hennes öfriga omgifning, med största tillfredsställelse
  emotsågo den alldrabästa utgång; då i går på morgonen lilla Adolf med
  ett af glädje strålande anlete plötsligt i hennes rum inträder,
  medbringande en grön qvist, den han skälmskt gömmer under sin sourtout,
  men närmande sig Rosa, med den mest förnöjda mine sagta nedlägger på
  hennes kudde. -- Rosa hade knapt sändt en blick på den välmenta gåfvan,
  hvarigenom den älskeliga brödren trodde sig förorsaka henne en så ren
  glädje, förrän hon, under ett högt utrop, likblek neddignar mot
  hufvudgärden. -- Jag ilade i ögnablicket till, för att efterse
  anledningen till den så oförmodadt inträffäde olyckan, då en murgrön,
  ja Emilia, verkeligen en frisk och herrlig murgrönsqvist var det
  föremål, som till min stora bestörtning här mötte mina ögon. --
  "Himmel! hvar har Adolf väl kunnat erhålla denna?" var min första häpna
  fråga till den darrande gossen, hvilken med ångestsvetten på sin panna
  stirrade på den arma systren; "säg, hvem har väl lemnat Adolf
  densamma?" -- "Min Gud!" suckade han nu, "jag har sjelf brutit henne
  der nere, på gården, just under Rosas eget kammarfönster, der en ännu
  längre, mycket bladrikare ranka spirar upp mot sjelfva muren; Mathilda
  kan sjelf se den, om Mathilda öppnar dubbelrutan, Ach min Gud! min Gud!
  jag trodde mig härigenom göra Rosa så alltför lycklig, emedan hon redan
  flere gånger efterfrågat, om jag ännu icke upptäckt något grönt blad
  eller grässtrå." -- Och vid dessa ord började han att rätt bittert
  gråta. -- Rosa, hvilken under hans klagan småningom återhämtat sig,
  grep nu med svag hand efter qvisten, den hon under ymnigt nedrullande
  tårar sorgfullt betraktade; "haf tack min dyre Adolf", hviskade hon
  sluteligen med matt röst till den nu högt snyftande brodren, "haf
  hjertlig, hjertlig tack, för det herrliga första gröna, hvarmed ditt
  älskande hjerta velat fägna mig. Rosa skall aldrig glömma detta bevis
  på din ömhet och kärlek;" och nu slöt hon med darrande arm den
  förvånade gossen till sitt tätt flämtande bröst. "Ser du ej", tillade
  hon, då tårarne hos den gråtande brödren ännu icke ville upphöra, "ser
  du ej, huru Rosa gråter af ren glädje, ty någonting så skönt, så kärt,
  som denna gåfva, väntade hon sig sannerligen ej." Adolf som af hennes
  tröstefulla ord för sin förskräckelse verkeligen hämtat den största
  vederqvickelse, började nu sjelfmant berätta huru han redan länge tyckt
  sig se, en gråaktig oansenlig strimma långs muren tätt under hennes
  fönster bana sig en väg upp, men att han i anseende till sin
  öfvertygelse det denna endast varit någon remna i muren dock ej fästat
  uppmärksamhet därvid, förr än för ungefär en vecka tillbaka, då han
  till sin förundran märkt densamma antaga en grönaktig färg, hvarföre
  han med mera ifver börjat undersöka saken, och sluteligen funnit det
  vara en grönskande växt hvilken han derefter i afsigt att genom dess
  oförmodade öfverlemnande, fägna Rosa, under tysthet dageligen
  iakttagit; och emedan han till sin innerliga glädje samma dag funnit
  dess blad så skönt utslagne så han, för att vinna sitt ändamål -- Rosas
  tillfredsställelse -- tyckt den icke kunna hinna till en högre fägring,
  och således under skyndsamhet hastat, att till uppmuntran för henne,
  bryta en stjelk deraf. -- Att denna växt icke på något omedelbart sätt
  der kunnat framalstras, blef mig väl alltför begripligt, äfvensom mitt
  anande hjerta mer än bestämdt sade mig den högst sannolika anledningen
  till dess inympande i muren, och likväl allt detta oaktadt verkade det
  oförmodade i sjelfva händelsen, så besynnerligt och smärtsamt på till
  och med mitt sinne, så långa timmar derefter jag knapt ännu kunde fatta
  denna som jag tyckte verkeligen underbara tilldragelse. -- Huru lifligt
  återkallades icke genom denna oskyldiga anledning i Rosas minne den för
  henne så lyckligt försvundne sommarn, huru mången rosenklädd bild af
  sällhet, den hon i följd af dessa tiders frid, under salig njutning
  hyllat i sitt hjerta, stod icke nu der naken och vanprydd, blottad på
  all lifvets glädje. Arma Rosa! huru grymt och förutspående talade icke
  den hemlighetsfulla ranken, hvarmed just du, invid den älskades sida,
  skulle bekransas, om din okända framtid; af hvilken oförklarlig och
  smärtsam känsla genombäfvades icke, äfven i samma ögonblick, hela min
  själ, hårdt nog anande, eller rättare, frugtande någon, i anledning
  deraf, ovilkorligt tillstötande olycka. -- Eftermiddagen tillbragtes af
  Rosa till det mesta, med ett temmeligen lugnt genomläsande af de många
  kärleksfulla bref hon af R. erhållit; äfvensom tourvis betraktandet af
  hans portrait, samt den olyckliga murgrönsqvist, hvilken till hennes
  åskådning uti ett glas friskt vatten stod täck och återupplifvad
  framför hennes säng.
  
  I dag förmiddag, sedan solen hunnit sin högsta höjd, och Rosa länge
  under tysthet fingrat och beskådat den gröna qvisten, satte hon med
  obegriplig kraft sig upp i sängen, anhöll hos Hanna, hvilken derinvid
  på en liten pall fannts sysselsatt med sin docka, om sina framliggande
  klädesplagg, hvarefter hon, med hennes tillhjelp, började påkläda sig.
  Som jag bestämt trodde hennes önskan i anseende till, de tilltagne
  krafterne, vara att få hvila ofvanpå täcket, nalkades jag, under en
  varm tacksägelse till Gud! för denna synliga förbättring, att med
  innerlig fröjd fullborda hennes klädsel; men föreställ dig min
  förvåning, då hon derefter med båda armarne slutne om min hals, med det
  ömmaste, mest genomträngande smek, bönföll om, att af mig blifva ledd
  till det yttre rummet, der hon i den herrliga, renare luften, skulle i
  solvärmen få uppfriska sina krafter. -- Som jag likvisst på eget ansvar
  ingalunda vågade tillstyrka eller uppfylla denna enträgna begäran, men
  jag tillika af hjertat, om möjligt var, ville efterkomma hennes önskan,
  hastade jag att på ett ögnablick uppsöka Hofrådinnan -- hvilken olyckan
  fogade att då skulle finnas i köket, der hon med egen hand för sin
  älskling höll på bereda en smaklig sjukdryck, för att härom rådfråga
  henne. Men, kan du göra dig begriplig min förskräckelse att vid min
  återkomst finna Rosa, den kraftlösa vanmäktiga Rosa, uti det yttre
  stora rummet djupt nedsjunken utom det lilla öppnade dubbelfönstret,
  derifrån hon nu med döende blick, girigt slukade hvarje för hennes öga
  sig uppenbarande föremål. --"Himmel! Rosa! hvad gör du?" utropade jag,
  under det jag med den gränslösaste oro ilade till hennes sida och nu
  sagta, men kraftfullt drog henne undan de henne alltför känbart
  omsusande vårflägtarne; "hvilket företag! och huru har du väl hjerta
  att smärta dem som älska dig, med ett dylikt blottställande af ditt
  lif, blott för all tillfredsställa en otillbörlig ögonblicklig
  längtan." Jag kunde, hindrad af en våldsam mig påkommen darrning, ej
  tillägga ett ord, mina af ångest och ängslan frambrytande tårar,
  förklarade tillräckligt nog till hvilken grad mitt hjerta missbilligade
  detta steg. Rosa hade härunder, lutad emot mitt bröst, iakttagit den
  oafbrutnaste tystnad; hon upphöjde nu det täcka seraph-hufvudet, smög
  sin hand mot mina ovänliga läppar, och bad med den saktmodigaste,
  ljufvaste röst: "Vredgas ej, min ömt älskade trogna Mathilda! O!
  misstyck ej det företag hvartill den outsägligaste längtan efter
  skådandet af Guds natur, drifvit mig; ty, jag måste, jag måste ju
  likväl dö; jag känner det alltför säkert, jag måste snart, snart lemna
  eder alla! och", tillade hon med en suck, "allt, som gifvit mitt hjerta
  glädje och sällhet. O! skulle väl du! du, som sjelf så sannt fattar
  rikedomen och mångfallden af vårt ursprungs allmagt, icke unna din
  stackars Rosa att helst en gång, ännu en enda gång njuta saligheten af
  hans mot sina barn visade nåd; ser du der, den herrliga himlen med sitt
  ljusa skära blå! känner du ej solen! huru mildt hon sprider lif och
  värme och glädje, ja, ända till din fattiga döende Rosa; ser du ej
  dessa gröna åkerfält, detta försilfrade haf, hvilka, befriade ifrån sin
  isiga massa, hvar på sitt fält tyda nytt lif och fortkomst; hör du ej
  den sorlande bäcken, hvilken obehindrad och munter rinner fram ur
  jordens kyliga brutna gömmor! och kan du ännu, vill du ännu derefter
  låtsa vrede mot din arma vän, som snart, snart icke mer äger förmåga
  att njuta en enda af alla dessa den högstes välsignade gåfvor... Men
  nej, Mathilda! du tillgifver henne säkert, och det af fullaste hjerta,
  den förskräckelse hon oförtänkt nog, icke var beredd att härigenom
  åstadkomma dig." Härefter bad hon med mildhet mig åter ledsaga sig till
  sin säng, emedan hon efter detta bemödande kände sina krafter betydligt
  aftagne; lemnade till den på bordet sig befintelige Murgrönan, jemte
  en varm kyss, en helsning ifrån den längsmed muren uppspirande
  syskonplantan, den hennes uppsökande blick alltför tydligt varsnat;
  samt har för resten, under det största lugn, men med den synbaraste
  mättighet, under jemn dvala tillbringat hela eftermiddagen. -- Läkarn,
  hvilken under Rosas opassligbet, flere gånger på dygnet varit att
  efterse förändringen af sjukdomen, har nästan sagt, ifrån dess första
  period iakttagit en högst förbehållsam, nedslående tystnad, hvaraf vi,
  hennes bekymrade omgifning kunnat hoppas allt för litet godt. -- Äfven
  honom anförtrodde jag i dag, under enskildt samtal, Rosas företag, det
  jag af frugtan att onödigt smärta de ömma föräldrarne, för dem
  forsigtigt förtegat. "Gör just intet till saken", inföll med lugn mine
  den erfarne gubben, "kunde till och med en liten stund, en så varm tid
  på dagen, endast krafterna det medgåfve, taga lindrig motion i vagn, ty
  feberdagarne äro redan längesedan förbi, och återkomma heller icke
  mera. Det är nu endast bröstet, hvilket erfarit en dödande skakning,
  som bör hafvas noga afseende på, men, för hvilket jag verkeligen
  frugtar all medicin blir fåfängt använd. Har ännu alldeles intet tecken
  till blod derur visat sig?" frågade han nu med betänklig mine. "Nej,
  icke märkligt." -- "Nå Gud gifve ett så sällsynt fall här kunde
  inträffa, men det är högst otänkbart. Var emedlerlid ytterst vaksam att
  vid första störtning, hvilken ovilkorligen till någon del måste
  försiggå, använda den i dag föreskrifna medicinen, samt låt vidare
  genast lemna mig underrättelse", och härmed strök han på foten. -- O!
  måtte endast den redan hemskt inbrytande natten lyckligt försiggå, och
  den sjukes plågor icke i alldeles för hög grad komma att pröfva det
  ömma känsliga moderssinnet, hvilket af inga föreställningar låter sig
  hindra, att åter genomvaka denna natt hos den arma!
  
  
  
  
  Den 25. -- Middagstiden.
  
  
  Ingen förändring; samma kraftlöshet, och samma lugn. Den sjuka har allt
  sedan i går icke yttrat ett ord, men tillkännagifver blott med det
  ljufvaste småleende, och en stundom till sin omgifning svagt uträckt
  hand, sitt varma erkännande af deras omsorger för henne. Det arma
  bröstet arbetar tungt, och tyckes endast erfara någon lindring medelst
  ett ständigt upphöjande af hufvud-dynorne. -- Gud! hvilken jemmer;
  Hofrådinnan kan ej tröstas, och det bekymrade Hofrådet smärtas dubbelt:
  af att till denna grad se sina älskade lida, utan att dervid äga
  förmåga till den ringaste del afhjelpa det onda. -- Äfven den hjertliga
  Mamsell Stin-Lovis har under all denna ångest, uppbjudit sin yttersta
  förmåga, att på sitt vis skaffa den älskade någon lisa, -- hvarföre
  geléer och drycker så lenande och välsmakande som möjligt af hennes
  egen hand tillredde, och inburne, i rika förråder varierat på borden,
  utan att fastren i sin välmening fästat minsta uppmärksamhet vid, att
  desse oftast lika ovidrörde de dit inkommit -- utburits.
  
  Doctorn har tillbringat hela förmiddagen här; han har nu så öppet som
  skonande, samt derunder hänvisande till en allvis Försyn, förberedt de
  sörjande föräldrarne på en smärtsam utgång af sjukdomen, den han ifrån
  första ögonblicket, i anseende till dess våldsamhet, med fruktan
  emotsett. Allt hvad han till tröst och hugsvalelse, för så väl den
  sjuke, som hennes omgifning säger sig kunna göra, är ett lindrande af
  de plågor, hvilka han för den förstnämnda enligt sitt samvetes
  öfvertygelse, vet af ingen dödlig makt kunna häfvas. -- Föreställ dig i
  följd häraf Emilia, den glanslösa smärta som i medvetandet af allt
  detta, billigt nog fått rum i våra hjertan. -- Men nej, -- jag
  uppehåller mig redan alltför länge hos dig, då hon, den älskelige
  varelsen så oafvikligt behöfver min vård.
  
  
  
  
  Klockan 11 samma dag.
  
  
  Ack Emilia! huru troget har ej Doctorns olyckliga förutsägelse
  inträffat; klockan 7 i afton, efter det Rosa, under större oro än
  vanligt, tillbragt dagen, kallade hon häftigt, i det hon med egen kraft
  våldsamt sökte komma upp, Hofrådinnan, hvilken högst bekymrad suttit
  invid hennes säng; hon hade knapt hunnit omfatta den förskräckta
  modrens hals, då ett förfärligt blodsvall störtade sig fram om de bleka
  läpparne. Hofrådinnans ångest blef härunder alldeles obeskriflig; den
  häftigaste skälfva öfverfoll hela hennes kropp, hvarvid jag i hvarje
  minut fruktade att se äfven, henne, den af tårar och nattvak utmattade,
  nedfallen i vanmakt. Sedan jag såleds varsamt undanfört henne, hastade
  jag nu sjelf att med tillhjelp af min omgifning lemna Rosa den vård jag
  enligt Läkarens föreskrift visste vara för henne behöflig; hvarefter
  den ömsinte Doctorn äfven genast påkallades. -- Men Gud! Emilia, skulle
  du, efter detta häftiga utmattande sett den aftynade blomman, hvit och
  skön som en engel, med ömsom på mig, ömsom på den sig nu åter till
  krafter vaknande modren, rigtad blick, hvilken sednare vid betraktandet
  af sitt barns lidande väl icke skulle haft ett moders hjerta, om hon
  kunnat dölja den smärta hon erfor. -- Hon satt nu åter tätt lutad till
  Rosas bröst och bortkysste med qvalet tecknadt i egna drag, de fina
  svettperlor hvilka efter blodsförlusten svagt frambrutit på det älskade
  barnets panna. -- Klockan är redan elfva; en oafbruten tystnad har,
  enligt Läkarens uttryckliga föreskrift, efterträdt detta första
  utbrott, hvilket han bestämt förutsäger skall efterföljas af ännu flere
  andra; men, hvilka i synnerhet ovilkorligen skola försvåras, om icke
  den noggrannaste stillhet och tranquilité iakttages. -- Nu, god natt
  min Emilia, jag måste åter hasta, att i sällskap med Hofrådinnan,
  hvilken ej kan förmås öfvergifva sitt barn, uppfylla de kära
  skyldigheterna mot den älskade sjuka. -- O! kunde du väl ana till det
  bekymmer som omger din vän; huru varmt skulle icke äfven du, till den
  högste uppsända böner om deras lindrande, och sluteligen fullkomliga
  afhjelpande.
  
