text: Produced by ronnie sahlberg, Keith Edkins and the Online
  Distributed Proofreading Team at http://www.pgdp.net (This
  book was produced from scanned images of public domain
  material from the Google Print project.)
  
  
  
  
  
  [Illustration: PARLAMENTSHUSET I OTTAWA]
  
  GENOM CANADA
  
  RESESKILDRINGAR
  
  FRÅN 1904
  
  AF
  
  P. WALDENSTRÖM
  
  STOCKHOLM · AKTIEBOLAGET NORMANS FÖRLAG
  
  
  
  
  STOCKHOLM, TRYCKT HOS P. PALMQUISTS AKTIEBOLAG 1905
  
  FÖRSTA KAPITLET.
  
  Inledning. -- Olika linjer och båtar.
  
  
  Canada är ett i allmänhet ganska obekant land, men det har på senare tider
  börjat att tilldraga sig en allt större och större uppmärksamhet både i
  Förenta Staterna och i Europa. I svenska tidningar har man ofta talat om
  den ständigt växande emigrationen dit. Berättelser om och från Canada, som
  man läst i samma tidningar, ha gått stick i stäf emot hvarandra. Somliga
  hafva berömt landet, andra hafva klandrat det med lika stor ifver. Ja, man
  har till och med satt i fråga att på allmän bekostnad skicka lämpliga
  personer ut till Canada för att närmare studera dess förhållanden, på det
  att man måtte kunna gifva den svenska allmänheten säkra underrättelser. Hos
  mig uppstod af denna och andra anledningar en önskan att en gång få se
  detta land och göra en resa genom detsamma. Den tanken hade jag redan då,
  när jag år 1901 besökte Förenta Staterna.
  
  Sedan det hade blifvit bestämdt, att jag skulle resa, meddelade jag mig
  strax med vänner och bekanta dels i Canada, dels i Förenta Staterna. Ty
  komme jag till Canada, så var det klart, att jag äfven skulle besöka
  Staterna.
  
  Nu gällde det att välja ångbåtslinje. Jag kunde nämligen resa öfver England
  direkt till Canada med den s. k. Canadian-Pacific-linien. Men jag kunde
  också taga vägen öfver New York för att från New York med järnväg färdas
  vidare till Canada. Jag beslöt mig för det senare.
  
  Men åter hade jag ett val att göra mellan de många linjer, som gå mellan
  Europa och Förenta Staterna. Som bekant, har England flere ståtliga linjer.
  Tyskland har också på de senare årtiondena uppträdt såsom täflande med
  England. Emellertid har redan länge en dansk linje existerat, och denna har
  under de sista åren lagt sig till med tre nya, präktiga båtar, Oscar II,
  Hellig Olav och United States. Linjens namn är _Skandinavien Amerika
  Linjen_. Den har sitt hufvudsäte i Köpenhamn med agenturer i Sverige,
  särskildt i Stockholm.
  
  Efter åtskilligt funderande valde jag denna linje, sedan jag hade erfarit,
  att en af dess båtar skulle gå från Kristiania just vid den tiden, då det
  var lämpligast för mig att resa.
  
  [Illustration: Det bär af.]
  
  Den 14 juli skulle ångbåten gå. Det var Hellig Olav, en synnerligen präktig
  båt. Jag är verkligen glad, att jag kom att välja denna linje. Emellertid
  hade den näst föregående danska båten, Norge, förlist utanför Skotland.
  Mellan 6- och 700 passagerare hade drunknat, och människor sade mig: »Huru
  vågar du resa med en sådan linje?» -- Jag svarade: »En olyckshändelse kan
  inträffa på hvilken linje som hälst.» Att det ifrågavarande skeppsbrottet
  verkligen var en olyckshändelse, torde framgå däraf, att den grundliga
  undersökning, som i Köpenhamn företogs, ledde därtill, att kaptenen blef
  fullständigt frikänd.
  
  Hvar och en, som gifver sig ut på en resa, måste göra sig förtrogen med den
  tanken, att han kan råka ut för en olycka. Risken är icke särdeles stor.
  Lyckligtvis hända sådana där olyckor mycket sällan, men alltid är det
  möjligt, att man själf kan komma att vara med vid ett dylikt tillfälle.
  Hvarken jag eller min hustru eller min dotter, som ock följde med, kände
  därför den ringaste fruktan, när vi stego om bord på den ståtliga ångaren.
  Huru en sådan affärd tar sig ut, kan läsaren se af teckningen på sidan 6.
  
  När man reser med en engelsk linje, måste man först fara öfver Nordsjön med
  en Wilsonbåt. Och på dessa båtar behandlas emigranter ofta på ett
  upprörande sätt. Sedan gå de i land i Hull och färdas därifrån på järnväg
  till Liverpool, där de stundom måste tillbringa ett eller par dygn, innan
  de få gå ombord på den Atlanterångare, som skall föra dem öfver till
  Amerika. Detta allt är mycket besvärligt och förenadt med många obehag. Man
  hör därför ständiga klagomål. Men Wilson-linjen är utan konkurrens mellan
  Göteborg och Hull och kan därför göra, som den vill, och skratta åt alla
  klagomål. Går man däremot med den danska linjen, så stiger man ombord i
  Köpenhamn eller Kristiania eller Kristiansand, får sin bestämda plats och
  ser sedan icke land, förrän man är i New York. Dessutom är det ej ringa
  fördel, att besättningen är skandinavisk, så att man kan tala sitt eget
  modersmål med dem utan att behöfva tolk.
  
  Man har svårt att göra sig en föreställning om de stora Atlanterångarna,
  därest man icke sett någon af dem. Hvilka väldiga kolosser! Och dock synes
  man icke hafva nått gränsen. Alltjämt byggas större och större.
  Cunardlinjen har nyss (1905) satt en makalös koloss i sjön. Den heter
  Caronia. En föreställning om dess storlek torde läsaren kunna göra sig, när
  jag på sid. 8 visar dess skorsten. Omkullagd kunde den tjäna som tunnel för
  en dubbelspårig järnväg.
  
  Att allting i första klass -- hytter, salonger, matsal, upppassning, mat
  m. m. -- är luxuöst, alldeles öfverdådigt och öfverflödigt luxuöst, det
  säger sig själf. Det är sig likt på alla linjer. Det är bara en sak, som
  fattas: på första klassens promenaddäck finnas nämligen inga sittplatser.
  Hvarje passagerare måste själf hyra en stol. Det kostar en dollar för
  resan. Stolarna, som ägas af ett särskildt bolag, äro mycket tarfliga men
  rätt bekväma att sitta i. Detta är sig också likt på alla atlantiska
  ångbåtslinjer, och det vore en väldig reform, som säkert skulle hälsas med
  glädje, om någon af linjerna själfva hölle stolar åt passagerarne. Det vore
  en skandinavisk linje värdigt att gå i spetsen.
  
  I andra klassen är också allting mycket präktigt, icke öfverdådigt men väl
  förstklassigt. Anspråken växa alltjämt och konkurrensen tvingar bolagen att
  följa med.
  
  Af större betydelse än detta är dock den frågan: Huru har man det i tredje
  klassen? Ty där reser det största antalet. Till svar på denna fråga skall
  jag här lämna några upplysningar och råd, som emigranter göra väl att taga
  vara på.
  
  [Illustration: Se sid. 7.]
  
  Det är med Skandinavien Amerika Linjen såsom med _alla_ andra. Den har
  äldre och nyare båtar. De förra äro mindre, ej så präktiga eller bekväma
  som de senare. Och dock voro de på sin tid utmärkta. Men anspråken stiga,
  och hvad som berömdes för 15--20 år sedan, det klandras nu. Sådan är tidens
  gång. Däraf komma nog de olika omdömena om en och samma linje. De äldre
  båtarna hafva i regeln lägre priser. Det lockar många, och rimligt är ju
  det. Men då få de nöja sig med att sakna många bekvämligheter, som de nyare
  båtarne bjuda på. Det är så äfven, när man hyr en våning på land. Det
  finnes billigare och dyrare våningar, och i en våning, där hvarje rum
  kostar 100 kr., får man icke vänta att få det så fint och bekvämt som i en
  våning, där rummen kosta 2- 3- 4-hundra kronor. Men när nu någon läst
  beskrifningen öfver en resa med en af de modernaste båtarna och beslutit
  sig för att resa med den linjen, så väljer han för prisets skull en af dess
  äldre båtar. Där får han det inte så, som han läste i beskrifningen. Han
  blir missnöjd och anklagar beskrifningen för lögn och hela linjen för skoj.
  Och så uppstå de olika omdömena.
  
  Det är därför nödvändigt, att hvar och en, som ämnar resa, gör sig på
  förhand reda för, icke blott hvilken linje, utan äfven hvilken båt han bör
  välja, samt i hvarje fall beräknar såväl fördelarna som kostnaderna. Det är
  alltid förargligt att ha väntat bättre, än man får.
  
  Men sedan man bestämt sig för en viss båt, så bör man också välja plats, ej
  blott klass utan äfven plats. Inom alla de olika klasserna finnas nämligen
  olika belägna samt olika bekväma och därför olika dyra platser. I första
  klassen t. ex. finnas hytter på öfre däcket, hytter på de undre däcken,
  hytter som ligga åt utsidan och hafva fönster på väggen, samt hytter som
  ligga inåt båten och hafva sekundärt ljus. Därtill kommer, att det finnes
  hytter med olika antal sängar (2--4--6 st.). Det är klart, att sådana
  olikheter betinga olika priser.
  
  På samma sätt gifves det olika platser inom tredje klass. Där finnas på de
  moderna båtarna en stor mängd hytter med olika läge (åt utsida eller inåt)
  samt med olika antal sängar (2--4--6--8). Dessa äro mycket snygga, fastän
  enkla, synnerligen förträffliga för familjer, allrahälst om de hafva små
  barn. Men så finnas där stora gemensamma sofsalar både i fören och i
  aktern. De kunna innehålla 2--3 hundra sängar, alltsamman järnsängar, två
  öfver hvarandra, indelade i kvarter med där emellan löpande gator. Där nere
  ser det ut som i kasärner på lägerplatserna i Sverige. Och det går ju
  mycket väl an, ehuru det kan ha sina obehag.
  
  [Illustration: Tredje klass hytt på Hellig Olav. Se sid. 12.]
  
  Det säger sig alltså själft, att man äfven inom tredje klassen har minst
  tre olika klasser. Priserna äro också olika. Hvad alla hafva lika, det är
  mat och gemensamhetsrum. Det är därför en villfarelse, när folk tror, att
  alla tredje-klass- eller, såsom det vanligen kallas,
  mellandäckspassagerare, skola hafva det lika i allt. Denna villfarelse gör,
  att de, som få det sämre än andra, bli missnöjda och klaga bittert på hela
  linjen. En klok resande skall därför se till, att han, innan han köper
  biljett, får ett prospekt jämte planritning af båten med dess olika
  lokaler, så att han på förhand kan göra sig förtrogen med, huru han kommer
  att få det. Och så bör han ha »klara papper», som man säger. Ombord på
  Hellig Olav voro tre tjänstflickor från Söderhamn (troende). De hade ett
  bref från agenten, som lofvade dem plats i ett rum, där de skulle bli 8,
  högst 10 personer: Något sådant stod icke i biljetten, som endast lydde på
  mellandäck. De fingo sig anvisade sina platser i ett af de stora
  gemensamhetssofrummen i aktern. Då vände de sig till mig och visade mig
  brefvet. Jag gick därmed till pursern, den man, som har den ekonomiska
  förvaltningen om hand, och de blefvo öfverflyttade till en förträfflig hytt
  med två fönster.
  
  Alltså: man skall ha klara papper och icke »tro» mer, än hvad som står
  skrifvet. Men har man klara papper, då skall man göra sina rättigheter
  gällande utan att pruta. Man har ingen tack för, att man icke »står på
  sig», och öfverallt kan man råka ut för underordnade tjänstemän, som
  krångla. Det kan hända både på ångbåtar och på järnvägar. Bolagen rå icke
  för sådant. Det sker mot deras vilja, och man _gör dem en god tjänst_, om
  man anmäler det.
  
  En annan sak, som gifver -- äfven på de bästa båtar -- anledning till beröm
  å ena sidan, klagomål å den andra, är att den enes och andres resa sker
  under så väsentligt olika väderleksförhållanden. Den ena gången är hafvet
  lugnt, vädret godt, nästan ingen sjösjuk. Då kan man ha uppe ventiler
  öfverallt samt hålla rent i alla vrår. Öfverallt är det luftigt och skönt.
  Då smakar också maten bra och betjäningen är förträfflig. En annan gång är
  vädret ruskigt, det stormar och går sjö. Större delen af passagerarne äro
  sjösjuka samt ligga där och kräkas om hvarandra och öfver hvarandra.
  Sidoventilerna måste stängas till, på det ej sjön må slå in. Det blir
  osundt, förfärligt osundt. De inre ventilationsapparaterna, huru
  förträffliga de än må vara, förslå icke. Öfverallt ropas på betjäningen,
  och den räcker icke till. Så skrika barnen omkring redlösa mödrar, som ej
  kunna hjälpa dem eller hålla dem rena. Af deras orenlighet förpestas luften
  än ytterligare. Under sådana förhållanden te sig sakerna helt annorlunda.
  Nu komma klagomål öfver orenlighet, osund luft, dålig betjäning, osmaklig
  och dålig mat o. s. v. Och de klagande äro icke de sjösjuka, ty dessa sakna
  i allmänhet reflexionsförmåga, utan klagomålen komma från dem, som äro
  jämförelsevis friska, i synnerhet om de gå med en smula kväljningar i
  maggropen.
  
  
  
  
  ANDRA KAPITLET.
  
  Hellig Olav. -- Resan öfver Atlanten. -- Ankomsten till New York.
  
  
  Men jag återvänder till Hellig Olav. Den är byggd år 1902 och är
  fullkomligt modern. Den är 153 meter (515 fot) lång, 17-½ meter (58 fot)
  bred, har dubbla bottnar utefter hela längden och är indelad i många af
  hvarandra oberoende, vattentäta rum, har en maskin om 8,000 hästkrafter och
  gör 15--16 knops fart.
  
  Allt är inrättadt med så stor bekvämlighet som möjligt. Båten är byggd i
  England och har kostat omkring fem millioner kronor. För det priset bör man
  också få något. All belysning sker genom elektriska ljus i alla klasser och
  hytter och salar. I första klassens hytter på öfre däck finnes bredvid
  ringledningen telefonlur, så att betjäningen icke behöfver springa upp till
  hytten, när man ringt, utan genast genom telefon kan få veta, hvad man
  vill.
  
  Hellig Olav har ett mycket stort antal hytter för tredje klassens
  passagerare. På sid. 10 ser läsaren, huru en sådan ser ut. Anordningarna i
  öfrigt äro äfven sådana, att jag öfverallt bland dess passagerare hörde
  belåtenhet uttalas. En riktigt omdömesgill person var predikanten
  Vincentius från Mönsterås, som nu reste tillbaka till Amerika med hustru
  och sex barn. Han var tredje klass passagerare och hade en stor hytt. Och
  han var mycket belåten. Själf vistades jag ju också mycket i tredje
  klassen. I allmänhet måste hvarje klass' passagerare hålla sig inom sitt
  område, men jag hade på särskild framställning fått bolagsstyrelsens
  skriftliga medgifvande att vistas ungefär, hvar jag ville, för att predika
  Guds ord. Och jag var därför i tillfälle att se, huru det var.
  
  Hurudan maten är i tredje klass, torde läsaren finna af följande matsedlar,
  tagna ur högen:
  
  En söndag: _Frukost_: Smörgås med pålägg, fiskbullar, kaffe. _Middag_:
  Soppa med makaroni, oxbringa med sås och potatis. _Kvällsvard_: Smörgås med
  pålägg, ragout, te.
  
  En torsdag: _Frukost_: Smörgås med pålägg, kalfkött med ris, kaffe.
  _Middag_: Köttsoppa med kål eller ris, färskt kött med pepparrotsås och
  potatis. _Kvällsvard_: Smörgås med pålägg, lamkött med bruna bönor, te.
  
  [Illustration: Tredje klass matsal på Hellig Olav.]
  
  Till hvarje måltid hör godt råg- och hvetebröd. Hvarje dag kl. 3 e. m.
  serveras kaffe med bröd. Kl. 10--3 hafresoppa och mjölk för sjuka och för
  barn.
  
  Af matsalen i tredje klass ser läsaren en bild på denna sida. För
  snyggheten finnes inom samma klass utom tvättställ m. m. äfven badrum, fem
  till antalet.
  
  Kaptenen var en synnerligen älskvärd och angenäm man, tämligen ung. De
  öfriga officerarne om bord voro också mycket hyggliga. Skulle någon af de
  underordnade gifva anledning till befogade klagomål, så är jag viss, att
  den förfördelade kan påräkna ögonblicklig rättelse, om han vänder sig till
  befälet. Men hvad ingen kapten och inga anordningar kunna hjälpa, det är
  den ohyggliga sjösjukan. När den kommer på och passagerarne börja kräkas
  öfver hvarandra, då hjälper ingenting annat än tålamod.
  
  Det är ett intressant kapitel att studera folklifvet på en sådan här båt.
  Här resa hela familjer, som gå okända öden till mötes. De hafva sålt allt
  sitt i fäderneslandet och hoppas nu att få det bättre i Amerika. Här resa
  hustrur med barn. Deras män ha rest några månader eller år förut, de ha
  kommit sig för i det nya landet och hämta nu de sina till sig. Dessa äro
  ett stort antal, och att hustrurna äro glada att nu få återförenas med sina
  män och få igen pappa åt sina barn, det är naturligt. Till dessa hörde en
  ung norsk fru med två älskliga små barn. En annan fru (judinna), som jag
  talade med, hade med sig sju barn, det äldsta 11 år, det yngsta 5 månader.
  Hon var ryska. Hennes man var skräddare och hade kommit sig så pass för i
  Amerika, att han förtjänade 15 dollars i veckan. Man tänke sig, hvad det
  vill säga för en hustru att med en sådan skara barn ensam, utan hjälp, göra
  en sådan resa. Men »det måste gå», sade hon. Och så gaf hon sig till tåls.
  Hvad ville hon annat göra?
  
  Här resa vidare ensamma män och kvinnor, som utvandra för att med de
  krafter, de äga, söka en bättre utkomst, än de kunnat finna i sitt
  fädernesland. Skola de lyckas? Skola de misslyckas? Lyckas de, så får man
  höra af dem. Misslyckas de, så försvinna de.
  
  Slutligen hade vi bland emigranterna några barn. Alltså hade vi en tioårig
  flicka, som reste till sina morföräldrar i Minnesota, likaså tre moderlösa
  barn -- två gossar om 11 och 10 år samt en flicka om 8 år -- som reste till
  sin far i New York, dit han förut utvandrat för att söka utkomst för sig
  och sina små.
  
  »Men, frågar någon, är det då icke farligt att sända ut små barn på en så
  lång resa?» Nej, icke alls. De få så många »tanter» och »farbröder» om
  bord, att de ha det riktigt bra. Till mig skref en fru från Stockholm om de
  tre moderlösa och bad mig se till dem, hvad jag kunde. Det gjorde jag också
  dagligen, och jag såg, att de hade det så bra, som de kunde önska. Likaså
  den där tioåringen, åt hvilken jag blef farbror »på köpet». De åto och
  drucko och sofvo och rustade och lekte och voro glada, alldeles som alla
  andra barn. Dem fattades ingenting. I New York möttes de tre moderlösa af
  sin pappa, och den tioåriga, som skulle till Minnesota, blef ej ensam.
  Många af emigranterna om bord skulle också dit. Det går så bra, så bra. Jag
  återsåg flickan sedan i S:t Paul, Minnesota.
  
  [Illustration: Predikan om bord.]
  
  Två gånger hvarje dag under resan höll jag korta bönestunder med
  bibelförklaring om bord: kl. 9 på morgonen på däck, kl. 8 på kvällen i
  tredje klassens matsal. En af passagerarne tog en fotografi af en sådan
  bönestund på däck, Läsaren ser den på denna sida. En annan bild, en
  förträfflig hvardagsbild, tagen af samme passagerare, kan läsaren se på
  sid. 17. Det är tredje klassens promenaddäck.
  
  När det första söndagens f. m. kl. 11 ringde till gudstjänsten -- det
  skedde på en stor gongong -- passerade vi förbi det ställe, Rockall, där
  ångaren Norge så nyligen hade förolyckats. Ombord på vår ångare hissades
  flagg på half stång, ett uttryck af sorg öfver de många hundra, som funno
  sin graf i hafvet, men också en maning till oss att besinna, huru snart det
  kan vara gjordt att gå till botten.
  
  Innan jag slutar detta kapitel, måste jag tillägga några ord om de
  anordningar, man på Hellig Olav har för människornas räddning i händelse af
  olycka. På hvarje resa måste linjens alla ångare löpa in i Kristiansand.
  Där kommer en »sjörätt» ombord för att kontrollera, att lifbälten,
  räddningsbåtar, brandredskap o. s. v. äro i full ordning. Efter ångaren
  Norges undergång har denna undersökning blifvit mycket sträng.
  
