text: Produced by Jens Sadowski
  
  
  
  
  
                           ESTER BLENDA NORDSTRÖM
                               KÅTORNAS FOLK
  
  
                           ESTER BLENDA NORDSTRÖM
  
  
  
  
                               KÅTORNAS FOLK
  
  
                               ANDRA UPPLAGAN
  
  
                                 STOCKHOLM
                           WAHLSTRÖM & WIDSTRAND
  
  
                      PAPPERSLEVERANTÖR LESSEBO BOLAG
  
                     ISAAC MARCUS' BOKTRYCKERI-AKTIEB.
                                 STOCKHOLM
                                    1916
  
  
                                    TILL
                              HJALMAR LUNDBOHM
                          LAPPARNAS TILLIT OCH VÄN
  
  
  
  
  
  
  Vårens värsta och vildaste snöstorm rasar över öde slätter. Det viner
  och tjuter, det rasslar och piper, det gnyr och jämrar, det dånar som
  åskan, det rasar som laviner, det vrålar och kvider -- alla jordens
  skräckljud ha samlats för att åta sig sin stämma i vildmarkens
  jättekonsert. Det piskar som tusen vassa nålar i ansiktet, vita moln
  komma yrande och svepa sig om oss, där vi vandra -- några små människor
  och djur i vanmäktig kamp mot en rasande fiende -- virvla, bita, tränga
  sig in genom skinnkläderna som vore det spindelväv man bure, ta andan
  från en, tvinga en att spänna varje muskel för att orka ta ut det steg
  man påbörjat, gripa en med kalla hårda händer, girigt och obarmhärtigt
  som om misskund ej funnes i världen. Det rinner våt smält snö utefter
  bröst och rygg, den fryser till is så man går med ett knastrande, kallt
  pansar omkring sig, och inombords är det visst också is fast det känns
  som drucke man flytande eld, när den dödskalla luften rinner genom
  strupen. Dödskallt är allt. Det är som om jorden dött, som om glädjen
  dött, som om allt levande dött, som om det i hela vida världen ej funnes
  flera människor än vi, ej flera djur än de renar och hundar, som
  mödosamt stappla framåt mot stormen. Det blygrå nattljuset är dött, våra
  egna kroppar äro döda och kalla och röra sig som marionetter i vars
  trådar en grym hand drar: ett steg framåt med höger fot, ett steg med
  vänster, ett steg med höger -- -- -- Och för varje gång har man att dra
  foten upp ur djup snö, som tynger och suger.
  
  -- Hur länge, tänker jag och sveper schalen bättre om huvudet med valna
  händer. Hur länge! Ska vi gå till domedags klockor ringa eller tills vi
  stupa och dö av trötthet?
  
  Men ingen svarar, och hade jag också skrikit ut frågan med mina lungors
  hela kraft, hade ljudet av min röst drunknat och blivit borta i stormens
  vrål, ej hunnit ens halvvägs fram till ledaren av raiden framför min. I
  åtta timmar ha vi gått nu. Utan vila och utan rast, likt förtappade
  själar som dömts att irra utan ro i de dödas vita land -- framåt bara!
  Med ett liktågs stillhet skrida vi, stegen måste rättas efter renarnas
  tramp, och så trötta som de stackars djuren äro, dra de inte de tunga
  pulkorna mer än steg för steg. Och ändå flämta deras sidor, mularna stå
  öppna, tungan hänger ute, och huvudet böjs så djupt mot marken som
  tömmen tillåter.
  
  Varje ren är bunden vid pulkan framför med en kort lädertöm som knutits
  kring halsen och en sådan rad på åtta till tio pulkor kallas raid. Varje
  raid har sin ledare, som står i ansvar för, att allting går rätt och
  riktigt till: att alla pulkorna äro med och inga djur slitit sig lösa,
  att alla dragremmar äro i ordentligt skick, att alla renar dra
  samvetsgrant och inte låta kamraten före i ledet släpa på mer än vad
  honom tillkommer, att inga pulkor välta vid någon tvär vändning, att
  allt överhuvudtaget fungerar som det ska. I vackert och klart väder är
  det lätt nog, man vänder sig om emellanåt och kastar en blick utefter
  raiden, märker genast om något är i olag och ställer allt till rätta.
  Men nu -- i denna storm! Man förmår knappt urskilja renen bakom sig, får
  inte släppa pulkan framför ur sikte -- det kan vara detsamma som döden,
  ty spåren sopas igen på ett ögonblick, och den tomma grå värld man
  vandrar framåt i har ingen barmhärtighet med vilsna människor. Med jämna
  mellanrum stannar pulkan framför, men de ögon man följer den med ha
  nästan slutat att se, så trötta och svidande äro de och ibland märker
  man inte ens att pulkan står stilla, förrän man stupar över den. Då har
  förste raidledaren stannat och hela det långa, långa bandet av pulkor
  och dragare stanna en minut för att varje ledare ska kunna inspektera.
  Renarna sjunka ned på snön eller stå som de stannat, med utspärrade ben
  och hängande huvud, och innan allt på nytt är redo till marsch måste de
  trötta sparkas upp på benen. Så går det igen! Spöklikt, flämtande,
  ljudlöst.
  
  -- Hur länge! tänker jag. Nu är det nio timmar vi krupit fram mot
  stormen. Ska aldrig renarna stupa!
  
  Ty det är efter renarnas krafter varje flyttnings längd bestämmes.
  Människorna betyda ingenting -- det är brått när man går mot sommar och
  sol och grönt bete åt dem, som ge en liv, föda och tillvaro, det är
  brått, när solen skiner varm bortanför fjällen och när där borta vinkar
  all den härlighet som de vårsvaga djuren behöva. Det är brått när
  fattigdomen kommer skrämmande nära och man vet, att bara man är bakom de
  vita fjällkammarna där västerut så väntar vila och lugn och gott bete.
  Hur skulle man väl då ha tid att tänka på sig själv, på om ens egen usla
  kropp blir trött och tung och kall -- framåt bara!
  
  Men det börjar lida mot slutet av renarnas krafter också. Två ha redan
  fallit i min raid, men tvingats upp igen. I raiden framför föll nyss en,
  och på de sträckta halsarna och den häftiga flämtningen syns det, att
  det snart är slut på styrkan hos dem allesammans. De gå så länge de
  kunna hålla sig på benen, när de inte orka mer störta de, sjunka ned
  utan ett ljud. Först på knä, men ryckas så med av pulkan framför, falla
  på sidan och släpa vidare som ett dött ting, som den dragrem de äro
  bundna vid, med sin egen pulkas hela tyngd efter. Det är som om de
  skulle slitas mitt itu inför ens ögon och man ser deras stora svarta
  ögon rulla i vånda. Den dubbla bördan blir för tung för renen framför --
  han faller, lika tyst och lika stilla. Först på knä, så stramas tömmen
  om halsen allt hårdare, nacken sträckes tills den är bristfärdig och tum
  för tum töjs den smärta fina kroppen ut till onaturlig längd och släpas
  framåt. Renarna framför stanna eller falla, beroende på hur trötta de
  äro, och ledaren kommer för att se vad som står på. Med ett ryck dras
  den tunga pulkan fram, och när dragremmen på det viset blivit mindre
  spänd tvingas det utmattade djuret på benen igen med sparkar och
  vredgade rop. Sparkarna ta väl inte så hårt, ty skon är av mjuk päls och
  den nakna foten inuti stoppad i tjockt hö, men för den som aldrig sett
  det förr är det en syn, som är svår att uthärda. Men det måste väl så
  vara, med bedjande ord och vänliga smekningar rör man inte ett renhjärta
  och snart tänker man inte längre på om det är grymt eller orätt, gör
  själv detsamma utan att blinka -- nerverna slipas bort rätt fort, och
  djurskyddshjärtat också, när det gäller livet. Och så fort alla dragare
  stå på sina ben igen, ofta skälvande och segnfärdiga, går marschen som
  förut.
  
  Ögonen äro blinda och värkande av snö och storm, fötterna äro som
  blyklumpar, händerna ömma av köld fastän de äro stuckna i pälsvantar
  stoppade med hö, ansiktet är som is, ej längre känsligt för vinden, och
  när jag tar mig över kinden, där det förnims som en lätt klåda, blir den
  vita vanten röd av blod. Utan att jag märkt det har väl mitt ansikte
  kommit emot något vasst föremål -- kanske ett renhorn vid arbetet att få
  upp ett störtat djur -- och jag har ett djupt sår alldeles under ögat.
  Jag önskar jag finge göra som renarna, sjunka ned på snön bara ett par
  minuter och borra ansiktet mot bröstet så jag kunde andas ett par djupa
  varma andetag och inte ständigt denna våta isluft, som kommer lungorna
  att kännas som ville de springa i stycken. Det vore nog döden, men
  kanske en ljuv död -- jag vet inte.
  
  Nu stannar raiden framför igen, jag hör ett svagt barnskrik mitt i
  stormens gny, hör Gates milda, lugnande röst och ser Heikka, hennes man,
  komma som en grå skugga ut ur ett snömoln.
  
  -- Dä litt kvile no! säger han på sin lustiga lappnorska och småler
  uppmuntrande mot mig. Inte lång stunn men lite. Je ser åt herkarna dina,
  sätt dej å kvil. Du ä nok trött stakkel -- sånt stygvejr har je aller
  sitt förr. Nog fick du då väre med på lappflytt!
  
  Han slukas upp av en tjutande vindil, och jag går upp till Gate, som har
  en lång och svår raid att leda med många halvtama djur i, som i början
  höllo på att gå från vettet av förskräckelse och ursinne. Nu ligga de
  som döda på snön med stela svarta ögon, och inte ens de gnällande
  hundarna som traska omkring i tröstlös rådvillhet kunna förmå dem att
  göra en rörelse av skrämsel.
  
  När jag kommer upp till Gate ligger hon på knä framför den första
  pulkan, och i den rasande stormen och vinande snön har hon bröstet bart
  och ger di åt en rödnäst, hungrig liten krabat, som äter så det klunkar
  i halsen och inte låter köld och snö bekomma sig det minsta, där hon
  ligger varmt instoppad bland lena fällar. Gate vänder på huvudet och ler
  sitt blida leende mot mig, men hennes ögon äro trötta och jag ser att
  handen skälver som lyfter pälsen åt sidan över bröstet.
  
  -- Ska vi gå länge till, Gate, frågar jag, eller är det slut snart?
  
  -- Jag vet inte. Här finns ingen mat för herkarna, men kanske vi stanna
  lite i en kåta här borta. Jag vet inte, fråga manfolken.
  
  Jag vänder nedåt min raid igen för att fråga Heikka, men hinner aldrig
  längre än till första pulkan. Där snubblar jag över en snödriva och
  faller -- -- -- Det är mjukt och skönt att vila i snö, när man är mycket
  trött, sömnen kommer varm och stilla, man känner inte stormen, inte de
  vassa isiga snömolnen piska mot ansiktet; man drömmer om röda eldar och
  varma solar, om strålande sommar och grönt gräs, man minns inte längre
  att det väntar långa, vita, stormiga slätter och en vandring utan slut
  på stelfrusna, dödströtta fötter, känner bara i dvala hur allt blir
  lugnt och varmt och ljuvt -- hur -- -- --
  
  Ett ryck i armen väcker mig till hälften och jag känner, ännu i drömmen,
  hur något hårt glider genom mina fingrar -- så hör jag ett svagt
  hundskall, tramp och flåsande intill mig, och spritter upp i ångest.
  Raiden går igen, det var pulkan jag gripit om i fallet, som jag kände
  glida ur min hand, och medan ångesten för mitt liv hugger i hjärtat
  springer jag upp och efter raiden, som försvunnit i snöyran. Den sista
  renens klocka klingar som ur ett oändligt fjärran och på domnade fötter
  gör jag ett försök att springa. Det är timmar som gå, tycker jag, innan
  jag skymtar en grå liten pulka framför mig -- kanske är det bara
  sekunder, men så fyllda av ensamhet och pina, att jag ej kan mäta dem
  efter klocka. Och så är jag åter hos min tåliga, vita ren, som ensam
  skött mina plikter, lägger åter tömmen över axeln och håller mig så nära
  Gates sista pulka, att jag nästan snubblar över den.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Ännu en timme går färden, medan stormen blir allt mer svindlande, allt
  mer ursinnig -- och så stanna vi igen. Mellan de yrande snöbyarna
  skymtar jag en svart liten kåta och vet, att därinne väntar livets
  härlighet i form av kaffe, värme och mjuka fällar. Så binder jag tömmen
  i pulkans framstam och traskar upp till den främsta raiden, där
  "gamlingen" och "gamlan" stå inbegripna i en livlig konversation om en
  störtad ren, som i fallet brutit sitt horn, så att hela huvudet är en
  enda blodig massa. Gamlingen är några och sjuttio år, distriktets
  rikaste lapp och stolt, som den enväldige konung han är. Det är han, som
  bestämmer över allt, han som befaller uppbrott och vila, han som leder
  vägen genom snö och storm, han som härskar över byns innevånare. Byn
  består av fyra rika familjer: hans gifta döttrar och söner. Nikke heter
  han. Och om Nikke säger: i kväll flyttar vi! så flyttas det på kvällen
  om det så regnade spik från himlen. Och om Nikke säger: i dag ska
  herkarna hämtas och föras i gärdet och skiljas! så lägga hans stolta och
  vackra söner utan ett ord, som små lydiga barn, lasson om axeln, spänna
  skidorna på och ränna ut att söka renarna, som ibland kunna ha gått
  miltals bort. Och det kan hända, att Nikke själv går med, den stoltaste
  bland dem alla -- med lasson om axeln och mössan på sned med den väldiga
  tovsen gungande över örat. Hans gång är smidig och lätt, hans kolt är
  lika kokett kort och vid, som hos den yngste lappadonis, hans bälte är
  brett och späckat med silverknappar och hans hår fladdrar gråsvart och
  lockigt och långt. Hans lasso susar lika vinande snabbt som de ungas och
  träffar det utsedda offret lika säkert -- den starkaste renoxe kan inte
  fälla honom och den skyggaste vaja måste följa, när hans lasso snärjer.
  
  Och "gamlan"! Hon är åttiotvå år och gift med Nikke. Hon är liten och
  skrumpen och brun med ett ansikte som smutsigt pergament och händer som
  likna små fågelklor. Men i det vissna ansiktet lysa ögonen unga med en
  skrattande glans, och mössans rand går brokig och glad över den fårade
  pannan. Den svarta pälsen är vid och mjuk och dragen så smal om livet
  som nånsin på den mest välvuxna tjuguårstös, och de spensliga, fina
  benen, klädda i tätt åtsittande renhudsdamasker (säpäkkee), äro lindade
  så hårt med band vid anklarna, att det är ett under, att de inte gå rätt
  av. Banden äro granna och röda, på fötterna har hon vita små pälsskor,
  och hennes gång är så trippande och lätt som om hon knappt trampade på
  snön. Hon har lett sin raid under natten, hon som de unga, och när jag
  ser hennes lilla raka gumgestalt, hennes små dockfötter och de smala
  benen kan jag inte återhålla en fråga:
  
  -- Du är väl trött nu, Elle?
  
  -- Trött! Hon ser på mig med klara ögon, som blinka mot snöyran, snyter
  sig kraftigt i sin lilla fågelklohand och tittar igen. Så skrattar hon
  med sin tandlösa mund och ser så lustigt barnslig ut i detsamma -- och
  så säger hon föraktfullt: Så gammal är jag väl ändå inte!
  
  Med nästan skräckblandad vördnad ser jag hur hon trippar upp mot kåtan,
  lyfter undan dörren och stiger över den höga tröskeln med ett raskt
  steg. Ett ögonblick kämpar hon med stormen, som vill riva dörren från
  henne, segrar och lägger den på sin plats igen med ett vant grepp och en
  liten bestämd smäll. Men när jag kommer in sitter hon hopsjunken framför
  elden med ögon som på en gång blivit gamla, det skälver litet kring
  munnen och huvudet har sjunkit ned på bröstet och bärs inte längre så
  karskt och högt på den tunna bruna halsen. Du är nog trött ändå, lilla
  gammelmor! tänker jag för mig själv. Det är inte gott att vandra genom
  snö och storm på de små fina fötterna, som ha trampat fjällens vita snö
  och myrarnas mjuka tuvor nu snart hundra år. Du har rätt att låta
  huvudet sjunka, när du tror ingen ser dig, du har rätt att sucka tungt
  och djupt, när du tror ingen hör dig -- för vi veta ändå, att när
  uppbrottets timme slår igen är du den första, som är färdig, är du den
  första, som lägger tömmen över axeln och trippar mot vår och sommar med
  huvudet högt, kolten i svaj och ögonen unga på nytt. Lilla gammelmor!
  
  Det är varmt och lugnt och ljuvligt härinne. Elden brinner het och röd
  och luktar av färskt björkris, kaffepannan hänger på och de två gamla,
  som bo i kåtan, prata vänligt och frågvist om alla små detaljer, som
  möjligen ha hänt eller kunna hänt på vägen. De ha varit ett par dagar
  före oss på flyttningen och slagit läger här för att låta renarna vila
  och beta -- egentligen skulle de gått en halv mil till, men herkarna
  orkade inte. Gud välsigne kräken! tänker jag och kryper ännu närmare
  elden med en känsla av dåsigt välbehag. Vi äro inne allesammans nu, och
  en efter en komma också hundarna smygande med rädda ögon och svansarna
  mellan benen. Snart är kåtan så full av människor och djur, att det
  nästan är trängsel och snön smälter i floder från våra pälser, säpäkke
  och skor. Kvinnornas genomvåta schalar hängas till tork, de som blivit
  alltför våta om fötterna lossa skorna och breda höet framför elden,
  kaffet kokar och pratet är i gång. Det stormar, så kåtan darrar och
  gungar, och tältduken klapprar mot stängerna, som skulle den slås mitt
  itu, dörrens ribbor dunka -- ibland flyger den upp och kastas åt sidan
  och himmelens alla vilda vindar rusa in så gnistorna dansa kring
  väggarna och röken gör en blind. Till slut bindes den fast med en rem,
  och det blir en smula lugnare.
  
  Jag sitter och ser på ringen kring elden, en ring av mörkhyade kvinnor
  och män klädda i djurhudar från huvud till fot med flammande fantastiska
  färger till inslag i sömmar och band. Rött och gult och kornblått --
  tofsarna på männens mössor äro som stora röda blommor, som sommarens
  lysande pioner, kvinnornas granna luvor rama in deras fina ansikten i en
  jämn, vacker oval och de fulländat ädla, svagt bruna händerna röras med
  förnäm och säker grandezza, snabbt utan brådska. De två som äga kåtan
  äro gamla som Metusalem och fattigt klädda -- allt vittnar om armod
  förresten -- de få, skabbiga fällarna, bohaget, kåtaduken. Men kaffet är
  gott och starkt och de två kopparna, det enda av porslin som ett
  lapphushåll äger, vandra från mun till mun så fort de hinna tömmas.
  Konversationen löper lika snabbt och lätt, det skrattas och pratas
  precis som om storm och vedermödor inte funnes till, som om det ännu ej
  väntade oss oändliga, vida slätter att vandra över innan vilans timme
  äntligen ingår på allvar. Jag hör rösterna allt längre bort, ser elden
  som genom en dimma, känner bara hur kaffet värmer och mättar, lutar mig
  tillbaka mot fällarna och somnar med min svidande kind mot en hunds våta
  rygg.
  
                     *       *       *       *       *
  
  -- En halvmil till bara! säger Gate tröstande när hon väcker mig, efter
  en halvtimme. Och våt och huttrande snubblar jag ut till vandringen och
  kylan igen, ännu med sömnen i ögonen och kåtans värme i minnet. Stormen
  och snön vräka sig över oss, ännu vildare än förr, slita och brusa som
  om njutningen att plåga oss vore dubbelt stor efter den lilla stund vi
  gömt oss undan, och det är med knapp nöd vi kunna hålla oss uppe på
  benen fastän vi pressa hela tyngden av våra kroppar mot orkanens tryck.
  Sakta, sakta sätta raiderna i gång, mödosamt ta renarna ut stegen, kallt
  och vått rinner isvattnet nedför rygg och bröst igen. Några av småbarnen
  vakna och skrika ur fällarnas djup, en hundvalp gnyr ömkligt och
  hjärtskärande, och jag vandrar framåt som i dröm -- en sådan dröm som
  man kan vakna vid ibland i kväljande ångest: man går och går och tar ut
  stegen det längsta man kan i pinande brådska, men kommer ändå inte ur
  stället. Det här är verklighet, man vaknar inte, man tar ut stegen och
  flyttar fötterna rastlöst, men det är som stode man evigt stilla på
  samma punkt i det oformliga, öde grå som böljar runt omkring.
  
  En halvmil bara! Men så lång och tung, att jag börjar tro vi gått vilse
  och aldrig skall komma till raststället vid trädgränsen, där de sista
  låga små björkarna stå innan fjällens eviga snö dödar allt som vill växa
  och leva. Men den har ändå ett slut, och när jag ser Gates raid vika ur
  spåret och sluta upp tätt bredvid den föregående vet jag, att stunden
  äntligen är kommen, viker själv åt sidan och leder mina renar jämsides
  med hennes. Snart stå alla raiderna samlade i bredd -- elva stycken, men
  man ser inte mer än de allra närmaste för snön. Och nu börjas arbetet
  med frånspänning, uppsnöring av de pulkor där det nödvändigaste
  husgerådet är inpackat, kåtans uppsättning, vedhuggning och en massa
  göromål, som äro oundgängligen nödvändiga, när ett hem skall resas i
  vildmarken. Göromål, som även i vanliga fall äro mödosamma och ta lång
  tid, men som nu i denna rasande storm fordra dubbla krafter och mer än
  dubbel tid. Det går fubbligt och långsamt bara att lossa selarna med
  valna och svullna fingrar, när renarna sparka av otålighet och rasa och
  stånga så fort man kommer i deras närhet -- de vädra föda och frihet,
  och så fort de blivit lösa störta de sig över skaren med ivriga, hårda
  klövar, som snart tränga igenom den frasande skorpan och sparka snön i
  yrande moln från laven. De, som orka. Men det är många av dem, de mera
  nytämjda och ovana, som knappast orka stappla ett par steg från pulkan,
  förrän de sjunka ned och ligga som en grå, livlös massa den snön
  småningom täcker. De starka, de arbeta och skrapa, stå snart som i en
  grotta djupt nere under skaren, så man endast ser deras mörka ryggar och
  framsträckta huvuden med mular, som snappa laven snabbt och ivrigt.
  
  I detta herrans väder kan det inte bli tanke på att resa mer än en kåta,
  och man får vara glad om man lyckas få upp den. Annars har varje familj
  sin egen och isäntä -- d. ä. husfadern -- tar genast itu med
  resningsarbete så fort raiderna stannat. Nu arbeta alla på att få en
  kåta upp så fort som möjligt, männen söka fram sina snöskovlar och gå
  till verket med en iver, som tycks vara alldeles oförminskad av de
  tretton timmarnas vandring. En stor del av arbetet är redan undangjord
  av renarna, som skrapat bar en tillräckligt stor del av marken, den
  behöver bara jämnas ut en smula. Förresten är det inte lönt ens, så som
  snön vräker ned, fram med stängerna bara så det går fort. Under tiden ha
  kvinnorna snört upp husgerådspulkorna, tagit reda på sina yxor, och
  skida inåt den låga lilla skogen efter ved. Det är alltid kvinnfolkens
  göra att förse hushållet med ved, och det är minsann varken ett lätt
  eller litet arbete, när elden ska brinna från morgon till kväll utan
  avbrott. Men aldrig hör man dem knota, de tänka inte en gång på att det
  kan vara annorlunda -- det har så varit sedan urminnes tider: männen
  sköta renarna och kvinnorna sköta hemmet med allt vad därtill hör. Och
  vedhuggningen går med fart och kraft, yxan svingas så det viner och den
  blanka eggen träffar så precis där den ska, att det är ett under.
  
  Jag sitter på en pulka med händerna under den korslagda röda
  ytterschalen och ser hur arbetet skrider. Ved kan jag inte hugga ännu,
  har inte hunnit lära mig det, och något annat är det väl inte att göra
  för tillfället. Så jag sitter overksam med ryggen mot orkanen och ögonen
  på männen, som just börjat resa kåtastängerna. Snart står skelettet
  svart och fast med stormstöd ställda inuti till skydd mot orkanen, och
  nog måste himlarnas herre ta till sina allra hårdaste väder om något ska
  kunna rubbas i den luftiga byggnaden, som ser så bräcklig ut, men är så
  stadig. Nu ser jag hur Nikke och Heikka veckla ut kåtadukens ena halva
  och med slött intresse väntar jag vad de brusande vindarna ska ta sig
  till med den. Ratsch! -- där viner den ur deras händer som en väldig
  svart fana och smäller i trots. En gång till -- där ligger den nu på
  kåtastängerna, pressad tätt intill dem, och vana fingrar fästa den hårt
  och tvinga den fast. Men det står en smattrande dans på de sneda, svarta
  stängerna, och emellanåt river sig en flik lös och klatschar
  triumferande i stormen, tills den fångas och fjättras igen. Den andra
  halvan bråkar inte alls, fladdrar bara helt lugnt i lä och låter sig
  tvingas utan motspänstighet.
  
  Det känns skyddat och hemlikt inne, fastän detta "inne" ännu ingenting
  är annat än en tom vit snöfläck med sotiga vadmalsmattor omkring. Men
  snart kommer riset och gör det vita brunt, så kommer veden i mitten och
  ur den en tjock blå rök som så småningom förtunnas och färgas orangeröd
  av flammorna, så kommer järnkättingen och vattenkitteln där snön smälter
  och fräser, så kommer kaffepannan och så komma fällarna -- och allra
  sist barnen, yrvakna och frusna. De minsta grymta och smågnälla i
  komsins djup, de större krypa så långt intill elden de våga, utan att
  bränna pälsarna, och med ivriga ögon vakta de kaffepannan, som börjar
  ryka lovande ur pipen. Vi äro inne allesammans nu -- hemma! Aldrig har
  jag känt och förstått det ordet som nu, efter den vandringen, efter den
  stormen med den värkande tröttheten i kroppen. Utanför de tunna
  tygväggarna dånar orkanen, leker och drar i dem så de äro bristfärdiga,
  genom räppen virvlar snön ned på oss, och röken kommer ögonen att tåras
  och värka -- utanför är tomma, vita slätter, utan gräns och utan slut.
  De vänta oss, vi skola vandra över dem med tusen och åter tusen steg
  innan den långa, lugna sommarvilan ingår -- men vad bry oss väl de! Vad
  bryr oss väl hela världen! Ty där den egna kåtan reses, där har lappen
  sitt hem och där känner man all hemmets härliga lugn och trygghet, om
  solen skiner eller orkaner rasa.
  
  Jag är så upptagen av förunderligheten i denna känsla här mitt bland
  fjällens främmande vithet, att jag knappt märker den kaffekopp som
  räckes mig. Men efter fyra koppar ser jag klart och vaket igen, ser hur
  Elle somnat med hundvalpen i knät och händerna knäppta kring hans mjuka
  lilla ulltuss till kropp, ser hur Gate ammar den rödnästa lilla
  lappjäntan, hur Heikka tänder sin pipa, hur Pete spottar en tobaksstråle
  in i elden, hur Nikko vänder sitt våta skohö, hur -- -- --
  
  Mer minns jag inte, vet bara, som i en dröm, att en varsam hand löser
  bältet kring mitt liv, att samma varsamma hand skjuter en mjuk kudde
  under mitt huvud och breder en len fäll över mig. Sen vet jag inte mer,
  kryper bara ihop i värmen och suckar av välbehag, hör rösterna som från
  en annan värld, småler litet åt stormen, som inte kan göra mig något ont
  längre. Och min sista medvetna tanke är: i dag är det första maj!
  
  
  
  
  
  
  Det är afton, när jag vaknar igen -- det var morgon, när jag somnade;
  hela den långa natten hade vandringen gått och mina ben kännas ännu som
  blyklumpar av trötthet. I halvslummer hör jag hur stormen rasar lika
  vilt, lika brakande ursinnig och hur duken klapprar och slår. Annars
  hörs inte ett ljud, och när jag sticker huvudet ur sovsäcken ser jag
  bara ett vitt kaos av mjuka snökullar runt den tomma och kalla härden.
  Den enda levande varelse utom jag själv tycks vara en svart hund, som
  med dystert klippande öron och i tungsinta betraktelser sitter och
  huttrar i den grå kvällsdagern -- han har väl blivit sparkad ut ur någon
  varm fäll, där han försökt göra det allt för bekvämt åt sig på den
  sovandes bekostnad och känner sig nu som den mest orättvist och illa
  behandlade hund i kristenheten. Det syns på honom.
  
  -- Rill! lockar jag. Rill, tjö -- det är: "kom hit". Först tittar han på
  mig med en min, som tydligare än ord säger: "gör mig inte på ännu sämre
  humör med dåligt skämt", sedan börjar hans lilla svansstump inställsamt
  och förhoppningsfullt att röra på sig, öronen spetsas, och med
  försiktiga steg smyger han fram till mig, glider ned under min fäll och
  drar en lång, djup suck av tillfredsställelse. Jag ligger på rygg och
  ser hur snön ryker in genom räppen, känner den kyla mitt ansikte och
  mina händer, hur jag blir våt när den smälter. Men det gör ingenting nu,
  ingenting gör något nu -- jag ligger så mjukt och varmt, stormen rycker
  och sliter i kåtan, men mig når den inte, alla de vita snökullarna ligga
  så orörliga som om det inte funnos levande människor under dem, och ändå
  räknar jag ut, att det bör vara nitton eller tjugu som sova där. Med
  barnen då också naturligtvis, det är inte mer än elva vuxna. Det ryker
  en smula från en brand, som inte är riktigt släckt, en hundvalp gnyr i
  sömnen -- det börjar kännas kallt om händer och ansikte, och jag kryper
  ned i värmen igen i min sovsäck och sover tills dagen är ljus, elden
  flammar och kaffepannan kokar. Alla de vita snökullarna ha förvandlats
  till väl avskakade fällar och filtar, runt elden sitta kvinnorna och
  barnen och fyra av hundarna. Männen är ute för att se till renarna eller
  slå upp kåtorna, stormen har bedarrat och solen skiner stor och klar
  rätt ned genom räppen.
  
  Gate ser på mig och skrattar där hon sitter nedhukad vid boasson på
  emäntäs plats. Boasson är köket i en lappkåta, där alla pannor och
  grytor ha sin plats, och emäntä är värdinnan. Boasson är alltid mitt
  emot ingången och följaktligen emäntä också och hennes makt och
  härlighet inom kåtan äro obegränsade. Gate skrattar ännu mer, när hon
  räcker mig kaffekoppen och litet generad frågar jag hur länge jag sovit.
  
  -- Det är länge det! svarar hon och ger mig min klocka som jag hängt upp
  bredvid min huvudgärd. Hon var 10 i går morse när du somnade och då drog
  du henne. Nu står hon, men solen är över middag -- men du är väl snart
  död av svält, tänker jag.
  
  Men jag känner ingen hunger, endast ett obeskrivligt välbehag efter min
  långa natt -- i över ett dygn har jag sovit -- och jag stiger ur sovsäck
  och fällar och går rätt ut i solen, som skiner på snön så det värker i
  ögonen. Mitt i i den låga lilla björkskogen ligga kåtorna. De tre andra
  äro uppslagna nu och jag ser Ellekare, min lilla lapska tjänstflicka,
  komma skidande från sluttningen ovanför med ett fång golvris under armen
  och yxan blänkande i solskenet, där den sitter instucken i bältet. Och
  bältet blänker också av alla silverknappar det är prytt med, den röda
  schalen lyser och pälskolten svajar för vart steg. Luften är så
  glittrande kall och klar, himlen så ljust blå, kåtorna så sotsvarta mot
  den vita snön, fjällen så buktiga i ram kring horisonten och solen --
  solen så oändligt lysande, så ofattbart strålande att man knappt tror
  det är denna världen man lever i. Se björkarna hur deras grenar äro
  vårröda och glansiga, se röken ur räppen hur den stiger blå och tunn, se
  snön hur vit och fin -- så man knappt näns gå över den med pälssockorna,
  se renen där med huvudet lyft i ångest för hundarnas skall, hör bjällran
  som hänger om hans hals, hur den klingar genom den vita världen, se
  hundvalpen som på drumliga små ben försöker en stormgalopp, hur hans
  svarta ullkropp blir vitgnistrande av snön han rullar sig i. Se hur
  pulkorna sticka fram sina graciöst formade framstammar ur snötäcket, som
  yrt över dem, se lappen som kommer glidande på långa smala skidor, hur
  hans röda mösstofs gungar, hur hans bandprydda ben flytta sig i seg och
  smidig takt, hör yxhuggen ur skogen, känn hur livet är underbart och
  strålande, hur varje andedrag är fullhet och lycka och härlighet. Och så
  stillheten! Bakom hundarnas skall och barnens skrik, bakom renens
  bjällra och yxhuggens stålklang hör man stillheten, vet man stillheten,
  vilar man i den och lyssnar till den.
  
  Nu slår Gate dörren åt sidan och ropar några mjuka, lapska ord åt
  Ellekare, som genast slänger sin risknippa och vänder skidorna åt vårt
  håll -- och båda två gå vi in i kåtans dunkel och äta en jättemåltid
  framför den röda elden, medan hundarna sitta i ring omkring oss med
  påpassliga käftar och ögon. Gate har fyra barn, alla flickor, den äldsta
  tio år, den yngsta några månader och oftast osynlig, ehuru ingalunda
  ohörbar i den djupa och väl hopsnörda komson. De andra äro ständigt i
  rörelse, ständigt i mer eller mindre allvarligt gräl med varandra,
  ständigt glada och ständigt med en glupande aptit. Ristin är två år,
  oändligt viktig och beskäftig, Pirhanne är fyra, med ljust hår och blå,
  skälmaktiga ögon. Inker är tio och uppträder med moderlighet och
  bestämdhet mot de små. Alla äro klädda i dräkter som troget kopierats
  efter de vuxnas: bandskor, säpäkke, koltar, schalar, förkläden, bälten
  -- allt precis som de stora ha det, med undantag av mössorna, som för
  Pirhanne och Ristin ha ett mera barnsligt snitt. Deras rörelser och
  vanor äro också välgjorda kopior och ingenting kan vara mer löjligt än
  att se hur den tvååriga Ristin, som inte kan tala rent och knappt går på
  sina små ben, med oefterhärmlig värdighet spottar på fingrarna och tar
  bort ett glöd som sprakat ut på hennes kolt, kastar det på elden och
  omsorgsfullt blåser bort askan som möjligen han ha stannat kvar på
  pälsen. Eller hur hon allvarligt slår kaffe på fatet, biter av ett
  stycke socker och andäktigt sörplande och smackande dricker fatet tomt,
  tar koppen som står bredvid, skvalpar runt kaffet för att få renosten
  väl blandad, och häller fatet fullt igen. Eller hur hon jonglerar med en
  stadig, skarpslipad slidkniv, spetsar en ordentlig bit renkött på den
  och för den in i sin lilla mun med oroväckande hastighet. Eller hur hon
  med sin grövsta röst hojtar: tsu rissi! åt en näsvis hund och sparkar
  till honom med en liten straffande fot, som måste kännas som en smekning
  där den träffar -- men hunden slokar med svansen och lyder hennes:
  olkus! (ut) med en fart som lockar en till skratt i smyg. Ty hennes
  stora allvarliga ögon tillåta intet skämt med hennes person.
  
  Och Pirhanne ryter sitt: bija osa gitta! stäng dörren! med en röst som
  inte tål någon motsägelse, och som man ögonblickligen och obetingat
  lyder. Med beskäftig min torkar hon Ristins våta lilla näsa, så
  oskyldigt och moderligt, att man intet svek anar. Men det händer allt
  att Ristin uppger ett gällt nödrop ibland, och då har Pirhanne i ett
  obevakat ögonblick nupit lite för omilt i näsan eller försåtligt gripit
  tag i en av Ristins små korta bruna lockar och ryckt till en aning för
  hårt. När då Inker allvarligt tar itu med synderskan eller Gate själv
  finner sig föranlåten att ingripa, så blicka de två klarblå ögonen så
  skälmaktigt och skrattande emot dem, att förebråelserna mildras mer än
  vad nyttigt är. Jag försöker själv ibland att med stränghet tala till
  henne: voi, voi! säger jag, vastis neita! fy en sån stygg flicka du är!
  Men Pirhanne böjer bara huvudet ned mot bröstet och låter sitt ansikte
  anta ett oemotståndligt komiskt och bedjande uttryck, och så måste jag
  vända mig bort mycket fort för att inte komma på skam med ett leende. --
  Men Inker, hon är stadig och allvarlig och tioårigt värdig i sätt och
  tal. Hon leker, att hon är stor flicka, som syr mössor och stas åt sig,
  av nästan mikroskopiska lappar; hon vänder sig med avsky bort, när
  Pirhanne föreslår någon så barnslig lek som renleken (elustallat), där
  renhorn föreställa hjord och träpinnar hundar -- nej, Inker vill leka
  hushåll, vill vara emäntä med många snälla och lydiga barn omkring sig,
  vill gå bort och dricka kaffe i andra, låtsade kåtor och resonera
  högtidligt och allvarligt om förnuftiga saker. Ibland får hon Pirhanne
  med i leken, och då kan man få höra de allra mest förunderliga saker om
  man har öronen öppna och ser ointresserad ut. Det pratas och skvallras i
  noggrann efterhärmning av de vuxna; om renhjord och skosyning, om
  garvning av läder och om odugligt tjänstefolk, om vad kaffet har stigit
  och vad mjölet är uselt, om allt som rör det dagliga livet. Pirhanne
  säger de besynnerligaste saker, hon har en fantasi, som inte ens Inkers
  allvar kan hejda, och fast jag inte på långt när förstår allt, som
  ramlar ur hennes lilla mun med förbluffande fart, hör jag ändå nog för
  att fullkomligt förstå Inkers hjälplösa min. Ibland blir det gräl av och
  det slutar nästan alltid med, att Pirhanne gör en sorti, som inte är
  fullt värdig en äldre lappmatrona som njutit gästvänskap i en annan
  kåta.
  
  Dagarna gå fort i vila och den första dagen i detta läger är lika alla
  de andra i förra lägret. Det är så mycket att göra, så mycket att sköta
  så timmarna flyga bort. Skidor ska tjäras, ved huggas, våta kläder
  torkas, pulkor packas upp och packas igen; man äter, dricker kaffe,
  pratar, stickar, går på besök i kåtorna -- innan man vet ordet om är
  kvällen kommen och den stora matgrytan över elden till det största målet
  på hela dagen. Vi sitta i halvskymningen framför brasan, alla samlade
  och i väntan att märgbenen och köttet i den väldiga grytan ska bli
  färdigt och puttra slut. Heikka har varit med renarna till fjälls, och
  som vanligt rör sig samtalet uteslutande kring "ello" d. ä. hjorden.
  Varhelst två eller tre lappar äro församlade kan man vara säker om, att
  pratet är i full gång, och lika säker kan man vara, att det bara är
  renar, bete, flyttningar och väderlek, som dryftas. Och vad annat skulle
  de väl tala om, vad annat skulle de slösa sina omsorger på än det enda
  existensmedel de äga. Kriget angår dem ej, det är så långt borta och den
  enda olägenheten med det är, att mjölet och kaffet blir dyrare. Sveriges
  rikes angelägenheter ha de så litet att göra med och veta så litet om,
  böcker ha de inga annat än finska predikningar, tidningar inte heller --
  men väder och vind ha de runt om, på väder och vind beror deras
  existens, renarna leva de av och Gud är för dem renarnas Gud och
  vädrens.
  
  Heikka talar om en renko, som fött en kalv under natten, och bekymret är
  stort, att det lilla nyfödda kräket inte skall kunna leva igenom kölden
  och våren och ta sig fram med de andra till Norge. Gamlingen har kommit
  in från kåtan bredvid och samtalet är ivrigare än någonsin, då hundarna
  plötsligt börja ett vilt skällande och flyga ut med ett raseri, som om
  den vilde jägarn själv vore i antågande. Gates hand stannar, just som
  hon är i färd med att lyfta grytan av elden, Heikka tystnar i sin
  beskrivning över vajans (kons) tillstånd, Ristin stirrar förväntansfullt
  mot dörren och gamlingen sticker ut huvudet för att se vad som står på.
  
  -- Det är Nilsa, säger han, Nilsa och Sanna. Utan herkar. Och Nilsa har
  en säck på ryggen.
  
  Nilsa och Sanna äro de fattiga lappar vi gästat under stormnatten, och
  underrättelsen om deras ankomst är oväntad, ty de hade bestämt att
  stanna en vecka till på samma ställe. Som de ännu äro långt borta,
  berättar Gate för mig deras historia i korta drag -- deras enkla och
  rörande historia. Nilsa är över sjuttio år och Sanna något äldre. Båda
  voro så fattiga, att kommunen tog hand om dem och lät inackordera dem
  hos nybyggare i en finnby. De bodde i var sin ända av byn, men träffades
  ändå emellanåt och delgåvo varandra sina sorger och bedrövelser, och den
  outsägliga plåga det var för dem att på gamla dagar vara tvungna att bo
  inom fasta väggar under tjocka brädtak -- de som i alla sina dagar varit
  under himmelens stjärnor. I späda björkdungar och på öde slätter hade de
  bott, på villande fjäll och i djupa skogar, och mellan sig själva och
  stormar och regn hade de endast haft en sotig duk, och Guds himmel hade
  välvt sig över räppen. Det är inte gott att stängas in mellan väggar och
  tunga tak då, och de plågades också och ledo över måttan. Till slut stod
  de inte ut längre utan slogo tillsammans den lilla egendom de hade --
  några renar, en kåta, litet husgeråd -- och flyttade ut till de vida
  slätterna igen, till de låga björkskogarna, till stjärnorna och solen,
  till stormarna och regnen. Så gingo de till prästen för att gifta sig,
  men gubben hade barn från sitt första äktenskap, och de ville inte ge
  sin tillåtelse till detta giftermål, det kunde kanske göra att arvet
  blev mindre. Då gingo de båda gamla till prästen igen för att få råd och
  hjälp, och han var en förståndig man, som sade, att när de velat gifta
  sig men inte fått, så var inte synden deras om de bodde tillsammans. Och
  så bodde de samman i sin fattiga kåta, fröso tillsammans och hungrade
  tillsammans, men voro ändå fria, som riporna på fjällsluttningarna,
  drogo vart de behagade i världen, stolta över sin frihet och över sitt
  fattiga hem.
  
  Nu kommo de! Jag kör ut huvudet bredvid gamlingens och vaktar deras
  ankomst med ivriga blickar. Men de komma ej som jag väntat få se dem --
  med raka ryggar och glada steg, med stolta ansikten och klara ögon.
  Ånej, vad kan väl ha hänt dem? Så sakta de gå, så bedrövade deras
  ansikten äro, så brutna och böjda de vandra fram, han med en säck på
  ryggen, hon med ett knyte i handen. De ryta inte åt hundarna, som skälla
  och tjuta i ilska, det är som om de ej hörde dem ens, de höja ej huvudet
  vid vår hälsning, mumla endast till svar och slå sig tysta ned vid
  elden, hon med en suck bra lik en snyftning.
  
  Ingen säger något. Ingen frågar. Gate kastar bara mera ris på brasan och
  Heikka stoppar med fundersam min sin pipa. Så kommer förklaringen från
  Nilsa med sträv, låg röst, i enkla ord, utan bitterhet, utan
  förebråelser, endast med en oändlig, tung sorg och resignation: Strax
  efter det vi gått hände det. Man hade gått ut för att ta rätt på ännu en
  tsaggi (stödjestång), då en stormil värre än någon annan vräkte sig över
  kåtan, kastade den över ända, lekte med den, bollade med den, rev den
  sönder och samman tills snön fick den i sin makt, skymde den och täckte
  den. Fällar och husgeråd flögo för stormen och gömdes av snön. Nilsa
  hann få tag på litet bröd, Sanna på en filt -- det var allt. Men
  pulkorna kunde ej blåsa bort, och i dem fann Nilsa sin snöskovel och
  grävde en grotta under snön. Där eldade de med de vedpinnar de kunde få
  tag på och med en pulka, som höggs sönder till bränsle, och där bodde
  och svulto de i ett dygn, de två gamla som ej kunde släppa sin frihet
  för lugn och trygghet i stängda hus. När stormen var slut, grävde Nilsa
  fram vad han kunde hitta, men mycket var borta, kåtaduken i trasor och
  stängerna spridda över slätten och dolda av snön.
  
  -- Det var en svår pröving för er gamlingar, säger Heikka med allvarlig
  röst och Gate skyndar sig att sätta ett stort fat med kött framför dem.
  
  -- Ja, svarar Nilsa och suckar tungt -- ja, nog är den svår. Men det
  värsta är, att alla komma att säga, att det är för vi äro för gamla. De
  kanske inte låta oss vara kvar ute längre, vi kanske få sluta nu. Det är
  som om Sanna inte orkade längre heller.
  