  
  
  
  Den 6 April.
  
  
      "Hon kämpat ut, och dödens genius hvilar
      Den svala vingen öfver hjertats brand."
  
                                        _Vitalis_.
  
  Hon ar ej mer Emilia, Gud! min Gud! och din Mathilda måste, måste
  verkeligen, under smärtans outsägliga qval, och i fullt medvetande af
  sanningen uti dessa fasliga ord, här nedskrifva dem. -- Nej, hon är ej
  mer, hennes ljusa ande har ändteligen hunnit det hemland, om hvars rena
  fröjd, hvars salighet hon redan här nere ofta drömde. Du kan Emilia med
  den aldralifligaste inbillning icke göra för dig begriplig den
  ångestfulla förtviflan, hvilken under dessa tider i den fordom så
  lefnadsglada kretsen ägt rum, likaså litet som mitt bemödande att för
  dig tydliggöra densamma, någonsin skulle lyckas. Enligt hvad jag vill
  minnas mig hafva nämnt, hade ju redan en häftig blodstörtning utur det
  angripna bröstet visat sig, hvilken förorsakade oss alla en gränslös
  oro, natten derpå förgick likväl utan någon häftigare attaque, så till
  och med den utmattade engeln emot morgonen föll uti en lätt slummer. Då
  hon vid pass kl. 6 vaknade, yttrade hon sig känna sitt bröst betydligt
  lättare, än dagarne derförut, hvarföre hon äfven sade sig af mig önska
  höra föreläsas någon god bok. Med hjertlig glädje uppfyllde jag denna
  begäran, under hvilken ofta af brutne sysselsättning dagen nästan
  förgick. Emot aftonen inslumrade hon åter flygtigt, men, uppvaknade
  omkring midnatten, med ett förnyadt anfall af störtning, hvilket
  ändteligen på lika sätt som förra gången eller genom användandet af
  samma medicin, sluteligen stillades. De trenne derpå följande dagarne,
  förgingo under djup oro, ty mattigheten hos den lidande var smärtsam,
  och förnekade henne ända till bruket af sina händer; likväl yppades
  härunder intet nytt anfall. Den trettionde tidigt på morgon, lät hon
  kalla sina föräldrar, hos hvilka hon anhöll om att genom deras
  föranstaltande ännu samma dag blifva konfirmerad, emedan hon fruktade
  att krafterna möjligen, vid uppskjutande af denna högtidlighet, torde
  blifva så svaga, så hon icke framdeles med den styrka och den fattning
  hon borde, kunde känna dess vigt; af hvilken anledning, hon på
  eftermiddagen samma dag, i sina föräldrars närvaro, af stadens Pastor,
  emottog den heliga Nattvarden. O Emilia, hvilken frid, hvilket
  himmelskt lugn, låg ej i hennes blickar efter upplefvandet af dessa
  timmar; hon tycktes verkeligen icke mer tillhöra denna jord, af hvars
  lidelser hon troligen icke lättade mer än möjligen den stundom
  påminnande smärtan i sitt bröst; och skulle icke den derpå följande
  aftonen en svår blodstörtning inträffat, hade denna dag kunnat räknas
  till en fullkomligt lycklig. Äfven de fyra derpå följande voro lugnare
  än hvad man möjligen kunnat hoppas, hvarunder endast tvenne svagare
  störtningar, förenade med mycken hosta, infunno sig. Mot aftonen af den
  fjerde, förföll den sjuka i ett ofta nästan sanslöst tillstånd, hvarur
  hon, ehuru dock ej beröfvad sitt medvetande, med svårighet förmådde
  väckas, för att njuta sin behöfliga omvårdnad. Detta förhållande varade
  oafbrutet till emot middagen, då hon liksom inspirerad oförmodadt
  yttrade en innerlig längtan efter R. -- Denna önskan hade ännu icke en
  enda gång, under hela sjukdoms-perioden uppstått; jag hade verkeligen
  väntat dess inträffande, af hvilken jag emotsåg en snar upplösning. --
  Under väntan på hans ankomst, lät hon, enligt egen noggrann foreskrift,
  kläda sig i en hvit mousselins-klädning, samt en täck, himmelsblå
  flors-shawlette, den R. under lyckligare dagar gifvit henne, och den
  hon med största tillfredsställelse redan en gång tillförene burit; de
  gyllene lockarna föllo nu, af den olycklige modren smakfullt ordnade,
  kring panna och skuldror, och gjorde hennes utseende fullkomligt likt
  en herrlig, lidande Madonna-bild. Sålunda Iåg hon, lyftad ofvanpå det
  silfverhvita täcket, hvilket en gång var bestämdt att vid ett
  lyckligare tillfälle begagnas, men nu af den lidande modren under
  bittra smärtans tårar, öfver sängen blifvit utbredt; tvenne de skönaste
  hvita Hyacinther, dom, dagen förut, Grefvinnan Amelie A. med den
  hjertligaste önskan om en snar förbättring tillsändt Rosa, stodo
  doftande i sina eleganta krukor, framför hennes säng, och ökade den
  underbart inträffade högtidligheten. -- Men, -- nu öppnades plötsligt
  yttre dörren; -- mitt hjerta klappade våldsamt; jag hade verkeligen all
  möda att kunna uppfylla det af Rosa mig ömt aftvungna löftet att
  tillika med Hofrådinnan, under R----s besök icke lemna rummet; han
  inträdde, blek som ett lik, närmade sig som det tycktes nästan utan
  medvetande -- ty icke en mine eller gest, förrådde hans kännedom om
  Hofrådinnans eller min närvaro -- sängen der Rosa låg, framför hvilken
  han, öfverväldigad af våldsamma känslor, ovilkorligt nedsjönk. -- I
  dylika omständigheter skulle då, efter en tid af knappa fyra veckor,
  dessa personer, hvilka under kärlekens yra, lyckliga och sälla, med de
  varmaste ömsesidiga trohetsförsäkringar sednast åtskilts, återfinna
  hvarandra. Gud! huru sönderslitande var ej denna anblick. "Min dyre
  Ludvig!" framsuckade ändteligen Rosa, sedan hon hunnit återhemta sig
  ifrån en lätt, ögonblickligt påkommen vanmakt, och räckte med huld
  vänlighet, den olycklige knäfallne, sin hand; den öfverlåtande saliga
  blicken fulländade hvad rösten hos den afmattade icke förmådde yttra.
  -- R. hade under den lidelsefullaste häftighet omfattat den matta
  handen, hvilken han nu krampaktigt pressade mot sitt bröst; "Rosa!
  himmelska Rosa!" hviskade hans skälfvande läppar, "värdigas du
  vcrkeligen ännu kalla mig inför din blick, vågar jag, den olycklige
  förrädarn af all sann och ren kärlek ännu nalkas dig! du förklarade
  engel! O! uppfyllos ej ditt bröst af den djupaste afsky till honom, som
  så grymt kränkt ditt hjertas frid. Rosa du evigt tillbedda! kan du,
  äger du verkeligen styrka, att utan gränslös smärta fördraga åsynen af
  den, hviken förstört ditt unga lif, och din lycka; af den som sjelf nu
  mera på hela den vida eländiga jorden icke finner någon fristad, der
  han kunde lugna sitt gnagande samvete; säg, o! säg, kan han, får han
  verkeligen öfverlemna sig till det saliga hopp, att ditt hjerta, icke
  allenast din skonsamma englagodhet, talar ur dina blickar?" På Rosas
  lätta vink hade han nu upphöjt sig och låg i ögnablicket härefter,
  omfattad af hennes mjella armar, nedböjd mot hennes bröst.
  
  "Hör, min Ludvig", yttrade hon med stadig röst, "Rosa har alltid varit
  sann, och ren emot dig, lika så säkert som hennes hjerta ännu aldrig
  för dig hyst en fördold tanke; skulle då nu, nu, då hon står vid
  gränsen mellan lif och död, hon till dig kunna hyckla en känsla den hon
  icke ägde? O nej! tro derföre du min evigt lika ömt älskade, hvad
  hennes bristande läppar, med sanning ehuru svagt tolka: Rosas kärlek
  till dig, lefver nu, likasom efter döden, då hennes varma hjerta
  upphört att slå, med samma outsägliga styrka, samma oförminskade
  innerlighet, som under de lyckliga minuter i lifvet, då hon vid ditt
  älskade bröst, drömde sig en himmel; lugna dig såleds min dyre vän, med
  den fasta öfvertygelse att hos mig ingen skymt af motvilja finnes. O
  Gud! jag fasar att ens tänka detta hårda ord, nej, endast idel ömhet
  inger din ljufva bild. Likvisst skulle det lugn, hvilket nu så lyckligt
  uppfyller mitt hjerta, snart sagt helt och hållet försvinna derur, om
  jag nödgades beröfva mig det hopp, hvartill jag så gladt öfverlemnat
  mig, att ännu här i lifvet du kunde njuta och meddela glädje. O!
  Ludvig! lifvet är skönt; ville du ej tillfredsställa din döende Rosa
  med löftet, att tillika med uppfyllandet af din pligt, ännu lyckliggöra
  det lidande hjerta, hvilket, utom mitt, så ömt, så troget och älskande
  slår för dig! O! säkert, säkert, talar äfven ditt eget, till den
  olyckligas förmån, hvilken redan länge, öfvergifven och tröstlös,
  suckat, ett offer för din kärlek. Rosa ber, hon bönfaller hos dig utur
  djupet af sin själ: Återskänk din oskyldiga lidande Caroline, hvilken
  till alla delar är värd att uppfylla min plats i ditt bröst, den ömhet,
  hvarmed du en gång gjorde henne så öfvermåttan lycklig; får ej din Rosa
  dö med den saliggörande förtröstan, att du med aldraförsta uppfyller
  hennes innerliga önskan, och ditt, till den arma olyckliga, under dyra
  eder en gång gifna ägtenskapslöfte."
  
  R. hade under synbar smärta, med oafvänd blick betraktat den hulda,
  hvilken nu med obegriplig styrka drog honom emot sitt bröst. "Ja Rosa,
  du förmår allt; här: emottag min dyra försäkran det din önskan, om
  äfven med uppoffrandet af min timmeliga frid, skall uppfyllas. Min
  pligt, mitt löfte till dig, icke min kärlek, skall föra mig till hennes
  fötter, hvilken fordom, jag bekänner det nu för dig, du englalika
  väsende, af mig obeskrifligt älskats, men som äfven nu, o! fördöm mig
  ej derföre, måste utgöra min fasa, emedan hon beröfvat mig den enda
  varelse som lärt mig skatta dygden, och lifvets högsta värde. -- O
  Rosa! dig, dig, har jag älskat mer än något annat på jorden, till dig,
  du oskuldsfulla engel, närmade sig för din kära renhets skull,
  ovilkorligt mitt hjerta, redan under tider, då jag i den okonstlade
  Caroline, tyckte mig funnit min högsta sällhet; i din närvaro, den jag
  likvist, anmanad af mitt bättre jag, med bekämpad lidelse ofta undvek,
  kände jag det ett ädlare, ett själfullare, ett högre godt fanns hvilket
  rikare än hvad hennes barnsliga tillgifvenhet förmådde, skulle kunna
  uppfylla mitt bröst med salig vällust; o Gud! o Gud! jag förmådde mer
  icke emotstå den onämnbara trängtan, som ständigt dref mig till dig; du
  var, drömmande och vaken min enda tanke, mitt enda hopp hvilket jag
  olycklige, under det min falska ambition och medlidandet, fortfarande
  hycklade beständighet för Caroline, icke mer för dig förmådde dölja.
  Min fasta föresats blef nu, sedan jag hos dina föräldrar gjort mig
  försäkrad om din hand, att öppet för Caroline tillstå mitt hjertas
  förändring, i hvilken afsigt jag äfven, efter det jag hos dig, du
  hulda, njutit sällheten i sitt öfvermått, hastade att uppsöka henne. --
  O Rosa! hvad jag här forut, osäker om ägandet af dig, med hjertats
  sanna tillfredsställelse besuttit, nemligen: _samvetsfrid_, förlorade
  jag nu; jag blef, under ett ovärdigt sinnesrus förrådare af den oskuld
  jag hitintills med så mycken sjelfbeherrskning vördat; jag glömde
  heder, lycka, allt, allt! som under samma iakttagna helgd kunnat bereda
  mig mitt hjertas vinning -- dig! -- Men, jag är straffad, jag arme! ty
  med dig, med dig, försvinner ljuset för min blick; och, ehuru ett
  väsende bland de lefvande, går jag dock ett liflöst ting, längtande
  efter den hvila, hvilken en gång oskiljakteligt skall förena mig med
  dig."
  
  Han hade lystnat; bröst mot bröst, mund mot mund, lågo de nu fast
  omslutande hvarandra; "min Rosa!" "min dyre Ludvig!" voro de enda ord,
  hvilka under den återstående aftonen någongång blefvo hörbara, jag
  fruktade verkeligen att under den då och då inträdande djupa tystnaden,
  den utmattade engeln redan skulle kämpat ut; men, mot klockan nio,
  efter det en svag blodstörtning åter hade infunnit sig, lät hon med
  enträgenhet kalla sina föräldrar. -- O Emilia! förskona mig att
  beskrifva den scen, hvilken nu uppstod; du! som fattar det varma
  sambandet mellan föräldra- och barnahjertan, kan äfven föreställa dig,
  med hvilken smärta det emellan dessa, nu för evigt skulle slitas; --
  men hvad du dock omöjligt kan göra dig begrepp om, emedan dertill
  nödvändigt fordras att sjelf hafva varit vittne till något sådant, var
  det stumma, saliga leende, hvarmed Rosa njöt af försoningen emellan
  dessa och sin R. -- Hennes högsta önskan var uppfylld; under sjelfva
  smärtans qval, vid åsynen af sitt älskade barns öfvergång ifrån detta
  till ett annat lif, lemnades på Rosas innerliga åstundan en sann
  tillgift åt honom, hvilken förorsakat denna gränslösa sorg; och,
  beseglades nu denna försäkran till den döendes tillfredssällelse, med
  en den stummaste, men mest innerliga omfamning.
  
  Härefter påkallades, enligt Rosas begäran, de små, jemte alla öfrige af
  husets medlemmar, hvilka alla under bittra tårar emottogo den
  afmattades sista farväl; hennes vanmakt var redan så stor, att hon
  blott svagt förmådde nämna dem vid namn. Äfven till mig talade hennes
  matta handtryckning samt bristande blick, tydligare än de förbleknade
  läpparne under bemödande att tolka hvad hjertat kände, det förmådde;
  jag forstår ännu ej, hvarifrån jag erhöll styrka att i ett sådant
  ögnablick med fattning emottaga hennes afskedssuck. De återstående
  timmarne till klockan fem, förgingo under dödlik dvala, hvarunder
  hennes blick ofta sökte den öfver henne nedlutade af smärta grymt
  betagne R., hvars hand hon, likaså troget, som hennes hjerta till sista
  minuten af hennes lif tillhörde honom, höll fast innesluten i sin. Kort
  före klockan fem öfverfoll henne en ymnig svett, förebudet till det
  snara slutet; men, nu blef sig Hofrådinnan ej mer mägtig, den ena
  svimningen efter den andra förmådde Hofrådet att under tysthet aflägsna
  den vanmägtiga modren ifrån den säng der hennes älskling snart hade
  upphört att lida. På slaget fem, uppslogs ännu en gång under ljuft
  leende den döendes ljusa, förklarade blick, hennes läppar rörde sig
  till ett svagt uttalande af den älskades namn, och hon var lycklig för
  evigt!
  