  För somliga större räddningsbåtars nedsättning i vattnet äro linjens ångare
  försedda med de af den svenske ingeniören Welin i London uppfunna utmärkta
  davitarna, som borde i lag vara påbjudna för hvarje passagerarefartyg. Med
  sådana davitar kunna två man på 30--40 sekunder sätta båten i sjön, lastad
  med folk och proviant; med de nu brukliga davitarna erfordras 8 à 12 man
  och fyra gånger så lång tid. Dessutom sker sjösättningen med fullkomlig
  säkerhet, äfven då fartyget rullar eller har slagsida.
  
  Då Aberdeen-linjens nya ångare »Miltiades», utrustad med Welins »Quadrant
  Davits», för någon tid sedan låg förankrad på Sidneys redd, utspelades
  följande lustiga komedi. Det var söndagseftermiddag och hundratals
  festklädda invånare hade kommit ut för att bese fartyget. Bland mängden
  befunno sig också stadens mayor och fullmäktige samt en mr Chris, Sidneys
  champion i simning. Tidningarna hade haft mycket att berätta om de nyheter,
  som funnos att beskåda ombord på »Miltiades», och Welins davitar hade också
  omnämnts såsom någonting högst förträffligt. För att underkasta detta
  påstående praktisk pröfning, hade en medlem af hamnstyrelsen i all tysthet
  vidtalat mr Chris att vid lämpligt tillfälle »ramla öfver bord».
  
  I ett nu ljuder ett skärande skri akterifrån: »en man öfver bord».
  Bestörtningen blir allmän, kvinnorna blekna, men genom villervallan tränger
  signalen från båtsmannens gälla pipa. Innan man hinner draga andan, äro
  fartygets tolf lifbåtar i vattnet och sträcka i kapprodd ut till den
  olycklige. Och då fyra duktiga matrosarmar inom några ögonblick hugga tag i
  mannen och omildt slänga honom ned på bottnen af båten, löser sig
  spänningen ombord i ett skallande hurra. Kort därefter står mr Chris åter
  på däcket och försäkrar, att han »aldrig hann bli ordentligt våt!» Så
  kvickt gick det.
  
  [Illustration: Det går stilla och lugnt. Se sid. 16.]
  
  Det ingifver en känsla af trygghet att se dessa anordningar, och ett
  svenskt hjärta känner sig stolt öfver att veta, att det är en svensk
  uppfinning, som i tidernas längd säkert skall bli till räddning för
  ofantligt många människolif. Det är bara förargligt, att någonting så
  genomenkelt har låtit vänta på sig så länge.
  
  
  
  
  TREDJE KAPITLET.
  
  Sjukdom ombord. -- Ankomst till New York. -- Bridgeport Conn. -- Providence
  R. I. -- Proctor Vt.
  
  
  En resa med de nya danska båtarna från Kristiania till New York går på
  9--9-½ dygn, när intet hinder tillstöter. Och fortare kan man just ej komma
  med någon annan linje. När jag reste från New York lördag morgon den 31
  december 1904 med Cunardlinjens snabbgående ångare Campania, så kommo vi
  till Liverpools redd fredag kväll, in i hamn lördag morgon. Det var en
  ovanligt god färd. Man sade, att Campania ej på sex år gjort dess make.
  Passagerare, som skulle till Sverige, foro omedelbart med bantåg till Hull,
  där ångbåt låg färdig att afgå till Göteborg. De anlände till Göteborg
  måndag f. m., alltså efter nio dygns resa.
  
  Men det går icke alltid så där utan hinder. En envis tjocka -- stundom
  äfven hård storm -- kan förlänga resan flere dygn. Vi hade ingen storm, men
  en envis tjocka. Farten måste, medan tjockan varade, inskränkas till
  hälften, och det sinkade oss mer än ett dygn. Emellertid var detta
  jämförelsevis ganska lindrigt. Cunardångaren Ivernia, som samtidigt var på
  väg till New York, råkade på New Foundlands bankar ut för en sådan tjocka,
  att den måste ligga stilla i fyra hela dygn.
  
  Ett annat hinder tillstötte också. Det försenade oss flere timmar, men hade
  kunnat bli mycket svårare.
  
  [Illustration: Vy af staden Proctor Vt. Se sid. 24.]
  
  Att sjukdomsfall inträffat ombord, det visste vi. Men hur det förhöll sig
  med sjukdomen, därom gingo obestämda rykten. Man hviskade om smittkoppor
  och karantän och dylikt. Jag trodde, att alltsammans endast var en
  tillställning för att göra alla ombord villiga att låta vaccinera sig.
  Emellertid blef jag tagen ur min villfarelse, då vi på måndags morgon
  nalkades land och den gula flaggan hissades på förmasten. Denna flagga
  betyder, att det är smittosam sjukdom ombord. Nu började vi litet hvar bli
  oroliga för en möjlig karantän. Detta är det svåraste äfventyr, man löper
  på en resa till Amerika. En amerikansk medicine professor ombord berättade
  för mig, huru för någon tid tillbaka ett kolerafall hade inträffat på en af
  de tyska ångarne med den påföljd, att ångaren med samtliga passagerare
  måste läggas i karantän under 10 dagar.
  
  Emellertid blef det icke så farligt för oss. En amerikansk läkare kom ut
  till vår ångare, anställde en grundlig(!) undersökning, som slutade därmed,
  att endast de passagerare, som bodde i samma afdelning af tredje klassen,
  där koppfallet hade inträffat, fördes i land till karantänplatsen på Long
  Island. De voro 200 personer -- judar allesamman -- och skulle ligga i
  karantän 6 dagar. Det blef en extra kostnad för ångaren på 1,200 dollars --
  en dollar pr dag och passagerare.
  
  När läkareundersökningen pågick, måste alla tredje klassens passagerare
  marschera förbi de bägge läkarne i led på två och två. Det blef en lång
  procession. Den skulle också passera uppför en trappa, och det måste »gå
  undan», såsom man säger. Sådant var icke alla i smaken. Ett par svenska
  fruntimmer vände sig till mig och sade högst förgrymmade: »Här blir man
  föst såsom boskap». De kunde icke sätta sig in uti situationen.
  Besättningen lämnade all den hjälp, som kunde begäras, med att lyfta saker
  och barn uppför trappan o. s. v. Men om någon stannade för att prata eller
  titta, så fattade en sjömansnäfve honom i armen eller lade sig en
  sjömanshand på hans rygg och hjälpte honom vidare, och det kallades af
  somliga för »fösning». Jag blef riktigt ledsen på de två svenska kvinnorna.
  En sådan där händelse är ju alltid obehaglig, och enda sättet att göra
  obehaget så drägligt som möjligt är att tåligt finna sig i det oundvikliga
  och lyda kommando.
  
  Många berättelser med klagomål äfven i andra afseenden, det är min
  öfvertygelse, bero säkerligen på passagerarnes oförstånd eller på deras
  eget förvållande.
  
  [Illustration: Marmorgrufvan i Proctor. Se sid. 24.]
  
  Vid ankomsten till New York möttes vi af åtskilliga vänner, och det kändes
  underligt att nu igen för tredje gången vara i Amerika. Vi fördes direkt
  till pastor Ellströms hem i Brooklyn. Hvilken rusning och hvilket buller!
  Stora, väldiga arbetsåkdon skramla på de ytterst illa stenlagda gatorna, så
  att man kan bli bedöfvad. Elektriska spårvagnar löpa i alla riktningar, så
  att man är i fara att bli öfverkörd af en, medan man försöker att vakta sig
  för en annan. Och så uppe i luften de upphöjda järnvägarna med deras
  bullrande, långa tåg, som draga mer än en million passagerare hvarje dag.
  Det är icke möjligt annat, än att allt detta skrammel och väsen, all denna
  rusning och brådska måste göra människorna nervösa. Nu har man ock byggt en
  underjordisk, dubbelspårig järnväg, som går under New York. Den skall gå
  vidare under floden East River och dyka upp i Brooklyn. Jag har talat om
  den i mina reseskildringar från 1901. Vidare håller man på att grundlägga
  en ny, väldig bro mellan New York och Brooklyn. Det är, som om inga
  kommunikationsmedel räckte till för denna oändliga, forsande ström af
  människor.
  
  I Brooklyn voro vi på tisdagen (den 26 juli) ute och åkte och besågo bland
  annat Greenwoods kyrkogård, den finaste kyrkogård, som finnes i världen.
  Den är något rent underbart. Ej långt därifrån åkte vi genom en härlig
  park, som jag icke förr sett. Öfverallt i Amerikas stora städer lägger man
  stor vikt på att äga vidsträckta och vackra parker. Och det bästa af allt:
  i dem få inga rusdrycker förekomma. När skola vi i Sverige en gång komma så
  långt? Hos oss är det snarare så: vill man ha en krog, så anlägger man en
  park, ty en park utan krog är nästan ett nonsens. Dock förekommer sådant,
  ehuru sällsynt. I Gäfle t. ex. ha vi allt hittills lyckats bevara vår
  härliga stadsträdgård från någon krog. Men sedan omkring 30 år tillbaka
  finnes ett stadsfullmäktigebeslut, att staden skall bygga ett värdshus där.
  Ännu har dock detta beslut ej blifvit verkställdt.
  
  En annan härlig sak i de amerikanska parkerna är, att folket får slå sig
  ned i gröngräset utom på de nysådda tegarna. Det är klart, att man
  därigenom blir tvungen att oftare så om tegarna. Men det är ringa besvär
  och kostnad i jämförelse med den glädje och nytta, som folket, och i
  synnerhet barnen, ha af att få tumla om på gräsmattorna. När skall det hos
  oss komma därtill? Nu äro alla besökande inskränkta till de sandiga
  gångarna.
  
  På tisdagen voro vi inbjudna till middag på Fridhem, ett utmärkt trefligt
  hem för tjänarinnor, som missionsförsamlingen i Brooklyn äger. Där mottagas
  på det vänligaste tjänsteflickor, som komma från Sverige för att söka
  plats, likaså svenska tjänarinnor, som för tillfället äro utan plats, eller
  som vilja taga sig någon hvilotid. Där få de alla goda råd, där äro de ock
  eftersökta af amerikanska fruar o. s. v. I ett för allt betala de 3-½
  dollars i veckan, ett ofantligt billigt pris, som dock är tillräckligt, för
  att anstalten skall bära sig. Huset, som har 16 rum jämte 2 badrum
  o. s. v., är en heder för församlingen. När jag 1901 var i Amerika, så
  bodde Fridhem i hyrd lokal. Sedan dess har församlingen köpt detta nya hus
  jämte ett därintill beläget, som användes till pastorsboställe och
  innehåller 17 trefliga rum.
  
  Redan på onsdagen måste jag fara vidare till Bridgeport, en stad som jag ej
  förr sett. Därifrån nästa dag till Providence R. I. I bägge dessa städer
  predikade jag i stora amerikanska kyrkor, som välvilligt upplåtits, och som
  voro fullsatta af svenskar.
  
  [Illustration: Sjukhuset i Proctor. Se sid. 24.]
  
  Dagen därefter var jag i Boston. Där fick jag icke heller stanna längre än
  till nästa dag, då jag reste till Proctor i Vermont. Det är en ny stad,
  landtlig, treflig, utmärkt vackert belägen i en natur sådan, att man nästan
  måste tro sig vara i Ångermanland. Staden är anlagd af en man vid namn
  Proctor, en från början fattig pojke, som här fann oerhörda marmorberg och
  genom dem blifvit mångmillionär. Härifrån skeppas marmor ut till nästan
  alla världsdelar. Arbetarnes villkor äro synnerligen goda. Den kontanta
  betalningen är visserligen icke så stor, att den icke på många andra
  ställen är större. Men därtill komma andra synnerligen betydande ekonomiska
  förmåner, hvilka göra, att arbetarne trifvas godt. Sålunda äro genom
  bolaget alla arbetare olycksfallförsäkrade utan något bidrag från deras
  egen sida. I händelse af olycksfall erhåller arbetaren half aflöning, så
  länge han ligger sjuk. Dör han, så får familjen 500 dollars (= 1,875 kr.).
  Bolaget har anlagt nödiga butiker för stadens behof, men har däraf ingen
  annan inkomst än 4 proc. af byggnadskapitalet samt en mycket måttlig hyra
  för lokalen. All vinst af affärsrörelsen delas mellan arbetarne i mån af
  deras inköp. Sålunda återfingo dessa för år 1903 ej mindre än 10 proc. af,
  hvad de vid sina köp hade utlagt. I staden fanns ett fattighus med två
  gubbar och tre af sin förrymda moder öfvergifna barn. För öfrigt funnos där
  inga fattiga, som behöfde hjälp af andra. På alla sätt är där sörjdt för
  arbetarnes bästa. I staden finnes ingen försäljning af rusdrycker, och det
  är icke den minsta förmånen. Bostadshusen äro små trefliga villor, en för
  hvar familj. Till stor del ägas de af bolaget och uthyras till billigt
  pris. Hyrorna belöpa sig till ej fullt 3 proc. af, hvad husen kostat. Vill
  någon arbetare skaffa sig eget hem, så bygger Proctor åt honom, såsom han
  vill ha det, och sedan får han göra månatliga afbetalningar därå. När han
  betalt 40 proc. af summan, skrifves huset på honom såsom ägare, och han får
  för resten lämna inteckning, som belånas af sparbanken. Alla pastorer bo
  hyresfritt. Sjukvården är på ett utomordentligt sätt ordnad, dels genom ett
  utmärkt sjukhus, dels genom en här af sjuksköterskor, som vårda de sjuka i
  deras hem. All sjukvård är kostnadsfri för arbetarne och deras familjer.
  Bolaget har också byggt ett utmärkt hus för Kristliga föreningen af unga
  män och bidrager årligen till verksamheten där med 2,000 dollars. Äfven på
  flera andra sätt visar Proctor välvilja mot sina arbetare. Så t. ex.
  skänkes på den årligen återkommande tacksägelsedagen en kalkon m. m. till
  hvarje gift arbetare. Mig syntes Proctor vara ett paradis i smått.
  
  Detta oaktadt hade just nu befallning ankommit från grufarbetarnes
  fackförbunds chef, att alla arbetare, som tillhörde förbundet, skulle
  strejka för att visa sig solidariska med strejkande kamrater på andra håll.
  Befallningen träffade endast några italienare, men åtlyddes af dessa. Man
  säger, att fåren äro dumma. Men så dumma äro de aldrig, att de betrakta
  räfven såsom sin vän och hjälpare, medan han står och gnager köttet af
  deras ben. Det är bara arbetarne, som göra det. Men det kommer väl en tid,
  då de vakna. Och då kan det väl hända, att de upptäcka, att de kunna göra
  sig nytta af huden på sina räfvar. På sid. 19, 21 och 23 kan läsaren se
  några bilder från Proctor.
  
  I Proctor mötte oss en svensk från Winnipeg i Canada. Hans namn var Andrew
  Hallonqvist. Det var genom honom hela denna resa var planerad, och han var
  vår outtröttlige och oegennyttige ledsagare eller förare genom nästan hela
  Canada. Både jag och de mina stå i mycket stor tacksamhetsskuld till honom.
  Men därtill återkommer jag längre fram.
  
  Det vore ofantligt mycket mer att säga om de nu nämnda städerna, både hvad
  angår deras borgerliga och kyrkliga förhållanden. Men jag måste skynda till
  Canada. För resten har jag om New York, Boston och Providence skrifvit
  vidlyftigt i mina förra skildringar, till hvilka jag hänvisar.
  
  
  
  
  FJÄRDE KAPITLET.
  
  Om emigrationen.
  
  
  Innan jag går vidare, torde det vara skäl att göra några reflexioner öfver
  utvandringen från Sverige till Amerika.
  
  Denna emigration är en företeelse, som med rätta har väckt mycken oro i
  vårt land. Den spelar också en högst betydande roll i Sveriges
  utvecklingshistoria. Antalet emigranter är olika år mycket olika. Det har
  funnits år, då det, efter afdrag af antalet invandrare, gått upp till
  framemot 40 tusen, men också år, då det varit mycket lågt. År 1902
  utvandrade 45,504 och invandrade 6,511. Af utvandrarne gingo mer än 41
  tusen till Norra Amerika. Det var den högsta emigration, som någonsin
  förekommit. Däremot utvandrade år 1894 endast 13,358, däraf 9,550 till
  Norra Amerika, medan invandrarnes antal samma år var 10,425. Året 1903, som
  var ett starkt utvandringsår, hade ett utvandrareöfverskott af i rundt tal
  32 tusen.[1]
  
  I medeltal torde man kunna antaga, att 25,000 människor utvandra från
  Sverige hvarje år. Om jag beräknar, att hvars och ens uppfostran och
  utbildning har kostat Sverige 2,000 kr., så räknar jag ganska lågt. Men det
  gör i alla fall 50 millioner kr. Antar jag vidare, att hvarje emigrant i
  medeltal i pengar, kläder och andra saker, inberäknadt kostnaden för
  biljetten, har med sig 200 kr., så gör det ytterligare 5 millioner, alltså
  en summa af 55 millioner kr.
  
  [Illustration: Karta öfver Canada.]
  
  Man talar om, att svensk-amerikanarne årligen till Sverige skicka hem rätt
  betydande belopp. Så vidt man kan beräkna deras summa, utgör den omkring 6
  à 7 millioner pr år. Detta dock endast under de senare åren. Visserligen må
  Sverige vara tacksamt för denna gåfva från anförvanter till anförvanter.
  Men jämför man densamma med den summa, som rullar ut åt motsatt håll, så
  blifva dessa millioner icke mycket att tala om.
  
  I Canada beräknar man det ekonomiska värdet af hvarje invandrare till 1,000
  dollars. För 25,000 gör det mellan 90--100 millioner kr. _om året_, i
  sanning en vacker summa från Sverige till Amerika.
  
  Detta är dock icke det värsta. De personer, som utvandra, utgöra i regeln
  den kraftigaste och bästa delen af svenska nationen. Det svider i ens
  svenska hjärta, när man på en emigrantångare närmare betraktar de 5--600
  svenskar, som äro på färd till det stora landet i väster. Man märker bland
  dem visserligen en eller annan gammal gubbe eller gumma, som af försigkomna
  anförvanter hämtas öfver till Amerika; men i det stora hela äro de ungt,
  kraftigt folk, 20--30-åringar af båda könen, glada, hurtiga arbetare, fulla
  af förhoppningar att kunna i det främmande landet bereda sig en bättre
  ekonomisk framtid än i sitt gamla fädernesland.
  
  Samma känsla erfar man, när man, såsom jag ofta gjort, i Amerika står och
  talar till stora skaror af landsmän. Vid ett sådant tillfälle brast min
  hustru ut i häftig gråt, när hon såg den stora församling, som kommit för
  att höra Guds ord -- allesammans svenskar i sin bästa ålder, trefligt och
  väl klädda, stilla och uppmärksamma.
  
  Anledningen till den stora utvandringen är nästan uteslutande af ekonomisk
  art. Visserligen hör man talas om ynglingar -- eller ynklingar -- som
  utvandra för att undkomma värneplikten. Understundom anföres också såsom
  skäl, att vi i Sverige icke hafva så stor frihet som i Amerika, icke så
  utsträckt rösträtt o. s. v. Men om än sådant i vissa fall _kan_ vara
  orsaken till, att en person utvandrar, så är dock den ekonomiska sidan i 99
  fall af 100 den bestämmande.
  
  Svenskar, förut bosatta i Amerika, som hafva lyckats, skrifva till vänner
  och bekanta blomstermålningar, skicka dem tidningar och broschyrer och
  annat, som kan locka dem att komma dit öfver. Utan tvifvel äro också
  arbetsförtjänsterna stora för dem, som vilja arbeta, och som duga till
  någonting. Men ofantligt många duka under. Och det får man sällan veta om.
  När ett fartyg seglar öfver hafvet, och stormiga sjöar spola en del af
  passagerarne öfver bord, så hör man icke vidare af dessa. Endast de, som
  lyckligt komma öfver, låta höra af sig. Och så är det med dem, som
  utvandra. De, som duka under i kampen för tillvaron i det nya landet, dem
  hör man ej vidare af. Man begrafver dem och glömmer dem. Från deras graf
  förnimmer man intet ljud; men de, som få det bra, de låta höra af sig, och
  det inverkar lockande på sådana, som af en eller annan anledning hafva,
  eller, i många fall rättare sagdt, _känna_ det tungt i det gamla
  fäderneslandet samt längta efter någonting bättre.
  
  [Illustration: Se sid. 35.]
  
