text: Produced by Ronnie Sahlberg and the Online Distributed
  Proofreading Team at http://www.pgdp.net (This file was
  produced from images generously made available by The
  Internet Archive)
  
  
  
  
  
  NORDOSTPASSAGENS
  
  HISTORIA
  
  ELLER
  
  VEGA-EXPEDITIONENS FÖREGÅNGARE.
  
  EFTER BÄSTA KÄLLOR
  
  AF
  
  ANTON STUXBERG.
  
  STOCKHOLM
  
  OSCAR L. LAMMS FÖRLAG.
  
  
  STOCKHOLM, TRYCKT I CENTRAL-TRYCKERIET, 1880.
  
  
  
  
  När man öfverskådar de arktiska resornas historia, från äldsta tider till
  våra dagar, så mötes man af tre stora frågor, som mer än andra tilldraga
  sig uppmärksamheten, derför att deras lösning alltid förefallit så
  oöfvervinneligt svår, svårare, kan man säga, än alla andra frågor, som
  hafva något samband med forskningarna i de arktiska trakterna. Dessa tre
  frågor kunna korteligen utryckas med de orden: nordpolen,
  nordvestpassagen och nordostpassagen -- det är de tre stora målen, som nu
  under mer än tre århundraden eftersträfvats af olika nationer: engelsmän,
  holländare, ryssar, danskar, svenskar, tyskar, österrikare och
  nordamerikaner.
  
  Hvad målet för den första frågans lösning beträffar, så innebäres det,
  utan vidare förklaring, i sjelfva namnet. Det gäller, rätt och slätt, att
  framkomma till nordpolen, det vare sig nu, att detta måste ske med
  fartyg, eller, sedan hypotesen om ett ständigt öppet polarhaf numera på
  goda grunder blifvit öfvergifven, med slädar, eller slutligen, såsom
  några personer föreslagit, med ballonger eller liknande luftskepp.
  Deremot torde det vara nödvändigt att förklara, hvad som egentligen menas
  med de inom den geografiska literaturen vanliga uttrycken: nordvest- och
  nordostpassage.
  
  Med »nordvestpassagen» förstår man en sjöväg från Atlanten till Stilla
  hafvet genom den nordamerikanska ögruppen, d. v. s. i nordvestlig
  riktning från Europa. Med »nordostpassagen» menas likaledes en sjöväg
  från Atlanten till Stilla hafvet, men i nordostlig riktning från Europa,
  d. v. s. längs Sibiriens norra kust. Vägarne för de båda passagerna
  ligga således inom det rent arktiska området, norra Ishafvet.
  
  Den svåra uppgiften att framtränga till nordpolen har ännu icke blifvit
  löst, oaktadt betydliga insatser derför blifvit gjorda både af kapital
  och personlig uppoffring. Nordvestpassagen är ännu i sin helhet
  ofullbordad; Mac Clure anses som dess finnare, ty allra största delen af
  sjövägen mellan Berings sund och Smiths sund genom Nordamerikas
  ishafsarkipelag har blifvit tillryggalagd med fartyg, men der finnes ännu
  en sträcka, må vara att den är blott tjugufem engelska mil lång, som ännu
  aldrig plöjts af en köl. Nordostpassagen slutligen, oaktadt meningarna på
  ett par undantag när uttalat sig för dess omöjlighet, är nu gjord
  gerning. Om England med rätta gör anspråk på att hafva funnit
  nordvestpassagen, så kan Sverige, efter den lyckliga utgången af
  professor Nordenskiölds senaste ishafsexpedition från Norge till Berings
  sund, med ännu större skäl berömma sig af att hafva funnit
  nordostpassagen och dermed också bragt till ett lyckligt slut en af
  polarforskningens tre stora hufvudfrågor.
  
  Nordpolen är nu till sist det stora mål bortom »isregionens förgård», på
  hvilket framtiden skall koncentrera sina ansträngningar. Der finnes ännu
  så mycket outforskadt, der finnas ännu så många upptäckter att göra, att
  personer, som varmt intressera sig för den fullständiga kännedomen om
  hela vårt jordklot, skola framdeles, liksom förr och nu, egna sin tid åt
  dylika ansträngande arbeten. Hindren äro många, men uthålligheten skall
  slutligen besegra dem, och föregående expeditioners dyrköpta erfarenhet
  skall alltid gifva nyttiga vinkar för och underlätta en efterkommandes
  arbeten. Nordostpassagen har sedan den tiden, då man bättre lärde känna
  de högnordiska hafvens segelbarhet, alltid gält som den svåraste af de
  tre svåra uppgifterna. Nu, sedan denna uppgift är löst, lider det väl
  knappt något tvifvel, att man en gång skall lyckas att framtränga till
  jordens nordpol. Mattas icke intresset af, komma forskningarna i den höga
  norden att fortgå framdeles som under de senaste åren, då skall kanhända
  i en snar framtid nordpolen icke längre vara ett önskningsmål, utan denna
  snara framtids verkliga besittning. Vi, som fått upplefva
  nordostpassagens utförbarhet, skola kanhända också en vacker dag få höra
  talas om, att nordpolen blifvit uppnådd.
  
  I det följande skola vi kasta en flyktig blick på nordostpassagens
  historia och dervid med några ord beröra frågans ståndpunkt på olika
  tider.
  
  Spaniorernas och portugisernas vigtiga geografiska upptäckter i slutet af
  1400-talet samt de stora rikedomar, som derigenom strömmade till Europa,
  öster ifrån öfver Portugal, vester ifrån öfver Spanien, lockade snart
  äfven andra sjöfarande och handelsdrifvande nationer till täflan med dem.
  Särskildt för engelsmännen var en sådan täflan af nöden, emedan deras
  produkter vid denna tid endast betingade ett ringa pris på den europeiska
  marknaden och således icke der kunde finna någon fördelaktig afsättning.
  Sebastian Cabota (eller, såsom han vanligen kallas, Cabot)[1], en
  venezian, som vid unga år kommit med sin fader till England, hade redan
  före midten af 1500-talet genom egna resor och upptäckter, dels för
  engelsmäns räkning till New Foundland, dels för spaniorers till
  Brasilien, gjort sig ett kändt namn och blifvit upphöjd till »Grand
  Pilote of England». Denne Cabot framkastade planen för en sjöväg i
  nordostlig riktning till Kina och Indien, och sålunda bildades genom hans
  inflytande år 1553 ett sällskap af engelska köpmän, som stälde till sin
  uppgift att utföra det af honom gifna programmet.
  
    [1]  Sebastian Cabot föddes i Venezia 1475. Vid tjugu års
         ålder följde han sin fader Giovanni till London, der
         denne år 1496 af Henrik VII erhöll för sig och sina tre
         söner rättighet att under kunglig flagga utlöpa med sex
         fartyg på upptäcktsfärder. Sebastian Cabot gjorde sin
         första resa vid tjugutvå års ålder. Han upptäckte den 24
         Juni 1497 Nordamerikas fastland, som man antager New
         Foundland (enligt andra Labrador), och hade kommit
         ungefär till Chesepeak-bay i Virginia, då han tvangs af
         brist på lifsmedel att vända åter till England. Han gick
         derefter i spansk tjenst, men vände slutligen efter
         flera resor år 1548, vid sjutiotre års ålder, tillbaka
         till England, der han af Edvard VI för sina många
         tjenster utnämndes till »Grand Pilote». Det var här, som
         han framkastade planen till nordostpassagen, för att på
         denna väg komma till Kina och Indien. Han lefde ännu vid
         åttiotvå års ålder, då Stephen Burroughs expedition år
         1556 afgick, och han var sjelf närvarande vid
         expeditionens afgång. Antagligen dog han kort derefter,
         ty efter denna tid återfinner man ingenstädes mera hans
         namn i något företag.
  
  Sällskapet trädde genast i verksamhet och utrustade samma år en
  expedition bestående af tre fartyg, som hade till hufvudsaklig uppgift
  att söka den nordöstra vägen till Indien.
  
  De tre fartygen utgjordes af a) Bona Esperanza, om 120 tons och med sir
  Hugh Willoughby såsom befälhafvare, b) Edward Bonadventura, om 160 tons
  och under befäl af kapten Richard Chancellor, samt c) Bona Confidentia,
  om 90 tons och under befäl af Master Durfoorth. Expeditionen utgick från
  Ratcliff den 20 Maj 1553. Sir Hugh var chef för expeditionen i dess
  helhet. Utanför norra Norge skildes fartygen genom en storm den 30 Juli.
  Sir Hugh seglade utan uppehåll vidare och kom den 14 Augusti i sigte af
  land, antagligen kuststräckan mellan södra och norra Gåskap på Novaja
  Semlja. Emedan kusten var omgifven af is och årstiden enligt sir Hughs
  förmenande var långt framskriden, vände han åter mot vester och gick till
  ankar i mynningen af Arsina-elfven (»Varsina»), vester om ön Nokujeff,
  vid 68° 23´ n. br. och 38° 39´ ostl. längd från Greenwich. Efter flera
  fruktlösa försök att sammanträffa med landets invånare dukade hela Bona
  Esperanzas och Bona Confidentias besättning, sjuttio man, både befäl och
  manskap, under genom döden innan följande vår[2]. Sir Hugh och
  flertalet af de båda fartygens besättningar lefde ännu i Januari 1554. De
  döda kropparne, fartygen och de förda dagböckerna, som för öfrigt äro af
  ett mycket magert innehåll, hittades på våren samma år af några ryska
  fiskare eller fångstmän. Fartygsinventarierna och varorna fördes till
  Cholmogory (de gamle nordboernas Holmgård, i närheten af det nu varande
  Archangelsk), men återlemnades sedan på Ivan IV Vasiljevitschs befallning
  till engelsmännen, som endast på detta sätt fingo kunskap om sina
  landsmäns sorgliga öde.
  
    [2]  Forster och Adelung uppge båda, att Bona Confidentia
         skilts från Sir Hugh och återkommit till England. Detta
         motsäges emellertid af de gamla källskrifterna rörande
         resan.
  
  Emellertid seglade kapten Chancellor med det tredje fartyget, Edward
  Bonadventura, efter en veckas uppehåll i Vardöhus hamn in i Hvita hafvet
  och nådde Dvinas mynning. Den 23 November 1553 begaf han sig från
  Cholmogory till Moskva. Han mottogs der i festlig audiens af tsaren,
  emedan han utgaf sig för att vara sändebud från kung Edward VI, och
  inledde så för Ryssland handelsförbindelsen med Vesteuropa, på samma gång
  som han för England öppnade handelsvägen öfver land till det inre af
  Asien[3].
  