  Huru fasliga voro icke de timmar, hvilka följde härpå; lidandet hos de
  qvarblifna anhöriga var obeskrifligt, men det hos den olycklige R., som
  det tycktes outhärdeligt. Han förmådde med möda slitas ifrån den
  afsomnade, öfver hvars säng han under fullkomlig känslolöshet under
  flera timmar låg nedsjunken. O! hade de heta ymniga kyssar hvarmed han,
  snart sagdt med ursinnighet öfverhöljde de ännu leende dragen, förmått
  uppväcka den hulda till lif, men o nej! hon emottog denna hyllning
  säkert nu för första gången utan all känsla.
  
  Jag är nu sedan några timmar återvänd till mitt hem, till min dyra mor,
  hvilken Rosas bortgång förorsakat många bittra tårar. O! huru skall jag
  någonsin kunna glömma hvad jag i denna själssyster förlorat, hon
  hvilken så ljuft, så ömt under så väl olyckans som lyckans dagar,
  omfattade den ensamma öfvergifna, hvilken så systerligt och varmt som
  den trofastaste barndomsvän öppnade för mig sitt hjertas dolda
  helgedom, der jag afslöjadt kunde läsa det ljusa språk hennes rena själ
  ständigt uttalade. -- Ännu återstår för mig att i det bedröfvade huset
  iakttaga den sista, fast smärtsamma skyldighet, den jag hvarken vill
  eller kan undandraga mig, emedan ett troget löfte till den bortgångna
  binder till dess uppfyllande; hennes varma önskan var nemligen, det
  äfven jag skulle lägga en vänskaplig hand vid den enkla drägt, hvari
  hon efter eget anordnande skulle klädas; och, som jag är öfvertygad att
  Hofrådinnan af detta deltagande, i sin smärta skall erfara en, om än
  aldrig så obetydlig lindring, är det med sorglig tillfredsställelse jag
  vill hasta, att häri dela den armas bekymmer.
  
  Huru mycket, Emilia, hade jag icke att rörande mig sjelf, för dig
  omorda, endast mitt sinne för närvarande kunde inrymma några andra
  tankar, än dem, hvilka dessa dagars sorgliga tilldragelser framalstrat,
  och hvilka nu helt och hållet gjort anspråk på min styrka, Jag är
  verkeligen slö och otillgänglig för allt, ja, ända till ömhetsbevisen
  af min älskade moder, hvars varma omsorger för mig, äfven under min
  frånvaro, visat sig på så otaligt sätt, -- Snart, o snart! måste jag
  dock, jag olyckliga, vaknad återgå till mig sjelf, för att med full
  sans och resignation gå mitt utsedda mål till möte.
  
  
  
  
  Den 12.
  
  
  Jag kommer nu, ifrån en omgifning, hvilken i den svarta känslolösa
  mullen begrafvit sin skönaste glädje; o Emilia! till hvilken
  sönderslitande smärta har icke mitt öga i dag varit vittne. -- Huru
  grym, huru förskräcklig är ej den moment, hvilken för evigt sliter
  ifrån oss det älskade föremålet, det må sedan vara maka, barn eller
  föräldrar, i hvars stumma närhet vi dock, om än aldrig så sorglig, till
  sista stunden tycka oss finna tröst. -- Ja, hon hvilar nu, den hulda
  engeln, lugn och stilla inbäddad i jordens kalla famn; den ljusa
  blicken sluten för all jordisk fröjd och smärta. -- Jag har verkeligen
  alldrig bivistat någonting så högtidligt som i dag, den sorgliga
  begrafningen hos B----s -- om hvilken jag äfven i korthet här vill
  meddela dig. Klockan 1/2 till 4 samlades i sorgehuset, jemte öfrige
  gäster, fjorton unga flickor af den aflidnas närmare bekantskaper, alla
  klädda i hvitt, samt i gröna kransar, öfver hvilka långa hvita till
  fötterna räckande flors-slöjor nedföllo, och sedan icke mer någon af de
  väntade saknades, men efter tidens sed, förfriskning af kaffe
  kringbjudits, samlades man omkring klockan fyra, i det stora luftfriska
  rummet, gränsande intill den aflidnes kära sängkammare, hvilket nu
  erbjöd en högst imposant anblick. Uppå en upphöjning, öfverdragen med
  svart kläde, och omgifven af tolf stycken utmärkt väl agade unga,
  friska granar, stod på fyra stora gyllene klot den smakfulla kistan
  beklädd med bländande hvit sammet, och fullströdd med gyllene stjernor;
  kring kistans kant smög sig af samma slags gyllene composition, en
  murgrönsranke, så täck, så sirlig, att man ej kan tänka sig någonting i
  dylik genre konstmässigare arbetadt. En dylik ranke prydde det invid
  stående locket. Inne i kistans hägn, slumrade under saliga drömmar den
  ljuft afsomnade, höljd i hvitt lätt sidentyg, hvilket, icke som
  klädning (det var hennes uttryckliga önskan), men löst och mantellikt i
  smakfulla veckningar omslöjade den fina kroppen. På de ljusa lockarne,
  hvilka lika herrliga som tillförene vågade sig kring panna och hals,
  hvilade en krans af den friska murgrön, hvilken af kärlekens hand under
  helt andra omständigheter blifvit inympad i muren under hennes fönster
  och som af en underbar ingifvelse var bestämd till brudkrans, samt nu,
  sorgligt nog, fick uppfylla sin bestämmelse.
  
  Kring halsen smög sig sluteligeu nästan osynlig, den himmelsblå gåfvan
  af den älskade, hvilken ännu i hennes dödsstund tillika med hans hand,
  funnits hårdt innesluten i hennes, och hvilken skatt Hofrådinnan på
  intet vis låtit beröfva henne. -- Efter ett stumt betraktande af denna
  rörande syn, hvarunder den förtviflade modren, under den smärtsammaste
  ångest, med våld nödgats ifrån rummet aflägsnas, upphöjdes af den
  olycklige likbleke R., hos hvilken intet tecken till lif upptäcktes (så
  otillgänglig syntes han för hvarje känsla) det stjernströdda locket.
  Han ärnade just öfver den slumrande nedsänka detsamma, då synbart
  gripen af den mest genomträngande smärta, han handlöst lät det, vid sin
  sida åter nedsjunka; hvarefter han med båda armarne, ovilkorligt
  omfattande den kalla kistan, sanslös öfver densamma neddignade. -- Du
  kan väl Emilia tänka dig, hvilken förskräckelse häraf uppstod; hans
  krafter voro så medtagne, så han nu fullkomligt, afsvimmad måste
  inbäras i nästa rum, där genom flere honom omgifvande personers
  tillhjelp, han småningom återkallades till medvetande.
  
  Kistan hade emedlertid under denna oväntade katastroph nedtagits, och
  var nu med högtidlighet, af åtta unge ädlingar på den väntande
  paradvagnen nedburen, hvarefter -- anförde af Hofrådet, hvilken tillika
  med sina fyra sorgklädda barn, uppstigit i en vagn, de fjorton par om
  par sittande flickorna, i sju efterföljande vagnar afreste. Efter
  slutad ceremonie, sedan nemligen den ofanteliga skara af öfrige gäster
  (karlar) anländt till grafven, afsjöngs af den bekransade ungdomen,
  hvilken kring grafven förskansat sig, några sköna, för tillfällät
  lämpade verser, hvari fem à sex utmärkta karlröster högtidligt
  instämde. Detta voro ögonblick, Emilia, hvars intryck jag alldrig
  glömmer; äfvensom ljudet af den hörbara suck, hvilken den ljuslockiga,
  tätt intill min sida smygna Hanna der under utandades, och hvilken till
  den grad beröfvade mig hela min ståndaktighet, så jag deraf och vid
  anblicken af de stora tårar hvilka droppvis nedrullade på hennes mjella
  klädnad, icke med ett enda ljud vidare förmådde instämma i sången. Mitt
  hjerta var så krampaktigt hopprässadt, så jag rätt innerligen tackade
  Gud, då sången änteligen upphörde, och vi omsider samtelige fingo
  bereda oss till återtåg.
  
  Med en kyss ifrån sin makes läppar emottog nu den sörjande modren, der
  hon bland en skara tröstande fruar satt omgifven, den huldas sista
  hälsning; hennes sinnesstyrka dervid, likasom under hela den för henne
  nog pinsamma aftonen, var äfvenså önskvärd, som oväntad; R. deremot var
  och förblef fullkomligt känslolös; hans matta blick irrade ofta, under
  det han, sluten, satt försjunken inom sig sjelf, bort till det ljusa
  blå, likasom ville han der, bland silfvermolnen uppsöka henne, hvars
  unga lif han så olyckligt förspillt. Att bittra samvets-förebråelser,
  och icke endast saknaden efter den bortgångne, gnagade hans hjerta,
  blef tydligt för alla dem, hvilka något så när lärt sig utgrunda
  menniskosinnet, ty, i motsatt fall skulle äfven någongång det
  välgörande lugnet, icke alltid blott den våldsammaste förtviflan, talat
  ur den dystra blicken.
  
  Huru gärna Emilia, skulle jag icke ännu en stund, med både penna
  oeh tankar, sysselsätta mig hos dig, kunde endast mitt hjertas
  tillgifvenhet för Friherrinnan, gilla ett längre aflägsnande ifrån
  henne; men som hon, troligen i svit af denna dags uppträden, för
  närvarande befinner sig långt ifrån väl, hastar jag att med min närvaro
  och hjertliga omvårdnad, så vidt sig göra låter, förskingra denna
  hennes iråkade olust. O Emilia! huru snart, huru snart försvinner icke
  den tid jag, såsom nu, fullkomligt oberoende, om icke fullkomligt
  lycklig, med sann känsla får öfverlemna mig till allt, som gjort för
  mig lifvet gladt och förnöjsamt; med hvilken fasa emotser jag det
  tvång, det gränslösa elände, en förening utan kärlek skall bereda mig.
  O Rosa! huru lycklig är ej du! så suckar jag redan ofta, ofta, du som i
  grafvens lugna famn, fått glömma lifvets smärta, den djupa, den
  tärande, hvilken ej af rikedomens förmåner, börd eller lycka, någonsin
  kan mildras eller förglömmas.
  
  
  
  
  Den 19.
  
  
  Känner du den hemska betydelsen af denna dag, Emilia? säg, o! säg, anar
  ej ditt ömmande hjerta det gränslösa qval dess födelse alstrat i min
  själ? hviskar ej min tysta suck till dig, att hon för evigt, för evigt
  skiljt mig ifrån all min sällhet? -- Ja väl Emilia, denna dag har då
  för alltid stadfästat min förbindelse med Baron Y., den rike, den
  uppsatte, den allmänt aktade; af hvilken förbindelse mitt förnuft ju
  hade allt skål att glädjas, emedan en sådan lycka vida öfvergår allt
  hvad den medellösa Mathilda någonsin vågat hoppas, kunde hon endast
  glömma sitt hjertas saliga vårdagar. Hvilka alla, ljusa och lefvande,
  med outplånliga drag, stå tecknade i hennes sorgsna inre. -- Jag har då
  i dag, med lefnadsglad blick, (min pligt, mitt samvete har så bjudit)
  emottagit de lyckönskningar, hvilka af otålige sammankallade
  lysningsgäster i sirliga formulärer blifvit nedvältrade på mitt arma
  hjerta; jag har, under sken af tillfredsställelse burit den lysande
  drägt, min brudgums uppmärksamhet under vänliga lyckönskningar mig
  tillställdt. Och Emilia; mitt hjerta har dock icke förqväfvits under
  alla dessa outsägliga marter; med tillkämpad uppmärksamhet, ja till och
  med liflighet, har jag med åtskilliga af härvarande personer
  underhållit de vexlande ämnen, hvartill dagens vigt så rikeligen gifvit
  anledning, och -- o! huru litet har dock min själ vid allt detta varit
  tillstädes. -- Emilia, Emilia, jag lider dubbelt af de förebråelser
  mitt brottsliga samvete under närvarande omständigheter gör mig; har
  jag väl rättighet att undanstjäla honom, som hädanefter ensam har att
  göra anspråk på min ömhet, min tillgifvenhet, en enda tanke af alla
  dem, hvilka så otaliga kringirra? Är jag icke en svag, afskyvärd
  varelse, i högsta måtto oförtjent af den godhet, den hyllning den
  älskande modren och jemväl han sjelf, alldrig upphöra att uppå mig
  slösa; nej Emilia, jag vill, jag måste lära att älska, att värdera
  honom; det skall blifva mitt trognaste bemödande; jag vill i hvarje
  hans handling upptäcka kraften af en ren, en ädel själ, ty sådan måste
  den hos honom finnas, han kunde eljest icke förgudas af henne, som
  endast kan älska dygden. O! säkert, säkert skall Gud i sin nåd bistå
  mig, att, iakttagande dessa mina pligter, med förtröstan, lugn och
  tillförsigt, kunna gå mitt dunkla öde till mötes. -- Huru obeskrifligt
  ökes icke min längtan efter dig Emilia, ju närmare jag nalkas målet för
  min bestämmelse, ju mera jag inser omöjligheten af denna återförening;
  -- jag blir då ensam, fullkomligt ensam öfverlemnad till min smärta,
  och skall finna intet hjerta, till hvilket jag under salig känsla af
  att blifva förstådd, kan sluta mitt, utblottadt på all fröjd. -- O Gud!
  styrk blott mina svaga krafter, att jag icke under eget betryck, måtte
  komma att såra dem, hvilka så varmt önska min välgång, min lycka,
  hvilka måhända till en del sjelfve genom uppoffrandet af andra bättre,
  kärare åsigter, lämpat sig i det nödvändiga. -- Se dock Emilia, huru
  under allt mitt qval, den högste underbart velat lisa mitt hjerta,
  medelst uppfyllandet af en min lifligaste önskan; jag har nemligen i
  långa tider föreställt mig med mera framgång, och mindre smärta, att
  kunna emotgå det ögnablick, hvilket med oupplösliga band skall fästa
  mig vid Baron Y., endast jag oförmodadt, och utan att der förut hafva
  sett honom, såsom hans brud kunde öfverlemnas till honom; föreställ dig
  då den tillfredsställelse mitt inre i dag kände, då jag genom ett bref,
  tillstäldt Friherrinnan, fick erfara att Baronen omöjligt före den 5:te
  Maj, sjelfva bröllopsdagen, i S. kunde inträffa, emedan fartygets, med
  hvilket han ärnar anlända, resetourer voro bestämda, och till sin
  grämelse, han såleds ej der förut, hvilket han dock tillförene hoppats,
  finge omfamna sin dyra moder. Han försäkrar likväl intet kunna hindra
  hans anträffande nämnde dag, emedan fartyget med Guds hjelp ginge
  pålitligt och lyckligt; bifogande ännu, det den ömmande modren alltså
  med all säkerhet till redan utsatte dag, kunde arrangera, och
  iordningställa den blifvande högtidligheten.
  
  Dessa rader blifve då de sista, Emilia, jag, före den redan alltför
  ofta omnämnde dagen tecknar dig; jag vill med kraft undfly hvarje
  tillfälle till klagan, och, kunde jag väl, sluten till ditt bröst,
  öfverlemnad i förtroende till dig, återhålla dess utbrott? O nej! --
  hvila må derföre min penna nu, för att ännu en gång före den stund jag
  går att för evigt afsäga mig min lycka, förd af min darrande hand kunna
  teckna dig min sista fria hälsning; den återstående tiden skall
  oafkortad egnas till trägna arbeten, samt sällskap åt den person,
  hvilkeu så huldt velat, ehuru grymt förfelat min lycka.
  