  Den emigrationsrörelse, som på detta sätt uppstår, skall man förgäfves
  försöka stäfja genom varningar eller enfaldiga emigrantlagar. Varningarna
  uppfattas endast såsom förestafvade af afundsjuka eller andra orena
  bevekelsegrunder. Och den svenska emigrantlagen, ja, den är så lätt att
  kringgå, att det vore bättre, om ingen sådan lag funnes. Den, som icke har
  rättighet att utvandra enligt denna lag, behöfver blott resa öfver till
  Köpenhamn eller annan europeisk sjöstad för att där stiga ombord på en
  emigrantångare och gifva sig af. De agenter, som vilja hjälpa sådana
  emigranter, behöfva endast sälja dem biljett till Köpenhamn, till Hamburg,
  till Liverpool och sedan gifva dem ett kvitto på deponerade medel, hvilket
  kvitto berättigar dem att hos hufvudkontoret i de nämnda städerna få
  biljett öfver till Amerika eller annan världsdel.
  
  För resten: om en människa kan bereda sig bättre utkomst och en trefligare
  tillvaro i en annan världsdel, hvarför skall man hindra henne?
  Mänskligheten har ock, så långt som historien går tillbaka, befunnit sig i
  en ständig vandring för att söka bättre utkomst. Så har Europa blifvit
  befolkadt, och nu är det Amerikas tur. Denna vandring har alltid -- i stort
  sedt -- gått från öster till väster. Det ser nästan ut, som om den vore
  dikterad af en naturlag, hvilken det är fåfängt att försöka motarbeta. Det
  var också af begynnelsen Guds bud, att människan skulle uppfylla jorden,
  och det kan icke ske annorledes än genom utvandring.
  
  Emellertid kan denna utvandring antaga onaturliga proportioner, såsom den
  väl redan gör. Sverige bör därför göra allt, hvad i dess förmåga står, för
  att reformera missförhållanden samt bereda folket större trefnad i sitt
  fädernesland. Endast en sådan trefnad kan bilda en effektiv motvikt mot
  utvandringslustan. Och då utvandringen, som vi sett, har sin grund i
  ekonomiska förhållanden, så är det i första rummet angeläget att söka höja
  vårt lands näringslif. Därigenom skulle arbete och utkomst beredas alltjämt
  växande skaror af folket, och arbetaren skulle i eget hem i sitt
  fädernesland finna den trefnad, som han nu söker i andra världsdelar.
  
  Härtill bör läggas äfven en annan sak, som folk sällan tänker på, men som
  är af stor betydelse. Vi göra i Sverige alldeles för litet för att sprida
  kännedom om landet bland dess innebyggare. I Amerika däremot göres allt,
  hvad göras kan, i detta syfte. Man blir bokstafligen öfversållad med
  broschyrer, med eller utan illustrationer, hvilka framhålla de fördelar,
  som de respektive staterna ha att bjuda på i ekonomiskt afseende, i
  skolväsende och annat sådant. De skuggsidor, som kunna finnas, vidröras
  icke. Broschyrerna hafva nämligen det uppenbara syftet att locka folk dit.
  Och sådant inverkar. Det goda, som framhålles, verkar ett hopp, som gifver
  mod och kraft att öfvervinna svårigheterna.
  
  Svenskarna äro i allmänhet ganska reslustiga. Men de hafva sällan lust att
  resa för att lära känna sitt eget land. Om ett nygift par slår sig lös och
  gör en bröllopsresa för att se sig om i världen, aldrig kommer det i fråga,
  att de göra denna resa i Sverige. Nej, då skola de fara till Italien eller
  Schweiz eller andra länder. Det är, som om Sverige icke hade något att
  bjuda på, som vore värdt att lära känna. I Schweiz och Italien träffa de
  kanske samman med engelsmän, amerikanare, fransmän, som underrätta dem om,
  att en resa i Sverige och Norge är vida, vida intressantare, på samma gång
  den är billigare än en tur i de nämnda länderna.
  
  [Illustration: Hur man vandrar från Förenta Staterna till Canada. Se sid.
  38.]
  
  Jag har farit vida omkring i världen, men ingenstädes har jag sett så
  vackra, så hänförande naturscenerier som i Sverige och Norge. Och den
  skandinaviska halfön har jag genomkorsat i alla riktningar från Trelleborg
  till Nordkap.
  
  Men det är icke endast landets natur, som behöfver bli mer bekant för dess
  inbyggare, utan äfven landets industri, jordbruk och resurser i alla
  riktningar. I Amerika höll jag flere föreläsningar om Sverige, och
  ofantligt många svenskar blefvo icke litet förbluffade, då jag för dem
  skildrade, hvad Sverige är, och hvad det har att bjuda på, samt därvid
  gjorde jämförelser med amerikanska förhållanden. Lika väl som de kände de
  amerikanska förhållandena, lika okunniga voro de om motsvarande svenska. De
  flesta af dem voro därför vana att från sin, om ej höga, så dock breda,
  amerikanska ståndpunkt se föraktligt ned på Sverige. Ty hvad de icke kände
  till, det trodde de icke heller fanns. »Sådant ha vi aldrig vetat om
  Sverige förr», sade de.
  
  Vi lida brist på korta, populära, liffulla skildringar af svenskt landskap,
  svenskt lif, svenskt arbete, svensk natur, svenska utvecklingsmöjligheter
  o. s. v. Och det är en brist, som kan och bör afhjälpas. Turistföreningen
  utför ett högst berömvärdt arbete, men den ser Sverige endast från
  turistsynpunkt, och det är ej nog. Hushållningssällskapen i hvarje län
  borde taga denna sak om hand.
  
  Arbetareförhållandena i vårt land äro också helt andra än i Amerika. Och
  det befordrar i sin mån utvandringen. Jag har många gånger hört
  svensk-amerikanare säga, att de omöjligen kunna trifvas i Sverige, ty när
  de se arbetet här, huru lojt och dödt det är, och huru säfligt det går, så
  få de riktig feber. I Amerika är det rutsch och kraft och uthållighet i
  arbetet. Därför blir det också produkter af och arbetsförtjänst. Den
  amerikanske arbetaren har i förhållande till det, som han uträttar, i
  medeltal vida mindre än den europeiske och särskildt den svenske. Men i
  förhållande till den tid, som han arbetar, förtjänar han mycket mer.
  Hemligheten är, att han verkligen arbetar. Han står icke och pratar och
  snusar och funderar, utan han arbetar. Och skall han förflytta sig från ett
  ställe till ett annat, så går han icke och drar benen efter sig, såsom i
  Sverige, utan är rask i sina rörelser, så att det är en lust att se därpå.
  Också är hans arbete öfvervakadt af basar, som ej tåla något slarf. Jag
  försökte en gång i en fabrik att tala med en svensk arbetare, men han
  pekade på basen och lät mig förstå, att om han gaf sig till att prata med
  mig eller någon annan, så blefve han snart afskedad.
  
  [Illustration: Montreal. Se sid. 45.]
  
  En svensk arbetsförman i Amerika sade till mig: »När vi få nya arbetare
  från Sverige, så hålla de på en hel dag med att göra det, som vi uträtta på
  två timmar. Men när de fått vara här en tid, så är det samma fart i dem.»
  
  Af en sådan arbetsamhet mår arbetaren i alla afseenden väl. Hans
  själfkänsla stärkes. Han känner, att han duger till något. Han ser resultat
  af sitt arbete, ett resultat, som han med stolthet kan peka på, och han har
  god inkomst. Detta gifver sig uttryck i hans bref till hembygden, och det
  sporrar andra att också försöka sin lycka. Så befordras emigrationen.
  
  Men är det då omöjligt att till vårt land öfverflytta en likadan arbetslust
  och duglighet? Ja, det synes nästan så.
  
  De arbetarerörelser, som för närvarande genomgå vårt land, hafva icke till
  mål att väcka kärlek eller intresse för arbetet eller glädje öfver att
  genom samma arbete åstadkomma ett godt resultat. Tvärt om gå de ut på att
  inskärpa hos arbetaren den tanken, att han skall med så litet arbete som
  möjligt försöka förtjäna så mycket penningar som möjligt.
  
  Till följd däraf arbetar den svenska industrien under så osäkra och svåra
  förhållanden, att man må förundra sig öfver, att den kan hålla sig uppe.
  Och det hämnar sig allra värst på arbetarne själfva, hvilka icke kunna få
  betaldt för den tid, de söla bort, utan endast för det arbete, som de
  åstadkomma. Men när de nu höra, huru bra arbetare förtjäna i Amerika, hvad
  under då, att de vända fäderneslandet ryggen och begifva sig dit? Att där
  väntar dem ett arbete, som motsvarar förtjänsten, det tänka de icke på. Men
  när de väl öfvervunnit de första svårigheterna och riktigt kommit in i den
  amerikanska farten, då går det bra, då må de väl, då skrifva de hem och
  tala om, huru bra de ha det i Amerika, emot hvad de hade i Sverige. Och
  verkan däraf visar sig snart hos dem, som mottaga brefven.
  
  
  
  
  FEMTE KAPITLET.
  
  Vi komma till Canada.
  
  
  Men låt oss fortsätta vår resa. Vi lämnade Proctor kl. ½-4 en morgon och
  voro om ett par timmar inne i Canada. Detta land var ju också närmaste
  målet för denna min resa.
  
  Canada är ett mycket stort land, så att det kan taga emot allt det folk,
  som kommer för att där söka sig ett hem. Man skulle kunna lägga in Sverige
  16--18 gånger i Canada. Huruvida Canada är större eller mindre än Förenta
  Staterna, må vara ovisst. Jag har sett olika uppgifter därom. Se bilden på
  sid. 29, där Uncle Sam (den personifierade bilden af Förenta Staterna) står
  och beskådar kartan och undrar, om ej Canada är större. Båda delarna kunna
  möjligen vara sanning. Om man icke medräknar de stora delar af landet, som
  äro obebodda och obeboeliga, blir det mindre, i annat fall större.
  
  En annan jämförelse kan ock vara ägnad att visa landets storlek. Canada är
  40 gånger så stort som Storbritannien och Irland. Frankrike, Italien och
  Sicilien tillsammans skulle man kunna lägga in 10 à 11 gånger i Canada.
  Engelska Indien är endast en tredjedel så stort som Canada, och dock har
  det en befolkning af 300 millioner, medan Canada ej har mer än omkring 6
  millioner. Sex millioner invånare på en yta af 8 millioner kvadratkilometer
  gör ej mer än ¾ människa på kvadratkilometern, medan Sverige på samma
  ytvidd har 12, Storbritannien 134 och Belgien 228 invånare. Blefve Canada
  en gång lika tätt befolkadt som Storbritannien, så skulle det få 1,072
  millioner invånare. Och den dagen kan komma, men inte blir det i morgon.
  
  En karta öfver Canada finner läsaren på sidan 27.
  
  Den, som först upptäckte Canada, var Leif Eriksen, en norrman från Island.
  Det var omkring år 1000, eller nära 500 år förrän Columbus, som vanligen
  kallas Amerikas upptäckare, var född. Den första europé, som trängde
  djupare in i landet, var en fransman vid namn Cartier, som kom dit år 1534.
  Sextio år senare kom en annan fransk upptäcktsresande vid namn Champlain
  dit. Han trädde i underhandling med landets urinnebyggare, som voro
  indianer, och gjorde Canada till en fransk koloni. Canada var då endast en
  ringa del, af hvad det nu är.
  
  [Illustration: Isgång å Montreal. Se sid. 45.]
  
  Under tiden hade en stor mängd engelska kolonister invandrat och bosatt sig
  i östra Canada invid Atlantiska hafvet. De ofta återkommande krigen mellan
  England och Frankrike berörde äfven Canada. England eröfrade det första
  stycket däraf år 1713, och 1763 afträdde Frankrike hela Canada till
  England. Sedan dess har Canada förblifvit den engelska kronan troget. När
  de längre söderut belägna engelska kolonierna på 1700-talet gjorde uppror
  mot engelska kronan och bildade den republik, som sedan dess kallas
  Amerikas Förenta Stater, så utvandrade från dessa kolonier 25 tusen lojala
  brittiska undersåtar och bosatte sig i Canada.
  
  Genom hela Canada från Atlantiska oceanen till Stilla hafvet går Canadian
  Pacific järnväg, som är den längsta i världen. Den är med bilinjer öfver
  8,000 engelska (nära 1,200 svenska) mil lång, d. v. s. _nära nog så lång
  som Sveriges alla järnvägar tillsammantagna_. Den blef fullbordad år 1885.
  Dessutom finnas andra järnvägar och för närvarande byggas med feberaktig
  ifver väldiga linjer, så att inom några år torde man där ha 2 om inte 3
  parallella järnvägslinjer från Ocean till Ocean.
  
  År 1902 funnos i Canada järnvägar till en längd af 19,000 engelska mil
  eller 3,000 svenska, d. v. s. _nära nog sammanlagda längden af alla
  Sveriges järnvägar och landsvägar_. Det kapital, som är nedlagdt i dessa
  järnvägar, belöpte sig 1902 till omkring 1,000 millioner dollars, det är
  ungefär 3,750 millioner kronor eller mellan 3 och 4 gånger så mycket, som
  Sveriges både stats- och privata järnvägar år 1902 kostade tillsammans.
  Antalet vagnar på alla Sveriges järnvägar var år 1902 något mer än 39,500,
  på Canadas 80 tusen.
  
  Hvad trafiken på Canadas järnvägar angår, så är den kolossal. Inkomsterna
  utgjorde år 1902 ungefär 84 millioner dollars eller 750 millioner kronor,
  medan samtliga svenska järnvägar lämnade en inkomst af betydligt mindre än
  hälften. Driftkostnaderna utgjorde 68 % af samtliga trafikinkomster,
  ungefär som på svenska statens järnvägar.
  
  När man nu besinnar, att befolkningen i Canada icke är mycket större än i
  Sverige, så kan man förstå, hvilken liflig rörelse det måste vara uti
  landet. Också befinner sig befolkningen i en ständig och hastig tillväxt.
  År 1871 var Canadas befolkning i rundt tal 1,100,000 människor, 1891 var
  den mellan 4 och 5 millioner, 1902 hade den nått till nära 5-½ och är väl
  1905 fullt 6 millioner. Af denna folkmängd bo 2-¼ million i Ontario, 1-¾
  million i Quebeck, omkring 1 million i provinserna vid Atlantiska hafvet,
  resten i »Västra Canada». Antalet män är i alla provinser mycket större än
  antalet kvinnor. Sålunda komma på 100 män i British Columbia ej fullt 60
  kvinnor. Det är icke mycket för männen att välja på, men goda utsikter för
  kvinnorna.
  
  År 1898 invandrade 31,900 personer, däribland 9,120 från Förenta Staterna.
  År 1903 invandrade 128,364, däribland 47,000 från Förenta Staterna. Fortfar
  en sådan stegring några tiotal af år till, så kan man lätt räkna ut, hvad
  som skall bli af Canada. En pikant bild af invandringen till Canada från
  Förenta Staterna kan läsaren se på sid. 31. Uncle Sam står och ser på och
  säger: »Där det finnes pengar att göra, där skall Ni finna en amerikanare.»
  Ett diagramm här bredvid visar på ett inlysande sätt, huru invandringen
  ständigt växer. Den svarta delen af pelarne betecknar antalet af dem, som
  invandra från Förenta Staterna.
  
  [Illustration]
  
  Den rullande materialen på de canadensiska järnvägarne är, kan man säga,
  alldeles likadan som i Förenta Staterna. Man har i regeln icke, såsom hos
  oss, vagnar afdelade i kupéer för 4--6 personer[2], utan långa
  salongsvagnar, afsedda för 70--80 passagerare. Midt igenom vagnen leder en
  gång, och in- och utgången är på vagnens ändar. På ömse sidor om gången äro
  sittplatserna. Hvarje säte har rum för 2 passagerare. Dessa säten äro
  stoppade och klädda med schagg, hvilket är odrägligt i sommarhettan och
  dammet. Ryggstöden äro rörliga, så att de kunna kastas öfver åt bägge
  sidor. Ingen passagerare behöfver därför åka baklänges. Tåg, som göra
  färder på längre sträckor, äro försedda med s. k. parlorvagnar på dagen och
  sofvagnar om natten. Parlorvagnarna äro synnerligen bekväma, men man måste
  betala en särskild, ganska dryg afgift för att få sitta i dem.
  
  Sofvagnarna äro inrättade alldeles som motsvarande vagnar i Förenta
  Staterna, d. v. s. efter Pullmans system. Nästan hela vagnen utgör en enda
  stor salong med 24 bäddar. Hvarje bädd är afsedd för 2 personer. Då får man
  emellertid ligga ganska trångt. Bäddarna äro lagda längs utefter vagnen och
  icke på tvären, såsom hos oss. De äro liksom i våra andra klass sofvagnar
  inrättade i två våningar. Man klifver upp i den öfre bädden på en
  trappstege. Några dörrar att stänga om sig finnas icke, utan framför
  bäddarna hänga tjocka gardiner.
  
  Dessa sofvagnar äro mycket obekväma, då man skall kläda af sig eller kläda
  på sig. Man kan taga af sig en del utanför gardinen, men det mesta måste
  man draga af sig eller på sig i bädden. Och det i liggande ställning.
  Afståndet mellan den undre och den öfre bädden är nämligen icke så stort,
  att en karl af ordentlig längd kan sitta och kläda sig i bädden. Det är
  därför en ganska besvärlig gymnastik, när man skall kläda sig.
  
  Några skilda afdelningar för män och kvinnor finnas icke. Damkupéer
  förekomma ingenstädes i Amerika, vare sig i dag- eller nattvagnar. Jag
  tror, att det skulle betraktas såsom en förolämpning mot nationens manliga
  del, om man satte i fråga att införa sådana, ty utan tvifvel är det ett
  dåligt betyg för den manliga befolkningens hyfsning, att det skall behöfvas
  särskilda kupéer för kvinnor. Det hände många gånger, när jag reste genom
  Canada (liksom i Förenta Staterna), att jag kunde ha ett fruntimmer i
  bädden öfver mig och ett eller två fruntimmer i bädden midt öfver gången.
  Hos oss skulle naturligtvis sådant icke gå an; men det måste jag säga till
  den amerikanska nationens stora heder både i Canada och i Förenta Staterna,
  att, så vidt jag sett -- och jag har rest _många_ nätter på dessa tåg --
  där aldrig förekommer något, som på ringaste sätt skulle kunna såra ens den
  mest finkänsliga kvinna.
  
  Den yttre anständigheten i Amerika är mycket större än hos oss. Jag har
  aldrig i Amerika hört, att en kvinna behöfde vara rädd att bli antastad af
  män, om hon en kväll ginge ensam ute på gatan. Ja, anständigheten kan
  ibland gå nästan för långt. Sålunda läste jag i en Omahatidning i maj 1905
  följande notis: »Två unga makar blefvo härom dagen arresterade, emedan de
  kysste hvarandra på öppen gata, och domaren dömde dem till 4 dollars böter
  och kostnader.»
  
  Men jag återvänder till tågen och dess vagnar.
  
  I hvardera änden af sofvagnen finnes toalettrum, ett för kvinnor och ett
  för män. I somliga vagnar finner man äfven ett s. k. state-rum, afsedt för
  smärre sällskap eller familjer på 4--6 personer. Priset är där mycket högre
  än uti vagnarna för öfrigt. Något synnerligen bekväma äro dessa rum icke
  heller, emedan de ligga midt öfver vagnshjulen, hvilket vållar mycket
  obehagliga skakningar, i synnerhet när vagnarne sakta fart och bromsarne
  skrufvas till.
  
  [Illustration: Windsor Hotel, Montreal. Se sid. 46.]
  
  Uppassningen i sofvagnarna ombesörjes af negrer, en i hvarje vagn. De pläga
  få drickspengar, vanligen 25 cents (nära en krona) för natt och person
  eller bädd, och det bör göra en vacker summa pr år.
  
  Utom dessa vagnar förekommer ett slags s. k. turistvagnar. De äro ej så
  fina men synnerligen väl inrättade. Bäddarna äro äfven goda. Dessa vagnar
  äro afsedda för personer, hvilkas ekonomi gör det nödvändigt för dem att
  färdas så billigt som möjligt. De begagnas i synnerhet af familjer, som
  resa med många barn eller resa långa vägar. Priset är också afsevärdt
  billigare än i de vanliga sofvagnarna. I änden af hvarje sådan vagn finnes
  ett kök, där passagerarne kunna gå in, koka kaffe eller te och värma den
  mat, de föra med sig i sina matkorgar.
  
  Med tågen följa naturligtvis restaurationsvagnar, och den mat, som i dem
  serveras, är mycket bra. Men priset är också tämligen högt. En god s. k.
  sirloin steak för en person kostar t. ex. 70 cents eller 2 kr. 60 öre.
  Uppassningen består af negrer, mer eller mindre svarta. Hvar helst jag rest
  på Amerikas järnvägar, har jag aldrig sett en hvit uppassare i deras
  restaurationsvagnar. Men många äro genom uppblandning så pass litet svarta,
  att man stundom kan tveka, om de äro af negerras. Emellertid räknas de som
  negrer, om de bara ha en aldrig än så liten smula svart blod uti sig.
  