    [3]  För att belysa de närmare omständigheterna, huru England
         och Ryssland första gången trädde i förbindelse med
         hvarandra, låna vi ur Adelung (»Reisenden in Russland
         bis 1700», sidd. 201-202) följande: »När underrättelsen
         spridt sig till Moskva om engelsmännens ankomst, gaf
         Ivan Vasiljevitsch befallning att på det vänskapligaste
         mottaga främlingarne och inbjöd ledaren sjelf att komma
         till Moskva, der han blef mottagen med mycken
         uppmärksamhet. Chancellor återvände det följande året,
         1554, till sitt fädernesland med en skrifvelse från
         storfursten till drottning Maria med de utmärktaste
         bevis på hans beredvillighet att träda i närmare
         förbindelse med England. År 1555 gick Chancellor för
         andra gången, på uppdrag af det under Cabots ledning
         bildade 'Muscovy Company', med en rik laddning till
         Ryssland, der han nu, liksom förra gången, rönte det
         bästa mottagande i Moskva och fann en ypperlig
         afsättning för sina varor. Då han året derefter anträdde
         hemfärden, medsände Ivan Vasiljevitsch diakonen Ossip
         Grigorjevitsch Nepea såsom gesandt för att försäkra
         drottningen af England om sin vänskap och att med henne
         sluta en ännu fastare förening. Men Chancellors fartyg
         led skeppsbrott på Skotlands kust, och Chancellor fann
         sjelf vid detta tillfälle sin graf i vågorna. De dyrbara
         skänkerna, som storfursten skickat åt drottningen, och
         alla varor, som engelsmännen tillbytt sig i Ryssland,
         gingo förlorade. Den ryske gesandten var den ende, som
         lyckades rädda sig; han fortsatte sin resa till London,
         der han mottogs och bemöttes med stor utmärkelse, och
         återvände sedan år 1557 till Ryssland med rikliga bevis
         på drottningens ynnest och bevågenhet.» -- Från denna
         tid strömmade fartyg i mängd från Vesteuropa,
         företrädesvis från England, till Hvita hafvet, och redan
         samma år, som Grigorjevitsch återvände till sitt
         hemland, finna vi den sedermera så berömde Jenkinson på
         uppdrag af 'the Muscovy Company' i handelsangelägenheter
         i Ryssland. Jenkinson kom, liksom Chancellor, att spela
         en framstående roll för den framtida samfärdseln mellan
         England och Ryssland. Han begaf sig år 1558 långt in i
         Ryssland, seglade öfver Kaspiska hafvet och trängde
         sålunda långt bortom Rysslands dåtida gräns, fram emot
         Bokhara. Fyra särskilda gånger besökte han ytterligare
         Ryssland och utverkade slutligen, efter tioårig
         bekantskap med storfursten, för det engelska
         handelssällskapet ett förmånligt privilegium beträffande
         den nordiska handeln.
  
  Följderna af denna resa, som till Vesteuropa bragte den första kunskapen
  om det redan för ryssarne bekanta landet Novaja Semlja, blef bildandet i
  London af »the Muscovy Company», som stälde till sin uppgift att befästa
  och utvidga den vunna marknaden samt att förtsätta upptäcktsfärderna i
  nordostlig riktning.
  
  År 1556 den 29 April utgick från Gravesend, på bekostnad af »the Muscovy
  Company», pinassen Searchthrift under befäl af Stephen Burrough
  (Burrowe), hvilken som »master» medföljt Chancellor 1553. Uppgiften var
  att framtränga åtminstone till floden Ob. Den 23 Maj dublerade Burrough
  Nordkap, och den 9 Juni framkom han till Kola-bugten, som han benämner
  Kola-floden. Här uppehöll han sig till den 22 Juni för att reparera sitt
  fartyg, då han begaf sig vidare i sällskap med flera ryska lodjor[4].
  Han kringseglade Kanin Nos och Svjatoj Nos, framkom den 15 Juli till
  Petschora och inlopp den 25 Juli, efter att vid 70° 5´ n. br. hafva mött
  mäktiga isflak, som hvarje ögonblick hotade att pressa sönder hans
  fartyg, i Kariska hafvet vid en ö, som han gaf namnet S:t Jakob-ön (70°
  42´ n. br.) och som är belägen vid Novaja Semljas sydända. Den 3 Aug.
  landsteg han på Vajgatsch-ön, der han vid denna tiden fann flera ryssar.
  Hall besökte Bolvanski Nos (d. ä. Afguda-udden) och meddelar derifrån
  den första trogna skildring, som literaturen äger öfver samojedernas
  offerplatser. På offerplatsen på Bolvanski Nos fann han ej mindre än 300
  afgudabilder. Han säger om dem, att de voro »de gröfsta och minst
  konstnärliga arbeten han någonsin sett; munnen och ögonen voro på
  åtskilliga af dem blodbestänkta, de hade formen af män, qvinnor och barn,
  voro ytterst groft tillhuggna och på flera ställen blodbestänkta. Några
  af dessa gudabilder utgjordes af en gammal träpinne med två eller tre hak
  gjorda med en knif.» Denna korta beskrifning har sin tillämpning ännu i
  våra dagar.
  
    [4]  En lodja är ett tremastadt fartyg, som lastar från 25
         ända till 70 och 80 tons. Masterna äro af ett enda
         stycke, och de två främsta bära hvardera ett råsegel,
         den bakersta deremot ett gaffelsegel. Hvarje lodja har
         10 till 20 mans besättning.
  
  Burrough upptäckte härefter Jugor Schar, men förherskande nordostliga
  vindar, drifis och nätternas tilltagande längd beröfvade honom hoppet
  att detta år nå slutmålet för sin resa. Han stannade i Jugor Schar till
  den 20 Augusti och vände så åter till Cholmogory, dit han kom den 10
  September.
  
  Han öfvervintrade i Cholmogory och hade för afsigt att följande året
  fortsätta sin resa. Då erhöll han emellertid af engelska regeringen i
  uppdrag att uppsöka den Willoughbyska expeditionens förolyckade fartyg.
  Han fann fartygen vid Nokujeff-ön, men återvände derefter till
  Cholmogory, utan att framtränga till Ob eller Novaja Semlja.
  
  Engelsmännens misslyckade försök att i nordostlig riktning finna vägen
  till Kina och Indien föranledde dem att för någon tid vända sina
  forskningsresor för samma syfte mot nordvest. Men när äfven de af
  Frobisher under åren 1576, 1577 och 1578 företagna tre resorna för
  nordvestpassagens finnande blefvo fullkomligt fruktlösa, begynte de på
  nytt att söka sin lycka i hafven nordost om Europa.
  
  »The Muscovy Company», som fått privilegium på handeln med Ryssland,
  utrustade för den skull år 1580 två barker, George (40 tons) och William
  (20 tons), under befäl af Arthur Pet och Charles Jackman, för att uppsöka
  den nordöstra vägen till Kina. Den 30 Maj lupo de ut från Harwich och
  kommo den 23 Juni till Vardöhus, der de qvarhöllos af motiga vindar till
  den 1 Juli. »Pet skyndade med sitt fartyg i förväg, framkom den 10 Juli
  till Gåslandet på Novaja Semlja (70° 30´ n. br.), vände derefter mot
  Kariska porten, som han fann stängd af is, framkom den 18 Juli till
  sydändan af Vajgatsch och Jugor Schar, som efter honom erhållit namnet
  Pets Sound, och trängde den 25 Juli till sammans med Jackman 4 till 5 mil
  in i det Kariska hafvet, hvilket han åter lemnade redan den 28 Juli,
  emedan isen icke medgaf honom någon passage.» (O. Peschel, Geschichte
  der Erdkunde, p. 294.) Pet återkom den 26 December samma år lyckligt till
  Ratcliff; Jackman deremot öfvervintrade någonstädes på norska kusten
  söder om Trondhjem, utgick i Februari månad följande året i sällskap med
  ett danskt fartyg, men hördes sedan aldrig mera af.
  
  Detta engelsmännens å nyo misslyckade försök aflägsnade nu deras tankar
  för en lång tid på en nordostlig genomfart. För det närvarande känner man
  visserligen, att den vägen icke med så stor framgång kan väljas norr om
  Novaja Semlja, men om man fäster sig vid dåtidens erfarenheter i saken,
  så måste man verkligen finna det förvånande, såsom en auktoritet i början
  af detta århundrade uttrycker sig, »att de fruktlösa försöken i ett så
  trångt och grundt sund som Jugor, der isen ofta måste ogenomträngligt
  packa sig samman, så snart gjorde en ända på alla förhoppningar, och att
  ingen föll på den tanken, att försöka kringsegla det nyupptäckta landet
  ifrån vester eller norr, der dock hafvet är ojämförligt djupare och
  rymligare, och der man alltså hade långt större utsigter till framgång.»
  Orsaken dertill har man utan tvifvel att söka dels i bristen på
  hjelpmedel, ty dittills hade alla resor blifvit utrustade på privatmäns
  bekostnad, dels också i den omständigheten, att man väntade sig bättre
  resultat af ett likartadt företag mot nordvest.
  
  Holländarne, som vid denna tid gjorde engelsmännen herraväldet på hafvet
  stridigt, väntade emellertid endast på befrielsen från Filip II:s
  tryckande regering för att med så mycket större ifver våga sig på dylika
  företag.
  
  År 1593 bildade sig ett sällskap af Middelburgska köpmän för att utrusta
  ett fartyg för det omnämnda ändamålet. Deras exempel följdes af köpmän i
  Eukhuyzen, hvilka kraftigt understöddes af generalstaterna samt prins
  Morits af Oranien. Och till dem slöto sig sedermera handlandena i
  Amsterdam, som uppfordrades till liknande företag af Peter Plancius, en
  af de berömdaste och kunnigaste geografer på sin tid. Genom dessa köpmäns
  förenade krafter utrustades fyra fartyg, som år 1594 utgingo från Texel i
  Holland, med uppgift att genom en nordostlig genomfart finna vägen till
  Indien. Expeditionen leddes af a) Wilhelm Barents från Amsterdam (der
  Gesandte jämte en liten Schellingsk fiskarjakt), som gjort sig känd såsom
  en erfaren och djerf sjöman, samt b) Cornelis Nai och Brand Isbrand (der
  Schwan och Merkur), af hvilka den förre vistats någon tid i Ryssland och
  således hade någon bekantskap med ryska förhållanden. Barents skulle
  enligt geografen Plancius' föreskrift taga vägen norr om Novaja Semlja,
  Nai och Isbrand åter hade att framtränga genom sundet mellan Vajgatsch
  och fastlandet.
  
  Fartygen utgingo från Texel de första dagarne af Juni och framkommo till
  Kola-mynningen den 29 Juni. Derefter skildes deras vägar.
  
  Barents stälde kursen mot nordost. Den 4 Juli fick han Novaja Semlja i
  sigte, der han landsteg vid 73° 46´ n. br., de ryska sjöfarandenas
  Mys Suchoi. Han fortsatte färden nordvart, passerade Krestovaja Guba (74°
  20´ n. br.), upptäckte Amiralitets-»ön», Tschorni Mys (== Svartenhoek,
  75° 20´ n. br.) och Vilhelms-ön, samt ankrade den 9 Juli i
  Beerenforth-bugten. Han besökte vidare Krestovi Ostroff och Kap Nassau,
  mötte den 13 Juli mycket is, men följde kusten åt till »Troosthoek» och
  såg den 29 Juli, då han nått 77° n. br., österut Novaja Semljas
  nordspets, som han gaf namnet Iskap (»Yshoek»). Den 31 Juli nådde
  Barents Oraniska öarne. Emedan hafvet var betäckt af is och manskapet
  gjorde svårigheter, vände han den följande dagen om mot söder för att
  sluta sig till Nais parti. Barents följde Novaja Semljas vestra kust
  till Kariska porten, der han af drifis hindrades att angöra landets
  sydspets. Han stälde då kursen mot sydvest och nådde vid 69° 15´ n. br.
  öarne Matvejeff och Dolgoi, der han sammanträffade med Nai, som nyss
  återkommit från Vajgatsch.
  