  
  
  
  Den 5 Maj. -- Förmidd.
  
  
  Här står jag åter för din blick, Emilia, en alltid trogen bild af
  lidandet, för att ändteligen i ditt vänskapsfulla sköte utandas min
  kärleks, min sällhets sista suck. O Emilia! Emilia! huru bittra falla
  icke i denna minut mina tårar på de rader jag, ännu fri, ännu obunden,
  i få penndrag här vill anteckna. Du min hulda, min sanna vän, skall
  säkert fatta den mening de förrädiska, nu oåterhållna uttala. Ja
  Emilia, hon är då inne den dag, hvars klara himmel, hvars milda sol,
  hvars unga friska grönska, äfven kunnat medföra sällheten åt din vän;
  men, annorlunda, annorlunda ville hennes ovänliga öde. -- Hon står nu
  här, öfverlemnad åt smärtande minnen, här, i sitt lilla älskade
  sängrum, hvilket i sjelfva denna stund, grymt påminner om den sällhet,
  hon här, ehuru ögonblickligt, njutit, omgifven af dyrbarheter och
  ståt, hvilket allt af den välmenande lyckliga modren, för min
  tillfredsställelse här blifvit hopat; ännu några få timmar, och dessa
  stumma, plågsamma vittnen till mitt qval, skola komma att tungt trycka
  min arma lidande varelse. O Gud! hade dock Emilias hand, den systerligt
  varma, i mina lockar fått infläta den krans af frisk murgrön, hvilken,
  enligt mitt orubbeliga löfte, och till ett sorgligt minne af Rosa
  kommer att pryda min panna, men nej, icke ens denna sällhet skulle
  blifva mig förunnad. Mitt hufvnd är tungt af oro och en genomgråten
  natt, ty endast åt natten vågar jag anförtro mina bekymmer; hon
  förtiger så mildt de känslor, hvilka under stillhet öfverlåtas i dess
  sköte, och, ehuru huld och ljuflig, lider hon ej af de tårar och
  suckar, hvilka i ymnighet utpressas ifrån ett bedröfvadt sinne. Fåfängt
  har, under hela den passerade morgonen, jag sökt öfvertala mig sjelf
  till lugn, för att åtminstone till någon ringa del kunna undgå de
  anmärkningar, hvilka ej utan skäl öfver mig torde utfalla, då den af
  Friherrinnan utsedda brudsätan, Majorskan Pygmeus, innan kort, i sina
  angelägenheter, här inträffar; och, ehuru kär för mitt hjerta, en
  känsligare varelse än hon, i nämnde omständigheter varit, prisar jag
  mig dock verkeligen lycklig, att Friherrinnans val just stadnade vid
  denna; hvars hjertlöshet, om möjligt, skall bidraga att härda min ofta
  påkommande, oförlåtliga svaghet.
  
  
  
  
  Klockan 2.
  
  
  Till dig, till dig, vill mitt hjerta; -- underbara känsla, hvars kraft
  jag ej mägtar förklara; -- huru ständigt hvilar icke i dag min tanke
  hos dig utan att ett enda ögnablick äga styrka att öfvergifva din bild,
  du hulda trogna vän. Säkert, o! säkert, -- så säger mig mitt hjerta,
  tänker Emilia i denna stund på mig, ehuru hon icke kan ana till de
  förhållanden i hvilka ödet stäldt mig; du, min älskade deltagerska i
  både sorg och glädje, är då till min sanna tillfredsställelse besparad
  lidandet af att erfara mina bekymmer, du är i denna minut lyckligare än
  din Mathilda, ty du känner med innerlig njutning, djupt i ditt hjerta
  sällheten af att älska och älskas af en tillbedd make; lifvet har för
  din öppna blick uppnått den högsta punkt af fröjd, då deremot dess ljus
  för mig för evigt nedgått i en djup ryslig natt. -- O Ferdinand! du!
  hvars namn mina läppar här för sista gången under saknad och kärlek
  vågar nämna, så har då ditt flygtigt skimrande, sjelfammade hopp, så
  snart, och för alltid sjunkit i kolsvart mull; det är förbi, förbi, för
  evigt! -- Hvad du är lycklig, o Rosa! som aflägsnad ifrån sorg och
  qval, under den grönskande kullen hvilar så fridfull, så stilla; huru
  gärna, huru gärna, ville icke din qvarblifna vän, invid din sida,
  omsväfvad af dödens kalla flägtar, dela ditt lugna läger; o! kanske,
  kanske att dock snart hennes utmattade hjerta finner ro, for att
  förenad med dig, känna himlens bättre varaktigare fröjder.
  
  
  
  
  Klockan 3.
  
  
  Himmel! Hvilket språng, hvilket gny och larm, har icke inom ett
  ögnablick uppstått, inom det hitintills så stilla huset; ack! huru
  ängsligt anar icke mitt klappande hjerta, den mer än sannolika
  anledningen till denna plötsliga förändring. Kuskar, betjenter,
  jungfrur och uppassare, hasta under skyndsamhet fram och åter, öfver
  trappor och gårdar, utan att ens gifva sig tid att under denna allmänna
  förvirring, med hvarann vexla ett enda ord; deras glada ansigten
  förräda dock någonting högst ovanligt. Gud! Gud! öfvergif mig ej under
  denna min obeskrifliga oro, men gif mig styrka att med ståndaktighet
  sluteligen emottaga bekräftelsen på min grufveliga förmodan.
  
  
  
  
  Klockan half till 4.
  
  
  Ja Emilia, han är verkeligen redan kommen den fruktade, ack, ack! så
  djupt beklagansvärde Baronen; han är kommen att med lugn och i hopp om
  stilla lycka, emottaga den för honom okända maka, hvilken ett underbart
  öde en huld moderskärlek, så obegripeligt för honom utsett; i hvars
  ömma tillgifvenhet, och vänskapsfulla emottagande han troligen emotser
  hela sin timmeliga lycka; och huru grymt, huru grymt bedrages han icke
  i detta billiga hopp! Hvar, hvar finnes väl, inom hela min olyckliga
  varelse den ömhet, den vänlighet förborgad, på hvilken han såsom man,
  kan göra sig så fullt anspråk. -- Kan du väl tro Emilia, att jag för
  första gången med ren, oförfalskad glädje, genom Annette, hvilken först
  hastade att förkunna mig Baronens ankomst, emottog den enkla men ljufva
  gåfvan af tvenne friska halfutspruckne mossrosor, omvirade af sköna
  förgät-mig-ej, dem hans hjertliga välmening, genom den nyssnämnda mig
  tillsändt. -- O! huru mycket värderade icke mitt hjerta i tysthet detta
  bevis på granlagenhet och fin känsla, hvilken jag verkeligen skulle
  tilltrott endast en varelse, att på dylikt sätt kunna tolka, -- En varm
  tär från mitt öga, har som tacksamhetsgärd fugtat de skära bladen.
  
  Den glädjedruckna modren lemnade mig just nu; hennes sällhet är
  obeskriflig. Under innerliga glädjetårar gaf hon mig den förnyade
  underrättelsen om sonens ankomst, hvilken -- enligt hennes ord -- nu
  otålig afbidade ögonblicket att änteligen blifva mig förestäld. -- Huru
  innerligt prisade jag ej händelsen som korrt förut satt mig, i det
  lyckliga skick, att omöjligen före vigseltimmen kunna efterkomma
  Baronens önskan. -- Majorskan hade verkeligen till min stora
  tillfredsställelse till den grad tourberat min frisyr, så ett förnyadt
  arrangerande af toilette, numera endast skulle förspillt den behöfliga
  tiden. -- Äfven till mig Emilia, sträckte sig Friherrinnans
  kärleksfulla omtanke, uti öfverlemnandet af det paquette, hvilket,
  enligt hennes till mig en gång gifna löfte, skulle innehålla
  berättelsen om hennes eget framfarna öde. Vid dess aflemnande var nu
  blott forenadt ett enda litet förbehåll, nemligen, att icke förr än
  såsom hennes sons maka, jag skulle bryta paquettets insegel. Hon gaf
  mig genom denna lilla skrift, ett förtroende, det ännu ingen före mig,
  icke ens hennes älskade Gustaf ägt. Gåfvan var nu gemensamt åt oss
  gifven, och skulle såsom sådan, enligt hennes önskan, af oss gemensamt
  begagnas. -- Knapt har jag hunnit att på densamma medelst en varm kyss
  uttrycka min tacksamhet. Majorskan hvilken redan annoncerat mig sin
  ankomst undanrödjer mägtigt hvarje känsla som varmare kunde finna
  inrymme inom mitt bröst; hon närmar sig som bäst mitt rum, Gud! och i
  hvilket ändamål; himmel! bistå ditt arma olyckliga barn, gif henne
  kraft, gif henne mod, att med ståndaktighet efterfölja din allvisa
  vilja. -- O! Emilia, dyra Emilia, bed för din vän, hvilken under den
  alltför hårda pröfningen redan känner sina krafter sjunka; hon förmår
  icke mer, hennes hand darrar och hjertat klappar hörbara slag. O Gud!
  hvem skall bistå, hvem skall frälsa mig utur denna gränslösa ångest.
  
  
  
  
  Tillägg af en främmande hand.
  
  
  Som jag förmodar mina hulda läsarinnor, i anseende till de skildringar
  den unga Mathilda i föregående anteckningar, äfven om sig sjelf gjort,
  och hvilka jag med hennes eget vänliga tillstånd nu till en öfverseende
  allmänhet vågat öfverstyra, -- alla dock något litet interessera sig
  för utgången af hennes mindre milda öde, hoppas jag de äfven
  gunstbenäget vilja ursäkta en likaså ovan pennförerska, som Mathilda
  varit det, det lilla intrång hon, ehuru okänd, i redan nämndes
  anotationer dristar göra. Hennes orationer blifva sannerligen icke
  långa, hon vill endast till hvar en af sina benägna läsarinnors
  tillfredsställelse omförmäla, huru under den nobla Majorskan Pypmei
  erkändt smakfulla handläggning, -- den det i icke förut veten --
  oändeligt täcka Mathilda, i sin enkla drägt snart utmärkte sig i
  hänförande skönhet. Klockan åtta på aftonen, sedan den ofanteliga,
  äfven af eder, mina hulda läsarinnor väntade bröllopsskaran i de klart
  upplysta rum man voro församlade, öppnades dubbeldörrarne till
  Friherrinnans rum, och, ledd vid den älskade modrens hand, inträdde nu
  bruden; en matt rodnad spridde sig öfver de vackra ehuru bleka dragen,
  i det hon med uppslagen blick svagt hälsade de närvarande. Kring den
  skönt hvälfda pannan smög sig i behaglig vridning en högst ovanlig, men
  onekligen högst täck krans af frisk murgrön, (buren såsom ett minne
  efter brudens bortgångne vän, Fröken B.) äfven som de herrliga lockarne
  och bröstet befanns prydt, endast af tvenne doftande undersköna
  mossrosor. En yppig klädnad af hvit smidig kammarduk omhöljde den
  utmärkt välväxta figuren, på hvars fylliga, med färgen på klädningen
  tällande hals, ingen enda prydnad var att upptäcka; den plägligaste
  blondslöja nedföll sluteligen sirligt fästad, ifrån den prydliga
  kronan, samt nådde i rik svajning de små täcka sidenbeklädde fötterna.
  Men, som sagdt, hon framsväfvar ju nu vid den lyckliga Friherrinnans
  hand, för att med krossadt hjerta inför den icke ringa församlingen
  änteligen aflägga sitt för evigt bestämmande löfte. Hennes redan
  längesedan åter till golfvet sjunkne blick, hade ännu icke skadat den
  höge ädle, i prägtig Ryttmästare-uniform klädde brudgummen, hvilken nu,
  öfverlycklig, med ilande steg nalkades henne; hon hörde ej den lätta
  uppmuntrande hviskningen af Friherrinnan, hvilken i hans hand
  öfverlemnade hennes, att ej af öfverraskningen låta sig för mycket
  öfverväldigas; mekaniskt och nästan utan all känsla, följde hon den
  ledande brudgummen fram till den för högtidlighetens fullbordande
  bestämda platsen; men, hvem målar hennes obeskrifliga bestörtning, då
  hon i den till henne nedlutade fästmannens röst, hvilken genom ett
  lågt, men kärleksfullt uttaladt: "mod, mod, min dyra Mathilda", ville
  tillhviska henne fattning, igenkänner sin egen evigt outsägligt älskade
  Ferdinand S. En likblekhet öfverdrog med blixtens hastighet det sköna
  ansigtet; "för Guds skull! fatta dig hulda engel", framhviskade ännu en
  gång den förskräckte Baronen, "det är ju din, för evigt din Gustaf, din
  Ferdinand, som ber dig derom; se då min dyrkade, en enda gång upp till
  din älskling, och, du skall sansa dig." Verkeligen en enda blick uppå
  honom, den så underbart återfundne, framjagade åter glädjens sköna
  rodnad på brudens liljekind; en ström af tacksamhetens oåterhållna
  tårar, hvilka våldsamt frambröto utur hennes sköna ögon, förtydligade
  meningen af deras öfverjordiska uttryck; men, nu nedkallades under
  högtidlig tystnad, Allfadrens välsignelser öfver det öfversälla paret,
  hvilket hand i hand gemensamt knäböjande under salig känsla svuro
  hvarandra löftet om evig, aldrig svikande tro. En mera sann, en mera
  kärleksvarm lyckönskan har troligen aldrig yttrats, än den, hvilken
  sedermera af den upprörda Friherrinnan öfver hennes båda älsklingar
  uttalades; hon såg nu sin högsta önskan, föreningen emellan dessa henne
  så dyrbara personer, uppfylld, och befanns nu hela timmar endast
  syesselsatt med betraktandet af den sällhet hon så lyckligt skapat.
  Ännu förestod den glada bruden en icke så alldeles ledsam surprise,
  neml. det personliga omfamnandet af hennes efterlängtade vän, den lilla
  Pastorskan Emilia R., hvilken jemte sin långa man Herr Wilhelm, på
  Friherrinnans enträgna önskan, och för att kunna bivista omnämnde
  högtidlighet, företagit den muntra färden till S. "O! det är för
  mycket, för mycket ljuft på en gång", utropade, vid dessa personers
  oförmodade åsyn, under glädjetårar den sällhetsdruckna Mathilda, och
  sjönk under vexlande omfamningar, ömsom till sin unge lycklige makes,
  ömsom till sina nyss anlände vänners trogna bröst. Först emot morgonen,
  då efter förlustelser och nöjen, den talrika samlingen skingrats, fick
  uti den lilla kretsen af sina fyra vänner, den ännu drömmande Mathilda
  reda det obegripliga sammanhanget, hvilket i en enda person, så
  underbart förenat hennes båda, så väl olycklige, som lycklige älskare.
  Ett tusende gånger i minuten upprepadt: "förlåt", lät härunder i jemn
  fortsättning af den kärleksdruckne Baronen höra sig, hvilket ord, knapt
  half-uttaladt, ofta med en öm kyss af hans sköna makas läppar
  borthämtades. "O!" yttrade Baronen, i det han sökte hämta luft för sina
  svallande känslor, "huru ofta, huru ofta gjorde det mig icke ondt, ja
  djupt in i själen, att icke kunna yppa för dig den hemlighet, som så
  tungt tryckte mitt hjerta; endast hoppet att den lyckliga timmen
  ändteligen en gång skulle slå, då jag obeslöjad finge framställa mig
  för dig, var det enda, som förmådde trösta mig. Måtte min dyra Mathilda
  dock blidka sin vrede emot den stackars Gustaf, då hon får veta, det
  äfven han, af den älskade modren till en början likaså obarmhertigt som
  du, fördes bakom ljuset, ty ända till den stund då din egen känsla
  plötsligt förrådde mig att icke så kunde förhålla sig, ansåg jag, med
  kärleksglödande, men sönderslitet hjerta, enligt min moders försäkran,
  dig för en lycklig, redan bestämt eclaterad brud, hvars tillärnade
  förening med den utkorade, genast vid eder återkomst till S., skulle
  försiggå. Jag vill icke omnämna hvad min själ vid denna krossande
  underrättelse led, ty, att manligt kämpa mot hjertats mest glödande
  låga, är ej lätt, i synnerhet då föremålet för vår tjusning genom dygd,
  oskuld och skönhet, alldagligen stegrar försåten; men, att med en enda
  blick, en enda tanke beröfva en annan sin egendom, hu! något dylikt var
  mig ej möjligt att ens tänka. Föreställ dig såleds min outsägliga
  sällhet att i en lycklig stund, genom ömsesidiga öppna meddelanden,
  erfara ditt hjerta fullkomligt fritt; jag upptäckte nu min dyra moders
  afsigt, den nemligen, att endast en ovilkorlig böjelse å hvardera sida
  skulle blifva claven till vår förening; och tack vare den högste, så
  var ju äfven fallet. Att icke, såsom jag förmodadt, omsorgen för
  egendomens ordentliga skötande, och enligt hvad hon föregifvit,
  Inspectorernes säkrare pröfvande varit orsaken till den roll, min mor
  ålagt mig, under namn af Herr S. och hvilken jag dyrt måste förpligta
  mig att under min vistelse på ----krona, emot en hvar, dig min
  Mathilda, icke undantagen, iakttaga, blef mig äfven ganska tydligt, och
  Gud vet sannerligen huru troget jag, med så mycken kärlek till dig,
  skulle kunnat utföra min sak, hade icke den hårda dageliga påminnelsen
  af min mor, samt fruktan att sluteligen beröfva henne sitt hjertas
  länge väntade glädje, härvid understödt mitt ofta nog svigtande mod. --
  Jag vill icke glömma att ännu en gång beskrifva den förskräckelse jag
  erfor vid underrättelsen om min redlige väns, Baron C----s dig gjorda
  anbud, om hvilket jag verkeligen icke hade någon aning; jag ansåg mig
  nu vara en, ehuru oskyldig orsak till den lidelse, jag, kännande hans
  hjerta, väl visste honom genom ditt afslag skola erfara.
  