  -- Voi, voi! jämrar Sanna -- att vi ä' så gamla, att vi ä' så gamla. Nog
  orkar jag, Nilsa, men vi ä' gamla. -- -- --
  
  Heikka tröstar med lugna ord, lovar hjälp och bistånd och när vi alla
  ätit, ta Sanna och Nilsa sina knyten igen -- de vilja inte stanna över
  natten utan äro nöjda med Heikkas löfte att komma till dem dagen därpå.
  Och medan nymånen lyfter sin bleka skära bakom en vit fjällkam vandra de
  båda gamla vägen hem till sin grotta igen, över öde myrar där rävarna
  tjuta och snön glimmar.
  
  
  
  
  
  
  Långsamt glider tiden fram -- men ändå snabbt på något förunderligt vis,
  fylld som den är av tusen små göromål och upplevelser. Vi vandra en
  natt, vila så i två eller tre dygn, kanske mera om vädret är dåligt och
  sedan ut i ödemarkerna igen. Alltid går marscherna på natten, då är
  föret bäst och skaren hårdast -- om dagen då solen hunnit mjuka upp den
  bär man lätt igenom och ned i den lösa snön, och det blir mödosamt att
  ta sig fram om än aldrig så kort stycke. Solen skiner både natt och dag
  nu förresten, bara några korta timmar är den borta, så rullar den upp
  igen bakom en fjällkam och lyser på snön med kall, gyllengul glans, i
  början utan värme, men med en klarhet som kommer en att undra om man
  verkligen sett solsken förr.
  
  På ett ställe lågo vi i läger en hel vecka, det var nära den stora
  renhjorden, som vi hunnit upp -- den brukar annars alltid vara långt
  före, men på grund av några för tidigt födda kalvar måste halt göras en
  tid just vid trädgränsen där födan är lättast att komma åt. Hjorden låg
  inte på mer än en halv mils avstånd, och om mornarna kommo de
  tjänstehjon, som voro lediga ned till lägret, för att vila och äta och
  bo i en ordentlig kåta några timmar. De ha ett strängt arbete,
  renvaktarna, strängt och ansvarsfullt. De ha endast en halv kåta att bo
  i, vinter och sommar lika, den är lättare att flytta än en hel, går
  fortare att ta ner så att man snabbt kan följa hjorden i brusande fart,
  när den löper från den ena betesplatsen till den andra. Men kallt blir
  det i dessa kåtor, de ge endast skydd för det allra värsta ovädret och
  ha inte en skymt av den hemtrevnad som är så betagande i de stora
  kåtorna. Tre, fyra bo de tillsammans, vanligen två drängar och två
  tjänstflickor och deras vakttjänstgöring varar för var och en ett dygn.
  Ständigt runt, runt om hjorden måste vaktaren löpa och efter honom
  hunden -- ständigt måste han ha alla sinnen spända, ständigt vet han
  farorna lura. Några minuters slappnat aktgivande, och hjorden kan vara
  spridd för alla himmelens vindar, järv, varg och lo kunna hänga sina
  offer i strupen och skadan bli större än någon kan räkna. Tjugufyra
  timmar i ständig rörelse, då och då till tröst en kaffetår kokad på
  elden i kåtan, några tuggor torrt kött och stelfruset ojäst rågbröd, det
  är allt som bjuds. Och när de tjugufyra timmarna äro slut blir det
  vaktbyte. Den avlöste äter, dricker, värmer sig framför elden, rullar
  upp de iskalla fällarna, kryper ned med filten dragen högt över huvudet
  och sover den dödströttes sömn i långa tunga andedrag. För att nästa
  dygn, eller i bästa fall det tredje åter ränna kring hjorden med
  vaksamma ögon och alla sinnen på spänn. Lasson ligger lindad kring
  axlarna, alltid färdig till användning, knivarna glida lätt i slidorna,
  skarpslipat är stålet de äro gjorda av.
  
  Gates piga hette Anne, och en starkare och gladare jänta har väl aldrig
  trätt foten i ett par skidvidjor. Hon kom susande nedför fjällbranterna
  mot kåtan så kolten stod rätt ut av det starka luftdraget, hennes
  ansikte var så svartbrunt av sol och snö, att det var nästan lika mörkt
  som hennes blanka, svarta hår, ögonen voro bruna och stora, fulla av den
  mest tindrande livsglädje och den ständigt pratande och leende munnen
  visade de vitaste tänder. Alltid var hon glad -- om hon kom i en snöyra
  så skidorna knappt gick att flytta, eller om solen sken så det sved i
  ögonen -- lika skrattande hälsade hon sitt: boris! lika muntert logo
  hennes ögon, och den långa vaknatt hon hade bakom sig tycktes inte
  bekomma henne ett smul. Som en hök slog hon ned på allt som glänste
  grant och blankt, ögonen fingo ett trånande uttryck och händerna
  sträcktes med en nästan omedveten gest efter det. Såg hon en vacker,
  brokig mössa tog hon den utan krus från ägarinnans huvud, strök snabbt
  av sin egen, vars hakband sällan voro knutna, och provade ögonblickligen
  den nyfunna klenoden. Ur barmfickans djup uppfiskades en spegeldosa och
  med en min av obeskrivlig förtjusning skådade hon sin bild däri. I
  småbitar, ty hela hennes ansikte rymdes ingalunda på en gång i det
  minimala glaset. När emäntä var inne i kåtan vågade hon sig inte på
  spegeln -- alltför uppenbar fåfänga strider mot religionens bud och Gate
  var varmt religiös -- då provade hon bara och frågade, om det var fint.
  Och så pratade hon, pratade, pratade i ett enda hastigt gående om allt
  mellan himmel och jord, som föll henne i sinnet. Hon hade en käresta
  också, men han var dräng i Norge, långt norrut, och det var
  utomordentligt viktiga stunder då brev skulle skrivas till honom. Det
  gick inte på en gång det inte, och inte flög pennan över papperet heller
  precis. Långsamt och med oändlig möda formades bokstav efter bokstav,
  tungan hade hon stuckit ett stycke utanför munnen och tänderna beto i
  hop över den, ibland stånkade hon och torkade svettdropparna ur pannan,
  och så skrev hon vidare. När det blev för besvärligt bad hon Ellekare om
  hjälp, och då sutto de båda nedhukade på risgolvet med huvudena tätt
  ihop över papperet under viskande överläggningar och mycket fnissande.
  Ellekare var slängd i att skriva, hon hade gått i Lannavaara lappskola i
  många år och kunde både svenska och finska och lapska lika flytande.
  Brev skrivas alltid på finska, lappar emellan, fastän de använda lapskan
  i talspråk. Men de kunna inte uttrycka sig på sitt eget modersmål i
  skrift, de veta inte hur det stavas, känna inte igen det om de se det
  skrivet och kunna ofta inte en gång läsa det i tryck. Finska är lättare,
  den har inte så många besvärliga ljud, som i lapskan endast kunna
  betecknas på fonetisk väg, den skrives som den talas, och de flesta
  lappar läsa en finsk bok utan stor svårighet.
  
  Därför avfattades också Annes brev på finska. Men fastän det var ett
  kärleksbrev så användes inte ordet älska en enda gång, vilket visst
  väckte Ellekares ogillande, ty ett litet stilla tystlåtet gräl utspann
  sig om ordet rakastan -- jag älskar. Men Anne var bestämd och gav sig
  inte, och rakastan uteslöts. Tre gånger kom Anne hem innan det viktiga
  brevet blev färdigt, då förseglades det noggrant, och jag ombads att
  skriva den långa utanskriften. Vilket jag ock gjorde med min skönaste
  stil till Annes stora belåtenhet. Det var sista kvällen hon var hos oss
  på flera veckor, ty kvällen därpå skulle vi flytta, och innan hon
  dansade åstad till fjälls bad hon mig ta ett riktigt "tsappis porträhta"
  -- vackert porträtt -- av henne med den svarta dosan jag hade, så skulle
  hon skicka det till Nila. Det lovade jag, och hon skrudade sig i sin
  finaste kyrkstass för den ändan: en strålande silkeduk med breda fransar
  lades om halsen, nyaste mössan med veckad vit spets sattes på, ett brett
  knappklätt bälte spändes löst om livet, banden kring anklarna drogos åt
  om möjligt ännu hårdare, de okammade hårtestarna strökos omsorgsfullt ur
  pannan och Anne var redo. Efter mycket fnitter blev äntligen plåten
  tagen, och sedan hon uttalat sin obegränsade och skrattfyllda tacksamhet
  tog hon av sig stassen och rände till fjälls så snön rök om skidorna.
  
  -- Hon är snäll, men hon är inte kristen, sade Ellekare med djupt allvar
  i stämman, när Anne försvunnit bakom den första fjällavsatsen.
  
  -- Är du kristen du då?
  
  -- Ja nog ä jag det nog.
  
  -- Varför är du mer kristen än Anne?
  
  -- Hon är så fåfäng och pratar så mycket dumt å det får man då aldrig i
  världen göra om man ä kristen.
  
  -- Men det gör då du också precis lika mycket. Och fåfäng! Du har ju så
  många pärlband om halsen så du får inte rum med fler.
  
  -- Och så sjunger hon djävulens sånger, fortsatte Ellekare utan att
  vidare gå in på fåfängan.
  
  -- Vad är djävulens sånger för något? Hur sjunger hon då?
  
  Ellekare ser rådlös ut. Att tjäna hos en människa, som inte en gång vet
  vad djävulens sånger är! Vart ska det ta vägen?
  
  -- Ä du inte kristen? frågar hon med all världens undran avspeglad i
  sina bruna ögon. Eller tror du inte att det är djävulens sång, som hon
  sjunger däruppe på branten nu?
  
  Det hörs en lång klar stark ton uppifrån fjället åt det håll där Anne
  försvann, en till, mera mild och svag, ännu en, ännu en, sen blir det
  tyst. Men de tre, fyra tonerna smälta samman till en harmoni, som på ett
  förunderligt sätt ger all den kalla och tysta vitheten omkring oss, inte
  mer än fyra toner och ändå komma de en att känna fjällens höghet, snöns
  vithet, tystnaden. Jag ser på Ellekare och hennes ansikte är fullt av
  strängt ogillande.
  
  -- Men kära, säger jag, är _det_ djävulens sångkonst! Då önskar jag att
  jag kunde den.
  
  -- Du får inte säga så, det är farligt och syndigt. Tänk om en predikant
  hörde dig, då finge du allt höra hur stor synd det är att sjunga sådant,
  och säga sådant. Förresten var det Jonsa Karens joik hon sjöng.
  
  -- Det kan inte vara synd Ellekare, att joika. Om man joikar om hur blå
  himlen är, hur vit snön lyser, hur solen skiner, hur vacker hela Guds
  värld är, så kan det väl inte vara synd. Tror du inte att Gud tycker det
  är riktigt roligt att höra på i stället?
  
  -- Men ingen kristen får joika, det har predikanterna sagt och de vet
  nog vad som är synd eller inte. När du inte tycker det är synd, så är
  det för att djävulen talar i ditt hjärta. Och han talar nog i Annes
  hjärta också. Hon är ingen kristen, men när predikanten kommer i sommar
  så blir hon kanske. Hon blev det förra sommaren, det vet jag då, men hon
  har glömt det igen, för hon vart det inte riktigt med hjärtat.
  
  -- Visst är hon väl kristen, Ellekare lilla. Hon är väl döpt som många
  andra, hon är nog konfirmerad också tänker jag?
  
  -- Ja men för det blir man inte kristen. Det ska du inte tro.
  
  -- O, Læstadius! tänker jag. Din makt varar utöver det ändliga. Ett
  halvt århundrade efter din död är du den ende, sanne profeten, vars lära
  -- fritt tolkad av ditt ords förkunnare -- är heligare för ditt folk än
  Guds egen profets. Din stränga, tuktande lära, som vill göra all jordens
  glädje till synd.
  
  Och utan ett ord mera till Ellekare, som står eldad av predikonitets
  ande, går jag in i Gammel-Elles kåta för att dricka kaffe och leka med
  den svarta lilla hundvalpen. Därinne sitter Marge, gamlingens dotter,
  och i sin famn har hon sitt yngsta barn, en halvårsgammal liten flicka,
  som gnäller och kvider och vrider huvudet otåligt undan moderns bara
  bröst.
  
  -- Inte vill hon äta heller, säger Marge bedrövat till Elle, och skriker
  gör hon för jämnan. Vad kan det vara, som hon har fått i kinden. Kan du
  säga? frågar hon mig och visar fram Inker-Annas lilla kind, som på ena
  sidan är svullen och röd och ful.
  
  Jag tar på den -- den är hård och het och tydligen mycket öm, för
  Inker-Anna häver upp ett hickande tjut och fäktar med små, små händer i
  vild förtvivlan.
  
  Det är väl en böld, tänker jag för mig själv och ordinerar varma grötar
  när vi ligga i läger och sedan schalar omkring huvudet på flyttningarna,
  så att inget drag ska komma åt kinden.
  
  -- Ja, svarar Marge oroligt. Är det farligt tror du? Dör hon?
  
  Hennes ögon äro så bönfallande och förtvivlade, att jag knappt kan möta
  dem fast jag visst inte tror, att det är någon fara med flickan, utan
  söker ta på mig den säkraste och karskaste doktorsmin jag kan, och
  svarar med trygg röst:
  
  -- Visst inte! Lägg bara grötar på ofta -- pia podji dauja niera nala.
  
  -- Ja, ja! svarar Marge och lutar sig med ett lyckligt leende över den
  lilla kvidande tösen, far smekande med sin mun över det smala lilla
  ansiktet och mumlar de ömmaste ord med den ömmaste röst. Så värdiga och
  behärskade som de annars äro, lappkvinnorna -- så tröga till allt vad
  känsloutbrott heter, att man ibland nästan undrar om inte deras hjärta
  är av is -- mot sina barn förmå de inte hålla ömheten dold djupast i
  sina sinnen, inför dem kunna de ej dölja sin oändliga kärlek. Den lyser
  fram i deras ögon, i deras händers mjuka grepp, den hörs i rösten, som
  får en så mild och varm klang och i orden som falla så milda och vackra,
  när en mor, som Marge nu, lutar sig över sitt lilla barn och trycker det
  intill sig. Aldrig har jag sett en moderskärlek så stark som i dessa små
  vildmarkshem, aldrig hört mildare röster, sett ljuvare blickar.
  
  Dagen därpå kommer Marge till mig tidigt på morgonen och Inker-Anna har
  hon med sig.
  
  -- Nå? frågar jag. Har du haft grötar på?
  
  -- Ja då, men inte är hon bättre.
  
  -- Får jag se! ber jag och lindar schalen från flickans huvud. Omknuten
  med en smutsig halsduk ligger där litet kall gröt, och kinden är precis
  lika svullen och hård och röd.
  
  -- När lade du på den här gröten?
  
  -- I går kväll.
  
  -- Men du skulle ju lägga på ofta, sade jag dig.
  
  -- Ja men sen var det ju natt och då måste jag sova och kunde inte koka
  gröt.
  
  -- Ja, bryr du dig mer om nattsömn än din flickas liv, säger jag
  förargad, då är det ingenting att göra åt saken.
  
  Det var grymt sagt, och jag ångrade mig också genast, men det lät så
  likgiltigt det hon svarat mig, att jag inte brydde mig om att väga
  orden. Men Marge blev så vit, som snön utanför dörren, hennes ögon blevo
  svarta av ångest och med en röst, som var låg och hes, sade hon:
  
  -- Dör hon nu, för att jag sov?
  
  -- Nej nej, hon dör visst inte Marge -- jag blev bara ond på dig för att
  du inte förstod hur viktigt det var, att du skötte henne väl nu, när det
  är kallt om nätterna och kinden ska ha det så varmt. Men gå nu genast
  hem, så ska jag komma om en stund och hjälpa dig.
  
  Ellekare är tolk, ty ännu kan jag inte säga så många och så svåra ord på
  lapska som det här samtalet fordrar, och när hon slutat mitt anförande
  reser sig Marge snabbt och försvinner genom oksan (dörren), som om livet
  hängde på hur fort hon kom hem. Tillsammans lägga vi sedan gröt på
  Inker-Anna, som lugn och nöjd somnar så fort det varma tagit bort de
  häftigaste smärtorna. Under dagens lopp byter Marge var timme gröten,
  och när männen gå att hämta renarna från hjorden sticker Nikko in sitt
  svarta huvud i vår kåta och lägger ett stort stycke torrkött i mitt knä,
  där jag sitter och stickar. Och så nickar han med ett vänligt grin och
  går igen utan ett ord.
  
  -- Han tackar för Inker-Anna, säger Ellekare och väger med belåten min
  renbogen i sin hand. Det här blir bra i vårt hushåll det!
  
  Ellekare och jag bo nämligen endast nu under flyttningen i Gates och
  Heikkas kåta, vi äro inackorderade hos dem, men när vi väl hunnit fram
  till sommarvistet får jag min egen kåta -- skolkåtan -- och mitt eget
  hushåll. Det är därför Ellekare så förtjust låter köttstycket gunga i
  handen, då vet hon, att det finns mat åtminstone den första tiden -- hon
  har tydligen intet som helst förtroende för de matförråd jag medför i
  mina fem fullastade pulkor.
  
  -- Lägg det i första pulkan, Ellekare, säger jag, så kan vi äta av det
  på vandringen i natt om vi bli hungriga.
  
  -- Ja det vore nog mycke bra, nickar Ellekare gillande och ser på mig
  med en blick, som kan tydas: Du är kanske inte så dum ändå, som jag
  trodde. Fast kristen är du inte!
  
  Och så går hon ut med köttet och tar sedan itu med packningen av de
  saker vi haft uppe under vilodagarna. Gate är redan i full gång med
  förberedelserna till flyttningen, och det dröjer väl heller inte så
  länge förrän männen komma åter med herkarna.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Den sista raiden är färdig, och sakta börjar färden västerut. Vi ha en
  mycket lång vandring framför oss denna gång, avståndet mellan trädgräns
  till trädgräns över högfjället måste tas i två marscher, och som den
  sträckan inte kan beräknas till mindre än sex mil, få vi nog gå minst
  ett halvt dygn i taget för att hinna, ty så sakta som renarna nu skrida
  fram och så tungt som föret är med flera tums nyfallen snö ovanpå skaren
  tar tre mil en rundlig tid. Det är av den allra största vikt, att vägen
  kan tas i två marscher för vedens skull. På högfjället växer inte ett
  strå en gång, och man är uteslutande hänvisad till det björkris man fört
  med sig från trädgränsen. Tar det slut har man inget annat att göra än
  att frysa, och det händer heller inte så sällan att man gör har Gate
  berättat mig, ty pulkorna äro redan förut tungt nog lastade, och därför
  kan man endast ta med sig det minsta möjliga kvantum ved.
  
  Så vandra vi då och hoppas på vackert väder. Uppåt, uppåt bär det nu i
  långsträckt, sugande sluttning, saktare än vanligt trampa renarna fram,
  det knarrar och skriker under pulkorna och skidorna glida trögt.
  Gamlingen går först, sen kommer Elle, sen Marge, sen Nikko, sen hela den
  långa svarta raden av pulkor, människor och djur. Hundarna lufsa
  slokörade efter, och allting är så tyst, att pulkornas knarrande blir
  till ett stort och nästan outhärdligt buller. Alla gå i sina egna
  tankar, se så sorgsna ut som om tunga bedrövelser väntade dem, och ingen
  ler och hojtar som alltid annars på våra flyttningar. Är det den blygrå
  himlen, som gör dem oroliga, är det vinden, som börjar blåsa kall, eller
  är det något annat, något som jag aldrig kan gissa, aldrig får veta
  kanske? Det är som om vi hade lik i raiden, tänker jag för mig själv och
  minns i samma ögonblick en ohygglig historia som Ellekare berättat mig,
  om en flyttning, då hon var med och en ung flicka dog.
  
  -- Hon var den vackraste flickan i byn, sade Ellekare, men hon var inte
  kristen. Hon joikade och var mycket fåfäng och tyckte inte om att
  arbeta. Men vacker var hon och glad jämt. Hon skulle gifta sig med en
  pojke i samma by, och han var också med på flyttningen. En kväll blev
  hon förskräckligt sjuk, men fastän hon skrek så det hördes över hela
  lägret, så fick ändå ingen gå in i kåtan för hennes mor, som höll igen
  oksan och sade, att ingen hjälp behövdes. Och då var ändå den utav alla
  lappkvinnor som är bästa läkaren framme vid kåtan och ville gå in. Nej!
  sa Marja, hon behöver ingen hjälp. Men flickan hon låg där inne och
  skrek så förfärligt att man knappt kunde stanna i lägret. Om natten dog
  hon, och Marja lade henne i den finaste pulkan och risade tätt över
  henne. På kvällen skulle vi flytta vidare -- det var på våren det här --
  och vi skulle gå en krok så vi kom förbi de dödas ö som låg i en stor
  norsk sjö, och där skulle pulkan med liket sättas, tills vi kom förbi på
  hösten igen. Då skulle det tas med och begravas i vigd jord vid
  Andersmässan. Men vi hade inte gått långt stycke, förrän Per, det var
  hennes käresta, började slå ikring sig med händerna och skrika och
  springa från raid och allt. Alldeles vit var han i ansiktet och ögonen
  så skrämda som en renkalvs när lasson tar modern.
  
  -- Kom inte! skrek han. Kom inte hit! Tror du inte jag ser dig, ditt --
  -- och så svor han och sa stygga ord. Gå inte bakom ryggen på mig, skrek
  han, gå åtminstone bredvid mig. Till helvete kommer du, till helvete
  kommer du! Och så skrattade han och slog med armarna omkring sig. Ligg
  stilla i din pulka, spring inte efter mig! Se nu hur du skrattar -- kan
  du skratta du som inte får nån salighet. Och så tog han sig med båda
  händer om huvudet och sprang igen. Marja, hon blev nästan skrämd från
  vettet och allesammans kände vi det allt förskräckligt, mest därför att
  han svor och sade så stygga ord. Pulkan med liket gick i den allra sista
  raiden, och en vit ren drog den, och Marja hade satt på honom flickans
  brudseltyg som hon hållit på att sy just innan hon dog. De voro röda och
  gula och blå och hade mycket stass på, för den flickan var alltid så
  mycket för allt som var fint, så nog skulle hennes brudsele vara finare
  än någon annans. Inte kunde hon väl tänka, att hon skulle ha den första
  gången när hon drogs som lik. Per han vände sig också om och såg på
  pulkan. Gå tillbaka och lägg dig! skrek han igen. Jag har inget ont
  gjort dig, men nog vet jag vad du har gjort mig, ditt -- -- och så sa
  han något fult igen. Men då gick en av de äldre männen fram till honom,
  en mycket from och kristen lapp: Bed i stället, du Per, sa han och tog
  honom i armen. Bed att Gud hjälper både dig och henne innan ni båda för
  evig tid får brinna i helvetets eld. Och Per blev alldeles stilla, som
  ett litet barn alldeles. Och han bad Fader vår och alla bådo vi med. Och
  medan vi bådo steg solen upp och det ondas makt var bruten. Sedan gick
  Per bort till sin raid igen, och utan att något vidare hände kom vi fram
  till de dödas ö. Och där lyfte Per själv pulkan upp i ett högt träd och
  ingen kunde veta hur han fick så stark en kraft, att han kunde orka
  lyfta det ensam, som annars är två mäns börda.
  
  På detta går jag och tänker och minns fler och fler hårresande detaljer
  från Ellekares berättelse, då jag hör ett lågt rop från Gate och ser
  hennes hand peka framåt mot raiden. Och så skrattar hon så klingande att
  det är omöjligt att inte instämma redan innan man vet orsaken. Men den
  får jag snart nog klar för mig och något mer löjeväckande än den syn jag
  ser, kan jag knappt tänka mig. Främst i täten går gamlingen med värdiga,
  avmätta steg, hans korta kolt vippar och de långa lockarna flyga för
  vinden, över axeln ligger repet som leder första renen, efter renen
  släpar pulkan -- sen finns det inget mer. Av någon anledning har renen
  numro två slitit tömmen, som band honom vid den föregående pulkans
  bakstam, naturligtvis stannat och med honom alla de andra i den raiden.
  Utom den första, som ledd av gamlingen, stilla och utan protest skrider
  fram. Gamlingen märker rakt ingenting, han känner, att allting går
  stilla och jämt, att renen följer utan möda, att alltså hela raiden är i
  god ordning -- och så glider han majestätiskt vidare, nöjd och belåten
  att inte ha något extra besvär. Elle har inte hojtat på honom, annars
  brukar alltid den som går näst bakom ge alarm, om han märker en oreda,
  som ledaren kanske inte känner genast. Men Elle fnissade endast tyst och
  gjorde ett tecken åt en av sönerna att ta hand om den övergivna raiden,
  vilket denne också skrattande gjorde. Och där gick nu Nikke sin stolta
  gång i absolut ovetenhet om hur löjlig han tog sig ut med sin enda ren
  och sin enda pulka. Vi tillbringade alla en nästan farligt glad timme
  innan Nikke upptäckte attentatet. Vid den tidpunkten voro vi alla så
  matta av undertryckt skratt att vi knappt orkade ta oss fram, och Nikkes
  min, när han kastade en blick bakåt för att granska sin långa ståtliga
  raid och endast fann en ren och en pulka, var något så obeskrivligt, att
  den nästan tog andan ifrån oss. Ond blev han inte, för det var ju
  uteslutande hans eget fel, att han gått så länge utan att se till
  raiden, men gränslöst skamsen såg han ut. Och sen gick han nästan
  baklänges i sin ängslan att det skulle gå på samma sätt en gång till.
  
  I vår allmänna munterhet ha vi knappt märkt att snön börjat falla allt
  tätare och att vinden virvlar om med den i vild fart. Vi ha den i ryggen
  och därför känns den inte så svår, men renarna få allt tyngre att dra
  och snart faller en, om en stund ännu en, och det blir tydligt att vi
  snart måste slå läger för att invänta bättre väder.
  
  -- Det varar inte länge det här, säger Heikka och håller handen upp i
  luften för att känna på vindens styrka, men vi måste nog stanna ändå.
  
  Det är bedrövligt, men nöden har ingen lag. Snön far redan i täta moln
  och pulkorna stå knappt till att rubba ur sitt läge. Så slå vi läger
  igen efter endast fyra timmars vandring, och det tas litet av den
  dyrbara veden till ett kaffekok. För övrigt äta vi torrskaffning och
  krypa så snart som möjligt ned i fällarna för att sova och glömma kölden
  och stormen utanför. -- På morgonen skiner solen igen och männen gå
  redan tidigt att söka herkarna så att vi snart ska komma i väg. Litet
  kaffe igen och några skivor halstrat torrkött, sen slocknar elden och vi
  huttra i kylan, som redan börjar kännas aftonvass.
  
  En ny färd begynner; långa kalla klara mil vandra vi, och efter tolv
  timmar äro vi framme vid den plats som är utsedd för vila i ett dygn.
  Medan kåtorna slås upp inspekteras vedförråden av kvinnorna, som komma
  till det glädjande resultatet, att vi kunna få riktiga brasor och inte
  behöva frysa. Likväl handskas man försiktigt med de dyrbara kvistarna,
  och när kaffet druckits och alla ätit sig mätta släcks elden -- man kan
  aldrig veta vad fjällen ha för väder i beredskap! ånej, man kan aldrig
  veta!
  
  När jag vaknar fram mot kvällen är det snöstorm igen. Rasande, tjutande
  snöstorm, så hela kåtan darrar. En liten ynklig eld lever ett tynande
  liv med mycken rök. Anne-Marja skriker i komson, Ristin sitter butter
  och sur med tummen i munnen och Pirhannes blå ögon ha mistat all sin
  muntra skälmskhet. Heikka täljer på en hornsked, hans ansikte är
  allvarligt, och när han ser min frågande blick skakar han bara på
  huvudet.
  
  -- Stygvejr nu. Flytje går int i natt och int i mora heller. Vi lätt bli
  här tils stygvejr ä över.
  
  -- Men veden -- den tar väl alldeles slut?
  
  -- Vi får spara och frysa när vi inte behöver koka mat, faller Gate in.
  Det är inte annat att göra.
  
  Gud så vi fröso! I fyra dygn blevo vi liggande där, mitt ute på
  högfjället. Jag sov mest, nedkrupen i fällarna, och så gjorde de andra.
  Men ändå fröso vi så ansiktena voro blå och händerna skakade, så vi
  knappt kunde hålla koppen, när vi då och då ljummade upp lite vatten och
  kaffe att värma oss med. Ända till tredje kvällen räckte den ved vi haft
  med från trädgränsen, men då lade Gate de sista små pinnarna under
  kitteln och Heikka såg ännu allvarligare ut.
  
  -- Blir det inte flyttväder i morgon heller, sade han, så får vi väl
  göra som för två år sedan, Gate.
  
  -- Ja, ja, svarar Gate och suckar. Men vi har det bättre nu ändå,
  Heikka.
  
  -- Hur var det då, om det kunde vara värre? frågar jag och sträcker
  händerna mot elden för att fånga litet av den svaga värmen.
  
  -- Jag fick Ristin då, svarar Gate långt borta i tankar, och så får jag
  höra en historia, som kommer mig att glömma våra små svårigheter nu och
  endast tänka på det elände, som då var före. Det blev samma väder den
  gången: snöyra och storm, knappt var det med veden. Så blev Gate sjuk i
  barnsnöd, svårt sjuk, så sjuk, att det såg ut som om både hon och det
  ofödda barnet skulle dö. Gammel-Elle var barnmorska, och svårare arbete
  har hon aldrig haft. Två män rullade och kastade Gate på en filt under
  de svåraste värkarna -- det är det enda medlet att något lindra
  plågorna, förklarar Gate -- och i två tre dygn varade förlossningen.
  Under den tiden måste elden ständigt brinna, annars hade hon väl dött av
  kölden om inte annat, och för att få bränsle höggos både pulkor och
  kåtastänger till ved. På fjärde dagen saktade ovädret, så att Heikka och
  en till kunde skida tillbaka till trädgränsen efter ved, och samma dags
  morgon föddes Ristin till världen. Och kvällen därpå gick färden igen,
  med ett kvidande litet liv bäddat i framstammen av en pulka och en blek
  ung kvinna sittande bakom. En annan ledde hennes raid, ett par pulkor
  och kåtastänger hade förlorats, en ny människa hade börjat sin
  besvärliga jordevandring -- det var ingenting mer med det. Att det var
  kallt så det dansade små blå stjärnor i luften brydde ingen sig om,
  kölden kommer och går, den rår man inte över, det blir ju sommar och
  värme en gång också!
  
  Gate berättar sin historia med en röst, som är fullkomligt lugn och
  lidelsefri, som om hon talade om en annan människa den hon knappt
  känner. Från gamlingens kåta hörs en yxa i starka hugg och Heikka
  nickar: "Nu tar gamlingen en pulka! Men jag väntar allt ändå till i
  morgon." Och det gör han klokt i, ty äntligen på fjärde dagen tystnar
  stormen, slutar snön att yra och solen skymtar dimmigt bakom molnen. Ett
  par kåtastänger får sörja för elden den dagen, alltid räcker det till
  några kaffetårar och lite halstrad sursik. Nu när man vet att vandringen
  förestår är alla tråkigheter så lätta att bära.
  
  Medan vi vänta på männen och renarna går jag över till Marge, för att
  höra hur det är med Inker-Anna. Det har inte kunnat bli så tätt med de
  varma grötarna nu, men kinden är i alla fall mjukare och börjar skifta i
  grönt och gult. Hon både äter och dricker och sover rätt lugnt, så Marge
  är glad och nöjd igen och anser all fara över.
  
  -- När det nu går hål på bölden så ska du säga till mig, kommenderar
  jag.
  
  -- Ja, säger Marge, men ska jag inte ta hål på den?
  
  -- Nej det får du inte göra. På inga villkor. Lägg många schalar om nu
  under flyttningen.
  
  Renarnas klockor höras långt bortifrån, och jag skyndar hem till Gates
  kåta för att hjälpa till med nedtagningen. En timme under ivrigt och
  ansträngande arbete, som gör en varm för första gången på många dygn --
  och så äro vi på väg igen. Den näst sista vandringen innan den stora
  sommarvilan kommer.
  
  
  
  
  
  
  Äntligen ha vi hunnit till sista raststället och en härlig, veckolång
  vila väntar nedanför fjället Tsoutso. Högt och väldigt reser det sig
  ovanför våra små kåtor och sträcker sin vassa rygg så långt upp i
  himlen, att den döljes av moln för våra jordiska stackars blickar, som
  hädiskt höjas mot de glimmande vita branterna. Kommer man upp på det
  fjällets topp och vädret är klart så kan man se till Soppero, den lilla
  nybyggarbyn, som ligger mitt i en oändlig sandöken, ja ända till Kiruna
  om man har en stark kikare, och följa hela den väg, som vi behövt veckor
  för att tillryggalägga. En lugn solig dag med en sakta vind sydostifrån
  förnimma vi till och med ett svagt dån, som upprepas flera gånger under
  dagens lopp.
  
  -- Det är elden från berget! säger Nikke. Nu få vi klart väder länge,
  när den hörs ända hit.
  
  Elden från berget! Sprängskotten från Kiruna gruvor, som höras hit alla
  de långa milen! Vad det känns underligt att förnimma bullret från
  världen och människornas arbete härute i den tysta och döda vildmarken,
  där man redan hunnit glömma, att det finns något annat liv bortom den
  krans av fjäll, som stå runt horisonten och stänga ute alla tankar, allt
  medvetande om ett liv som inte är detta. Man ser solen gå upp och ner,
  ser månen hänga blek och bortglömd i den vita natten, hör riporna kuttra
  och locka på fjällbranterna, hör en rens klocka tona länge och milt i
  tystnaden, och man tycker, att annorlunda får livet inte vara om det ska
  kunna levas. När solen går ned på natten sätter man skidorna på, hänger
  yxan i bältet, tar snarklykorna i handen och snarorna om halsen och
  ränner uppåt stupen för att gillra snarorna. En kniv dinglar vid var
  höft, skidstaven frasar mot snön med klang som av stål, himlen är full
  av rosiga moln, som sakta fara mot öster, runt om står en kall och klar
  vårluft och riporna kuttra förälskat i snåren. Kan livet vara vackrare,
  fullare än man lever det en sådan natt, vad bryr en människor och buller
  och all världens fåfänglighet, hur kan man orka tänka på vad som finns
  bortom fjällens allvarliga rand! Det finns intet bortom, det finns inga
  andra människor än det starka, smidiga vildmarksfolket, som bor i de
  svarta små kåtorna därnedanför den sista fjällbranten, ingen annan värld
  än denna vita, ingen annan himmel än denna rosenröda, ingen annan måne
  än den bleka bukten där i norr.
  
  Gud vet hur man blir häruppe i ensamheten på fjället, men det känns
  nästan som vore det en svår synd man redde sig till, när man börjar
  hugga ris och laga till snarorna. Inte kan det väl vara synd att fånga
  en ripa, när man behöver den till mat, inte kan det väl vara en orätt
  man begår, när man gillrar en snara så försåtligt, att inte ens det
  skarpaste ripöga ska kunna se var den är lagd. Inte tyckte Heikka det
  var synd, när han lärde ut konsten häromdagen och visade, hur riset ska
  huggas och sättas i häckar så att bara en liten glugg blir fri och
  farbar mitt i ett busksnår. Och att just i den gluggen gillra upp snaran
  -- är det alltför slugt och fult gjort för att det ska kunna ha någon
  välsignelse med sig? Jag vet inte, det känns som när man gör något
  orätt, men det kan ändå inte vara riktigt mycket synd. Det blir bara en
  eller två ripor mindre som locka och ropa varann i nätterna, det blir
  lite tystare bara, det är det hela. Och snara på snara gillras och lagas
  till med mycket arbete och besvär -- de måste vara på sina platser innan
  solen går upp och det är inte lång stund till dess. Men det blir färdigt
  någon gång det också och sen går den susande farten nedför. Ho! så
  skidorna slinta på den isglatta skaren, farten blir farligt snabb och
  ibland stupar man utför en lömsk tvärbrant, som i det villande
  nattljuset ser ut som den oskyldigaste, lätta lilla sluttning. Då gäller
  det att stå stadigt på benen, att inte fäkta i luften och ge upp alla
  möjligheter till ett ärofullt nedslag -- det _kan_ gå om man tar saken
  kallt. Men oftast blir det för den, som är ovan, en hissnande
  kullerbytta och ett blodigt ansikte, ty skaren smeker inte med lena
  händer så här års. Upp igen bara och skratta åt skråmorna, de svida
  mindre då, och sen utför igen med samma hetsiga, galna fart. Den sista
  biten är långsluttande, där står man stadigt och utan ängslan, där
  flyger man snabbare än fågeln och svänger fram mot kåtan så det sjunger
  om öronen.
  
  Inne sova de redan, en del under rahkas -- små extra sovtält av lärft,
  som spänns upp mellan kåtastängerna -- en del bara med filten dragen
  över huvudet. Jag ser Heikkas mösstofs sticka fram under en fäll --
  sovande eller vakande har en lapp alltid mössan på, endast när han äter
  stryker han den av huvudet -- och bredvid mösstofsen ligger Rill, som
  med ett skarpt bjäfs rusar emot mig, när jag lyfter undan oksan. De
  andra hundarna stämma in, och ett ögonblick är det ett ohyggligt väsen,
  men några ilskna ord från Heikka komma dem att skamsna krypa in bland
  fällarna igen, och tystnaden sänker sig på nytt över kåtan. Endast Gate
  är vaken, hon sticker huvudet ut ur rahkasen och ler mot mig med
  sömnklippande ögon.
  
  -- Är du hemma nu? säger hon vänligt. Gör upp eld och få dig lite kaffe.
  Torrköttet ligger i laukon.
  
  Så drar hon in huvudet igen. Ristin, som hon har bredvid sig ger upp en
  jämrande suck, sen blir allt tyst som förut, endast riset rasslar, när
  jag drar ihop det till eld, svavelstickan fräser och den stickande blå
  lågan fladdrar med frän lukt, nävern kröker sig som i vilda smärtor, när
  eldtungorna slicka den, och när riset tar eld smäller det med glada små
  skott, knastrar och piper. Kaffepannan står tillreds, vattenkitteln är
  full med halvfruset vatten, och kaffesäcken ligger inom räckhåll. Den är
  blank och liten, gjord av läder som från början varit ljusbrunt, men som
  decenniers sot och flott ge en vacker och skinande patina, så att den nu
  är fullkomligt djupsvart. Ur den låter jag det finmalda hembrända kaffet
  rinna ner i kaffepannans lock -- det är det rätta måttet -- tar några
  saltkorn ur träflaskan, som hänger på en krok i boasson och skjuter
  pannan nära intill elden, makar veden väl omkring och ser noga efter att
  jag vänt pipen åt rätt håll, åt boasson, _från_ ingången. Ve mig om jag
  ställt den åt andra hållet! då hade jag dragit ofärd och fattigdom över
  kåtan och alla dess innevånare.
  
  Medan kaffet kokar åt det rätta hållet söker jag reda på smör och bröd
  och torrkött, drar kniven ur slidan och äter en måltid som kungen själv
  i hela sitt stora slott aldrig kan få maken till: gott, salt smör, fört
  med från Soppero i en stor kagge, som ska räcka sommaren över, nybakat
  bröd av rågmjöl och vatten, mjukt och segt på samma gång med en frisk
  och delikat smak; och så torrköttet som skärs i långa tunna skivor och
  halstras på glöden eller äts rått, alldeles som man vill. Rökt renkött
  torkat i solen, det smakar som vildmarken doftar, när det är sol och
  sommar.
  
  Kaffet fräser över och i samma minut är Gates huvud på nytt ute ur
  rahkasen.
  
  -- Ge mig en kopp också! ber hon. Jag kan inte somna i kväll med någon
  ro. Jag vaknar så fort jag hinner. Får jag en kopp kaffe så blir det
  bättre.
  
  -- Då somnar du väl aldrig, säger jag, men Gate bara ler åt en så grov
  villfarelse och håller ut handen efter koppen jag är i färd med att
  fylla.
  
  -- Har du lagt bra med mjölk i botten? frågar hon och för säkerhets
  skull tar jag ännu en sked av den gryniga, torkade renmjölken och ger
  henne se'n koppen som är hälld så full att även fatet nästan rinner över
  -- det ska vara så, annars ser det snålt och lite världsvant ut.
  
  -- Socker! kommenderar Gate lakoniskt och utan ett ord tar jag ett par
  sockerbitar ur sockerdosan och räcker henne. Det brukas så också --
  koppen räcks från hand till hand, sockret likaså, det är inget krus med
  brickor och fat, inte i vardagslag åtminstone.
  
  Och så dricker Gate och jag tysta vårt kaffe, det rofyllda suset av
  sovande människor fyller stillheten, och med en förunderligt stark
  känsla av hem och skydd makar jag samman bränderna så att elden flammar
  högre. Är det den som gjuter allt detta guld över kåtans svarta väggar?
  Eller vad är det? Ett under har skett inför våra ögon. Är det samma kåta
  vi sitta i eller har någon mäktig trollkarls formel fört oss till en
  underbar lapphimmel där allt är av skinande guld! Till och med Gate, som
  väl sett detta under kanske tusen gånger förr, stannar av i sin
  kaffedrickning och fyller inte fatet på nytt, fastän hon redan har
  koppen på lut över det. Guld är alltsammans, guld de svarta
  vadmalsväggarna, som nyss hängde så sotiga, de svarta stängerna över
  räppen, rent, lysande, skälvande guld. Elden som nyss brann så klar är
  blek och utan liv, de vita rahkas bli till gyllene vävnader av
  oskattbart värde och i våra pälskoltar lysa varje hår som doppat i
  flytande guld. Det gnistrar och böljar av guld vart vi se -- riset på
  golvet, stenarna kring härden, till och med den svarta kaffepåsen och de
  grå hundarna -- allt är förklarat, förhärligat, skönare än något
  jordiskt.
  
  -- Päivi! säger Gate stilla. Solen. Nu går den upp, nu kommer ljuset.
  
  Och sakta dricker hon ut sitt kaffe, ställer ifrån sig koppen, för
  rahkasens guldväv undan över sitt huvud och kryper in igen till Ristin
  och sömnen. Men utanför kåtan darrar luften i rosa och guld, himlens
  alla små moln ha stannat i sin flykt -- det är som stode de stilla i
  förundran och tillbedjan, som om de sakta bleknade av hänryckning och
  salighet, som om de böjde sig för sin härskares vilja och lät rosan gå
  över till glimmande, sprakande guld, medan rymden omkring dem blir
  djupare blå och månen skamsen sänker sin skära i väster. Ripornas kutter
  tystnar, renens klocka har ännu en ton hängande i luften, men sedan --
  inte ett ljud, inte ett knäpp. Molnen stå alltjämt lika dyrkande stilla
  och gyllene och över de vita fjällen dansar solens guldkula med en glans
  som intet öga kan uthärda, när snön kastar skenet åter i brytningar och
  strålar. Och stilla går jag in igen i den varma kåtan, sakta löser jag
  bälte och förklädesband och skor och gömmer mig djupt nere bland
  fällarna för ljuset och morgonens klarhet.
  
                     *       *       *       *       *
  
  -- Nå fick du något? frågar Heikka intresserat, när jag långt fram på
  dagen kommer åter från min vittjningstur. Stolt håller jag upp två
  snaror och i dem var sin ripa, och Heikka undersöker dem med tydligt
  gillande avspeglat i sitt mörka ansikte.
  
  -- Två! säger han. Du är nog väldig jäger du! Och så skrattar han så
  alla hans blanka tänder glimma och återgår till sitt arbete att tjära
  skidor. Gate sitter tankfull framför elden och nickar bara, när hon ser
  min fångst, som Ellekare genast tar hand om och börjar tillreda. Hon ser
  inte så glad ut som vanligt och jag tittar lite fundersamt på henne för
  att utröna om hon möjligen är sjuk eller vad det kan vara som gör henne
  bedrövad. Men det dröjer inte länge förrän hon själv talar om det. Det
  är Rill, han är sjuk, och Gate vet inte vad som kan fattas honom.
  
  -- Jag förstår mig inte på hunden, säger hon. Inte äter han och inte
  skäller han och inte slåss han! Och bekymrad ser hon på hunden, som
  dåsig och slö ligger utsträckt framför elden. Titta, jag räcker honom
  rena köttet och han blinkar inte en gång!
  
  Hon håller framför hans nos en bit rått kött, som i vanliga fall bestämt
  skulle kommit Rill att tvivla på hennes förstånd och att som en blixt
  kasta sig över det -- kött bjuds minsann inte alla dagar -- men nu
  vänder han endast bort huvudet och suckar med gränslös bitterhet och
  sorg. Och Gate suckar också, ty Rill är en god renhund och en bra kamrat
  åt barnen.
  