  Nai gick efter skilsmässan från Barents i slutet af Juni österut. Han
  passerade den 7 Juli Kanin-halfön, gjorde ett kort uppehåll i Petschoras
  mynning (den 18 Juli) och kom den 21 Juli i sigte af Vajgatsch-öns
  vestkust. Han gick vidare till Jugor Schar (»De Straet van Nassau»), der
  han på Vajgatsch-öns strand, vid 69° 43´ n. br., fann en samling af 400
  samojediska afgudar af trä. Den 1 Aug. lopp han in i Kariska hafvet, som
  han gaf namnet Nya Nordsjön (»Nieuve Noort Zee»). Han var nära att vända
  om, emedan han mötte mycket drifis, men tillryggalade omkring 45 geogr.
  mil (180 minuter), hvarefter han fick syn på en låg kust, som gick från
  SV till NO. Femtio geogr. mil från Jugor Schar visade sig land i
  nordostlig riktning. Nai drog deraf den slutsatsen, att den stora flod
  (sannolikt Mutnaja Guba på Samojedhalfön), som flöt ut der, måste vara
  Ob, att kusten derifrån fortgick direkt till det mytiska Kap Tabin och
  vidare till Kina, att expeditionens uppgift vore löst, och att
  följaktligen ingenting mer vore att upptäcka.[5] Kusten mellan Jugor
  Schar och den förmenta floden Ob kallade han Nya Holland. Han beslöt nu
  att återvända hem. Den 15 Augusti passerade han Jugor Schar på återvägen
  och sammanträffade omkring 10 geogr. mil vester derifrån med Barents.
  
    [5]  Det skall helt visst förefalla mången besynnerligt, att
         Nai af nisa upptäckter kunde komma till en sådan
         slutledning. Men vi måste härvid draga oss till minnes,
         att man på den tiden alldeles icke hade någon aning om,
         att den asiatiska kontinenten sträcker sig ej mindre än
         120 längdgrader österut från Ob inom polcirkeln.
         Dåtidens uppfattning af Asiens norra gräns grundade sig
         på en år 1546 utgifven karta af frih. Sigismund von
         Herberstein, hvilken två särskilda gånger, 1517 och
         1524, vistats vid hofvet i Moskva och då samlat
         materialet till sin i många afseenden epokgörande
         publikation -- den första värdefulla karta af Ryssland,
         som den geografiska vetenskapen känner. På denna karta
         finnes mycket riktigt Irtisch framstäld som en biflod
         till Ob, floderna Mesen och Petschora finnas der också,
         och Hvita hafvet framställes första gången såsom en arm
         af Ishafvet. Men Herberstein förlägger Obs källa till
         sjön Kitaisk, och derifrån skulle vägen enligt dåtidens
         uppfattning icke vara synnerligen lång till Peking
         (Cumbalich, Chambalik). Vi veta nu, att det var genom
         bekantskapen med denna karta, som Cabot först föll på
         den tanken att söka nordostpassagen, hvartill
         Herberstein alltså kan få göra anspråk på att anses som
         den indirekte upphofsmannen.
  
  Båda afdelningarna fortsatte sedan till sammans hemfärden. Den 24 Augusti
  passerade de Vardöhus, och den 16 September återkommo de till Texel.
  
  Genom de till allt utseende säkra underrättelser om möjligheten af en
  nordostlig genomfart till Kina, hvilka medlemmarne af den Naiska
  expeditionen och särskildt Linschooten medförde, underhöllos de mest
  sangviniska förhoppningar om företagets utförbarhet hos prins Morits af
  Oranien och generalstaterna, så att redan det följande året, 1595, utgick
  från Holland en ny expedition, bestående af sju fartyg och under ledning
  af amiral Nai. Befälet öfver de särskilda fartygen innehades af Vilhelm
  Barents, Brand Isbrand Tetgales, Lambert Oom, Thomas Willemson, Hermann
  Janson och Heinr. Hartmann. Dessutom medföljde Linschooten, de la Dal,
  Heemskerck, Rijp och Buys. -- Expeditionen lemnade Holland den 2 Juli och
  skilde sig i två afdelningar, efter att hafva kringseglat Nordkap den 7
  Augusti. Den ena afdelningen gick till Hvita hafvet. Den andra gick
  österut, mötte is den 17 Augusti vid 70° 30´ n. br. omkring 12 geogr.
  mil vester om Novaja Semlja och framkom två dagar senare till Jugor
  Schar, som var spärradt af is. Den 25 Augusti gjorde holländarne ett
  försök att tränga österut, men förgäfves. Ett nytt försök den 2 September
  aflopp bättre. De trängde några mil in i Kariska hafvet, men måste i
  följd af is och nordvestliga stormar uppge försöket att komma vidare och
  vände åter den 15 September. Barents ensam ville icke vända om; han
  yrkade på, att man antingen redan detta år borde segla norrut längs
  Novaja Semljas vestkust, eller ock öfvervintra der man då befann sig och
  nästa sommar försöka komma vidare. Men hans förslag vann icke bifall af
  någon. -- Efter en äfventyrlig hemfärd befann sig expeditionen sent på
  hösten åter i Holland.
  
  Generalstaterna, som jämte prins Morits af Oranien deltagit i
  utrustningen af denna dyrbara, men alldeles fruktlösa expedition, beslöto
  sig nu för att icke vidare offra något på expeditioner i denna riktning.
  Men på det icke intresset för nordostpassagens finnande för framtiden
  måtte afmattas, utfäste de en belöning af 25,000 gulden.
  
  Geografen Plancius såg emellertid i den föregående expeditionens
  misslyckande ett stöd för sin hypotes om ett öppet polarhaf, och att man
  följaktligen borde söka vägen till Kina och Indien norr om Novaja Semlja.
  Plancius' teoretiska spekulationer och Barents' praktiska
  sjömannaduglighet förmådde några köpmän i Amsterdam att än en gång
  utsända en expedition för nordostpassagens finnande. Så kom Barents
  tredje resa till stånd, »kanhända den mest betydande», säger C. R.
  Markham, »näst Hudsons af alla resor, som blifvit företagna till gränsen
  för de okända polartrakterna». Två fartyg utgingo från Amsterdam den 10
  Maj 1596, under befäl af Jan Corneliszoon Rijp och Jakob van Heemskerck.
  Barents deltog såsom styrman på Heemskercks fartyg, men var i sjelfva
  verket själen i hela företaget. Rijp och Barents voro af olika meningar
  rörande vägen för färden. De båda fartygen följdes till en början åt; de
  upptäckte gemensamt Beeren Eiland och af Spetsbergen det nuvarande
  Hakluyt Healand och någon del af nordkusten. Men den 1 Juli skildes de
  vid Beeren Eiland, då Rijp vände om norrut mot Spetsbergen och Barents
  seglade österut.
  
  Den 14 Juli seglade Barents »så långt in i isen, att han icke förmådde
  tränga längre fram, ty han kunde ingenstädes se någon öppning i den, och
  blef sålunda tvungen att med stor möda och ansträngning lovera ut ur den
  igen samma väg som han kommit; han befann sig då vid 74° 10´ n. br.».
  Den 17 Juli fick Barents Novaja Semljas vestkust i sigte vid 74° 40´
  n. br. Under outsägliga ansträngningar kämpande mot isen, trängde han
  nordvart längs landets kust. Den 18 Juli passerade han Amiralitets-ön,
  men från den 19 Juli till den 5 Augusti måste han ligga för ankar vid
  Korsön, emedan tätt packad is hindrade hans färd. Den 7 Aug. passerade
  han Hoek van Trost, men stötte åter på is och måste förtöja sitt fartyg
  vid ett stort, 36 famnar djupt och 16 famnar högt isberg. Efter ständig
  kamp med ismassorna nådde han den 15 Oraniska öarne och den 19 Hoek van
  Begeerte. Han hade nu dublerat Novaja Semljas nordända och stälde altså
  kursen mot sydost.
  
  Svårigheterna hade hittills visserligen varit stora nog för Barents och
  hans kamrater, men från denna tid begynner en ny rad af pröfningar, långt
  värre och outhärdligare än de hittills upplefda, och hvartill sjöfartens
  annaler före denna tid icke hafva att uppvisa något motstycke. Vi skola
  för den skull något utförligare omtala Barents' följande äfventyr.
  
  Den 21 Augusti inlopp Barents för första gången med sitt fartyg i den så
  kallade Ishamnen, hvilken är belägen på Novaja Semljas ostkust vid 76° 7´
  n. br. och 68° 34´ ostl. längd. Han gick till ankar derstädes för natten
  och försökte följande dagen att tränga vidare mot öster. Men han möttes
  av dimma och tätt sluten is, så att han efter något loverande den 23
  måste bege sig åter till Ishamnen, der han den 24 instängdes af is. Dagen
  derpå blef han åter fri, han följde landets ostkust söderut, men kunde
  icke framtränga längre än till Stroom-bay. Härifrån vände han tillbaka
  mot norr. Då han passerade Ishamnen den 26 Augusti, blef han på nytt
  instängd af isen der. I följd af ostliga vindar, som voro de förherskande
  vid denna tid och höllo isen tätt packad mot land, var det honom icke
  vidare möjligt att med sitt fartyg slå sig ut ur den af drifis uppfylda
  och omgifna viken. Under de sista dagarna af månaden rasade sydostliga
  stormar, som försatte fartyget i en mycket farlig kollision med isen. Det
  blef ganska illa tilltygadt af denna, det förlorade sitt roder, och man
  begynte hysa grundade farhågor, för dess fullständiga undergång. Den 3
  Sept. inträdde visserligen en förändring till det bättre, isen begynte
  fördela sig en smula, men vidriga vindar hindrade fartyget att löpa ut,
  isen hopade sig på nytt kring det samma, det undergick ytterligare skador
  och blef redlöst liggande på ena sidan.
  
  Från denna stund sväfvade Barents och hans folk icke längre i ovisshet
  om det öde, som hotade dem. De lefde sig så småningom in i den
  föreställningen, att de måste tillbringa vintern här, och fattade derför
  det beslutet att föra i land ett gammalt segel, vapen, ammunition,
  proviant och timmer, samt att, för den händelse de möjligen kunde blifva
  fria, ställa i ordning och förbättra den redan på stranden befintliga
  båten.
  
  Den 7 Sept. företogo några af manskapet en utflygt längs stranden. De
  upptäckte en liten flod, vid hvars mynning hafvet uppkastat en stor mängd
  drifved, och sågo spår i snön, som de trodde härröra från renar och
  elgar. Det ogynsamma vädret, särskildt de häftiga nordostvindarne, som
  varade de två följande dagarne, var icke just egnadt att inge dem något
  hopp om en slutlig befrielse; och då vintern redan var i antågande, hade
  de följaktligen intet annat val än att förbereda sig på en
  öfvervintring.
  
  Det blef alltså beslutadt att bygga ett hus på land, och utan dröjsmål
  grep man verket an. I främsta rummet hade man att utvälja en passande
  bygnadsplats, och åtta man, väl beväpnade för att afvärja isbjörnarnes
  anfall, ginge åter ut för att uppsöka och hemföra den drifved, som
  påträffats redan förut. Enligt beräkning borde denna drifvedssamling vara
  tillräcklig icke allenast till bygnadsmaterial, utan äfven att elda med
  under den långa vintern. Vi kunna lätt tänka oss hvilken glädje detta
  fynd framkallade hos hela manskapet.
  