  Hvarje bord har rum för 4 spisande, och för hvarje nytt parti, som sätter
  sig till bords, lägges alltid dit en ren duk. Så snart man sätter sig till
  bords, kommer uppassaren och fyller ett glas med friskt vatten framför
  hvarje kuvert. Under hela måltiden ser han också till, att det alltid
  finnes vatten i glaset. Detta är en förträfflig anordning, som äfven
  förekommer -- så vidt jag vet -- på alla hotell i Amerika. Följden däraf
  är, att man mycket sällan ser människor sitta och dricka vin eller öl vid
  bordet. På hela min färd genom Canada såg jag icke mer än en enda gång ett
  spisande sällskap dricka öl. De voro sannolikt tyskar. Endast en gång såg
  jag ett sällskap dricka vin. De voro sannolikt fransmän. Hos oss däremot är
  den vanliga drycken öl. Att en uppassare i en restaurationsvagn eller i
  matsalen på ett hotell skulle utan särskild rekvisition komma och servera
  friskt vatten -- nej, det förekommer ingenstädes.
  
  En svensk, som reste i Amerika, och som ej kände till dessa förhållanden,
  bad, då han satt vid matbordet, att få en flaska öl. En annan gäst, en fru,
  vände sig till honom med den anmärkningen: »Ni måste vara utlänning.» Denna
  anmärkning generade honom så, att han från den stunden aldrig gjorde om
  det.
  
  Ett tredje slag af vagnar gifves i Canada, så kallade kolonistvagnar. De ha
  träsäten och äro så inrättade, att passagerarne kunna själfva bereda sig en
  bädd, ifall de föra nödiga sängkläder med sig. Biljettpriset i dessa vagnar
  är naturligtvis billigare än i de andra.
  
  [Illustration: Victoria Square i Montreal. Staty i brons af drottning
  Victoria. Se sid. 46.]
  
  Biljettpriset i Canada är öfver hufvud 3 cents för engelsk mil. Det gör
  ungefär 75 öre för svensk mil. I parlorvagn och sofvagn tillkommer en extra
  afgift af omkring 15--25 öre för svensk mil. Att resa från Halifax vid
  Atlantiska Oceanen till Vancouver vid Stilla Hafvet, en sträcka af 3,662
  eng. mil (alltså vida längre än från Liverpool till New York) och en färd
  på 5 dygn, betingar ett biljettpris af 92-½ dollars, hvartill kommer
  sofvagnsbiljett 24 dollars. Det gör i svenskt mynt vid pass 437 kronor,
  hvartill bör läggas för mat m. m. omkring 50 kronor.
  
  Emellertid kan det där, såsom hos oss, bli billigare, om man har
  returbiljett eller rundresebiljett eller s. k. exkursionsbiljett,
  motsvarande ungefär hvad vi kalla rabattbiljett. Då jag nu reste genom
  Canada, var det en stark resandeström till Vancouver. Där skulle nämligen
  hållas stort läkaremöte, och de resande fingo färdas fram och åter för
  enkel biljett -- alldeles som det går till hos oss i Sverige.
  
  Farten på de canadensiska järnvägarna är ganska stor. Som jag nämnt, utgör
  afståndet mellan Halifax och Vancouver 3,662 engelska mil. Att
  tillryggalägga denna sträcka på 5 dygn eller 120 timmar, förutsätter en
  fortkomst af 30-½ engelska mil eller mellan 4 och 5 svenska mil i timmen.
  Besinnar man, att däri äro inberäknade alla uppehåll vid stationer, så kan
  man säkerligen beräkna tåghastigheten till i medeltal 5 svenska mil i
  timmen. I förhållande till en så oerhördt lång sträcka -- mer än tre gånger
  afståndet mellan Malmö och Luleå -- och med hänsyn till de utomordentligt
  bergiga trakter, som banan genomgår, särskildt då hon passerar de Klippiga
  bergen, är detta en stor hastighet. Sveriges snabbaste tåg tillryggalägger
  vägen mellan Stockholm och Malmö -- 618 kilometer -- på 12 timmar och 25
  minuter, hvilket gör 5 svenska mil i timmen.
  
  På hvarje lokomotiv finnes en stor ringklocka -- alldeles som i Förenta
  Staterna. Den pinglar ständigt, när tåget går genom en stad eller annan
  tätare befolkad plats, när det skall passera en järnvägskorsning eller
  annars behöfver varna folk för att komma i vägen.
  
  Canadian Pacific järnväg har många svenskar i sin tjänst, och på de
  svåraste ställena i Klippiga bergen sades det mig, att banmästarne voro
  svenskar.
  
  
  
  
  SJETTE KAPITLET.
  
  Montreal. -- Ottawa.
  
  
  Men nu komma vi till Montreal, Canadas största stad. Klockan är endast 8 på
  morgonen. Staden ligger på en ö, som bildas af två floder, nämligen Ottawa
  och S:t Lawrence. Vi taga in på ett hotell, skaffa oss en vagn och göra en
  åktur genom de förnämsta gatorna och platserna. Vädret är det allra
  härligaste, och varmt är det, så att det förslår.
  
  Montreal är en ganska gammal stad. Den första gång man hör talas om platsen
  är 1535. Det var då en indiansk by. Den förste europé, som besökte
  densamma, var den förr nämnde fransmannen Cartier. Byn blef ödelagd under
  ett krig mellan två indianstammar, men på dess plats grundades 1642 en stad
  vid namn Ville Marie de Montreal. Afsikten var att där upprätta, såsom det
  hette: »ett verkligt Guds konungarike». Den franska expedition, som
  grundade staden, utrustades uteslutande för detta ändamål, och berättelsen
  om expeditionens öden och framgångar vet att tala om gudomliga
  uppenbarelser genom röster och syner och underbara händelser, medelst
  hvilka Gud gaf tillkänna sitt välbehag öfver expeditionens företag.
  
  Under en lång tid var staden ständigt utsatt för anfall af de kringboende
  indianerna, hvilket gjorde, att man måste från Frankrike skicka dit ett
  regemente soldater.
  
  På 1670-talet hade staden ett invånareantal af 1,500 själar. Detta antal
  växte dock ganska snart, sedan man omgifvit staden med befästningar och
  inom dessa byggt ett citadell. I midten af 1700-talet räknade den omkring
  4,000 invånare.
  
  Montreal var den sista plats i Canada, som fransmännen kunde behålla mot
  engelsmännen. Men 1760 måste de uppgifva densamma. Under amerikanska
  frihetskriget försökte Franklin gång efter annan att öfvertala Montreal att
  förena sig med revolutionen mot det brittiska väldet, men staden motstod
  alla sådana försök.
  
  Under de sista årtiondena har Montreal gått framåt ofantligt. 1891 hade det
  nära 217,000 invånare. 1904 var invånarnes antal något öfver 323,000,
  således på 13 år en ökning af ungefär 50 proc.
  
  Montreal ligger vid foten af ett ganska högt berg, kalladt Mont Royal, ett
  fransyskt ord, af hvilket namnet Montreal har bildats. En ståtlig
  boulevard, gående i zigzag, för upp till toppen af Mont Royal, från hvilken
  man har den härligaste utsikt öfver staden. Se teckningen på sid. 33.
  
  Klimatet är mycket varmt om sommaren och kallt om vintern. För nordbor är
  det dock icke för kallt. På sid. 36 kan läsaren se en vinterbild därifrån.
  Det är isgång på S:t Lawrencefloden. Och dock ligger Montreal sydligare än
  München och Wien i Europa.
  
  [Illustration]
  
  Affärslifvet i Montreal är storartadt. Bank of Montreal har det största
  grundkapital bland alla banker i Norra Amerika och är i detta afseende den
  5:te i ordningen i hela det brittiska riket.
  
  Spannmålshandeln är synnerligen stor. Här ofvan ser läsaren en s. k.
  elevator eller spannmålsmagasin, ett af de största i världen. Det är 80
  meter högt och har kostat omkring 2 millioner dollars.
  
  Staden har en mängd sågverk, som sysselsätta 20,000 arbetare och värdet af
  det sågade virket går upp till omkring 80 millioner dollars eller 300
  millioner kronor årligen.
  
  Montreal har att bjuda på flera sevärdheter. På sidan 40 och sidan 42 kan
  läsaren se åtskilliga vyer därifrån. Den första visar Windsor Hotel vid
  Dominion Square. Det är stadens förnämsta hotell. Det har att bjuda på 800
  sängplatser. Priset varierar mellan 3-½ och 5 dollars i dygnet. Den andra
  vyen är en liten öppen plats, kallad Victoria Square.
  
  De förnämsta sevärdheterna äro emellertid de stora katolska katedralerna.
  Tre fjärdedelar af befolkningen är nämligen romersk katolsk. Och de
  katolska katedralerna äro öfverallt på jorden byggnadskonstens främsta
  mästerverk. I Montreal är det i synnerhet två, som tilldraga sig
  uppmärksamheten. Den äldsta är Notre Dame, byggd 1824. Det är en af de
  största kyrkorna i Amerika, 85 meter lång och 40 meter bred. Den har plats
  för 12,000 gudstjänstbesökande. Se sid. 47. I det ena tornet hänga icke
  mindre än 11 klockor. En väger 12 ton och är den tyngsta kyrkklocka, som
  finnes i hela Amerika. Från tornets topp har man en härlig utsikt öfver
  staden, dock icke jämförlig med den man har från Mont Royal.
  
  Den nyaste katedralen är S:t James, byggd efter mönstret af S:t
  Peterskyrkan i Rom. Den grundlades år 1868. Den inre höjden är 26 meter.
  Öfver taket höjer sig en väldig kupol. Den är omkring 85 meter hög och 27
  meter bred. Den prydes af ett kors, som är 6 meter högt. Läsaren kan på
  sidan 49 se en vy af dess yttre och på sidan 50 af dess inre.
  
  Bland de protestantiska kyrkorna intages det främsta rummet af S:t James
  metodistkyrka.
  
  Montreal har åtskilliga storartade välgörenhetsinrättningar. Den förnämsta
  af dem är Grey Nunnery, ett stort sjukhus för hittebarn, föräldralösa barn,
  åldringar och svaga. Det grundades år 1738 af några barmhärtighetssystrar.
  Anstalten, som har 520 systrar och 240 noviser, är en af de största i sitt
  slag i hela världen.
  
  Bland läroanstalter intager Mac Gill University det främsta rummet. Det har
  för närvarande 1,100 studenter med 150 professorer.
  
  Hvad stadens yttre angår, så är den mycket reguliert anlagd. Gatorna äro i
  den öfre delen af staden breda och raka. Elektriska järnvägar korsa staden
  i olika riktningar. En linbana går äfven uppför Mont Royal.
  
  Från Montreal gick vår väg vidare väster ut. Vår färd gällde nu staden
  Ottawa. Vägen var ej lång, endast 17 svenska mil, som tillryggalades på
  omkring 3-½ timmar.
  
  [Illustration: Notre Dame i Ottawa. Se sid. 46.]
  
  Ottawa ligger i östra änden af provinsen Ontario och är en ny stad, föga
  mer än 50 år gammal. År 1858 upphöjdes den af drottning Victoria till
  hufvudstad i Dominion of Canada. Förut hade flere andra städer -- bland dem
  i synnerhet Montreal -- stridt om den förnämsta platsen. Tvisten slets af
  drottning Victoria, som utvalde Ottawa till hufvudstad. Från den tiden har
  ock staden gjort allt för att visa sig värdig den höga plats, den intar
  bland Canadas städer. Dess tillväxt har varit mycket hastig. I midten på
  1850-talet hade den 10,000 invånare. 1861 hade den nära 30,000 och för
  närvarande har den öfver 60,000. Invånarne äro hufvudsakligen af fransk
  eller brittisk härkomst. Den ena parten är ungefär lika talrik som den
  andra. I anseende till religionen är den franska delen af romersk-katolsk
  tro, den andra af protestantisk.
  
  Ottawa har ett synnerligen framstående läge vid den stora och breda
  Ottawafloden, just där denna förenar sig med en af sina bifloder. Staden är
  synnerligen reguliär och husen mycket vackra. En liflig industriell rörelse
  råder därstädes, i synnerhet i trävaruaffärer, och värdet af den årliga
  trävaruexporten därifrån går till 15--20 millioner kronor.
  
  Hvilka stora möjligheter till industriell utveckling Ottawa har, kan man
  förstå däraf, att inom en omkrets af 6 svenska mils diameter ligga
  vattenfall med, enligt beräkning, tillsammans flere hundra (mellan 8 och 9
  hundra) tusen hästkrafter.
  
  I närheten af staden ligger en experimentalfarm, som omfattar 230 har. Där
  kan man få se prof på alla landtmannaprodukter, som Canada har att bjuda
  på.
  
  Såsom hufvudstad i Canada är Ottawa också residens för generalguvernören
  samt säte för Canadas parlament. Parlamentsbyggnaden är en af de vackraste,
  som jag någonstädes på mina resor har sett. Den är belägen på en höjd, från
  hvilken man har en hänförande utsikt öfver staden, floden och hela
  omgifningen. Den byggdes på 1860-talet för en kostnad af 5 millioner
  dollars eller 18 millioner kronor, ungefär 3 gånger hvad riksdagshuset i
  Stockholm kostat.
  
  Alldeles intill parlamentet ligger parlamentsbiblioteket, också en
  ofantligt vacker och praktiskt inrättad byggnad.
  
  Tornet på parlamentsbyggnaden är 70 meter högt. Byggnadens längd är något
  öfver 150 meter och det betäcker en yta af två hektar. Dess inre motsvarar
  äfven dess yttre. En bild af detsamma ser läsaren på titelplanschen.
  
  Bland öfriga byggnader inom staden må särskildt framhållas de, som äro
  afsedda för högre och lägre undervisning. På sidan 53 kan läsaren se en
  bild af en af dessa, den så kallade Normalskolan.
  
  I Canada lägger man -- liksom i Förenta Staterna -- synnerligen stor vikt
  på undervisningsväsendet. För dess utveckling sparas inga kostnader. På
  sidan 55 kan läsaren se ett folkskolehus, som täflar med de största, som vi
  ha i Stockholm. Det är Public School i Brantford i Ontario.
  
  Hufvudsätet för det vetenskapliga lifvet i Canada är Toronto, som också
  ligger i Ontario. På sid. 57 kan läsaren se bilden af en högre läroanstalt
  där, kallad Upper Canada College. På sid. 59 en teknisk skola.
  
  Sådana ståtliga byggnader för undervisningens behof ser man öfver allt i de
  mera betydande städerna. På landsbygden och i de mindre städerna äro
  skolhusen vanligen mycket enkla.
  
  [Illustration: S:t James Katedral. Se sid. 46.]
  
  För utbildande af lärare gör man mycket stora ansträngningar. Man aflönar
  också lärarne väl. Det torde icke dröja synnerligen länge, innan Europa
  måste se sig i afseende på skolväsendet öfverflygladt både af Canada och af
  Förenta Staterna. Det har förr varit ett ordspråk, att allting i Amerika,
  särskildt undervisningen, skall vara synnerligen ytligt, och visserligen må
  erkännas, att det så har varit, men med hvarje år förändra sig
  förhållandena till det bättre. Ingenstädes förstår man bättre än i Amerika
  sanningen af ordspråket: Kunskap är makt.
  
  Skolhusen äro rikligt utrustade med allehanda undervisningsmateriel af
  yppersta beskaffenhet. Däremot tycktes skolarkitekterna icke ha haft mycket
  begrepp om vikten af att skaffa lärjungarne tillräckligt med ljus i
  lärosalarne. Skolhusens ståtliga yttre motsvarades i detta afseende icke af
  praktisk inredning.
  
  [Illustration: S:t James. Se sid. 46.]
  
  Vi kommo till Ottawa på aftonen. Strax på morgonen voro vi ute på åktur i
  härligt väder genom den mycket intressanta staden. Därefter gjorde jag
  besök hos Deputy minister of interior, mr. Smart, en synnerligen angenäm
  man. Han steg upp i vår vagn och förde oss vidare omkring. Under hans
  ledning kommo vi till parlamentshuset. Det har jag nyss beskrifvit.
  
  Vår gode minister förde oss genom parlamentshuset. Där presenterade han oss
  för förste ministern, som var »mycket glad att få se oss». Han var en
  synnerligen fin man. När jag sade honom, att jag tänkte särskildt studera
  skolväsendet, så svarade han: »Vi böra gå till Sverige för att studera
  skolväsende, icke tvärtom». Och däri hade han nog rätt. Men nu var jag ändå
  där, och alltid är något att lära.
  
  Det var ledsamt, att vi ej hade mer tid på oss uti Ottawa. Minister Smart
  ville nödvändigt bjuda oss på middag i sitt hem, och det var riktigt
  påkostande att säga nej. Han själf syntes också riktigt ledsen. När vi sade
  honom, att vi måste vara i Winnipeg torsdag morgon, och att vi nu hade
  »sett allting i Ottawa», så svarade han: »Nej, ni har icke sett min hustru
  och mina sju barn, det mest sevärda af allt».
  
  
  
  
  SJUNDE KAPITLET.
  
  Resan från Ottawa. -- Canadas statsförfattning.
  
  
  Från Ottawa gick vår väg vidare till Winnipeg. Det är en sträcka af 1,304
  engelska mil eller omkring 200 svenska, som tillryggalades på 45 timmar.
  Vägen är mycket omväxlande, men i allmänhet ganska öde. Under en sträcka af
  200 engelska mil följer den stranden af Lake Superior. Detta är den största
  sötvattensjö, som finnes på hela jorden. Den är nära 600 km. lång och 260
  km. bred, där den är som bredast, och har en areal af 65,000
  kvadratkilometer. Medeldjupet är omkring 300 meter. Sjön mottager vatten
  från 200 floder och strömmar och har ett stort antal öar. Dess kust är
  irregulier och har en längd af omkring 2,300 kilometer. Den består mest af
  berg. Vattnet är utomordentligt kallt äfven midt i sommaren. Sjön är
  synnerligen fiskrik, och dess hvitfisk hör till de mest välsmakande
  läckerheter, man kan få äta.
  
  På många ställen stupa bergen nästan rätt ned mot sjön, och för järnvägen
  har man där måst spränga banvallen in på själfva bergväggen. Mångenstädes
  löper också banan igenom långa tunnlar.
  
  För en svensk resande är det ganska egendomligt att på denna färd passera
  Uppsala och 10 km. därefter Karlstad, vidare Östersund och slutligen
  Kalmar. Det är naturligtvis svenska emigranter, som hafva gifvit platserna
  deras namn.
  
  Medan vi nu sitta på tåget, kan det vara skäl att begagna tiden till att
  något resonera om Canadas statsförfattning.
  
  Canada är en engelsk koloni. Dess officiella namn är Dominion of Canada,
  och dess statsförfattning är bestämd genom den s. k. British North America
  Act, som sanktionerades af drottning Victoria 1867. Denna författning är en
  blandning, kan man säga, af Englands och Förenta Staternas. Canada lyder
  under engelska kronan så till vida, att Englands konung äfven är Canadas
  konung. Hans myndighet i Canada representeras genom en i Ottawa residerande
  generalguvernör, som utnämnes af honom och är ansvarig inför honom. Han kan
  af konungen afsättas när som helst. Alla generalguvernörens
  regeringshandlingar ske i konungens namn. I utrikespolitiken är Canada helt
  och hållet bundet vid engelska kronan, som ensam bestämmer allt, som rör
  förhållandet till främmande makter. Canada har således inga egna diplomater
  eller konsuler, kan icke ingå traktater med andra makter o. s. v. Högste
  befälhafvare öfver Canadas milis tillsättes också af konungen.
  
  [Illustration: Normalskolan i Ottawa. Se sid. 48.]
  
  Vid generalguvernörens sida står ett ministerråd. Dess medlemmar ha säte i
  parlamentet och äro ansvariga inför detta för alla regeringsåtgärder,
  alldeles såsom i England.
  
  Canada har sitt eget parlament eller riksdag. Det består af två hus, ett
  öfverhus och ett underhus, alldeles som i England. Öfverhuset kallas
  _senat_ och består af 78 medlemmar, som utnämnas för lifstid af engelska
  kronan. De kunna dock af senaten själf afsättas, om de begå något brott
  eller göra konkurs. Senaten har i fråga om lagstiftning samma myndighet som
  underhuset, utom när det är fråga om skatter eller statsutgifter, ty dessa
  bestämmas uteslutande af underhuset. Anklagelser mot ministrarne kunna icke
  heller göras af senaten, utan endast af underhuset.
  
  Underhuset kallas House of Commons och består af 213 medlemmar. Dessa
  väljas af folket för en tid af 5 år. Huset kan dock af generalguvernören
  upplösas när som helst på ministerrådets tillstyrkande. Då måste nya val
  anställas.
  