  -- Ja, han är nog sjuk, kräket? säger jag och far undersökande med
  handen över hans kropp för att söka utröna om han gjort sig illa vid
  något av de täta och vilda slagsmålen med sidaens övriga hundar. Men
  upptäcker endast hur ohyggligt mager hans stackars kropp är under den
  lurviga pälsen, hur varje revben ligger bart och vasst utan ett spår av
  kött över, hur muskler och senor äro smala och hårt spända över
  benstommen. Gud vet vad en lapphund lever av, tänker jag för mig själv
  och stryker sakta hans smala nos, som vilar mot mitt knä, jag har aldrig
  sett dem få ett riktigt mål mat på de veckor jag flyttat med kåtan --
  någon enstaka gång en stekpanna full med buljong efter ett lappkok.
  Lapparna äta själva mycket sällan köttspadet, det urkokta köttet tar man
  noga vara på och endast det allra fetaste skummet, som blåses av den
  översta ytan, användes till att doppa köttet i. Den andra klara, starka
  buljongen ges åt hundarna, ett par pannor fulla i veckan. _Kanske_ --
  något annat såg jag dem aldrig få. Men så äro de också så hungriga, att
  de äta det golvris, på vilket möjligen en köttbit en gång fallit, och
  anse det inte för lönlös möda att i timmar borra och böka med nosen i
  golvet för att slutligen triumferande glufsa i sig en ytterst minimal
  brödbit, som någon tappat under måltiden. Ibland ligga de dock
  hoprullade i mätt belåtenhet utan synbar anledning och ha då förmodligen
  gjort sig ett gott mål på en råtta eller något annat skogens djur, som
  de lyckats fånga.
  
  Så mager som Rill nu har jag dock aldrig kännt ens någon lapphund vara,
  och Gate och jag se fundersamma på varandra.
  
  -- Han har masken, tänker jag, säger så Gate. Jag får gå till Matte.
  
  -- Mask? Har Matte bot för det?
  
  -- Matte _vet_ något! svarar Gate med mystisk röst och med tonvikt på
  _vet_. Och jag undrar vad han väl i all världen kan veta som gör, att
  Gate tänker gå till honom med en sjuk hund.
  
  Matte är en liten böjd lappgubbe som i mina ögon just inte ser ut att
  veta något särskilt alls, men jag minns, att han har klara små bruna
  ögon och ett vänligt leende. Han är en fastboende fiskarlapp, som året
  om har sin kåta på samma plats och det ställe vi nu ligga stilla på är
  endast några kilometer från hans hem. Gate kastar ännu en granskande
  blick på Rill, som inte en gång orkar lyfta huvudet ur mitt knä, och så
  går hon ut, tar skidorna på och ränner bort åt Mattes håll med stor
  fart. Jag lyfter undan kåtaduken litet där jag sitter och ser henne med
  skickliga, snabba kast ta sig uppför den branta fjällsidan, men jag
  glömmer både henne och hunden för den starka doft av vilt, som strömmar
  från en ripstek, som sakta vänds över elden på en träpinne. Runt, runt
  snurras den, blir ljusbrun och ångande av smör och hetta, doftar så till
  och med Rill med en glimt av intresse lyfter upp nosen, och knastrar så
  lockande, att det är knappt man kan vänta tills den är färdigstekt. När
  man i tre veckors tid inte har ätit annat än torrkött och stekt
  renbringa till morgon, middag och kväll är det inte utan, att utsikten
  till en ripstek, är den än aldrig så seg, känns som om man vore bjuden
  på det största och finaste gästabud i världen. Det snösmälta vattnet
  smakar som kostligt vin, när man sköljer ned en ripvinge; och det
  nybakade rågbrödet, som ligger till tallrik, blir genomdränkt av brynt,
  droppande smör och smakar nästan som fågel det också, när det sedan
  brytes och ätes bit för bit. En furstlig måltid från början till slut --
  slutet är två stora koppar starkt kaffe, som Ellekare tillrett.
  
  Jag har knappt svalt den sista klunken förrän Gate kommer åter med
  Matte, som hon träffat på väg till lägret. Matte, som "vet något" och
  kan bota en hund, som har mask.
  
  -- Han äter inte och dricker inte och skäller inte! säger Rills matmor
  och betraktar frågande Matte. Nog har han väl masken då?
  
  -- Det är masken ja! svarar Matte tvärsäkert, lyfter Rills huvud ur mitt
  knä, för ett par fingrar in mellan hans käftar och undersöker tungan.
  Och så sjuk är den eljest så ilskne Rill, att han endast morrar över
  denna främmande människas närgångenhet, endast suckar djupt och kastar
  en plågad blick omkring sig. Gates ögon släppa inte Mattes ansikte för
  en sekund, och när han kort förkunnar: mask! börjar hon genast en del
  förunderliga förberedelser. Först tar hon fram baktråget -- en vid,
  avlång skålformigt urholkad björkstam -- så tar hon litet aska från
  härden och lägger i två små prydliga högar mitt i tråget, där bredvid
  ett par vassa träpinnar, som hon först omsorgsfullt spetsat och skalat,
  så skär hon av ett stycke kött och placerar det vid sidan av askan och
  allra sist läggs kåtans vassaste kniv i skålen. Jag makar mig närmare
  för att se vad som vidare ska bli av, men Gates förberedelser äro slut,
  så när som på ett par repstumpar, vilka rullas i hop i ring kring
  askhögarna. I stället kommer Mattes tur, och han slår sig ned på golvet
  med vitt utspärrade ben, ställer skålen inom räckhåll, tar försiktigt
  upp repen så att ej askan rubbas och river med ett raskt grepp Rill på
  rygg ned mellan sina knän, där allt hans gnyende och jämrande tjänar
  till intet. Repen slås om hans käftar, ett om över- och ett om
  underkäken, och Gate och jag hålla i var sitt, så att hans gap blir vitt
  uppspärrat. Så flyttar Matte skålen litet närmare och operationen
  börjar. Detta är att "ta masken av hunden":
  
  Matte tar en nypa aska från en av högarna, griper med vänstra handen ett
  fast tag om Rills tunga, som tack vare den tröga askan inte kan glida ur
  greppet, drar den ut så långt det går och viker spetsen över fingern, så
  att undersidan kommer upp, glatt och spänd. Så sträcker han ut högra
  handen, tar kniven och gör i tungans mitt, alldeles intill den stora
  blodådern, ett raskt, långt snitt, fattar sen en av träpinnarna, för den
  in i skåran och petar fram ett litet vitt, runt benstycke som verkligen
  är så likt en mask och kröker sig så levande, att man måste känna och
  fingra på det, för att bli övertygad om, att det verkligen bara är ett
  stycke halvstyvt brosk.
  
  Så skickligt och raskt har allt gått, att Rill knappt hunnit märka vad
  det är fråga om förrän han redan är opererad och står förbluffad med
  viftande svans framför Matte, som lagt "masken" i skålen och nu skär av
  bägge dess ändar. Mittstycket lägger han därefter i köttet, stoppar väl
  in det och slänger alltsammans till Rill.
  
  -- Ja, du kan försöka, säger jag -- han äter minsann inte!
  
  Men han äter, han sväljer det helt, och svansen viftar i vild
  förtjusning -- Gate slår upp litet buljong som står i en gryta, och han
  dricker och lapar så det är en lust. Matte ser på och ler sitt vänliga
  leende åt min häpna min.
  
  -- Han blir bra nu. Jag tog masken ifrån honom ser du.
  
  -- Men Matte, det där var väl ingen mask, det var ju ändå bara ett ben?
  
  -- Det kan vara en mask och det kan vara ett ben, och det kan inte vara
  en mask och det kan inte vara ett ben, svarar Matte orakelmässigt, och
  det är allt jag får veta om den saken. Men Gate förklarar sedan, när han
  har gått:
  
  -- Det händer emellanåt, att en hund slutar upp med att äta och skälla
  och ligger som om han vore död. Oftast är det en av de flinkaste
  hundarna, en som skäller mycket och springer fort. Och då har han
  masken. Och det var det du såg Matte tog bort. Och om Matte inte hade
  tagit den nu, så hade den vuxit ännu mer, runt ikring tungspetsen, och
  då hade Rill dött. För om en hund inte kan böja tungan kan han inte äta
  och inte slicka och då dör han. Men nu är Rill frisk igen och blir inte
  sjuk mer.
  
  -- Hur vet du det då?
  
  -- Jo, han åt masken och när de göra det så bli de aldrig sjuka mer. Om
  de inte äta upp den, utan låta den ligga, så kommer masken igen.
  
  Och Rill är frisk som en nötkärna igen, det märker jag tydligt om ett
  par timmar på de andra hundarnas fransade öron och ödmjuka hållning --
  om det nu är masken eller något annat som förut tärt på hans morska
  sinne. Men att det är slut på den grönare hundungdomens självsvåld och
  översitteri, som vuxit skyhögt under Rills sjukdom, det finns det inget
  tvivel om -- de sloka med svansen allesamman och trycka sig ödmjukt upp
  mot väggarna, när deras herre och mästare behagar flytta sig från en
  plats till en annan. Och den svalda masken borgar för, att några gyllene
  frihetsdagar ej längre vinka för dem ens i det mest avlägsna fjärran.
  
  Men det är en operation, som återstår innan färden får gå vidare, och
  det är lilla Inker-Annas böld som under de sista dagarna blivit alltmer
  gul och grön och där varet nu nästan skvalpar inuti. Jag reder mig att
  gå till hennes kåta och tar med mig lite förbandsartiklar och en
  steriliserande vätska ur min medicinkista -- jag har en plåtlåda som
  innehåller lite av varje som kan bli till nytta vid enklare sjukdomsfall
  -- och så vandrar jag åstad till Marges kåta, som ligger ett stycke bort
  på en liten höjd. I backen upp mot Marge träffar jag på Inker och
  Pirhanne och Ristin, som varit spårlöst försvunna från kåtan hela
  förmiddagen, och med dem all den späda lappungdom, som de tre unga
  familjerna ståtar med. Det vill säga den del av den, som något så när
  kan stödja på sina ben. Med vilda skrän och förtjusta hojtningar kommer
  ett helt lass åkande utför backen -- jag försöker räkna dem i
  förbifarten, men hinner inte längre än till fem, förrän de äro förbi och
  glida ut på slätten med god och vacker fart. Allesammans falla av så
  småningom -- en och en alltefter ålder och värdighet, och sist sitter
  Inker triumferande kvar medan de andra rulla omkring, som små röda och
  blå bollar i snön. De två sammanbundna skidorna fara oberört vidare sin
  bana och det blir stor kapplöpning om vem som först ska nå och hämta dem
  åter. Inker segrar på nytt med anciennitetens rätt, hela skaran knogar
  uppåt igen, skrattande och stapplande -- Ristin, som är minst, dras vid
  händerna av två något äldre, ibland stupa alla tre på näsan och det blir
  en stunds spännande tystnad medan de fundera på om de ska tjuta eller ta
  saken lugnt, vanligen besluta de sig för det senare och kravla vidare
  med ansikten, som äro blossande röda av ansträngning och solbränna. Och
  så går den vilda jakten utföre igen -- alla sju maka ihop sig tätt på
  skidorna, ho! ropar en och så börjas det. Sakta först, sen fortare och
  fortare, tills de små betänkligt börja vackla, falla av och dra en del
  med sig i fallet. Det är ett skratt och ett skrik och ett jubel, så man
  tycker sig aldrig ha sett barn leka förrän nu, under denna djupblå
  himmel, på denna oändliga vita slätt, med denna strålande varma sol, som
  skiner och ler över alltsammans.
  
  Jag glömmer minsann både Inker-Anna och alla sjukdomar som finns, där
  jag står och ser på den glada kälkåkningen, och när Inker frågar: "Ska
  du åka med?" så gör jag naturligtvis det, faller av som de andra, det är
  inte möjligt annat, och tar min andel av Ristin i uppförsbacken. Men när
  jag står färdig att åka ned för tredje gången återkallas jag till
  dygdens stig av Marge, som kommer ut ur kåtan och ropar på mig med ivrig
  röst. Och när hon slår oksan tillsida hör jag Inker-Annas späda stämma,
  som gällt skär genom den stilla luften.
  
  -- Hur är det med henne? frågar jag, när jag varm och andfådd hinner
  upp.
  
  -- Det har gått hål nu! förklarar Marge stolt, och fastän jag har mina
  privata små tvivelsmål om att det verkligen "gått" hål, och inte petats
  med en mer eller mindre ren nål, så får det i alla fall vara med den
  saken som det vill. Inker-Anna är pigg och morsk, som aldrig det och
  småler till och med älskvärt mot mig. Men tillsmord och smutsig är hon
  så jag får fullt upp att göra med att tvätta henne ren, medan Marge
  ängsligt följer alla mina förehavanden.
  
  -- När badade du henne sist, Marge?
  
  -- Å, det är nog över en vecka sedan nu, tänker jag. Jag har inte velat
  göra det när hon har varit så här dålig. Och så är det sugningstiden
  också nu och hon är så orolig för den skull.
  
  -- Sugningstiden???
  
  -- Ja, svarar Marge och skrattar litet åt min förvånade röst. Ser du,
  när hon föddes, så var hon så liten och nästan kvävd av navelsträngen
  och mor min, som då var hos mig och hjälpte mig blev rädd och trodde
  jäntungen skulle dö. Och för att hon inte skulle göra det så tog hon och
  sög henne över hela kroppen, och då tog hon sig och blev vid liv. Men
  sen dess så måste hon sugas med jämna mellanrum -- så där en fem, sex
  veckor emellan, annars blir hon sjuk. Och hon skriker och gnyr och vill
  inte äta förrän hon blivit sugen, och vill bara ligga på rygg. Och så
  blir hon alldeles blåaktig över hela kroppen. Se själv här så ska du få
  se.
  
  Hon drar upp Inker-Annas kolt så hela den lilla magen blir bar och
  verkligen är den inte lite blåaktig, som om barnet frös mycket. Och jag
  säger också:
  
  -- Hon fryser väl bara nu, stackarn.
  
  Men Marge skakar på huvudet och försäkrar, att hon haft så mycket om
  henne att det inte kan vara möjligt.
  
  -- Jag ska suga henne nu, förresten, så får du själv se, att det går
  bort.
  
  Jag lägger mera ved på elden så den brinner riktigt varm, Marge löser
  upp Inker-Annas kläder och lägger sin mun mot det sprattlande och
  tjutande lilla livet, och ögonblickligen tystnar skriket. Inker-Anna ler
  och kluckar av förtjusning och Marge för sin mun sugande över bröst och
  rygg. Det blir små röda märken i huden och det är som om det röda spred
  sig, fördelade sig över hela kroppen, den blåa färgen försvinner och
  snart är det ett alldeles skärt litet knyte som sprattlar i Marges knä
  och sträcker sig av välbehag framför den starka elden.
  
  -- Nu ser du själv, nu är det blå borta. Nu skriker hon inte heller
  längre! säger Marge lugnt. Om fem veckor är det likadant, eller kanske
  sex -- det blir längre mellan var gång ju äldre hon blir. Men nog måste
  hon bli flera år innan man slipper att suga henne.
  
  -- Är det ofta så med små barn, Marge? Att de måste sugas?
  
  -- Ånej, inte så ofta. Men det händer ibland. Det beror bara på om man
  kan få dem att leva vid födseln utan sugning. Men görs det då, så måste
  man hålla på en tid framåt, och gör man det inte för var gång barnet
  visar att det behövs så dör det. -- När tror du jag kan våga bada henne?
  
  -- Det är nog bäst att du väntar lite med det tills hon blir alldeles
  frisk, annars kan hon bli förkyld så kallt som det är.
  
  -- Ja, det är väl bäst det, men hon skulle allt badas snart, för det är
  bra längesedan nu.
  
  När det gäller barnen äro lapparna renliga i allra högsta grad. De badas
  och tvättas ordentligt och samvetsgrant under sina första två år i denna
  jämmerdalen. Sedan är det slut -- sedan blir det aldrig tal om ett bad
  så länge livet varar. Litet vått i ansiktet kallas för tvättning; halsen
  kommer sällan i fråga, händerna ett par gånger i veckan. Det är allt.
  Utom håret -- det tvättas varje söndagsmorgon både hos män och kvinnor,
  men det får väl förmodligen skrivas på självbevarelsedriftens konto, ty
  det är gott om ohyra i lappkåtorna och i den tjocka, långa peruken finns
  det otaliga kryp. Nästan var kväll är det jakt, och den börjas vanligen,
  när aftonmåltiden är undanstökad och elden brinner hög och klar. Då
  lägger mannen plötsligt huvudet i emäntäs knä, sedan han först strukit
  av mössan. Och emäntä drar med en behagfull gest kniven ur slidan,
  flyttar och plockar i de orediga lockarna och dödar offren mellan tummen
  och kniven. Under tiden ta de andra sina koltar och halsdukar i
  skärskådande, göra då och då ett snabbt grepp och föra handen över elden
  där massbränning sker. Inker brukar i allmänhet sköta Ristins huvud
  medan Gate tar hand om de andras, och när arbetet är slut torkas
  knivbladen lätt av mot riset och stickas så med största lugn in i slidan
  igen. När man sedan dagen därpå ser bröd och kött skäras med samma
  knivar, så tycker man kanske, att det är lite besynnerligt, men det är
  vars och ens ensak och ingenting, som tycks inverka på det allmänna
  välbefinnandet. Till Gates ära vill jag säga, att hon tvättade sin kniv
  innan hon på nytt använde den till mat, åtminstone när hon skar till
  kött åt mig och när jag såg det -- Gate var alltid ovanligt ren och
  snygg -- men många gånger såg jag andra emäntär, som utan en tanke på,
  att det kunde vara annat än en fullkomligt naturlig sak använde sina
  knivar till maten efter att bara ha strukit av dem mot riset och kolten
  när huvudskötseln var överstånden. Annars är det egentligen ingenting
  att anmärka mot renligheten. Att var och en noga slickar av sin sked
  efter begagnandet och sticker den i barmfickan till nästa gång är ju
  ingenting att klaga på, och att man ofta räcks en sådan sked när man
  kommer som gäst i en kåta är kanske inte så trevligt -- men man blir så
  snart van. Och inte fäster man sig väl vid att de två kaffekoppar, som
  finns i ett hushåll få vandra många gånger laget runt utan att diskas
  innan alla hunnit få sin ranson av påtår och tretår! Man får inte ha för
  stora pretentioner. När man är ute i vildmarken, är vattnet dyrbart. I
  synnerhet på vintern, då var droppe ska smältas av snö, och veden är
  besvärlig att skaffa. Man får vara glad att man har tillräckligt att
  dricka och har inte rätt att begära, att det ska diskas och tvättas jämt
  precis som om man bara hade en kran att vrida på ur vilken outtömliga
  förråd av vatten strömmade.
  
  Fällar och filtar vädras och piskas ofta, innerkoltar och ytterkoltar
  likaså, och halsdukarna tvättas och kokas med inte alltför långa
  mellanrum. Så jag tycker på det hela taget inte man kan klaga på
  renligheten. För övrigt blir det så litet smuts -- på vintern
  åtminstone. Utanför är bara den rena snön, lägret ligger aldrig länge på
  samma ställe och begreppet smuts finns noga räknat inte. Det som finns
  är sot, och det är sotet, som sätter sin patina på allt och kommer det
  att se svart och smutsigt ut. Men sot är inte smuts och en lappkåta är
  inte smutsig -- den är svart och nedrökt bara. Bohaget är skamfilat och
  nött, men man kan inte begära att det ska se prydligt och fint ut, när
  det ständigt packas och packas upp, när det förs omkring hundratals mil
  varje år, och när var sak alltid är i användning, alltid är absolut
  nödvändig att ha till hands. Det är ett under ändå hur allt kan hålla
  samman och åtminstone vara helt. Men det beror på packningen, och aldrig
  kan man väl få se någon packa mera genialt, mera snabbt, mera med
  användande av vartenda litet skrymsle än en lapp.
  
  Som Gate nu, när hon står lutad över kökspulkan, när jag kommer tillbaka
  från min utflykt till Marges kåta! Varje sak har sin bestämda plats --
  har väl haft det sedan urminnes tider -- och varje föremål ligger väl
  skyddat, sinnrikt omlagt med fint ris. I det svartaste mörker kan hon gå
  till sina pulkor och plocka fram precis vad hon vill ha, därför att allt
  ligger där det ska ligga. Och det förklarar också i någon mån den
  fabulösa snabbhet med vilken ett läger kan slås upp och vara redo. Det
  söks aldrig efter något, ingen far omkring och frågar: "Var har du
  stoppat yxan? Var ligger kaffepannan? Var är snöspaden, i vilken pulka?"
  Alla veta var dessa saker skola finnas och de finnas där också.
  
  På samma sätt är det, när raiderna ställas i ordning. Varje pulka har
  sin plats, varje ren har sin pulka, varje raidledare vet sin plats. Så
  t. ex. leder alltid emäntä den raid där kåtatillbehören äro packade, och
  samma ren drar den pulka, där kåtastängerna snörts in -- vanligen är det
  en gammal lugn oxe, som varit med om mer än en flyttning, och det är,
  som visste han vilket ansvar, som vilade på honom, när han har kåtan att
  dra. De långa krokstängerna släpa alltid en på var sida om pulkan, då de
  äro för skrymmande och stora att snöra fast bland de andra -- och dessa
  krokstänger kunna ibland ställa till ett förfärligt spektakel om de i en
  för skarp sväng hugga fast i något träd eller i en sten -- pulkan kan
  välta, renen bli skrämd från vettet och hela raiden bli en enda hopplös
  röra. Det är därför som en gammal lugn herk alltid spänns för
  krokstängerna. När han blir van vet han vad han har bakom sig, tar ut
  alla svängar långt och försiktigt och ibland, vid svåra passager, kan
  man få se honom vända sig om och titta hur det ska gå, om han ska kunna
  klara ekipaget igenom. Gate har två utmärkta kåtarenar, det händer
  sällan, att de trassla till det för sig, och jag har många gånger sett
  henne le av stolthet, när de rett sig där de andras ställt till oreda.
  
  Hon har slutat packningen av kökspulkan nu, lägger lite ris över och
  börjar snöra det smala läderrepet, som håller det hela samman. Med ett
  stannar hon av i arbetet och böjer sig lyssnande fram.
  
  -- Nu kommer herkarna! säger hon och tar med fördubblad iver itu med
  snörningen. Ur de andra kåtorna komma kvinnorna ut, brådska fram och
  tillbaka med tunga bördor och långt bortifrån de stora slätterna höras
  klockor klinga, hundar skälla och män ropa.
  
  
  
  
  
  
  Den sista milen, den sista flyttningen, den sista långa vandringsnatten!
  I nära en månad ha vi varit på väg nu -- i en ständig oro, ett ständigt
  jäkt, med ständiga uppbrott, ständig köld, ständiga snöstormar. I kväll
  är det klart väder, fjällen stå koboltblå mot den gula aftonhimlen, och
  det är så stilla i luften, att varje litet ljud liksom flyter ut i
  tystnaden och bärs miltals bort. Ja, så stilla är det, att nyss, när jag
  stod utanför oksan och såg hur snön färgades röd av solen och hur en
  rens hornkrona tecknade sig spetsig och graciös mot den klara rymden --
  så stilla var det då, att jag förnam min egen andedräkt nästan som ett
  buller. Och ändå andas man så lätt här.
  
  Nu sitter jag inne i kåtan, som är tom och övergiven, utan fällar och
  utan kisor, med endast en svag och frysande eld och en ensam kaffekittel
  som puttrar. I min famn sover Anne-Marja -- lill-tösen -- som ännu inte
  packats in i sitt varma bo i Gates pulka, och mitt emot mig sitta två
  rufsiga, slokörade hundar, som gnälla bönfallande med ögonen riktade på
  mig. Den ena har en väldig tung träkloss om halsen, den andra har ena
  framtassen uppbunden med en rem, och bägge se så förtvivlade och
  självmordsfundersamma ut, att mitt hjärta en minut blir rört till svag
  medömkan. Men jag förhärdar mig, ty jag vet, att de lida ett rättvist
  straff för gamla synder, och att om jag nu lossade på träkloss och
  framtass så skulle det bli en vild jakt på ren i natt, och kanske något
  stackars vilsekommet kräk finge släppa livet till för mitt medlidsamma
  sinnes skull.
  
  Jag minns väl den förra flyttningsnatten -- snöyra och gråmörker hela
  tiden tills soluppgången kom. Då blev allt på ett ögonblick lysande
  klart, luften stilla, snön rosafärgad och fjällen så gnistrande vita och
  höga. Raiderna stannade några minuter, och alla vände vi ansiktena mot
  solen, som röd och väldig gled fram bakom en vass kam. Männen föllo på
  knä för att tända sina pipor, kvinnorna för att vila -- de korta
  pälsarna böljade om dem, och det var, som levde jag i sagornas värld, i
  längesedan svunna tider då människorna gingo i djurhudar och gåvo solen
  sina offer och sin dyrkan. Renarna hade trötta sjunkit ned på snön
  framför pulkorna, och solen speglade sig i deras svarta, kupiga ögon,
  som alltid äro så sorgsna och fuktiga. Endast hundarna såg jag ej, de
  voro som slukade upp av vidderna, och jag märkte att även de andra
  saknade dem och undrade. Då kommo de. Smygande som vargar, inställsamma
  och krypande, med gnäll i struparna och ängslan i ögonen -- och deras
  huvuden och bröst och tassar voro purpurfärgade som solen på snön. Det
  stod en doft från dem av rått kött och varmt blod, deras annars så
  hungriga blickar hade en mätt, nöjd glans, och tungorna slickade ivrigt
  och regelbundet kring käftarna. Männen och kvinnorna flögo upp, och med
  röster, som blevo hesa av raseri vrålade de till dem, slogo dem,
  sparkade dem, rev och slet i dem, och den djupa stillheten blev fylld av
  skrik och tjut och vreda rop.
  
  -- Men vad är det, vad ha de gjort? frågade jag, och jag visste att mitt
  ansikte var fullt av skräck över dessa människor, som så plötsligt vände
  sig från solen och friden och blevo till vilda, rasande djur.
  
  -- Vad det är! De huggormarnas avföda ha dödat en ren på fjället och
  rivit i sig honom hel och hållen.
  
  -- Dödat! Men de vakta ju och skydda renen och skulle väl vara hans
  vänner?
  
  -- När människorna är med ja, och när många renar äro på ett ställe. Men
  inte annars -- det ska du inte tro. Då äro de likadana som ulv och järv,
  och träffa de en ensam ren, som nu på våren till är svag och matt och
  inte orkar löpa ifrån dem, då är han snart i deras bukar. De bita sig
  fast i strupen och hänga med hur han än springer, och till slut orkar
  han inte mer, utan stupar och slits sönder innan han hunnit marken
  nästan. Å ni -- --
  
  Och Heikka tar åter fatt på Rill och ger honom med hätska ögon många och
  tunga slag. Och när Rinki kommer i min närhet kan han vara säker om, att
  en spark inte är utesluten, och jag känner en avsky och rädsla för honom
  så stark, att det nästan är kväljande.
  
  Så med den morgonen i minnet, där jag nu sitter framför elden, har jag
  ingen som helst lust att röra ett finger till deras hjälp, och mitt
  hjärta förblir hårt trots allt deras ömkliga gnyende. Utanför stimma
  barn och hundar i vild flyttningsglädje, renarna skaka på sig så
  bjällrorna klinga, kvinnorna hojta och ropa till varann, där de snöra
  samman pulkorna, och männen ordna raiderna innan herkarna spännas för.
  
  Sista natten! Det är då slut nu på vandring och slit -- det är sommarens
  vila, som kommer, när denna natten är över och solen härnäst står högt
  på himmelen. Kommer sommaren själv också? Jag har hört berättas av
  lappar, att ibland, när de sista milen tillryggalagts, kan det vara som
  en vacker saga och ett under alltsammans -- så, att när man kommer utför
  den sista fjällbranten rätt uppifrån snön och kölden och stormen, kan
  dalen stå i lövsprickning, kan solen skina helt och stort, marken vara
  mjuk och grön och en ljum, len luft bölja omkring en. Och jag tänker på
  det höga, vita fjället där långt, långt borta -- när vi hunnit över det
  äro vi framme. Är sommaren där då, eller våren kanske bara? Lysa
  björkarna gröna där, är det spätt, ljust gräs att trampa på i stället
  för denna ishårda skare, där skidorna slinta som på glas, finns det
  andra färger att se och inte endast denna eviga, kalla vithet? Kanske
  fåglar sjunga där och fylla tystnaden med vårens alla tusen ljud? Kanske
  sveper där en ljummare vind än här, kanske växer där stora, höga träd,
  kanske skiner solen alltid, kanske brusa där inga rivande snöstormar,
  kanske -- -- --
  
  Ratsch! där föll kåtadukens ena halva och stängerna stå frysande och
  svarta mot himlens blekblå oändlighet, medan gnistorna yra från elden
  och fara uppåt som alltför varma och klara stjärnor. Anne-Marja vaknar
  med ett tjut som kunnat väcka döda och Gate kommer skrattande in, tar
  tösen och lägger henne till bröstet. Det är det sista mötet på många
  timmar och Anne-Marja tycks förstå att det är bäst att hugga för sig av
  alla krafter. Under tiden rasslar den andra halvan av duken utför
  stommen, och det känns så besynnerligt naket att sitta kring elden utan
  de skyddande väggarna omkring. Hundarna gnälla ändå sorgsnare och krypa
  ihop med nosarna i svansen, jag drar päsken tätare ihop kring halsen,
  knyter schalen fastare i kors över bröstet och huttrar till i kölden som
  nu kommer så nära. Men Gate sitter med uppfläkt päls och bröstet bart
  och skrattar åt mig och hela livet visst förresten, som hon gläds åt, så
  de bruna unga ögonen stråla och le. Anne-Marja känner nog också, att
  sommaren är ett bra stycke närmare och att det är ljuvligt att leva, ty
  hennes starka lilla näve griper ett fast tag om moderns bröst och med
  stora, mörka ögon ser hon upp i Gates ansikte och låter höra ett litet
  hickande, lyckligt skratt, mot den blick som möter hennes i stor och
  glad ömhet. Så somnar hon, mätt och nöjd med munnen ännu halvöppen i
  skratt, och sakta sveper Gate fällar och filtar om henne och bär henne
  ut i sin pulka, där det är rett som ett fågelbo för Anne-Marjas lilla
  mjuka person. Och om snöstormarna rasa aldrig så vilt och kölden står
  som en knivsegg mot ansiktena, nog har Anne-Marja det varmt och gott och
  lent, och vaknar hon vid en hård stöt från pulkan så hör hon genast
  Gates röst över sig -- mild och lugn och tröstande.
  
  Nu äro kåtastängerna också nere, och de sista kopparna kaffe drickas,
  det sista riset flammar, pulkan med kåtatillbehören snöres samman och
  selningen börjar. Det är inte som att sela en häst minsann, att spänna
  remtygen om en ren. Nej då, det ska ingen tro! Det är inte lönt att
  komma klampande rätt på med bogträna över armen och tömmen dinglande,
  att helt lugnt kasta alltsammans över renens rygg och sen spänna och
  ordna så mycket man nån'sin orkar tills allt är färdigt. För då bleve
  det ingen flyttning av -- efter en halvtimme skulle man stå ensam kvar
  med värkande armar och ben och titta på det ställe, där renarna hade
  stått. Medan de glättigt ilade upp mot fjällen och friheten.
  
  Så här går det till när en ren ska' selas: han står bunden med
  halsremmen i pulkan framför -- pulkorna äro ställda just i den ordning
  de ska gå innan renarna bindas fast vid dem -- och han stirrar tjurigt
  och lett, redan när man kommer långt borta. Bogträna och dragträt ligga
  tillreds, fästade vid sin pulka, och dem tar man först upp, skrapar dem
  väl rena från snö och is med slidkniven, och reder sig sedan att gå till
  anfall. Är herken gammal och slug ser han genast om man är ovan vid
  arbetet och störtar löst på en med skarpa klövar och vassa hornspetsar
  -- är han ung och litet körd gör han precis detsamma bara i ett vilt
  försök att möjligen bli fri. Och på det sättet har man det lika trevligt
  med båda sorterna. Det är inte värt att bli ledsen och modfälld om ett
  horn rispar upp kinden eller en klöv klapprar ned på ett par revben så
  det knakar i dem. Ta emot det utan att blinka, men häv upp ett så
  fulltonigt tjut som möjligt och slå igen. Och när så det fromma djuret
  vilar sig ett ögonblick med hängande huvud och flämtande sidor, passa då
  på att med en blixtsnabb rörelse skjuta bogträt över nacken, spänna väl
  fast det, föra dragträt ned under buken, bakom frambenen, spänna väl
  fast det och placera dragremmen så att den ej trasslar sig och lindar
  sig om djurets ben, när raiderna ska' sätta i gång. Men lägg noga märke
  till, att allt detta skall gå med _en_ jämn rörelse, utan avbrott, utan
  fubbel, utan ryckningar och hårda tag. Det är ett enda litet tag som gör
  alltsammans -- ett enda smidigt kast med armen, och när man väl lärt sig
  det en gång går hela selningen sedan utan ett spår till besvär.
  
  Alla raiderna äro färdiga, alla raidledare på sina platser utom männen,
  som på knä framför en halvsläckt, rykande kåtaeld tänder sina pipor med
  de sista glöden. Hundarna luska omkring med hängande huvuden och
  släpande klossar och akta sig väl att komma inom räckhåll. Det slösas
  frikostigt med sparkar och slag under flyttningen, ty då måste det vara
  ordning mer än någonsin annars -- ordning och lydnad. Det duger inte att
  ränna vilt omkring och skälla, att följa spår och intressanta dofter,
  som möjligen kunna locka en hundnäsa -- tyst och stilla ska' hundarna gå
  på sidan om raiderna, långt på sidan, så att dragrenarna ej skrämmas.
  Och försöker någon att smyga sig undan på egna vägar, uppstämmer hans
  herre och husbonde ögonblickligen ett så fruktansvärt vrål, att den
  skyldige genast med slak svans ändrar kosa, medan han gör ett ytterligt
  misslyckat försök att se ut som om det blott varit en liten tillfällig
  och alls inte avsiktlig avvikelse från den rätta stigen.
  
  -- Ho! skallar nu Gammel-Nikkes röst. Allt är klart till uppbrott och
  med långa, säkra steg sätter han skidorna i gång. Hans raid är lång --
  tolv stycken stora vackra herkar och pulkor, och efter honom trippar
  Elle med sin raid, efter henne Heikka, Ellekare, Gate, och alla de
  andra. Och likt en svart jättepil borrar sig det långa tåget in i
  vildmarken medan klockorna klinga, pulkorna rassla och riporna kuttra på
  fjällbranterna. Sommaren är bortom det vita fjället där!
  
  
  
  
  
  
  Ånej, inte var sommaren där. Inte sjöng fåglarna, inte grönskade träden,
  inte var marken mjuk och bar -- snön låg där som på fjällen, björkarna
  stodo svarta och våta, och en iskall vind låg på rakt norrifrån. Men var
  det inte ändå, som om vi kommit närmare våren, var det inte som om vi
  logo gladare och friare, som om vi andades lättare, som om solen brände
  lite hetare här än två mil längre bort, där Tsoutsos vita kam lyfte sig
  mot himlen? Var det inte ändå ljuvare här, blidare, ljummare -- eller
  var det bara medvetandet om vilan, som äntligen blev vår egendom, efter
  den långa, långa vandringen? Hela det stora byalaget låg här redan --
  vår sida var den sista på flyttningen, och runt om i björkskogen, som
  sluttar ned mot sjön Tarfallajauri ligga kåtorna tätt med glada
  rökpelare ur räpparna. Klockan är inte mer än fem på morgonen, och
  i vanliga fall är det ännu många timmar till den vanliga
  uppstigningstiden, men vår ankomst har fått alla på benen, och utanför
  varje kåta står det lappar, som hälsa och ropa, fråga och skratta. Och
  när renarna släppts och selats av sprida vi oss i de olika gästfria små
  hemmen och dricka kaffe så mycket vi orka. Gate och Ellekare och Heikka
  och jag gå in i den närmaste, och vi ha knappt hunnit slå oss ned förrän
  vi ha kaffekoppar i händerna och socker i munnen. Alla kåtans innevånare
  äro fulla av det mest odelade intresse för vår färd, våra mödor, våra
  prövningar, berätta om sin egen flyttning, som också varit besvärlig
  nog, men inte på långt när med så svårt väder, och beklaga oss högljutt
  och uppriktigt, när de få höra våra äventyr. Innan man vet ordet av har
  man satt i sig en fem sex koppar kaffe, sen kommer maten och kaffe igen,
  hur många koppar som helst. Emäntä -- hon heter Sanna och har ett
  ansikte som strålar av välvilja och gästfrihet -- kokar och steker,
  pratar och skrattar i ett gående och tycks inte en minut vara missnöjd
  eller sur, att mitt i natten ha blivit ryckt ur sin ljuvaste sömn för
  att vara värdinna åt oss. Utanför tar blåsten till, snön börjar yra,
  genom en reva i kåtaduken stryker en kall pust över ryggen och det känns
  dubbelt behagligt att krypa närmare elden, som sprakar och värmer med
  höga flammor. Dåsigt skruvar man in sig i pälskoltens mjuka värme,
  ögonen blinka sömnigt, inte ens kaffet förmår hålla en klarvaken. Det är
  alltför stilla härinne, alltför hemlikt och varmt, när man kommer från
  kölden och de långa milen därute. Det är omöjligt att inte luta sig
  litet bakåt mot uppstaplade fällar som så försåtligt locka bakom ryggen
  och sluta ögonen en minut i vaggande ro. Men Sanna vill tala med mig nu
  och som ur en dimma hör jag hennes klara röst:
  
  -- Nå du är lärarinnan du! säger hon och skrattar mot mig med
  oemotståndligt vänliga ögon, när jag sömndrucken möter hennes blick. Du
  har fått sliti ont du på den här flyttningen. Voi, voi, sånt stygvejr ni
  har haft. Men nu får du vila och välkommen hit är du också! Hur ska du
  trivas hos lapparna nu tror du? Men vi ska vara snälla mot dig, du ska
  inte vara rädd. Vi ska nog försöka så du inte längtar ifrån oss!
  
  Hon ler så vänligt mot mig, och rösten har en klang, som hos en mor, som
  ska lugna och trösta. Och allesammans nicka mot mig och skratta och se
  så milt på mig, att jag nästan får som en klump i halsen och har lite
  svårt att se dem alla riktigt klart. Den finaste lady på jorden, de
  finaste, bästa människor av dem, som leva i civilisationens värld skulle
  inte kunnat på ett förnämare och vackrare sätt ha tagit emot en främling
  i sin krets än Sanna och dessa lappar gjorde med mig.
  
  -- Det var väl inte krig i Sverige? frågar en gråskäggig, bistert
  blickande gubbe, som rökt och spottat utan uppehåll från det vi trädde
  in i kåtan.
  
  -- Nej, det var det inte, svarar jag och ser oroligt på honom. Är det
  krig nu då?
  
  -- Lär allt vara det.
  
  Jag känner hur jag blir röd och blek ömsom och reser mig till hälften
  upp, så klarvaken som jag inte varit förut på hela tiden.
  
  -- Vad säger du! Är det krig, verkligen krig?
  
  Kan det hända så mycket på en månad? tänker jag. Det var så lugnt
  allting, när jag lämnade Soppero, hur ska jag komma hem, vad ska jag ta
  mig till! Och i en vild dans ser jag alla de mil jag vandrat åter bränna
  för mitt medvetande -- ska jag springa dem igen med denna fasa inom mig,
  ska jag bryta upp nu genast och gå, gå över de öde vidderna, innan jag
  ens hunnit sova tröttheten efter den sista vandringen ur mig. Jag tänker
  allt detta så snabbt, att det väl inte tar en sekund, och gubbens svar
  har ännu inte nått mig. Så hör jag hans lugna röst:
  
  -- Ånej, inte vet jag, men nog är det väl troligt. För skogs-Jon från
  Sappisasi drog här förbi i går och han kom just från Soppero. Och där är
  mjölet två gånger så dyrt nu, som när vi lämnade det för sex veckor sen,
  och då kan det väl inte vara annat än krig. Voi, voi, vad det blir dyrt
  med mjöl och kaffe sen! När dom krigar. Tror du dom kommer och skjuter
  oss lappar?
  
  -- Visst inte! svarar jag och skrattar, så lätt om hjärtat igen som
  endast den kan vara, som känner sig ha sluppit ifrån det svåraste i
  livet. Visst inte! Och det är inte krig heller för den delen, det är jag
  alldeles säker på. Mjölet kan bli dyrt ändå och kaffet med. Du höll på
  att skrämma mig rent fördärvad med ditt krig.
  
  Allesammans skratta igen, och mitt i den allmänna munterheten öppnas
  oksan försiktigt, och en halvvuxen pojke kommer in i ett moln av snö.
  Han försöker göra sig så liten, som möjligt, men Sannas kvicka öga
  undkommer ingen, och ögonblickligen blir han anropad.
  
  -- Nilsa, där sitter lärarinnan! Gå fram och hälsa nu vackert.
  
  Och Nilsa skruvar sig förlägen och allvarlig fram till mig, räcker ut
  armen och lägger den om mina axlar: Boris, boris opahädja! mumlar han.
  Goddag lärarinna. Och: Boris, Nilsa! hälsar jag högtidligt tillbaka med
  min arm om hans skuldror.
  
  Nilsa är Sannas son, och en vacker liten pojke är han. Ögonen äro stora
  och bruna och allvarliga, ansiktet smalt med rena, ädla drag och håret
  långt och svart. Han sitter så förlägen mitt emot mig med en kaffekopp i
  handen, då och då möter jag hans blick, som i smyg granskar och väger
  mig. Och när jag då skrattar, blir hans ansikte så flammande rött att
  ögonen nästan tåras. Det dröjer inte länge förrän oksan på nytt öppnas
  med stor försynthet, och en efter en komma de äldre av mina disciplar
  tågande, alla ohyggligt förlägna och mer eller mindre fnittrande. De
  hälsa och tala med viskande röster, och försvinna som blixtar så fort de
  uppfyllt alla hövlighetsplikter, för att utanför kåtan föra ett fasligt
  stim och väsen, tydligen ämnat att imponera på mig.
  
  Heikka och Gate ha redan gett sig av till sitt arbete med kåtaslagning
  och rishuggning, men Ellekare och jag sitta i lugn och ro -- vår kåta
  blir inte rest ännu på några timmar och vi följa Sannas råd och lägga
  oss att sova en stund. Sanna har hämtat in alldeles nya, obegagnade
  fällar och filtar och dem ordnar hon till mjuka bäddar. Jag får en
  skinande vit rakkas över mig och sover snart tryggt och lugnt.
  
  Fyra timmar därefter väcker Sanna mig, naturligtvis med kaffe och mat,
  och sedan gå Ellekare och jag i den piskande snövinden att hugga golvris
  till vår egen kåta och reda den i ordning. Heikka har redan satt upp den
  och med alla krafter skynda vi oss att få allting färdigt så snart som
  möjligt. Det ger en så glad känsla att arbeta för sitt första egna hem,
  om det också bara är en svart liten kåta långt uppe i Lapplands
  ödemarker, och vi äro så ivriga både Ellekare och jag, att vi varken
  tänka på tid eller rum. Åskådare ha vi också, så många barn som finnas i
  närheten och de ge oss ett handtag då och då, när det behövs. Emellanåt
  kommer det också någon fullvuxen, som ger oss råd och vinkar när han
  kan, och alla äro de djupt intresserade av vad allt mina pulkor kunna
  innehålla. De ha nog väntat sig de förunderligaste saker och se nog en
  smula besvikna ut, när det ena efter det andra tas fram, som är precis
  likadant som deras eget. Koksir (en sorts lapska träskopor med långa
  skaft), kisor, husgeråd av alla möjliga slag -- allt är lapskt -- och
  fastän de se både gillande och förnöjda ut, svävar det ändå liksom en
  missräkningens ande i luften över att ingenting nytt och märkvärdigt
  finns att se på. Till och med en vanlig lapprakkas har jag och en
  fårskinnsfäll att breda över mig. Och ingen madrass att ligga på, som
  annars alla andra lärarinnor haft med sig.
  
  Lasse, han gamlingen inne från Sannas kåta, ser sig betänksamt om bland
  sakerna, som ännu inte placerats på sina platser i kåtan, utan stå
  huller om buller vid pulkorna. Så ler han med finurlig och skälmsk min,
  och all bisterheten stryks i ett tag bort från ansiktet:
  
  -- Du kan allt gifta dej med en lappgosse genast du! För hushållet ditt
  är i ordning med kisor och allt, det ser jag, och bara lapskt är det
  alltsammans. Mån tro vem de ska bli?
  