  "Det rörande afsked till Herr S., föreföll mig alldeles icke oväntadt,
  ehuru mitt hjerta djupt led af den uppoffring du af denna kärlek
  gjorde. Jag hade fullkomligt föreställt mig ditt handlingssätt sålunda,
  då jag kände den alltför försakande, tacksamma tillgifvenhet du hyste
  till min mor, och tackade jag således blott i mitt hjerta Gud! att den
  fignerade Herr S., i verkeligheten icke fannts till." -- "Men", inföll
  nu den unga Friherrinnan, helt förvånad, "genom hvilken underbar
  skickelse inträffade väl du i S., just den olyckliga baldagen, der
  genom ditt hemlighetsfulla uppförande du så mycket både upprörde och
  förskräckte mig? Du var likväl", tillade hon smekande, "bra hård, min
  Ferdinand, som så djupt, så svårt nändes såra din arma Mathilda!" Åter
  en bön om tillgift, beseglad med tusende handkyssar. -- "Ack! ack! min
  dyra Mathilda, jag passerade verkeligen alldeles incognito, emedan
  ingen annan än min hulda mor kände min dervaro; ty ser du mitt
  förvaltare embete var äfven i och med eder afresa slutadt, och jag
  sjelf tvungen att efter tilländalupen permission, återvända till mitt
  regemente. O! min evigt älskade Thilda, misstyck, o! misstyck ej, att
  äfven den älskande brudgummen, din egen lycklige Gustaf, ehuru
  ögonblickligt det ock lät sig göra, på sin glada förlofning ville vara
  närvarande, och förlåt hans kitslighet, som oaktadt öfvertygelsen om
  ditt ömma hjertas tro, dock icke kunde afhålla sig ifrån sällheten att
  af dina egna läppar höra det ljufVa upprepandet af din saknad, och
  fortfarande beständighet".
  
  Under dylikt joller, hvar vid de så kära namnen: Gustaf, Ferdinand,
  omvexlade, och den confunderade Mathilda icke undgick vårt myckna
  gyckel, försvann -- den herrliga gudasköna morgonen hvarunder ingen
  enda af det lilla sällskapets medlemmar tycktes ihågkomma den behöfliga
  hvilan, förr än sluteligen den redan högt skridne solen med sina, genom
  fönstren inkastade guldstrålar, verksamt påminde derom.
  
  Att tvenne härpå följande veckor, af Mathildas vänner, stundeligen
  tillbragtes i hennes glada omgifning, under vexlande nöjen, och
  hjertelig trefnad, är begripligt; och var det verkeligen endast det
  lifgifvande hoppet, Mathildas man lemnade henne, att ännu denna sommar
  jemte henne besöka hennes fordna kära hem, hvilket förmådde mildra den
  saknad, skilsmässan ifrån den ena ömma vännen, så naturligt åstadkom
  den andra.
  
         *       *       *       *       *
  
  Att nu äfven, här bifogadt, medföljer den agtningsvärda äldre
  Friherrinnan Y----s i korthet beskrifna lefnadsöden, bör ej förefalla
  mina läsarinnor underligt, då jag går att säga dem, det hennes eget
  goda medgifvande lemnat anledning dertill. -- Efter en treflig dags
  tillbringande hos henne, inom en sluten krets, hvarunder tidsfördrifvet
  för oss en hvar, oaktadt den rodnande Mathildas ofta dervid yttrade
  motsträfvighet, utgjorde afhörandet af hennes mig nu formeligt
  öfverlemnade anteckningar, dem den långe Pastor R. med verkelig pathos
  oss föreläste, lemnade ändteligen, efter många förnyade böner, samt
  föreställningar, den vänliga Friherrinnan tillåtelse om införandet af
  den lilla skrifteliga gåfva hon på bröllopsdagen till sin unga
  svärdotter öfverlåtit. Att denna tillåtelse med tacksamhet antogs, blef
  alltför tydligt, äfvensom att jag (ägarinnan till de öfrige
  anteckningarne) icke blef långsam med dessa sednares bifogande till de
  nyssnämnde. Afskriften deraf följer således:
  
  
  
  
  Friherrinnan Y----s egenhändiga anteckningar.
  
  Gåfvo till Maihilda Y., född S.
  
  
  Min far, Friherre N. Öfverste i ----sk tjenst, gifte sig vid nära 39
  års ålder, efter erhållet afsked, med en förmögen, skön, 22-årig enka,
  hvilken efter sin aflidne man, Major Doll, ägde en enda arfvinge, en då
  fyra-årig son. -- En lycka, dylik med den min far genom sitt gifte
  gjorde, var sannerligen rar att finna; ty utom den ingalunda obetydliga
  förmögenhet han med sin Fru erhöll, begåfvades han i hennes person med
  en varelse, hvars dygder och själs-egenskaper vida öfvervägde alla
  timliga förmåner. -- Denna förening, en följd af den unga Ofverstinnans
  eget hjertas val (känslan till hennes förutgångne sextiofyra-årige
  hälft inskränkte sig naturligtvis endast till en tillgifven vänskaps),
  tycktes inom det första året af deras ägtenskap, med fullt skäl kunna
  benämnas en ibland de lyckligaste; ty, genom min fars hjertliga ömhet,
  ansåg sig min mor, öfvermåttan säll; -- endast den af min far så
  lifligt väntade arfvingen, i hvilken han så säkert trodde sig få
  omfamna en efterlängtad son, kunde numera föröka den husliga trefnaden.
  Men till hans obeskrifliga smärta, såg han detta med så mycken
  tillförsigt närda hopp fullkomligt slocknadt, då min mor, i stället för
  arftagaren till alla hans titlar och anor, i den bestörta fadrens armar
  darrande nedlade mig, hennes arma, nyfödda dotter. -- Med illa qväfd
  harm återlemnade mig min far till den djupt smärtade modren, utan att
  ens med en enda blick, eller den obetydligaste smekning hafva hälsat
  den oskyldiga nykomna. -- Hvad det ömma modershjertat vid ett dylikt
  frånstötande bemötande led kan lätt begripas; så mycket mer som denna
  olyckliga tillfällighet sedermera gaf anledning till den synbaraste
  köld, och kallsinnighet å den af henne så ömt älskade makens sida. --
  År kommo, och år gingo, och intet hopp syntes, att genom en ny arfvinge
  åter upphjelpa det förstörda humeuret hos min far, hvilken nu,
  underbart nog, på min halfbroder -- en god, utomordentligt renhjertad
  varelse, den man i anseende till dess lydaktighet, tillgifvenhet, samt
  för öfrigt ovanligt älskvärda caracter, verkeligen tvangs att älska --
  öfverflyttade hela sin ömhet. -- Denne njöt nu ensam, och i fullaste
  mått, min fars oförminskade hyllning, då deremot jag, alldrig vågade
  taga ett steg för att närma mig det is-omhöljda fadershjertat. -- Ja,
  han till och med i sitt hat till mig gick så långt, att ofta föreslå
  min mor mitt aflägsnande ifrån hemmet, emedan han sade mig ständigt i
  hans ögon utgöra en tagg, ett ondt, den hans kränkta äregirighet
  omöjligt kunde fördraga. -- Sålunda hade under onämnbar smärta för min
  känsliga hulda mor, hvilken min olyckliga födelse beröfvat sin makes
  hela tillgifvenhet, tolf tunga år förgått, hvilken tid dock för mig, --
  under vana, samt öfvertygelse att annorlunda icke kunde vara, --
  försvunnit under den barnsligaste trefnad, ty min dyra, evigt älskade
  mor hade härunder i mångdubbelt mått begåfvat sin lilla Mathilda med
  den mest lyckliggörande kärlek, samt i mitt unga hjerta, under bekymmer
  och tårar nedlagt månget herrligt frö, hvilket i kommande tider skulle
  bära -- om äfven närd af min egen smärta -- en önskvärd skörd. Huru
  öfvertygande bevisade hon icke för mitt då ännu oförståndiga sinne,
  förgängligheten af denna verlds så begärliga goda; tydliggjorde för mig
  huru endast menniskans ädlare jag, den odödliga själen, var det
  föremål, på hvilket hela vår inre ljusa blick borde hafva afseende, på
  hvilken ovilkorligen berodde vår odödliga varelses förenande, eller
  afskiljande ifrån vårt högre himmelska ursprung; -- rigtande med huld
  moders omsorg hela min varma barnakänsla till denna allt omfattande
  Försyn, såsom allena ägande förmåga att vidmagthålla, och fortplanta
  våra goda tankar och beslut. Huru mildt föreställande afböjde hon icke
  äfven den högst löjliga egenkärlek, hvilken -- närd genom mig
  omgifvande personers smicker, samt min i följd deraf alltför kärblefna
  spegel -- redan höll på att taga alla mina dråpliga anlag i anspråk; ty
  jag fann alltför väl, att den omisskänneliga likhet man sade mig äga
  med min gudasköna mor, alldeles icke lände mig till nackdel. Men, o!
  huru lyckligt, huru sannt öfvertygade hon mig ej genom den dageliga
  erfarenheten, ja, genom den minsta blommas förvandling, om
  förgängligheten af den så obetydliga, hjertat alldrig lyckliggörande
  förmån: -- fägringen. Äfven i anseende till min bror, var jag den mest
  lyckliga syster; ty icke ens den strängaste blick af min far, förmådde
  afhålla honom att på hans lilla Thilda, minutligen slösa ömhet och
  välmening; allt hvad hans stjuffars ovanliga gifmildhet hopade på
  honom, så väl penningar, som bon-bon, etc., användes oinskränkt på mig,
  och var det verkeligen ofta, endast med vilkor att med mig få dela det
  goda, han af min far emottog hvarjehanda dylika håfvor. Men, nu kommer
  den tidpunkt, hvilken för mig arma oerfarna varelse utgjorde en ibland
  de mest olyckliga i mitt lif; -- jag förlorade min mor! Med hvilken
  gräselig smärta lågo icke vi, jag och min älskade Ralph. på knä inför
  den döende modren, hvilken för evigt, för evigt nu, blef oss beröfvad,
  för att här, af henne för sista gången emottaga den så ofta gemensamt
  undfångna välsignelsen. Med hvilken obeskriflig, sorglig, men tillika
  salig blick, betraktade icke den, om sin bortgång förvissade, sin dyre
  förstfödde, hvilken vid sina sjutton år, manligt uttalade löftet att
  för den öfvergifna systern blifva ett troget stöd och försvar, men ack!
  hvilket löfte han endast medelst den goda viljan förmådde uppfylla. Min
  fars första företag, efter min mors bortgång, var att till sin broder,
  hvilken jemte sin famille bebodde en skön egendom, afsända mig. Afven
  den käre brödren, ifrån hvilken skiljsmässan i min öfvergifna
  belägenhet var gruflig, blef vid samma tid engagerad vid et ----skt
  regemente, och jag således utsedd att på en gång beröfvas allt hvad för
  mitt hjerta utgjort sällhet och fröjd.
  
  I detta, min Onkels hus blef jag likvisst emottagen med den största
  hjertlighet, och var jag lycklig nog att inom kort förvärfva mig såväl
  mina trenne leksyskons, som Oncles och Tantes tillgifvenhet.
  