  Canadas parlament sammankallas af generalguvernören en gång om året. Det
  får icke stifta några lagar, som strida mot, hvad Englands parlament kan
  hafva beslutit rörande Canada, eller som beröra Englands förhållande till
  främmande makter eller dess suveränitetsrättigheter för öfrigt. Mot hvarje
  sådant beslut har engelska kronan veto.
  
  Landet är deladt i provinser och s. k. territorier. Dessa senare blifva ock
  med tiden provinser. Två af dem ha år 1905 blifvit det. Provinserna hafva
  en ganska stor själfstyrelse, alldeles som staterna i den amerikanska
  unionen. Hvarje provins har en guvernör, benämd Lieutenant Governor, men
  han är icke, såsom i Staterna, vald af folket, utan af generalguvernören.
  Han är tillsatt för 5 år men kan när som helst afsättas. Han är chef för
  den exekutiva makten. Vid hans sida står ett råd. Hvarje provins har också
  ett eget parlament eller riksdag. Inför detta äro rådets medlemmar
  ansvariga. Parlamentet har den lagstiftande makten i allt, som rör endast
  provinsen och icke Canada i dess helhet. Det består i två provinser af två
  »hus» eller kamrar, ett öfverhus och ett underhus, alldeles som i Förenta
  Staterna, öfverhusets medlemmar äro utnämnda af guvernören på lifstid, men
  kunna afsättas såsom senatorerna. Underhusets medlemmar väljas af folket,
  som därvid har allmän rösträtt. Valperioden är 4 år utom i provinsen
  Quebeck, där den är 5. Guvernören har upplösningsrätt beträffande
  underhuset.
  
  I alla de öfriga provinserna (utom dessa två) består parlamentet af endast
  en kammare, hvars medlemmar väljas af folket för en tid af 4 år. Guvernören
  kan dock upplösa kammaren, när han finner sig ha anledning därtill.
  
  [Illustration: Public School i Brantford, Canada. Se sid. 48.]
  
  De s. k. territorierna ligga i Västra Canada. Några af dem ha i det
  närmaste likadan själfstyrelse som provinserna. De andra, däremot icke.
  
  Folket i allmänhet synes vara mycket belåtet med sin statsförfattning och
  anser den bättre än Förenta Staternas.
  
  Hvad angår de religiösa förhållandena; så råder där fullständig
  religionsfrihet. Ingen statskyrka finnes där. Hvar och en har rätt att
  tillhöra hvilket religionssamfund, han önskar, eller att icke tillhöra
  något samfund alls. Alldeles som i Förenta Staterna.
  
  Detta skulle nu konsekvent leda till, att ingen religionsundervisning eller
  andaktsöfning förekomme i skolorna. Så är dock icke fallet.
  Religionsundervisning förekommer icke, men väl andaktsöfningar. Framför mig
  ligger en liten skrift, som innehåller regler för »religiösa öfningar»
  (religious exercises) i folkskolorna, antagna år 1900. Boken skall enligt
  föreskrift finnas i hvarje skolhus till lärarens bruk. Enligt lagen för
  folkskolan (the public schools act) skola andaktsöfningar hållas i
  öfverensstämmelse med dessa regler. Dock äro de icke obligatoriska, utan
  beror det på skolrådet i hvarje skoldistrikt att bestämma, om de skola
  hållas eller ej. Föräldrar och målsmän äga ock makt att befria sina barn
  från deltagande däri. Andaktsöfningarna hållas vid slutet af hvarje dags
  skolarbete och bestå i läsning af valda stycken ur bibeln samt bön. På det
  de icke må bli »sekteriska», så är det genom »reglerna» bestämdt, hvilka
  stycken som få läsas. Bland dessa förekomma dock så pass »sekteriska»
  stycken som Joh. 1:1--18, Luk.2:8--20 m. fl. Vid läsningen får icke
  förekomma någon förklaring. Bönen skall hållas efter ett bestämdt formulär,
  som i öfversättning lyder sålunda: »Barmhärtigaste Gud, vi ägna dig våra
  ödmjuka och hjärtliga tacksägelser för din faderliga omsorg, hvarmed du har
  bevarat oss denna dag, och för de framsteg, som vi genom din hjälp kunnat
  göra i nyttig kunskap. Vi bedja dig, att du må i vårt sinne intrycka alla
  goda lärdomar, som vi hafva mottagit, och välsigna dem, så att de må
  befordra vårt timliga och eviga väl. Förlåt oss, vi anropa dig, allt hvad
  du har sett att vi felat i våra tankar, ord och gärningar. Må din goda
  försyn ännu leda och bevara oss under den mellantid af hvila och
  vederkvickelse, som nu stundar, så att vi må bli väl beredda att inträda i
  morgondagens plikter med förnyad kraft till både kropp och själ. Och bevara
  oss, vi åkalla dig, nu och för evigt både utvärtes till våra kroppar och
  invärtes till våra själar, för din son vår Herre Jesu Kristi skull. Amen.»
  -- Därefter följer Fader vår samt den apostoliska välsignelsen: »Vår Herre
  Jesu Kristi nåd, Guds kärlek och den Helige Andes gemenskap vare med oss
  alla i evighet. Amen.»
  
  Till följd däraf, att ingen egentlig religionsundervisning förekommer i de
  offentliga skolorna, ha religiösa samfund, som äro angelägna om sådan
  undervisning, därför upprättat högre och lägre skolor och universitet för
  den ungdom, som tillhör deras samfund. Dessa skolor åtnjuta stora friheter,
  och konkurrensen mellan dem och de offentliga skolorna inverkar mycket
  hälsosamt åt bägge hållen.
  
  [Illustration: Upper Canada College i Toronto, Canada. Se sid. 49.]
  
  Det är icke så lätt att undvara all religion i folkets uppfostran. Det är
  statens rätt och plikt att begagna alla medel, som kunna höja folkets
  moral. Att religionen är det förnämsta af dessa medel, därom kan ej vara tu
  tal. Ty utan religiös tro finnes _ingen_ moral. Fördenskull är den
  religiösa uppfostran ett ytterst viktigt statsintresse, och det finnes
  ingen gröfre social villfarelse än den tanken, att religionen är en
  privatsak, med hvilken staten ingenting har att skaffa.
  
  Men medan vi ännu äro inne i provinsen Ontario, må vi ock skäligen ägna
  några ord åt själfva provinsen. Den är omkring 120 tusen kvadratkilometer
  större än hela Sverige, men den har icke fullt hälften så många invånare. I
  Ontario bo i medeltal endast 4 personer på hvarje kvadratkilometer. Här är
  alltså godt rum för en mångdubbel befolkning. Vore Ontario så tätt
  befolkadt som Sverige, så skulle det ha mer än 7 millioner invånare. Nu har
  det icke en tredjedel däraf. Befolkningen är dock mycket ojämnt fördelad, i
  östra delen tätare, i den västra mycket gles. Och denna senare del är den
  ojämförligt största.
  
  Allting göres också för att förmå farmare dels från Europa, dels från
  Förenta Staterna, att invandra och slå sig ned inom dessa vidsträckta
  områden. I synnerhet vill man ha svenskar. När jag i Ottawa blef
  presenterad för förste ministern, så sade han: »Laga, att mycket svenskar
  komma hit; vi behöfva mycket svenskar.» Jag svarade: »Vi behöfva svenskarne
  i Sverige, och det finnes rum för dem äfven där.»
  
  Västra eller, som det ock kallas, Nya Ontarios areal beräknas till 140
  millioner acres eller omkring 70 millioner har. Där bjudas invandraren
  stora fördelar. Hvete, råg, hafre, timotej, potatis och andra kulturväxter
  äro där så förträffliga som någonstädes i Norra Amerika. Marken är
  jungfrulig och ger länge skördar år efter år, utan att den behöfver gödslas
  eller på annat sätt skötas.
  
  Hvar och en, som därstädes vill »taga land», s. k. homestead, vänder sig
  till en af kronan förordnad agent, som lämnar alla nödiga upplysningar.
  Hvar och en man, som är öfver 18 år och hvarje änka med barn under 18 år,
  som bo hos henne, har rättighet att erhålla 100 acres land utan annan
  betalning än de 10 dollars, som erläggas för registreringen. Om det utvalda
  landet till någon större del består af berg eller ofruktbar jord, så kan
  kronoagenten låta honom få ytterligare 100 acres. Har mannen familj med ett
  eller flere barn under 18 år, som bo tillsammans med honom, så har han rätt
  att få 200 acres fritt land. Dessutom har han rättighet att köpa andra 100
  acres för 50 cents pr acre kontant, om han gör det på samma gång, som han
  tar det fria landet. I så kallade townships, som äro utlagda i lotter om
  320 eller 160 acres, kan nybyggaren icke erhålla mer än 160, men har
  rättighet att köpa andra 160 acres efter 50 cents pr acre kontant. Sedan
  han fått landet, är han skyldig börja att bearbeta det och göra detta inom
  en månad. De plikter, som sedan åligga honom, äro:
  
  1) Han måste rensa och uppodla åtminstone 15 acres. Däraf skola 2 acres
  rensas och uppodlas årligen under de första 5 åren.
  
  [Illustration: Teknisk skola i Toronto. Se sid. 49.]
  
  2) Han skall bygga ett beboeligt hus, minst 6-½ meter långt och 5 meter
  bredt.
  
  3) Han skall verkligen och utan uppehåll bo på sitt land och odla det under
  5 år, sedan han tagit detsamma i besittning. Dock har han rättighet att för
  affärer eller för arbete, som han åtagit sig hos andra, tidtals vara borta,
  dock icke mer än 6 månader på ett år.
  
  Om han äger 2 lotter, har han rättighet att utföra det föreskrifna
  odlingsarbetet på båda lotterna eller endast på en af dem. Om han jämte det
  fria landet har köpt ytterligare 100 acres, så måste han i regeln inom 5 år
  rensa och uppodla åtminstone 15 acres däraf. Dock om denna lott ligger nära
  intill den lott, på hvilken han bor, så kan han befrias från denna
  skyldighet, förutsatt att han har odlat 30 acres på den lott, där han bor.
  
  Inom 20 år från den tid, då han bosatt sig på sin lott, kan han icke på
  något sätt afhända sig densamma, därest hans hustru icke ger sitt bifall
  därtill; men om hustrun är vansinnig, eller lefvat skild från honom 2 år,
  eller om han ej har hört af henne på 7 år, så kan domaren förklara honom
  berättigad att utan hennes hörande sälja sin egendom.
  
  Det sålunda erhållna landet är icke ansvarigt för skulder, som mannen
  ådragit sig, innan han fick lagfart på detsamma. Medan landet äges af
  honom, som tagit det i besittning, hans hustru eller arfvingar, så är det
  ock under 20 år efter besittningstagandet undantaget från ansvarighet för
  hans skulder, därest dessa icke bero på inteckningar, tagna efter lagfarts
  erhållande. Det kan icke heller under denna tid utmätas för skatter.
  
  Om ägaren dör, vare sig före eller efter erhållande af lagfart, och lämnar
  änka efter sig, så är hon berättigad att öfvertaga landet, så länge hon
  förblifver änka.[3]
  
  När någon invandrar för att bosätta sig och taga land i Canada, så äger han
  rätt att tullfritt införa ej blott sina kläder, utan äfven all utrustning,
  som hör till ett hushåll, äfvensom alla redskap och åkdon och dylikt, som
  hör till åkerbruket, och som han ägde 6 månader, innan han invandrade till
  Canada.
  
  Må man icke undra på att sådant lockar många människor. Med rätta säger
  också en författare: »Att gifva en fattig man penningar är honom icke
  alltid till hjälp, men gif honom ett hem, där han kan göra sig en god
  utkomst för sig och sin familj, och han skall inom få år blifva en
  oberoende man, som kan hjälpa sig själf och andra. Detta är verkligen den
  bästa välgörenheten.»
  
  
  
  
  ÅTTONDE KAPITLET.
  
  Manitoba. -- Winnipeg.
  
  
  Vi komma nu in i provinsen Manitoba och äro därmed inne i, hvad man kallar
  västra Canada. Med vårt tåg följer en emigrantvagn. Den ser ut som en annan
  vagn och har sofplatser inrättade alldeles såsom de vanliga sofvagnarna.
  Men sängkläder måste emigranterna hålla sig själfva eller också vara utan
  och ligga på bara trä. Bland emigranterna fick jag höra funnos sex
  svenskar. Jag gick in i deras vagn för att göra deras bekantskap och läsa
  Guds ord för dem, hvilket de voro tacksamma för. De syntes vara något
  vemodiga, och det är icke att undra på. Att komma ut till obekanta bygder
  bland obekant folk efter att hafva lämnat hem och anförvanter, det måste
  göra äfven det hårdaste hjärta vekt. Jag minnes, huru det var, när jag och
  mina bröder första gången kommo till Uppsala. Sedan vi hade fört våra saker
  upp i vår bostad, öppnat våra säckar och dragit fram våra sängkläder midt
  på golfvet, satte vi oss ned på dem och gräto. Men det går öfver. De flesta
  sår -- äfven hjärtesår -- läkas med tiden. Och väl är det.
  
  Såsom man kan se af kartan (sid. 27), är Manitoba till formen nästan en
  kvadrat. Det är slättland, omkring 155 tusen kvadratkilometer stort, en
  tredjedel af Sveriges område. Jorden är utomordentligt fruktbar. Klimatet
  är kallt om vintern och hett om sommaren, men är icke ohälsosamt. Våren
  inträder i början af april eller slutet af mars och öfvergången till sommar
  sker hastigt. Hösten är i allmänhet mycket behaglig och räcker in i
  november.
  
  Det hufvudsakligaste sädesslaget i Manitoba är hvete. Men äfven råg, korn,
  hafre och potatis odlas i stor mängd. År 1898 exporterade Manitoba mer än 7
  millioner hektoliter spannmål, vilket motsvarade omkring 36 hektoliter pr
  inbyggare. Detta måste ju anses oerhördt. Hvetets kvalitet är synnerligen
  utmärkt. Canadas hvete är mycket hårdt och tungt och räknas såsom det bästa
  i hela Amerika. Strået är också mycket långt och groft. En lustig bild
  däraf ser läsaren på sid. 65. Det är Uncle Sam och John Bull, som åka
  tillsammans genom ett hvetefält i Canada. Uncle Sam har hört sägas, att
  Canada skall vara ett vackert land, men han kan icke se det för det höga
  hvetets skull.
  
  Afkastningen af hvetet är också betydligt större än i Förenta Staterna. I
  medeltal skördas i Förenta Staterna per hektar 9,10 deciton (= 910
  kilogram) hvete, i Canada 13,20, hvilket är nära 50 % mer.
  
  Tillväxten af hveteproduktionen i Canada belyses genom närstående bild, som
  visar, huru många millioner bushels hvete som skördats åren 1863, 1873,
  1883 och 1903.[4]
  
  [Illustration]
  
  Sammalunda förhåller det sig med öfriga sädesslag. Kornet i Canada gifver
  per hektar en medelskörd af 14,70, i Förenta Staterna 13,09, hafren i
  Canada 14,60 i Förenta Staterna 9,42 deciton. Och det är betydlig skillnad.
  Af intresse må dock vara att se, att medelskörden i Sverige af hvete är
  14,83, af korn 14,37, af hafre 13,60, d. v. s. af hvete och hafre något
  mer, af korn något mindre än i Canada.
  
  Huru hastigt utvecklingen försiggår i västra Canada, har man förträffligt,
  om än öfverdrifvet förstås, såsom det alltid måste vara i Amerika, afbildat
  genom den teckning, som läsaren ser på sid. 67. En indian beklagar
  invandringen, som på sex månader (!) förvandlat hans bästa jaktmarker till
  sädesfält med stora magasin och järnvägar. Om invandringen och tillväxten i
  folkmängd har jag förr talat. Och invandringen växer alltjämt. En dag i maj
  1902 kommo, enligt hvad jag såg i en Canadatidning, ej mindre än omkring
  2,700 invandrare till Montreal, dragna af 5 extratåg från New York.
  Regeringen i Canada beräknar att under 1905 få mottaga 140 tusen invandrare
  för västra Canada. De stegrade öfverfartspriserna från Europa tyckas icke
  hafva vållat någon minskning mot 1904, då biljetten kostade hälften mot nu.
  
  [Illustration]
  
  Hvad särskildt angår Manitobas utveckling, så göres den åskådlig genom här
  bifogade bild, som visar dess hveteproduktion i bushels.
  
  Men vi komma nu till Winnipeg.
  
  Winnipeg är en ung stad, ej mer än omkr. 30 år gammal. År 1870 hade platsen
  endast 240 invånare. År 1881 fick den sitt nuvarande namn, förut kallades
  den Fort Garry. Sedan Manitoba blifvit provins och Canadian Pacific järnväg
  blifvit färdig, utvecklade sig staden på ett sätt, som för oss svenskar är
  svårt att fatta. Dess invånareantal lär vara omkr. 80 tusen, men den har en
  utsträckning vida större än Stockholm. Sämre stadsdelar finnas där med
  gator af bara lera och trottoarer af halfruttna bräder. Men en mycket stor
  del af gatorna äro lagda med asfalt, breda präktiga boulevarder. Läsaren
  kan på sid. 70 se ett stycke af en gata i Winnipeg. Den heter Main Street.
  Elektriska spårvagnar löpa i alla riktningar, så att man är i tillfälle att
  åka bort många slantar om dagen. Och där åkes mycket. Att åka är också
  nödvändigt, om man vill komma någon väg.
  
  Vid Main Street ligga Hudson Bay kompaniets affärslokaler. Detta kompani är
  väl det äldsta och kanske största af nu existerande bolag i världen. Det
  bildades år 1670. Af engelska kronan fick det monopol på pälsverkshandeln
  öfver ett område ungefär så stort som hela Europa. Och detta monopol varade
  nära 200 år. Bolaget utvecklade en oerhörd energi och affärsskicklighet.
  Det använde i sin tjänst 3,000 europeiska agenter samt flere tusen
  indianer. I slutet på 1700-talet bildades ett konkurrerande bolag i
  Montreal. Striden emellan de bägge bolagen var skarp och öfvergick stundom
  till blodiga bataljer. Men till sist (år 1820) förenade de sig till ett
  bolag under det gamlas namn. Såsom sådant drifver det allt fortfarande
  oerhörda affärer hufvudsakligen i pälsverk. Men dess landbesittningar
  såldes år 1869 till engelska kronan för 5-½ million kronor.
  
  Winnipeg är i afseende på söndagens helgd en riktig engelsk stad. Där hvila
  både människor och djur och maskiner. Endast predikanterna äro i selen.
  Inga spårvagnar gå den dagen. Inga lastvagnar synas på gatorna, endast en
  eller annan droska -- jag såg en, säger en. Bantågen stå ock stilla utom de
  långa genomgående passageraretågen. Och folket lär lägga mycken vikt på att
  få hafva sin söndagshvila orubbad.
  
  Öfver Winnipeg går hela emigrantströmmen till västra Canada och ej så litet
  af strömmen till de nordligaste delarne af Förenta Staterna, särskildt
  Dakota. Där tagas emigranterna emot i ett af regeringen upprättadt och
  underhållet »emigranthus», där de finna logis samt få alla goda råd. De som
  ämna »taga land», få alla upplysningar där, och de som vilja ha arbete, få
  anvisning på sådant, så vidt möjligt är. För svenska emigranters tjänst är
  där anställd en svensk, som bott i Canada mer än 20 år. Det är den förr
  omnämnde Hallonquist, en förträfflig man, till hvilken de kunna med fullt
  förtroende vända sig. Han är också outtröttlig i sitt arbete. I hans hem
  bodde jag och min hustru och min dotter under de dagar vi vistades i
  Winnipeg. Där åtnjöto vi den allra mest älskvärda gästfrihet och
  tjänstaktighet.
  
  Svenskarnas antal i Winnipeg är ganska stort, och många af dem hafva bildat
  svenska kyrkliga församlingar. Den äldsta är missionsförsamlingen, som i
  jan. 1905 firade sitt 20-års jubileum -- hon gaf sig ej ro att vänta med
  jubilerandet, tills hon fyllt 25 år, som annars är den vanliga tiden.
  Församlingen bildades den 25 januari 1885 och bestod då af tio medlemmar.
  Hon är icke blott, som sagdt, den äldsta svenska församlingen i Winnipeg
  utan ock den äldsta skandinaviska församlingen i hela Canada.
  
  [Illustration: Se sid. 62.]
  
  Den konstitution, som antogs vid församlingens organisering, är ännu i
  hufvudsak gällande inom församlingen och visar, att hon står på skriftens
  klippfasta grund, när det gäller hennes församlingsprinciper. Dessa
  principer kunna sammanfattas i följande tre punkter:
  
    1. Vi intaga endast troende.
    2. Vi intaga alla troende.
    3. Vi utesluta de ogudaktiga.
  
  Under den första tiden af församlingens existens sammankommo vännerna
  ganska ofta till bönemöten i husen. Dessa leddes skiftesvis af
  församlingens mera begåfvade medlemmar. Men snart tillsattes en kommitté,
  som fick i uppdrag att skaffa en lämplig lokal, och det dröjde inte länge,
  förr än den kunde rapportera till församlingen, att den köpt ett hus för
  det öfverraskande billiga priset af 50 dollars. Detta var sålunda
  församlingens första kyrka. En stor skylt med namnet sattes på detta skjul,
  till stor förlustelse för engelsmännen, som nog tyckte, att det var en
  märkvärdig kyrka.
  