  I midten af Sept. togo de talrika, af holländarne städse mycket fruktade
  mötena med isbjörnar sin början. Det var redan så kallt, att hafsvattnet
  afsatte två tum tjock is. För vinterbostadens uppförande begyntes nu
  framforslingen af drifveden från den 6,000 steg aflägsna fyndorten, och
  för detta ändamål begagnades slädar, som drogos hvardera af 8 man. I
  medeltal framforslades 4 slädar drifved om dagen.
  
  Under senare hälften af Sept. blef hafvet närmast omkring mer eller
  mindre isfritt. Men fartyget var fortfarande omgifvet af is, och då
  holländarne redan uppgifvit allt hopp om att kunna återvända detta år,
  funno de sig i sitt öde och begynte den 26 Sept. förberedelserna för
  uppförandet af vinterbostaden. Kölden blef redan hinderlig för deras
  bygnadsarbete, och tid efter annan upprepades björnarnes besök. Trots
  deras jämförelsevis stora antal var det dock för holländarne alltid en
  oroväckande sak, då en björn eller flera ville göra deras bekantskap.
  Hade de icke genast en brinnande lunta till hands, så måste de reda sig
  med sina hillebarder och spjut, och till och med då de sköto på
  björnarne, gagnade detta mestadels snarare till att skrämma bort de
  närgångna bestarne än att såra eller döda någon bland dem. Kölden var den
  27 Sept. så skarp, att om någon under bygnadsarbetet tog en spik i
  munnen, frös denna genast så fast, att blod följde med, då den åter togs
  ut.
  
  Den 29 Sept. på eftermiddagen gick vinden öfver på ostkanten och medförde
  under natten och följande dagen en så våldsam snöstorm, att det icke var
  möjligt för manskapet att hemta drifved. Snöstormen tilltog den 1 Oktober
  under en hård nordostvind med sådan häftighet, att man knappast kunde
  andas, och man kunde då se framför sig högst två till tre
  fartygslängder.
  
  Den 12 Oktober flyttade hälften af manskapet, åtta man, in i det nybygda
  huset och tillbragte der natten för första gången. Men de måste ännu
  fördraga köld och rök, ty de voro icke försedda med tillräckligt varma
  kläder, och icke heller hade de ännu gjort sängplatserna och eldstaden i
  ordning. Nu fortsattes transporten af alla lifsmedel och andra brukbara
  saker från fartyget till vinterbostaden dit återstoden af manskapet, åtta
  man, inflyttade redan den 24. Under den sista slädtransporten blefvo de
  åter angripna af tre isbjörnar, men de drefvo dem på flykten med sina
  hillebarder. I samma mån, som solen för hvarje dag höjde sig allt mindre
  öfver horisonten, blefvo nu också fjällrackorna synliga, af hvilka den
  första dödades den 27 Oktober och genast stektes och åts; hennes kött
  smakade som kanin, och holländarne åto sedan kött af fjällrackor med
  mycken begärlighet hela vintern igenom. Af isbjörnarnes kött deremot
  gjorde de alldeles ingen användning. Sedan all proviant och andra
  nödvändighetsartiklar blifvit inflyttade i vinterbostaden, fullbordade
  och afslutade de anordningarna i husets inre. De satte vägguret i gång,
  upphängde lampan, som matades med björnfett, och hopförde så mycket
  drifved, som de kunde komma öfver, hvarvid de hade att kämpa mot starka
  snöfall och svåra stormar. Den 3 November syntes solen sista gången öfver
  horisonten. Från denna dag tog den långa arktiska vinternatten sin
  början.
  
  Till förberedelserna för vintern hörde också att ombesörja bad, hvilket
  skeppsläkaren åtog sig. Såsom badkar tjenade ett stort vinfat, i hvilket
  den ene efter den andre kröp ner. Denna badtillställning, sannolikt att
  döma ett ångbad, var en verklig välgerning för manskapet och bidrog helt
  säkert i väsentlig mån till dess sundhet. På proviant var i allmänhet
  ingen brist. Särskildt voro holländarne väl försedda med kött och fisk,
  mindre deremot var mängden af bröd, som också för den skull efter den 8
  November utdelades i smärre rationer. Minst hade man qvar af
  dryckesvaror, det öl, som ännu fans, hade till en del blifvit
  förderfvadt, svagt och utan smak, och vinet begynte snart att minskas, så
  att från den 12 November utdelades deraf endast två glas dagligen per
  man, men mestadels gömde de sina vinrationer för särskilda högtidliga
  tillfällen och drucko i vanliga fall (smält) snövatten. Af fjällrackor,
  som förekommo talrikt, sedan solen försvann, då deremot isbjörnarne icke
  syntes till allt ifrån denna tid ända tills solen åter visade sig öfver
  horisonten, hade de godt färskt kött, som de skattade lika högt som
  vildt. De uppstälde för den skull räffällor och drefvo hela vintern en
  flitig och inbringande fjällracksfångst. Fällorna vitjades dagligen,
  alltid fingo de åtminstone en fjällracka om dagen, en gång till och med
  fyra; de begagnade icke blott deras kött såsom föda, utan de förfärdigade
  äfven pelsverk af deras skinn, såsom mössor och dylikt.
  
  Under hela November månad var kölden icke så skarp, vädret icke så
  dåligt, att holländarne dömdes att för någon längre tid hålla sig inom
  hus. De kunde regelmässigt gå att vitja sina fäller, hemta drifved och
  emellanåt besöka fartyget. Endast två dagar omnämnas särskildt, då de af
  väderleken tvungos att hålla sig inomhus, men icke på grund af stark
  köld, utan af svåra snöfall.
  
  December månad skaffade holländarne mera bekymmer än November, kölden
  tilltog, brännmaterialen visade sig otillräckliga, snöstormarne
  försvårade vistandet i det fria, proviant och dryckesvaror voro
  otillräckliga för en sådan öfvervintring. Den af ohyflade trästycken
  hopfogade vinterhyddan var naturligtvis något luftig och kunde icke
  hållas tillräckligt varm med ved allenast i den mån kölden tilltog. De
  tilltäppte för den skull skorstenen och försökte elda med stenkol, som de
  hemtade från fartyget; genom ett sådant förfaringssätt tilltog värmen
  visserligen ganska hastigt, men koloset medförde naturligen en lifsfarlig
  bedöfning af de inneboende personerna, hvilka endast genom att skyndsamt
  öppna skorstenen och dörren kunde rädda sig från en eljest säker död. Men
  när dessa öppnats, gick åter mycken värme förlorad. För den skull
  underhöllo de stundom alldeles ingen eld, men då inträdde snart en ännu
  mycket märkbarare köld, på väggarne och sofplatserna bildade sig tjock
  is, vägguret stannade, och endast med möda kunde sanduret hållas i gång.
  När kölden blef synnerligen skarp, begynte till och med vinet att frysa,
  så att det måste tinas upp före måltiden. De sökte nu att bekämpa kölden
  genom en möjligast varm beklädning och genom att särskildt värma
  fötterna. De sista dagarne i månaden hade holländarne att kämpa med en ny
  svårighet. Då togo snöfallen så öfverhand, att deras vinterhydda
  fullständigt snöade in, och de måste formligen gräfva sig ut, alldeles
  som ur en källare. Detta oaktadt förblefvo de vid godt mod och räknade på
  att de med December månads utgång hade öfverlefvat största delen af
  vinternatten, och att de nu efter en icke allt för långt aflägsen framtid
  hade att motse solens uppgång öfver horisonten.
  
  Såsom det gamla året hade gått till ända, så trädde det nya året 1597 in.
  Det gjorde sitt inträde med häftig köld, stormar och snöfall. Under hela
  fyra dygn lemnade holländarne icke sin hydda. Hvad som fans qvar af
  vinförrådet gömdes nu delvis för möjligen kommande ännu sämre tider. All
  den drifved, som de med så mycken möda släpat ihop, var redan uppbränd,
  och de hade nu ej annat att göra än att elda med några husgerådssaker af
  trä. Då inträffade den 5 Januari en förändring i väderleken: det blef
  stilla och mildt, holländarne kunde åter gå ut i det fria och hemta nytt
  bränsle. Emedan det var trettondedagsafton, beslöto de att festligt fira
  dagen, så vidt deras tillgångar det medgåfvo. För detta ändamål uttogo de
  sina hopsparade vinrationer, bakade pannkakor i olja och tillredde annat
  extra bakverk af hvetemjöl. De voro alla glada och muntra, liksom vore de
  hemma bland de sina och hölle der en stor fest, fjärran från denna
  tröstlösa ensamhet i ett skoglöst, snöbetäckt land, hvars enda befolkning
  utgjordes af dem, skilda hundratals mil från sina hem. Den 21 Januari
  gjorde de den iakttagelsen, att fjällrackorna begynte uteblifva; detta
  höllo de för ett tecken dertill, att björnarne snart åter skulle visa
  sig, och detta blef också sedermera mycket riktigt händelsen. Så länge
  björnarne voro försvunna, gjorde fjällrackorna sina besök, och kort innan
  björnarne åter visade sig, försvunno fjällrackorna nästan fullkomligt.
  
  Då holländarne den 22 Januari roade sig i det fria med bollspel, varsnade
  de åter igen ett dagsljusets tilltagande, hvaraf några drogo den
  slutsatsen, att solen snart skulle visa sig öfver horisonten. Och då
  Gerrit de Veer och Heemskerck den 24 Januari promenerade utefter
  stranden, sågo de till sin stora glädje den sedan den 3 November
  försvunna solens rand ofvan horisonten. De två följande dagarne hade de
  visserligen icke denna anblick, emedan dimma rådde, men de fingo en
  ersättning derför den 27 derigenom, att de alla den dagen sågo solens
  hela skifva ofvan horisonten.
  
  Februari gjorde sitt inträde med storm och snöfall, hvilka hopade allt
  mera snö kring hyddan, så att de den 3 Februari begynte underhålla
  förbindelsen med ytterverlden genom skorstenen, emedan det föll sig långt
  beqvämare än att hvarje gång skotta undan de djupa snösamlingarna utanför
  dörren. Den 12 Februari fäldes en björn af nio fots längd och sju fots
  höjd, som gaf dem minst 100 skålp. fett, hvilket var dem mycket välkommet
  såsom brännmaterial i deras lampor; björnköttet kastade de ut åt
  fjällrackorna, som ännu visade sig en och annan gång. Den nya
  tillökningen af brännmaterial för lamporna medgaf dem nu någon tid
  bortåt att mer, än som förr varit fallet, under vintern sysselsätta sig
  med läsning och dylikt.
  
  Mars månad stälde holländarnes tålamod på ett hårdt prof. Den
  återvändande vinterkölden, som de redan trodde sig vara förbi, det
  ogynsamma vädret och svårigheten att långt bort ifrån tid efter annan
  hemskaffa de nödvändiga vedförråden begynte att inverka skadligt på deras
  under vintern i allmänhet ganska goda helsotillstånd. Nu talas för första
  gången i dagboken om »de sjuka», som lågo i sina bäddar och uppvärmdes af
  de friska genom heta stenar, hvaremot de friska åter sökte hålla sig
  varma genom att gå och springa i det fria. -- Den sista veckan af April
  var vackert, angenämt väder, och från och med den sista i samma månad var
  solen dag och natt öfver horisonten.
  