  Jag skulle nu tillsammans med de förstnämnde, en flicka vid mina år,
  samt en elfva- och en fjortonårig gosse, för en ung informator i huset,
  njuta en vetenskaplig undervisning, hvarföre under omsorgsfull
  iakttagelse våra timmar af den nogräknade husfadren nu ganska
  sorgfälligt indeltes. O! huru gärna, huru gärna hastade icke jag,
  hvarje gång min läsetimme inföll, att i den trefliga skolkammarn af den
  vänlige läraren emottaga den undervisning, i hvars sätt att på sina
  åhörare öfverflytta och meddela lärdomar, i hvars hela anda så mycken
  likhet med den min saknade begråtna moder så lyckligt ägt -- nu låg.
  Mitt tolf-åtiga sinne kunde verkeligen icke njuta en högre fröjd, än
  den, att dageligen få åhöra och uppfatta de allvarliga och religiösa
  lärdomar den unge Herr Sommer oss barn så mildt sökte meddela. På
  dylikt sätt förgingo trenne lugna år, hvarunder minnet af min älskade
  mor, på sätt, nämnt är, upplifvadt, ännu icke en enda dag svikit hennes
  qvarlemnade dotter, då ett oförmodadt besök af min far, helt plötsligt
  kom att sätta alla, mitt hjertas fibrer i rörelse, han förkunnade mig
  nemligen, efter några timmars vistande i huset, att till följande dag
  finnas beredd att åter hemfölja honom. Gud! jag vill ej söka beskrifva
  den smärta dessa oväntade ord förorsakade mig; jag kände vid deras
  uttalande, ett ögonblickligt ondt, för hvilket jag ej skulle finna ord;
  hela min blod rusade i svallande vågor fram till en enda punkt
  i mitt hjerta, hvilket jag tyckte i ett nu skulle börda förgås. Med
  svigtande steg uppsökte jag mitt rum, der jag ändteligen föll i en
  förtviflansfull gråt. Hvad som egenteligen föregick inom min själ,
  kunde jag väl ej, under den smärtsamma stunden, för mig sjelf göra
  redo, men att vid den plågsamma tanken på skilsmässan ifrån detta mitt
  nya hem, Sommers bild först och sist inblandade sig, var något, hvilket
  jag icke kunde dölja för mig sjelf. -- Så, hade jag, öfverlemnad åt en
  gränslös smärta, i tårar tillbragt ungefär en qvart timme, då min hulda
  leksyster, den femton-åriga Amalia, muntert inhoppade. Hon kände icke
  den bittra anledningen till min smärta, den jag dock nu i få ord
  meddelade henne. Storgråtande föll hon mig härvid om halsen, bedyrade
  det hon omöjligt kunde lefva utan mig, emedan hon så helt och hållet
  vant sig att anse mig såsom en den käraste syster, besvor mig att icke
  öfvergifva sig, låfvande att på sina knän bedja sin Onkel om tillåtelse
  för mig, att ännu, helst ett år få qvarblifva hos henne, samt ilade
  efter detta hennes unga känsliga hjertas så naturliga utbrott, att hos
  sin mor, genom böner och smekningar, om möjligt utverka mitt förlängda
  qvarstadnande i hennes föräldrars hus. Hon hade knapt efter sig
  tillslutat dörren, förrän jag plötsligt såg densamma åter upplåtas,
  samt Sommer, med en bok i handen, blek och förvirrad inträda. Ännu
  alldrig hade hans fot beträdt detta rum. Min häpnad att just i denna
  minut finna honom begagna ett dylikt tilltag, blef verkeligen stor. Jag
  hann likvist knappt tillsända honom en förgråten frågande blick, ty
  efter att med snabbhet hafva öfverlemnat mig boken, hastade han åter
  bort, genom den halföppnade dörren. En liten papperslapp var det första
  som vid bokens öppnande föll mig i ögonen; med hämmad andedrägt och
  klappande hjerta läste jag derå följande, som det syntes i hast
  tecknade ord: "Mathilda! vill och vågar ni väl i afton, på ett enda
  ögnablick besöka den lilla grottan invid klippstranden, der den fordne,
  tillgifne Läraren, endast med några få ord vill uppehålla Er." Handen
  hvilken qvarhöll billetten, darrade häftigt; ännu en gång omläste jag
  dessa rader, tvekande att våga efterkomma den deruti yttrade önskan.
  Huru kär hvarje Sommers önskan för mig blifvit, sade mig nogsamt mitt
  hjerta, hvilket, om det kunnat, jagadt af viljan, genast ilat att
  uppfylla hans åstundan; likvisst afhöll mig nu fruktan att möjligen af
  min far, eller den öfriga omgifningen kunna öfverraskas, ifrån detta
  vågsamma steg. Knappt hade jag hunnit gömma billetten, förän Amalia med
  tårfulla ögon åter inträdde; hennes bemödanden att hos min Far, i
  afseende å sine önskningar vinna något, hade fullkomligt misslyckats;
  han tycktes fast besluten att följande dag jemte mig afresa. Den kort
  derefter inträffade soupéen förgick under otrefnad. Ingen enda af
  sällskapet syntes stämd till munterhet; min far med sitt ständigt
  otåliga humeur, var ingalunda bland dem, som lifvade, eller förlängde
  en conversation; min Oncle, som till en dylik dock gjorde ett och annat
  fruktlöst utkast, åt dessemellan med sin vanliga goda appetite, samt
  kastade då och då undan sina tjocka buskiga ögonbryn, en förstulen
  blick på sin bror, hvilken med gaffeln på talriksbrädden afmätt knäpte
  takt till en af sina favoritmarscher. -- Min Tante, på hvars hjerta den
  afgudade Amalias tårar fallit, tunga som qvaderstenar, förblef sluten,
  ombjöd för artighets skuld någongång sin svåger af en eller annan rätt,
  hvilken syntes henne serdeles lyckad, samt formade deremellan
  oupphörligt den fina damastservietten i sina välkända regelmässiga
  veck. Sommer strök ovanligt ofta svetten ifrån den höga pannan, undan
  det sköna mörklockiga håret, samt stirrade för öfrigt blott ned i den
  sirliga talriken. Gossarne sutto af lutter aktning för den ovänlige
  gästen, raka som tända ljus, samt Amalia och jag tänkte i närvarande
  omständigheter sannerligen minst på mat eller dryck. -- Efter denna
  ängsliga timme sades änteligen: god natt, och man åtskildes.
   Af den flygtiga blick Sommer härunder sände mig, fann jag tydligt hans
  hopp, att nu se sin önskan uppfylld, men, huru verkställa något dylikt?
  Jag rigtade just mina långsamma steg åt mitt rum, då oförmodadt den
  sorgsna Amalia proponerade mig att ännu för sista gången tillsammans
  med henne besöka våra samfäldta favoritplatser. En liflig aning att
  möjligen härunder sammanträffa med Sommer, for som en blixt genom min
  själ, och, i ögnablicket derpå, vandrade under tystnad, den hulda
  Amalia och jag, hand i hand fram åt de rika trädgårdsalléerna. Efter
  att i en herrlig aftonsvalka hafva promenerat vid pass en timme,
  föreslog Amalia en liten hvila uppå en skön klippbrant, hvilken platts
  i synnerhet var blefven henne kär. Man kunde neppeligen njuta en
  skönare anblick än den, det lugna, vida hafvet, omgifvet af berg och
  skog, härifrån erbjöd. Här nedsatte vi oss med tårfulla blickar,
  rigtade långt ut öfver de i fjerran försvinnande hafsböljorne. -- Huru
  häftigt klappade icke mitt hjerta; högst fyra à fem stenkast skiljde
  mig härifrån den lilla grotta, der jag visste mig otåligt väntad af
  Sommer, och med ett plötsligt utrop af: "vänta mig här bästa Amalia,
  blott på ett ögnablick vill jag besöka grottan;" bortilade jag redan
  med bevingade steg. Med hvilken underbar känsla inträdde jag icke i den
  tysta hyddan, der den fordom så lugna Sommer, nu med förstörd blick
  genast mötte mig. "O! min fröken, dyraste Mathilda", uttalade han med
  staplande röst, "tiden är dyr, blott ett enda ögnablick har jag lofvat
  uppehålla er och hinner såleds icke med ord uttala den tacksamhet mitt
  hjerta känner för er outsägliga godhet att för misstankar här hafva
  velat blottställa er person; jag vill derföre genast skrida till
  afhandlandet af det ämne, som, sedan några få timmar, så smärtsamt
  sysselsatt alla mina tankar. Ni skall lemna oss Mathilda; så har er
  vän, den goda Amalia sagt mig, ni skall plötsligt och alldeles
  oförberedt lemna de personer, hvilka blott i er närvaro finna glädjen,
  hvilka er huldhet, er vänlighet omstrålat med outsäglig fröjd; o! dyra
  varelse, i hvars närhet jag i åratal varit lycklig nog att få andas, i
  hvars unga själ jag af en högre försyn blef utsedd att fortplanta
  himmelens renhet, ni skall då öfvergifva honom, honom i hvars bröst ni
  himmelska engel, tändt, icke den hastigt uppblossande passionens, nej,
  den lugna evigt lofvande, evigt fortfarande kärlekens osläckeliga eld;
  o! ni vet, ännu icke har det obetydligaste ord förrådt er mina känslor,
  ty, att i ert unga bröst störa den välgörande friden, dertill har jag
  härtills ej haft hjerta; men nu, nu då ni så hårdt, så oförtänkt ryckes
  ifrån dens bröst, hvilken tillika med dagen, hvars ljus han röner med
  lifvet, hvars vällust han njuter, vant sig att hugnas af edra blickar,
  af er hulda omgifning, nu frågar han er, icke öfvertalande, men öppet
  och utur sitt hjertas djup: kan ni älska med den varm i eviga kärlekens
  eld, såsom han gör det, älska den fattige, obetydlige Sommer, hvars
  högsta mål skall blifva, egandet af eder ömt tillbedda Mathilda; för
  hvars framtida sällhet han i hvarje ögnablick vill vaka, åt hvilken han
  i svett och möda vill egna sina dagar, sitt lif; Ni känner mig, nu
  svara, o! svara, dyra, evigt älskade Mathilda." -- Mitt svar. -- "O!"
  -- jag sjönk mållös i hans vidt utbredda armar. -- "Huru lycklig gör du
  ej din Carl", hviskade han, och tryckte mig än fastare intill sig. --
  "O! lofvar du att alldrig bryta den ed, detta oskyldiga famntag mig
  svurit? lofvar du att evigt, när och iferran älska mig lika ömt, lika
  beständigt? lofvar du att intet förhållande, ingen frestelse, intet
  jordiskt tvång, skall afvända din kärlek, ditt hjerta ifrån mig? säg
  lofvar du att evigheten, den oföränderliga, skall möta din själ, mot
  mig lika trogen, lika kärleksvarm som detta saliga nu?" -- O Gud! huru
  underbart upplöste sig uti en enda tydlig känsla, alla de otaliga,
  hvilka hitintills oförstådda vexlat om i mitt bröst; himmel och jord,
  allt försvan för min blick, och nästan utan all känsla tillät jag den
  af mig -- jag kände det nu -- outsägligt älskade, att med ömma kyssar
  ifrån mina läppar borthemta löftet om evig tro. Sagta upplöste sig
  hans, mig fast omslutande armar: "gå, du måste nu gä", -- framstammade
  han änteligen med salig blick, och -- i minuten derpå mätte mina
  vacklande steg den slippriga gångstigen emellan grottan och klippan,
  der den vänskapsfulla englagoda Amalia ännu satt väntande på spetsen af
  dess höga brant. -- Då jag tidigare än vanligt följande morgon
  uppvaknade, stod ett bud, afsändt ifrån min far, framför min säng,
  genom hvilket han lät tillsäga mig, att genast infinna mig hos honom.
  "Jag har låtit kalla dig", yttrade han, då jag inträdde, "för att låta
  dig veta, det jag, i anseende till din tilltänkta afresa, funnit för
  godt ändra mina planer. Du må ännu här qvarstadna ett år, under hvilken
  tid jag hoppas du skall aflägga den dig illa klädande barnslighet, som
  du under min vistelse här, i alltför hög grad yttrat; ett helt år till
  de femton, skall väl bringa alla dåraktiga och narraktiga infall till
  tystnad; se så, -- du får gå." -- Kan jag beskrifva min glädje öfver
  detta oväntade återkallande af min dom? Nej, den var så omåttlig att
  verkeligen inga ord kunna tolka dess höjd. Jag hastade nu i fullt
  språng att hos min älskade Amalia förkunna min lycka; äfven hennes
  fröjd härvid var högre än jag kunnat föreställa mig, hand i hand flögo
  vi att än vidare hos min Tante omförmäla, det så lyckligt förändrade
  beslutet; öfverallt spordes glädje; det var i synnerhet Amalia och mig
  omöjligt att dölja dess innerlighet; jag fruktade endast att under de
  få timmar min far ännu befann sig inom huset, genom mina obetänksamma
  glädjesprång förjaga hans möjligen iråkade bättre humeur, men fann dock
  honom till min lycka, vid sin ännu om förmiddagen inträffade affärd,
  vid ett temmeligen trefligt lynne. -- O! detta följande år, hvilken
  sällhet, hvilken outsäglig sällhet medbragte icke det för mig; endast
  den, som af ett dagligt umgänge med sitt hjertas älskade, runt den rena
  kärlekens ljufhet, kan göra sig begrepp om, huru lycklig jag nu var. --
  Ingen anade våra hjertans tysta förbund, ty ett hjertligt umgänge med
  husets gemensamma gunstling, den allmänt älskade Sommer, hade ifrån
  första stunden af mitt inträde hos min Oncle, ägt rum. Ingen misstänkte
  således att i de ungas bröst en ömmare känsla än den stilla vänskapens,
  funnit tillträde. Men ack! ett år, -- huru snabbt bortilar det icke
  under vänskapens och kärlekens drömmar; -- ju närmare tiden led till
  mitt bestämda aflägsnande ifrån detta sällhetens hemvist, desto
  oroligare slog mitt hjerta. Min älskade själssyster, den vänfasta
  Amalia, den enda för hvilken jag dock på sednare tider ej hade hjerta
  att dölja min hemlighet, blef äfven på samma år formeligen förlofvad
  med en sin cousin, hvilken omständighet föranledt cousinens oftare
  vistande i huset. Detta partie var alldeles enligt hennes eget val, och
  skulle äfven, efter allt utseende bereda hennes framtida lycka.
  Men, jag återgår till mig sjelf och min smärta, att genom min fars
  ankomst se hela min fröjd kullstörtad; att mitt öde denna gång var
  oföränderligt uttaladt, behöfde jag ej betvifla, huru ljufva voro
  derföre icke de ostörda ögonblick lyckan, att få vara tillsammans med
  min trofasta Amalia, under de tvenne flygtiga dagar min far uppehöll
  sig hos oss unnade mig. O! huru outplånliga stå de icke ännu alla med
  friska drag tecknade i min själ. Mit lifligaste hopp blef nu ett snart
  återseende af honom, hvilken jag visste äfven innan kort skulle lemna
  min Oncles hus, för att, med för framtiden ljusare utsigter beträda en
  ny bana. Men huru hastigt försvann ej uti ett enda ögonblick min fröjd,
  då min far under middagsmåltiden, den sista dagen af sitt vistande hos
  min Onkel, i anledning af Amalias omordade partie, oförmodadt yttrade:
  "Ja, det var dugligt, det var raskt, det säger äfven jag, ingen annan
  än en krigsman, må någonsin värfva om min dotter, ty vid Gud! ingen ann
  än en sådan skall dock erhålla hennes hand; stympare, eländige stympare
  äro alla öfrige, vare sig pennfäktare, bokvurmer eller landtkrabbor",
  och härpå tömde han i ett drag sitt fyllda glas. "Hm, hm", puttrade min
  Onkel småsnäsigt, "ära vare i alla tider vårt stånd, men icke få vi
  dock så helt och hållet skamfila våra civila medbröder, ibland dem
  gifvas ju..." -- "Krukor, eländige krukor", skrek nu min far uppbragt,
  "vid alla dj--r", och härvid knöt han handen i bordet, så tallriken
  framför honom dansade, "hvad som är sagt är sagt, en militaire och
  ingen annan skall, så sannt Gud mig hjelpe till kropp, lif och själ, få
  äran blifva min måg!" En likblekhet hade vid dessa hans ord plötsligt,
  likt en störtsky, öfverdragit min Carls vänliga anlete, han klagade nu
  öfver en häftigt påkommen näsblod, samt lemnade i ögonblicket rummet.
  Min ångest var gränslös, och likväl nödgades jag härunder med lugn
  blick afbida måltidstimmens slut. De timmar som härpå följde voro de
  mest pinsamma jag i min lefnad sett försvinna, ty min far önskade nu
  att jag, tillsammans med Amalia, skulle låta honom höra några stycken,
  dem han i en framliggande notbok funnit och igenkänt. Jag spelade och
  sjöng nu, så att till slut hela rummet för mina förvirrade blickar
  omdansade, men ändteligen steg min far upp, och jag blef således
  lyckligt befriad ifrån min olidligt plågsamma sysselsättning. -- En
  ljuf tåreflod lindrade vid uppkomsten till mitt rum, mina brusande, så
  länge i bojor slutne känslor; alldrig, alldrig skall jag glömma den
  salighet jag erfor derutinnan, att med tårar, så varmt utgjutne för den
  älskade, kunna lätta mitt hjerta. Oemotståndligt drefs jag nu, att än
  ett enda ögnablick, det sista, kanske för eviga tider, besöka den
  sköna, täta, af mig så välkända parken, i hvars rika doftande skugga
  jag upplefvat så många lyckliga timmar, -- men, huru beskrifva mitt
  hjertas glädje, att efter några stegs tillryggaläggande, varseblifva
  Sommer, hvilken, med smärtan målad i sina sköna drag, satt blek och
  dyster, kinden lutad mot den häftigt darrande handen. -- Med ilande
  steg flög jag att här för sista gången slutas i hans för mig vidt
  utbredda armar; våra läppar förmådde icke öppna sig till uttalande af
  ord, -- stumma, fullkomligt stumma, lågo vi några ögnablick tätt slutne
  till hvarandras bröst; o Gud! hade jag i denna saliga minut fått
  utandas mitt hjertas sista suck, huru överlycklig hade icke min själ
  för evigt flygtat bort, till ett bättre, ljusare hem; men nej, jag var
  bestämd att erfara pröfningar, ännu hårdare än dem, hvilka genom
  förlusten af en öm mor, genom evig försakelse af en faders kärlek,
  redan träffat mitt unga sinne. -- Men, jag vill dock ej söka beskrifva
  den smärta som ovillkorligen bemägtigade sig mig, i den moment jag
  skulle slitas ifrån den af mig så varmt älskade kretsen, i hvars
  omgifning jag, ehuru egenteligen främling, öfverhopats med den ömmaste
  föräldra- och syskonkärlek; under fullkomlig vanmakt upplyftades jag,
  efter det smärtsammaste afsked ifrån alla dessa, i vagnen invid min
  far, der jag ostörd i ett hörn fick bortgråta min afton.
  