  -- Ja säj de du! småler jag till svar där jag står böjd över en pulka.
  Och det skrattas mycket och länge av alla åt det enkla och lyckade skämt
  Lasse kommit fram med. Det fordras inte mycket förrän allas ögon tindra
  i leenden -- och inte så mycket heller förrän sorgen får dem att mörkna.
  De äro snara som barn till alla sinnesrörelser: snart bedrövade, snart
  tröstade -- gråt ser man sällan, men sorg, som inte är mindre tung för
  det; leenden är det gott om, men vemodet kan lura så nära, att ett ord
  lyfter det fram ur mörkret igen. Men nu är det bara glädje som råder,
  och skratten komma tätt och hjärtligt där minsta lilla anledning kan
  tänkas. Inte minst åt Heikka, som vid arbetet med att sätta upp luvvin
  -- ett sorts primitivt häbbrä, där maten förvaras för att skydda den för
  rovdjur och kringstrykande hundar -- slinter på stegen och står
  huvudstupa ned i snön. Han slår sig inte alls och skrattar själv lika
  muntert som de andra, när han klänger upp igen för att lägga sista
  handen vid sitt verk. Och när luvvin nu är färdig är det Ellekares och
  min tur att äntra upp för stegen och stuva in hela vårt matförråd i det
  lilla loftet, så enkelt men ändå tillräckligt för sitt ändamål, som
  allting är hos lapparna: två par höga, korsade björkstammar surrade
  säkert ihop med rep och i den klyka de bilda ligger ett golv av smala
  stänger, till tak ett par säckar och ris -- det är det hela, men en
  säker plats är det att lägga sitt matförråd, inga djur kan nå det och
  regn och snö inte heller.
  
  Dit upp ska nu allt, som inte brukas till varje mål, ty bröd och sådant
  stannar naturligtvis i kåtan. Och det är minsann inte det enklaste att
  krångla sig upp med bördor på den smala lilla stegen, som egentligen
  endast är avsedd att användas vid kåtans upp- och nedtagning. Den är
  gjord av en enda trädstam som karvats ur så, att ram och steg blivit
  fria, men den är inte mer än tio cm. bred på själva stegplattan, så att
  bara en smal fot i sänder kan få rum. Stegpinnarna sitta långt ifrån
  varann, och den del som stödes mot marken består av en vass spets, som
  borrar sig ned så att stegen ej kan glida utåt, när någon står på den.
  Men snurra runt kan den så mycket ledigare, och det fordras medfödd
  ekvilibristisk begåvning i allra högsta grad, för att utan äventyr ta
  sig upp och nedför den stegen. Så smal är den upptill, att den minsta
  lilla vickning av den som klättrar ögonblickligen kommer den att snurra
  runt och befria sig från bördan. Men har man lyckligt och väl kommit upp
  genom något herrens under och stolt lutar sig inåt luvvin för att
  placera eller hämta något där, viker den gärna åt sidan som om den vore
  fäst vid marken med gångjärn, och så skrider man snabbt och obevekligt
  mot sitt fall. Å den stegen! Innan man lärde sig alla dess knep och
  tilltag. Det var minnsann ett studium, som man inte blev färdig med
  första dagen och inte andra heller.
  
  Äntligen var i alla fall allt där som skulle dit, både i kåtan och i
  luvvin, och det stolta och oförgätliga ögonblick nalkades, då jag kokade
  den första pannan kaffe på vår första eld.
  
  -- Nu _ä_ vi här! sade Ellekare. Nu _bo_ vi här! Nu ä du emäntä i egen
  kåta å jag ä din piga å du ska säga mig vad jag nu ska göra. Vi ska väl
  laga till middag?
  
  Ellekare är mycket materialistiskt anlagd, men laga mat kan hon inte.
  Och inte jag heller, varför det är med en viss spänning vi gå till
  verket. Heikka ska bjudas på mat innan han går, och hungriga äro vi alla
  tre -- klockan har hunnit bli åtta och mer, och det är nära tio timmar
  sen vi åto sist, men vi ha inte haft tid att tänka på mat ens, mycket
  mindre då laga någon. Nu ska det i alla fall göras, och gott måste det
  bli, för vi vill inte skämmas för Heikka. Men det är inte lätt, och till
  en början står jag alldeles handfallen, ty den ringa kunskap jag har om
  födas sammansättning är van att räkna med åtminstone ägg och mjölk och
  potatis. Men ingendera av dessa ingredienser finns ju möjligheter att ha
  i ett lapphushåll på vintern, konserver har jag inte alls tagit med mig
  några, och alltså stå vi inför den absoluta nödvändigheten att tillreda
  en snabb och god måltid av de saker, som stå till buds. Och vi göra det
  också: fruktsoppa med mannagrynsklimp. Eller kanske jag i sanningens
  namn ska säga: mannagrynssoppa med fruktklimp. Ty klimpen kunde lätt
  drickas ur kopp och soppan var fast och grötliknande. Men äran var i
  alla fall räddad, för Heikka åt och tycktes ganska angenämt berörd, om
  det nu var för att rätten var fullständigt okänd för honom, eller om han
  verkligen tyckte det var gott, det är något, som jag vill låta vara
  alldeles osagt. Ellekare och jag åto också -- i en stor koksi med varsin
  hornsked, och vi voro mycket hungriga, så vi hade inte just tid att
  känna efter hur det smakade. Mätta blevo vi då i alla fall, och när
  Heikka druckit sina två koppar kaffe så tog han avsked och gick hem till
  sitt med nöjd uppsyn. Så han var också mätt, och med lugnat sinne
  började vi göra i ordning våra bäddar för natten.
  
  Och sedan lade vi oss, trötta och glada, fyllda av den trygga känsla som
  ett eget hem ger, var det än är och hurdant. Det var obeskrivligt ljuvt
  att ligga med ögonen mot räppen och se hur de tunga molnen foro, att se
  den ljusblå rökstrimman från den döende elden stiga rakt och vackert upp
  mot dem, att höra riporna skratta i ungskogen och björkarna susa för
  nattvinden, och att hela tiden veta: Du ligger i den egen kåta, det är
  ditt det här, dina grytor, dina fällar och hela den långa sommaren får
  du vila från vandringar och mödosamma vägar. Och i morgon komma alla
  skolbarnen!
  
  -- Ellekare! säger jag och ger med min fot en liten knuff åt hennes
  huvud, där hon ligger nedanför mig på samma sida av kåtan, Ellekare!
  
  -- Jaa, mumlar Ellekare sömnigt.
  
  -- Ligger du bra? -- Ty måste jag inte veta om mitt tjänstehjon for illa
  eller ej.
  
  -- Jaa, de gör jag.
  
  -- Hur ska vi vakna i morgon?
  
  -- Å vi vakna nog.
  
  -- Men jag vaknar aldrig på mornarna. Vaknar du säkert?
  
  -- Jaa då! Har du drage klockan din? Så ska jag titta på henne när jag
  vaknar och väcka dig, när tiden blir.
  
  -- Godnatt då Ellekare!
  
  -- Godnatt lärarinna!
  
  
  
  
  
  
  Vi vakna verkligen i tid, men det får kanske mera tillskrivas försynen i
  form av nyfikna lappbarn än Ellekare och mig, ty vi voro så dödströtta
  efter vår långa arbetsdag, att sömnen inte ville släppa våra ögon
  frivilligt. Men redan i arla morgonstund började det smälla helt försynt
  i oksan, och min yrvakna blick hann fånga en rödtofsad pojkmössa, innan
  den försvann, och ett par spejande bruna ögon, som jag igenkände
  tillhöra Nilsa, gossen från kåtan intill. Han är inte ensam, ty ett
  stilla fnissande förnimmes utanför och om en liten stund gluttar ett
  flickhuvud i dörröppningen, möter min blick med ett förläget småleende
  och försvinner blixtsnabbt. Så hörs trampet av springande fötter, några
  halvkvävda skrattsalvor och så blir allt tyst för en liten stund.
  Ellekare och jag ligga och dra oss en stund till, genom räppen yr lite
  fin snö -- alltså snöstorm i antågande igen. Det kännes gnistrande
  kallt, när man lyfter upp huvudet, vattnet i kitteln är bottenfruset och
  morgonljuset ser grått och ovänligt ut. Men nu går Ellekare med fart i
  skorna sedan hon först omsorgsfullt höat dem, med ett brak slänger hon
  upp oksan och hämtar in ett fång ved, och snart börjar en svag rök stiga
  mellan hennes händer, där hon ligger på knä framför härden, en frisk
  doft av brinnande näver fyller den skarpa luften och gör den mera mild
  att andas, det börjar spraka i veden som Ellekare skickligt ordnar till
  en strålande morgonbrasa, kaffekvarnen surrar, sockret klipps med små
  vassa stålklingande ljud, koppar klirra. Och så mitt upp i denna ljuva
  lilla hushållssymfoni kommer Ellekares klara röst gnolande en entonig,
  sorgsen finsk visa, som hon tar om och om igen utan uppehåll, så den
  blir till en sövande vaggsång. Jag känner hur sömnen kommer smygande,
  men innan jag hinner somna på nytt skramlar en full kaffekopp vid min
  huvudgärd, räckt av Ellekares lilla bruna hand -- och så är dagen
  börjad!
  
  Många timmar dröjde det inte förrän kåtan var full med folk och nog kan
  man räkna det kaffe i litervis, som dracks den dagen hos mig. Den ena
  pannan efter den andra koktes och tömdes, de två kopparna voro ständigt
  i gång, och varenda sak jag hade granskades och beskådades, visserligen
  mycket diskret, men dock grundligt. Och alltsammans tycktes de finna
  ganska gott. Smör och ost och bröd hade en storartad åtgång -- somliga,
  som kommo långväga ifrån, skulle bjudas på mera fast föda än bara kaffe,
  och Ellekare och jag hade på förhand sinsemellan gjort upp ett litet
  tecken, som betydde: långväga gäst! Och så fort detta tecken gjordes
  började jag genast förberedelser att med värdighet bjuda mitt salt och
  bröd. På den lilla runda träbrickan med långt skaft, som dels får
  tjänstgöra som bakbord, dels som lock över vattenkitteln, placerade jag
  ett par runda, nybakade brödkakor, bredvid dem en liten smörask och så
  osten. Alltsammans räckes till gästen, som efter en kort tvekan och ett
  svagt mummel: in mon lät nälkis! jag är inte hungrig! flyttar sig
  närmare och sätter sig bekvämt tillrätta på golvet. Är det en man
  stryker han först mössan av huvudet och för med en vacker rörelse håret
  ur pannen, är det en kvinna slår hon sig bara ned utan förberedelser,
  men båda äta lika sakta och värdigt, utan ett spår till brådska eller
  aptit. Det tar också alltid sin rundliga tid innan de ätit färdigt, men
  då har en hel del hunnit konsumeras ändå på detta lugna, trygga sätt. Så
  fort ätandet är undangjort torkar sig gästen omsorgsfullt om munnen,
  sätter ordentligt locket på smörasken efter sig, makar alla rester väl
  tillsammans på brickan och räcker den tillbaka till värdinnan med ett:
  Kito ätnat! tack så mycket. Emäntä nickar, häller kaffe bräddfullt i
  kopp och fat och bjuder. Och minst två koppar ska det vara innan nästa
  gäst får betjänas. Till ritualen hör också, att emäntä alltid själv
  dricker första koppen av ett nytt kaffekok för att visa att kaffet är
  gott. I somliga kåtor brukas det också att två fulla koppar sätts på
  brickan och räcks åt gästen, varpå han först har att dricka ut den ena
  och så den andra som påtår.
  
  Frampå middagen börja mödrarna anlända med barnen, som skrivas in och
  lämna sina betygsböcker från föregående år -- de som redan prövat en
  skolas besvärligheter. De små, som ska börja första gången se bara
  oändligt skrämda och olyckliga ut och trycka sig ängsligt till mors
  kolt. Fjorton barn är det i allt, det äldsta femton år -- en lång,
  drumlig pojke med långa ben och armar och en väldig hårmassa, som ligger
  långt ned i ögonen -- det yngsta nyss fyllda sju år och vackert som en
  liten kerub i sin nya granna kolt. Mödrarna dricka kaffe och prata, nypa
  i tyget på min kolt, medan jag naturligtvis nyper i deras, utbyta tankar
  om priser på spetsar och band och grannlåt och ha det utmärkt trevligt.
  Barnen glömma snart sin första skygghet och sörpla i sig sitt kaffe med
  ganska förnöjda miner, springa sen ut och leka och föra ett förfärligt
  stim kring kåtan. Då och då, när de bli alltför högljudda sticker den
  mor, som tycker sig ha hört sin telnings röst över de andras, sitt huvud
  utom oksan och håller ett kort, men kärnfullt anförande, som resulterar
  i ett ögonblicks dödstystnad. Men snart är allt glömt igen och leken
  rasar som förut. -- En timme eller två sitta mödrarna kvar och aldrig
  sinar pratets ström, så resa de sig, släta kolten ned utmed höfterna och
  försvinna pilsnabbt genom oksan, utan att säga adjö, utan att tacka --
  det brukas inte. Barnen följa med, alla ränna i väg på sina skidor och
  det blir så tyst i ett nu, att stillheten susar för öronen. Men rätt vad
  det är kommer en stormil susande som skakar kåtan, snön knastrar, när
  den piskas mot duken och några flingor singla ned genom räppen och fräsa
  i elden.
  
  -- Har du mera ved huggen, Ellekare?
  
  -- Nej, men jag ska gå ut och skaffa nu. Det är väl middagsdags snart?
  
  -- Ja. Vad ska vi laga?
  
  Vi titta rådvilla på varann, tills vi besluta oss för gröt och torrkött
  såsom varande både enkel och närande föda. Och medan Ellekare hugger ved
  anrättar jag måltiden, som sedan förtäres till sista smula trots de
  otaliga koppar kaffe som konsumerats under dagens lopp. Sen bakar
  Ellekare igen, ty nästan allt brödet har tagit slut under dagens
  gästabud, och jag börjar göra i ordning böcker och schema och rusta mig
  för mitt arbete i vetandets tjänst. Och innan vi veta ordet av ha vi den
  grå svaga skymningen över oss, som ännu en tid framåt ska säga oss, när
  natten faller på. Om ett par veckor bara slutar solen att gå ned och sen
  ha vi inte ens en skuggning i ljuset kvar, när stackars jordiska klockor
  visa, att natten är kommen. Nu viner stormen hårdare, snön frasar
  utanför och kölden är bister -- men vår varma eld brinner klar, och när
  vi krypa ned bland våra fällar efter en sista kaffefest med Sanna och
  Lasse från kåtan bredvid, känna vi ingenting av ovädret som rasar,
  stoppa bara om oss väl kring axlar och ben och somna, medan ännu några
  röda glöd pyra på härden.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Redan innan klockan åtta på morgonen hör jag tramp och fnissningar
  utanför, och när jag tittar ut har jag nästan alla mina elever i väntan,
  fastän det är en hel timme före tiden.
  
  -- Klockan är inte nio än på länge, säger jag, och utan ett ord dunsta
  de bort åt olika håll, för att om tio minuter åter fnittra och viska
  utanför oksan. När de inte ha någon klocka att gå efter, är det inte så
  gott, och eftersom det snöregnar och blåser kallt låter jag dem komma in
  och värma sig framför elden. Och då alla äro komna tycker jag den
  felande halvtimmen inte är något att hålla på och börjar terminen. Med
  bön naturligtvis, efter uråldrigt bruk, och så psalmsång. De äldre som
  kunna läsa få var sin psalmbok ur skolans bokskrin, jag tar upp psalmen
  och så börjas sången. Om man verkligen har rätt att kalla den så. Alla
  vilja vara med, men ingen har ens den svagaste aning om vad det vill
  säga att sjunga en melodi eller överhuvud taget träffa en ton. Utan just
  där deras röst av en händelse slår ned får psalmen börja, det kan vara i
  bas eller diskant, det gör alldeles detsamma. Ordens rätta uttal är av
  mycket större vikt, och äro de besvärliga kan jag hinna sluta versen,
  medan den övriga kören ännu stavar på första strofen. Var och en följer
  med och skyndar sig så fort han kan, var och en gör sina små hjälplösa
  försök att skapa en melodi lik den jag sjunger, som hans öra fattar och
  uppfångar den -- och det hela blir till en konsert vars make ännu intet
  mänskligt öra hört. Jag vet inte hur jag behöll kontenansen, jag minns
  bara att Ellekare huvudstupa kastade sig ur kåtan med blodrött ansikte,
  och att min röst var misstänkt svävande under några takter. Men barnen
  voro så upptagna av att stava och sjunga, att de inte märkte någonting,
  och väl var det.
  
  Ja, så var början gjord och arbetet väntade! Men först skulle alla tala
  om vad de hette, så att jag visste vad jag skulle kalla dem, och det var
  ett gruvligt besvär att få ur dem det. Efter säkert en timmes ihärdigt
  frågande hade jag då fått allas namn med låga förskrämda röster och med
  mycket fnitter och skruvande, men äntligen var då den skärselden
  genomliden och skolan i gång på fullt allvar. De insikter jag fick i
  mina elevers kunskaper redan denna första dag voro ingalunda
  uppmuntrande -- timme efter timme upptäcktes nya avgrunder. Till att
  börja med var det innanläsningen som fullständigt tog andan från mig.
  Jag gav de äldsta läroböcker, medan de yngre fick välskrivning och de
  allra yngsta övade sig i tålamod och stadgat uppförande.
  
  -- Läs nu första stycket, Nilsa! sade jag. Och Nilsa började med hög
  stackig röst:
  
  -- Vat en krota perättade allteles ytom sig så att ten knappt kunte tala
  sate en krota till sin far far som satt vit päcken ...
  
  Allt utan ett spår till skiljetecken eller uttryck naturligtvis, men med
  något så oändligt själlöst över sig, att jag greps av en hemsk misstanke
  och frågade:
  
  -- Säg mig nu Nilsa, vad groda heter på lapska.
  
  Intet svar, bara ett förläget stirrande från Nilsa och fnitter från de
  andra.
  
  -- Kan någon annan svara?
  
  Ingen. Groda är kanske ett bra svårt ord, tänkte jag -- jag ska ta något
  lättare. Kan du säga, vad bäck heter då? Inget svar. Och på alla mina
  frågor om de enklaste vardagsord kan ingen ge mig en antaglig
  översättning. Ibland försöka de hitta på något, som åtminstone ljuder
  lika, men det är så sällan det träffar rätt, att jag snart genomskådar
  den lilla listen. Så svarar t. ex. någon, när jag ber honom översätta
  ropa: ruobbi. Men det betyder sår på lapska och kan alltså inte alls
  godkännas. Dessa barn ha gått i skola i tre, fyra år och lärarna ha haft
  till uppgift att bibringa dem undervisning i svenska språket. Deras enda
  läroböcker äro på svenska: katekes, biblisk historia, läsebok, och ur
  dem ha de haft läxor. Utan att förstå ett enda ord ha de fått rabbla
  psalmverser, bibelspråk, tio Guds bud, och av styckena i läseboken
  begripit precis lika mycket, som om man satt dem att läsa kinesiska
  eller något annat lika besynnerligt språk. Det är första timmens glada
  erfarenhet.
  
  Andra timmen låter jag de äldsta skriva, mellanklassen får läsa och de
  minsta få pennor och papper för att lära sig rita uppstrecket till i.
  Griffeltavlor finns det två stycken i skolmateriallådan, men inga
  grifflar ha blivit medskickade så det är lika när för det. Och så måste
  jag ge nybörjarna pennor i deras små bruna nypor, och där blir minsann
  skrivning av så bitarna yr om blyertspennorna. Det är inte så gott, att
  trycka lagom hårt, när man aldrig försökt att skriva förr och jag
  bävade, när jag såg hur pennorna blevo mindre och mindre. För knivar
  hade de ju tillreds i bältet, åtminstone pojkarna så små de voro, och
  det fanns inga hinder, när det gällde formering. Och formerades gjordes
  det sannerligen så Ellekare kunde haft till tändved en vecka om hon
  passat på och samlat upp spånen. Jag förmanade dem: Tryck inte hårt! och
  då sågo de allvarligt på mig, torkade sig om näsan med smutsiga små
  nävar och började på nytt med högtidliga, viktiga miner. Men resultatet
  blev lika klent. Jag tog deras hand i min och förde pennan, och de
  finaste streck trollades fram, men under samma hand ensam sade det
  knack! och en bit blyerts for i luften så det var en lust åt det. Till
  slut fingo de skriva med bara träet för att öva sig i att hålla om
  pennan åtminstone och så småningom minska trycket. Så hade då de
  sysselsättning en stund, och jag fick ägna mig åt mellanklassen, som
  hjälpligt kunde stava och lägga ihop och staka sig fram genom de
  enklaste ord. Det var precis samma förhållande med dem som med de äldsta
  -- ingenting begrepo de av de svenska ord de krånglade till, och intet
  svar fick jag av dem heller på mina frågor. Men skriva efter förskrift
  gjorde de alla riktigt bra, när man betänker hur de måste sitta
  nedhukade på risgolvet med knäna uppdragna och böckerna stödda mot dem.
  De skrivböcker med förskrift som användes voro av den sorten, som brukas
  i vanliga folkskolor, och det var onekligen ytterligt löjligt att läsa
  de förskrifter som stod tryckta överst på varje sida: Sitt rak i ryggen!
  Håll fötterna rakt på fotbrädan! Stöd handen lätt mot bordet! Luta ej
  huvudet!
  
  Nästa timme ägnades åt räkning för de största, skrivning på nytt för
  mellanklassen och inlärande av bokstaven _i_ för de små. Det var
  gränslöst besvärligt att hålla dem i arbete alla, och den första tiden
  blev jag rent vimmelkantig innan jag fick in vanan, att utan ett
  ögonblicks tvekan kasta mig från räkneproblemen i översta klassen till
  stavningen i mellanklassen och från stavningen till dirigerande av
  streckskrivningen hos nybörjarna, och från streckskrivningen åter till
  räkneproblemen. Men det gick snart, bara man blev van. -- Räkningen
  beredde mig en ny överraskning. Så länge jag höll mig till huvudräkning
  med mycket små tal gick det rätt bra, men så snart jag började med
  skrivna problem blev det annat av. Efter tre års skolgång ansåg jag, att
  ett sådant tal som detta utan svårighet borde kunna räknas ut: 19 + 11 +
  13. De fingo sina tal och satte sig på sina platser, och jag ägnade min
  uppmärksamhet åt de andra eleverna. Efter tio minuter tittade jag på
  seniorerna och undrade, om de inte skulle kunna vara färdiga snart. Men
  det såg inte så ut. Ögonen stirrade stelt, pennorna skrevo och ritade,
  läpparna rörde sig, fingrarna trummade, och suckar och stönanden fyllde
  luften. De kliade sig i huvudena så det dånade, snöto och fräste i
  fingrarna och arbetade med en intensitet, som var rent förbluffande när
  jag för mig själv betänkte uppgifternas enkelhet. Men då jag äntligen
  fick se deras böcker, så förstod jag fullkomligt deras bedrövelse och
  delade den med dem av mitt fulla hjärta. Hela sidan var full med små
  streck -- streck vid streck, streck vid streck -- i grupper, påblötta
  och utsuddade med tummen, när det blivit för många.
  
  Först stirrade jag bara fylld av häpnad på förstörelsen, förstod icke
  vad meningen var en gång, men så gick det plötsligt upp för mig, att det
  var det sätt, som man lärt dessa barn att lägga samman 2 och 2 eller 10
  och 10. Först tio streck på ett ställe, så tio på ett annat och så
  vidare allt efter problemens längd och talens storlek, och när de så med
  mycken svett och möda ritat ut alla sina streck, så hade de ett
  förskräckligt arbete att räkna samman dem alla. Addition i kolumner hade
  de aldrig hört talas om, subtraktion existerade inte, multiplikation var
  nästan löjligt att nämna, och vid blotta tanken på division kände jag
  svindel.
  
  Det måste alltså bli för mig att börja från den allra första, enklaste
  begynnelsen och lära dem förstå, att räkning inte bara är streck, att
  strecken kunna representeras av siffror i kolumner, att ett tal kan
  _tänkas_ innehålla alla de streck, som eljest måste ritas och räknas
  samman. Det var den erfarenheten räknelektionen gav mig, och så värst
  glädjande var den ju inte. Med detta lät jag dagens arbete vara slut --
  vi voro trötta allesammans -- och med läxor att läsa på gav jag dem
  hemlov, vilket hälsades med nedslående förtjusning och efterkoms med en
  snabbhet endast möjlig att åstadkommas av barn, som veta att skolan är
  slut för dagen. Och med en suck tackade jag dem för denna snabbhet, lade
  mig raklång på en fäll och beslöt att för en timme åtminstone låta bli
  att fundera över hur i all världen jag skulle kunna lära dem allt som de
  skulle kunna och inte kunde.
  
  
  
  
  
  
  När skolan varat omkring en vecka kommer pingsten och med den
  naturligtvis pingstlov i tre dagar. Vädret är strålande vackert igen med
  kalla nätter och vårljumma dagar. Vi försöka åtminstone att tro, att det
  är våren som är oss nära om också de gamla runka på huvudena och spå
  lång vinter ännu.
  
  -- Vad ska vi göra de tre dagarna när vi ingen skola ha? Ellekare talar
  alltid i pluralis, när det gäller skolan och kåtan.
  
  -- Om vi skulle ta och gå efter post! föreslår jag. Ty nu är det nära
  sex veckor sedan jag hört några nyheter från den värld, som är bortom de
  vita fjällens krans och det känns lite underligt att ingenting veta om
  de sina, om kriget, om allt som kan ha hänt på hela denna långa tid.
  
  -- Ja det gör vi! svarar Ellekare ögonblickligen och utan ett spår till
  tvekan, och ögonen lysa på henne bara vid tanken på den långa färden,
  och allt vad hon ska få se på den. Det är sju mil över fjällen till
  Torne Träsks station som också är vårt närmaste ställe att hämta post
  från. Om vägen dit veta vi intet, men med karta och kompass ska det väl
  inte vara omöjligt att ta sig fram. Förresten kanske vi kan få någon
  lapp att följa med, som känner vägen. Och så gå vi till Heikka, som är
  vårt stöd och vår tillflykt i alla kinkiga situationer.
  
  -- Kan du följa med? frågar jag. Du ska inte behöva göra det för inte
  förstås.
  
  -- Kan inte! svarar Heikka bestämt. Jag ska gå långt in till Norge till
  hjorden och tre andra av männen följa med mig. Vi gå i kväll, och i
  morgon gå de övriga, så du kan nog inte få någon som följer dig. Och
  ensamma ska ni inte gå, för vägen är besvärlig.
  
  -- Men jag har karta och kompass.
  
  -- Å har du det! Ja ja, du vet väl bäst hur mycket man kan tro på sådana
  ting. Men trolldom för aldrig lycka med sig och trolltyg är det. Att den
  lilla dosan ska kunna visa väderstrecken.
  
  Han ser allvarligt ogillande ut och Gate likaså. Men efter många koppar
  kaffe och mycket pratande ha vi då fått veta en hel del om vägen: om
  rastställen där det finns källor, som inte äro tillfrusna, om var en
  ensam fiskekåta är belägen där vi kunna få vila och mat och värme, om
  genaste vägen att snedda över Träsket. Och vi besluta oss för att gå
  ensamma och ta avsked av Heikka och Gate som ge oss många förmaningar
  och goda råd. Gate dessutom en hel del kommissioner om vi kunna komma in
  i någon handelsbod fastän det är helg. Och så ränna vi hem till vår egen
  kåta för att rusta oss till femtonmila färden. För kortare än så kan vi
  inte beräkna att vägen är, har Heikka sagt. Snarare längre. -- Vi packa
  kaffepanna, torrkött, bröd och smör i våra laukos (ryggsäckar), och
  tändstickor plocka vi våra dosor fulla med. Lapparna ha alltid
  svavelstickor, som de köpa i finnbyarna, någon annan stans tror jag inte
  de finnas att tillgå i hela Sveriges land -- och förvara dem i små dosor
  av mässing, som egentligen äro ämnade till snus, men som också utmärkt
  lämpa sig till tändstickor. Dessa dosor ha också den stora förtjänsten
  att de ha två bottnar, i den ena förvaras tändstickorna, i den andra är
  en spegel inkittad och mellan spegeln och locket brukar vanligen en
  liten finkam ligga förvarad för att alltid finnas till hands.
  
  När solen går ned bakom Rokomborre, det stora fjället mitt emot vår
  kåta, stå vi färdiga att ge oss av. All mat är upplagd i luovvin, allt
  ömtåligt upphängt på krokar så att inga hundar eller andra djur kan nå
  det, runt kring kåtan ha vi stjälpt tomma pulkor, så att inga hundar ska
  kunna böka upp duken med nosen och ta sig in, och till slut sätta vi mot
  oksan en hel liten björk, till tecken att ingen är hemma, och att huset
  är låst.
  
  Solen kryper allt längre ned bakom Rokomborre, vars förundransvärt
  regelbundna, prismaslipade sidor gnistra i orange och rött, himlen är
  blå med små bleka moln, och kölden har redan kommit och höljt den
  solluckrade snön med en hård skorpa, där skidorna nästan glida av sig
  själva. Och med ett stupa vi utför sluttningen ned mot sjön, slingra oss
  mellan björkstammarna och glida i ett buktat blåskuggigt spår över sjön
  upp mot de branta fjällsidorna på andra sidan. Kallare och kallare blir
  det, luften står vass mot våra ansikten, andedräkten far som en rök
  efter oss. Snart sjunker solen alldeles, men himlen är full av glans --
  tyst, tyst är det, inte en hund skäller, inte en ripa kuttrar, inte ett
  ljud från en levande varelse oroar stillheten, bara våra skidors
  knarrande, vår hastiga andhämtning, våra ryggsäckars gnidning mot
  axlarna.
  
  Efter fem timmar rasta vi -- då ha vi hunnit fyra mil, varav två
  oavbrutet ha burit uppför och två oavbrutet nedför. Vi koka kaffe,
  halstra torrkött, äta och se på kartan. Sen sträcka vi ut oss på snön
  och sova litet, och solen bränner hela tiden -- den har kommit tillbaka
  för länge sedan. Men vi få inte vila lång stund, det dröjer inte många
  timmar nu, förrän snön blir mjuk och tung för skidorna, och ännu ha vi
  den besvärligaste vägen kvar genom svår terräng. Så ge vi oss av igen,
  rasta på nytt några minuter i Kattevuoma, en liten grå finnby på en öde
  slätt, och komma rätt sent på eftermiddagen fram till Torne Träsk.
  
  Just som vi stiga av skidorna vid stationshuset brusar ett tåg förbi,
  till Ellekares oerhörda förskräckelse och häpnad. Hon hade aldrig sett
  ett sådant besynnerligt odjur förr, aldrig hört ett så starkt larm och
  hon blev alldeles vit av fasa, när det dånade förbi. Tog ett hårt tag i
  min arm och sade tyst för sig själv: -- Herra siunit, herra siunit de lä
  varalas! Herregud, herregud, det är farligt!
  
  -- Det är tåget Ellekare. Var inte rädd.
  
  Men Ellekare är rädd, och hon släpper inte taget om min arm, förrän det
  sista ljudet av oväsendet försvunnit i fjärran. Då drar hon en lång suck
  och småler av lättnad, men håller sig ändå mycket nära mig, när vi tassa
  in för att fråga om post och nattlogis. Posten få vi, men nattlogis är
  det värre med. Möjligen väntsalen, men den är kall och oeldad, och det
  finns bara hårda golvet att ligga på. I alla fall är det tak över
  huvudet, och vi tacka för det, och bereda oss att gå och titta på vårt
  enkla sovrum.
  
  -- Stackare! säger en arbetarhustru, som står bredvid och hört vårt
  samtal. Nog kan ni väl få ligga hos mig. Om ni håller er snygga. Kom med
  så ska vi se till!
  
  Och vi följa på trötta fötter, få en fäll på golvet att ligga på, en
  filt att breda över oss och litet mat innan vi krypa till kojs. Ägg och
  smör och mjölk och bröd. Det smakade efter fem veckors torrköttskost!
  
  -- Finns det någon handelsbod här? frågar jag värdinnan. Och får till
  svar, att ingen finns närmare än i Kiruna.
  
  -- Hur långt är det dit?
  
  -- Inte fullt två timmars resa på tåget. Det går malmtåg tidigt i morgon
  bitti och inte är det dyr resa heller. Res ni dit, flickor, så får ni
  både fara på tåg och se Kiruna om ni inte varit där förr.
  
  -- Inte jag! säger Ellekare. Och så ser hon bönfallande på mig, och inga
  ögon kunna tigga som Ellekares. När så vår värdinna vidare talar om, att
  vi kunna komma tillbaka vilken tid på dagen som helst, finns det inget
  som hindrar ett litet Kirunabesök och det beslutas att vi skola resa med
  malmtåget kl. 9 på morgonen.
  
                     *       *       *       *       *
  
  I Kiruna var det söndag -- pingstdagen. Där var barmark och vårluft och
  fåglar, som sjöngo. Det var som en saga. Det var stora knoppar på träden
  och människorna gingo i sommarkläder, i lätta tunna sommarkläder, som
  solen sken på så de lyste. Vi kommo i våra pälskoltar, med våra
  ryggsäckar, med bruna och trötta ansikten och vi kände oss bra lika de
  bibliska bröllopsgästerna, som inga fina kläder hade. Vi voro inte
  tvättade och inte kammade en gång -- det hade varit bråttom på morgonen
  -- och vi kände oss gruvligt skamsna. Så gingo vi till järnvägshotellet
  för att få ett rum och göra oss lite snygga. Men fingo gå med oförrättat
  ärende -- åt lappar hyrde man inte ut rum!
  
  -- Stackars lappar! sade jag till den morska dam, som körde ut oss.
  Stackars lappar, vad ha de gjort för ont?
  
  -- Ingenting! svarades. Men de få inte ta upp rum för annat folk. Var är
  du ifrån eftersom du talar svenska så bra?
  
  -- Från Stockholm. Men du behöver inget rum ge mig för det. Jag önskar
  du kommer så trött en gång och blir utkörd för att du är av annan ras,
  när du mycket längtar efter att få vila. Tänk på det lite, så är du
  kanske snällare nästa gång en lapp kommer. Hans pengar är nog som annat
  folks i alla fall!
  
  Jag vet inte hur hon såg ut efter det talet, för jag slängde laukon på
  ryggen igen och gick med Ellekare tätt i spåren. Men hon ropade efter
  oss, att det kanske kunde finnas ett rum, när hon tänkte efter. Det blev
  inte något svar på det erbjudandet, och efter lite sökande fingo vi mat
  och rum på ett annat ställe för de timmar vi skulle stanna. Och när
  Ellekare sett sig mätt på Kirunas härligheter och vi lyckats tillhandla
  oss några småsaker, som behövdes hemma i kåtan -- å så långt avlägsen
  den var, när vi tänkte på den; vår lilla svarta kåta under den höga,
  vita, tysta fjällbranten! -- Så satte vi oss på tåget igen och reste
  till Torne Träsk, fulla av längtan att komma hem.
  
  En besvärlig färd väntade oss, uppför mest hela tiden -- lite trötta
  voro vi nog ännu efter nedmarschen, men vi hade inte tid att vila längre
  och det var bara att sätta ny fart i benen. Det var kallt och klart
  väder när vi gåvo oss av över Träsket, solen hade nyss gått ned och
  vinden var förlig så det gick som en dans nu över samma sträcka, som vi
  för några timmar sedan så mödosamt arbetat oss fram över. Kattevuoma
  foro vi stolt förbi och beslöto att rasta först vid den fiskekåta, som
  Heikka sagt åt oss att gå in i. Så noga hade han beskrivit vår väg dit,
  att vi inte ens behövde tveka om rätta riktningen, och vid tvåtiden på
  natten fingo vi också syn på den, där den låg som en liten grå jordhög
  på ett smalt näs. Alla sovo tungt och ljudligt vid vår ankomst, men
  hunden skällde dem snart vakna, ett sömnigt huvud stacks ut ur rakkasen
  och en sömnig röst hälsade: boris, boris!
  
  Det var emäntä, och utan en minuts dröjsmål steg hon upp, tände eld och
  satte på kaffe, hela tiden vänligt småpratande med oss -- precis som om
  det vore den naturligaste sak på jorden, att hon väcktes mitt i natten
  av främlingar och gick upp för att laga mat åt dem. Och det är också den
  allra mest naturliga sak, när det är en lapp man kommer till. Det är
  inte tal om vad för sorts ras du har, vad för sorts folk du hör till --
  ingen frågar dig, ingen kan kanske ditt språk ens. Men vem du än är, vad
  ditt ärende är, när du kommer, om det så är mitt på dagen eller mitt i
  natten, alltid blir du mottagen som en furste. Alltid får du det bästa,
  alltid rikligt, alltid räcks det dig med vänliga ord och glada blickar
  -- du ska aldrig känna att du gör besvär, att du kommer olägligt, att du
  borde gått till någon annan.
  
  Som denna emäntä nu -- hon sätter på kaffepannan och slår upp getmjölk
  till grädde, hon plockar fram smör och bröd och kött, ställer en
  stekpanna på elden och steker en färsk, läcker röding i mycket smör. Och
  hela tiden går hennes mun i ett. Hon gör frågor, utan närgångenhet,
  svarar själv, när Ellekare eller jag äro för trötta att öppna munnen,
  springer ut och in på bara fötter. Än kommer hon släpande med ett par
  rena, vita fällar åt oss att ligga på, än med en filt att breda över
  oss, än är hon ute i luovvin efter mera smör, än kommer hon slängande
  med ett fång ved. Och när rödingen är färdigstekt sätter hon fram pannan
  åt oss, räcker oss smör och bröd och ser med den innerligaste glädje på
  hur vi äta med den allra mest strålande aptit. Hennes man har också
  vaknat, sticker huvudet utom rakkasen, tar pipan, som ligger alldeles
  vid huvudgärden, stoppar och tänder den och lägger sig tillrätta i den
  mest lättjefulla ställning han kan tänka ut med armbågen på golvet och
  huvudet i handen -- och så pratar han och dricker kaffe och är full av
  godmodigt skämt och vänliga råd för vår hemfärd.
  
  -- Det blir nog snöstorm kanske, säger han. Men inte i natt tror jag.
  Kanske i morgon. Vila er nu bara riktigt innan ni gå vidare -- ni ha
  tung packning och vägen bär uppför. Lägg er och sov några timmar, det
  behöver ni allt.
  
  Emäntä har redan brett ut fällarna, en lång, mjuk, ren kudde har hon
  lagt till huvudgärd, en alldeles ny "rana" (tjock Lofotsfilt, som mycket
  användes hos lapparna) väntar att bredas över oss -- allt så rent och
  vitt och nytt som alltid en lapps gäst får det, det må vara aldrig så
  fattigt och smutsigt i kåtan för övrigt. Och vi vila i tre timmar, varmt
  och mjukt och gott, och smyga oss sedan sakta ut. Nu sova alla igen,
  bara emäntä hör oss och viskar ett stilla: Hyvästi! när vi stryka förbi
  hennes rakkas.
  
  Efter en tre, fyra timmar börja vi bli trötta igen. Snön är lös,
  skidorna tunga, packningen tung, allting tungt och vägen vi ha framför
  oss oändlig. Bara vi vore riktigt säkra på att vi ha gått rätt! Men det
  äro vi inte alls. Vi säga ingenting åt varann ännu, men jag ser på
  Ellekares oroliga min, att hon också upptäckt att vi visst äro på vilse
  stråt. Och till slut kan hon inte hålla inne med sin ängslan längre,
  utan säger:
  
  -- Hade vi inte det där fjället i väster, när vi gick ned?
  
  -- Jag vet inte riktigt, Ellekare, men jag tror att vi gått lite galet.
  
  Jag tar upp kompassen och kartan och finner, att vi böra gå mera åt
  öster. Men Ellekare opponerar sig -- hon vill mera åt väster.
  
  -- Jag tror inte alls på den dära! förklarar hon med föraktfull min.
  Heikka sa, att det var trolltyg och det kan inte bli annat än olycka att
  tro på en sån. Jag litar mera på mig själv och ditåt ska vi gå!
  
  Hon pekar åt väster, och så gräla vi en stund, enas till slut om att gå
  ungefär mitt emellan båda strecken och sträva framåt igen, tysta och
  modstulna. Det bär nästan rakt uppåt mot högfjället nu, och innan vi
  lämna skogsbältet göra vi upp eld, koka kaffe och försöka sova en stund.
  Men det börjar blåsa, solen är borta bakom en fjällkam och vi frysa så
  trots elden, att vi besluta börja gå igen för att få värme i kroppen.
  Och så axla vi våra laukos, sätta fötterna i tåvidjorna på våra skidor
  och knoga vidare -- utan ord, utan glädje, med en naggande ångest inom
  oss, att vägen vi ta för oss vilse bland fjällen. Blåsten tar till,
  solen har gömt sig, allt är grått och dött och isande kallt -- och vi
  två små kryp så svindlande ensamma på dessa stora, tomma, grymma
  slätter.
  
  Så kommer snöstormen rivande. Hui! viner det till, och sen se vi
  ingenting mer. Bara snö, snö, snö och en vind som piskar. Ingenting säga
  vi åt varann, Gud vet om vi tänka något ens, men vårt elände är stort,
  och i samma ingivelse räcka vi handen åt varann så att vi åtminstone
  känna, att vi äro två. Hand i hand släpa vi oss fram, böjda mot stormen
  -- inte ett ljud slipper ur oss, vi bara gå. Men jag känner hur ångesten
  kryper nära, och när Ellekare vänder ansiktet mot mig ser jag, att
  hennes läppar äro vita, och att de bruna ögonen svartnat av trötthet och
  förtvivlan och modlöshet. Vi krama hårt om varandras händer -- det är
  allt, men det ger liksom en liten tröst. Den ena vet att den andra
  finns, att hon tänker: O Gud ska vi dö nu! Ska snön ta oss, ska fjällen
  sluka oss, ska vi aldrig finna vägen mer, som leder hem?
  
  En timme gå vi, snön blir lösare, skidorna tyngre. Vi flämta mot stormen
  och stappla på benen som i sjögång. Vi veta att det inte tjänar något
  till, att vi endast skjuta upp något, som är oundvikligt, men ändå treva
  vi oss fram, fastän varje steg är en outsäglig möda. Så stupar Ellekare,
  ligger och vill inte upp mer.
  
  -- Upp Ellekare! Upp igen! Det är inte långt kvar. Vi ä snart framme.
  
  Men Ellekare hör inte ens min ynkliga lögn.
  
  -- Låt mig ligga en liten stund bara! ber hon. Jag är så trött. Bara en
  liten stund! Var inte rädd, jag ska inte somna.
  
  Hon sträcker ut sig, och snön driver över henne på ett ögonblick, men
  min hand har hon inte släppt, och jag vet, att hon finns där under det
  vita täcket. Jag sätter mig bredvid henne, och det domnar så ljuvligt i
  kroppen, när den äntligen får lite vila. Det känns som om himlens alla
  härligheter sänkt sig ned till jorden, det värmer och stillnar, det
  sjunger för öronen som av de lycksaligas korer, all smärta löser sig och
  svinner bort. Å, man hör klockor också -- milda starka klockor, som
  klinga med så underbara harmonier, att man vill le av glädje. Så kommer
  det en röst bland allt detta. Långt, långt borta hör jag den -- många
  mil är den avlägsen tycker jag, någon skakar mig så det gör ont, någon
  drar i mitt hår så jag måste följa med och resa mig till hälften. Ack,
  jag är ännu på jorden! Det är Ellekare, som talar, Ellekare som sliter i
  mitt hår för att få mig vaken. Hon är liten och späd och uttröttad, men
  vädren rå inte på henne, hon hör till det släktet, som inte sover sig
  till döds i en snöstorm, och hennes lilla lappansikte är orörligt och
  bestämt och utan misskund.
  
  -- Upp! säger hon. Nu få vi inte vila längre. Gå!
  
  Långsamt sätta vi oss i rörelse igen. För vart steg vi ta känns det, som
  om tusen nålar glödgade stack genom fötterna, och benen äro domnade och
  stela. Var rörelse blir till en pina så ohygglig, att den går över alla
  gränser, och som blinda, som sömngångare stappla vi vidare. Men vi leva,
  vi andas, vi ha ännu inte gett oss åt vår tjutande, vita fiende på nåd
  och onåd, och vi hålla så hårt om varandras händer att det nästan gör
  ont. Hur länge varar det? Jag vet inte. Den vandringen kan inte mätas
  med jordiska minuter, så full av förtvivlan och dödsångest som den är.
  Snön vräker mot oss, skidorna sjunka i den, och vi orka endast flytta
  dem fot för fot. Åt öster, nästan rakt åt öster -- Ellekare låter
  kompassen råda. Det gör detsamma! säga hennes ögon, vi dö nog snart
  ändå. Men hennes mun orkar intet säga.
  
  Plötsligt hör jag hennes röst, orden förnimmer jag inte till en början,
  men det är en klang i stämman, som kommer mig att lyfta upp huvudet och
  lystra.
  