  Att hålla predikant hade församlingen ej råd till, utan kallade en pastor
  Moström från Minnesota att komma dit en gång i månaden och predika. Snart
  ökades detta till två gånger i månaden. Herr Moström erhöll ett arfvode af
  15 doll. i månaden. Men däraf var ej mycket kvar, sedan han betalt sina
  resor. Han hade nämligen 100 eng. mil att resa. De 15 doll. betalades af en
  enda person, den ende som nu finnes kvar af de tio, som först bildade
  församlingen. Hans namn är M. P. Peterson. Han kallades för »rike
  Peterson», emedan han ägde ett litet »krypin» till hus, och han var den
  ende svensk, som ägde eget hus på platsen den tiden. Men i själfva verket
  var M. P. Peterson fattig och förtjänte sitt uppehälle som vattenkörare.
  Det var därför en stor uppoffring af honom att sålunda underhålla
  predikant. Nu har Herren välsignat honom äfven i det jordiska, men numera
  finns det åtskilliga andra, som göra lika stor insats i församlingen som
  han. Och det är ju rättvist. Många af församlingens medlemmar äro nu
  välbärgade.
  
  Samtidigt började man med söndagsskola och syförening.
  
  Det lilla bönehuset blef snart, så godt som strax, otillräckligt, och
  församlingen började planlägga för att bygga ny kyrka. En tomt inköptes,
  och där börjades genast uppförandet af den nya kyrkan, som kostade omkring
  725 dollars. Invigningen skedde i slutet af juni 1886. Nu hade församlingen
  äfven råd att kalla en pastor.
  
  Redan 1890 var kyrkoskulden betald. Församlingen tog från det året ett
  väldigt uppsving. Det vardt liksom en ny tid för församlingen.
  Skandinavernas antal började mer och mer att ökas på grund af den
  tilltagande invandringen. Mycket folk kom på mötena och en väckande ande
  var rådande. Kyrkan blef för liten, hvarför församlingen efter åtskillig
  öfverläggning bestämde sig för att låta tillbygga den. Det skedde på
  sommaren 1891 och tillbygget kostade omkring 400 dollars. Mötena fortgingo
  sedan i den tillbyggda kyrkan under ett stort tillopp af åhörare. Frid och
  endräkt rådde i församlingen och verksamheten gick märkbart framåt. På
  något öfver ett år fördubblades medlemsantalet och församlingen åtnjöt
  stort förtroende af alla.
  
  Församlingen hade också glädjen att vid denna tid utsända tvänne af sina
  egna medlemmar såsom Jesu vittnen till hedningarna.
  
  [Illustration: Se sid. 63.]
  
  I början af 1893 hade verksamheten utvecklats så, att församlingen fann sig
  nödsakad att se sig om efter en tomt, hvarpå en större kyrka kunde byggas.
  Lyckligtvis erbjöd sig då ett tillfälle att köpa den nuvarande kyrkans tomt
  för ett pris af 1,300 dollars.
  
  Men nu inbröt en mycket bekymmersam tid. Det såg nästan ut, som om
  församlingen skulle bli alldeles ödelagd genom de vanliga striderna om
  barndopet. Många skilde sig från henne för att sluta sig till den nybildade
  baptistförsamlingen.
  
  Dessa strider vållade, att det tilltänkta nya kyrkobygget måste hvila.
  Först 1897 vågade man gripa sig an därmed. Det skedde ock med sådan kraft
  och amerikansk fart, att kyrkan kunde invigas den 31 oktober -- Lutherdagen
  -- samma år. Kyrkan är af trä med beklädnad af tegel, enkel men treflig
  samt väl belägen.
  
  Verksamheten utvecklade sig nu i en sund riktning och antog en mera fast
  och bestämd karaktär. Missionsnitet fick nytt lif och uppoffringarna för
  verksamhetens befordran gjordes med glädje. När jubelfesten firades, var
  församlingen alldeles skuldfri.
  
  När jag var i Winnipeg, hade församlingen en pastor vid namn Florell. Nu
  har han lämnat sin pastorstjänst för att helt ägna sig åt den af honom
  grundade tidningen Canadaposten, som utgifves i Winnipeg. Tidningen var en
  liten tingest men hade goda anlag. Den utgafs två gånger i månaden, men nu
  (1905) är beslutadt att utgifva den såsom veckotidning. Den har säkerligen
  en mycket god mission att fylla.
  
  De svenska missionsföreningarna i Canada äro icke många, men de bildade
  ändå år 1904 ett själfständigt svenskt missionsförbund, hvars organ
  Canadaposten är. Den som därför vill ha reda på missionsverksamheten i
  Canada, bör skaffa sig den. Den innehåller äfven många andra underrättelser
  om Canada.
  
  
  
  
  NIONDE KAPITLET.
  
  Nya Stockholm. -- I Winnipeg. -- Utflykt till Dakota och Minnesota.
  
  
  När jag kom till Winnipeg, pågick där utanför staden en utställning,
  omfattande hela Canada. Den var till anordningen ytterst primitiv. Där såg
  man inga planteringar eller blomstergrupper eller trefliga paviljonger
  eller vackra montrer, nej, allt i den vägen var så tarfligt och rassligt
  som möjligt. Man hade uppenbarligen ej velat kasta bort pengar på dylikt.
  Ej heller hade man brytt sig om att vidtaga några anstalter för att från
  platsen sopa bort allt det skräp, som öfverallt låg omkring på marken. När
  utställningen är slut, tänkte man väl, så kommer nog en dag en storm, och
  då blåser allt det där bort. Hvad man ville visa, det var sakerna, och där
  funnos verkligen vackra saker att skåda. Industriafdelningen var ej
  synnerligen anmärkningsvärd, ehuru där ju förekommo bra saker, och
  konstafdelningen -- jag önskar, att jag vore »konstkännare», så att jag
  ägde förmåga att förstå och beundra allt möjligt målarekludd, men nu är jag
  det icke. Dock funnos där taflor, som äfven jag tyckte mig förstå, porträtt
  utförda på det gamla maneret, d. v. s. fint utarbetade, så att man icke
  behöfde stiga långt tillbaka för att slippa se färgklunsarna och
  penseldragen. Hvad som däremot var utmärkt vid utställningen, det var
  landtbruksafdelningen. Hvilka kor och hästar och svin! Och hvilka
  jordbruksprodukter af alla slag! Allt från Canada, allt utställdt för att
  visa, hvad Canadas jord duger till.
  
  I Winnipeg stannade jag flere dagar. Jag höll fem föredrag där. De höllos i
  en isländsk kyrka, som missionsvännerna för ändamålet hyrt. Deras egen
  kyrka var för liten.
  
  Ett af mina föredrag handlade om Sverige, och det intresserade mina åhörare
  så lifligt, att man föreslog och beslöt att till svenske konungen afsända
  ett telegram. Det fick följande lydelse: »Skandinaver, talrikt samlade,
  bedja att få uttrycka sin orubbliga kärlek till konung och fosterland». På
  detta telegram ankom tidigt på morgonen följande dag helt oväntadt och
  öfverraskande konungens svar: »Hjärtligt tack. Oscar». När det vid nästa
  möte upplästes, mottogs det med handklappningar.
  
  [Illustration: Main Str. i Winnipeg. Se sid. 63.]
  
  Ehuru svenskarna där icke alls tänka på att återvända till Sverige, så
  hafva de dock hjärta för det gamla landet, och det är ju godt. Men det är
  en känsla, som dör ut. De som varit mycket länge i Amerika, hafva växt in i
  de amerikanska förhållandena så, att Sverige blifvit dem ganska främmande.
  Icke kände de heller Sverige mycket, när de lämnade det. De som voro barn,
  när de med sina föräldrar reste till Amerika, och ännu mer de, som äro
  födda af svenska föräldrar i Amerika, kunna naturligtvis icke ha någon
  känsla för Sverige. De äro amerikaner, de tala ogärna svenska, äfven om de
  lärt det i hemmet. På gatan, i skolan, sinsemellan tala de alltid engelska.
  De äldres bemödanden att hålla svenska språket uppe bland de unga äro ofta
  mycket berömvärda. Men amerikaniseringen fortgår med kraften af en
  naturlag. Och något egentligt ondt ligger väl ej däri. De äro ju
  amerikaner, och de förblifva det. Amerika är deras hem, och då är det
  naturligt, att de känna sig hemma där. Gamla Sverige må med vemod se efter
  dem. Men de komma icke tillbaka.
  
  Bland personer, som jag besökte i Winnipeg, må nämnas stadens borgmästare
  och provinsen Manitobas guvernör. Af dem blef jag icke litet hedrad.
  Borgmästaren gaf middag för mig, till hvilken voro inbjudna, utom min
  hustru och dotter, några på platsen boende svenskar samt ett par
  amerikanare. Middagen hölls på ett hotell, och såsom något ovanligt efter
  svenska seder må nämnas, att borgmästaren uppmanade en af gästerna, en
  pastor, att bedja till Gud, innan vi började spisa. Guvernören uttryckte
  sin ledsnad öfver, att han med sin familj bodde på sommarnöje ute på
  landet, tre timmars väg från Winnipeg, han var endast för tillfället i
  staden. Annars hade han velat se oss hos sig. Han var en synnerligen fin
  och angenäm man, och hans palats var mycket ståtligt. En guvernörs lön är
  10 tusen dollars och boställe. Men han väljes endast på 4 år, och han anses
  på den tiden få sätta till så mycket af sin egen förmögenhet, att nöjet
  blir honom ganska dyrt. Tager han emot omval, så ökas kostnaden.
  
  Under min vistelse i Winnipeg gjorde jag en utflykt till Fargo i Dakota och
  ett par städer i Minnesota. Vid gränsen måste jag ej blott tullbehandlas
  utan äfven examineras: hvad jag hette, hur gammal jag var, hvar jag var
  hemma, hur jag kommit till Amerika, med hvilken båt, hvar jag hade
  landstigit, hvad jag ämnade göra i Staterna, hur länge jag ämnade bli där
  m. m. Det skrefs upp. Jag vardt alldeles förvånad. Det var alldeles, som
  när jag år 1900 kom till Arkangel i norra Ryssland. Efter en stund
  förnyades samma examen af en annan tjänsteman fastän i kortare form. Det är
  ingen lätt sak att komma in i Förenta Staterna nu för tiden.
  Immigrationslagarna blifva ständigt strängare. Ofta blifva också
  immigranter hindrade att komma in. En svensk flicka, som kom öfver
  Winnipeg, blef sålunda, då jag var där, hejdad vid gränsen och återsänd
  till Winnipeg, emedan hon ej hade 10 dollars i kassa. I Canada är det
  lättare att komma in, ehuru man äfven där har ganska bestämda
  immigrantlagar.
  
  Huru strängt det kan vara, därom läste jag i en amerikansk tidning en gång
  följande: En kvinna från Canada, som reste till San Francisco, blef på
  ångbåten bestulen på sina penningar. När hon kom till San Francisco, fick
  hon såsom medellös ej landstiga där. Hon måste stanna ombord och återvände
  med samma ångbåt till Canada. Men där träffade henne precis samma öde.
  Endast med stor svårighet och genom andras bemedling lyckades hon komma ur
  klämman.
  
  Min väg gick öfver ändlösa slätter, till en del betesmarker, till en del
  böljande hvetefält. Det är en Guds välsignelse ej blott för Amerika utan
  äfven för Europa, att dessa fält finnas och bära så oerhörda skördar.
  Enligt de af vår högt förtjänte statistiker G. Sundbärg utarbetade
  statistiska tabellerna 1902 har Europa en nästan årlig brist på brödsäd, en
  brist som år 1901 beräknades till omkring 10-½ mill. ton eller 26 kilogram
  pr inbyggare, år 1891 till 52 kilo o. s. v. Hur skulle det gå med Europa,
  och ej minst med Sverige, om man icke hade de stora hvetefälten i Amerika
  att tillgå? Emellertid nalkas med ej små steg den dag, då Förenta Staternas
  befolkning själf konsumerar sitt hvete, och då blir det Canada, som får
  förse Europa med dess behof.
  
  Från Winnipeg bar det af lördag morgon den 13 aug. västerut ungefär 10
  timmars resa per järnväg och sedan 20 mil på skjuts. Dessa 20 mil åkte vi
  på 4 timmar, ty det var bara amerikanska mil, af hvilka nära 7 gå på en
  svensk. Och så kommo vi till nya Stockholm. Här fingo vi härberge hos en
  f. d. skånsk skollärare, som heter Hofstrand. Han är predikant och såsom
  sådan mycket verksam. Han är tillika farmare, men hans farm skötes mest af
  hans söner. Det var riktigt rörande att höra berättas om, hur de första
  nybyggarne här hade det. Han var en af dem. O, hvilka försakelser och
  vedermödor! Men nu är allt genomkämpadt, nu ha koloniens invånare det bra.
  Allenast det må nämnas, att orsaken till att Hofstrand lämnade sin
  skolläraretjänst i Sverige och flyttade till Amerika, var svårigheter, som
  han hade att utstå från kyrkoherdens sida, därför att han icke kunde förmås
  att bränna mitt porträtt, som han hade på väggen. Nu är han glad och
  belåten, och hans hustru likaså. Hans jord bär rika skördar utan annat
  arbete, än att han plöjer, harfvar och besår den. Gödsling förekommer ej.
  Där man behöfver göra sig af med gödsel, där bränner man upp den.
  
  [Illustration: Stock Yards i Winnipeg. Se sid. 75.]
  
  Nya Stockholm ligger i Assiniboia, ett af Canadas territorier, hvars omfång
  är nära 200 tusen kvadratkilometer, alltså icke långt ifrån så stort som
  halfva Sverige. Dess längd i öster och väster är 450 eng. (70 sv.) mil,
  dess bredd i norr och söder 205 eng. (= 30 sv.) mil. Se kartan på sid. 27.
  Den östra delen är utmärkt åkerbruksland, den västra delen lämpar sig mer
  för boskapsskötsel.
  
  Jordbruksförhållandena i östra Assiniboia likna mycket Manitobas. Hvete och
  hafre äro de förnämsta sädesslagen. Gräsväxten både på höjderna och i
  dalarne är yppig. Rotfrukter af alla slag trifvas utmärkt. Jorden behöfver
  ingen gödsling. Af skog finnes mindre tillgång, men kol förekommer i stor
  mängd. Hvad som där behöfves, är folk -- mycket folk, ty den närvarande
  befolkningen i hela Assiniboia uppgick år 1903 ej till mer än omkr. 70
  tusen. Af dessa bodde omkr. 50 tusen i östra delen. Här ligga millioner
  hektar land och vänta på plogen, som skall förvandla prärien till böljande
  sädesfält.
  
  Det hvete, som odlas i östra Assiniboia, är af utmärktaste beskaffenhet,
  hårdt och tungt och betingar ett pris, som ofta med 10--25% öfverstiger
  priset för mjukare sorter.
  
  Västra Assiniboia ägnar sig, som sagdt, hufvudsakligast till
  boskapsskötsel. Dock finnes där äfven stora vidder jordbruksland. Det
  kraftigt närande gräs, som betäcker jorden, synnerligen det underbara
  buffelgräset, gifver både sommar och vinter en utmärkt föda åt hjordar af
  oräkneliga kreatur. Fårafveln är utomordentligt storartad och fåren beta
  ute både vinter och sommar. Man ser ofta hjordar af 2--3 tusen får. Hvarje
  hjord har sin herde, som fåren känna och följa. Till sin hjälp har herden
  ett antal väl dresserade hundar, som noga se till, att inga får söndra sig
  från hjorden.
  
  Omväxlande med fåren ser man stora hjordar af nötboskap, som skötas af
  s. k. cowboys, för hvilka de hafva en oerhörd respekt. En enda cowboy kan
  ha en hjord af 1,000 kreatur. Nötkreaturen beta också ute på de gränslösa
  grässlätterna både sommar och vinter.
  
  Cowboys följa sina boskapshjordar alltid till häst. De äro utmärkta
  ryttare. Deras lif är hårdt och ansträngande. Några bekvämligheter få de
  icke tänka på. Men de äro väl aflönade. Deras rörliga lif i det fria gör,
  att de bli härdade, starka och djärfva. Ofta bli de råa och vilda. Dock äro
  somliga af dem bra folk. Förenta Staternas nuvarande president, Roosevelt,
  har i yngre år varit cowboy.
  
  Ehuru en del kreatur frysa ihjäl eller annars omkomma under vintern, så
  växa dock hjordarne med stor hastighet. Kreaturen, hvilkas kött till följd
  af den goda födan blir synnerligen godt, säljas lätt och ägarne bli rika.
  På sid. 73 ser läsaren, huru de sålda föras tillsammans till slaktning.
  Teckningen visar de s. k. Stock Yards i Winnipeg.
  
  Stor rikedom på skog finnes i västra Assiniboia. Likaså på kol. Kolen äro
  lätt tillgängliga. De ligga i tjocka lager uppe i själfva ytan. Tillgången
  på vildt är också oerhördt stor.
  
  Med en tio eller hundrafaldigad befolkning måste Assiniboia bli en
  utomordentligt rik provins. Och befolkning kommer nog. Det ha kapitalister
  både i England och Förenta Staterna insett och därför skyndat sig att af
  järnvägsbolaget tillhandla sig stora sträckor land, som de hålla på i
  afvaktan på prisernas stegring. En förträfflig bild af detta ser läsaren på
  sid. 79, där John Bull (England) och Uncle Sam (Amerikas Förenta Stater)
  bära väldiga guldpåsar in i Canada.
  
  [Illustration: C. O. Hofstrands hem. Se sid. 76.]
  
  
  
  
  TIONDE KAPITLET.
  
  Nya Stockholm. -- Nya Finland. -- Nya Danmark. -- Calgary. -- Red Deer. --
  Alberta.
  
  
  Nya Stockholm består af omkring 12 s. k. townships. Dess invånare äro
  nästan uteslutande svenskar, i synnerhet jämtlänningar. Och de syntes vara
  välmående. Kolonien bildades år 1886. En af dess grundläggare var den ofvan
  nämnde Hofstrand, hvars bild läsaren ser på sid. 75. Kolonien ligger längs
  den vackra Qu' Apelle floden och har två fiskrika sjöar. Skog finnes ock så
  mycket, som farmarne behöfva. Regeringen har anlagt en förträfflig landsväg
  genom kolonien med en bro öfver floden. År 1904, när jag var där, fick Nya
  Stockholm goda järnvägsförbindelser, hvarför den har att motse ett hastigt
  uppsving. De, som lagt sig till med land där i tid, komma nog att bli rika
  karlar, hvad det lider.
  
  Icke långt från Nya Stockholm ligger kolonien Nya Finland, bebyggd af
  finnar, som kommit dels direkt från Finland dels från Förenta Staterna.
  Några mil ytterligare i nordlig riktning från Nya Finland ligger Nya
  Danmark, en dansk koloni. Många svenskar bo också där. Koloniens farmare
  idka sitt jordbruk alldeles på danskt vis och ha i synnerhet lagt an på
  mejerihandtering, hvari de ha lyckats utmärkt. Ytterligare i nordost därom
  håller på att bilda sig en svensk koloni genom förmedling af en svensk vid
  namn V. Wallin i Winnipeg, som här har ett stort område till salu.
  
  Jag nämnde om s. k. townships. Det må då här vara skäl att något orda om
  jordens indelning. I västra Canada är all jord indelad i townships. Bilden
  af ett sådant ser läsaren å nästa sida. Det är en kvadrat, hvars sidor äro
  sex engelska mil långa. Det hela är således 36 eng. kvadratmil. Townshipet
  är deladt i 36 sektioner. Hvarje sektion är en engelsk mil i kvadrat och är
  i sin ordning delad i kvartsektioner. Hvarje kvartsektion innehåller 160
  acres eller vid pass 80 hektar. Alla sektioner med jämna nummer i Manitoba
  och de nordvästra territorierna äro öppna för nybyggare, som här få taga
  s. k. homestead, en kvartsektion eller 160 acres för ingenting. Undantag
  utgöra två, som äro reserverade till skogsland för inbyggarnes ved- och
  virkesbehof samt andra ändamål. De udda numren äro till salu. Där järnvägar
  stryka fram, tilldelas de -- med undantag af två, som äro s. k. skolland --
  åt järnvägsbolagen såsom premier för deras järnvägsanläggningar. Annars
  skulle dessa oerhörda anläggningar i obebyggda trakter icke komma till
  stånd. Men staten räknar som så: »Med järnvägarna följa befolkning och
  kultur. Landets förvärfskällor tillvaratagas och utvecklas. Det är ett
  statsintresse, äfven ekonomiskt, till följd af de ökade inkomster, som
  tillflyta statsverket i mån af ökad utveckling. Därför är det ingen förlust
  att skänka bolagen denna mark.» Bolagen å sin sida resonera: »Hvad vi i
  begynnelsen på våra järnvägsanläggningar förlora, det få vi igen genom att
  vid växande invandring sälja land.» I samma mån som odlingen framträder,
  stegra äfven bolagen priset på sitt land. Inkomsten af järnvägen ökas
  naturligtvis också genom ökad person- och godstrafik.
  