  I Maj begyntes förberedelserna för att lemna vinterhyddan och anträda
  återresan till Holland. I den fasta öfvertygelsen, att detta snart nog
  skulle lyckas dem, gjorde de den 1 Maj slut på den sista återstoden
  nötkött, som ännu var förträffligt bibehållet och, såsom dagboken
  uttrycker sig, »endast hade det felet, att det icke räckte längre». En
  hård storm från sydvest sopade den 2 Maj hafvet nästan fullkomligt rent
  från is, men issamlingen vid fartyget låg fortfarande qvar, så att
  manskapet begynte uppge hoppet om att någonsin kunna begagna sig af det.
  För återresan satte de derför sin enda lit till de båda odäckade båtarne.
  Fartygets befälhafvare Heemskerck hade visserligen till en början
  förklarat, att de skulle qvarstanna i Ishamnen till slutet af Juni,
  emedan han hoppades, att fartyget då skulle kunna vara fritt från den
  omgifvande isen, men manskapet önskade allt efter som tiden framskred,
  att man skulle lemna fartyget åt dess öde, öfverge det och begagna
  båtarne ensamt för återfärden. Manskapet hade Barents på sin sida, och
  denne lyckades också vinna befälhafvaren för manskapets mening. Den 14
  Maj, efter två veckors agitation, lofvade befälhafvaren att gå manskapets
  önskningar till mötes, i fall icke fartyget vore isfritt i slutet af Maj.
  Men månaden gick till ända, utan att der visade sig någon utsigt, att
  fartyget vid den tiden kunde komma loss.
  
  Den 27 Maj begynte holländarne sätta i stånd och tackla båtarne. De hade
  länge sedan fått nog af vistelsen i vinterhyddan och hade redan en vecka
  i förväg gjort sina klädespersedlar och andra saker resklara, för att
  icke framdeles öda någon tid derpå. Alldeles isfritt blef hafvet icke
  under hela Maj månad, ty ostliga vindar förde hvarje gång mer eller
  mindre drifis in mot kusten. Eljest äro icke många tilldragelser af
  särskildt intresse att omtala från denna månad: man fann bland annat, att
  björnarne voro mindre djerfva och närgångna än förut, man hemtade drifved
  sista gången den 14 Maj, och då man en vecka senare ännu behöfde något
  material att elda med, nedref man vinterhyddans utbygnad och begagnade
  den som ved. Holländarne nedrefvo slutligen också en del af sjelfva
  vinterhyddan för att användas vid båtarnes färdigbygnad.
  
  I första hälften af Juni fortsattes förberedelserna för återfärden med
  fördubblad ifver. Af de meteorologiska uppgifterna framgår, att nu också
  den arktiska sommaren tog sin början. Den 6 Juni omnämnes det första
  regnet, som kom med sydvestlig vind, marken begynte tina upp, och de
  under vintern använda filtstöflarne måste utbytas mot läderstöflar.
  Arbetena för afresan voro af trefaldig art, först båtarnas sluttimring,
  vidare deras och lifsmedlens transport till öppet vatten öfver en
  betydlig landsträcka och öfver hopskrufvad is, slutligen äfven
  transporten af två sjuka, styrmannen Barents och en af matroserna, till
  platsen för afresan.
  
  Den 3 Juni, efter sex dagars arbete, blef den mindre båten segelklar, och
  sex dagar derefter, den 9 Juni, den större. Medan en del af manskapet
  förrättade detta arbete, förde de andra till hafvet de saker, som skulle
  följa med hem. Dertill kunde ännu slädarne användas. Från den 4 Juni
  fördes många slädladdningar till afgångsplatsen. Alla sakerna inpackades
  i små, lätt handterliga balar, det ännu återstående vinet fyldes på små
  fat, för att man i nödfall med lätthet skulle kunna lossa och lasta dessa
  ting. Der funnos så många saker, att det syntes tvifvelaktigt, huruvida
  allt kunde rymmas i båtarne.
  
  Det svåraste arbetet var transporten af de båda båtarne till hafvet.
  Holländarne måste för det ändamålet först med stor ansträngning och möda
  genom isflaken utarbeta en jämn väg med yxor, hackor, skyfflar o. d. Men
  äfven detta hårda arbete utfördes med gladt mod, när de ännu till sist
  hade att afvärja angreppet af en stor, mager isbjörn. Detta arbete
  fullbordades den 12 Juni. Den 14 Juni var allt i ordning för afresan. De
  båda sjuka, Barents och matrosen, fördes först från vinterhyddan på
  slädar till afgångsstället. Barents skref dess förinnan ett bref, i
  hvilket han skildrade expeditionens öden och öfvervintringen, och som han
  upphängde i rökfånget insydt i en ammunitionspåse. Dessutom nedskref
  befälhafvaren Heemskerck två bref, ett för hvarje båt, i hvilka de skäl
  anfördes, som gåfvo anledning till den vågade återresan i två odäckade
  båtar. Härpå befalde de sitt öde i Guds händer och afseglade den 14 Juni
  1597 från den plats, der de hade tillbragt nära tio månader. De togo
  samma väg som de kommit, foro så vidt möjligt i närheten eller i sigte af
  land, kringseglade Novaja Semljas nordända och följde derefter landets
  vestkust till Kariska porten. Derifrån stälde de kursen mot Petschoras
  mynning, följde ryska kuststräckan vesterut och anlände lyckligt den 2
  September till Kola, efter en båtfärd, som varat två och en half månader
  och omfattar en väglängd af sexton hundra sjömil, alla krokar
  frånräknade. Den 1 November 1597 kom expeditionen åter till Amsterdam,
  helsad af folkets jubelrop, men af de sjutton man, som öfvervintrat i
  Ishamnen, voro numera endast tolf i lifvet. Barents hade dött strax efter
  det båtfärden begyntes, den 19 Juni, dagen innan expeditionen dublerade
  Iskap. Hans ben hvila förmodligen någonstädes på Novaja Semljas
  ogästvänliga nordkust[6].
  
    [6]  Sedan holländarne den 14 Juni 1597 lemnade Ishamnen, har
         denna intill den 7 September 1871, således under en tid
         af 274 år, bevisligen icke varit besökt af menniskor. År
         1871, efter det att norska fångstmän redan två år förut
         inträngt i hafvet öster om Novaja Semlja, kom den gamle
         ishafsfararen E. Carlsen från Tromsö af en händelse att
         med sitt fartyg inlöpa i Ishamnen den 7 September.
         Carlsen fann der på stranden åtskilliga lemningar af ett
         förolyckadt fartyg och längst in i bottnen af viken ett
         hus, som han genast igenkände hafva tillhört
         holländarne. Huset hade 32 fots längd, 20 fots bredd och
         var bygdt af 1-1/2 tum tjocka, 14 till 16 tum breda
         furuplankor. I det numera förfallna huset hittade
         Carlsen och hans folk en mängd saker, sammanlagdt
         omkring 150 olika artiklar. Bland dessa må särskildt
         nämnas: gevärspipor, svärd, hillebarder, lansspetsar,
         verktyg, brynstenar, grytor, ljusstakar, tennstop, ett
         väggur, en flöjt, lås, en metallklocka, en kista (som
         innehöll filar och andra verktyg), några
         klädespersedlar, som voro förmultnade, en trefot, som
         tjenat såsom härd, samt tre böcker, af hvilka den ena
         utgjordes af ett väl bibehållet exemplar af Mendozas
         »Kinas historia» i holländsk öfversättning. Utanför
         huset funnos massor af ren-, säl-, björn- och
         hvalrossben. När Carlsen återkom till Hammerfest den 4
         November, inköptes de af honom funna relikerna af
         engelsmannen Lister Kay, som sedermera öfverlemnade dem
         åt nederländska regeringen. De deponerades i marinmuseet
         i Haag, der ett hus, framtill öppet, blifvit
         konstrueradt för att inrymma dem. De Jonge har egnat
         dessa reliker en särskild skrift, »Nova Sembla. De
         voorwerpen door de Nederlandsche zeevaarders na hunne
         overwintering ald aar 1597, achtergelaten en in 1871
         door kapitein Carlsen teruggevonden», tryckt i Haag
         1872. Han pröfvar först deras äkthet, lemnar derefter en
         berättelse om Barents' resa, behandlar sedan den frågan,
         huruvida någon resande besökt platsen för
         öfvervintringen före 1871, och ger slutligen en
         detaljerad beskrifning af de olika sakerna jämte
         historiska och antiqvariska upplysningar.
  
  Det var att vänta, att den olyckliga utgången af Barents'
  öfvervintringsexpedition skulle verka afskräckande från upprepade företag
  i samma syfte och betydligt sänka de förhoppningar, som man dittills hyst
  om programmets slutliga lösning. Dertill kom ännu en annan omständighet,
  den nämligen, att samtidigt med Barents' tredje resa hade vägen till
  Indien kring Goda Hopps-udden utan svårighet blifvit tillryggalagd af
  Cornelius Houtman (1595--1597), dennes exempel manade till efterföljd,
  och der bildades ett holländskt-ostindiskt handelskompani, som sedan på
  denna väg begynte sin välsignelserika kolonialverksamhet i de ostindiska
  farvattnen.
  
  Men der fans ännu i England en man, som höll hårdnackadt fast vid det
  gamla programmet om en passage i nordvestlig, nordlig eller nordostlig
  riktning. Det var Henry Hudson, känd lika mycket genom sina många och
  vigtiga geografiska upptäckter som genom sin tragiska död.
  
  Hudson hade under sin första ishafsresa 1607, sedan han upptäckt
  Grönlands ostkust, gjort ett fruktlöst försök att norrut från Spetsbergen
  tränga fram öfver polen. Han beslöt för den skull att försöka sin lycka i
  nordostlig riktning. Det följande året, 1608, utgick han den 22 April
  från Thames med ett litet fartyg, som »the Muscovy Company» utrustat för
  hans räkning. Han kringseglade Nordkap den 3 Juni, träffade sex dagar
  senare vid 75° 30´ n. br. den första isen, som han undkom efter några få
  stötar, kryssade sedan långsamt vidare, tills han genom våldsamma nord-
  och nordostvindar såg sig tvungen att vända, och gick den 25 Juni till
  ankar utanför Novaja Semljas vestkust vid 72° 12´ n. br. Han fann på
  stranden en mängd hvalben och renhorn och såg här och der i hafvet
  hvalar, hvalrossar och sälhundar. Landet gjorde på Hudson öfver hufvud
  taget ett angenämt intryck. Han upptäckte en stor flod (sannolikt
  Gussinicha), som kom från nordost, och utskickade en del af sitt manskap
  med uppdrag att utforska, om här icke möjligen vore den sökta
  genomgången. Men manskapet återvände utan önskadt resultat. Han gjorde nu
  ett sista försök att förbi Vajgatsch-ön intränga i Kariska hafvet; men
  oöfvervinneliga hinder spärrade hans väg. Beröfvad hoppet att finna
  nordostpassagen, anträdde han den 6 Juli återfärden och landsteg den 26
  Augusti i Gravesend. -- Denna Hudsons resa är så till vida af vigt för
  den fysikaliska geografien, som derunder anstäldes de första
  iakttagelserna öfver magnetnålens inklination i de arktiska trakterna.
  
  Hudson hade emellertid på visst sätt ännu icke uppgifvit allt hopp. Två
  år senare, 1610, då han var gången öfver i holländskt-ostindiska
  kompaniets tjenst, upprepade han försöket att finna en nordostpassage.
  Han lemnade Texel den 25 Mars, passerade en månad derefter Nordkap och
  stälde så kursen rakt på Novaja Semlja. Den 4 Maj fann han hela landet
  omgifvet af ännu obruten is. Han vände för den skull den 19 Maj åter till
  Vardöhus och gick derifrån öfver till Nordamerika i afsigt att i denna
  riktning finna en sjöväg till Indien.
  