  -- Det lättar! säger hon, och gång på gång upprepar hon samma ord. Det
  lättar, det lättar, det lättar! Och hon säger sannt. Det lättar. Snön
  brusar inte längre så tät emot oss, stormen har stillnat. Och i ett nu,
  som om ett förhänge dragits undan, stå vi i solsken och klar luft igen.
  Bakom oss är det vitt som mjölk, och där far snön i ogenomträngliga
  moln, men framför oss se vi en djup, lugn dal, som darrar i kvällssol
  och violetta skuggor. Och längst bort -- längst bort går det ut som en
  liten mörk dunge av träd. Är det möjligt, är det sannt, kan det vara så?
  Är det vår skog, vår dal, vår sjö, som breder sig där borta? Kan man
  komma så snart från döden till livet! Vi se på varann, vi våga inte tro,
  vi krama varandras händer. Men det är sannt. Med en suck, bra lik
  snyftning pekar Ellekare söderut. Där ligger Rokomborre som en
  vidunderligt härlig violett sky i strålarna från aftonsolen, och vi
  veta, att bakom det lilla skogsnäset där ligger vår kåta och väntar oss.
  Det är långt dit än, nära två mil, men vi känna dem knappt. Vi behöva
  bara vända oss om emellanåt, när knäna börja svikta, och kasta en blick
  på den grymma vita väggen, som står däruppe i passet mellan två höga
  kammar, så få vi ny kraft. Vi äro i lä, vi äro skyddade, vi äro i vår
  egen dal och vårt hem är bakom den lilla skogen där. Inget ont kan nå
  oss mer!
  
  
  
  
  
  
  I kåtans ro glömma vi snart vårt äventyr, allting glider in i ett stilla
  enahanda och dagarna gå, veckorna gå, den ena så lik den andra som
  kulorna i ett radband, men ändå var och en med sitt innehåll, sina små
  händelser, sin rikedom, som skiljer den ena från den andra. En dag drar
  jag med björntråd ut en tand på en gumma, som kommer svullen och
  jämrande, en annan slår Ellekare sönder min finaste kaffekopp, en tredje
  görs ett sjukt spädbarn friskt med ricinolja, en fjärde hugger jag
  nästan av mig en hand, en femte få vi höra, att vargen rivit två vajor
  på fjället, en sjätte äter en kringstrykande hund upp en stor renbog för
  oss, en sjunde få vi en liten svart ulltapp till hundvalp. Och så går
  tiden, stilla och vackert, våren kommer lite närmare för var dag, men
  ännu ligger snön djup och nätterna är kalla så vattnet bottenfryser i
  kitteln. Skolan skrider sin jämna gång, och vi arbeta av alla krafter
  för att hinna med så mycket som möjligt. De minsta stava och knoga med
  sin skrivning, som numera går med glans både på griffeltavlor (jag hade
  skaffat grifflar i Kiruna) och i böcker -- de börja redan så smått att
  kunna lägga ihop de bokstäver, som plantats in i deras huvuden och säga
  flera svenska ord på rätt ställe. De mellanstora stava villigt på i sin
  abc-bok och ha åtminstone lärt att något hejda sin fart vid punkt och
  andra större skiljetecken, kunna skilja på siffrorna och räkna
  huvudräkning snabbare än vinden far. De allra största knoga ivrigt med
  allt vad jag sätter dem i händerna. Det kan ju hända ibland, att det
  klickar och att någon betänkligt sviktar på rösten, när läxan hörs upp,
  men då blir det skamvrån och bistra miner, och det är inte precis något
  roligt, så de akta sig så väl som möjligt för ett upprepande. Skamvrån
  är bärbmed -- de två stockar som ligga från dörren upp till härden --
  och när jag med högtidlig stämma säger: du kan inte din läxa, tjokkit
  bärbmedi! -- gå och sätt dig på bärbmed; så äro inte stegen snabba just
  och tårarna hänga bra nära ögonfransarna hos den olycklige, som måste
  lunka iväg med sin bok och sitt elände och slå sig ned på stocken, sig
  själv till skam och andra till varnagel. Och om inte läxan går som ett
  vatten, när timmen är slut, så blir det att komma tillbaka på
  eftermiddagen och läsa upp den. Vilket inte heller är något vidare
  eftersträvat nöje.
  
  Isak, femtonåringen, är mitt sorgebarn. Han är lat och ohågad och slö,
  och gör mig alldeles förtvivlad emellanåt. Egentligen är han överårig
  och skulle inte gå i skolan längre, men hans föräldrar ha bett för
  honom, och hans kunskaper äro sannerligen inte mer lysande än att de
  gott kunna tåla en liten påspädning. Så han får komma med. Fast Gud ska
  veta att jag ångrar denna godhet mer än en gång under sommarens lopp!
  För det första är han lat och för det andra olydig. Han anser det väl
  under sin femtonåriga värdighet att vara ett kvinnfolk underdånig, och
  många hårda strider kämpa vi ut om vem som ska rå. Som den gången t.
  ex., när han inte kunde sin läxa, och med anledning därav för första
  gången kommenderades till bärbmed.
  
  -- Tjokkit bärbmedi, Isak! säger jag med stort allvar, som inte tål
  någon ohörsamhet. Men Isak rör sig inte ur fläcken. Gå till bärbmed!
  befaller jag en gång till. Inte en rörelse av Isak, och de andra börja
  se på honom och mig med förskrämda blickar.
  
  -- Mana! hör jag Lars Peter viska. Gå! Han sitter bredvid Isak och är en
  exemplarisk elev i alla avseenden.
  
  Men Isak bara skruvar lite på sig, flinar hårdnackat och ger mig en ful
  blick under sin väldiga lugg. Ännu en uppmaning från mig ger samma
  resultat, varpå jag befaller honom att plocka ihop sina böcker och lämna
  skolan.
  
  -- Jag vill inte se dig mer. Du får gå! säger jag så lugnt jag kan, men
  inom mig önskar jag, att jag bara ett enda litet ögonblick vore en stark
  karl med händer, som skulle kännas likt järn, när de föllo ned på Isaks
  spinkiga lekamen. Isak rör sig fortfarande inte, det fula flinet sprider
  sig endast över hans ansikte, och jag känner mig så hjälplös, som det
  gärna är möjligt. Men så reser jag mig med all den värdighet, som kan
  åstadkommas i en trång liten kåta, vandrar runt elden fram till herr
  Isak, tar stadigt i hans arm och leder honom ut. Och han följer utan
  spår till motstånd, endast med ett mycket rött och generat ansikte. Men
  hem vill han inte gå, vågar kanske inte, utan sitter utanför och hänger
  tills timmen är slut, då kommer han in och ber att få stanna kvar så ska
  han aldrig vara olydig mer. Inför hela skolan står han med sin ynkedom,
  och jag förlåter, och allt är gott igen. Mitt anseende har stigit, så
  att en nästan skrämd anda vilar över skolan den dagen, och nästa gång
  Isak inte kan läxan förpassar han sig till bärbmed utan bråk och min ära
  strålar klart. Men så kommer det något förskräckligt. En dag ha vi
  räknelektion och multiplikationstabellen ska förhöras. Det går lite som
  det kan för de andra, men när Isaks tur kommer, läser han till min
  oerhörda förvåning upp sitt pensum med klingande röst och utan minsta
  tvekan. Jag berömmer förstås, men får i samma ögonblick se hur Lars
  Peter med fasa utbredd över sitt anlete tittar på den bok Isak håller i
  knät och vrider mellan händerna i väl spelad uppläsningsnervositet.
  
  -- Vad är det fatt med dig, Lasse? frågar jag.
  
  Lasse svarar inte någonting, han bara ser förfärad på boken i Isaks knä
  och skakar ogillande på huvudet.
  
  -- Ge hit boken, Isak! säger jag då.
  
  Isak ser upp under sin lugg, reser sig motvilligt och räcker mig boken
  över elden. Hela framsidan är fullskriven med multiplikationstabell.
  Fusk i en lappskola till och med! Då blygdes jag för min barndoms
  felsteg och skämdes för Isaks också. Och så fick han gå från lektion och
  skola och allt med många stränga ord att lägga på minnet. Och han
  luskade av som en hund, som fått stryk, och syntes inte mer den dagen.
  Men morgonen därpå, just när vi gjorde oss redo att sjunga första
  psalmversen, kom han som en virvelvind in i kåtan, kastade sig ned
  framför mig med huvudet i mitt knä och snyftade med tårdränkt röst:
  
  -- Herregud i himmelen, opahädje, förlåt mig!
  
  Och jag rördes till medlidande och förlät för andra gången, och Isak
  stämde in med de andra i den förunderliga psalmkonserten och allting var
  som förut, utom den taggen i mitt sinne, som inte ville gå ut. Men efter
  den dagen var Isak en trogen slav, som läste och knogade och var duktig,
  som högg ved och hämtade vatten åt Ellekare och ständigt arbetade att
  sona sin skuld, som han kände och ångrade. Och när jag en gång sade, att
  jag inte kunde begripa, varför han hade en så lång ful lugg, kom han
  dagen därpå till skolan kortklippt och snaggad ända in till huvudsvålen,
  vilket kom hans ansikte att få ett utseende av obeskrivlig fromhet, som
  annars fullständigt dolts under skogen av hår.
  
  Vi ha hunnit ett gott stycke in på vetandets väg. I räkning behöver jag
  inte vara så ängslig längre, när jag sätter upp problemen -- det kan
  gott få vara både två- och tresiffriga tal numera och både addition och
  subtraktion. De ha lärt sig att sätta upp i kolumner, vilket gick utan
  ett spår till svårighet och det roligaste ämne de veta är nu räkning. Om
  jag ger dem fem tal i hemläxa, är det alls inte ovanligt att de komma
  tillbaka dagen därpå med tjugufem, noggrant och väl uträknade. Och så
  ledsna bli de om jag måste stryka över ett tal till tecken, att det är
  fel, att jag knappt har hjärta att göra det -- för de se så bedrövade
  och snopna ut att man blir riktigt ledsen själv över att behöva
  kritisera.
  
  I kristendomen hålla vi på med nionde budet efter att mödosamt ha
  tragglat igenom de övriga åtta. Det smärtar mig att behöva säga det, men
  alla ha de undergått större eller mindre revideringar, som nog inget
  prästerskap i världen skulle kunna gilla. Vad Martin Luther skulle säga
  om han hörde det, vågar jag inte tänka på. Som Nilsa nu när han blir
  förhörd på nionde budet!
  
  -- Tu skall icke hava lust till nästa hus.
  
  -- Din nästas hus står det! En gång till.
  
  -- Tu skall icke hava lust till nästa hus.
  
  Jag suckar och låter det gå. I två dagar har jag lagt ned hela min
  arbetsintensitet på "din nästas hus", utan andra resultat än detta. Det
  är inte bara Nilsa, som utmärker sig i detta speciella fall, alla fyra
  barnen i översta klassen säga precis detsamma, och ändå är de långt
  ifrån dumma och alls inte tjuriga och envisa. Att uttalet av hårda och
  mjuka konsonanter är ett oöverstigligt hinder har jag förstått för
  längesen, men denna förenkling av katekesen är allt lite mer betänklig
  tycker jag, isynnerhet som vartenda ett av buden underkastas
  häpnadsväckande förändringar, som oftast inte alls äro med deras mening
  överensstämmande. Men vad ska man göra! Man kan inte begära av
  barnungarna, att de skola läsa rätt det de inte förstå ett smul mer av
  än om det vore siamesiska. Inte kan Nilsa hjälpa, att i hans öron "nästa
  hus" klingar lika bra som "din nästas hus" -- inte är det möjligt att
  förklara för honom att meningen blir en smula förändrad, det skulle han
  ändå aldrig få klart för sig. Och när han äntligen trälat sig fram till
  "vad är det" och full av andakt säger:
  
  -- Tu skall icke lustigt stå efter nästa hus. Så lönar det sig inte att
  förklara, att lustigt och listigt inte äro fullt analoga begrepp för han
  kommer ändå aldrig att kunna skilja de begreppen åt, så länge han inte
  är fullt mäktig språket. Jag förklarar i alla fall och rättar för
  ordningens skull, men översättningen av de olika orden kommer honom
  endast att se det humoristiska i saken, och han och de tretton andra
  fnittra så mycket de orka. Och inte kan jag själv heller låta bli att
  dra på munnen en smula, det är minsann inte så gott att hålla sig
  allvarsam och högtidlig alla gånger. Jag undrar vad en kristendomslärare
  i en vanlig folkskola skulle göra för min, om han en dag på fullaste
  heligaste allvar finge höra:
  
  -- Du skall missbruka herren din Guds namn ty Herren skall låta honom
  vara ostraffad, som hans namn missbrukar.
  
  Det händer nämligen förkrossande ofta, att just det viktigaste ordet
  utelämnas -- kanske för att det är särskilt besvärligt att säga, eller
  för att det är så litet, att vederbörande tänker, att det inte ska
  märkas om det kommer med eller inte. Om jag vågade skulle jag låta
  barnen slippa detta meningslösa utantilläsande helt och hållet, men det
  går inte an; normalskoleplaner och läsordningar måste följas, och
  katekesläsningen kan inte tas bort. Det är bara för läraren att göra det
  bästa möjliga av det omöjliga och förklara vad varje bud innehåller, som
  rabblas upp.
  
  Förenklingsprincipen gäller för övrigt inte bara katekesen. Den
  praktiseras mycket även vid innanläsningen, ibland med resultat, som
  ingen dödlig kan drömma om. Uttalet är det nog också si och så med och
  kan ibland skapa satser och meningar, som skulle komma författaren att
  blekna av förfäran. Aldrig ska jag väl glömma den dag Lars Peter läser
  upp innanläsningsläxan, en underbar berättelse om en trogen soldat, som,
  fastän själv döende bringar sin törstande och sårade major en dryck
  vatten på slagfältet och sedan ger upp andan. "Misströsta inte herr
  major, utan hoppas på Gud, det ligger en damm ej långt härifrån", säger
  den trogne soldaten. Och Lars Petter läser med oefterhärmlig grace:
  
  -- Misströsta inte herr major utan hop-pas på Gud, tet ligger en dam ej
  långt härifrån.
  
  -- Damm, ändrar jag med mild röst. Inte dam, det är stor skillnad. En
  gång till, Lasse!
  
  -- Det lig-ger en dam ej långt häri-från, tar Lasse hårdnackat om igen,
  och ingenting kan rubba honom från denna dam.
  
  En annan gång är det Inkers tur -- Gates flicka, som är en av mina bästa
  och flitigaste elever. Hon läser om skapelsen i bibliska historien, och
  med den innerligaste fromhet och oskuld kommer det:
  
  -- Och Herren sade: varde lus och det vart lus.
  
  -- Hur uttalas lj, Inker? frågar jag med den allra lättaste dallring på
  rösten.
  
  -- Som j, svarar Inker utan tvekan.
  
  -- Men du läste inte så -- en gång till!
  
  -- Och herren sade: Varde lus och det vart lus.
  
  Ingenting mer att göra. Nästa man! Erfarenheten har lärt mig att
  envishet tjänar till intet, när det gäller dessa barn -- de måste få
  lite tid på sig innan en ny lärdom slår rot. Om jag ber Inker läsa
  "varde ljus" tio gånger nu, så ska hon utan tvivel alla tio gångerna
  säga "varde lus", men om jag låter henne sitta en stund och fundera och
  vid timmens slut låter henne försöka på nytt, så blir det alldeles
  säkert rätt.
  
  När Isak vid ett annat tillfälle läser i bibeln om Jesu bespisande av de
  femtusen männen och hinner till korgarna med kvarlevorna, säger han,
  efter att länge ha tittat på meningen och begrundat dess uttal:
  
  -- Och de upptogo sju korvar med kvarlevor.
  
  Om jag nu satte mig att förklara skillnaden på en korv och en korg och
  hölle på i många timmar, skulle både Isak och de andra vara lika kloka
  för det, ty ingen av dem har sett varken det ena eller det andra, det
  brukas inte i lapphushåll. Och om också de äldre på sina vandringar sett
  båda delarna, när de kommit i beröring med nybyggare och bönder, så är
  det dock ett tämligt okänt begrepp för barnen. Och på det viset står man
  fullkomligt hjälplös inför de problem som själva läroböckerna ge en att
  lösa. Jag talar nu inte om bibeln, den måste ju alltid vara som den är,
  vilket folkslag som än läser den. Men de andra läroböckerna! De kunna få
  en att vrida händerna av förtvivlan och vanmäktig vrede, så absolut
  omöjliga och odugliga äro de att användas för dessa lappbarns
  undervisning. När jag bara tänker på läseboken för de stora och
  abc-boken för de små, så hittar jag så många exempel att styrka min
  indignation med, att om jag toge dem alla skulle det bli till en liten
  bok för sig. Men några ska jag dra fram och visa.
  
  Båda böckerna äro utgivna av Carl och Knut Kastman, förmodligen med
  tanke på vanliga svenska landsskolor. De ha också använts där en längre
  tid, äro visst ännu i farten och det är inte så länge sedan en ny
  upplaga med nystavning gavs ut. Ur dessa böcker hämta nu även lappbarnen
  sitt vetande, och det är inte utan att jag då och då uppsänder en
  tacksamhetens suck till Ibmil, lapparnas Gud, för att han ej givit sina
  minsta barn förståendets gnista, när det gäller svenska. Följande
  praktblommor äro tagna ur abc-boken:
  
  sjudhet rödkål, vår själ är dyrbar,
  
  åt du kokhet rödkål
  
  ligg, min gode far
  
  min mamma såg er fina dam falla i vår damm.
  
  Sällan, -- det får man åtminstone hoppas -- blir väl ett lappbarn i
  tillfälle att se en fin dam falla i en damm, och ännu mera sällan blir
  samma lappbarn i tillfälle att äta kokhet rödkål. Jag tror nästan, att
  en lapp hellre svulte ihjäl än han sudlade sin mun med "rasi" d. ä.
  gräs, ty rasi är något alltför föraktligt, han ser det inte, han trampar
  bara på det, det är allt. Inte ens de skönaste blommor äro något annat
  än rasi, som tjänar honom till en mjuk matta att sätta foten på. Och
  därför kan rödkål ingen som helst betydelse ha i hans medvetande och
  inte heller i hans barns. Det omedelbara sammanhanget mellan samma
  sjudheta rödkål och vår själs dyrbarhet är också lite kinkigt att på ett
  tillfredsställande sätt förklara. Som avslutning tar jag följande:
  _Exempel på olika sätt att utläsa c:_ Cato, citron, cittra, cigarr,
  Carlsson. --
  
  Det finns illustrationer också till den boken, som sannerligen kan komma
  vem som helst att spärra upp ögonen, och det förvånar mig inte alls när
  jag ser lappbarnen stirra på besynnerligheterna med uppspärrade ögon och
  vidöppna munnar. En markatta t. ex. som rider på en getabock, ett lejon,
  som ryter bredvid en kaktus, en åsna, som mediterar över en tistel, en
  igelkott som äter ägg, en gripsvansapa med oändligt svårmodigt utseende,
  en ... Nej det kan inte beskrivas allt. Av alla dessa kreatur finns det
  inte ett, som något av barnen sett eller någonsin kommer i tillfälle att
  se, och man läser så väl i deras miner, när de betrakta dem: såna djur
  finns inte! Denna misstanke kan ju inte gärna föda något intresse hos
  dem att få veta, vad som står skrivet om dessa djur och dessa planscher.
  Tänk om det i stället vore en bok där renar och hundar och vargar, kåtor
  och pulkor voro avbildade och med text lämpad efter dem! Det skulle bli
  annan fart på läsningen då minsann. Ty det bör givet vara mera
  intressant för ett lappbarn att stava sig fram genom satser om renar och
  fjäll, än att läsa om fina damer som falla i dammar, om rödkål och
  citroner, om Cato och Carlsson, och många andra besynnerliga och för dem
  overkliga saker.
  
  Läseboken för de större har inga illustrationer, men för övrigt står den
  ingalunda abc-boken efter på något sätt vad texten beträffar. Den är
  full av den ädlaste moral, av den mest lysande dygd och inte ens den
  strängaste predikant skulle kunna ha något att invända mot det
  blixtsnabba sätt på vilket olydnad straffas, plikt belönas och allt
  styrs till det bästa. Men det skulle bli lite svårt för en lärarinna i
  en lappskola, att på ett tillfredsställande sätt förklara en sådan
  historia som denna -- om de nu hade förstått det de läst och fordrade en
  utläggning. Berättelsen heter: "Tänk på att du helgar vilodagen" och
  återges härmed in extenso:
  
  En gång bodde i en stad tvenne skomakare, av vilka den ene hade hustru
  och många barn men den andra hustru och inga barn. Den, som hade många
  barn, var en from man. Han gick gärna i kyrkan att höra Guds ord. Sedan
  arbetade han friskt om söckendagarna. Det gick honom ock lyckligt, så
  att han blev en välmående man. Den andra däremot, som inga barn hade,
  satt över sitt arbete utan rast och ro, så att han icke ens vilade om
  söndagar, högtidsdagar och högtidsaftnar, ja, knappast om natten, men
  likväl ville det icke gå för honom. Han förvärvade icke annat än
  skulder. Då går han en gång till den rike mästaren och säger: "Broder,
  tillåt mig fråga, hur det går till! Du har så många barn och är så rik,
  och likväl plågar du dig icke på långt när så mycket som jag. Jag
  däremot har inga barn. Dag och natt gör jag mig mycket omak, men det
  vill ändå ej gå bra för mig." Den fromme skomakaren säger: "Gå i morgon
  bittida med mig, så vill jag visa dig, varifrån jag har min rikedom."
  
  Då den fattige skomakaren kom dagen därpå, förde den andre honom med sig
  i kyrkan. Men, då han sedan ånyo ville föra honom dit, svarade han, att
  han ej bett honom att visa vägen till kyrkan utan att säga, hur man
  kunde bliva så rik och samla så många skatter som han. Då svarade den
  rike skomakaren: "Har du icke hört, att Herren Kristus i evangelium
  säger: 'Söken först efter Guds rike och hans rättfärdighet, så faller
  eder allt detta till?' Jag känner intet annat ställe, där man kan få,
  vad man behöver både för själ och kropp, än kyrkan." Den fattige
  skomakaren sade: "Du kan hava rätt, broder!" Från den stunden gick även
  han gärna i kyrkan och hörde flitigt Guds ord samt gjorde därefter. Så
  kom han med tiden ifrån sina skulder och fick lycka och framgång i sitt
  yrke.
  
  Hur ska man nu på ett för moralen tillfredsställande sätt kunna förklara
  denna underbara historia för ett barn eller för någon levande varelse,
  och hur ska man framför allt kunna tänka på, att för en liten planta i
  Lapplands ödemarker lägga ut denna den förunderligaste av alla
  sedelärande berättelser, så att inte fliten kommer att framstå som ett
  tämligen onödigt ont, det där bör brukas med försiktighet. Fliten, som
  för lappen är nödvändigare än allt annat på jorden! Men si, Kastman har
  förutsett denna dilemma och löser den på ett lika enkelt som förvirrande
  sätt! På en annan sida läses nämligen följande hymn:
  
  
                                  Fliten.
  
     Lättjan föder sorg och nöd
     och ger aldrig dagligt bröd,
     men, se, flit gör kinden röd
     och ger bröd i överflöd.
  
     Lättja skadar kropp och själ
     flit bekommer båda väl.
     Flit ger munterhet och fröjd,
     lättjan den gör ingen nöjd.
  
  Vilket ska man nu tro? Den behagliga känsla av det trägna arbetets
  onödighet, som griper en vid genomläsandet av "Tänk på att du helgar
  vilodagen" förbytes i en lätt olust, när "Fliten" fångar ens ögon, men
  det är kanske meningen att dra medelproportionalen ur det problem, som
  sålunda bildas, och på det sättet skaffa sig en viss behållning av det
  man fått i sig. Men mina elever ha inte lärt sig att dra
  medelproportionalen ännu -- de kunna bara räkna addition och subtraktion
  i kolumner. Och därför skulle de nog ha lite svårt att smälta dessa
  läsebokstycken på det rätta sättet om de begrepe ett ord av deras
  innehåll.
  
  En annan lärorik och värdefull uppsats ur samma lärobok bär den ståtliga
  titeln "Havet" och i den får man en verkligt uttömmande skildring av
  havets viktigaste funktioner, dess liv och växtvärld. Kanske dock att
  den utomordentligt färgrika beskrivningen på den mera sällsynta
  företeelsen av en direkt sjöresa från Stockholm till Amerika är det mest
  intressanta momentet. Detta är "Havet":
  
  
                                   Havet.
  
  
                                     1.
  
  Hur stort är havet? Slutar det där, varest himmeln synes skära av det?
  Vi vilja i tankarna följa en resa från Stockholm till Amerika. Man går i
  Stockholm ombord på ett skepp. Fartyget lägger ut och ilar bort. Till en
  början går dess väg mellan klippor och skär; sedan kommer det ut på en
  vik av stora havet. Stränderna försvinna, man ser blott himmel och
  vatten. Så går den ena dagen efter den andra. Ännu synes väl stundom
  fasta landet här och där, och en och annan ö sticker upp över
  vattenytan; men, då man kommer ut på stora havet, som sköljer vår
  världsdels västra kust, försvinner varje spår av land. På alla sidor
  utbreder sig den stora vattenöknen. Det enda liv, som här visar sig, äro
  fiskarna, som leka i vågorna, och fåglarna, som kretsa i luften. Så
  förlider dag efter dag. Slutligen ser man kusten, efter vilken man så
  länge väntat. Nu skallar ropet: "Land, land!" Och många uppsända
  lovsånger till den himmelske Fadern, som bevarat dem under den farliga
  resan över havet.
  
  Havet är mycket stort. Det upptager nära trefjärdedelar av jordens yta.
  
  
                                     2.
  
  Så stort än havet är, känna dock sjömännen noggrant vägarna därpå.
  Drivna av vinden eller ångan klyva årligen tusentals skepp havets
  böljor. De gå åt söder och norr, öster och väster, från den ena
  världsdelen till den andra. Många föra utvandrare till Amerika eller
  Australien. Andra hämta te, kaffe och kryddor från Asien, guld, bomull,
  sockerrör och tobak från Amerika, fikon och elfenben från Afrika, guld
  och ull från Australien. Andra åter föra till världens skilda länder en
  mängd saker, som blivit förfärdigade i Europa, såsom garn, strumpor,
  vävnader m. m. Några skepp gå upp till det kalla Ishavet och komma
  därifrån lastade med fisk, björnhudar, tran m. m. Även ned till
  havsbotten begiver sig människan. I havets djup finner hon liksom på
  jordytan berg och dalar. Där rör sig om varandra glupska hajar,
  jättestora valar, sköldpaddor, snäckor och musslor samt många andra
  djur; där frodas även växter. Några av dessa hava stänglar, som äro
  mycket, mycket långa.
  
  Ja, det är några exempel på böckerna vi ha att läsa, och så särdeles
  uppmuntrande kan man ju inte säga, att de äro. Men så länge det ännu
  inte skridit längre med språkundervisningen, så betyder det inte så
  mycket. Vore nu denna läsebok för de större som den skulle och borde
  vara, så kunde den innehålla en massa saker, som vore både nyttiga och
  intressanta för barnen att veta, och som kunde sporra dem till ivrigare
  ansträngningar att lära sig förstå och tyda svenskan. Där kunde stå om
  den övriga delen av Sverige, som de nu intet veta om, om kungen och
  riksdagen och alla möjliga trevligheter, som för barnen söderut är det
  dagliga livet, men som för dessa barn äro lika okända som om man
  berättade dem de vildaste sagor. Där kunde stå berättat om lapparna
  själva och deras härstamning, om andra vildmarksfolk och deras liv, där
  kunde stå om renskötsel, om sjukvård -- ett fullkomligt okänt ämne i
  Lappland -- om sol och måne, om hundrade saker, som vore nyttiga och
  värdiga, och som skulle göra barnen oändligt nöje och stor nytta. I
  stället är man nu hänvisad till berättelser om skomakare och negerslavar
  och sjömän och myror och fjärilar och gud vet allt. Det är inte roligt,
  och man har hela tiden en känsla som om man vore lite generad. När
  fjorton par klara allvarliga ögon betrakta en i ivrig förväntan att få
  veta vad det de läsa innehåller, så ville man gärna ha något bättre att
  tala om, något mera värt besväret liksom. Men det får man väl inte
  förrän en bok blir särskilt skriven för lappskolorna -- om det blir
  någon gång.
  
  Flitigare och mer läraktiga elever kan man knappast önska sig än dessa
  små lappbarn äro. De äro så ivriga att lära, så intresserade av allt
  nytt, som man berättar dem, så villiga och glada åt den kunskap man
  söker bibringa dem. Det händer ju att de plantera om det de få höra i
  sin egen jordmån och rätta det efter det liv de leva i, och då kan det
  ju bli litet snedvridet som allmänt vetande betraktat, men för dem
  kommer det närmare och blir rikare på det sättet. Jag minns i biblisk
  historian en gång. Jag hade berättat för dem om Josef, och hur illa hans
  bröder behandlade honom, att de skickade honom i fångenskap. Dagen därpå
  skulle jag höra hur mycket som satt fast av det där, och fick riktiga
  och förståndiga svar på alltsammans. Så blir det Lars Peters tur, och då
  har berättelsen skridit så långt som till fångenskapen.
  
  -- Vad gjorde då Josefs bröder med honom, Lasse?
  
  -- De skickade honom till Trondhjem, svarar Lasse med trovärdig och
  indignerad uppsyn. Och hur besynnerligt det svaret än kan låta för en
  med lappförhållanden obekant, så är det dock från Lasses syn på saken
  fullkomligt riktigt. Till Trondhjem sändes nämligen alla norska lappar,
  som gjort något med rättsprinciperna mindre överensstämmande och Lasse
  hade hört om många norsklappar, som fått fara till Trondhjem för
  renstölder och knivhuggning, och vad det nu kan vara allt. Och så sade
  han den fångenskap han kände bäst till och det var inget ont i det. Det
  blev skratt förstås, och Lasse blev röd som en pion i sitt runda och
  fräkniga ansikte, men han var säker på sin sak och såg lugnt på
  skrattarna. Och Josef fick gärna för mig sitta fängslad i Trondhjem.
  
  De fyra timmarna, som skolan tar i anspråk varje dag gå så fort, att man
  tycker det har knappt hunnit börja förrän det är slut, och barnen tycka
  inte heller det är långsamt. De ha inte riktigt så brått nu som den
  första tiden att komma iväg hem, när jag säger:
  
  -- Nu är det slut. Adjö!
  
  Det händer allt emellanåt, att de stanna en stund utanför och vänta lite
  smått, att jag ska komma ut och leka med dem någon ny och okänd lek. Det
  gör jag också ibland och vi ha storartat roligt en timme eller två,
  tills Ellekare kommer och ropar mig in till middagen eller någon
  väntande patient, som vill bli botad för något ont.
  
  -- Nu är det bäst ni går hem! säger jag då till barnungarna. Och som en
  storm brusa de utför sluttningen på sina skidor, ropa och skratta så det
  ljummar i luften och lämna ett stort och tyst tomrum efter sig. Som
  dagen därpå blir fyllt på nytt med strålande liv.
  
  
  
  
  
  
  Och jag går in till mina plikter. I kåtan sitta nästan alltid efter
  skolans slut ett par tre stycken, som ha någon krämpa de vilja ha botad,
  och det hjälper inga undanflykter eller en så enkel sak, som att jag
  förklarar, att den och den sjukdomen förstår jag mig inte alls på.
  
  -- Alltid kan du ge mig något på försök åtminstone! säga de, och så får
  jag lov att portionera ut någon medicin, som, om den inte gör nytta i
  alla fall inte skadar. Emellanåt ger den åtminstone lite lindring, om
  det är någon reumatisk eller annan värk, och de äro tacksamma för det.
  Ibland vid mera lätta fall har jag kunnat hjälpa fullständigt, och genom
  dessa få lyckade kurer är mitt läkarrykte spritt vida omkring och har
  vunnit stor stadga. Så fort skolan är slut komma patienterna. I början
  var det inte så noga med tiden -- de kommo mitt i lektionen och sökte
  mig, men sedan jag sagt dem, att medan skolan pågår kan jag ändå ingen
  hjälp ge eller ens höra på vad de ha för sjukdomar, så vänta de och
  komma ej förrän barnen störtat ut genom oksan på hemväg. Då dröjer det
  inte länge förrän jag har några stycken sittande kring elden, då slängs
  kaffepannan på, och det pratas och skrattas och är trevligt och alla
  låtsa de som om de alls inget ärende ha. De vilja inte gärna fram med
  vad de ha på hjärtat förrän de äro ensamma med mig och Ellekare, och på
  det sättet kunna de ibland bli sittande kvällen över. Den ena ska vänta
  ut den andra, och ingen vill ge sig och gå först eller tala först, men
  till slut inse de då, att ingen återvändo ges, och med många snirklade
  vändningar kommer ärendet fram. Det är minsann svårt nog bara att förstå
  sig på deras beskrivningar av sitt onda.
  
  -- Jag har fått ont utanför kroppen, säger en. Kan du hjälpa mig med
  det?
  
  -- Utanför kroppen?
  
  -- Ja, se här.
  
  Det är en svullnad som slagit upp -- det kallas att ha ont utanför
  kroppen.
  
  -- Jag har solen i halsen, säger en annan. Hur ska jag få bort den?
  
  -- ??
  
  -- Det är torrt och bränner jämt.
  
  -- Du ska låta bli att dricka kaffe, säger jag.
  
  Då blir det skratt, för en så tokig ordination kan inte vara annat än
  skämt. Förr finge väl halsen svida tvärt av, än man försökte reda sig
  utan kaffet, som är det enda roliga man har. Och jag förstår också
  mycket väl, att det inte kan bli tal om lydnad i det avseendet, men
  utverkar i alla fall, att kaffet inte dricks på alldeles fastande mage,
  och delar så ut lite bikarbonat och ytterligare några förmaningens ord.
  
  -- Uldat har satt ont på mig. I ryggen, klagar en gamling.
  
  Uldat -- de underjordiska. Det är trollvarelser på gott och ont, som bo
  under jorden och se ut precis som lapparna själva. De byta bort barn och
  trolla ont på dem de inte tycka om, men dem de älska ge de allt gott i
  världen. Och när uldat har gått i ryggen så är det detsamma som
  ryggskott, och det botas med kamferliniment och värme.
  
  En gång kommer en lappgumma ända från Vuoskojauri -- två och en halv mil
  -- för att få sin hörsel igen, som varit borta i många herrans år.
  
  -- Jag kan inte göra något åt det, skriker jag i hennes öra.
  
  -- Jo men, kan du så. Du _vet_ något, och bara du vill så kan du nog.
  Jag har sånt örsprång också. Och jag har gått lång väg för att bli
  hjälpt, så nu får du inte neka. Och tvättat mig har jag gjort i öronen,
  så titta nu är du snäll.
  
  Jag tittar och är just lika klok för det, men lite varm olja kan jag ju
  alltid drypa i för örsprånget, och det gör jag också. Dagen därpå kommer
  hon tillbaka -- hon har legat hos släktingar i byn över natten -- och
  hör naturligtvis mycket bättre än hon gjort på många år. Saliga äro de
  som tro! Hon får lite olja med sig i en flaska, lite brokiga band till
  en ny mössa, och lunkar iväg hem igen, nöjd och belåten med sitt besök.
  
  Den oftast förekommande krämpan är tandvärk, och för dess botande har
  jag den enklaste av alla mediciner, rekommenderad till mig av en
  tandläkare: senapsolja. Ett av Ellekares allra största nöjen är, när den
  ska användas, och det är onekligen en mycket löjlig situation, som inte
  jag själv heller kan låta bli att skratta åt. Den sorgsna patienten
  kommer in schalbehängd och svullen, kvider fram ett ömkligt: boris! och
  vill inte se åt kaffekoppen ens.
  
  -- Har du tandvärk? frågade Ellekare med hoppfull ton.
  
  -- Ja. Skulle be lärarinnan bota. Det har värkt så länge nu, så jag
  orkar inte känna det längre.
  
  -- Det botar hon! svarar Ellekare med trygg röst. Och så fnissar hon för
  sig själv och kastar en blick åt medicinkistan. Den stackars tröstade
  ser nöjd ut över löftet, men kan inte riktigt gilla skrattet, och endast
  min medlidsamma och allvarsamma min kan i någon mån hjälpa upp Ellekares
  blunder. Ellekare tar under tiden fram den lilla flaskan med senapsoljan
  och räcker mig den med de muntraste ögon, som nästan locka mig att
  brista i skratt vid tanken på det som väntar. Men jag hejdar mig så gott
  jag kan och ber patienten komma närmare.
  
  -- Kom ända hit fram till mig, Rihta! säger jag -- låt oss anta att det
  denna gång är Rihta borta från andra sidan fjället, som har kommit för
  att få hjälp i sin nöd. Rihta närmar sig och tar bort duken från
  huvudet. -- Ge mig den andra flaskan först, Ellekare!
  
  -- Javisst, den glömde jag! säger Ellekare och vänder sig bort för att
  inte Rihta ska se hennes leende. Och så räcker hon mig en liten flaska
  med vatten i -- det är lärlingsflaskan. För att senapsoljan ska hjälpa
  måste doften av den dras in med ett mycket starkt och hastigt andetag
  och man håller för den ena näsborren -- på den sidan av huvudet där man
  inte har ont -- sätter den andra över flaskmynningen och drar ett djupt,
  snabbt drag. Men senapsoljan stinker på långt håll och av erfarenhet vet
  jag, att lukten av den gör patienten rädd redan från första stunden, så
  att han inte vågar dra till så hårt som det behövs för att det ska göra
  verkan. Och därför låter jag dem öva sig först på vattenflaskan och när
  de så dragit en fyra, fem gånger och kan konsten riktigt, så sätter jag
  i ett obevakat ögonblick senapsoljan i stället. Så med Rihta nu.
  
  -- Dra ordentligt! kommenderar jag.
  
  Och Rihta drar misstänksamt och ängsligt, medan hon håller för ena
  näsborren och håller munnen öppen.
  
  -- Bättre! säger jag. Och hon drar igen, denna gång modigare och inte så
  förskrämt. Det var ju inget farligt!
  
  -- En gång till och hårdare! Rihta snörflar till igen och på andra sidan
  elden hör jag Ellekare utstöta ett misstänkt ljud.
  
  -- Nu gjorde du det rätt bra, säger jag. Ta nu i en gång till det värsta
  du kan, så slipper du och är bra sen.
  
  Rihta drar till, så jag nästan vacklar för draget och denna gången är
  det över senapsoljan hon håller näsan. Effekten är storartad! Med ett
  tjut som endast en senapsoljestyrkt människa förmår upphäva viker sig
  Rihta dubbel som en fällkniv, hostar och nyser och skriker och skrattar
  på samma gång och åkallar högljutt Ibmil. Ett ögonblick tror hon
  alldeles säkert, att hon ska dö -- ammoniak är som den milda doften av
  en reseda i jämförelse med senapsoljan -- så småningom går det dock upp
  för henne att hon ska leva ännu någon tid, efter ytterligare några
  minuter förstår hon, att denna levnad möjligen kan fortsättas utan
  tandvärk, och om en liten stund skrattar hon mot Ellekare och mig med
  ögon så blida som solsken, och har innerligt roligt åt sin egen
  förskräckelse nyss. Hon säger inte nej åt en kaffekopp nu, men måste
  avbryta sig mitt i drickningen för att skratta åt hur rolig hon måtte ha
  sett ut, när hon drog in senapsoljan, och är alls inte missnöjd med
  Ellekares och min tydliga munterhet. Och sådana äro de allesammans --
  snara att finna humorn i allt om det också gäller deras eget skinn. Det
  finns inte en av alla dem som prövat den underbara senapsoljan, som
  förtörnats över vårt skratt, och ändå äro de i legio, som haft sin näsa
  över den flaskans mynning innan det tog slut på innehållet.
  
  Men det är inte bara patienter som komma på besök -- det är artighets-
  och vänskapsvisiter också, som gå av stapeln. I synnerhet om söndagarna,
  då alla societetsplikter avbördas. Då kan det sitta ända till en sexton,
  sjutton stycken i min kåta -- män (flera av dem ha nu kommit åter från
  Norge), kvinnor och barn, och då ska jag säga, att pratet går så det
  surrar. I så stor krets är det dock mera allmänna saker som dryftas:
  hjorden och norrmännens uppförande mot renvaktarna, sommarens
  skadeersättningsmöjligheter och betet där västerut. Skadeersättningarna
  kallas av lapparna "taxt", och de äro ett årligen återkommande ont, som
  åsamkar mycken sorg och veklagan. Det är de norska länsmännen som taxera
  och bedöma de skador renhjorden kan anses ha gjort på böndernas mark och
  sedan blir det för lapparna att betala, om de inte vilja se alla
  möjligheter stängda att nästa år åter föra sina hjordar in på norskt
  område. Detta är söndagarnas liksom alla andra dagars ständiga
  samtalsämne, där alla kunna vara med, alla vilja säga sitt ord, och det
  är ett surr som i en bikupa medan kaffekopparna vandra omkring och
  sockerbitarna knastra mellan tänderna.
  
  Under visiterna på vardagarna går det mera stillsamt till. Då är det
  vanligen kvinnfolken i grannkåtorna som komma tittandes in ett slag på
  eftermiddagen, de ha arbete med sig och då sy vi och väva och sticka och
  dricka kaffe och ha inte tråkigt en minut. Ofta kommer Gate och hälsar
  på, och det känns så trevligt och tryggt, när jag bara ser hennes
  ansikte glutta i oksan. Som om det vore en gammal god vän, som jag
  längtat efter och inte sett på länge. Hon har alltid sin bandväv med,
  och vackrare skoband än Gate väver har jag aldrig sett någon göra. Med
  så vackra, klara mönster. Det är förresten förunderligt hur väl och
  jämnt de kunna väva i en sådan liten primitiv historia som deras vävstol
  är. Vävstol! Det kan inte få det namnet på långa vägar, men det är inte
  lätt att veta vad det ska kallas för. Mest liknar det en mycket stor,
  grovtandad kam, sluten i båda ändar och förfärdigad av renhorn. Tänderna
  äro breda och glesa och inte alltid så särdeles jämna och emellan dem
  träs varpen. Ena ändan av den fästes i bältet på den, som väver och den
  andra knyts om en träkäpp, som bara ställs ned helt löst i golvriset och
  stöds av foten, så att den inte faller omkull. Något primitivare och
  enklare än denna vävstol kan man inte tänka sig, och det är ett rent
  under att se, hur lätt och skickligt vävningen går. Vävbommen utgöres av
  ena handen, och snabbt blomma de grannaste rosor och blad upp under
  väverskans fingrar, som röras så hastigt, att man knappt kan följa dem.
  Jag vet inte vem som är skickligast, Gate eller Ellekare, eller för vem
  det går fortast -- de äro visst lika rappa båda två. Och fastän de måste
  räkna och hålla reda på mönstret går munnarna lika hastigt som händerna.
  Sanna, min vän från första morgonen i lägret, tuggar sentråd, så hon
  hinner vanligen inte göra så många inlägg i konversationen, då det
  tyvärr är en fysisk omöjlighet att hålla ihop läpparna och tala på samma
  gång. Men ibland tar hon sig fritt en stund, och då har hon en hel del
  på hjärtat, som måste ut. Marge är inte heller någon sällsynt gäst --
  hon stickar strumpor eller tuggar sentråd och sitter mest tyst. Ellekare
  stickar brokiga vantar och Marja, Sannas adertonåriga dotter, syr på en
  mössa. Själv syr jag på en ny kolt, och många och visa äro de råd jag
  får om garnering och tillskärning. Att det ska vara röda och gula
  klädesbårder neromkring äro alla ense om -- på den saken får det aldrig
  i livet ändras och inte heller på att manschetterna ska vara av rött och
  gult kläde, och att det kring halsen ska vara en gul klädesremsa. Men
  sen är fältet fritt för de vildaste fantasier om vad för ganser dessa
  klädesremsor ska prydas med. Den ena råder hit och den andra dit. De
  äldre tycka det är bäst att hålla den enkel, de yngre anse, att när det
  finns möjligheter till elegans så vore jag en dåre som inte använde dem.
  
  -- Ta inte mer än fem sorters krokband nertill! varnar Sanna.
  Predikanten kommer hit i sommar, och då blir han ond om han får se för
  mycken stass.
  
  -- Du kan ta av dig den, när han är här! skriker Marja i vildaste
  upphetsning, rädd att Sannas ängslan ska smitta mig. Marja är ung och
  vacker och inte så kristen som Ellekare kanske skulle önska. Men denna
  gång får hon medhåll av Ellekare, som fått för sig att denna kolten
  fullkomligt ska fördunkla alla hittills sydda.
  
  -- Jaha, den kan du ta av! Vi plockar nog minsann av oss lite var det
  fina vi har då. Jag tänker nog du lägger av dig den där granna broschen
  du har Sanna!
  