  Huru annorlunda än hos min Onkel tillgick icke nu uti min fars hus;
  kammartjenare, kuskar och betjenter svärmade om hvarann, och tycktes
  genom sin extra putsning och makalösa, minutliga deciplin, antyda något
  Hoflikt. Äfven för min räkning anskaffades tvenne kammarjungfrur, de
  enda i hela huset, hvilka, undantagandes mig, samt en gammal ondsint
  madame, den der hade uppsigten öfver linkläderne, utgjorde qvinliga
  väsen, ty kokning, städning, servering, uppassning, allt bestyrdes
  endast genom karlar. -- Äfven hvad elegance i meublering etc, vidkom,
  var luxen vida ögonskenligare, än då min mor ännu lefde; alla de då
  ganska propra husgeråds-effecterne voro nu utbytte mot nya, ypperliga
  och dyrbara, äfven som dylika ännu dageligen anskaffades i allt större
  mängd. Min far tycktes verkeligen alldrig blifva mätt på slikt
  öfverflöd.
  
  Mina dagar forgingo under temmelig enformighet; förmiddagarne
  tillbragtes vanligtvis under fullkomlig ensamhet, intill kl. 3, då jag
  i min merendels alltid tyste och slutne faders sällskap, fick intaga
  min middag. Aftnarne ifrån 6 till 10, användes att emottaga eller göra
  besök, hvilka sistnämnde dock sällan inträffade, af orsak att min far
  högst ogärna lemnade sitt hus, men väl dageligen derstädes inbjöd
  personer af förnämsta qualité. -- Att denna bestädiga hemmavaro
  alldeles öfverensstämde med min nuvarande böjelse, blef tydligt; jag
  omlefde nu under sorgsen ensamhet många lyckliga stunder, dem jag under
  vistelsen hos min Onkel, med outsäglig tillfredsställelse njutit.
  Minnet af dessa tider var den dyrbaraste af alla mina besittningar, det
  enda som vakande och drömmande utgjorde min glädje; äfven ett och annat
  ifrån Amalia stundom ankommet bref, kom härunder att lifligt hugna mitt
  sinne, jag kände vid hvarje sådants ankomst den obeskrifligaste fröjd,
  emedan jag, för det första oändeligen ömt älskade denna ljufva
  systerliga vän, och för det andra, emedan ett dylikt på så mångfalldigt
  sätt lät mig påminnas den lyckligaste, och sällaste tid i hela min
  lefnad.
  
  Ett år hade sålunda förgått, -- jag hade härunder, i anseende till
  svårigheten att icke upptäckas, blott en enda gång, genom min hulda
  Amalia, njutit sällheten af ett långt brefs ankomst ifrån Sommer, deri
  han, i de mest lefvande och själfulla ord, för mig upprepade sina
  känslor och tankar, förvissade mig om den rena kärlek, hvilken i hans
  bröst, först med döden kunde upphöra; påminde mig om tusende lyckliga
  tillsammans tillbragte stunder; besvor mig, att bevara min honom en
  gång lemnade tro, samt underrättade mig sluteligen derom, att han, i
  anledning af min fars nog hårdt yttrade beslut, -- att endast åt en
  militair lemna sitt barn, -- redan sedan ett halft år -- ingått i
  militairtjenst, på hvilken bana han nu medelst ådagaläggande af drift
  och ihärdighet hoppades erhålla sina förmäns välvilja, och sluteligen
  blifva i tillfälle vinna sitt hjertas högsta mål, -- min hand. -- Gud!
  hur upprörde mig icke detta uppoffrande af egna kärare åsigter; han
  hade nemligen alldrig ägt tycke för Militairlifvet, detta hade jag
  tusende gånger hört honom yttra; det var således helt och hållet af
  kärlek till mig, som han öfvergifvit den civila bana, i och för
  hvilkens skickliga beträdande, han i åratal användt så mycken
  själsansträngning. Med den innerligaste känsla af ömhet erfor jag allt
  detta, mitt hjerta slöt sig till den älskade, om möjligt i ännu högre
  grad än tillförene; det lifvande hoppet, att en gång, välsignad af min
  far, med Sommer kunna knyta ett oupplösligt band, fick nu ett bestämt
  insteg i mitt bröst; lifvet, -- det på sednare tider för min blick så
  dystra, så hemska, antog nu en ljus, himmelsklar färg; med ett ord, jag
  började åter lefva afvundsvärda dagar. -- Under dylika sällhetsdrömmar
  hade jag änteligen fyllt mina sjutton år; -- nu inkallade mig en dag
  min far till sig, gaf mig med en vink tecken, att närma mig den plats,
  der han på soffan halflåg, samt bad mig sluteligen att, sittande på en
  stol, afhöra hans meddelanden. "Du har nu" -- började han med likgiltig
  ton, "uppnått den ålder, då en flicka vanligtvis börjar tänka på
  ändamålet med sin existence; om äfven hos dig denna naturliga känsla
  yppats, känner jag ej. -- Jag vill derföre nu i korthet meddela dig en
  sak, deri jag hoppas du med tillförsigt till mitt faderliga
  välförstånd, utan motsägelse skall finna dig; -- Öfverste T., en
  behållen duglig karl, har för icke längesedan hos mig anhållit om din
  hand, han hade väl det löjliga infall, att äfven af din egen mun
  önska höra ditt vanliga samtycke, hvilken omväg jag likvisst fann
  alldeles onödig, hvarföre jag, å dina vägnar redan lemnat honom det
  oåterkalleliga Ja, som jag nu önskar och befaller, att du ännu i denna
  afton sjelf för honom skall uttala. Han är" -- tillade min far, efter
  en paus, "hvad du väl sjelf vet, icke mera ung, men hans reelité så
  mycket pålitligare; och skall säkert hans frikostighet, förenad med ett
  godt bemötande, ersätta dig de 50 år han som man äger mer än du. -- Nu
  nog -- du känner min vilja."
  
  "Min far! min far!" framstammade jag i gränslös ångest, "för Guds
  skuld, afkunna icke så grymt min dom; hör mina böner, se till min
  förtviflan, jag kan, -- nej, jag kan omöjligt hörsamma denna alltför
  hårda begäran; mitt hjerta är sedan länge ej mera fritt; jag kan såleds
  icke medgifva Öfverste T. det samtycke ni, utan att lyssna till detta
  hjertas röst, så grymt, så omenskligt lemnat honom. Återtag, o! jag ber
  er min egen, min gode far, jag bönfaller, för Guds skuld, återtag..."
  -- "Hvad, -- du vågar, du ussla", dundrade min far med gräselig röst,
  och ögonen rullade vildt i sina gropar, "du vågar verkeligen med ett
  enda ord motsätta dig min önskan, du eländiga afföda, hvilken ifrån din
  födelsetimme varit mig en helfvetets pina, och du, du skulle verkeligen
  våga att annorlunda än med djup hörsamhet för min befallning emottaga
  din, af mig utsedde fästman? -- ditt hjerta... -- O! du häderska af all
  barnslig lydnad; så vare då du af mig, din egen far, förbannad i tid
  och evighet; måtte under samvetsagg, och ofrid, du irra kring, en
  varnagel för alla dom, hvilka under trotts, och sjelfmyndighet, glömma
  sina skyldigheter mot föräldrar. -- Nå väl, är du nu nöjd?"
  
  Jag hade under en häftigt gripande yrsel, vanmägtig nedfallit på mina
  knän; mitt hjerta stod orörligt. Kallsvetten lopp liksom i vågor öfver
  panna och hals; jag förblef under flere minuter fullkomligt oveten om
  hvad som föregått. -- Min närvaro i min fars rum, samt åsynen af hans
  gråbleka, gräseligt förvridna ansigtsmuskler, påminte mig sluteligen om
  den grufveliga sanningen; jag släpade mig nu, under den outsägligaste
  ångest fram till hans knän; omfattande dem med ursinnig kraft,
  framprässade jag med brinnande läppar och den högsta ansträngning: "min
  far, jag vill, o jag vill efterkomma...." -- "Ha! du vill nu, din
  ussling, du vill nu, efterkomma min önskan, icke derföre att din
  barnsliga pligt, eller tillgifvenhet uppfordrat dig dertill, men emedan
  du fruktar förbannelsen af mina läppar; vanartiga vanvetting, hon
  drabbe derföre din hela varelse, ända till det ögnablick du med
  glädjetydande blick, inför T. aflagt ditt tacksamma antagande af hans
  anbud. -- Nu gå, jag fördrager derförut icke din anblick."
  
  Himmel! hvilka helfvetiska qval utstod icke mitt arma hjerta, timmarne
  efter dessa fasansfulla ögnablick; jag tänkte på intet annat, än att
  snart se den för visiter utsatte timmen -- infalla, hvilken änteligen
  skulle lösa den tungt tryckande förbannelsen från min lidande varelse;
  jag tänkte icke en minut på Sommer; min far, min omensklige far, var
  den enda, hvilken, i förskräckelig skepnad oafvikligen framstod för min
  själ. -- Änteligen utpekade den sekellångsamt skridande visarn på 6;
  och kort derefter stadnade Öfverste T----s vagn framför vår port. --
  Ett himmelens budskap hade alldrig kunnat vara mig kärkomnare; med
  blossande kinder och flygande gång hastade jag genom den långa rad af
  praktrum, hvilka skiljde mig från förmaket, der Öfversten redan jemte
  min far stod inbegripen i något samtal. Jag inträdde nu, och gick med
  ilande steg fram till den utsedde fästmannen: "med tacksamhet för Herr
  Öfverstens hedrande anbud har jag nu, enligt Herr Öfverstens egen
  önskan, äran uttala mitt hjertliga antagande af" ... mera förmådde jag
  ej, mina läppar vredo sig convulsiviskt, det svindlade för min blick,
  och den vördnadsvärde Öfversten, hvilken i den outtalade meningen
  troligen endast såg den jungfruliga timiditén, slöt mig under utrop:
  "O! du täcka, söta, englalika flicka", just i rättan tid i sina
  darrande vidt öppnade armar.
  
  Förlofningen försiggick helt och hållet utan vittnen; om trenne månader
  skulle jag vid Öfversten smidas med ägtenskapliga band. -- Mina känslor
  vid allt detta kunna lättare tänkas, än beskrifvas; min fars alldrig
  förr visade vänlighet var dock den ljusstråle, hvilken uppehöll mitt
  ofta svigtande mod. -- Huru belåten skulle icke en fri qvinna, med ett
  par dussin år mer på nacken, i mitt ställe kunnat vara, ty Öfverste T.
  var en den mest agtningsvärda och rättskaffens man, man kunde tänka.
  Öfverseende ömsinthet, och tålmodighet, voro egenskaper, hvilka hos den
  hedervärde gubben stundeligen framlyste; äfven den vid dylika åldrar så
  vanliga snikenhet på jordiska fördelar, afskydde han som synden, icke
  allenast hans närmsta, men äfven fremmande personer, hvilka hos honom
  anklagade sin nöd, gingo alldrig ohulpne ifrån den menniskoälskande
  mannen.
  
  Endast en månad återstod nu för min frihet. Min far ämnade just börja
  föranstalta om lysning och brudutstyrsel, till hvilket sednare den
  frikostige brudgummen bestämdt velat göra ett verksamt bidrag, då en
  dödande slagfluss, oförmodadt nedlade den gamle Öfversten på
  sjuksängen, der efter tvenne dygns lugnt kämpande, han för evigt
  insomnade.
  
  Mitt unga sinne saknade i den bortgångne, den aktade vännen, men
  gladdes ovillkorligen åt sin nu återvundna frihet. Jag tyckte mig genom
  frivilligt försakande af all jordisk fröjd, hafva gjort min far det
  största offer han någonsin kunde fördra, och ansåg mig således härefter
  fullkomligt fri ifrån hvarje tvång å hans sida. Nu först hade jag åter
  mod att genom ett ömt bref till min älskade Carl delgifva honom mina
  utståndna qval, upplifvande med glad förtröstan honom så väl som mig
  sjelf, till nytt hopp, om slutelig framgång. -- Men, hvem tyder min
  förskräckelse, då min far ett halft år derefter, dels med böner, dels
  med hot, åter påyrkar en förbindelse med en person, hvars löjlighet
  allena bordt afskräcka hvarje förnuftig far ifrån, till och med den
  aflägsnaste tanke om förening med sitt barn; Friherre Y., en man öfver
  femtio år, ful och halt, med ett högmod, och en besparingsanda utan
  like, men hvars enorma förmögenhet i min fars ögon mägtigt öfverskylde
  hvarje själens, eller kroppens bristfällighet, hade funnit för godt
  hugna mig med sin nådiga blick, och utseddes nu af min far till min
  ägta man. -- "Hvad jag förbehåller", tillade min far, sedan han i
  vidlyftiga ord föreställt mig fördelarne af detta partie; "inga
  affecter, inga tragedier, du vet att jag äger makt, och kan med
  stränghet förfara, der goda ord ej hjelpa; vill du godvilligt foga dig
  i min önskan? eller..." -- Hu! hans blickar förvildades åter, min
  inbillning försatte mig med fasa till den tid, då, för hans raseri,
  ingen gräns tycktes hafva funnits; med skälfvande läppar uttalade jag
  hörsamhet, -- och, uppå min adertonde födelsedag firades med pomp och
  ståt, min förening med den rike Baron Y., den vämjeligaste varelse jag
  någonsin sett.
  
  Detta allt hade så hastigt försiggått, att jag knapt redigt kunnat
  betänka mitt öde; icke en enda rad ifrån min hand, hade för min Carl
  delgifvit detsamma, han var och blef fullkomligt oveten om förändringen
  af våra lefnads-utsigter.
  
  Det hus min far på hyra innehaft, var nu af Baron Y. för oss gemensamt
  inköpt, allt var sig derinom likt, endast den fria Mathilda gick der
  nu, bunden och dyster, förenad med en person, hvars alla åsigter voro
  ifrån hennes så vidt åtskiljde, som hennes arma hjerta var skiljt ifrån
  hans.
  