  År 1612 försökte en holländare, Jan Corneliszoon van Horn, att norr om
  Novaja Semlja framtränga mot öster. Från ön Kildin stälde han kursen
  direkt mot Novaja Semlja och framkom dit den 30 Juli. Han seglade längs
  kusten norr ut ända till den 8 Aug., då han möttes af tät, med landet
  sammanhängande is. Han följde ismassans rand ända till 76° 30´ n. br. och
  vände först der tillbaka mot Novaja Semlja. Han styrde derefter mot
  nordvest längs efter en isbarrier intill 77° n. br., gick på nytt
  tillbaka mot kusten, men anträdde sedan återfärden till Holland.
  
  Det så kallade Nordiska eller Grönländska kompaniet, som bildat sig i
  Holland år 1614, utrustade år 1625 ett fartyg för ett förnyadt försök att
  i nordost finna vägen till Kina. Befälhafvare för fartyget blef Cornelis
  Bosman. Han utgick från Texel den 24 Juni, passerade den 24 Juli ön
  Kolgujeff och fick den 28 Juli Novaja Semljas kust i sigte vid 71° 55´ n.
  br. Ända till den 3 Augusti hade han att oafbrutet slå sig fram genom is.
  Först denna dag lyckades det honom att inlöpa i en med tolf till tretton
  holmar uppfyld vik. Den 7 Augusti gick Bosman åter till segels, den 10
  inträngde han i Jugor Schar, och den 13 i Kariska hafvet. Mäktiga
  ismassor drefvo honom snart tillbaka till sundet, hvarigenom han kommit.
  Den 24 Augusti utbröt en våldsam storm från nordost, hvarunder fartyget
  förlorade sina båda ankaren. Bosman hade nu ej annat val än att, med
  eller mot sin vilja, återvända till Holland. Han återkom dit den 1
  September.
  
  Detta var holländarnes sista försök att finna en nordostlig väg till
  Indien. Den fruktlösa utgången af alla resor, som de gjort, föranledde
  dem nu att inskränka sig till den visserligen ojämförligt längre, men i
  alla händelser säkra vägen kring Afrika. Väl återfinna vi efter denna tid
  holländska fartyg i Novaja Semljas och andra arktiska haf, en holländare
  vid namn Vlaming gjorde till och med år 1664 en ganska märklig resa kring
  Novaja Semljas nordända och trängde långt in i Kariska hafvet -- men
  emedan dessa resors mål var ett helt annat, nämligen fångsten af hvalar
  och andra trangifvande djur, så kunna de icke komma under behandling vid
  denna öfversigt.
  
  Efter många misslyckade försök mot nordvest begynte man åter under sista
  hälften af sjuttonde århundradet att i England tänka på en
  nordostpassage. Mångahanda och till största delen icke mycket sannolika
  underrättelser om de arktiska hafvens isfrihet, äfvensom om resor, som
  skulle hafva blifvit företagna af holländska fartyg till ovanligt höga
  breddgrader, ja, ända till sjelfva polen, och några hundra mil österut
  från Novaja Semlja, Barents' mening, att Kariska hafvet är isfritt 20 mil
  från kusten, samt slutligen egna och sjelfständiga funderingar ingåfvo
  John Wood, kapten i engelska marinen, en erfaren och skicklig sjöman, som
  hade åtföljt sir John Narborough på hans resa genom Magellans sund, den
  öfvertygelsen, att man med säkert hopp om ett lyckligt resultat skulle
  kunna söka denna genomgång midt emellan Spetsbergen och Novaja Semlja.
  Besluten att egna sig åt detta företag, ingick han 1676 till konungen och
  hertigen af York med en skrifvelse, i hvilken han framstälde 7 motiv och
  3 faktiska bevis[7] för sin åsigt. Båda pröfvade riktigheten af hans
  framställning, och konungen gaf befallning, att fregatten Speedwell
  skulle ställas till kapten Woods disposition, under det att hertigen i
  förening med flera magnater inköpte pinken Prosperous, som under befäl af
  kapten William Flawes skulle åtfölja Speedwell.
  
    [7]  Motiven voro: 1:o Barents hade uttalat den meningen, att
         isen sträcker sig icke mer än 20 mil ut från Grönlands
         och Novaja Semljas kuster, och ett mellanrum af 160 mil
         utgöres af öppet haf; 2:o ett bref från Holland,
         offentliggjordt i »Philosophical Transactions»,
         ådagalägger, att ryssar hade funnit hafvet öppet norr om
         Novaja Semlja; 3:o några holländare, som lidit
         skeppsbrott på Korea, hade berättat, att der på kusten
         fångats hvalar med isittande engelska och holländska
         harpuner; 4:o en för mr Joseph Moxon af holländare
         berättad egendomlig historia; 5:o berättelsen om ett
         holländskt fartyg, som varit polen nära på en grads
         afstånd -- hvilken berättelse gifvits honom af kapten
         Goulden; 6:o kapten Gouldens påstående, att all drifved
         funnen på Grönland var svårt sönderäten af hafsdjur; 7:o
         berättelsen om två fartyg, som seglat 300 mil österut
         från Novaja Semlja (berättelsen finnes tryckt i
         »Philosophical Transactions»). -- De faktiska bevisen
         voro: 1:o Vid polen är lika varmt som under norra
         polarcirkeln -- det bevisas af grönländares erfarenhet;
         2:o några icke fullt begripliga påståenden om
         vindförhållanden och dimmor; samt 3:o jordmagnetismens
         inflytande kan icke i någon förvillande grad inverka på
         en säker passage tvärs öfver polen.
  
  Wood och Flawes utgingo från Thames den 28 Maj 1676, passerade Nordkap
  den 19 Juni och stälde sedan kursen mot nordost. Den 22 Juni, då de
  enligt beräkning befunno sig vid 75° 53´ n. br. och 39° 48´ ostl. längd,
  stötte de på sammanhängande is, som sträckte sig från VNV till OSO. Under
  förutsättning, att denna is sammanhängde med Spetsbergen, styrde de längs
  efter dess rand österut. Fyra dygn seglade de i denna riktning och lupo
  in i hvarje öppning, som de trodde sig se i isen, men det visade sig, att
  den hade bildat en alldeles sammanhängande och ogenomtränglig mur. Den 26
  Juni på aftonen sågo de på 15 mils afstånd Novaja Semljas höga och
  snöbetäckta kust. Följande dagen öfvertygade de sig, att isen
  sammanhängde med kusten, och hunno vid middagen, på 6 mils afstånd från
  land, 70° 46´ n. br. och 54° 4´ ostl. längd. I afvaktan på en gynsam
  förändring i isens läge loverade de mellan kusten och en massa isflak,
  som hade aflöst sig från den fasta isen. Den 29 fram mot midnatt, då
  vinden var vestlig och dimma rådde, varskodde man från Speedwell is rätt
  för-ut. Man lät genast vända, men under sjelfva brassningen stötte
  fartyget mot ett undervattensgrund, hvilket det likväl undkom utan vidare
  äfventyr. Men kort derefter syntes åter igen bränningar, och under en
  andra vändning fastnade fartyget så ohjelpligt på en klippa, att det icke
  syntes möjligt mer att komma loss. Vågornas svall kastade det ännu högre
  upp på grundet, fregatten blef läck och begynte fyllas med vatten. Kapten
  Wood hade intet annat val än att med sitt manskap rädda sig till
  stranden, hvilket också lyckades honom med förlust af två man. Men de
  räddade befunno sig nu i en nästan hopplös belägenhet. Deras följeslagare
  Prosperous var försvunnen bortom horisonten, och de misstänkte, att äfven
  den lidit skeppsbrott, eller att, om så icke varit händelsen, det var för
  den omöjligt att se dem under den nu rådande tjockan. Den enda roddbåt,
  som de hade qvar, kunde bära blott omkring tretio personer; men de voro
  sammanlagdt sjutio. Några önskade att fara i båten till Rysslands kust;
  andra ansågo det vara bättre att öfver land bege sig dit; några tänkte
  till och med att förstöra båten, på det att alla måtte vederfaras ett och
  samma öde, det måtte bli räddning eller undergång. För att tygla deras
  onda afsigter betjenade sig kapten Wood af det under inga omständigheter
  lofvärda hjelpmedlet af rusgifvande drycker; han bemödade sig att genom
  ett ständigt rus göra dem glömska af sitt onda uppsåt. De lefde under
  hela tio dagar i en sådan fruktansvärd belägenhet, tills ändtligen den 8
  Juli Prosperous till allas glädje visade sig utanför under segel. Kapten
  Flawes varseblef den eld, som de gjort upp för att ådraga sig hans
  uppmärksamhet; han räddade dem alla och kom den 22 Juli med dem
  välbehållen åter till England.
  
  Den olyckliga utgången af kapten Woods företag hade från en den ifrigaste
  förfäktare af nordostpassagen gjort honom till en häftig motståndare
  deremot. Han försäkrade, att Novaja Semlja och Spetsbergen bilda ett
  sammanhängande fastland, att hafvet, som omger dem, är betäckt med evig
  is, och att man måste hålla alla berättelser af holländare och engelsmän,
  som påstå motsatsen, för blotta uppfinningar, såsom de också till en del
  ovilkorligen måste vara. »Det är å ena sidan tydligt», säger Lütke, »att
  denna sjöfarande för att försvara sin olycka betjenade sig af månget
  påstående, som är svårt att bevisa och som han kanhända icke sjelf trodde
  på; men å andra sidan begingo de, som fortfarande försvarade
  nordostpassagen, lika bevisliga orättvisor mot honom. De kastade på honom
  hela skulden för företagets misslyckade utgång och påstodo, att han
  blifvit sin första plan otrogen, att han, i stället för att hålla sig
  midt emellan Spetsbergen och Novaja Semlja, af feghet sökt sig in till
  detta senare lands kust, och mycket annat dylikt. Kapten Wood seglade
  från Nordkap i nordostlig riktning, träffade den ogenomträngliga isen
  nära nog midt emellan Spetsbergen och Novaja Semlja, och måste
  nödvändigt, för att finna en väg genom den samma, förändra sin dittills
  följda kurs och särskildt taga vägen mot öster, ty vid ostkusten af
  Spetsbergen hopar sig isen, genom en beständig strömsättning från öster
  mot vester, ojämförligt mycket mera än vid kusten af Novaja Semlja. En
  färd mellan is och land är vida farligare och osäkrare än mellan ren is,
  och Wood har för den skull icke tagit vägen in emot land af något slags
  feghet. För att rättvist kunna bedöma en sjöfarandes handlingssätt i
  brydsamma fall, särskildt för att beskylla honom för feghet eller dylikt,
  skulle man alltid först sjelf hafva försökt något likartadt.»
  
  Liksom året 1625 betecknar slutpunkten för holländarnes försök att finna
  den nordostliga vägen till Indien, så betecknar året 1676 för en lång tid
  slutpunkten för engelsmännens sträfvanden i samma syfte. Enskilda lärde,
  sådana som Lomonossof, Engel, Barington och andra, sökte visserligen ännu
  gång efter annan att framhålla nordostpassagens möjlighet, men det är
  tydligt, att hvarken regeringarne eller privata kapitalister lyssnat till
  deras mening. Året 1676 var och förblef en betydande gränspunkt i
  nordostpassagens historia, ty der frågan då lemnades, der blef hon
  stående under ett helt århundrade, och när engelsmännen sedan åter igen
  togo upp henne, skedde det endast vid sidan af ett annat vigtigt företag,
  som naturligtvis blef behandladt som hufvudsak.
  