  Sanna tar sig med förvirrad min åt bröstet, där ett gammalt vackert
  silversmycke håller samman duken. Och allesammans skratta vi.
  
  -- Ta sex krokband! säger Gate, och det beslutar jag mig då för till
  Ellekares och Marjas oerhörda grämelse. Och när det väl blivit bestämt
  och allting är lugnt igen, börja vi skvallra lite smått. Det är nu om
  Gates piga Anne, som samtalet rör sig. Anne är förlovad och ska gifta
  sig. Det veta vi alla, Ellekare och jag ha ju till och med skrivit brev
  till fästmannen. Hon har skrivit till prästen om lysning också, så där
  är väl allt klappat och klart? Men Gate ser mystisk ut och förtäljer,
  att Nila, så heter fästmannen, varit och hälsat på Anne nu i söndags.
  Men när Anne fick se honom så tyckte hon, att han såg så gammal och ful
  ut, att hon bestämde sig för att hon inte ville ha honom. Och det sade
  hon åt honom, och han blev nog mycket ledsen, för han tiggde och bad
  henne att inte ändra sig. Men Anne hon stod fast, och sent på natten
  gick han till sin plats -- långt nord i Norge. Och Anne lät honom gå,
  och själv gick hon och lade sig, för hon är fri från renvaktning nu en
  månad framåt, när så många manfolk äro vid hjorden. Men i går bad hon
  sig fritt -- hon ångrade sig. Kanske hon tyckte det var tomt också efter
  alla fästepresenterna som hon måste ge tillbaka, när han gick. Och fritt
  fick hon, och så lade hon lite mat i laukon och satte av efter honom på
  skidor. I morse kom hon hem -- hon hade hunnit honom nära fyra mil
  norrut och nu voro de förlovade igen.
  
  -- Men på middagen i dag var hon hos mig och bad, att jag skulle skriva
  till prästen och ta tillbaka lysningen, om det inte var för sent. För
  hon hade ångrat sig, säger Ellekare med häpen uppsyn.
  
  Och alla förvåna vi oss förstås och jämra oss över en sån obestämdhet.
  
  -- Hon tycker väl om någon annan? försöker jag försvara henne. Och då är
  det inte så gott att veta vilket som är bäst. Den hon tycker om kanske
  inte vill ha henne.
  
  -- Nu träffa du det som det är, säger Gate, och Sanna nickar med
  högtidlig uppsyn. Det är inte gott för flickan, och hon har det svårt
  nog.
  
  -- Hur har hon det då, stackarn? Kan du berätta det, eller är det en
  hemlighet?
  
  -- Ånej minsann, blandar sig nu Marge plötsligt i samtalet. Det är ingen
  hemlighet. Det vet vi nog så många här är utom du. Tala om du, Sanna.
  
  Och Sanna berättar.
  
  Anne har varit förlovad en gång förut. I sex år höllo de ihop, hon och
  den vackraste lappgossen som fanns i byn -- aldrig har någon sett en så
  vacker gosse förr. Lång var han och stark och smal. Han bar henne över
  älvarna, när de skummade som högst, och de andra männen gingo fot för
  fot och knappt kunde ta sig fram själva, och han rände på skidor som
  blixten far över himmelen. I sex år voro de fästfolk och vaktade i samma
  halvkåta över samma hjord. Två barn hade de med varann, men så fattiga
  voro de, att de inte kunde tänka på att gifta sig ännu på ett par år.
  Men de hade allt samlat lite renar ändå av de som de fått i lön, och det
  såg ut som om det kanske inte skulle dröja så länge förrän de kunde slå
  sig samman. För att få flera renar i lön tog han plats på ett annat
  ställe hos en annan stam, men hon stannade kvar här. Han kom till en
  mycket rik lapp, som bara hade en dotter, och hon var vansinnig så ingen
  hade velat gifta sig med henne. Ful var hon också och puckelryggig. Men
  han blev väl som förbytt, pojken, när han kom dit bort, för han glömde
  både Anne och allt han lovat henne och gifte sig med den vansinniga. Och
  blev en rik man. Men Anne, hon fick inget veta förrän allt redan var
  skett, och det frestade allt på henne, när den underrättelsen kom.
  
  -- Men barnen då? frågar jag.
  
  -- Ett dog strax det föddes, men det andra är hos hennes föräldrar och
  hon betalar väl lite för det.
  
  -- Är han lycklig nu då, den som övergav henne.
  
  -- Vet jag, säger Sanna. Rik är han då, men inte lyckligare än den kan
  vara, som har gjort den största orätt på jorden.
  
  -- Och nu tar hon väl inte Nila heller?
  
  -- Åjo, skrattar Gate. Det blir nog Nila ändå. Man ränner inte åtta mil
  på skidor om man inte bryr sig om ett manfolk något. Och Nila är bra,
  fast han varken är rik eller ung.
  
  -- Hur gammal då?
  
  -- Han vet inte det själv, men nog är han väl över trettio år, faller
  Ellekare in. Jag känner honom.
  
  -- Men det är väl inte gammalt.
  
  -- Jo, nog är det gammalt, säger Ellekare, och alla de andra stämma in.
  
  Så sitta vi tysta en stund, var och en i sina tankar. Jag ser på Marge,
  som tuggar och tvinnar rensenorna till trådar -- fina, tunna starka
  trådar, som sedan användas till skosyning och till allt annat som
  förfärdigas av läder. Så fort och vant det går. Först tuggar hon senan
  så den blir mjuk och lös, plockar av alla ojämnheter, sen tvinnar hon
  den mot kinden så den blir klar och styv, skarvar samman den med nästa
  och spinner på sin oändliga tråd, tålmodig och tyst, med ett sorgset
  uttryck i de stora ögonen, som äro så mörkt bruna, att de nästan se
  svarta ut. Med ett reser hon på sig, stryker kolten utefter sidorna,
  stoppar senorna i barmfickan och försvinner ljudlöst genom oksan. Det är
  så seden, och ingen finner något besynnerligt i det. Om en stund gör
  Marge på samma sätt, snart är det bara Gate kvar. Hon väver alltjämt med
  sina snabba, smala händer, men låter så väven sjunka och ser sig omkring
  i kåtan med granskande vänliga blickar.
  
  -- Det blir storm till natten, säger hon. Jag känner det i luften. Säg
  åt Ellekare att hon hugger en tsaggi, så inte kåtan blåser bort för er.
  Och så ska jag ge dig den här -- Heikka hade den med sig i går, när han
  kom hem.
  
  Hon räcker mig en stor kaka mjukt norskt bröd med russin i -- den har
  hela tiden legat bredvid henne inknuten i en halsduk och jag har flera
  gånger för mig själv undrat, vad i all världen hon hade där. Nu får jag
  äntligen se det, när alla de andra gått, och jag blir alldeles röd av
  glädje, det känner jag. För att inte tala om Ellekare, som ser på kakan
  med förälskade och tindrande blickar. Det är festmat vi bli bjudna på --
  bara jag tänker på att få några tuggor jäst, ugnsbakat bröd så blir jag
  vild av hunger. Men jag vet, att för alla lappar är det också god och
  sällsynt kost, och tveksamt frågar jag Gate:
  
  -- Men du själv då? Heikka har nog köpt hem den till dig och inte till
  mig?
  
  Gate ler sitt vackra unga leende och skakar på huvudet.
  
  -- Men jag tänker, att du längtar mera efter bagarbröd än jag. Jag har
  ätit lappkaka i all min dar, men du har aldrig gjort det förr, och
  fastän du ingenting vill låtsas om, så tänker jag nog, du är led åt den
  kosten nu.
  
  -- Nej visst inte Gate. Jag tycker det är lika gott nu som i början, men
  nog ska det bli härligt med mjukt bröd. Och russin är det i också. Du
  äter väl åtminstone ett mål hos mig innan du går?
  
  Men Gate har inte tid nu. I morgon kommer hon tillbaka och då ska hon
  äta. Hon måste hem till Anni-Marja och Ristin och Heikka och ... Innan
  hon talat slut är hon utom kåtan.
  
  -- Hälsa Heikka! är det knappt jag hinner ropa innan hon glider in i
  skogen och till svar får jag ett: Kito! och ett skratt, som klingar
  länge för öronen i den vidunderligt stilla och klara luften.
  
  
  
  
  
  
  Den storm, som Gate spådde har kommit och med den regn och kyla och
  råkall luft. I två dygn har den rasat nu, men ännu är den lika vild,
  ännu trummar regnet lika hårt mot duken, som är otät på sina ställen och
  läcker så vattendropparna klaska mot kärlen i boasson. Jag blir sömnig,
  där jag ligger på några fällar framför elden -- skolan är slut för dagen
  och jag är för lat att sy på kolten. Makar mig bara bättre undan för de
  envisa dropparna, som kännas så kalla, när de sila nedför hals och
  nacke, lägger mig ännu bekvämare tillrätta på rygg och ser på molnen,
  som fara över räppen. Nyss drog ett sträck vildgäss norrut, och den
  trekant de bildade stod svart mot himlen, ramad i kåtastängernas taggiga
  silhuett. En riphane lockar och kuttrar nere i småskogen, och kanske var
  det en stare, som tjittrade helt svagt bortifrån myren, när stormen
  vilade ett ögonblick. Eller kanske var det inte en stare, ty då skulle
  väl våren vara kommen -- våren, som dröjer och dröjer tills vi börja
  tro, att den visst aldrig ska bli; vintern är evig i år.
  
  Gammel-Elle blåser in genom oksan, så gnistorna fara kring kåtan och
  elden flammar upp. Utan ett ord sjunker hon ned på andra sidan härden,
  suckar bara lite och torkar av regndropparna, som vätt hennes ansikte
  och händer. Den tandlösa munnen håller hon hårt hopknipen, ögonen fara
  oroligt omkring, och händerna plocka rastlöst i risgolvet. Ingenting
  säger hon, och ingenting säger jag, makar bara kaffekitteln närmare
  brasan och lägger mig åter på rygg med blicken på molnen och tankarna
  ingenstädes. Så svarta molnen äro, det blir väl snö -- där kommer ett
  sträck vildgäss igen -- hör så de skrika och snattra. Och ändå blir det
  ingen vår, ingen sommar! Men det susar långt borta, det brusar och
  sjunger, det är inte vinden och jag känner inte ljudet, har inte
  uppfattat det förrän nu, fastän jag hört det hela dagen i mina öron. Den
  döda stillheten är inte längre så död, ripornas rop klinga inte längre
  så gälla och hädiska, och jag reser mig upp i stor förundran och lyssnar
  utåt.
  
  -- Vad är det som brusar, Elle?
  
  -- Älven -- den har brutit upp i natt och fjället flyter.
  
  -- Då är det vår då, Elle!
  
  -- Ja, nu är det vår.
  
  -- Är du inte glad för det? -- Sen blir det ju sommar.
  
  -- Ja, sen blir det sommar. När fåglarna kommer blir det sommar.
  
  Hennes röst är klanglös och mörk, hennes mun kniper ännu fastare samman,
  och hennes ögon stirra rätt in i elden, som såge de alla jordens somrar
  dra förbi därinne. Händerna stryka över pälsen och förklädet, och under
  näsan dallrar en klar liten droppe, som får hänga där tills den faller
  av sig själv. Ansiktet är som dikat av hundrade rynkor, djupa, mörka
  rynkor, som äro svarta av många års samlat sot och smuts, håret hänger i
  toviga tofsar över öron och nacke, och mössan är dragen djupt ned i
  pannan.
  
  -- Hur gammal är du, Elle? Hur många somrar har du sett och levat?
  
  -- Vet inte, fråga prästen. Men det är allt bra många.
  
  -- Du var med innan kristendomen kom, tänker jag -- när ni lappar ännu
  voro hedningar och offrade åt era egna gudar.
  
  -- Kaffet kokar du! Nog var jag med då. Herra siunit, Ibmil siunit --
  det var onda tider. De mördade och dödade och stal och gjorde varann
  allt ont. Voi, voi!
  
  -- Mördade! Varandra eller främlingar? Jag har hört om två engelsmän,
  Elle. Två engelsmän, som -- -- --
  
  -- Di engelska, har du hört om dem. Jaja, jaja -- ingen vet, och ingen
  kan säga och ingen har sett. Men tre män, som jag känner, tre män som
  såg dem sist, ha dött en hastig och förskräcklig död, och pengarna de
  hade rövat runno bort ur deras händer, och deras barn äro dårar och
  stackare. Och di engelska spökar nere vid Altevand, så di kan skrämma
  liv och förnuft ur levande människor. --
  
  -- Nuppi kuhpi, Elle -- en kopp till. Men hur vet man, att de tre
  lapparna ha dödat engelsmännen?
  
  -- Man vet ingenting hör du. Ingen vet. Men de kommo hem en morgon, och
  påvarna voro fulla så päsken knappt räckte till.
  
  -- Ja -- ja! säger jag, ty jag vet att "påven" är den stora barmficka,
  som männen bära innanför pälsen och där allting stoppas.
  
  -- Ja, och se'n hade de i sina kåtor så mycket besynnerliga saker, som
  ingen nånsin sett förr. Jag såg dem själv. Det var stora kisor av läder,
  och klockor och kläder, herrmanskläder, och fina bössor -- sånt som en
  lapp aldrig få se.
  
  -- Är det längesedan?
  
  -- Ja, längesedan, längesedan, jag var inte så gammal då. Voi, voi Herra
  siunit mon län pallan!
  
  -- Rädd, varför är du rädd nu?
  
  -- Farligt att tala, det är mörkt i kväll, himlen är svart och det blir
  storm till natten. Bija moreit dolli!
  
  Lägg ved på elden! Jag gör som hon säger och kastar en knippa ris på
  glöden, tar pusten och blåser liv bland de bruna kvistarna. Elle har
  blivit så tyst, och vi sitta båda och se hur en röd eldtunga slickar
  utefter riset, hur den breder ut sig till ett brett band, som snor sig
  smidigt och mjukt och varmt. Och med ens springa alla de små
  björkknopparna ut. Det är som sagans torra stav som slår ut i blom, det
  är ett under som sker inför våra blickar, ett under som sker varje dag
  och varje stund, men som man ändå aldrig kan se sig mätt på. Det bruna
  riset ligger där dött och torrt, som om aldrig blad och blomst vajat på
  dess smala stammar -- och så med ens kommer en het röd eldslåga, likt en
  brännande sol, och de röda små knopparna springa ut, en efter en, lysa
  och dofta några ögonblick i späd, klargrön skönhet och skrumpna åter,
  svartna och dö i den alltför strålande solen.
  
  Det mörknar till oväder, och stormen börjar brusa i de låga små
  björkarna utanför kåtan. Bortifrån skogen hör jag Ellekare komma
  släpande med ved, och snart kommer ett fång med ris brakande genom
  dörren. Och efter kommer Ellekare, röd och varm och andtruten. Efter
  henne Nilsa, drängen i grannkåtan, och efter honom Marja. Kaffepannan på
  igen och pratet i gång, medan regnet smattrar allt häftigare mot duken,
  och dropparna fräsa ned genom räppen i elden.
  
  -- Garra biegga! säger Nils och ruskar på sig -- hård vind! Jag ska gå
  långt i natt och kommer inte igen mer i sommar. Hjorden är bortom
  Altevand nu.
  
  -- Altevand? frågar jag. Säg Nilsa, är det där engelsmännen spöka -- är
  det där de mördades?
  
  -- Hur vet du det? -- Ja, nog är det där.
  
  -- Spökar det mycket?
  
  -- Somliga nätter. Ja, hon Elle har väl hört dem, säger han och nickar
  mot Elle, som åter ser in i elden med skumma, gamla ögon och har sina
  tankar långt borta, dit vi äro för unga att nå.
  
  -- Gulla Elle! säger Ellekare och böjer sig fram mot henne. Hör Elle!
  
  -- Meite? -- Va? Elle kommer tillbaka till verkligheten och oss med en
  djup suck.
  
  -- Har du hört di engelska vid Altevand? frågar Ellekare med en röst som
  ljuder helt skrämd och låg i kåtans röda halvdunkel, där bara elden
  lyser och värmer.
  
  -- Ja, svarar Elle motvilligt. Ja, jag hörde dem allt en natt. Men det
  är många år sedan nu. Jag och Tomma och Elle-Marja. Vi skulle gå från
  Norge över gränsen, och tände elden i en skog på kvällen och spände upp
  våra rakkas och lade oss att sova när vi ätit. Det var på hösten och
  rätt mörkt, och regnade gjorde det som nu. Elle-Marja och jag sovo
  tillsammans, och på natten vaknade vi vid, att luften var full av jämmer
  och klagan. Det ropade och skrek och grät, men språket var främmande --
  inte svenska och inte finska och inte lapska, och vi förstodo intet. Men
  vi hörde på rösterna, att det var män, som bådo för sitt liv och vi
  hörde svartskor klappra mot stenarna, svartskor som sprungo och halkade
  bland stenrösen. Elle-Marja tittade ut under rakkasen, men ingenting såg
  hon, vi bara hörde jämren och ropen och nöden, och aldrig har väl
  mänskliga stämmor kunnat bedja så. Voi, Herren Gud hjälpe deras fattiga
  själar! -- Och Nilsa, det var ju bror din och Tomma, som höllo på att
  sticka ihjäl varann för di engelskas skull i höstas?
  
  -- Ja, säger Nilsa och skrattar. Det var Isak och Tomma.
  
  -- Hur var det, Nilsa?
  
  -- Jo, det var i höstas, Isak och Tomma kom från Norge med var sin raid
  lösrenar. De hade gått hela dagen, och renarna voro trötta, och fastän
  de visste, att det var på spökstället måste de stanna för natten. Och så
  bundo de renarna och gjorde upp eld och åto. Allting var tyst och
  stilla, men så mörkt, att de ingenting sågo utanför elden. Med ens
  brakar det till uppe bland stenrösen, och en jämmer och veklagan bröt
  ut, så det skalv i luften, svartskor klapprade mot stenarna, det grät
  och bad, just som när Elle hörde det. Renarna stodo bundna lite längre
  bort, men de sleto sig och rusade sin väg, och Isak och Tomma blevo som
  från vettet av förskräckelse. Rätt ut i mörkret sprungo de, bara bort
  från stället, och ingen visste var den andre var. Om en stund blev det
  tyst igen, och efter lång väntan tog Isak mod till sig och gick för att
  söka renarna. Han ropade på Tomma, men fick intet svar, elden hade
  slocknat och mörkret låg så tungt som sorgen. Medan Isak går och söker
  efter herkarna börjar stjärnorna lysa, och med ens skymtar han Tomma
  bakom ett träd. Han går emot honom, men Tomma blir rädd och springer,
  Isak efter för han vill be honom om hjälp med herkarna. Och de springa
  och springa, Tomma före och Isak efter. -- Tomma tror, att Isak är ett
  spöke, och Isak vill visa honom, att det bara är han och ingen annan.
  Till slut blir Tomma så trött, att han knappt orkar röra sig, och
  stannar på andra sidan om en stor buske. Då stannar Isak också och
  säger: det är ju bara jag, Tomma. Ho, säger Tomma, kommihos (spöke) är
  du, som tar Isaks röst. Då går Isak närmare, för att han riktigt skall
  kunna känna och ta i honom, men Tomma är så vettskrämd att han börjar
  springa igen runt busken. Och runt, runt springa de tills Tomma faller
  över en trädrot och Isak över honom. Och Tomma drar sin kniv och är nära
  att stöta den i Isak -- ty stål kan inte kommihos tåla, då flykta de.
  Men Isak får tag i hans hand och ropar: Tomma, Tomma, det är jag och
  inte kommihos -- du känner väl, att det är kött och blod du tar i. Och
  Tomma nöp honom så Isak nästan måste skrika, innan han trodde, att det
  var en människa.
  
  -- Och sedan då?
  
  -- Ja, sedan fångade de herkarna, när dagen kom, men ingen makt kan få
  dem dit mera. Och jag är rädd nu att gå dit.
  
  -- Ska du gå den vägen i natt?
  
  -- Ja, just samma. Men om jag också är så trött, att benen viker sig
  under mig, så ska jag släpa mig fram på knäna, tills jag är över det
  stället. Hyvästi!
  
  Han reser sig upp för att gå, lägger lasson fastare om axlarna och
  trycker mössan ned över öronen så tofsen står rätt upp. Så slår han
  oksan åt sidan, och i samma ögonblick viner en kastvind rätt in i kåtan,
  virvlar gnistorna högt uppåt räppen och kommer röken att slå ned tjock
  och grå, så vi knappt kunna urskilja varann genom töcknet.
  
  -- Herra siunit, garra biegga! muttrar Elle och kryper närmare elden.
  Ellekare slänger på mera ved, och en stund sitta vi alla tysta. Tills
  jag frågar:
  
  -- Äro de döda, alla de tre, som hade sin hand med i mordet?
  
  -- Ja, döda alla, svarar Elle. Och en hemsk död fingo de. Den siste dog
  för två år sedan. Han låg i säng i ett pörte, och man fann honom en
  morgon död. Han låg i blod. Som en tvättbalja är full med vatten, så var
  hans säng full med blod, och hans mun stod öppen till ett skrik, och
  hans ansikte bar alla helvetets fasor. En otrogens död och en stor
  syndares död.
  
  En vindil sveper kring kåtan så den knakar, och snöregnet vräker ned.
  Elles ansikte är fullt av grämelse och ve, och hennes tandlösa mun rör
  sig upp och ned som tuggade den på ord, som aldrig bli sagda. Marja och
  Ellekare se ut som om de väntade få höra de döda engelsmännens jämmer
  och klagan utanför, själv kryper jag ihop i en smygande ångest -- men på
  elden springa de små knopparna ut till lysande gröna blad, och de röda
  flammorna stiga mot räppen.
  
  
  
  
  
  
  Så kom då våren äntligen! Stormen förde den med sig -- efter fyra dygn
  drog den bort, och då lämnade den våren kvar. Inte en vår, som kommer
  långsamt med blå skymningskvällar och sakta framsmygande växtlighet,
  inte en vår med milda vindar och ljumma regn, inte en vår med
  blåsippsknoppar och tussilagos guld över markerna. Men den arktiska
  våren. Och den består bara av vattenflöden, det ena vildare och mer
  brusande än det andra. Hela fjället smälte och vår stackars lilla kåta,
  som stod vid dess fot höll på att alldeles följa med i den syndaflod,
  som vällde fram. En morgon vaknade vi vid att vi likt Moses på Nilen
  flöto i vatten -- riset skvalpade och gungade, fällarna voro genomvåta,
  och själva hade vi hunnit bli bra nog fuktiga innan vi fingo sömnen ur
  ögonen och kunde begripa, vad det var som egentligen stod på. Då blev
  det fart på oss, och vi kommo i skorna fortare än någon kan ana och ut
  för att se på eländet. En älv i miniatyr brusade utanför kåtan, den hade
  sprungit upp under natten och var så stor, att vi genast insågo det
  omöjliga i att leda den i en annan riktning. Förövrigt var allt redan så
  genomvått inne och ute, att det blev bäst att flytta. Och det gjorde vi
  också ögonblickligen, när vi bara fått söka ut en torr och lämplig
  plats. Man har i alla fall vissa fördelar, som inte civilisationen kan
  bjuda på, när man bor så där ute i vildmarken. Blir man ledsen åt den
  plats man bor på, eller tycker man inte den är riktigt lämplig, vill man
  ha bättre utsikt eller närmare till veden så flyttar man bara. Tar hela
  sitt hus på ryggen och ger sig av till ett bättre ställe -- det är så
  enkelt och behagligt. Som Ellekare och jag nu! Vi kliva upp på vår
  besynnerliga lilla stege, lösa kåtadukens band, och låter den falla. Sen
  ta vi ned stommen och knoga i väg med den ett stycke bort och ta itu med
  att slå upp vårt hem på en ny plats. När barnen strax därpå komma för
  att börja skolan finna de platsen tom och öde, så när som på lite
  husgeråd, men de bli inte ett smul förvånade för det. Sånt händer var
  dag -- ibland när de komma hem på middagarna få de gå länge och söka
  innan de hitta reda på var kåtan är, därför att den av någon anledning
  blivit flyttad till en annan plats, vanligen för att veden tagit slut.
  Utan särskilda order ta de därför genast allt vad de kunna bära med sig
  och söka upp Ellekare och mig, som arbeta av alla krafter för att få
  kåtaduken väl spänd. Isak blir vår frälserman i detta svåra arbete, de
  andra skickas ut att hugga golvris, och det dröjer inte länge förrän
  allting är färdigt och fint igen. På golvet ligger tjockt med nyhugget
  vårrött björkris, som doftar så man nästan vill spränga lungorna för att
  kunna andas in länge nog, allt står prydligt och ordentligt uppradat,
  och på elden kokar redan kaffepannan. Det blir förplägning över lag i
  dag innan skolan börjar, och kaffet förtäres under den mest kordiala och
  muntra stämning.
  
  -- Nu är det snart sommar, säger lille Nils Tomma och ser trohjärtat på
  mig med klara bruna ögon.
  
  -- Ja det är det! svarar jag, men är inte så säker som han, på att det
  blir snart.
  
  -- Det är mycke vatten som ska bort först! säger Lasse med den erfarnes
  pondus. Det dröjer nog ännu innan det blir grönsommar. En vecka kanske.
  
  Åja det dröjer nog länge till grönsommarn! En vecka går och ännu brusa
  bäckarna lika grå och vilda, men regnar gör det inte, och så småningom
  börjar vattenflödet att avta. Och när första veckan i juli har gått, ser
  det ut som om björkknopparna så sakta skulle svälla, men sakta så man
  blir vild av iver, att det ska gå lite fortare. Men sommaren kommer
  närmare, det känns på luften, som är mild och ljum, det syns på marken,
  som får en ljus liten skiftning i grönt. Och en natt vakna vi båda vid
  ett ovant ljud, ett förunderligt blitt och härligt ljud, som kommer oss
  att alldeles tysta se på varann och le. Är det sannt, är det möjligt?
  Var det en bofink eller var det dröm! Ånej, nu sjunger han en gång till
  -- en lång drillande ton som stiger och sjunker i oresonlig, stormande
  glädje. Långt borta får han en öm liten melodi till svar, men innan han
  hinner börja sången på nytt stämmer en annan röst in. En rödhakesångare
  är det, och med smältande ljuvhet flöjtar han en lång, låg
  genomträngande kärleksvisa. Gång på gång, gång på gång, som om han vore
  berusad av sina egna toners välljud. Till slut blir bofinken alldeles
  ifrån sig och klämmer i så han kan spränga sig för att överrösta den
  andre, men rödhakesångaren blir vid att sjunga, en stare visslar skarpt
  och gällt och andra stämmor, som vi ej känna, stämma in i konserten.
  Solen lyser och den lilla flik av himlen, som syns över räppen är
  blekblå, mot den ser jag en björkkrona vaja, och knopparna äro stora och
  bristfärdiga.
  
  -- Tänk nu ha fåglarna kommit! säger Ellekare och hennes röst är full av
  jubel. I dag ska vi ta på oss vår finaste stass, vi få inte vara fult
  klädda i dag. Inte på fåglarnas första dag.
  
  Och med det somnar hon igen och drömmer om sina pärlband och sin nya
  kolt, och jag ser hur hon ler i sömnen. Ett sånt litet barn hon är trots
  sina tjugufyra år -- utsikten av en dag i stass kommer henne att le till
  och med i sömnen.
  
  Hon gjorde sig sannerligen fin också, och jag måste minsann ta på mig
  den nya kolten för att göra henne till lags. Förresten var det roligt
  att gå i vackra kläder, när fåglarna sjöngo så man kunde tro sig vara i
  himlen, när solen sken så det brände i ansiktet, och det doftade i den
  röda björkskogen så man blev yr i huvudet.
  
  Nästa morgon, när vi trädde ut ur kåtan hade ett under skett -- hela
  skogen stod grön -- skälvande, lysande grön, och alla knoppar hade
  öppnat sig. Det var inte längre de små bladen som sprungit ut, när
  eldsflammorna brände dem, det var mjuka, stora, hjärtformiga blad, som
  ännu voro klibbiga av kåda, och som sände ut en vällukt så berusande,
  att den förtog alla andra sinnen. Och i den skogen byggde fåglarna bo,
  sjöngo de, kvittrade de -- å, det var livet självt som kom till oss, som
  tog sin boning hos oss i vildmarken!
  
  På några dagar blev marken grön och mjuk att trampa på, ett par av
  kvinnorna vandrade ned till fiskekåtan där Ellekare och jag hade rastat
  på vår ensamma färd -- där voro lägrets getter inhysta under vintern,
  och nu, när sommarn var kommen skulle de hämtas hem. Det var en stor
  dag, när de anlände -- vart och ett hushåll hade en eller två eller
  flera, alltefter förmögenhet och behov. Jag hade bara en, men det var en
  underbar get, klok och elak och mjölkrik och full av tusen fukter. Men
  vi älskade henne ändå, Ellekare och jag, och den första dagen hon
  förljuvade vårt hushåll ska sent gå ur mitt minne. Den första dagen med
  riktig mjölk i kaffet! När man inte fått annat än torkad sur renmjölk i
  månader, möjligen ibland vid högtidliga tillfällen upphjälpt med lite
  sliddrig ost skuren i tjocka skivor, som långsamt löste sig till deg i
  kaffet, så kändes det som nektar att hälla koppen halv med kokt getmjölk
  först och sen kaffe på det. Det kan hända att en människa van vid grädde
  skulle rynka på näsa åt den fräna getsmaken och inte alls tycka det var
  gott, men för oss var det en njutning så fullkomlig, att den inte kan
  beskrivas. Och så mycket kaffe som det dracks den första getdagen i
  lägret, det kan nog ingen räkna. Jag vet, att jag stannade vid
  trettiotvå koppar, men Ellekare drack gladeligen på till uppemot förti.
  Och det fanns de som nog inte bävade tillbaka för femti.
  
  Men det var tyvärr inte bara getter, som sommarens ankomst förde med
  sig, det var något annat också, som inte kom oss att dra efter andan av
  hänryckning. Ett par dagar efter lövsprickningen kom det -- ljudet av
  det blandade sig med fåglarnas sång, och vi hörde det som om
  telegraftrådar löpt utanför vår kåta och sjungit en lång entonig melodi
  utan slut och utan början. Det var myggen, det var helvetet, det var
  nästan döden. Inne var det lugnt och uthärdligt nog, elden och röken
  höll kåtan fri -- men ute! Stack man huvudet utom oksan blevo mössans
  strålande färger på ett ögonblick fördunklade till en grå, krälande,
  stickande massa -- räckte man ut armen blev det blå tyget grått av
  myllrande kräk, och gick man ut, aldrig så väl insmord med stinkande
  beckolja, så kändes det, som om alla jordens knappnålar stuckits in i
  ens kropp. Läderdamaskerna över benen skyddade åtminstone dem
  fullkomligt, men genom den tunna sommarkolten gledo sugrören in lika
  lätt som en hand sjunker i ejderdun, och under bröstduken på hals och
  nacke kunde man döda hundratals mygg med en strykning. Drog man med
  handen över armen välte hela det grå myllret med som degiga, fuktiga
  rullar, men sekunden efter var där lika många nya blodtörstiga krabater,
  som sögo sig röda och stinna av ens blod för att därpå flyga till en
  lugn vrå och smälta rovet eller dö av vällevnaden. Värst var det om
  nätterna, när elden var släckt och ingen rök jagade bort dem. Då kommo
  de genom räppen så man såg himlen som genom ett moln, och hade vi inte
  legat i våra rakkas, hade morgonsolen säkert endast funnit våra lik --
  om den kunnat se något för ett grått myggtäcke.
  
  Ibland under särskilt svåra myggsomrar händer det, att renkalvar och
  getter dödas av myggen, och för att förhindra detta tändas eldar, som
  dämpas med fuktig mossa, så röken bolmar tjock och tung. Rök skyr
  myggen, som människan pesten, och det är lustigt att se, hur getter och
  renar samlas kring elden så fort den tänds. De skocka sig runt om, lägga
  sig, rulla sig, gå så nära att det osar bränt om deras pälsar, allt
  under det de tugga och idissla med den mest outsägligt förnöjda uppsyn.
  
  När det nu är så varmt håller jag gärna skolan ute, det blir inte så
  trångt med utrymmet då, och det går lättare att placera de olika
  avdelningarna skilda från varann, vilket är en stor lättnad för den som
  undervisar. Vi sitta då runt en präktig rökeld och känna inte mycket av
  myggen, som sjunger och surrar av ursinne att inte kunna nå oss. Ofta
  kommer det så mycket getter löpande, att jag ibland knappt vet om det är
  getter eller barn jag har att undervisa, men det tjänar ingenting till
  att köra bort dem, ögonblicket därpå äro de tillbaka igen, sturigt
  blängande med sina envetna ögon. Och de göra ingen förtret heller, ligga
  så stilla och lugna, barnen ser inte åt dem, och snart tänker inte jag
  heller på den underliga tavla ur skolsynpunkt, som vi måste bilda: den
  stora rykande elden, de framåtböjda, ivriga barnungarna som skriva eller
  läsa, de idisslande getterna. Och till bakgrund höga vittoppiga fjäll
  och en svart liten sjö, som speglar de gröna stränderna och björkarnas
  duniga buketter. Sommaren är redan i sin fullaste fägring -- det går
  fort när det en gång börjar -- små bleka blommor slå ut på gräsplanerna,
  porsen kastar ut kaskader av stormande dofter, vildgäss och lommar häcka
  i vassen nere vid sjön, småfåglarna bygga som om deras liv hängde på,
  att de skulle bli färdiga fort nog. Det är så bråttom överallt, så
  rastlöst, så utan vila. Solen skiner dygnet runt, alla nätter äro lika
  tröttande vita, alla dofter lika starka och tunga.
  
  Ibland kommer det regn, men det går över på några timmar, sen är solen
  framme igen och skrattar mot alla våta glänsande blad och gräs. Men en
  gång få vi regn en hel vecka. Det regnar och regnar som om himlen vore
  öppen, vi elda så vi nästan steka oss levande för att hålla kåtaduken
  bara något så när torr, men det hjälper inte. Vi ha fått en gammal duk i
  skolkåtan, och den läcker som ett såll. Det iskalla regnvattnet känns
  dubbelt kallt, när det kommer kilande i små floder utför hals och rygg,
  och man får ha goda nerver för att låta bli att stöna till, när en sån
  där kaskad slår ned över en. Om nätterna är det värst -- rakkas äro bra
  för mygg, men de hålla inte tätt länge för regn, och fastän vi täcka dem
  med filtar och fällar, så händer det ändå, att vi vakna många gånger var
  natt vid att en liten ström rinner över ansiktet eller halsen. Då måste
  vi upp och täta, men det dröjer inte förrän det läcker in någon
  annanstans, och när morgon äntligen kommer känns det skönt att kura ihop
  sig framför elden och få lite värme i kroppen och torra kläder på.
  Fastän dagarna äro så varma och tunga av solhetta äro nätterna ohyggligt
  kalla, och det kan gott hända, att man fryser, under de tjocka fällarna,
  så tänderna skallra, när gryningskölden smyger sig över en.
  
  Under den regniga veckan fick min get en ovana, som sedan inga mänskliga
  makter kunde få ur hennes huvud. Ett ovanligt sällskapligt djur var hon,
  och när vi försvunno från elden därute så länge det fula vädret varade,
  ansåg hon det som sin absoluta rättighet, att också dra sig in åt mera
  skyddade trakter. Varför hon en dag knuffar upp oksan med hornen och
  träder in. Det var under kristendomslektionen, och som jag inte tyckte
  det var passande, att hon åhörde densamma, så beslöts det, att hon
  skulle ut. Ensam kunde jag på inga villkor rubba henne, men med barnens
  hjälp gick det slutligen -- jag drog i hornen och de sköto på av alla
  krafter, hon spärrade mot i det längsta, men måste vika för övermakten.
  Just som vi satt oss tillrätta igen, ännu varma och flåsande efter
  arbetet, så stod hon där åter, stirrade fräckt och föraktfullt på oss
  och tog med den lugnaste min i världen en skinnpärmad bok, som låg inom
  räckhåll och tycktes finna den utomordentligt matnyttig. Min lilla
  hundvalp, Tsappe, som ansåg att detta i någon mån inkräktade på hans
  rättigheter rusade bjäfsande fram, vilket förskaffade honom en så
  välriktad stöt med hornen, att han höll på att fara ut genom räppen. Det
  ynkliga och förskrämda tjut han uppgav, när han hamnade i elden gjorde
  mig ursinnig, och med min mjuka, höstoppade pjäxa gav jag gitsegaitsa --
  lapparnas smeknamn på getterna -- en ordentlig spark och röt åt henne
  att gå ut. Vilket resulterade i att hon med en obeskrivlig gest vände
  ryggen åt mig och under en timme envist stirrade in i väggen, då och då
  med en förargad viftning på sin lilla retsamma svans. Hon fick vara till
  slut, hon inrangerades bland det övriga hushållet -- en get eller två i
  en lappkåta är en så vanlig företeelse, att ingen tänker på det ens. Det
  betydde bara, att mitt lapska hushåll blev mer och mer välordnat, och
  det var inte utan att geten gav en viss hemtrevnad åt vårt hem. Jag
  tyckte till slut att det var rätt behagligt att ha hennes raggiga huvud
  på min fot, när elden brann om kvällarna, pratet surrade och kaffepannan
  puttrade. Det var nästan en sorts förströelse, att höra hennes belåtna
  tuggande, medan Tsappe låg som ett litet mjukt nystan i mitt knä och
  regnet smattrade mot duken.
  
  
  
  
  
  
  En dag, när solen åter sken från en alldeles molnfri himmel klättrade
  jag upp i luovvin för att inspektera matförrådet, och i en hittills
  oöppnad matkista fann jag en liten grå gummiboll, som jag tagit med till
  leksak åt barnen, men sedan glömt bort fullständigt. Nu plockade jag
  fram den och undrade för mig själv, om den skulle kunna bli till något
  nöje -- men jag hade verkligen inte behövt hysa några tvivel om den
  saken. Ty aldrig har väl en boll i hela kristenheten väckt sådan
  uppståndelse och så stormande förtjusning. Det var den första boll, som
  någonsin funnits i byn, den första boll någon skådat, och den blev en
  källa till aldrig sinande förundran både hos gamla och unga. I början
  klämde de på den, nöpo i den, luktade på den och försökte trycka den
  platt mellan händerna. Sedan kastade de den upp i luften och tog den
  igen -- den första, som kom på den idén att slå den mot marken blev blek
  av förskräckelse, när den kom hoppande tillbaka mot honom och vågade
  inte röra den på en lång stund, bara betraktade den med misstänksamma
  ögon. Så tog han fatt på den igen under de andras skratt, kastade den
  mot marken på nytt och vaktade hur den studsade, men grep den inte,
  plockade bara upp den igen och slog den mot risgolvet. Den gången tog
  han fatt den, och sedan höll han på i oändlighet att studsa och ta --
  tills någon annan högg den i farten och prövade sin lycka. De skrattade
  så de fingo tårar i ögonen åt den besynnerliga tingesten och kunde inte
  leka sig mätta. Gamla gubbar kunde komma gående till min kåta, sitta ett
  par timmar, dricka kaffe och prata, för att till slut klämma fram med
  sitt ärende: om de kunde få se på "det runda".
  
  Barnen älskade bollen och läste läxorna extra flitigt bara för att få
  leka med den under rasterna -- jag fann det nämligen med klokheten
  överensstämmande, att som ett orubbligt villkor för bollens utlämnande
  stipulera, att alla skulle kunna sina läxor flytande och sitta
  uppmärksamma under lektionerna. Och när därför någon latmask svävar på
  målet vid läxuppläsningen, se de andra så ängsliga ut, som om deras
  salighet hängde på hur utgången skulle bli och försöka hjälpa den
  olycklige på traven med tecken och viskningar. Men sådant är
  naturligtvis strängeligen förbjudet, och när jag med allvarligt
  ogillande betraktar den skyldige, rodnar han och ser ned. Låter jag
  blicken alltjämt dystert vila på honom, sätter han snabbt händerna för
  ansiktet och tittar förskräckt på mig genom de utspretade fingrarna, och
  jag försäkrar -- det fordras nästan övermänskliga krafter till, för att
  inte mista hela värdigheten och brista i skratt. Den late förpassas som
  vanligt till skamvrån med sin bok, tårarna flöda i smyg och läxan läses
  på med bruten röst. De andra som se sin dröm om en "bollrast" gå upp i
  rök, sucka så en sten kunde bli rörd, men jag anser det nödvändigt att
  vara omedgörlig -- bollen vilar till nästa dag.
  
  Men när rasten kommer så är sorgen glömd igen och glädjen är lika hel --
  nästan. Tårarna torka snabbare än daggen för morgonvinden, och det är
  som om den vilda stormen själv brusade fram utanför kåtan. Lappbarn ha
  egentligen inte mer än två sorters lekar -- de ha inte så många tusen
  att välja på som andra barn -- men dessa två lekar tröttna de ändå
  aldrig på, och de kunna leka dem så länge dagen varar med hundrade
  variationer och samma skrattande glädje. Och vad skulle väl deras lekar
  röra sig om -- om inte kring renarna och hjorden, om inte kring det
  fruktade spöket Stallo och dess härjningar. Ellostallat --
  renhjordsleken, densamma som Inker och Pirhanne helt stillsamt brukade
  låta gå av stapeln i kåtan på flyttningen -- är något outsägligt
  intressant, och gamla renhorn utgöra där den förnämsta rekvisitan. De
  föreställa naturligtvis renar och bindas efter varandra i raider,
  ställas samman till stora hjordar, släppas i rengården och vaktas på
  fjällen. Där susa lassos så det viner i luften, och gossarnas kast stå
  minsann inte de gamlas stort efter i träffsäkerhet. Där ryts det åt
  hundarna och skjuts efter vargarna, oxrenar köras in och vajor mjölkas,
  kalvar märkas och slaktas. Och sannerligen är det inte ett liv och ett
  stim så den riktiga hjorden och dess vaktare nästan försvinna till
  dimfigurer vid jämförelsen.
  
  Gunkastallat -- det är spökleken -- den går så det knakar i ungskogen,
  och skratten klinga mellan fjällväggarna. Den äldsta är då spöket som
  skrämmer de andra och vill ta dem -- och de andra äro så rädda, att de
  springa åt alla himlens väderstreck bara gunka visar sig bakom en buske.
  Ett sådant larm är det, att jag ibland knappt tycker det är lönt ens att
  försöka göra min röst hörd, när rasten är slut och lektionen ska börja,
  men besynnerligt nog höra de mig alltid, och så fort mitt rop: "botet
  sisa!" -- kom in! -- ljuder, stillnar det med ens, blir det tyst som om
  allesammans plötsligt sjunkit genom jorden. Så hörs tramp av många små
  fötter och de komma yrande, ivriga att ta fatt på nytt.
  
  Har bollen varit i farten är ivern kanske inte fullt så påtaglig, när
  det gäller ny lektion, men de komma ändå lydigt och snabbt med ansikten,
  som hastigt bli allvarliga och litet fundersamma vid tanken på den läxa,
  som måste fiskas upp ur medvetandets mörka och förvirrade djup. Tänk om
  den inte gick som den skulle -- då riskerades bollen till nästa rast. Å,
  den bollen! Jag kan inte räkna upp hur många anbud jag haft på den av
  hugade spekulanter, men nästan varenda en av mina elever ha gjort sina
  små försök. Lars Petter t. ex.:
  
  -- Du lärarinna, vill du byta med min nya kniv och bollen!
  
  -- Neej, ni ska ha den allesammans och inte bara en av er.
  
  Dyster tystnad och ljudlöst försvinnande ur kåtan. Eller Nils Tomma:
  
  -- Du, jag ska köra geten din i gammen (kåta av torv, där getterna hysas
  in om natten) varje kväll hela sommaren. Vill du inte ge mig bollen då?
  
  Avslås milt, men bestämt, och lilla kerubmilda Nils-Tomma suckar tungt.
  Även Nilsas erbjudande att hålla hushållet med vatten till terminens
  slut måste jag med smärta avslå -- sådana förslag äro frestande, och jag
  ser på Ellekares min, att hon tycker jag är bra dum som inte antar. Det
  svåraste blir i alla fall, när Isak en dag kommer.
  
  -- Du lärarinna! Om jag hugger femti björkar och bär dem fram till din
  kåta -- vill du ge mig bollen då?
  
  Femtio björkar för en liten boll! Då rörs mitt hjärta, och jag ser milt
  på honom. Och inom mig önskar jag, att jag hade ett obegränsat antal
  bollar i min packning, så att jag kunde ge alla barnen varsin. Men
  tyvärr har jag ju bara en enda. De femtio björkarna vaja för min inre
  syn, och jag ser på Ellekare, att hennes hjärta hänger vid mina läppar.
  Men när hon märker, att jag tänker svara och -- avslå, skriker hon till
  med ivrig röst:
  
  -- Vänta, vänta! Säg ingenting ännu. Svara honom i morgon.
  