  Efter ett långt tilländalupet år, hvarunder mitt enda hopp varit det
  sluteliga emottagandet af den ljufva älskade varelse jag bar i mitt
  sköte; satt jag en aftonstund, -- min man och far voro utreste på en
  spel-soirée, -- ensam och tankfull, invid den lilla säng der min tvenne
  veckor gamla son ljuft slumrade; mina tankar hvilade nu, som oftast,
  oaflåtligen hos honom, hvilken jag troligen alldrig mer skulle se;
  hvilken för mig gjort så mycket, och hvilken jag emot min vilja lönat
  så hårdt, så grymt; ymnigt flödade mina tårar vid den lifliga
  föreställningen, huru det kunnat vara, och huru allt nu var; då
  öppnades oförmodadt och med häftighet dörren till mitt rum, och o min
  Gud! Carl! min alldrig förglömda Carl! stod skön, och reslig i herrlig
  officers-uniform framför mina förvånade blickar. -- I ett nu låg han
  för mina fötter. "Ändteligen, ändteligen min dyra, dyra Mathilda",
  utropade han med all kärlekens styrka, "är jag nu här, ser jag dig då
  åter; o! skall jag väl nu kunna hoppas att af din far vinna löfte om
  din hand, skall ej vår trogna karlek beveka, och medla hos honom för
  oss; jag är nu sedan ett halft år, Premier-Lieutenant, äger mina
  förmäns aktning, och sanna ynnest, och måste med alldrig hvilande
  ansträngning, dageligen göra mig förtjent om allt vidare befordran; din
  stränge far skall ej äga samvete att vägra mig min ljufvaste lycka",
  och nu slöt han mig med ursinnig ömhet i sina trofasta, älskande armar.
  -- "Gud! Gud! det är för mycket", framsuckade jag med qväfd röst, "du
  vet då ej" ... och nu upplyftade jag med darrande hand floret som
  betäckte den lille. -- "Evige himmel! du är..." stammade han bleknande,
  och vacklade flere steg tillbaka. --- "Jag är, -- ja! jag är, jag
  olyckliga! en annans maka; inför Gud din, endast och evigt din trogna,
  din samma, dig gränslöst älskande Mathilda, hvilken vid minnet af dig,
  i vården af sitt hulda barn, äger sin enda glädje; -- men, för verlden,
  maka åt en femtio-årig, högmodig, girig, plågsam man, den der med
  stundelig otålighet vet förbittra mina sorgfulla dagar; men, o Gud!
  huru har då alldeles kunnat undgå dig underrättelsen om"... -- "Du är
  då för mig förlorad", framsuckade han nu, liksom uppvaknad ifrån en
  tung svår dröm, "jag äger dig ej mer! o! Mathilda, är du verkeligen en
  annans? icke min; icke min, mer? -- Är det du sjelf som afsagt dig mig,
  frivilligt, alldeles frivilligt?" -- Jag fasade för brottet att som en
  annans maka, med ömhet slutas till en främmande mans bröst, men nu,
  nej, detta hemska, detta vanvettiga i hans både röst och ord, -- jag
  ägde mer intet betänkande. "O! dyre Carl! min själs älskling;" uttalade
  jag med fast röst, och tryckte en varm kyss på hans bleka fugtiga
  panna, "frivilligt af hela min själ, älskade jag dig, endast dig; så
  gör jag, jag svär det vid Gud, och detta oskyldiga barn, så gör jag det
  ännu, och intill min sista suck; endast tvång, det grymmaste tvång har
  slitit mig ifrån den, hvilken mitt hjerta alldrig kan glömma; tror du
  mig Carl? eller skall äfven ditt misstroende fördystra mitt unga, högst
  olyckliga lif?" -- Han hade åter sjunkit till mina fötter. "O! då är,
  och förblir du evigt min", hviskade han med svag röst, "om äfven hela
  detta långa lif skulle åtskilja oss; då, då, återfinna vi hvarann
  likväl en gång, deruppe, ett ömt, troget, älskande syskonpar, dem den
  heligaste kärlek änteligen en gång skall förena; och nu min hulda, min
  evigt älskade Mathilda, min dyra syster, nu farväl, ett långt, ett
  evigt farväl; alldrig beträde min fot detta land, der jag ägt, och
  beröfvats hvad jag skattat högre än mitt lif." -- Han tryckte på den
  nyföddes panna en lätt välsignande kyss, slöt än en gång mig, med
  passionens hela häftighet till sitt högt klappande bröst, samt lemnade
  mig i detta lif -- för evigt.
  
  Huru grymt uppref icke denna omständighet de blödande såren i mitt
  hjerta; jag älskade, älskade med den mest hänförande makt, öfver all
  beskrifning; och bäfvade dock i hvarje ögnablick att för mig sjelf
  tillstå denna brottsliga svaghet. -- Han hade, den olycklige, enligt
  med hvad jag af min kammarjungfru sedermera fick veta, på blotta
  efterfrågan om icke huset beboddes af Baron N., genast hastat trapporne
  uppföre och således, öfvertygad om äfven min dervaro, utan vidare
  omsvep ilat att upphinna mina rum.
  
  Efter en tidrymd af fem evighetslånga år, erhöll jag händelsevis genom
  en min ungdomsvän Prostinnan K., hvilken för några år tillbaka åtföljt
  sin man till X, underrättelsen om Kapitain Sommers ditflyttning med sin
  unga fru; -- genom förfrågningar fick jag kort derpå af samma hand
  veta, att han redan i tvenne år varit gift med en ganska älskvärd
  varelse; -- att han var densamme jag ännu med lika oförminskad
  häftighet älskade, behöfde jag genom hvarjehanda inträffande
  omständigheter icke betvifla; jag gladde mig endast af allt hjerta, att
  han ändteligen funnit en varelse, med hvilken han, i en lycklig
  förening kunde glömma sina vidriga motgångar, och fägnade mig ännu så
  mycket mer, som jag hörde honom med sin älskade lefva ett sorgfritt,
  oberoende lif. Huru varmt välsignade icke jag den stund, som sedermera
  genom den lilla Mathildas födelse kom att förljufva den dyre fadrens
  dagar, o! hade jag blott genom en enda kärleksfull kyss på hennes späda
  kind, fått återgälda den välsignelse han en gång så varmt öfver min
  lilla Gustaf uttalade.
  
  Redan tredje året af mitt ägtenskap hade min far dödligt insjuknat;
  han hade ofta under dessa år, vid erfarandet af den alldeles
  oerhörda niskhet, och misstänksamhet min man vis à vis användandet af
  penninge-medel, visat, genom halfuttalade ord, yttrat sitt missnöje
  deröfver, ja, till och med någongång på ett fint sätt låtit den mägtige
  Baronen förstå, huru opassande ett dylikt förfarande i hans
  omständigheter var. Alla sådana föreställningar voro, och förblefvo
  likväl fruktlösa. -- Vid sin dödssäng kallade nu mig min far till sig,
  erkände med rörande ord sin emot mig ständigt visade hårdhet, den han,
  om icke förr, åtminstone nu, sade sig bittert ångra, nedkallade öfver
  mig, sitt genom honom olyckligt vordne barn, den högstes välsignelser,
  samt afsomnade sluteligen under häftiga plågor i mina dotterliga armar.
  -- Att efter honom hyckla en saknad, den jag icke kände, vore mer än
  usselt; jag hade af fullaste hjerta gifvit honom den tillgift han så
  lifligt önskat, och ansåg nu som min största lycka att åt glömskan
  kunna lemna alla dessa försvunna osälla år. -- Ännu i fem derefter
  följande, utstod jag vid min omilda makes sida svåra tryckande dagar.
  Gud den högste fann likväl, efter ett åttaårigt, olyckligt ägtenskap,
  måttet fyldt; Baron Y. afsomnade efter några få dagars sjukdom,
  efterlemnande mig samt sin ende son, en snart sagt omätlig förmögenhet.
  
  Hade min lycka som hustru varit ingen, var den deremot som mor,
  afundsvärd; -- en engel i mennisko-skepnad sväfvade nu invid min
  sida, och förljufvade genom sin mildhet, känslighet, samt ljusa
  fattningsgåfva, i högsta måtto mina dagar. -- Med beklämt hjerta
  emotsåg jag väl den tid hvilken i och för hans studier ovilkorligen
  skulle aflägsna honom ifrån det stilla hemmet, men skattade också så
  mycket mer de år jag ännu i synlig måtto fick hylla honom vid mitt
  moderliga bröst. Min alltid lika älskvärde broder, hade ett år efter
  mitt gifte, förenat sig med en vacker, men till sin själs-uppfostran
  temmeligen vårdslösad varelse, hvilken för verldens glans och gunst,
  ofta glömde sina ädlare åligganden; den hulde fädrens bemödanden att på
  en mera vinningsrik punkt rigta sina trenne späda älsklingars begrepp,
  syntes nästan fåfänge, i synnerhet hvad hans båda flickor angingo;
  modrens verldsliga åsigter hade redan hos dem gjort alltför betydliga
  framsteg. -- Den äldsta af dessa, den nuvarande Majorskan Pygmeus, var
  endast tio år, då fadren genom den oskonsamma döden bortrycktes utur
  deras krets. -- Jag begret med blödande hjerta i honom, den ädlaste
  vän, den kärleksfullaste bror, himmelen någonsin mig kunnat förunna.
  
  Äfven den ljufva Amalia bortkallades af en högre Försyn vid knappa 23
  års ålder, förutgången af sitt enda barn, en älskvärd och hoppfull
  son.-- Jag ägde således icke heller länge trösten af hennes ofta
  hugnande tillvaro: -- Hon begråtes ännu ömt och troget af den sörjande
  mannen, hvilken under ett, ehuru alltför kort ägtenskap, dock lyckligt
  nog blef i tillfälle uppfatta hennes hjertas ovanligt älskvärda
  egenskaper.
  
  Ännu min Mathilda, vill jag meddela dig, hvilken ensamt denna lilla
  skrift är egnad, mitt under härpå följande tid varmt hysta hopp, och
  mina önskningar. -- Jag ägde nemligen ingen lifligare tanke, än att en
  gång, i händelse den högste unnade eder hvardera lifstid, förena dig
  med min dyre Gustaf, och hade jag så helt och hållet införlifvat mig
  med denna idée, så jag med verkelig svårighet skulle sett det
  misslyckadt. -- Tänk dig således min grämelse att genom Prostinnan K.,
  af hvilken jag tid efter annan erhöll underrättelser om din famille,
  höra dig, ehuru alltför ung, redan oförmodadt fästmö. -- Jag trodde mig
  nu häri se Guds finger, och upphörde en lång tid med alla förfrågningar
  rörande dig, eller dina föräldrar, samt företog, för att skingra den
  bedröfvelse denna oförberedda omständighet förorsakade mig, såsom ock
  för stadgandet af min i långliga tider högst vacklande hälsa, i
  sällskap med min son, en utländsk resa, hvilken varade i närmare tvenne
  års tid.
  
  Med föga återvundna krafter återvände jag nu till mitt hemland; men --
  Gud, hvilka underrättelser mötte mig här: -- din mor var död, troligen
  af sorg öfver eder plötsligt förstörda egendom, hvars förlust tvungit
  henne att för förvärfvandet af det behöfliga, öfver förmåga anstränga
  både hälsa och krafter; din far, den af mig evigt saknade, hade ett
  halft år derpå följt henne; och du! irrade ensam, fader- och moderlös,
  öfvergifven af kärleken, hvilken i dig, den rika arftagerskan efter
  dina föräldrar, nu synbart endast hyllat guldet; -- du, var nu ett
  lidande offer för beroendet och nöden. -- Himmel! hvilken hjertskärande
  smärta erfor jag icke härvid; min lifliga önskan blef sedermera att som
  din ömma mor, få emottaga dig i mina öppna armar; -- du vet huru det
  lyckats mig; Prostinnan K. var härvid min verksamma medhjelperska. Med
  otålighet räknade jag dagarne, ja, till och med timmarne, intill din
  ankomst; o! huru saligt belönad blef jag ej genom den dotterliga kärlek
  du så huldt egnat din tacksamma vän.
  
  Huru mycket Baron C. dig gjorda anbud förskräckte mig, kan du af mitt
  åter upplifvade hopp, om en förening emellan dig och min Gustaf,
  lätt sluta till; ödet skulle likväl här få styra, så blef mitt
  oåterkalleliga beslut; deraf kommo mina i detta hänseende alfvarliga
  föreställningar; deraf de moderliga råd du utur mitt bref kunde
  inhemta. -- Mitt hjerta klappade af outsäglig fröjd, vid det beslut du,
  följande endast ditt eget hjertas röst, så ståndaktigt för mig
  uttalade.-- Ännu förestod så väl för dig, som mig sjelf, den pröfning,
  för hvilken lyckan gynnade mig att på det oförmodadt erhållna ----krona
  utställa oss alla. -- Äfven Gustaf, min dyre Gustaf, skulle härvid
  bedragas, det förblef en nödvändighet, på det edra hjertan frivilligt,
  och utan förbehåll skulle finna hvarann; han trodde dig, enligt mina
  ord, bestämt förlofvad i S. -- Med en glädje, den jag knapt kunde
  dölja, upptäckte jag nu den kärlek, hvilken, lik en häftig eld
  uppblossade i edra hjertan; den slog rötter, allt djupare och djupare,
  ju mera jag syntes er blind och oveten af dessa edra känslor; och -- o
  Gud! jag kände mig under allt detta, den lyckligaste mor under solen.
  -- Men nu, -- nu kom det hårdaste af alla prof; du skulle med lågande
  hjerta, med ömt besvarad kärlek uppoffra dig, för din välgörerska; --
  mitt hjerta led härunder, outsägligt, ja, verkeligen outsägligt; men,
  att se dig likt ett luttradt rent guld, genomgå frestelsen, att med
  försakelse af din högsta jordiska lycka, se dig för din pligt afstå din
  kärlek, -- o! det var något jag under salig njutning eftersträfvade.
  Att din själ, oaktadt alla sina lidanden, var stark nog till hvarje
  uppoffring, derom var jag fast öfvertygad; o! förlåt mig, förlåt mig
  allt detta, du, min själs dotter, min oförgätlige Carls dyra älskling,
  hvilken nu för evigt, för evigt genom min Gustaf blifvit min
  ofrånsliteliga, dyrbaraste egendom.
  
  Här sluta sig Friherrinnans anteckningar. -- Den främmande handen vill
  nu endast tillägga några högst få ord, hvaruppå mina unga läsarinnor
  troligen finnas litet nyfikne; nemligen: huruledes några dagar, efter
  det den lyckliga Mathilda Y. med sin älskade förenades, den olycklige
  Häradshöfding R., genom ägtenskapliga band, så vidt han det nu mera
  förmådde, godtgjorde den arma Caroline D. hennes obeskrifliga lidande.
  -- Hon var likväl icke länge i behof af detta återgifvande af hennes
  förlorade lugn, ty fjorton dagar efter sin tilltvungne förening med R.,
  afsomnade hon lugnt, efter att under smärta hafva gifvit lifvet åt en
  täck son; äfven han, den lille, öfverlefde endast några få timmar sin
  mor; de hvila nu båda i samma inhägnad som huldt skyddar den saliga
  Rosa.
  
  Baron C----; men, man förmodar likvisst ännu endast något dylikt --
  lärer genom ett oförtänkt sammanträffande med Hulda N., hvilken jemte
  sin mor, och sin, i följd af det lidna skeppsbrottet blesserade far,
  begagnar brunn, samt bader i S., -- åter påmints om kärlekens lycka.
  Hon skall vara en oändeligen täck och själfull varelse, huld i ordets
  egenteliga bemärkelse; -- tillräcklig anledning nog för den känslige C.
  att med sitt varma rättskaffens hjerta ersätta henne dess långvariga
  saknad och lidande.
  
  Och nu, mina hulda öfverseende läsarinnor, är tillika med den
  själalyckliga Mathilda Y., ägarinnan till den främmande handen
  sluteligen i tillfälle att göra er samteliga sin ödmjuka
  afskedsreverence; att densamma å den sistnämndes vägnar, icke blir
  ibland de modernaste, deruppå kunnen J, i betraktande af hennes
  tillvaro på landet, draga säker växel; men, blifven J, med denna enkla
  författare-produkt, lika öfverseende, som J det måsten vara, med hennes
  naturliga motsträfvighet för moderna plattheter, kan hon dock skatta
  sig lycklig; ty, för den naturliga ofattligheten rår ju den stackars
  menniskan ej. Hon kan blott härvid till sitt sanskyldiga lugnande,
  tillgripa och på sig använda salig farmors sins tröstegrund: "_O! blif
  tig altid lik, så går tig altid väl_". -- Detta oaktadt lofvar hon er
  dock mina vänliga läsarinnor, att till dess hon möjligen härnäst med er
  kan sammanträffa, och hon, men här uppstår ett fatalt stort Not. Ben.,
  då ännu af eder igenkännes, (hvilket oss emellan sagt, såsom högst
  inmodernt alldeles är aflagt) till reparerande af sin nu visade
  oskicklighet, vinlägga sig om ett regelmässigt inöfvande i den
  sublimaste och mest graciösa compliment, icke en sådan som, hvarken den
  verkliga eller falska Taglioni, för er utfört, -- nej Gud bevars; men
  högst, och tillräckligt nog, endast en dylik, med den en liten enkel
  landtpastorska möjligen kan komma ut med, -- till dess... Gott sey bey
  uns!
  
  
  
  
  
  
  
  
  End of Project Gutenberg's Murgrönan, by Fredrika Wilhelmina Carstens