  När den bekante upptäcktsresanden Cook i Juli 1776 med fartygen
  Resolution och Discovery gick ut på sin tredje stora resa, hade han i
  uppdrag af amiralitetet att våren 1778 från Kamtschatka segla norrut så
  långt, som kunde synas honom möjligt, »för att söka en nordost- eller
  nordvestpassage från Stilla hafvet till Atlanten eller Nordsjön». Att
  från det af Bering år 1728 genomseglade och efter honom benämnda Berings
  sund tränga ostvart och söka finna nordvestpassagen var hufvudmålet för
  Cooks resa -- ty samtidigt skulle en annan engelsk expedition under
  Pickersgill från Baffins bay segla vestvart, -- men man ville icke lemna
  tillfället obegagnadt att äfven då pröfva nordostpassagens möjlighet,
  ehuru i omvänd riktning mot de tolf föregående expeditionerna.
  
  Efter sina storartade upptäckter i Stilla hafvet seglade Cook, i enlighet
  med de erhållna föreskrifterna, sommaren 1778 norrut mot Berings sund.
  Han lemnade Aleutiska ögruppen den 2 Juli och passerade Berings sund den
  10 Augusti. En vecka senare, den 17 Augusti, mötte han den första isen
  vid 70° 41´ n. br., sedan han förut följt den amerikanska kontinenten
  ända till Iskap (70° 15´ n. br.). Den 18 Augusti fann Cook för godt att
  vända, han befann sig då vid 70° 44´ n. br. och 160° 35´ vestl. längd
  från Greenwich, hvarefter han stälde färden mot vester och sydvest, allt
  efter isens läge. Han nådde Sibiriens ishafskust vid Rirkajpia (Nordkap),
  som är beläget vid 68° 55´ n. br. och 179° 54´ vestl. längd. Han ansåg
  det omöjligt att komma längre i denna riktning och vände för den skull
  mot öster och genom Berings sund till de Havaiska öarne, der han, som
  bekant, blef dödad i en strid med infödingarne den 14 Februari 1779.
  Samma expeditions andre befälhafvare, kapten Clerke, gjorde detta år ett
  nytt försök att från Berings sund tränga ostvart mot Baffins bay, men
  försöket aflopp utan synnerlig framgång. Resultatet blef, att kapten
  Clerke bestred möjligheten af en nordost- eller nordvestpassage. Forster,
  som medföljde expeditionen, uttalade sig emot teorien om Ishafvets
  segelbarhet synnerligt långt norr om Berings sund, och redaktören af
  Cooks reseverk påstod, att »denna Cooks resa hade visat menskligheten den
  välgerningen, att man på grund af dess utgång borde lära sig att afstå
  från andra likartade onyttiga upptäcktsresor». Dermed var i England domen
  sagd öfver nordostpassagens utförbarhet, ty sedan den tiden hafva
  engelsmännen aldrig mera befattat sig dermed. Deras arbeten och
  forskningar i polartrakterna hafva sedan dess uteslutande egnats åt att
  framtränga till polen och att utföra nordvestpassagen.
  
  Åter igen förflöt en lång tidrymd, nära ett helt århundrade, innan tanken
  på nordostpassagens utförbarhet vaknade till nytt lif. Under tiden hade
  de arktiska trakternas geografi, deras vind- och strömförhållanden
  blifvit ojämförligt mycket bättre kända än under Cooks dagar: den
  sibiriska kuststräckan mellan Lena och Berings sund hade blifvit
  kartlagd, engelska vetenskapliga expeditioner och amerikanska fångstmän
  hade befarit Ishafvet på stora sträckor å ömse sidor om Berings sund,
  hafvet mellan Spetsbergen och Novaja Semlja hade blifvit rätt väl
  undersökt, norrmännen hade genom sina många framgångsrika fångstfärder
  visat vägen till Kariska hafvet, och de erfarenheter slutligen, som
  blifvit samlade särskildt under detta århundrades många resor i andra
  arktiska haf, hade lemnat många upplysningar af stort värde. Med sådana
  förutsättningar till grund och ångan som hjelpmedel i navigationens
  tjenst kunde man hysa goda förhoppningar att ändtligen lösa det gamla
  problemet om nordostpassagens möjlighet. Österrikarne voro de, som nu
  togo saken om hand.
  
  Efter en rekognosceringsfärd i hafvet mellan Spetsbergen och Novaja
  Semlja sommaren 1871 beslöto österrikarne Weyprecht och Payer att förbi
  Novaja Semljas nordspets och Sibiriens kust göra försöket att framtränga
  till Berings sund och derunder anställa forskningar i det okända hafvet
  nordost ut från Novaja Semlja. Tanken om en österrikisk-ungersk
  ishafsexpedition mottogs med entusiasm inom hela österrikiska monarkien.
  Befälet öfver expeditionen i dess helhet liksom arbetena till sjös
  anförtroddes åt löjtnant Weyprecht, en kunskapsrik och bepröfvad sjöman.
  Löjtnant Payer åter hade att ombestyra ledningen af arbetena i land, ty
  han hade länge sedan under sina geodetiska arbeten i Alperna och
  ytterligare såsom deltagare i Koldeweys öfvervintringsexpedition till
  Grönlands ostkust 1869--1870 gjort sig känd såsom en öfvad alpklättrare,
  en god tecknare och en beslutsam och entusiastisk forskare.
  
  Expeditionens fartyg, ångaren Tegetthoff, om 300 tons, utrustades i Elbe
  med tillgodoseende af alla moderna hjelpmedel, försågs med proviant
  o. dyl. för 2-1/2--3 års tid och utgick slutligen från Bremerhaven den
  13 Juni 1872. Största delen af manskapet utgjordes af dalmatier från
  Adriatiska hafvets kust. Såsom ismästare medföljde särskildt kapten E.
  Carlsen från Tromsö, hvilken gjort sig väl känd derigenom, att han
  kringseglat både Spetsbergen och Novaja Semlja samt hemfört relikerna
  från Barents' vinterhydda i Ishamnen. Efter några ytterligare anordningar
  i Tromsö lemnade expeditionen denna stad den 14 Juli.
  
  Den 19 Juli möttes den första isen vid 74° 15´ n. br., den 29 Juli kom
  man i sigte af Novaja Semlja, och den 12 Augusti sammanträffade
  Tegetthoff vid Pankratjefföarne med slupen Isbjörn, som med grefve
  Wiltschek ombord var utgången för att nedlägga en proviantdepot för
  expeditionens räkning på Novaja Semljas vestkust. Den 21 Augusti togo de
  båda fartygen afsked af hvarandra, Isbjörn vände åter till Norge, och
  Tegetthoff ångade norrut på sin storartade upptäcktsfärd. Förr än efter
  två års förlopp borde man icke hoppas att erhålla några underrättelser
  från den väl anlagda expeditionen, ty sedan man passerat Novaja Semljas
  nordspets och framträngt österut till Tajmyrlandet, hade man för afsigt
  att tillbringa första vintern i närheten af kap Tscheljuskin, Sibiriens
  nordligaste udde, och den andra någonstädes på de Nysibiriska öarne eller
  möjligen på Wrangels land.
  
  Men expeditionen fick en helt annan utgång, än man med skäl hade väntat
  sig. Redan några timmar efter de båda fartygens skilsmässa hade en frisk
  nordostlig vind skjutit så mycket is samman kring Tegetthoff, att
  rundtomkring icke var en enda smula vatten att se. Detta inträffade vid
  76° 22´ n. br. och 62° 3´ ostl. längd från Greenwich, på ungefär sex
  mils afstånd från kusten. »Jag hade förtöjt fartyget», säger Weyprecht,
  »vid ett flak, fullt medveten derom, att det skulle blifva instängdt. Å
  ena sidan kunde jag icke besluta mig för att låta de 15 mil åter gå
  förlorade, som vi lyckligt vunnit under de detta år ogynsamma
  förhållandena, å andra sidan utgjordes all den kring oss liggande isen af
  så sönderbråkad drifis, att jag med visshet räknade på, att första
  ostliga vind skulle föra alltsammans åtskils. Men i stället för ostliga
  vindar, som jag hade väntat skola efterträda de föregående veckornas
  ihållande våldsamma sydveststormar, inträdde nu stiltje omväxlande med
  vestliga vindar. De senare medförde ganska mycket snö, som i förening med
  temperaturens snabba sjunkande sammanband drifisen. Ända till den 9
  September gafs der ingen förändring, isen låg tätt sluten, åt intet håll
  kunde man se ett spår af vatten. Fartyget dref för de lätta vindarne än
  åt öster, än åt vester. Temperaturen föll under nätterna ända till
  -15° C.» Den 9 September utbröt ändtligen en häftig storm från nordost,
  som sönderbröt isen i större fält, men fartyget låg fortfarande infruset
  midt uti ett sådant, och alla ansträngningar att arbeta det loss
  förblefvo fruktlösa.
  
  Tegetthoffs väg var från denna stund och allt framgent bunden vid
  isfältets rörelser, och detta fördes af och an allt efter vindarnes
  godtyckliga nycker. Den 1 Oktober befann sig fartyget vid 76° 50´ n. br.
  och 65° 22´ ostl. längd från Greenwich, och den 5 i samma månad förlorade
  de Novaja Semljas kust ur synhåll. De voro icke längre upptäcktsresande
  i den meningen, att de kunde fritt bestämma sin väg, utan passagerare på
  ett isfält, som tog sin väg deras vilja förutan.
  
  Den 13 Oktober gick det väldiga isfältet i stycken under ett
  fruktansvärdt tryck från alla sidor, och från denna dag togo de
  förfärliga ispressningarna sin början, hvilka sedan upprepades med korta
  mellanrum nästan hela vintern igenom. Der bildade sig gång efter annan
  stora remnor i isen, isfälten sköto samman, under och öfver hvarandra,
  fartyget höjdes och sänktes allt efter ispressningarnes våldsamhet, det
  befann sig i en ytterst bekymmersam belägenhet, och under sådana
  förhållanden måste naturligtvis allt hållas i beredskap, för att man vid
  första påminnelse skulle kunna öfverge fartyget. Ett hus af stenkol, som
  blifvit uppfördt på isen för att tjena som tillflyktsort i händelse af
  fartygets förlust, förstördes under en rörelse i isen julveckan, och
  senare, under Januari månad 1873, nådde ispressningarna höjdpunkten af
  våldsamhet; den 22 Januari pressade sig en ismur upp på några få stegs
  afstånd från fartyget till 30 fots höjd, och samtidigt förstördes ett
  tält för magnetiska iakttagelser och ett upplag af stenkol och ved. Under
  de fem månader, som ispressningarna varade, kommo österrikarne föga till
  ro, endast sällan kunde de våga kläda fullständigt af sig. Den 16
  Februari steg solen åter öfver horisonten efter 109 dygns frånvaro, och
  kort derefter, den 25. Februari, upphörde ispressningarna lika hastigt
  och oväntadt, som de börjat hösten förut. Fartyget dref oupphörligt mot
  nordost, och de resande förestälde sig till och med, att de skulle komma
  att föras mot Sibiriens kust; men när de den 4 Februari skurit 73:e
  längdgraden, kantrade vinden om, och från denna dag fördes de,
  fortfarande lika hjelplösa som förut, mot nordvest. Mot slutet af
  Februari månad nådde temperaturen sitt minimum för vintern, -46°,2
  Celsius.
  