  -- Varför det? Jag kan väl inte svara annorlunda då?
  
  -- Jo, men då har du hunnit tänka efter riktigt.
  
  -- Jag väntar tills i morgon, säger Isak. Och går.
  
  Hela kvällen använder Ellekare sedan på att låta sin vältalighets ström
  flöda över mig. Tänk, femti björkar! Det var ved för hela vår
  återstående vistelse i lägret. Så mycket tid, som på det sättet skulle
  bli över till tvätt och syning och stickning, så mycket mer jag skulle
  få gjort, om Ellekare slapp allt arbetet med vedhuggningen. Och så
  nyttigt för Isak att få arbeta -- han som var så lat. Men ingenting blev
  avgjort den kvällen, och på morgonen löstes problemet av sig självt. Ty
  bollen var borta, förintad. En kringstrykande hund hade ätit upp den
  under natten. Han trodde det var mat. Och över den sista ratade biten,
  som låg kvar utanför kåtan, fuktades Isaks och de andras ögon, och
  Ellekares femtio björkar försvunno i det blå.
  
  Samma sorgedags afton, just som Ellekare mjölkat geten och gått med den
  till gammen kommer Isak inklivande och med honom hans yngre bror Jona.
  Båda äro så vanliga gäster i min kåta, att jag inte ens ser upp från
  mitt arbete, nickar bara och fortsätter att sy på min mössa. Isak sitter
  alldeles tyst för ovanlighetens skull, han brukar annars inte ha långt
  efter orden, och så gör Jona, och till slut måste jag titta upp för att
  se, vad de ha för sig eller om något särskilt står på. Då märker jag,
  att deras ansikten äro upphetsade, och att något är på färde, som
  tydligen har upprört deras sinnen.
  
  -- Mija lä? säger jag. Vad är det?
  
  Men Isak skruvar på sig och vill inte riktigt ut med språket, fast jag
  ser, att han brinner av begär att tala. I samma ögonblick kommer Sanna
  och Marge in, och samtalet blir så livligt en stund, att jag alldeles
  glömmer av Isak och hans nyheter. Tills det blir några minuters tystnad
  medan jag provar mössan -- då kommer jag i håg att fråga honom på nytt.
  Med samma resultat. Men då häver Jona upp sin gälla röst och säger:
  
  -- Han säger, att han har sett uldats hjord!
  
  Sanna och Marge sätta ett par stora frågande ögon i honom, och själv
  känner jag mig som ett enda stort frågetecken. Att uldat finns det vet
  jag, och att de bo under jorden vet jag, och att de förmå allt, både
  gott och ont, det vet jag också, och att de alldeles se ut och äro som
  lappar, när de någon gång visa sig över jorden. Men att de ha hjordar
  det visste jag inte. Och därför väntar jag med spänt intresse på Isaks
  berättelse.
  
  -- Var såg du den? frågar Marge med vass röst och ogillande min. Ty
  uldat är troll, och en kristen talar inte om troll, det har
  predikanterna sagt. Och de ha också sagt, att uldat inte finns, men se
  det veta de nog kanske inte riktigt ändå, för det man ser det finns
  allt! Att tala om dem ska man i alla fall inte göra, det för olycka med
  sig och är synd. Men när nu Isak en gång har börjat så får man väl lov
  att höra hur det var. Var såg du den? frågar alltså Marge.
  
  -- Nere vid sjön, svarar Isak. En stor hjord med stora, vita renar och
  många hundar. Men ingen skällde, och det var så tyst, som om de döda
  vandrat fram. Två män vaktade, och en väldig hjord var det. Och vita
  voro alla djuren.
  
  -- Det är alltid vita djur i uldats hjord! säger Sanna. Kastade du inte
  stål?
  
  -- Jag hade min kniv i handen, men det var för långt håll. Jag kunde
  inte nå fram med kastet, om jag också hade försökt.
  
  -- Varför skulle han kasta stål? frågar jag.
  
  -- För att då hade hela hjorden blivit hans. Om det så bara hade varit
  en synål han kastat över den, så hade djuren blivit jordiska, och han
  den rikaste lapp som fanns.
  
  -- Har det hänt någon gång?
  
  -- Ja, många gånger. Inte så ofta nu för tiden, för uldat ha blivit
  skrämda av kristenheten, men förr hände det inte så sällan. Det betyder
  mycken lycka för den, som får en sådan hjord, men barnen hans dö i stort
  elände.
  
  Det är Sanna, som förklarar saken för mig, och hela tiden har hennes
  röst en mystisk, rädd klang och orden komma motvilligt, som om det vore
  fara med att uttala dem. Det blir tyst en stund igen och alla sitta i
  sina egna tankar -- Marge tuggar ivrigt på sin sentråd. Sanna väver med
  snabba handslag på sin bandväv, och Isak drömmer om den rikedom, som
  gått honom förbi så nyss. Själv syr jag vidare på min mössa och Jona
  kliar sig frånvarande i huvudet. Men kaffet är färdigt, och det löser
  tungornas band på nytt.
  
  -- Kan uldat göra en människa illa? frågar jag, när Sanna och Marge
  hunnit till påtåren. Båda nicka allvarligt.
  
  -- Om du inte har stål på dig, säger Isak, som känner sig vara kvällens
  hjälte och gärna vill ha ett ord med i laget.
  
  -- Det finns både goda och onda uldat, berättar Marge. Det finns de, som
  röva bort små barn och behålla dem hos sig till tid och evighet. Och
  ibland byta de bort dem mot sina egna, och det är inga barn, som en
  människa blir glad att få. Därför skall man alltid ha silver med märke
  på om deras hals eller på deras kläder. Då kan uldat ingenting förmå, då
  äro de maktlösa.
  
  -- Har något barn här i sidan blivit bortbytt?
  
  -- Ja, det har det allt, men det var längesen nu.
  
  -- Men förra sommarn i min sida blev en liten pojke rövad, faller
  Ellekare in -- hon har kommit tillbaka under tiden vi pratat och med
  henne Marja. Och det var ändå minsta gossen hos dem, som jag tjänade
  hos. En eftermiddag gick han ensam uppåt skogen -- han var nära fem år,
  så han kunde gå själv och brukade ofta springa sina egna vägar, utan att
  någon tänkte på det. Han hade silverknappar i bältet, så det var ingen
  fara för de underjordiska. Men på något vis hade han fått bältet av sig
  och kniven också förstås, för vi hittade det sedan på en buske. Och
  borta var pojken! Inte kom han hem, och hela sidan var ute i skogen och
  sökte. Skogen var inte större än här, så inte var det möjligt, att han
  kunde ha kommit bort i den. I tre dagar och nätter sökte vi, och mor
  hans höll på att gå från vettet. Men så en dag, när jag ska gå och hugga
  ved, så sitter pojken där på en sten, som om han aldrig i världen hade
  varit hemifrån. Jag skrek till och sprang fram till honom och bar honom
  hem, för jag vågade inte släppa ned honom på marken, vem vet om inte
  någon kunde ha tagit honom igen. Inte ett ord sa han på många dar efter
  det, men annars var han sig lik, åt och drack och sov. Men talade gjorde
  han inte och skrattade inte, och aldrig fick någon veta var han varit
  eller gjort på de tre dagarna han var borta.
  
  Återigen blir det tyst och stämningen får spökhistoriernas rädda
  förstämdhet. Jag kommer att tänka på något egendomligt, som hänt mig
  samma dag, och berättar det:
  
  -- Kan ni tänka er, säger jag, att strax när skolan var slut, så hörde
  jag alldeles tydligt kyrkklockor ringa. Ligger vinden från något håll så
  det är möjligt, att man kan höra några klockor ända hitut i ödemarken?
  
  Och jag ler lite, när jag tänker på hur underligt det lät, när klangen
  av avlägsna klockor trängde till mig och hur omöjligt det är, att jag
  verkligen ska ha kunna hört det. Men de andra le inte -- Marge har
  blivit alldeles blek och Sanna stirrar på mig med förfärade, vidöppna
  ögon.
  
  -- Är du säker, att du hörde? frågar hon viskande, och när jag upprepar
  min berättelse skakar hon på huvudet.
  
  -- Då dör du innan året är slut! förklarar hon, lugnt och uppmuntrande.
  
  Det blir tyst igen. Jag känner att jag stelnar till i en sorts skrämsel,
  som är ofattbart stark -- jag försöker skratta, men det går inte. De se
  på mig alla, som om jag redan vore märkt av den store mejaren, och jag
  känner det ett ögonblick själv, som om ingen återvändo vore möjlig,
  ingen undflykt funnes.
  
  -- Kanske kunde det vara myggen du hörde, lärarinna! hör jag Marja säga
  helt stilla och tröstande.
  
  Men jag skakar på huvudet, ty jag vet, att det inte var myggen. Dem hör
  man ju inte mer, de äro ett med tystnaden, deras sång har inga klockors
  klang.
  
  -- Det är bra att dö ung, viskar Marge, och jag förstår, att hon menar
  det till tröst. Men det är klen tröst, och jag känner mig inte något
  nämnvärt gladare, ser bara in i elden och undrar för mig själv, vad jag
  ska dö av. Med ett gör Sanna en ivrig rörelse och ropar:
  
  -- Du, från vilket håll hörde du det?
  
  -- Från norr.
  
  -- Från norr. Då är det inte du, som ska dö, det är inte du som ska dö!
  Det är någon nära dig, men det är inte du. Från söder hade varit du, men
  nu är det inte du, lärarinna. Du får leva länge. Det är någon nära dig,
  som dör, någon hemma hos dig i ditt land.
  
  -- Vem tror du?
  
  -- Vet inte, men det blir innan året är slut. Det blir snart när det är
  norrifrån. Herra siunit, Ibmil siunit! Voi, voi!!! Du får gråta!
  
  Jag känner tårarna nära redan nu och tar en kopp kaffe till för att få
  något att göra, så jag kan vända bort ansiktet. Men inom mig undrar jag:
  Vem? Vem blir det? Vem dör "hemma i mitt land"? Ty så stark är dessa
  människors tro och tillit till det övernaturliga, att det strömmar över
  till främlingen, att det strömmar över till mig, så att jag i dagar går
  och tänker på och förbereder mig på det bud jag snart ska få.
  
  Och jag får det! Inte fullt tre veckor efter det jag undfått profetian
  så kommer dess uppfyllelse. Och jag känner ingen förvåning. Jag har
  vetat det. Kyrkklockornas klämtande ute från öde slätter hade berättat
  mig det för länge sedan.
  
  
  
  
  
  
  Solen har gått ned bakom den skarpa, vita fjällkammen långt borta,
  björkarnas späda grönska doftar -- doftar så den rosenröda luften vaggar
  av vällukt, och ned mot sjön drar en flock skriande vildgäss. Vattnet är
  svart och blankt mellan strändernas brungula ram, och en smal,
  högstammad båt glider stilla över dess yta, medan nät efter nät sakta
  faller mot djupet. Av pojken, som ror och flickan, som lägger ut, synas
  bara ett par orediga konturer över båtens kant, ibland höras deras
  röster -- unga och milda, och en gång ett skratt, som klingar länge i
  tystnaden. En get bräker, utdraget och bedrövat, i längtan efter gammen,
  hans klocka pinglar ett par sorgsna slag, och långt borta svarar en
  annan. Det skymmer, det skumnar mer och mer, röken går rätt upp ur
  kåtornas räppen, och några bleka små sommarstjärnor tindra i väster.
  Sjön blir allt svartare, snart ser man inte båten längre, och inne under
  björkarna ligger dunklet tätt.
  
  Det är tid att gå hemåt -- Gud vet hur länge jag stått här med yxan i
  handen och foten på trädet jag fällt. Det är tid att lägga björken på
  axeln och dra den hem, så det blir brasa till kvällen. -- Ellekare är
  borta, jag vet inte var, och jag ska själv stå för veden i dag. Men tids
  nog kommer jag väl hem -- ingen väntar mig, ingen frågar mig: var har du
  varit? Vad har du gjort så länge och så sent? Ingen säger: varför har du
  varit så länge borta efter den veden, kunde du inte ha skyndat dig lite
  mer? Ditt hem står ju för öppna dörrar, bara en liten hundvalp sitter
  där och vaktar, och alla jordens rövare kunna komma in och stjäla din
  mat och dina kläder. Vårdslös är du och slarvig är du! -- Nej, ingen
  finns, som kan säga allt det där, och jag står stilla, rör mig inte ett
  steg, småler bara, när jag tänker på den lilla svarta ullhunden, som ska
  vakta för tjuvar och ogärningsmän. Yxan håller jag alltjämt i handen.
  Dunklet faller tyngre, och den varma luften skälver i skymningens blå
  dager.
  
  En loms skrik skär genom luften, klagande och skrämt som ett barns i
  ångest, det rasslar i ungskogen, grenar vagga, kvistar knäckas, och
  mjuka, tassande steg närma sig. Det kan vara Pan själv, som kommer från
  de gröna planerna därinne, det kan vara en lufsande björn, det kan vara
  vad som helst ur vildmarkens djupa gömmor. Men det är bara en liten
  böjd, skrumpen lappgumma, framåtlutad och flämtande under en väldig
  börda. Som en sagornas trollpacka ser hon ut, där hon träder fram ur
  skogens vilda snår, i ryggsäcken har hon den guldhårade lilla prinsessan
  med krona och mantel, och med den långa staven kan hon förgöra och
  trolla och sätta ont på allt kristet blod. Hennes ansikte är brunt och
  fårat, hennes grå hår hänger i långa orediga testar över öron, panna och
  nacke, sticker fram som en tovig krans under den gamla, urblekta
  toppmössan. Ögonen blänka små och stickande djupt inne under pannans
  valv, och munnen är hopsjunken och tandlös, så näsa och haka nästan
  mötas. Jag står och ser på henne, så jag glömmer att hälsa, glömmer att
  jag känner henne, glömmer allting, utom att hon är en liten trollgumma
  mitt ute i vildmarkens oändliga ödslighet, en liten ful hemsk häxa med
  en prinsessa i laukon och en trollstav i handen. Tills jag hör hennes
  röst, mjuk och vänlig, hälsa:
  
  -- Boris, boris.
  
  Då märker jag, att det bara är Rihta, som bor andra sidan fjället -- att
  hennes glada, små ögon äro trötta och blodsprängda, att hennes gamla mun
  skälver av trötthet och hennes ansikte är blodigt och svullet av
  hundratals mygg- och bromssting. Med en snabb rörelse vrider hon axlarna
  ur laukons remmar och låter den falla, sjunker så ned på mossan med
  ryggen mot en björkstam och sluter ögonen med en jämrande suck.
  
  -- Vaiban? -- frågar jag -- trött?
  
  -- Län! -- svarar hon med eftertryck -- ja, det är jag. Och med ett
  resignerat tag åt ansiktet stryker hon av svett och blod.
  
  -- Stackare! säger jag. Myggorna ha varit svåra i dag. Har du varit
  långt bort?
  
  -- Åja tre mil.
  
  -- Med den bördan?
  
  -- Ja, med den bördan.
  
  -- Den är tung, den! Jag går fram och lyfter på den -- femton kilo, så
  visst som ett. Men det är ingen prinsessa, bara en säck full med
  syregräs, som ska användas, när renmjölken torkas. Tre mil med den
  bördan och efter en hel dags strängt arbete med hopsamlandet. I glödande
  solsken. Den lilla magra, tunna gumkroppen -- vad den måtte kunna hålla
  ut och orka till det otroliga.
  
  -- Hur gammal kan du vara, Rihta? Sextio år kanske?
  
  -- Vet inte. Det får du fråga prästen. Jag var femti en gång för
  längesen en Andersmässa, när jag frågte sist. Jag ska fråga nu vid nästa
  Andersmässa, om jag kommer till kyrkbyn. -- Varför står du här ensam så
  sent? Det är farligt, när solen är nere, och du ingenting arbetar med.
  Men du har stål i handen ser jag, och kniv har du i bältet.
  
  Jag ser på yxan, som jag ännu håller i, tar mot höften, där kniven
  sitter, och frågar med en röst, som är full av den häpnad jag känner:
  
  -- Stål! Javisst, men varför är det farligt att vara ute nu om jag inte
  haft stål?
  
  -- Vet du inte? Uldat.
  
  Uldat. Jaja, jag vet, och jag skrattar inte, nickar bara och tänker, att
  nu ska jag verkligen gå hem med min björk. Rihta blir visst själv
  orolig, hon mumlar något helt tyst, trär armarna in i laukons rep, reser
  sig och går vidare utan ett ord till avsked. Hastigt tassar hon på mjuka
  sockor, björkskogen slukar henne i sitt ljusa djup och stryker hennes
  trötta gamla ansikte med mjuka små blad.
  
  -- Nu är det min tur, det är på tiden, tänker jag igen, sticker in yxan
  bak i bältet och lutar mig ned för att lyfta stammen upp på axeln. Men
  det är för vackert, jag går inte -- reser mig upp på nytt, glömmer uldat
  och stål och onda makter och ser ut över sjön. Solen är visst på
  återväg, luften är sval och gyllen, små blekröda moln speglas i sjöns
  svärta, och en lom plöjer vattnet, som vore han furste över Tarfaljaure
  och allt vad däri finns. Den smala båten ligger uppdragen på land och
  stjärnorna äro än blekare än nyss.
  
  Långt borta tjuter en hund ut mot den vita natten, röken från kåtorna
  stiger tunn bland dansande mygg, och den ljuvaste av alla tystnader
  breder sig -- den, som är vildmarkens. En tystnad full av ljud, full av
  liv, full av sång.
  
  Det är som om fjällen sjunga, jorden sjunger, träden sjunga, som om
  varje litet blad sjunger sin egen tysta vidunderliga melodi. Om det är
  sjöns skvalpande, en fors som brusar i fjärran, vildgässens låga snatter
  -- jag vet det inte; men man liksom står och lyss och väntar på en ännu
  starkare ton, en sammanfattning av allt detta underbara. Och det kommer!
  Som en ljusstråle tränger genom mörkret, som solen bryter fram ur tunga
  moln, som -- nej inga liknelser finnas. Bara en mild röst är det, en
  entonig melodi med ord som ej kunna urskiljas -- en entonig, förunderlig
  melodi, inte vild, inte stilla, med en rytm som i sig har all
  vildmarkens stränghet, all vildmarkens ljuvhet. Det är björkdoft och
  stjärnor i den sången, fjäll och vatten, mossans mjukhet och jordens
  doft, forsens dån och lommarnas skrik, bäckens rassel och trädens sus.
  
  Och det är bara en lappflicka som jojkar! Det är väl Marja, som kommer
  nerifrån sjön, där hon lagt ut näten -- hon tror att ingen hör, hon tror
  att hon är ensam i sena kvällen. Annars lät hon nog inte en jojk komma
  över sina läppar. Ty jojkning är ju en stor och förskräcklig synd nu,
  sedan kristendomen gjort sitt segerrika intåg -- syndigt är det, och
  orent är det, och himmelriket väntar förvisso ej den, som bryter mot
  detta bud. Psalmer och andliga sånger i stället, böner och betraktelser.
  Jojkning är förtappelsen. Och lapparna lyda. De tiga och sjunga ej
  längre ut all sitt hjärtas glädje och kval. De vilja komma till
  himmelen, och ve den som jojkar. Men de unga glömma, de våga ibland
  förtappelsen. Och när ingen hör strömmar jojkningen från deras läppar,
  bli de improvisatörer av Guds nåde, och melodi och ord formas av allt
  det, som brinner inom dem. Rytmen stiger och faller, orden böja sig
  mjukt efter, skapa stämningar och skönhet, melodien vaggar fram och åter
  -- än vild och hård och ond, än mjuk och öm, än sorgsen så hjärtat
  gråter, än glad så ögonen tindra. Omfånget är ej stort, tonerna ej
  många, men allting som ska sägas blir sagt. Allt som spränger i sinnet
  och vill ut får form och röst -- primitivt och konstlöst, men ändå med
  allt det i sig, som all världens konst ej kan efterlikna.
  
  Som Marja nu! Visst måste hon jojka en kväll som denna, när stjärnorna
  brinna i väster, och sjön ligger som glas, när fjällen stå blåvita med
  rosenfärg på topparna och björkarna svinga luften full av doft. Visst
  måste hon jojka om allt detta, så att hennes hjärta inte ska springa
  sönder av glädje och ungdom och lycka.
  
  -- Vasti, vasti! skulle de gamla säga om de hörde henne -- fult, fult!
  -- och deras ansikten skulle vara stränga, deras blickar mörka. Men jag
  undrar, om de inte längst inne skulle känna lust att småle åt minnen om
  ungdom och vår, om det inte inom dem skulle nynna av jojkar, som de
  trodde sig längesen ha glömt. Jojkar till himmel och sjö och fjäll och
  jord, till renar och kalvar och snö, till allt vackert och ont i
  världen. Kanske våren kunde komma gamlingen hemma i Marjas egen kåta att
  helt stilla gnola: silkenjavvi, silkenjavvi, voja voja nana nana, ko
  manadegji dego bäivi suotnjarat, voja voja nana nana -- silkebringa,
  silkebringa, du far likt solens strålar -- småkalvarna kalla, och det
  susar och brusar, voja, voja ...
  
  Eller kanske skulle han minnas sången till sin käresta, som han sjöng en
  vår som denna för långa, långa år sedan:
  
     voja voja nana nana
     likt daggkåpans blad,
     när det spirar ungt och spätt
     likt daggkåpans späda blad,
     är veckig och vid din kolt.
  
  Men inte sjunger han dem väl nu om han än minns dem -- ånej, det är
  synd, det är brott mot Guds bud. Fult är det och fult förblir det. Sjung
  sakta, Marja, så ingen hör dig -- sjung sakta! Nu kommer solen, nu
  stiger den röd och dimmig bakom Rokomborres fasettslipade kägla. Nu
  blöder all den vita snön i morgonljuset, nu gungar luften rosenfärgad
  kring de gröna björkarna, nu lyfta vildgässen och lommarna tiga, nu är
  det ondas makt bruten. Det är rätt, Marja -- var alldeles, alldeles
  tyst. Den nya dagen kommer.
  
  
  
  
  
  
  Ett par dagar därefter blir lilla vackra Marja sjuk. Hon har huvudvärk
  och feber och svåra kräkningar, ingenting äter hon och ingenting dricker
  hon, och hon ligger mest med ögonen stelt fästade på räppen, över vilken
  molnen dra. Ibland är hon vit, ibland röd, ibland varm, ibland skakande
  av köld, och ingen vet vad som felas henne.
  
  Så plötsligt har det kommit. Häromkvällen kom hon ju jojkande ur skogen,
  lika frisk och strålande som alltid -- redan dagen därpå började
  huvudvärken, och ingen av mina mediciner kan hjälpa henne. Nu är hon
  svag och matt, orkar knappt tala -- bara ser på en med stora sorgsna
  ögon.
  
  -- Du dör nog! säger hennes mor, och fadern nickar sorgset instämmande.
  Och Marjas ögon bli än blankare, när hon hör det, och hennes mun skälver
  som om gråten inte vore långt borta. Det är inte roligt att dö, tänker
  hon -- inte roligt när man bara är aderton år och hela livet väntar. Men
  när man måste dö, så är det ingenting att göra, och jag dör nog -- jag
  är ju så sjuk. Om bara någon kunde hjälpa, om bara någon visste råd.
  Tänk om Gammel-Inka -- -- --. Hon _vet_ något, hon är klok, hon har
  hjälpt sjuka förr.
  
  Marjas ansikte ljusnar, hennes ögon äro inte längre så bedrövade och med
  svag röst säger hon:
  
  -- Mor, kanske Gammel-Inka har någon råd för mig. Hon vet något.
  
  -- Gammel-Inka! Ja ja, hon vet -- men det är söndag, Marja.
  
  -- Jag är så sjuk, mor!
  
  -- Ja, du är sjuk, stackare. Alltid kan vi fråga. Lasse, gå du och tala
  vid henne. Kanske hon vill läsa över Marja och göra henne frisk --
  kanske hon inte behöver dö, flickan.
  
  Lasse går. Sakta, utan brådska försvinner han genom oksan, följd av
  Marjas och Sannas oroliga blickar. Marja suckar djupt -- hon vet att
  väntan blir lång. Först är det vägen till Inkas kåta, se'n allt pratet
  och kaffet innan Lasse säger sitt ärende, se'n kaffe igen och mera prat,
  och se'n den långa vägen tillbaka. Men hon är inte otålig, ligger inte
  och önskar: måtte han skynda sig, måtte han skynda sig! Hon vet att det
  måste ta sin tid, och ligger så tålig och stilla, låter blickarna fara
  genom räppen och håller de små händerna i kors över bröstet.
  
  Men äntligen, efter timmar hör hon dem komma. Det är två som gå, två som
  tala -- Gammel-Inka är med, och Marja ler av lycka. Kanske ändå, att hon
  får leva!
  
  Ja, Inka kommer, och söndagsstassen har hon på: ny fin vadmalskolt i
  mörkaste blått med röda och gula klädesränder i kanten och i alla
  sömmar. De täta vecken äro sirligt ordnade under det breda bältet,
  förklädet är rödrosigt, och kring halsen glimmar en strålande bröstduk
  av tjockt siden med mönster av rosor och blad. Men ingen brosch håller
  den samman, bara en liten säkerhetsnål med en blå sten i -- ty
  Gammel-Inka är troende, och en troende pryder inte sig med blanka och
  pråliga smycken. Vid Inkas bälte rassla inga silverkedjor att hänga
  nycklarna i, som de unga, tanklösa och oväckta flickorna kokett ståta
  med, inget praktfullt halsband av silverknappar och granna glaspärlor
  bär hon kring halsen, inte många silverknappar i bältet heller. Ånej,
  Gammel-Inka vet bättre hon -- hon håller sig till predikanterna och
  Læstadius hon, och de tillåta intet onödigt bjäfs. Det kommer väl en tid
  för de unga också, då grannlåten stryks av och allvaret träder i
  stället! Och Gammel-Inka är ändå mycket grann och vacker där hon träder
  in. Den höga mössan går rakt upp över hennes smala panna, håret är
  blankt och söndagstvättat, om än testarna hänga och flyga kring öronen,
  och ansiktet har visst fått en liten översköljning också, om det än är
  en mycket lätt sådan. Och full av värdighet och allvar stiger hon inom
  oksan, fäller den med en liten smäll bakom sig och nickar mot Marjas
  ivriga, förväntansfulla blick.
  
  -- Du är sjuk du, säger hon och ser på flickan med skarpa, iakttagande
  ögon. Har du varit det länge?
  
  -- Åja, några dagar, svarar Marja. Och som hon är för matt att tala
  berättar Sanna om sjukdomssymtomerna, vilken redogörelse avslutas med en
  suck och ett lugnt, resignerat: hon dör nog.
  
  Men Inka sitter länge tyst med blicken på Marja -- så säger hon tryggt:
  
  -- Ånej, vi ska väl hjälpa, om det går. -- Sätt på största pannan med
  vatten.
  
  -- Varra luoitit? frågar Lasse -- åderlåtning.
  
  -- Åderlåtning! svarar Inka kort och tar emot den kaffekopp Sanna räcker
  henne. Se'n talas det inte mer om sjukdom och läkekonst. Det dricks bara
  kaffe och skvallras -- och Marja ligger bortglömd och sorgsen i de vita
  fällarna tills vattnet är varmt. Då försvinner varje spår till leende ur
  Inkas fårade gamla ansikte, omsorgsfullt torkar hon sin näsa med handen,
  stryker håret väl ur pannan och sätter mössan tillrätta. Så går hon fram
  till Marja, makar sig på knä framför henne på det nyrisade, doftande
  björkgolvet och ber henne räcka fram vänstra benet. Marja sträcker ut
  sitt smala ben, med anklar så hårt omlindade av det granna skobandet,
  att man tycker blodet måste stocka sig i benet och vända där utan att
  strömma ned i foten. Inka lossar behändigt och hastigt på bandet, drar
  av pjäxan och griper om Marjas vita lilla fot. Så liten är foten, att
  den nästan ryms i Inkas hand, så smal och högvristad och förnäm, att den
  nästan inte är som skapad att träda på, så fin och mjuk och ädel. Ingen
  prinsessa i världen kunde önska sig mer underbara fötter än denna lilla
  lappflickas -- och nästan alla av hennes ras ha lika vackra, lika
  formfulländade.
  
  Inka ser inte på foten, hon söker ut en liten fläck ovanför ankeln, och
  med ett hårt grepp om vaden får hon ådern att svälla. Den stora
  köttgrytan, som är full med ljumt vatten, placeras framför Marja, Inka
  håller händerna över den och hennes tandlösa mun rör sig i ohörbara
  viskningar. Sakta för hon händerna runt kring grytans kant och läpparna
  röra sig allt häftigare. Så tar hon på nytt Marjas fot, sätter den ned i
  vattnet och blåser hela tiden, blåser och läser -- stryker med långa
  smidiga tag över benet och gjuter vatten över det, lyfter så upp foten
  igen och blåser på ankeln, muttrar besvärjelser och trycker den hårt
  mellan sina fingrar, medan ögonen stirra stela och stora rätt ut i
  luften.
  
  Hon ser ut som en gammal häxa inne i kåtans skymning, där den flackande
  elden och den gröna skogsdagern utanför ge en trist och tung belysning
  -- håret faller i orediga grå slingor kring nacke och hals, och ansiktet
  är skrumpet och brunt med tusen djupa fåror. När hon nu för ned handen i
  kolten, väntar man nästan att hon skall dra fram ur den en orm eller en
  korp eller en svart katt eller någon annan häxornas symbol -- men i
  stället är det bara ett litet fyrkantigt paket, och i detta paket en
  påse och i denna påse ett etui och i detta etui ett litet instrument av
  knappast en fingers längd. Den lilla blanka tingesten ligger i Inkas
  hand, försiktigt böjer hon fingrarna över den och för den upp mot
  munnen, medan besvärjelserna regna ljudlöst och ivrigt. Hon blåser sakta
  på den, vänder den på alla håll, fixerar den ihärdigt, tecknar i luften
  över den, tills den äntligen är färdig och väl och värdigt beredd. Då
  tar hon Marjas skoband, lindar det hårt ett par varv kring flickans ben,
  ber om tråd, mäter av en ände och tvinnar den hårt samman. Allt är redo!
  Marjas fot lyftes över vattenytan, det lilla instrumentet placeras rätt
  över den svällda blå ådern, och ritsch! faller en liten halvmånformad
  bila ned i det vita skinnet. Marja rycker till och böjer sig ivrigt
  fram, men får endast se en smal ljusröd skåra i vars botten benstommen
  skymtar. Ingen blodstråle sprutar fram, och Inkas mun rör sig brådskande
  i tusen besvärjelser och blåsningar. Den lilla bilan ligger ånyo i
  hennes hand, och alla den lapska läkekonstens höga gudar åkallas. Så
  snyter hon sig kraftigt i fingrarna, stryker av dem på golvet, torkar
  sig i pannan, som är våt av svett, och för handen till munnen. Där
  fuktar hon den ymnigt med saliv, gnider in denna i såret, blåser, läser
  och placerar på nytt instrumentet. Marjas blick blir orolig, hennes
  feberblanka ögon vidga sig och hon väntar med alla nerver på spänn --
  ritsch! Åter en smal liten skåra, en stickande smärta, men ingen
  blodstråle, och Inkas ögon börja fara oroligt omkring. Det rycker i
  ansiktet, och i alla de djupa smutsiga fårorna strömmar svetten. Hon
  snyter sig, kliar sig i håret, pustar, blåser, läser, torkar svetten med
  händer, som börja skälva, och gnider in såren hårt och länge med saliv.
  Marja är blek och ser skrämd ut, men är fast besluten att Inka ska
  försöka ännu en gång, två gånger, tre gånger, hur länge som helst bara
  hon slipper dö. Och Inka nickar samtycke, gräver på nytt i kolten och
  får fram en liten brynsten. Spottar på den och vässar bilan länge,
  stryker nödtorftigt av den slemmiga grå substans, som sitter kvar på
  bladet efter slipningen, och gör ännu ett snitt i benet. Det gör ont,
  kniven slår hårt och vasst igenom den tunna huden, genom det tunna
  muskellagret under den och rätt in i benstommen. Blodet sipprar sakta
  fram tills skåran är fylld, sen stannar det, och Inkas alla klämningar
  och gnidningar förmå det ej att flöda ymnigare.
  
  Inka är orolig nu, muttrar något om trolldom och vill inte försöka mer:
  det är för sent i månaden att slå åder, månen får inte stå i nedan,
  trollen få ingen makt ha. Men Marja tigger och ber och Inka ger efter,
  reder sig att ännu en gång försöka tvinga det motspänstiga onda blodet
  ur kroppen. Ännu längre, ännu allvarligare besvärjer hon, svetten
  droppar om ansiktet, näsan rinner och handen torkar, och äntligen görs
  den sista operationen.
  
  Ho! Så rött det blodet sprutar, så högt det springer i en smal stråle,
  så klart karminfärgat vattnet i grytan blir. Nu stillnar det, nu flyger
  kaskaden i luften igen, när bandet kring vaden lossas, nu krymper den
  samman, delar sig i två strömmar: en röd, en vit, som vatten.
  
  -- Voi, voi! Vastis varra, skippa varra -- herra siunit, de lä vasti!
  jämrar Inka. Ojoj så fult blod, sjukt blod -- herregud, så fult det är!
  
  Stilla tunnar strömmen av, snart bubblar det bara helt sakta ur såret,
  snart droppar det, snart är det alldeles slut. Inka ligger nedhukad över
  Marjas ben, hennes ögon brinna, hon blåser och läser så saliven rinner
  nedåt mungiporna och samlas till en klar droppe under hakan -- hon för
  fingrarna in i munnen, väter dem och gnider hårt in fuktigheten i såret.
  Sedan tar hon ur kolten en liten flaska fylld med gulaktig vätska, ber
  om en sked och häller en smula i den. "Lyptol" står det på flaskan, och
  aldrig har väl Lyptolens uppfinnare ens i sina mest vanvettiga
  storhetsdrömmar kunnat tänka sig, att så brinnande högtidliga
  besvärjelser skulle helga hans fluidum. Några droppar hällas i såret och
  arbetas in med Inkas lindrigt sterila hand. Så tar hon en liten bit av
  en tidning i munnen -- väter och valkar den mellan sina tandlösa käkar
  tills den blir riktigt mjuk -- då trycker hon den hårt mot den lilla
  röda skåran på Marjas ben, lindar en något dunkelfärgad trasa om och
  binder fast det hela med den som först får en uppmuntrande blåsning och
  ett par ljudlösa ord. Till slut blir hela benet väl besvuret, grytan med
  blodet bäres ut i vänster hand och tömmes bakom en sten, som signats och
  tecknats.
  
  När hon kommer in igen ligger Marja vit som den vitaste blomma, med
  bleka läppar och svarta, halvslutna ögon.
  
  -- Svimmat! säger Inka lakoniskt -- men som svimma och dö heter ungefär
  lika på lapska fryser man till i ångest och tänker: hon är död, stackars
  liten, hon dog ändå, trots åderlåtning och besvärjelser och alla
  Lapplands konster!
  
  Men Inka ser helt lugn ut, tar fram lyptolen på nytt ur barmfickans
  djup, häller skeden full, läser och blåser och tvingar medicinen in i
  Marjas mun. Och Marja är inte död, hon lever och vänder åter till livet
  med ett våndefullt stönande och ett ansikte, som rycker i smärta.
  
  -- Har du haft ont i huvudet också? frågar Inka efter en stund.
  
  -- Ja, svårt, viskar Marja.
  
  Åter hälles litet av lyptolen i skeden, signas och blir beblåst, gnids
  så noga omkring på hjässan, på panna, hals, öron och ögon -- saliv
  stryks över ögonen upprepade gånger, till slut spottar Inka med ett
  ljudligt: tfui! i Marjas hår, och behandlingen är avslutad.
  
  -- Vad har du väl i den flaskan? frågar Lasse genomträngd av
  vördnadsfull nyfikenhet.
  
  -- Medicin! svarar Inka kort.
  
  -- Den hjälper för allt?
  
  -- Den hjälper för allt -- med de rätta orden till.
  
  -- Ja orden, med de rätta orden! Lasses röst dör bort i en viskning, och
  han ser på flaskan, som just försvinner i Inkas kolt, med en blick full
  av gränslös aktning och tilltro.
  
  Den hjälper för allt med de rätta orden till -- och den rätta tron! Vem
  kan tänka, att en 25-öres flaska Lyptol, inköpt i en liten grå finnby --
  att den kan hjälpa för allt. Men visst hjälper den. Åtminstone Marja.
  Hon glider ur dödens käftar, på två dagar är hon frisk igen, och nästa
  söndag vandrar hon till Inka med sin finaste kyrkduk i kolten -- och nu
  pryder den väl Inkas smala gummaxlar, när hon värdigt vandrar till
  kyrkan eller går på bön i någon finnby. Nu stråla Marjas lysande rosor
  kring Inkas vissna hals, och Marja ser på dem och ler -- ty hon lever
  och är inte död, hennes ögon blänka, hennes bruna runda kinder rodna av
  livet, och hon är så sjungande glad och ung, att hon inte behöver rosor
  och silke och stass, att hon knappt en gång längtar efter det, att hon
  lyser och strålar bara av sin egen ungdom och lycka.
  
  
  
  
  
  
  Det har blivit höst. Som en dröm har sommarn svunnit -- det är som vore
  det bara en vecka sedan löven sprungo ut i skogen, sedan fåglarna kommo
  och sommaren stod ung. Och ändå är det många veckor som gått sedan dess
  -- snart slår uppbrottets timme för Ellekare och mig, snart är tiden
  inne då flyttningen tillbaka till Sverige står för dörren. Predikanten
  har varit och farit för längesedan, och grannlåten börjar våga sig fram
  igen -- hos de unga åtminstone. Men så länge han fanns i byn var all
  stass omsorgsfullt struken, fastän jag tror egentligen inte han skulle
  ha brytt sig så mycket om, ifall flickorna haft ett pärlband om halsen
  eller en brosch i bröstduken -- jag tror det var större synder han gick
  i härnad mot. Han hörde på långt håll inte till de mest fanatiska av
  Læstadian-predikanterna, liksom vår sidas lappar ej bekände sig till den
  allra strängaste Læstadiansekten -- han var hög och stor, som den mest
  kämpalike viking, ett långt, grått patriarkskägg flöt över det breda
  bröstet, och hans blå ögon voro goda och vänliga, utan ett spår av
  fanatik i sig. Förrän han började tala! Då blevo de till flammor, till
  ljungeldar -- hans annars så milda röst dånade som åskan och alla måste
  lyssna, när han tolkade ordet. Læstadii bud äro stränga, de ord han
  klätt dem i veta inte av något prål -- rakt på sak gå de, kraftiga äro
  de och någon oratorisk utsmyckning finns inte; enkla och kärva, oböjliga
  och hårda gå de rätt in i veka sinnen och böja dem med skräckens makt,
  om inte förståndets räcker till. Hans profet tolkade och lade ut,
  dundrade och ljungade och var ett redskap i Guds stränga hand -- och
  lapparna sutto lyssnande -- tätt, tätt hopträngda i sidans största kåta.
  De som inte fingo rum inne trängde ihop sig utanför, oksan var slagen åt
  sidan, och genom den såg man ut över all världens härlighet, över vita
  fjäll och gröna dalar, över den svarta lilla sjön, som speglade himlens
  drivande moln, man hörde fåglarna sjunga, kände porsens och vildmarkens
  doft.
  
  Och profeten talade. Inte alltid dånade hans stämma hårt, inte alltid
  var det straffarens röst, ånej. Ibland kom den stilla och mjuk, och det
  klingande finska språket gick ur hans mun så man tyckte, att sjön och
  fjällen och skogen fanns i det, så man fick en känsla av, att detta var
  en gudstjänst, som vår Herre själv har menat att den ska vara. Men med
  ett blev rösten sträv igen och tuktans ord kommo skarpa, utan
  barmhärtighet och misskund. Någon i församlingen började jämra sig högt
  och ruelsefullt med långa ångestfulla böjningar i stämman: Voi, v-o-o-i,
  v-o-o-o-i! Det var som en signal. Röst efter röst föll in, i början lågt
  och klagande, sedan högre, vildare, starkare. Det blev till skrik, till
  rop som i dödsnöd -- kropparna vaggade fram och åter, tårarna störtade
  utför kinderna, ansiktena lyste likbleka. Högt upp i falsett jämrade
  rösterna, var och en på sin egen rytmiska, beklämmande melodi, det
  ryckte i armar och ben som av kramp, svetten strömmade, munnarna stodo
  öppna i skrik, och ögonen stirrade i vånda. Ingen satt stilla längre --
  de reste sig, kastade sig raklånga ned på golvet, lutade sig intill
  varann i hårda, medvetslösa omfamningar, de blevo till en krälande,
  vrålande massa, som i extatisk yra vältrade sig i all helvetets pina. De
  skreko ut sina synder med hesa, förtvivlade röster, sleto sitt hår,
  tuggade fradga, krökte sig som maskar.
  
  Och mitt i allt detta, som en klippa den ingen storm kan rubba, stod
  predikanten. Allas armar sökte nå fram till honom, nå om honom, alla
  händer sökte hans, som om han vore räddningen ur allt livets elände.
  Lugn stod han där, orubblig och fast, då och då hördes hans röst genom
  larmet men ingen märkte det ens. Vanvettet blänkte ur ögonen,
  syndabekännelserna skakade luften, skriken stego så skärande gälla, att
  man inte kunde förstå hur det var möjligt för människor att åstadkomma
  dem, att denna krälande, ryckande, vinande massa var människor och inte
  en mardrömssyn av förtappade andars omätliga plåga och avgrundskval.
  
  Med ens stillnade det. Skriken försvagades, jämmerropen tystnade,
  munnarna slötos, ögonen fingo åter sin syn. De hårda famntagen släpptes,
  svett och fradga torkades av -- snart satt där endast en samling trötta
  och bleka stackars människor, som ödmjukt böjde sina huvuden i bön, när
  profeten läste med allvarlig, trosviss stämma. Och när bönen var slut
  satte emäntä kaffepannan på, kaffekvarnens prosaiska surrande
  efterträdde liikutuksians (gängse benämningen på Læstadianernas
  religiösa extas) verop, och inom ett ögonblick var allt som vanligt
  igen. Precis som om ingenting hänt. Man skrattade, pratade om renar och
  väder, om jakter och vandringar -- det var, som om aldrig någon storm
  dragit genom sinnena, som om man bara hela tiden helt lugnt suttit i
  ring, skvallrat lite och druckit kaffe. Ingenting annat. Och bara för
  fem minuter sedan hade man kunnat bränna dessa samma människor levande,
  tror jag, utan att de ens skulle märkt, att lågor rört deras kroppar.
  Förunderliga folk!
  
  Omkring en veckas tid stannade predikanten i lägret, varje dag var det
  bön, och nästan varje dag "liikutuksia", och jämret och skriken skalv
  över fjällen så man kunde höra det halvmilatals. En lång tid efter det
  profeten dragit vidare var det stassfritt och enkelt i lägret, men efter
  ett par veckor började man skymta ett pärlband här och en brosch där,
  och snart var allt som förut. Utom hos ett par ungdomar, som tappert
  höllo sig hela sommaren och inte läto sig komma någon fåfänglighet till
  last. De hade blivit "mycket kristna" enligt Ellekares utsago, och vunno
  hennes odelade gillande och beundran. Hon fördömde i skarpa ordalag
  alla, som inte voro kristna, men hela hennes lilla hjärta hängde vid
  granna pärlor och rosiga band, och i kampen mellan kristendom och stass,
  är jag rädd, att stassen alltid avgick med seger. Lilla Ellekare -- jag
  kan trösta dig med, att du inte är ensam om att inte leva som du lär!
  
                     *       *       *       *       *
  
  Och nu är hösten nära -- för var dag blir luften klarare och mera
  genomskinlig, fjällen kläda sig efter var natt i en vitare och vidare
  kåpa, solen går ned och lämnar jorden i mörker och går upp igen, precis
  som en vanlig och förståndig sol. Ännu äro blad och gräs gröna, men
  varje morgon ligger ett vitt frosttäcke över skog och mark, och en dag,
  när vi stiga utom oksan, är allt det gröna borta under ett
  decimeterdjupt snötäcke. När solen börjar värma smälter det bort igen,
  men man får ändå en förnimmelse av, att vintern lurar i bakhåll.
  Skymningen, som vi ej sett på månader, blir allt längre för var dag,
  kvällarna allt mörkare, och nätterna komma med kyla och stora klara
  stjärnor, som glimma över räppen så man knappt vill sluta ögonen till
  sömn.
  