  [Illustration]
  
  I Nya Stockholm talade jag två gånger på söndagen och en gång på måndagen i
  en augustanakyrka. På måndags e. m. åkte vi till Percival -- några och
  tjugu eng. mil med skjuts. Där talade jag också i en augustanakyrka två
  gånger. Sedan jag ätit middag hos en f. d. jämtländsk soldat, som här är en
  mycket välbärgad farmare, så åkte vi ungefär en svensk mil till en
  järnvägsstation, där vi stego på nattåget för att fara vidare norrut. Det
  var en besvärlig färd. Vi kunde ej få någon annan sofplats än uppe under
  taket på vagnen. Där fingo vi på en trappa klifva upp, klädda som vi voro,
  samt kläda af oss liggande. Och vagnen slängde och stötte, så att min
  hustru och dotter icke kunde sofva. De försäkrade, att det skulle vara
  sista gången de betalt 4 dollars för en sådan sängplats. Jag själf sof all
  right d. v. s. som en stock.
  
  Efter ungefär 20--21 timmars färd kommo vi fram till Calgary, där jag
  skulle hålla föredrag om Sverige samma kväll (onsdag den 17 aug.).
  Föredraget hölls på en stor sal, tillhörig en svensk köpman, för öfrigt
  vice konsul, vid namn Nolan. Vi bodde på ett hotell. Det var ganska enkelt
  men i anseende till priset »förstklassigt», d. v. s. 2-½ dollars per
  person, då två personer bodde i samma rum och lågo i samma säng. På
  hotellet tjänade ej mindre än fem svenska tjänsteflickor. Staden är
  tämligen ny, men artar sig till att inom kort bli en stor stad. Där ligger
  bland annat ett stort katolskt nunnekloster i förening med en präktig
  kyrka. I staden och bygden däromkring bo många, alltför många svenskar, som
  Sverige behöfde ha hemma. Dock Gud välsigne dem, där de äro.
  
  Calgary ligger i provinsen Alberta. Denna provins är ungefär så stor som
  halfva Sverige, eller omkr. 230,000 kvadratkilometer.
  
  Alberta omfattar två områden, åtskilda genom sina olika topografiska och
  klimatiska förhållanden. Den södra delen utgöres af öppet, vågformigt land,
  som saknar skog utom längs floderna samt bland kullarne vid Klippiga
  bergens fot. Den norra däremot är allt igenom mer eller mindre skogbeväxt.
  Skogsbältet afbrytes här och där af öppna prärier, af hvilka några hafva
  ansenlig utsträckning.
  
  Jordmånen i Alberta är mycket rik. Klimatet i södra delen är mildt,
  medeltemperaturen högre än i Manitoba. Detta beror på den västerifrån
  kommande varma vinden, som kallas Chinook Wind. Landet lämpar sig utmärkt
  för kreatursskötsel och boskapen kan föda sig ute under bar himmel hela
  året om på de härliga buffelgräsfälten. Kreatursafveln är också kolossal.
  Jordbruket är däremot icke så gifvande.
  
  Regnmängden är nämligen icke tillräcklig för att försäkra farmarne om
  årliga goda skördar. I medeltal slår skörden fel två år af fem. Men det
  håller man på att hjälpa genom att anlägga ett stort kanaliseringssystem
  för att åstadkomma konstbevattning. Järnvägsbolaget har därtill anslagit 5
  millioner dollars för att därigenom göra en och en half million hektar af
  sitt land till fruktbart hveteland. Det är kanske det största
  konstbevattningsföretag, som någonsin utförts i Norra Amerika.
  Hufvudkanalen blir omkr. 20 svenska mil lång. Redan (1905) är arbetet så
  långt framskridet, att omkr. 250 tusen hektar land kunna vattnas.
  
  [Illustration: Se sid. 75.]
  
  Ett amerikanskt bolag lägger ut åtta hundra tusen dollars på en
  sockerfabrik, som skall blifva den näst största på kontinenten, för att
  taga vara på de sockerbetor, som odlas på en del af detta konstbevattnade
  land. Landet kommer att säljas till lågt pris. Spekulanter skola
  utestängas, och verkliga farmare skall man söka få att slå sig ned i de
  konstbevattnade regionerna.
  
  Calgary ligger i medelpunkten af detta distrikt. 1904 hade staden omkr.
  6,000 invånare. Husen äro i allmänhet byggda af en fin ljusgrå stensort,
  som brytes i närheten. Staden är hufvudort för en mycket stor handel med
  kreatur: hästar, nötboskap och får. Dessutom har den lifliga affärer i
  trävaror. De rundt omkring liggande gruffälten gifva äfven dess affärsmän
  goda inkomster. En betydande industriell anläggning i staden äro
  järnvägsbolagets stora verkstäder. Det är att förutse, att Calgary inom
  kort skall vara en mycket stor stad. Den är också planlagd på ett sådant
  sätt, att den kan bli det. Gatorna äro breda och raka; elektriskt ljus och
  andra moderna bekvämligheter finnas där, hvartill kommer amerikansk
  arbetsfart och energi, som väl är hufvudsaken. Hvilka områden och utvägar
  för kapital och arbetskraft finnas icke här!
  
  I Calgary skildes jag från min hustru och dotter. Jag skulle göra en
  utflykt åt norr och de skulle fara uppåt Klippiga Bergen till en
  sanatoriiplats, som heter Banff, och som lär vara underskön. Alltså bar det
  af för mig till Red Deer, ungefär fyra timmars järnvägsresa norr om
  Calgary. Där predikade jag i en amerikansk presbyteriankyrka. Påföljande
  dag var jag och besökte en stor indianskola, som låg några engelska mil
  utom staden. Dess föreståndare är en metodistpräst, och i anstalten
  uppfostras omkr. 80 indianbarn. Tyvärr lär dock denna uppfostran föga
  uträtta. När barnen lämnat skolan, så öfvergå de allra flesta till det
  vilda indianlifvet.
  
  Vid middagstiden samma dag steg jag på tåget efter att hafva ätit middag
  hos en mycket förmögen farmare vid namn Kronkvist, som förut varit
  handlande i Hudiksvall i Sverige. Han hade i Hudiksvall gjort stora
  förluster genom andras konkurser. Dock hade han åtskilligt kvar och med
  detta drog han åstad till Canada. Här hade han nu väldiga sädesfält med
  allt, hvad därtill hör. Det hade gått honom väl i händer.
  
  [Illustration: Svensk farm i Wetaskiwin, Alberta. Se sid. 84.]
  
  
  
  
  ELFTE KAPITLET.
  
  Wetaskiwin. -- Ett svenskt folkmöte. -- En svensk farm.
  
  
  Det bar nu af vidare norrut till en stad vid namn Wetaskiwin. I staden
  skulle man just då lägga grundstenen till ett skolhus, och stadens
  myndigheter sände bud ned till stationen för att bedja mig komma dit och
  hålla något tal. Man hade med beräkning därpå bestämt tiden för
  grundstensläggningen. Jag måste dock ursäkta mig. Efter järnvägsresan
  skulle jag ju åka skjuts 6 eng. mil till den svenska missionskyrkan och där
  predika på kvällen, och det var mer än nog för en dag. Här är en stor
  svensk koloni. Den har en rätt treflig kyrka och ett nybyggdt
  pastorsboställe, som jag dock hoppas blifvit tillbyggdt med en
  förstugukvist, sedan jag var där.
  
  I Wetaskiwin höll jag två predikningar på söndagen den 21, en ute på landet
  och en i staden. På landet höllo vi till i en park i närheten af kyrkan.
  Platsen var förträfflig och vädret var härligt. Före predikan anordnade jag
  ett folkmöte, där jag uppmanade de närvarande att yttra sig om sin
  ställning. Många begärde äfven ordet. De talade kort och redigt och på sak.
  Somliga hade invandrat dit från Sverige, andra från Förenta Staterna. En
  stor del af dem voro norrländingar. Somliga hade förut varit landtbrukare,
  andra hade varit arbetare. Nu voro de alla landtbrukare. Och alla med en
  mun förklarade, att de här hade vunnit en god bärgning, sådan som de
  aldrig, enligt hvad de trodde, hade kunnat vinna i Sverige eller Förenta
  Staterna. Men att de i början hade haft stora svårigheter att öfvervinna,
  emedan de voro de första nybyggarne i denna bygd, det förtego de icke. Nu
  voro dock svårigheterna öfvervunna, nu voro de välbärgade och nöjda. Och de
  som nu komme efter dem till dessa trakter, de hade det oändligt mycket
  lättare, än hvad de själfva haft, ty nu funnes vägar, nu funnes grannar, nu
  funnes skolor o. s. v. Dock tycktes de vara ense därom, att den, som har
  det någorlunda bra i det gamla landet, bör stanna där han är, och framför
  allt att lättingar icke böra tänka på Amerika. Af intresse var det äfven
  att höra, hur den ene med den andre tänkte med kärlek på »det gamla landet»
  och längtade att en gång få »gå hem och se det». En och annan, som jag
  enskildt talade med, sade sig icke kunna trifvas utan önskade att, om
  möjligt, bli i tillfälle att flytta åter till Sverige, ehuru han här i
  ekonomiskt afseende hade det bra.
  
  [Illustration: Macleod. Se texten här nedan.]
  
  Från Wetaskiwin återvände jag till Calgary där jag predikade den 22.
  Följande morgon for jag vidare västerut. Och nu bar det af västerut och ut
  ur Alberta in i British Columbia. Men innan jag lämnar de gränslösa
  hvetedistrikten och gräsfälten, skall jag här presentera en liten stad i
  västern. Den är mycket karaktäristisk. Läsaren ser den här ofvan. Men jag
  bör knappt omtala stadens namn. Ty om någon kommer dit om 10 år, finner han
  till äfventyrs en stor stad med kolossala hus, banker, hotell och
  bostadspalats och då säger han, att jag har ljugit. När en man i Amerika
  bygger ett skjul, så ser han i andanom ett stort slott, och mången, som det
  första året bodde i jordkula, bor det tionde året i palats. Staden heter
  emellertid Macleod och ligger i Alberta.
  
  Bland svenskar, som jag gjorde bekantskap med i Wetaskiwin, var en vid namn
  Claes H. Swanson. På sid. 81 kan läsaren se hans farm. Huru han kommit sig
  för så långt, det skall jag låta honom själf berätta. Han skrifver:
  
  »Jag emigrerade från Huskvarna, Sverige, 1881 till Förenta Staterna,
  vistades uti Woburn, Mass., i 12 år, arbetade i ett gjuteri men blef
  nedbruten till min kroppsliga hälsa. På denna plats blef jag omvänd till
  Gud 1882. Jag trifdes väl där bland Guds barn, men sjuk, som jag var, lade
  jag fram min sak för Gud och fick visst för mig, att jag borde byta om
  klimat och vistas uti fria luften. Då skulle ju farmarelifvet passa bäst,
  och som det kom till min kännedom, att nordvästra Canada var öppet för
  nybyggare, så att man kunde få 160 acres land för blott 10 dollars, så
  beslöt jag mig att fara dit och se mig omkring. Jag erhöll fri resa ända
  från Montreal eller nära 3,000 eng. mil. Det var ju riktigt liberalt, men
  det var ock enda vägen att få någon att fara hit upp, ty här var just som
  en ödemark på den tiden.»
  
  »Jag anlände till Wetaskiwin i april 1893. Vi voro 22 stycken i sällskap,
  alla svenskar, de flesta af oss på Jesus troende. Första vintern hjälptes
  vi åt och körde timmer. Följande sommar byggde vi nuvarande missionskyrka,
  som står till heder för vårt skandinaviska folk här på platsen. Under vårt
  första nybyggarelif måste många af oss genomgå ganska stora svårigheter,
  såsom att bo i jordkulor, att vara fattig på både penningar, mat och kläder
  m. m. Men en god sak var, att här fanns så godt om harar, att man kunde gå
  ut ett par timmar och skjuta 40--50 stycken. Det gick till på så vis, att
  man gick till skogen till en plats, där det fanns kullblåsta träd, som lågo
  kors och tvärs. Man klef upp på ett af dem och hoppade till, så att träden
  skakade. Då kunde det hoppa ut ett helt dussin harar på en gång, och man
  behöfde bara stå still och skjuta dem allihop o. s. v. Första vintern sedan
  vi hade bärgat vår skörd, måste vi skyffla undan snön på marken och breda
  ut säden där samt tröska den med slaga, såsom de gjorde i Sverige. Men vi
  tröttnade snart på detta. Jag gjorde en inbetalning på 400 dollars och
  köpte en 12 hästkrafters tröskmaskin. Som jag aldrig har varit farmare,
  förr än jag kom hit, så hade jag aldrig sett någon tröskmaskin eller
  själfbindare eller några andra farmaremaskiner. Det gjorde mig därför ett
  stort hufvudbry att kunna sköta den. När den kom på järnvägen till
  Wetaskiwin, trodde jag, att det var en cirkusvagn, men aldrig att det var
  någon tröskmaskin. Dock -- jag lärde mig snart att sköta den. Jag har varit
  ute i sju höstar och tröskat för mina grannar och tröskat ända till 3,000
  bushels om dagen.»
  
  [Illustration: Se sid. 87.]
  
  »Aldrig hade vi sett några indianer, förrän vi kommo hit, men här kommo de
  till vårt hus. Min hustru var rädd, så att hon ville låsa dörren. Men jag
  fann snart ut, hvad de ville. Indianen stack sina fingrar i munnen och
  började tugga, och då trodde jag, att han var hungrig, och det var äfven
  så. Vi gåfvo honom att äta och sedan gick han, och vi blefvo snart vänner
  äfven med indianerna. De äro ej svåra att umgås med, blott man visar dem
  vänlighet.»
  
  »Den första tiden funnos ej vägar, ej broar öfver bäckar och åar, utan vi
  måste vada öfver dem. Första våren var det några af oss, som hade gått
  öfver Battel River, innan isen bräckt upp. Så kom det varmt solsken och
  varmt väder. Snön smälte och isen gick upp och det blef så mycket vatten,
  så att de, som voro på andra sidan, ej kunde komma öfver på nio dagar, utan
  vi måste kasta brödkakor m. m. öfver till dem, så att de fingo något att
  äta o. s. v.»
  
  »I staden Wetaskiwin var blott en handelsbod, några skjul, ett hotell och
  stationshuset. Nu finns där åtta hotell, öfver ett dussin handelsbodar af
  alla slag, tre banker, skolor (en skola, som kostat 30,000 dollars), sju
  kyrkor, men tyvärr äfven sju krogar. En del ägas af svenskar. Nu finnas
  äfven vägar och broar. Det var flera, som dränkte både sig och hästar vid
  försök att vada öfver. Äfven jag själf var i fara ett par gånger, men blef
  bevarad. Många af vårt skandinaviska folk ha kommit hit med litet eller
  intet, men sitta nu välbärgade och detta har skett med ihärdigt arbete.»
  
  »Till sist vill jag säga, hvad jag själf hade, när jag började mitt
  nybyggarelif. Det var inalles 1,500 dollars, och då hjälpte jag min granne
  med en del däraf. Jag måste lega för mycket, af hvad jag skulle hafva
  gjordt på farmen, såsom husbygge och snickring m. m. Penningarna gingo
  därför snart. Men i dag har jag ett godt hem för mig och familjen och af
  Herren har det skett. Jag äger 720 acres land, 50 nötkreatur, 15 hästar, 75
  svin, alla behöfliga farmmaskiner och redskap till ett värde af mellan
  15--20 tusen dollars. Min skuld på det hela är 800 dollars. Detta bevisar,
  att arbetsamhet och ihållighet med Guds välsignelse kan bringa en framåt.»
  
  
  
  
  TOLFTE KAPITLET.
  
  Reflexioner öfver västra Canada.
  
  
  Medan vi nu åter sitta på tåget, torde det vara lämpligt att ännu tillägga
  några ord om västra Canada. Utgifvaren af tidskriften American
  Agriculturist skrifver, sedan han gjort en 4 tusen mil lång resa genom
  landet: »En så snabb utveckling, som vi sågo, är möjlig endast i ett land,
  som är välsignadt med en fruktbar jord och en lycklig befolkning. Västra
  Canadas framtid är synnerligen löftesrik. Hastig och gedigen utveckling är
  viss. När de nyare delarna af Förenta Staterna bebyggdes, hade nybyggarne
  att kämpa med många svårigheter. Där funnos inga järnvägar och följaktligen
  inga afsättningsplatser för deras produkter. För nybyggarne i Canada
  ställer sig allting annorlunda. Järnvägar ha gått före dem och beredt dem
  alla fördelar af ett modernt farmarelif». Och en författare i tidskriften
  Nebraska Farmer skrifver: »Vi sågo större hjordar af nötkreatur och får
  beta i Assiniboia och Alberta, än vi någonstädes sett i Förenta Staternas
  väster. En hjord räknade 5,000 nötkreatur och får utan tal». En mycket
  rolig teckning ser läsaren på sid. 85. Det är John Bull, som står i en
  väldig reservoar fylld med hvete, och säger, att Manitobas och Nordvästerns
  farmare under år 1903 stoppade i sina fickor mer än 100 millioner dollars.
  
  Det är alldeles icke att undra på, att farmare i Amerikas Förenta Stater
  börja allt mer och mer vända sina blickar till Canada. Dels minskas
  nämligen jordens växtkraft, då man under tiotal af år endast tager skördar
  af henne, utan att genom årlig gödsling gifva henne något igen, dels börjar
  landet i Staterna, för så vidt det är odlingsbart och någorlunda väl
  beläget i förhållande till kommunikationerna, att blifva ganska dyrt, och
  då ligger det nära till hands för farmarne -- i synnerhet om de ha flere
  barn -- att sälja sitt land i Staterna för att uppe i Canadas provinser få
  stora sträckor af fruktbart land för nästan ingenting. Har en farmare till
  exempel inom Förenta Staterna 50 acres, som han kan sälja efter 100 dollars
  för acre, så har han genast 5,000 dollars. Kan han då för 10 dollars få 100
  eller 160 acres i Canada och så för 50 eller 80 dollars ytterligare 100
  eller 160 acres, så må man finna det helt naturligt, om han allvarligt
  funderar på att bryta upp och flytta.
  
  [Illustration: Hvetesådd. Se sid. 91.]
  
  I en Canadatidning läste jag nyligen, att icke mindre än 60 farmare från en
  enda plats i Minnesota ämnade sommaren 1905 utvandra till Canada.
  
  Därför göres också på vissa håll i Förenta Staterna allt för att bland
  amerikanarne nedsätta Canada. Blir det ett år rost eller frost, som förstör
  skörden i Canada, strax får man veta det i alla tidningar. Det utmålas och
  öfverdrifves i bjärta färger för att varna folk för utvandring, men om det
  inom Staterna blir rost eller en förödande torka, hvilken är lika farlig
  som den skarpaste frost, så föranleder det ingen att varna för invandring
  dit. Man går i Förenta Staterna ungefär så till väga för att förhindra
  invandring till Canada, som man i Europa går till väga för att förhindra
  utvandring till Amerika.
  
  Emellertid börjar man äfven på inflytelserika håll göra rättvisa åt Canada.
  Sålunda skrifver tidskriften American Review of Reviews 1904 bl. a.
  följande:
  
  »Under det de hundra tusental, som komma till Förenta Staternas kuster,
  uppsöka de stora städerna, hasta Canadas emigranter från Atlantiska kusten
  rätt öfver kontinenten till de rika prärierna, som blott afvakta
  vidröringen af nybyggarens Midashand för att förvandla sig i gyllene
  sädesfält.»
  
  »Hvarför amerikanarne flytta? Man finner svaret i de lockande tillfällena
  att förskaffa sig fritt eller billigt land i västra Canada och utsikten att
  kunna omsätta den gamla farmen i kontant till högt pris. Farmar i Iowa och
  Illinois äro värda från sjuttiofem till ett hundra tjugufem dollars pr
  acre. Farmar i västra Canada, hvilka i sitt obrukade tillstånd skola
  producera större skördar, kunna fås för intet, om man tager dem såsom
  homestead, eller för fem till femton dollars pr acre, om man skall köpa
  dem. Till dessa land gå också den amerikanske arrendatorn och drängen. Det
  fria landet i de trakter af Förenta Staterna, som hafva tillräckligt med
  regn, är slut.»
  