  När sommaren 1873 inträdt, begyntes arbetena för att befria fartyget.
  Månaderna Maj, Juni, Juli och Augusti användes för att såga igenom det
  väldiga isfältet, men derigenom att andra isfält under ispressningarna
  banat sig väg in under det, hade det nått en tjocklek af 40 fot, och alla
  ansträngningar visade sig fullkomligt gagnlösa. Först i Juni sågo
  österrikarna från utkikstunnan enstaka öppningar i isen på stort afstånd,
  framdeles visade sig också här och der smärre vakar, men aldrig
  någonstädes egentligt öppet vatten. Isfältet, som under våren syntes
  hafva hvarken början eller slut, blef under hösten allt mindre och
  mindre. Utsigten att få tillbringa en andra vinter under liknande faror
  och overksamhet som den första syntes mycket stor, och österrikarne voro
  redan förberedda derpå, men då förändrade sig helt oväntadt ställningen
  till deras fördel.
  
  »Sedan lång tid tillbaka», säger Payer, »hade vi blifvit drifna omkring i
  en del af norra Ishafvet, som förut icke varit af någon besökt, men
  oaktadt en omsorgsfull utkik hade vi hittills icke kunnat finna något
  land. Det var för den skull en händelse af icke ringa betydelse, då vi
  den 13 Augusti öfverraskades af det plötsliga framträdandet af ett
  bergigt land, omkring 14 eng. mil norr ut, hvilket dimman ända till
  denna tid hade dolt för våra blickar. Vid detta tillfälle glömde vi all
  vår förra oro; oförtöfvadt skyndade vi mot land, ehuru fullt öfvertygade
  derom, att vi icke skulle vara i stånd att komma längre än till randen af
  vårt isflak. Månader igenom voro vi nu dömda att lida en Tantali qval.
  Tätt inpå oss hade vi ett nytt polarland, rikt på löften om upptäckter,
  men nu, beroende som vi voro af vindens växlande nycker och omgifna af
  öppna vakar, voro vi oförmögna att komma det en hårsmån närmare.
  Ändtligen, mot slutet af Oktober, närmade vi oss på tre mils afstånd en
  af öarne, som bildar förposten till hufvudlandet. Vi togo vägen öfver de
  upptornade och hopskrufvade isblocken och satte så för första gången vår
  fot på det obekanta landet vid 74° 54´ n. br. Isen, som betäckte hafvet
  närmast kusten, var endast en fot tjock; det var alltså tydligt, att här
  hade under den nu gångna sommaren funnits periodiskt öppet vatten. En
  mera öde ö än denna, som vi kommit till, kan svårligen tänkas, ty snö och
  is betäckte hennes frusna och steniga sluttningar. Men för oss var hon af
  sådan vigt, att vi med henne förenade namnet på den person, som var den
  egentlige upphofsmannen till vår expedition, grefve Wiltschek.»
  
  I September och Oktober dref fartyget längs efter kusten af det
  nyupptäckta landet, men i början af November frös isflaket, hvarpå det
  var uppressadt, tillsammans med den fasta landisen vid 79° 51´ n. br.
  och 58° 56´ ostl. längd från Greenwich. Der blef det orubbligt liggande
  på 3 sjömils afstånd från närmaste strand, ända tills österrikarne måste
  öfverge det den följande sommaren. Fartyget hade redan blifvit ombonadt
  för att möta öfvervintringen, och under första hälften af Oktober hade
  ispressningarna åter gjort sig påminta, men sedan Tegetthoff låg orörligt
  fast vid landisen, förekommo de icke mera under vinterns lopp. Den 22
  Oktober gick solen ner för att icke åter visa sig öfver horisonten förr
  än efter 125 dygns förlopp.
  
  I November uppfördes två snöhus på isen för att hysa de fixa magnetiska
  och astronomiska instrumenten, och när dessa blifvit uppstälda der,
  begyntes med nyårets inträde 1874 de regelmässiga magnetiska
  variationsiakttagelserna. Den första vintern hade varit odräglig till
  ytterlighet i följd af de ständiga ispressningarna; den andra vintern
  bildade i detta afseende en fullkomlig motsats mot den förra, men i
  stället förekommo nu ihållande häftiga snöstormar, som upphörde först i
  Maj månad. När man insett nödvändigheten och följaktligen öfverenskommit
  att öfverge fartyget, rustade sig Payer att före hemfärden ge sig åstad
  mot norden på slädfärder för att kartlägga det nya landet, hvaremot
  Weyprecht stannade qvar om bord som förut, sysselsatt med anordningarna
  för hemresan och afslutandet af de vetenskapliga iakttagelserna.
  
  Payer företog under våren 1874 tre särskilda slädfärder, hvilka begyntes
  den 10 Mars och afslutades den 3 Maj. Den första och sista af dessa
  färder varade blott några få dagar. Under den första slädfärden, som tog
  sin början den 10 Mars, var kölden ganska stark och steg vid ett
  tillfälle till -50° C. (samtidigt observerades om bord -43°,3 C.). »Vi
  voro tvungna», säger Payer, rätt iakttaga den största försigtighet; vår
  nattsömn i tältet blef störd, och öfvergången af Sonklar-glacieren under
  en obetydlig bris var ytterligt pinsam. Våra kläder voro styfva som ett
  pansar, och till och med vår rom, ehuru ganska stark, tycktes hafva
  förlorat både sin kraft och sin fluiditet. Vi sofvo i fyra rockar, men om
  dagen funno vi kläder gjorda af fågelskinn vara de lämpligaste att motstå
  klimatets stränghet. Oaktadt all försigtighet ledo vi emellertid mycket
  af frostskador, mot hvilka en blandning af jod och kollodium visade sig
  verksammast.» Den andra slädfärden begyntes den 24 Mars, och i denna
  deltogo, förutom Payer, sex andra personer jämte tre hundar. Släden var
  lastad med proviant och andra förnödenheter till en vigt af 16 centner.
  Tvärt emot de förväntningar, man hade skäl att hysa, sjönk temperaturen
  under denna resa icke under -32°,5 C., men snödrifvor och fuktighet,
  vakar i isen och vattnets öfversvämning, der vägen gick fram, voro till
  stort bekymmer. Den 26 Mars passerades 80:e breddgraden och den 3 April
  den 81:a. Den 12 April var den sista dag, som Payer framgick mot norden;
  temperaturen var då -12°,5 C. Han vände om vid 82° 5´ n. br. och
  återkom, efter jämt en månads frånvaro, till fartyget den 24 April.
  Frukten af denna slädfärd var en kartläggning af det nya landet, som
  sedermera erhöll namnet Frans Josefs land, norr ut ända till 83:e
  breddgraden. När den tredje slädfärden var bragt till slut, uppmätte
  Weyprecht för kartläggninrande nordostpassagens utförbarhet? -- Jag
  skall påpeka, hvad Payer och Weyprecht omedelbart efter hemkomsten 1874
  uttalat om möjligheten af en sådan passage. Weyprecht skrifver bland
  annat i bref till Petermann sålunda: -- »För det tredje har frågan om
  möjligheten att framtränga mot öster längs efter Sibiriens kust alldeles
  i ingen mån modifierats genom resultaten af vår expedition. Den plan för
  expeditionen, som jag i December 1871 framlade för vetenskapsakademien i
  Wien, anser jag fortfarande lika utförbar som då, och jag skulle
  eventuelt än en gång vara beredd att utföra densamma.» Payers uttalande i
  frågan går deremot i alldeles motsatt riktning. Han säger, likaledes i
  bref till Petermann: »Der gifves intet öppet och intet fullkomligt slutet
  polarhaf, men der finnes en viss årligen växlande chance för skeppsfart.
  Denna chance tänker jag mig dock aldrig någonsin så stor, att man skall
  kunna uppnå polen eller utföra nordostpassagen.»
  
  Det dröjde icke mer än fyra år, förr än dessa alldeles stridiga åsigter
  funno sin slutliga lösning; och det befans då, att Weyprecht hade
  profeterat rätt, men Payer orätt. Nordenskiöldska expeditionens färd från
  Atlanten till Berings sund på en enda sommar, 1878, gjorde ändtligen ett
  slut på en af polarforskningens äldsta och vigtigaste frågor.
  
  
  
  
  De geografiska upptäckternas historia
  
  af
  
  JULES VERNE
  
  Öfversättning af C. A. SWAHN.
  
  Auktoriserad upplaga. Med omkring 100 illustrationer.
  
  _Första bandet._ Fullständigt i sju häften. Pris 7 kronor.
  
  
  Som prof av de många fördelaktiga vitsord som tilldelats denna
  svenska upplaga anföra vi följande:
  
  
  »Detta väl skrifna och ur goda källor hemtade allmänfattliga arbete
  förtjenar varmt förordas.»
                                                        (Nerikes Alleh.)
  
  
  »Förf:s lifliga stil förnekar sig ej heller i detta arbete, som erbjuder
  ett mer än vanligt intresse, ytterligare förhöjt genom de många vackra
  illustrationer det meddela. Arbetet torde rekommendera sig sjelf och
  vinna en mycket god afsättning. Det är i allo prydligt utstyrdt och
  öfversättningen er verkstäld af en erfaren och skicklig hand.»
                                                               (Kalmar.)
  
  
  »Att ett historisk, fortlöpande skildring av de geografiska
  upptäckterna,
  gjord att Vernes hand, skall blifva välkommen hos var och en, som vid
  ett
  nyttigt studium sätter värde på en behagfull och liflig framställning,
  torde icke kunna betviflas.»
                                                                (Sm. T.)
  
  
  »Detta arbete utmärker sig för samma fängslande framställningssätt som
  förf. många föregående verk, men har ett bestämdt företräde framför
  dessa
  deruti att förf. ofta alltför lifliga fantasi här blifvit tillbörligen
  bunden med reflexionens och iakttagelsens tyglar.»
                                                                 (O. T.)
  
  
  ...»Detta litterära företag förtjenar i hög grad den bildade
  allmänhetens
  uppmärksamhet.»
                                                         (Nya Sk. P--n.)
  
  
  ...»Det är en trogen skildring af alla i verkligheten äfventyrliga
  upptäcksresor som företagits från uräldsta forntiden intill våra dagar.»
                                                             (Gottl. A.)
  
  
  ...»Vi äro öfvertygade att den svenska allmänheten skall göra detta
  populära arbete af den omtyckte författaren all den rättvisa den
  förtjenar.»
                                                              (Jönk. T.)
  
  
  ...»Boken kan göra anspråk på att vara ett vetenskapligt arbete. Arbetet
  prydes af förträffliga träsnitt.»
                                                                 (L. W.)
  
  
  _OBS! Av ofvanstående arbete förberedes andra bandet att utkomma under
  loppet af detta år, och sträcker sig dess innehåll till Alex. v.
  Humboldts resor i början af innevarande århundrade._
  
  
  
  +--------------------------------------------------------------+
  |                                                              |
  | Not:                                                         |
  |                                                              |
  | Uppenbara tryckfel har korrigerats.                          |
  |                                                              |
  +--------------------------------------------------------------+
  
  
  
  
  
  End of Project Gutenberg's Nordostpassagens Historia, by Anton Stuxberg