  Det är en kväll några dagar innan skolan ska sluta, skymningens blå
  skuggor dra över dalen, och jag sitter ensam i min kåta, där elden
  flackar och snart håller på att dö ut. På andra sidan härden sitter
  Tsappe med huvudet på sned och tankarna lite varstans, mest på sin rygg
  antar jag, som ännu bör svida efter en grundlig bastonad -- man går inte
  ostraffat upp i boasson, när ens matte händelsevis vänder ryggen till,
  och stjäl ett stort stycke färskt renkött, som är avsett till något helt
  annat än hundmat! Och som vi båda äro missnöjda med varann sitta vi i
  trumpen tystnad, elden brinner allt svagare, snart ligger det bara några
  glöd kvar och pyr. Utanför lockar Ellekares mjuka röst på geten:
  
  -- Gitsegaitso bode! Gitse nokkelpie!
  
  Och långt bortifrån de andra kåtorna kommer samma rop -- lockande,
  smeksamt. Blåare fladdra skuggorna, rödare lyser glöden, tystare blir
  luften runt om:
  
  -- Gitsegaitso-o-o-o!
  
  Med ett börjar getternas bjällror klinga och hela hjorden kommer
  farande. Brått, brått med små trippande steg kommer den ur skogen,
  klockorna om halsen ljuda i takt, och med stor fart bär det av mot de
  milda rösterna, som locka så sakta och smekande. Några svaga bräkningar
  höras -- sen blir allt tyst. Men jag vet, att borta vid gammen skummar
  nu mjölken ned i nahpin -- den vackert böjda urholkade skålen av
  björkrot -- och pratet är i full gång mellan alla mjölkerskorna. Inte
  ett ljud tränger dock fram till mig, allt är så stilla, som om jag vore
  alldeles ensam i hela världen. Tills jag med ett hör sakta sång från
  kåtan bredvid. Det är Marjas vackra flickröst som gnolar en finsk visa
  med beklämmande sorgsen melodi och ett omkväde, som fäster sig i minnet
  och aldrig vill släppa taget. Månen glider upp bakom en fjällkam, en
  hund tjuter mot den, lommarna kasta ut några jämmer-rop i natten, men
  över alltsammans böljar Marjas klara röst och blir till ett med den blå
  skymningen:
  
     Illalla kuin minä maata panin
     en tiennyt surusta mitään,
     singralilallilallan, singralilallilallan
     en tiennyt surusta mitään
  
  Sannas röst faller plötsligt in, och tillsammans sjunga de hela den
  långa, långa visan till slut. När den sista versen tystnat har mörkret
  sänkt sig alldeles, Ellekare har ännu inte kommit tillbaka från
  mjölkningen, elden är nästan utdöd, och jag känner mig med ett så ensam,
  att jag inte kan hålla ut längre, utan tar Tsappe i släptåg och snubblar
  in till Sanna och Marja.
  
  Där brinner brasan i himmelens sky, och mörkret och månen och tystnaden
  får hålla sig utanför -- Sanna bakar, Marja syr på ett par nya skor, och
  Nilsa läser med ljudlig stämma på psalmversen, som han har i läxa till
  dagen därpå. Så fort Sanna ser mig i oksan ler hon och slänger
  kaffepannan på, Nilsa stakar sig fram genom psalmen med onödigt hög och
  plikttrogen röst, Marja slutar tvärt den sång hon nynnar på, och
  skrattar så hon får gropar i sina runda kinder.
  
  -- Sjung på du! säger jag och slår mig ned, bredvid henne, plockar fram
  min stickning ur barmfickan och är snart i arbete med ett par granna,
  brokiga lappvantar.
  
  -- Om du sjunger med! ler Marja till svar.
  
  Och så sjunga vi alla tre, medan Nilsa strävar på med Din klara sol ....
  och månen börjar lysa in genom räppen. Sakta ta vi oss fram genom visans
  tjugufyra vemodiga finska verser, utan att hoppa över en enda, och när
  den sista klingat blir det alldeles tyst igen. Endast Nilsa läser
  stackigt och mödosamt: "jag höjer glätjens ljut!" -- men något mindre
  likt glädje än de ljud han presterar har man svårt att tänka sig.
  
  Sanna slänger några stora björkklabbar på elden, tar fram pusten och
  blåser med snabba ivriga tag tills flammorna sticka fram. Nu ta vi: minä
  olen pieni piika! säger hon och återgår till bakningen.
  
  Och så börjar vi genast en ännu bedrövligare visa än den föregående --
  på en långdragen, tung melodi, som åker upp och ned i ett evigt
  enahanda, utan att nånsin göra någon liten överraskande och glättig
  utsvävning från sorg och bedrövelse. Sanna bakar, Marja syr på de
  ljusbruna, smala snibbskorna, jag stickar på min vante och Nilsa tackar
  sin Gud "med kraft och mod och nyfött hopp" och en uttråkad klang i
  rösten. Just som vi börja på nionde versen hörs en hostning utanför, som
  komma oss att tvärt tystna, och ögonblicket därpå träder Lasse in, följd
  av Heikka och Josto och ett par andra av sidans manfolk. De se så dystra
  och allvarliga ut alla, och inte ens Heikka ler sitt glada leende, som
  annars alltid brukar flyga så snabbt över hans drag. Josto är
  ordningsman för renhjorden och har inte varit hemma på hela sommaren,
  och han kommer nu direkt från betesplatsen inne i Norge. Det är alltid
  en stor händelse, när någon återvänder till lägret efter lång bortovaro
  -- de ha nyheter med sig, de ha sett och hört saker, som vi ingenting
  veta om där vi gå, fjärran från världen och dess buller, de fylla vårt
  stilla liv med nya tankar och funderingar, med nya samtalsämnen. Och när
  vi se Josto nu, så maka vi oss riktigt tillrätta i värmen, pusta på
  elden så att flammorna ska stiga ljusa och kvällsmörkret inte ligga så
  tungt och vänta oss en glad och intressant pratstund om hjorden och
  norrmännen och vädren. Men Josto ser inte ut, som om han hade något
  muntert att berätta -- tvärtom, hans mörka ansikte ser dubbelt så mörkt
  ut som vanligt, hans ögon skåda dystert in i elden och inte ett ord
  kommer över hans läppar. Så måste man väl fråga då, för att få veta
  något:
  
  -- Det börjar lida mot hösten nu! börjar jag, försiktigt. Och ingen har
  något att invända mot detta faktum -- alla nicka bara bifallande.
  
  -- Hjorden är väl på hemväg nu? fortsätter jag. Ni ska ju vara över
  gränsen med den till Mikaelsmässa?
  
  Jo, den är på hemväg, den kan snart vara vid lägret. Så blir det tyst
  igen, men Josto ser ut, som om han kunde börja tala när som helst, så
  jag gör ytterligare en fråga:
  
  -- Blev det stora taxter i år?
  
  -- Sextusen kronor! svarar Josto kort och biter samman tänderna, när han
  sagt det.
  
  Där hade jag träffat det mitt i hjärtpunkten, utan att veta vad jag
  gjorde -- där var orsaken till deras tystnad och sorgen i deras
  ansikten. Knappt hade Josto gett mig svaret förrän en veklagan bröt ut,
  en jämmer som gick ända ned till hjärtrötterna. Sanna satt alldeles vit
  i ansiktet, och Marjas glada ögon miste plötsligt allt det skratt som
  annars bodde i deras djup. Till och med Nilsa tvärtystnade mitt i
  psalmversen, som han ända tills nu tragglat med utan att låta sig
  störas, och brast ut i ett högt voi! med sin gälla gossestämma. Och väl
  fanns det orsak till jämmer, ty en så stor summa har aldrig förr någon
  sida blivit dömd att betala. Sextusen kronor! Det är något oerhört för
  lappförhållanden -- en lapp har ju nästan aldrig reda pengar, det är ett
  tämligen okänt begrepp för honom, allt vad han behöver till livets
  uppehälle och nödtorft förskaffar han sig genom byteshandel och mycket
  sällan betalar han något med kontanter. Och nu ska helt plötsligt
  sextusen kronor anskaffas och inom ett år vara betalade till norska
  staten, annars få ej renarna föras in till Norge nästa år, och det är
  detsamma som svältdöden.
  
  Som en löpeld har nyheten spritt sig i lägret, en efter en komma män och
  kvinnor till Sannas och Lasses kåta för att höra, om det verkligen kan
  vara sant detta förfärliga, som berättats dem. Ja, det är sant, det
  finns ingen återvändo -- sextusen kronor! Somliga sitta tysta och bara
  vagga fram och åter, andra låta förbannelser och vreda ord regna över
  den orättvisa de anse har begåtts mot dem, åter andra räkna och räkna
  för att kunna lista ut, om de ska bli alldeles utfattiga, när allt är
  betalat.
  
  -- Men hur har det kunnat bli så mycket? frågar jag, när den värsta
  jämren lagt sig, och resignationens ande börjat lägra sig över
  församlingen. Ha ni inte vaktat era renar riktigt efter de gjort så
  mycket skada?
  
  -- Å, vi ha nog vaktat, säger Josto. Vi ha nog vaktat. Men vad hjälper
  det! När de vilja ha våra pengar så hjälper det inte om vi vaktade tills
  våra ögon brusto. Lagen är inte med oss, och då kan ingenting hjälpa. Vi
  äro främlingar ser du, vi äro inte samma folk som de. Vi ha inte rätten
  med oss, vi komma dragande över jord, som inte är vår längre. De tänka
  inte på, de som gjort Norges lagar, att innan ännu lagar fanns på denna
  jorden, så drog vårt folk samma väg, så var det landet vårt, som nu
  andra gärdat omkring och gjort till sitt. Vi ha ingen rätt längre, ser
  du, vårt land är inte längre vårt, och de jaga oss bort, som om vi vore
  vilda djur.
  
  -- Men lagen säger, att ni få dra fram era gamla flyttningsvägar, om ni
  bara inte skada böndernas jord.
  
  -- Ja, det gör den. Om vi inte skada böndernas jord, om det inte finns
  märken, att vi gått över deras åkrar och inhägnader. Då måste vi betala,
  vad som vi bli dömda att betala, och i år är det sextusen kronor.
  
  -- Blev det så många märken i år då?
  
  -- Ja du vet sommarn kom sent i år. Vintern släppte aldrig taget, och
  det var så hård skare på fjällen, att det nästan var omöjligt för
  renarna att komma igenom den. Då sökte de sig ned till dalarna, men vi
  drevo genast upp dem igen innan de hunnit ens så mycket som skrapa ett
  hål på snön, som täckte böndernas åkrar. Men du förstår, det syns spår
  efter renarnas klövar på de nedsnöade gärdena, och det behövs inte mer
  än ett spår, ser du. Om det så bara är spår efter _en_ ren, som löpt
  över en träda, så blir det lika taxt som om hela hjorden dragit fram.
  Sådan är lagen och vi förmå ingenting.
  
  -- Men kära! säger jag. Inte kan väl renarna göra skada med att gå över
  en tillfrusen och översnöad åker, där ännu inte ett strå växer. Det
  finns väl inga möjligheter, att lagen kan tillåta taxt för sådant?
  
  Då skratta de allesammans, ett kort, hårt, glädjelöst skratt och se
  medlidsamt på mig, som kan tro människor om så gott.
  
  -- Vad bry de sig om skadan! svarar Lasse, som ligger utsträckt längs
  med bärbmed och röker sin pipa -- och så spottar han med utsökt
  ackuratess in i elden. Vad tror du att du gör för skada, om du går över
  en nysådd åker, där snön ligger många meter djup, och skaren är hård som
  sten! Vad tror du renen gör för skada! Du hör, att om det också bara är
  _en_, som sprungit över ett gärde och lämnat spår efter sig så bli vi
  dömda till taxt för hela gärdet. Det blir pengar det ser du, för dem som
  döma. Vad rör det dem, att vi äro fattiga, och att många av oss kanske
  måste gå från kåta och allt för att kunna betala sin del?
  
  -- Men när sommaren kommer, så kan ni väl i alla fall vara lugna för
  vidare taxt? När fjällen äro gröna så hålla renarna sig väl där?
  
  -- Ja, men ser du, vi ha inte så stort stycke av fjället att vara på,
  och om renarna vandra från ett ställe till ett annat för att söka bete,
  så få vi betala för den mark de gå på, om den tillhör någon bonde.
  Spillningen fördärvar gräset, säga de. Korna vilja inte beta där sedan.
  Men nog har jag sett kor beta, där renen har gått!
  
  -- Var ska ni få pengar ifrån att betala med?
  
  -- Vi få sälja renar förstås, svarar Josto. Vi få väl försöka att hjälpa
  varann. Det måste gå, hur det än ska bli, annars få vi inte föra hjorden
  in i Norge igen nästa sommar. Kanske svenska staten hjälper oss lite.
  Men förfärligt är det. Så höga taxter har aldrig någon sida haft förut.
  
  De andra bara vagga fram och åter, och ett ögonblick är allt tung,
  dyster, gränslös sorg. Så börjar Sanna räcka kaffet omkring, och genast
  får allt ett lite gladare utseende. Hjorden kommer på tal, och en allmän
  belåtenhet är rådande över dess tillstånd efter sommarbetet. Kalvar och
  märkning och det blivande höstrengärdet dryftas, och när alla hunnit få
  sin påtår klinga skratten friskt igen, som om varken norrmän eller
  taxter funnes i denna världen. Men jag ser ibland en ryckning i
  ansiktena, hör en förlupen suck, och jag vet, att bedrövelsen bara
  ligger gömd, att första ord kan få den att bryta ut på nytt.
  
  -- Jon Nilsa är död! säger så Josto i förbigående. Han har så mycket att
  berätta efter sin sommarlånga bortovaro, att det mest är han, som för
  ordet. Underrättelsen gör stort uppseende och alla fråga ivrigt vad han
  dog av för sjukdom, och när det skedde.
  
  -- Det var vid islossningen, berättar Josto. Han skulle gå hem från
  Norge till lägret vid gränsen. Isarna voro frätta, och när han gick över
  en sjö rände han ner i en vak. Ensam var han och ingen fanns som kunde
  hjälpa, men han tog sig upp själv med kniven. Det kunde de förstå, som
  fann honom, för det var fullt med blod runt kring vaken, och händerna
  hade han skurit sönder på kniven och mot isen. Han hade kunnat ta sig
  till land, och lite ris till en eld att värma sig med hade han också
  orkat hugga. Men tändstickorna hade blivit våta förstås, när han legat i
  vattnet, och då de hittade honom -- det var Nikko och Aslak, som kommo
  vägen fram väl tre dagar efteråt -- så stod han på huk med ett
  näverstycke i ena handen och tändstickdosan i den andra. Runt om honom
  lågo tändstickor med svavlet avrivet. Och så hade han frusit ihjäl
  stackarn.
  
  -- Voi, voi! säger Sanna och männen skaka sina huvuden. Men ingen tycks
  anse händelsen något vidare märklig. Sådant inträffar emellanåt --
  kölden är hård och människan ensam på öde slätter. Det är lappens liv,
  det är den död han riskerar var timme på sina långa ensliga vandringar,
  sådant händer och ska väl hända många gånger än. Det kan man ingenting
  göra åt. Och om några minuter är samtalet inne på helt andra ämnen: om
  priset på mjöl och kaffe, och om vinden ska komma österifrån eller
  västerifrån ur det moln, som ligger svart vid horisonten. En stund till
  sitta de kvar och prata om allt, som kommer i deras sinnen, så reser en
  på sig och går, om några minuter en annan, så ännu en, och snart ha de
  troppat av allesammans till nya kaffeorgier i andra kåtor och nya
  överläggningar om hjorden och taxterna, om de norska länsmännen och
  mjölet och kaffet och vindarna. Månen står högt på himlen, alla
  sommarens små bleka stjärnor ha blivit djupa och tindrande, och eldens
  blossande glöd färgar den svarta kåtaduken till kostlig purpur.
  
  
  
  
  
  
  Hjorden är kommen! Tidigt på morgonen -- innan det var dager nästan --
  hörde vi bjällror klinga och hundar skälla, och Ellekare mumlade ännu
  halvsovande, men med stor glädje i stämman:
  
  -- Nu är hjorden här!
  
  Och när barnen kommo voro deras ansikten fyllda av förväntan och fröjd,
  och deras röster klingade, som om de förkunnade all världens glädje, när
  de ropade:
  
  -- Hjorden har kommit, lärarinna!
  
  Hela lägret fick som nytt liv. Det var ett rännande kåtorna emellan så
  oksorna flögo i luften, kastade undan av ivriga händer; vart man kom
  dracks det om möjligt mer kaffe än vanligt, de buttraste ansikten logo,
  de lataste och långsammaste fingo ny fart i benen. En halvmil bort hade
  hjorden stannat -- om man lyssnade riktigt intensivt och allt var
  stilla, så kunde man höra hundarnas skall därbortifrån, och på kvällen
  var lägret fullt av drängar och vaktare, som kommo hem på besök. Det var
  fest, det var liv, det var glädje och skratt. Ingen tänkte längre på de
  sextusen kronorna -- det redde sig väl alltid, när den tiden kom. Nu
  gällde allt endast hjorden. Var den fet, var den frisk, var det många
  kalvar födda, levde alla, hade ingen frusit ihjäl? Blev det rengärde i
  morgon? Hade vajorna mycket mjölk? Skulle vinden blåsa från det rätta
  hållet den närmaste tiden, så att inte det blev svårt att hålla djuren
  kring lägret? Renarna springa ju alltid mot vinden -- om det nu blev
  vind från Norge, så fick vaktarna ett väldigt arbete att hålla dem från
  att löpa inåt igen. Måtte det bli lugnt och stilla så att rengärdet fick
  skötas undan som det skulle! I morgon var det gärde -- javisst. Och i
  övermorgon och dagen därpå, och så många dagar man kunde få hjorden
  samlad.
  
  Morgonen därpå voro alla tidigt på benen i lägret. Ingen brukade annars
  röra på sig förrän tidigast vid halvniotiden -- men första
  rengärdesdagen kan ingen sova. Då är det så mycket att ordna och sköta,
  att man måste upp i tid, upp med solen nästan.
  
  Det var inte mycket uppmärksamhet i skolan den dagen. Hade bollen ännu
  funnits i livet skulle den inte en enda rast fått vara i bruk, det lovar
  jag, men nu var den borta för längesen, och ingenting fanns, som kunde
  locka till flit och intresse. För var gång bara en vanlig getklocka lät
  höra sitt bjällrande, så ryckte alla till och lyssnade utåt -- den
  annars så ordentliga Inker grep jag till och med på bar gärning, när hon
  lyfte upp kåtaduken vid sin plats och spejade ut. Och detta mitt under
  välskrivningslektionen!
  
  -- Inker! sade jag då med högtidlig stämma.
  
  Och Inker släppte duken, som om hon blivit bränd av ett glödande kol,
  rodnade så djupt att hon nästan fick tårarna i ögonen och sög med
  skuldmedveten min på sin blyertspenna.
  
  -- Vad tittar du efter, Inker?
  
  Två gånger måste jag upprepa frågan innan Inker äntligen får fram, att
  hon tyckte hon hörde Sanna och Marja gå ut. Och hon trodde de kanske
  skulle gå till gärdet och att inte skolan skulle hinna bli slut, innan
  det blev tid att gå. De andra flytta oroligt på sig bara vid tanken på
  något så förskräckligt som att komma för sent -- och så grips jag av
  medlidande, förstår, att detta är ännu allvarligare än den första dagen
  med skridskois och blankt solsken söderut i "mitt land" och ger lov från
  innanläsning och den tredjedels timme välskrivning, som är kvar. Och
  inom en halv minut är kåtan tom och ungarna iväg så fort benen kunna
  bära dem.
  
  -- Du ska väl gå till rengärdet du med? frågar Ellekare, när hon strax
  därpå kommer in, och jag ser på henne att ingen makt på jorden ska då
  kunna hålla henne hemma i eftermiddag -- om hon får rå sig själv.
  
  -- Ja visst ska jag gå dit! Du vill väl inte följa med kan jag tro?
  
  -- Du vill väl inte äta, när du är hungrig, eller dricka, när du är
  törstig! skrattar Ellekare till svar.
  
  Så viktigt är rengärdet! Naturligtvis ge vi oss båda av den långa vägen
  över fjällen -- i sällskap ha vi Gate och Sanna och Marja, och hela
  tiden skiner solen, skratten klinga och stegen tas så lätt i det mjuka
  gräset, att det knappt böjer sig under fötterna. Gate och Sanna ha
  varsin laukko på ryggen och i den kaffepanna och torrskaffning -- det
  händer allt, att manfolken äro trötta och hungriga efter sitt arbete att
  driva hjorden in i gärdet och då smakar det gott med kaffe och mat.
  Förresten kan man bli hungrig själv, när man mjölkat och arbetat i några
  timmar -- mat är alltid bra att ha med sig och kaffe ändå bättre.
  
  När vi gått nära en timme säger Sanna:
  
  -- Nu kan jag höra dem!
  
  Alla stanna vi och lyssna, och långt bortifrån förnimma vi några svaga
  ljud. Som korta, lustiga grymtningar låter det för mina ovana öron, då
  och då uppblandat med ett skarpt hundskall, en mans höga rop. Men under
  dessa gälla ljud hörs hela tiden detta starka, djupa grymtande, det
  stiger och faller -- än är det kraftigt, än nästan ohörbart -- men hela
  tiden är det där. Det är småkalvarna, som kalla på modern, får jag veta,
  och modern, som svarar. Ju närmare vi komma dess starkare blir ljudet,
  hela luften är fylld av det, och snart äro vi tillräckligt nära för att
  också urskilja det dova trampet av många fötter mot lös jord. När vi
  hunnit över den sista fjällkammen ha vi under oss på sluttningen hela
  gärdet: som ett nystan av intensivt liv är det, som ett myller av grå
  kroppar och vaggande horn -- aldrig ett ögonblicks stillhet, ständigt
  runt, runt rör sig massan därnere, och vad man allra först lägger märke
  till är, att rörelsen hela tiden går motsols. Det är nästan som vore det
  en karusell driven av en väldig motor -- hundskallen, männens rop är
  musiken, det eviga intensiva råmandet är motorns surr, och hela den
  svartgrå massan av ryggar och horn är karusellen, som aldrig stannar,
  aldrig slutar, aldrig blir trött på att gå.
  
  När vi tagit oss ned för fjällbranten och hunnit ända fram till gärdet
  pressa vi oss in genom en smal öppning mellan ett par korslagda
  björkstammar, och befinna oss plötsligt mitt i en brusande ström av liv.
  Hjorden böljar omkring oss, väjer smidigt undan för oss i sitt snabba
  lopp så att vi stå som i en liten tom cirkel -- hornen knirka,
  hälsenorna spännas med ett sprött, knastrande ljud, kalvarna råma. Flera
  tusen djur äro samlade på denna lilla fyrkantiga plats, omgärdad med en
  palissad av björkstammar; nästan alla kåtors innevånare ha samlats hit,
  lassos vina i luften, skratt skalla, kommandorop rytas, röster skrika
  högt. Männen glida omkring med smygande steg, mössan med den gungande
  röda tofsen är skjuten långt bak på nacken, kolten vippar kortare och
  kokettare än vanligt, de solbruna ansiktena äro våta av svett, men ändå
  fulla av den mest intensiva glädje. De följa hjorden med ivriga, spända
  blickar -- var och en märker ut sitt offer, sin fångst, var och en är
  fullt och helt upptagen av sitt arbete. Se på Heikka där, hur han smyger
  fram med armen höjd till kast och lasson i stora ringlar om handen! Mitt
  i detta myllrande kretslopp av alldeles likadana djur söker han ut det
  han ämnar fånga, vet han att skilja de, som tillhöra honom från de
  andras. Lasson viner ut med ett susande kast, faller ned över offrets
  huvud, Heikka stramar till och börjar dra så sakteliga för att få djuret
  intill sig. Ibland blir det fullkomlig dragkamp av -- är det en stor,
  stark oxe han fångat, kan det hända, att Heikka släpas gärdet runt mer
  än en gång av den motspänstiga krabaten, innan han hinner betvinga
  honom. Då blir det skratt från alla, så att det klingar mellan
  fjällväggarna, och Heikka ler själv åt sin tillfälliga maktlöshet. Men
  rätt vad det är tar han spänntag, där han kan få en lämplig position,
  och då är det inte lönt för gossen i andra ändan att försöka konstra
  längre! Då måste han glida närmre och närmre för vart kraftigt drag
  Heikka gör, det hjälper inte att luta huvudet ned mot marken, så att den
  väldiga hornkronan riktas mot betvingarens bröst -- ty betvingaren ler
  bara helt lugnt och blir alls inte skrämd, lägger repet över axeln,
  vänder ryggen till och drar sin fånge in i ett annat, mindre gärde, där
  slaktdjuren släppas, tills tid blir att avliva dem (utan några
  smärtstillande medel). Vanligen längre fram på kvällen, då mjölkningen
  är undangjord och kvinnfolken ha tid att hjälpa till med att reda upp
  räntan och blodet.
  
  Och så går Heikka ut igen till den kretsande hjorden, på vägen lindar
  han upp lasson, så den är färdig till användning och söker med blicken
  ut ett nytt offer, så fort han står i det stora gärdet. Han finner det
  snart och slungar snabbt sin lasso kring en liten årskalv, som alldeles
  hjärtängslig spjärnar emot, när den ovana, besynnerliga snaran lägger
  sig om honom, spretar ut med alla fyra benen och gör ett vilt försök att
  nå sin mor, som ångestfullt kallar. Men det tjänar rakt ingenting till!
  Det stramar för hårt om halsen, det är bara att gå efter som det drar,
  rakt fram till den starka människan, som bestämt inte kan vilja en liten
  skranglig, rödbrun kalv något gott. Gud hjälpe mig! tänker det lilla
  kräket så säkert som allt -- de stora svarta ögonen bli allt större och
  svartare ju kortare repet stramas, och de blunda i vild skräck, när ett
  par starka nävar gripa tag om den smala, fina halsen och vräker till.
  Ett litet dödsskrämt djur finner sig plötsligt ligga kullkastat på
  marken, och tvärs över buken sitter karlen, som hela tiden haft ont i
  sinnet. Nu drar han kniven ur slidan och gör med den några snabba, djupa
  snitt i ett av de ludna och mjuka små öron, som han håller mellan sina
  händer. Han skär ut ett par trekantiga bitar, och blodet droppar om hans
  händer. Så springer han upp med ett lätt språng, lossar lasson -- och
  den lilla nymärkta stackarn står förvirrad åter på sina egna smala ben,
  skakar med rådvill uppsyn sitt illa åtgångna huvud så bloddropparna
  stänka vitt omkring och sätter plötsligt av i galopp till modern, som
  hela tiden ängsligt hållit sig i närheten. Nästa gång kanske lasson
  snärjer henne, och full av fasa kämpar hon emot i det längsta. Men en
  finlemmad vaja förmår ingenting mot Heikkas armar, han rubbas inte ens
  ur sitt läge, och snart står han vid hennes huvud, medan Gate snabbt
  springer till med nahpin i högsta hugg för att mjölka henne. Först får
  hon ett par smällande slag med handflatan mot spenarna, för att mjölken
  ska rinna till, och sedan står Gate framåtböjd, håller nahpin med den
  ena handen och mjölkar med den andra. När de få droppar, som kan pressas
  fram -- vanligen ungefär ett knappt halvt dricksglas -- dragits ur de
  små centimeterlånga spenarna, löses repet kring halsen, och snabbt som
  vinden kastar sig vajan in i flocken och gömmer sig bland dess tusenden.
  Och Heikka ser sig om efter en annan. Aldrig tar han samma, aldrig
  fångar han ett djur två gånger, aldrig ett, som inte bär hans märke. Hur
  hans ögon kan hinna urskilja de små, nästan igenvuxna öronmärkena bland
  denna snabbt kringlöpande massa av djur, är ett fullständigt underverk,
  men han är inte ensam om denna skicklighet -- alla de andra lappmännen
  ha lika skarp syn, lika svindlande träffsäkerhet. Det är mycket sällan
  man ser någon, som missar ett kast eller som måste lossa lasson och låta
  djuret löpa, därför att det inte hörde honom till.
  
  Runt runt ränner hjorden -- alla hålla huvudena högt lyftade och de nya
  sammetssvarta hornkronorna vaja som ett spetsfint gallerverk, det
  knittrar och knastrar, det ljummar i luften av skratt och skrik. Och
  över alltsammans strålar en stor och sval höstsol, runt om stå
  vittoppiga fjäll glimmande mot höstens vitblå himmel, och gräsets och
  björkarnas grönska lyser, ännu inte blekt av vinter och hård frost. De
  klara färgerna i lapparnas dräkter flamma i solskenet, renarnas brungrå
  ryggar glänsa som siden, deras kupiga, svarta ögon spegla fjällen och
  himlen och allt, så man liksom får all denna skönhet mångdubblad.
  
  Plötsligt känner jag en arm om min skuldra, där jag står och ser på
  alltsammans. Det är Gate -- hon har slutat sin mjölkning för dagen och
  skall gå in i slaktgärdet så fort Heikka blir färdig med märkningen. Vi
  stå båda tysta och lyss till larmet, som stiger och faller.
  
  -- Nu ska du snart resa härifrån! säger så Gate.
  
  Och när hon säger det, så vet jag, vad det är som hela tiden liksom
  gjort ont invärtes, fastän jag varit med om all glädjen i dag. Jag ska
  resa från allt detta -- om några dagar bara. Från lapparna och renarna
  och fjällen, från min svarta lilla kåta, från Tsappe, från nätternas
  stillhet och dagarnas bekymmerslösa glädje, från de svarta sjöarna, de
  susande älvarna, den mjuka mossan, där foten löper så lätt utan att
  tröttna.
  
  -- Är du glad, att du snart får komma hem till ditt land igen? frågar
  Gate, när hon tycker jag varit tyst alldeles för länge.
  
  -- Nej, jag är inte glad, Gate. Det vet du väl, att ingen kan vara glad
  att resa ifrån er.
  
  Då ler hon -- det vackra unga leende, som ingen mer än hon har, och
  hennes ögon se på mig så vänligt och klart.
  
  -- Kom så går vi och kokar kaffe! säger hon. För nu så ä vi nog hungriga
  och törstiga både Heikka och du och Anne och jag. Samla ved du och gör
  upp eld, så går jag efter vatten.
  
  Och så klämma vi oss ut från gärdet genom den smalaste upptänkliga
  springa i palissadverket, Nils Tomma och Lars Peter följa med för att
  hjälpa mig med vedplockningen -- det blir bara lite torra kvistar, som
  vi hitta här och var. Men innan Gate och jag försvinna ur synhåll för
  varann, där hon skramlar neråt dalen med sin vattenspann och jag går
  uppåt skogsbrynet, så vänder hon sig om och tittar länge på mig. Och så
  säger hon, med en röst som är full av den allra uppriktigaste förundran
  och häpnad:
  
  -- Om jag kunde förstå hur det är möjligt, att människor nerifrån ditt
  land kan trivas hos oss lappar i fjällen. Och att du inte längtar hem
  igen ifrån oss!!
  
  
  
  
  
  
  Det är skolans sista dag. För sista gången brakar oksan tillsida och
  barnskaran kommer inrusande, för sista gången hör jag deras högröstade,
  mödosamma: got morgon, lärarinna! för sista gången tar jag upp tonen
  till vår besynnerliga morgonpsalm -- för sista gången är alltsammans som
  händer i skolan den dagen. Det känns så underligt och bedrövligt, det är
  inte roligt alls. Jag önskar för mig själv, att jag hade hela den långa,
  härliga sommaren kvar, att jag finge börja om igen från början, att
  tiden inte hade flugit så oresonligt fort. Men vad hjälper det att
  önska! Almanacken visar slutet av september, skoljournalen slutet av
  terminen, och om några dagar dra lapparna sin kos över fjällen till
  Sverige igen, medan jag tar en annan och snabbare väg tillbaka till
  civilisationen.
  
  Och nu är det sista skoldagen! Alla komma de i söndagskoltar,
  rentvättade och kammade, och med dagens högtidlighet tydligt skriven på
  sina ansikten, alla se de på mig med lite förlägna miner, och alla kunna
  de -- o mirabile dictu!, -- sina läxor. Till och med Nilsa, som annars
  alltid svävar lite på utanläsningsstyckena, deklamerar dagens pensum med
  ljudlig och säker röst, och ser minst lika häpen och stolt ut som jag
  över fenomenet. Och när sista timmen är slut, delar jag ut
  betygsböckerna och bjuder allesammans på kaffe.
  
  -- Går du i dag? frågar Jona, Isaks bror, när kalaset pågår som bäst,
  och lägger i detsamma in en väldig sockerbit i sin breda mun.
  
  -- Nej, inte förrän i övermorgon. Men skolan är slut i dag. Tycker ni
  det ska bli roligt att vara alldeles fria nu?
  
  -- Nehej! svarar Lars Peter. Det är roligt med skolan. Och när du kommer
  igen till nästa år så ska du se, att vi inte har glömt bort allt som du
  lärt oss.
  
  -- Men kanske jag inte kommer till nästa år!
  
  -- Jo, det gör du allt säkert. Det tror vi allihop.
  
  Å, tänker jag för mig själv, det finns inget jag önskar högre, men inte
  kan jag veta! Och när de gå alla, så känns det som om det vore mina
  allra käraste jag säger farväl åt. Vi ska träffas i kväll, och i morgon
  och i övermorgon, men ändå är det, som om jag aldrig skulle få se dem
  mer. De ska inte komma springande i morgon alla, med böckerna i påven
  och med skratten klingande långt innan de hinna fram till min kåta -- de
  äro utlärda för i sommar, jag är färdig med dem. De kunna allt vad jag
  hunnit lära dem på denna korta tid, de ha varit mina små vänner och
  kamrater, om leken rasat eller allvaret vilat tungt, om solen strålat
  eller regnet rasslat. Och när de nu gå ut genom oksan -- sakta och
  betänksamt och så ovant tysta, så vill jag ropa åt dem: stanna lite
  till, barn små, sitt en stund till hos mig! Men det tjänar ju ingenting
  till, jag säger inga av alla de ord, jag hör inom mig, och när de alla
  försvunnit bland skogens träd, så travar jag deras böcker samman och
  packar dem i skollådan, låser den noga och lägger nyckeln längst ned i
  en kisa med en djup suck.
  
  Då gläntar det på oksan, och Nils Tommas stora ögon speja genom
  springan. När han ser, att jag är ensam glider han in helt sakta, kommer
  fram till mig mycket röd och mycket blyg och säger hastigt:
  
  -- Här får du min nya kniv, lärarinna!
  
  Och så räcker han mig snabbt en fint snidad slidkniv och springer sin
  väg så fort benen bära, innan jag ens hunnit säga tack. Och jag sitter
  där med hans nya kniv och har lika nära till skratt som till gråt.
  
  Men har inte hunnit längre än till skrattet, förrän oksan öppnas på
  nytt, denna gång för att släppa in en stackars liten ombunden sjukling,
  som i ett par veckor gått som min patient. Hela hans ansikte har varit
  skorvigt och uppfrätt av sår -- något sorts eksem förmodligen -- och han
  har lidit svåra plågor, den lille stackarn, men börjar nu bli på
  bättringsvägen. Hans far är med honom i dag, och han tittar så bedrövat
  på pojken, att det är som om all hans egen glädje flytt.
  
  -- Hur är det med dig i dag, Nohte? frågar jag och ser in i de sorgsna
  bruna barnaögonen, det enda av pojkens anlete, som syns ovanför
  bandaget. Men Nohte svarar inte, bara suckar bedrövat, och hans ögon bli
  än sorgsnare än nyss, ty nu vet han, att en svår stund nalkas: bindorna
  ska av, och såren smörjas in och tvättas rena.
  
  -- Du ska få en karamell efteråt! tröstar jag så gott det går, men
  endast en mycket svag glimt av glädje lyser upp i blicken vid detta
  löfte, och han drar en darrande suck. Kom nu Jona, säger jag till
  fadern. Vi börja genast.
  
  Och Jona stiger fram till min medicinlåda, vars lock jag fällt upp, tar
  Nohtes händer varsamt mellan sina, lika ömt och sakta som en mor skulle
  gjort det, och så lindar jag av det långa bandaget, som går många varv
  kring Nohtes runda lilla huvud. Det gör ont vid sista varvet, bindan
  sitter fast i alla såren, men Nohte rör inte en muskel, ger inte ett
  ljud ifrån sig. Det droppar bara stora, heta tårar ned på mina händer
  och det rycker i den bågiga lilla munnen av smärta. Hela tiden mumlar
  Jona över hans huvud små ömma, uppmuntrande ord, trycker sina händer
  fastare om hans vid de svåraste plågorna och ser så ångestfull och
  förtvivlad ut, som om hans eget liv berodde på, att jag varsamt nog
  lossar bandaget. Många av såren ha redan läkts -- jag visar Jona på dem
  och han ser med en gång så belåten ut, som om han aldrig vetat vad oro
  vill säga. Så tvättar jag Nohtes ansikte, stryker salva i såren och
  börjar åter linda på bindorna.
  
  -- En gång till så är du frisk! säger jag. Men Nohte svarar inte,
  tårarna flöda hejdlöst igen, men alltjämt utan ett ljud, -- det svider
  svårt i såren, när salvan kommer på.
  
  -- Hör du Nohte, du blir snart bra, säger Jona strålande. En gång till
  bara! Men Nohte, gråter du nu! Mo rakis, mo gultani -- mija lä? Daja,
  daja!
  
  Min älskling, mitt lilla gull, vad är det? Säg, säg!
  
  Öm och smekande är den djupa mansrösten, handen far lent över Nohtes
  huvud, och Nohte gömmer sitt svidande ansikte mot faderns smutsiga kolt
  och snyftar ut hela sin sorg och smärta, tröstad och lugnad av tusen
  milda ord. Snart ler han lite och har glömt alltsammans, och när jag
  räcker honom en stor chokladbit tar han den med stort allvar, säger ett
  artigt: kito! och räcker den sedan ögonblickligen åt Jona.
  
  -- Far ska få också, ät du! säger jag då. Men han tar inte biten
  tillbaka förrän han ser, att det verkligen är mitt allvar att ge Jona
  en, då stoppar han den med nöjd uppsyn i munnen på samma gång som Jona
  tar sin. Och så gå de sin väg över fjällen igen, bort till sin kåta, som
  ligger långt från min -- en stor och en liten gentleman, båda så glada i
  varann, att de måste hålla varann i hand, och det fast de veta, att jag
  kan se dem ännu, och att de enligt lappritual inte borde visa sina
  känslor så öppet. Men en stor kärlek rår ingen dölja!
  
                     *       *       *       *       *
  
  Fram på kvällssidan går jag bort till Gammel-Inka -- hon har ont i sin
  rygg, uldat har gått i den -- och jag har lovat att komma och smörja den
  med kamferliniment. Inka är ensam hemma, hon sitter som ett litet
  hopsjunket knyte framför elden, och hennes tandlösa mun löper som ett
  smalt streck tvärs över ansiktet, hakan går nästan ihop med näsan, och
  de vitgrå hårtestarna stå åt alla väder under den lilla toppiga mössan.
  
  -- Var är Pirhanne? frågar jag. Det är hennes dotter, som, ovanligt nog
  för en lappkvinna, är ogift och bor hemma hos modern.
  
  -- Hon mjölkar getterna, men hon kommer väl snart.
  
  Och just i detsamma stiger hon in, har tassat fram så tyst på sina mjuka
  skor, att hennes fotsteg ej hörts och vi veta ingenting om, förrän hon
  står mitt framför oss och småler.
  
  -- Har du satt på kaffe, mor? är det första hon säger, men Inka jämrar
  sig över sin rygg -- att hon inte orkar mala kaffet. Och medan Pirhanne
  mal på den lustiga lilla kvarnen, gnider jag Inkas gamla krokiga rygg
  tills den mjuknar upp en smula. Sen dricka vi kaffe och prata, medan
  mörkret faller allt tätare utanför och liksom skiljer oss från allt
  annat levande. Vi sitta där, vi tre, i den sotiga lilla kåtan, vi
  skratta och prata och bry oss inte om vinden, som susar utanför, inte om
  mörkret, som klämmer oss inom sina svarta väggar, runt om oss är hemmets
  trygghet och ro, vi värma oss i brasans röda flammor och lyss till
  vedens sprakande. Länge sitta vi så -- Inka berättar historier från
  hedenhös, från den tid då hon var ung, Pirhanne talar om hur tung en
  sorg hon haft, då gossen, som hon skulle gifta sig med, frös ihjäl en
  natt, när han varit på vargjakt. Han hade fått ett bett i benet, innan
  vargen blev slagen till döds, och blödde så starkt ur såret, att han
  blev maktlös, och inte orkade ta sig hem igen.
  
  -- Sörjer du honom än, Pirhanne?
  
  -- Ånej, inte sörjer jag. Men jag ville ingen annan gifta mig med, och
  nu är det tomt, när man börjar bli gammal. En ska ha ett manfolk, som
  ser till hjorden också, om det ska bli något med den.
  
  Inka säger ingenting till detta -- hon har glidit utanför vårt samtal,
  ser bara in i elden och tuggar oavbrutet med sina tandlösa käkar.
  Pirhanne blir också tyst, hon tänker väl på den gossen, som döden tog,
  ty hennes ögon ha med ens blivit så stora och sorgsna. Och så reser jag
  mig för att gå hem till mitt. Men inte som vanligt, utan ett ord till
  tack eller farväl. Jag ska ju ta avsked kanske för hela livet denna
  gången. Och jag faller på knä bredvid Inka, som det brukas hos kåtornas
  folk, lägger min arm om hennes tunna lilla gestalt och mumlar: hyvästi
  ja kito, Inka! Farväl och tack! Och Inka lägger sin arm om mig, svarar
  samma ord och lutar för ett ögonblick sin panna mot min axel. Av
  Pirhanne tar jag avsked på samma sätt, men efteråt lägger hon båda
  armarna om mig och sin kind mot mitt bröst -- hon når inte längre! Och
  så går jag ut i mörkret och höstblåsten, stora stjärnor lysa, men vägen
  är svart genom skogen ändå. Jag snubblar och slinter på hala trädrötter,
  river mitt ansikte på vassa grenar, huttrar av köld i blåsten och önskar
  mig tillbaka till den varma lilla kåtan, till lågornas fladder, till de
  låga rösternas vänliga prat.
  
  Men när jag äntligen letat mig fram till min egen lägerplats, glimmar
  elden i mitt hem genom oksan, som är slagen till sida. Som skenet från
  en fyr är det, och lyser upp vägen för dem, som irra omkring i mörka
  natten. Och när jag sätter foten på de smala stigen, som bär mot kåtan,
  när Tsappe glädjegnyende kommer tumlande mot mig och Ellekare står
  väntande i dörröppningen -- då känner jag i mitt hjärta, att ljuvare hem
  kan ingen önska, mer strålande stjärnor tindra ej på någon annan himmel,
  större ro, större frid skänks inte på hela den vida jorden.
  
  
  
  
  
  
                                  LAPPARNE
                               OCH DERAS LAND
  
  
                          skildringar och studier
                        utgifna af Hjalmar Lundbohm.
  
     I. MUITTALUS SAMID BIRRA. En bog om lappernes liv af Johan Turi.
  
     Udgivet med dansk oversættelse af Emilie Demant. Tredie oplag.
     Pris kr. 8.50.
  
     Samma bok. Dansk udgave. Pris kr. 5.50.
  
     II. MED LAPPERNE I HÖJFJELDET af Emilie Demant-Hatt. Pris kr. 6.
     --
  
     III. FOLKTRO, SEDER OCH SÄGNER FRÅN PITE LAPPMARK, upptecknade af
     Torsten Kolmodin. Pris kr. 1.50.
  
     IV. SOM GÄST HOS FJÄLLFOLKET av Karl -- Erik Forsslund. Pris kr.
     3.50.
  
     V. KÅTORNAS FOLK av Ester Blenda Nordström. Pris kr. 4.25.
  
  
  
  
                                Noteringar:
  
  
  Originalets grammatik, stavning och interpunktion har bibehållits. Ett
  fåtal uppenbarliga fel har rättats som följande (innan/efter):
  
     [s. 36]:
     ... dem och lät inackordera dem hos nybygare i en ...
     ... dem och lät inackordera dem hos nybyggare i en ...
  
     [s. 46]:
     ... Vart ska det ta vägen. ...
     ... Vart ska det ta vägen? ...
  
     [s. 75]:
     ... en vid, avlång skålformigt urhålkad björkstam -- ...
     ... en vid, avlång skålformigt urholkad björkstam -- ...
  
     [s. 185]:
     ... vet man, att de tre lapparna ha dödat engelsmännen. ...
     ... vet man, att de tre lapparna ha dödat engelsmännen? ...
  
     [s. 200]:
     ... ute, det blir inte så trångt med utrummet då, och ...
     ... ute, det blir inte så trångt med utrymmet då, och ...
  
     [s. 253]:
     ... från kåta och allt för att kunna betala sin del. ...
     ... från kåta och allt för att kunna betala sin del? ...
  
  
  
  
  
  
  End of Project Gutenberg's KÃ¥tornas folk, by Ester Blenda NordstrÃ¶m