  »Den amerikanske farmaren, som har en familj med uppväxande pojkar omkring
  sig, ser intet annat sätt att hålla dem tillsammans än att utvandra till
  det sista fri-land-området på kontinenten, västra Canada -- »den sista
  västern». Så säljer han ut, flyttar till västern och sönerna slå sig ned
  omkring honom. De kunna taga fritt land och köpa tillsammans flera tusen
  acres. De skola så in detta billiga land med hvete efter att först hafva
  plöjt med ångplogar, hvilka samtidigt göra nio fåror i den förr obrukade
  jorden. De kunna i allmänhet räkna på tjugu bushels pr acre, hvilket är
  mindre, än medelskörden har varit i Manitoba för öfver tjugu år. Under
  sådana år, då priset är högt, kan det ligga en förmögenhet i en enda skörd.
  Duktiga farmare få ibland fyrtio till femtio bushels pr acre.»
  
  »All denna hastiga ekonomiska uppblomstring framkallar frågan: Hvad skall
  framtiden bära i sitt sköte? För tio år sedan var västra Canadas dittills
  erhållna största hveteskörd 20 millioner bushels. År 1902 var den 67
  millioner bushels, nästa ymniga skörd må bringa totalutbytet till 100
  millioner bushels. Det fordras järnvägsvagnar till 117 mils längd för att
  taga vara på ensamt den säd, som odlas utefter Canadian Pacific. För tio år
  sedan var hela hvetearealen en million acres[5]; i dag är den 3-½ millioner
  och nästa år blir den 4-½ millioner. I och med byggandet af järnvägar i den
  väldiga skala, som nu begynnes, bör den odlade arealen ökas fullt så raskt
  under det kommande decenniet som under det sist gångna.»
  
  »Det har uppskattats, att af de 250 millioner acres, som inneslutas i hvad
  man vanligen menar med västra Canada -- Manitoba, Alberta, Assiniboia och
  Saskatchewan -- 170 millioner ligga inom regnbältet och äro passande för
  hveteodling. Om man antager, att endast 40 millioner acres någonsin komma
  att besås med hvete, skulle västra Canada en vacker dag hafva en skörd af
  800 millioner bushels hvete -- omkring 50 millioner bushels mer än den
  största hveteskörd, som någonsin erhållits i Förenta Staterna.»
  
  Det är för visso ett märkvärdigt tidens tecken, att ansedda amerikanska
  tidskrifter börja tala så om Canada.
  
  De, som invandra till Förenta Staterna, blifva till allra största delen
  arbetare i olika industrier. Invandrarne i Canada söka sig däremot i regeln
  land. Hafva de penningar, t. ex. 4--5 hundra dollars, så kunna de taga land
  strax. Dock blifva de under de två, tre första åren beroende af arbete hos
  andra de sex månader af året, som de icke behöfva bo på sitt »homestead».
  De, som hafva mindre än 4--5 hundra dollars, söka sig arbete, tills de
  hafva förtjänat så mycket, att de kunna köpa land. Arbete är också lätt att
  få och betalas bra både i industrier och hos farmare. Men arbeta måste de.
  Lättja betalar sig icke.
  
  De, som icke strax kunna bestämma sig för, hvar de skola taga eller köpa
  land, äro vanligen i tillfälle att arrendera sådant. Då hafva de genast hus
  att bo i, äfvenså kreatur och redskap m. m. Arrendet betala de med en viss
  procent af skörden, något motsvarande hvad man kallar hälftenbruk i
  Sverige. Efter något år äro de då redan så hemma i landet och i arbetet,
  att de med större säkerhet kunna göra ett godt val.
  
  Huru det går till att så på de väldiga prärierna, därom får läsaren en
  föreställning af teckningen på sid. 88.
  
  Skörden tröskas ute på marken med väldiga maskiner. De, som äga dessa
  maskiner, fara från farm till farm och verkställa tröskningen hos farmare,
  som ej hafva maskiner själfva. En bild däraf ser läsaren här nedan. Detta
  är för alla parter en stor fördel. Den tröskade säden köres sedan till de
  stora »elevatorerna», d. v. s. sädesmagasinen -- läsaren har på sid. 45
  sett en teckning af ett sådant. Där få de sälja allt kontant till de stora
  spannmålsbolagen. Konkurrensen mellan dessa bolag gör ock, att farmarne få
  ganska bra betaldt.
  
  [Illustration: Tröskning. Se texten på denna sida.]
  
  Enligt officiella uppgifter lära af Canadas jordbrukare icke mindre än 87
  procent vara ägare af sin jord. De öfriga äro arrendatorer.
  
  Hittills har jag endast talat om Canadas spannmålsodling. Här bör jag nu
  tillägga, att Canada har en utomordentligt storartad fruktodling. Äpplen
  och päron äro de förnämsta fruktsorterna, men äfven plommon, persikor,
  vindrufvor o. a. odlas i stor omfattning. Exporten af frukt liksom af
  spannmål och mejeriprodukter växer också år för år, i synnerhet till
  England. Hvem vet, om icke den dag snart är inne, då England skall från
  Canada fylla hela sitt behof af spannmål, kött, smör, ost m. m. samt i
  dessa afseenden göra sig fullkomligt oberoende af såväl Europas kontinent
  som af Förenta Staterna. Exporten af ost från Canada till England år 1903
  var 150 millioner kg. och af smör mer än 250 millioner kg. med ett
  sammanlagdt värde af 135 millioner dollars.
  
  Huru kreatursstocken i Canada växer, det synes af här vidstående bild.
  
  [Illustration]
  
  Däremot presenterar bilden på sid. 95 några exemplar af ett utdöende
  djurslag, som förut varit, så att säga, enväldig herskare öfver de gräsrika
  prärierna såväl i Canada som i Förenta Staterna. Det är den ståtliga
  buffeloxen. Knappt något djur har varit utsatt för ett så vildt
  utrotningskrig från människors sida som buffeln.
  
  Industrien i Canada utvecklar sig ock med stor kraft. Den stödjes också af
  industripremier från statens sida. Sålunda utbetalades under budgetåret
  1903--04 nära en million dollars i premier för tackjärn och stångjärn, nära
  200 tusen för raffineradt bly.
  
  Dessutom utgår en särskild premie om ½ cent per gallon petroleum, som
  produceras i Canada. Lagen därom trädde i kraft den 8 juni 1904, och från
  det datot intill den i december har en summa af 123,088 dollars utbetalts i
  premier till petroleumproducenter. Detta utvisar en totalproduktion af
  18,063,200 gallon petroleum.
  
  En synnerligen storartad industri i Canada är tillverkning af pappersmassa,
  som befinner sig i stadig och hastig tillväxt. Värdet af den exporterade
  trämassan, som 1894 uppgick till en half million dollars, hade år 1904,
  alltså på 10 år, stigit till mer än tre millioner.
  
  
  
  
  TRETTONDE KAPITLET.
  
  De Klippiga Bergen. -- British Columbia.
  
  
  Men jag fortsätter min resa.
  
  Det bär nu af upp i de Klippiga bergen, dessa obeskrifliga, vilda,
  himmelsstormande berg, som komma den resande att riktigt häpna. Vid en
  station, som heter Laggan, sammanträffade jag åter med min hustru och
  dotter, som rest före mig för att få vistas uppe i bergen några dagar. Där
  ligga två platser, Banff och Laggan, som lära vara utomordentligt härliga.
  Dit reser en ständig ström af turister, och där har man goda hotell att
  taga in uti. Själf fick jag icke komma dit, utan måste nöja mig med, att de
  mina hade några härliga dagar där. För mig gällde det icke att se naturen
  utan att uppsöka och samla svenskar omkring Guds ord. Därför måste jag åka
  förbi sådana där platser, där jag dock kanske behöft att få hvila ut en
  eller annan dag.
  
  Det är fast obegripligt, hur det varit möjligt att taga sig fram med en
  järnväg genom dessa klippor. Men det har gått, och nu reser man där utan
  svårighet eller fruktan, ehuru det nog hvad dag som helst kan hända, att
  ett eller annat klippblock kommer störtande från några tusen fots höjd ned
  öfver banan. Den som då är i vägen, hans plats i världen blir tom för att
  strax intagas af en annan. Banan blir reparerad, människoströmmen kommer
  åter, och när man reser förbi stället, så titta alla ut och den ene säger
  till den andre: »Det var här, som den förfärliga olyckan inträffade, då ett
  klippblock störtade ned öfver tåget och krossade flera hundra människor».
  Sedan sätta de sig ned eller lägga sig att sofva lugnt, såsom om aldrig
  någon dylik olycka kunde hända, medan de själfva resa den vägen. Sådan är
  världens gång.
  
  Det är klart, att en bana, som går fram i dylika trakter, måste hafva många
  skarpa kurvor och starka lutningar, som göra den största försiktighet hos
  lokomotivförare och banbetjäning nödvändig.
  
  Man berättade för mig, att mellan Laggan och närmaste station i väster voro
  alldeles särskilda försiktighetsåtgärder vidtagna. För den händelse, att
  lokomotivföraren i den långa skarpa lutningen skulle förlora herraväldet
  öfver tåget finnes på fyra ställen sidospår med lutning uppåt. Kommer
  alltså ett tåg redlöst rusande utför, så växlas det af vakten in på ett
  sådant sidospår, där det snart hejdas af motlutningen.
  
  Vi ha nu lämnat Alberta och äro inne i British Columbia, som är Canadas
  västligaste provins. Efter en dags resa stanna vi i en stad, som heter
  Revelstoke, underskönt belägen såsom i en gryta, bildad af himmelshöga,
  snöbetäckta berg, mellan hvilka Columbiafloden tränger sig. fram. Här
  talade jag två gånger i en amerikansk metodistkyrka. Någon svensk andlig
  verksamhet finnes icke i staden eller trakten. Svenskarnes antal är ej
  heller stort. Mina åhörares, antal den första dagen på kvällen utgjorde
  kanske 50--70 personer. Andra dagen var sammankomsten kl. 3 på e. m. och då
  voro åhörarne knappt hälften så många. Det var en olämplig tid för en
  sammankomst. Men det kunde ej bli annorlunda, emedan vi skulle resa kl. 6
  på aftonen.
  
  I Revelstoke bodde vi i ett svenskt hotell. Det var ett i förhållande till
  stadens litenhet ganska stort hotell, kalladt Centralhotellet, som därjämte
  fördelaktigt utmärkte sig genom sin snygghet. Det ägdes af några bröder
  Abrahamsson, och vi rönte där mycken välvilja. Någon betalning för vår
  vistelse i hotellet ville man på inga villkor taga emot.
  
  Ett trefligt litet besök gjorde jag i en annan svensk familj, dit jag blef
  kallad för att döpa ett litet barn. Modern har varit skollärarinna i Skåne,
  ej långt från Lund, och är nu sedan sex år gift här. Barnet var åtta dagar
  gammalt, och det var med stor glädje jag döpte och välsignade det. »Icke
  döpt af svenska kyrkan», skulle man skrifva i kyrkboken i Sverige. Löjligt
  så visst -- alldeles som om »kyrkan» kunde döpa, eller som om därpå komme
  någonting an. Men denna »visa» formel för anteckning, var resultatet af fem
  dagars öfverläggning vid en konferens af svenska kyrkans 12 biskopar för
  några år sedan, då konungen hade kallat dem tillsammans för att öfverlägga
  om det s. k. »lekmannadopet», som vid den tiden upprörde »kyrkan» vida mer
  än all den gudlöshet, som är rådande inom henne.
  
  I Revelstoke lämnade Hallonquist oss och återvände till Winnipeg. Med stor
  saknad skildes vi från honom. Det var för att vara oss till tjänst, som han
  följt med ända hit, elfva hundra eng. mil från Winnipeg.
  
  [Illustration: Bufflar. Se sid. 92.]
  
  Men jag reser vidare. Efter 16 timmars järnvägsfärd kommo vi framemot
  middagen till Vancouver, en stad i Canada vid Stilla Hafvet. Här predikade
  jag på kvällen i en ganska treflig stor sal, som ägdes eller hyrdes af en
  skandinavisk metodistmission, hvars föreståndare var en norsk
  metodistpastor vid namn Hauge, en äldre, hjärtans välvillig man. Han bragte
  på tal frågan om behofvet af en svensktalande vice konsul i Vancouver.
  Efter min predikan föreslog han och antog församlingen en resolution därom,
  hvilken lämnades till mig med anhållan, att jag måtte verka för saken, när
  jag komme till Stockholm och träffade konungen.
  
  Vancouver var slutpunkten för min resa. Det hade väl varit meningen, att
  jag skulle resa öfver till staden Victoria, som lär vara utomordentligt
  vacker, belägen på ön Vancouver, samt station för den engelska
  Stilla-hafs-flottan. Men det vardt ingenting af. Några timmars väg söder om
  staden Vancouver ligger en stad vid namn Everett, som icke alls fanns till,
  när jag var i dessa trakter 1889, men som nu är en ganska stor stad, där
  många svenskar bo. Missionsförsamlingen där ville nödvändigt, att jag
  skulle komma dit, och dess pastor Haleen mötte mig i Vancouver för att
  riktigt ta mig. Ja, hvad var att göra? Jag måste glömma mina 66 år, låta
  min hustru och dotter fara till Victoria och själf följa med till Everett.
  Men därmed hade jag lämnat Canada och kommit in i Förenta Staterna.
  
  Nu återstår endast att säga några ord om British Columbia. Det är, såsom
  jag nämnt, Canadas västligaste provins och ligger vid Stilla Oceanen. Det
  är mer än dubbelt så stort som hela Sverige men har icke mer än omkring 200
  tusen invånare.
  
  British Columbia har ända in på midten af 1800-talet varit ett obekant
  land. Ön Vancouver upptäcktes visserligen i slutet af 1700-talet, men
  därvid stannade det ända till 1847, då det förr omnämnda Hudson Bay Compani
  trängde fram ända till Vancouverön och anställde en agent där. Emellertid
  var framgången ringa till år 1858, då stora skaror af folk började strömma
  dit för att söka guld. På fem månader det året anlände ej mindre än 20
  tusen guldsökare från Californien till Victoria. Från kusten spridde de sig
  uppåt landet längs de guldförande floderna. De funno också guld i stor
  myckenhet. Ännu idkas också guldvaskning. Man beräknar värdet af guld, som
  togs i British Columbia 1901, till öfver 4 millioner dollars. Men guldet,
  som där är att taga, är dock intet att räkna i jämförelse med de oerhörda
  rikedomar i jordbruksland, skog och mineralier af alla slag, som provinsen
  har att bjuda på. En blick in i dess skogar kan läsaren få af bilden på
  sid. 97. Canadas träexport under 1903 uppgick till nära 41 millioner
  dollars och hade på fyra år mer än fördubblats.
  
  En annan källa till oerhörd rikedom äro British Columbias fiskerier. De
  stora fjordarna och floderna riktigt vimla af lax och andra fisksorter.
  Tillgången på vildt i skogarna är också utomordentligt rik.
  
  [Illustration: Skogshygge på Amerikas Västkust. Se sid. 96.]
  
  Man frestade mig att bli grufägare i British Columbia. En svensk grufagent
  -- förut baptistpastor -- som jag hade sällskap med mellan Revelstoke och
  Vancouver, ville att jag skulle köpa 5,000 aktier i ett nytt grufbolag. Jag
  borde passa på nu, ty i nästa månad komme priset att höjas; och så rik som
  jag var, borde det vara en småsak för mig att köpa 5,000 aktier. Han visade
  äfven prof på rika malmer. Aktierna skulle icke kosta mer än 60 cents per
  styck, om jag minnes rätt. Nå ja, det är mycket möjligt, att stora
  rikedomar där äro att vinna. Men icke blir jag delägare där vare sig för 5
  eller 5,000 aktier. Ty ett tu tre händer det, att en grufarbetare där super
  sig full, och då telegraferas till alla tidningar i Sverige, att jag
  blifvit brännvinsbrännare och krögare, att jag säkerligen har spritaktier
  för 100 tusen dollars, som jag samlat genom mina predikningar. Så ritas
  gubbar i Söndags-nisse och Svenska Dagbladet m. fl. På detta sätt förstöres
  utan gagn en massa trycksvärta, som kunde bättre användas i »den
  vetenskapliga bibelkritikens» tjänst, samt en massa munväder, som annars
  kunde lämna kraft nog till att drifva en stor väderkvarn. Och till en så
  stor förspillning vill jag icke vara orsak. Däremot tänkte jag skarpeligen
  på att lägga mig till med en farm i Canada. Man får, såsom jag förr
  omtalat, homesteadland, så kalladt, 160 tunnland för 10 dollars, och
  dessutom för samma pris flera tusen fot virke till att bygga sig ett hus.
  Det var lockande. Men så sade jag till mig själf: »Hvad skall det tjäna
  till? Gör du det, blir du säkerligen så rik, att en oändlig mängd hederliga
  svenskar både i Amerika och Sverige få ondt i magen vid tanken därpå. Men
  ett sådant lidande skall du icke vålla dem, allrahelst som de torde hafva
  tillräckligt ondt i magen ändå.» Alltså lämnade jag kvar i Canada den
  »million», som jag nog annars hade kunnat förtjäna där.
  
  Först året 1871 slöt sig British Columbia till Dominion, of Canada.
  Victoria blef dess hufvudstad. Där ligger nu ett nytt, ståtligt
  parlamentshus. Staden Vancouver är en raskt uppblomstrande stad. Dess nu
  pågående uppsving daterar sig från år 1887, då Canadian Pacific järnväg
  nådde fram dit. Samtidigt inrättades ångbåtslinjer från Vancouver till
  Japan, Kina och Australien, allt af järnvägsbolaget. Bolaget har ock här
  byggt en järnbanestation, som hör till de ståtligaste i världen, äfvensom
  ett järnvägshotell, som i lyx och bekvämlighet täflar med det yppersta, som
  man någonstädes ser. Staden har en befolkning af 30 tusen invånare, men
  växer alltjämt. Dess gator äro belagda med asfalt till flera engelska mils
  längd och elektriska spårvägar löpa åt alla håll.
  
  Och nu säger jag Canada farväl för första och sista gången. Det har blifvit
  kalladt ett framtidsland, och sannare titel kan det ej få. Med växande
  rikedom skall det snart i industriellt afseende göra sig oberoende af
  Förenta Staterna. Redan nu växer industrien i Canada på ett sätt, som
  ingifver Uncle Sam respekt, där han ej blundar för verkligheten.
  
  
  
  
  INNEHÅLLSFÖRTECKNING.
  
  
    Kap. 1: Inledning. -- Olika ångbåtslinjer.
  
    Kap. 2: Ångaren Hellig Olav. -- Resan öfver Atlanten.
  
    Kap. 3: Sjukdom om bord. -- Ankomst till New York. -- Bridgeport Conn. --
        Providence R. I. -- Proctor Vt.
  
    Kap. 4: Om emigrationen.
  
    Kap. 5: Ankomsten till Canada. -- Canadas järnvägar.
  
    Kap. 6: Montreal. -- Ottawa.
  
    Kap. 7: Resan från Ottawa. -- Canadas statsförfattning. -- Ontario. --
        Homestead.
  
    Kap. 8: Manitoba. -- Winnipeg.
  
    Kap. 9: I Winnipeg. -- Utflykt till Dakota och Minnesota. -- Nya
        Stockholm. -- Assiniboia.
  
    Kap. 10: Nya Stockholm. -- Nya Finland. -- Nya Danmark. -- Calgary. --
        Red Deer. -- Alberta.
  
    Kap. 11: Wetaskiwin. -- Ett svenskt folkmöte. -- En svensk farm.
  
    Kap. 12: Reflexioner öfver västra Canada.
  
    Kap. 13: De Klippiga Bergen. -- British Columbia.
  
  
  
  FOTNOTER.
  
  [1] Sedan emigrationens början på 1820-talet ha från Sverige till Amerika
      utvandrat något mer än 900 tusen. Läggas därtill alla, som äro födda af
      svenskar i Amerika, och dragas därifrån alla, som dött, så torde kunna
      antagas, att för närvarande 1-½ million svenskar bo i Amerika.
  
  [2] Dock annonserar Canadian Pacific järnväg på senaste tiden, att den har
      två sådana. De lära vara synnerligen eleganta och bekväma. Priset är
      högre än i vanliga vagnar och de sättas icke in i tågen utan på
      särskild beställning af ett visst antal resande. I Förenta Staterna
      förekomma på de bättre linjerna sådana s. k. compartment cars i somliga
      tåg utan prisförhöjning.
  
  [3] Dessa uppgifter äro hämtade ur en skrift kallad: Free Homestead in New
      Ontario. Att döma af den officiella Year Book of Canada 1903, synas
      förhållandena gestalta sig något olika i olika distrikt af provinsen.
  
  [4] En bushel är något mer än 36 liter.
  
  [5] Jag påminner här ånyo, att en acre är ungefär ett svenskt tunnland
      eller en half hektar, en bushel ungefär 36,4 liter.
  
  
  
  
  
  
  
  End of the Project Gutenberg EBook of Genom Canada, by Paul Waldenström