text: Produced by Tor Martin Kristiansen, ronnie sahlberg and
  the Online Distributed Proofreading Team at
  https://www.pgdp.net
  
  
  
  
  
  
    _STUDENTFÖRENINGEN VERDANDIS SMÅSKRIFTER. 113._
  
    Rättigheter och Skyldigheter
    gentemot Statskyrkan
  
    En hjälpreda för svenska medborgare
  
    af
  
    GEORG STJERNSTEDT,
    juris kandidat.
  
    (_Fjärde tusendet._)
  
  
    STOCKHOLM.
    ALBERT BONNIERS FÖRLAG.
  
  
  
  
  Innehåll:
  
  Rättigheter och skyldigheter gentemot statskyrkan.
  
    1. Rättigheter och skyldigheter i rent personligt hänseende        3
         1. Barndop                                                    3
         2. Religionsundervisning                                      5
         3. Konfirmation och nattvardsgång                             9
         4. Vigsel                                                    11
         5. Kyrkotagning                                              14
         6. Gudstjänst                                                14
         7. Kyrkotukt                                                 15
         8. Edgång                                                    16
         9. Jordfästning                                              18
  
    2. Rättigheter och skyldigheter i ekonomiskt hänseende            19
            Skyldighet att erlägga afgifter till kyrka och prästerskap.
            -- Rätt att besluta därom.
  
    3. Utträde ur statskyrkan                                         22
            Villkor och värkningar.
  
    4. Allmänna anmärkningar                                          25
            Sammanfattning. -- Yttrande- och tryckfrihet i religiösa
            ting. -- Besvär öfver prästs ämbetsåtgärder.
  
  
  Föreliggande småskrift utgör en omarbetning och utvidgning af
  en förut af »Föreningen för religionsfrihet» utgifven skrift med samma
  titel.
  
  
    STOCKHOLM.
    ALB. BONNIERS BOKTRYCKERI 1903.
  
  
  
  
  1. Rättigheter och skyldigheter i rent personligt hänseende.
  
  
  Det är i två hänseenden statskyrkans anspråk gentemot den enskilde göras
  gällande med tvång; för det första tvingas han _personligen_ att deltaga
  i kyrkliga handlingar och ceremonier, kyrklig religionsundervisning
  m. m., för det andra tvingas han att _med pänningar_ bidraga till
  kyrkans och prästerskapets underhåll.
  
  Följande framställning skall ägnas åt den enskildes rättigheter och
  skyldigheter i förstnämda rent personliga hänseende: den afser sålunda
  att i korthet meddela, i hvilka fall man är tvungen att deltaga i
  kyrkliga handlingar, religionsundervisning m. m. och i hvilka fall man
  icke är det.
  
  
  =1. Barndop.= Barndopets användning i vår kyrka stöder sig, som bekant,
  på några yttranden hvilka enligt evangelierna skola ha fällts af Kristus.
  I dopformuläret heter det sålunda: »Emedan nu vår Herre Jesus har betygat
  och sagt: 'Utan en varder född af vatten och ande kan han icke ingå i
  Guds rike', så vilja vi efter hans befallning genom den nya födelsens bad
  upptaga detta barn i den kristna församlingen» etc. Enligt detta Kristi
  uttalande, menar kyrkan, är döpelsen ett villkor för saligheten. Detta
  betonas också i den af vår kyrka antagna Augsburgska bekännelsen, där
  vederdöparnas lära att barn kunde bli saliga utan dopet uttryckligen
  förkastades. I full öfverensstämmelse med kyrkans åskådning står äfven
  det s. k. nöddopet, där man skyndar sig att döpa det späda barnet, så
  att det ej måtte dö odöpt och därigenom hemfalla åt en evig osalighet.
  
  Föräldrar, som nu ogilla kyrkans lära om dopet eller icke dela den
  kyrkliga eller kristliga åskådningen i allmänhet och därför ej finna
  något skäl att högtidligen låta upptaga barnet i den kyrkliga
  församlingen, ha också låtit bli att döpa sina barn.[A]
  
    [A]  Föräldrarna ha stundom äfven gifvit ett offentligt
         uttryck åt sitt beslut att ej låta döpa barnet genom att
         i födelseannons utsätta barnets namn, t. ex. sålunda
         »Vår son Ivar Bernhard, född den etc.» eller »En son,
         kallad Ivar Bernhard, född den etc.»
  
  Detta kunna de saklöst göra, ty =_det är numera helt och hållet lämnat åt
  föräldrarnas eller_= (i fråga om s. k. oäkta barn) =_moderns fria val
  att bestämma huruvida barnet skall döpas eller ej_=. Detta gäller såväl
  för statskyrkans medlemmar som för »främmande trosbekännare».
  
    Enligt 1686 års kyrkolag, som i vissa delar ännu gäller, voro
    föräldrar tvungna att döpa sina barn. Den som försummade detta
    skulle beläggas med kyrkoplikt eller »gifva något ansenligt till
    kyrkan och de fattiga». Denna bestämmelse torde först genom 1887
    års nedan anförda förordning med säkerhet förlorat all gällande
    kraft.
  
    Det hände ock förr att dopet framtvangs med våld. Sålunda finnas
    från 1700-talet exempel på att Kungl. Maj:t befallt att barn skulle
    »genom beskedlige exekutionsbetjänters försorg» bringas till dopet.
    Två kungl. resolutioner af detta innehåll, nämligen från åren 1733
    och 1740, synas också sedermera ha betraktats såsom allmänt
    gällande lag. Det förekom åtminstone att landshöfdingeämbeten med
    stöd af dessa resolutioner företogo sig att lämna handräckning till
    tvångsdop. Sista gången torde ha varit år 1863 i Örebro län, då
    emellertid åtgärden icke ledde till afsett resultat, enär barnets
    moder så »tredskades» att länsmannen ej kunde fullgöra
    befallningen. Ungefär samtidigt fann sig däremot Lunds domkapitel
    tvunget att hos Kungl. Maj:t anmäla, att landshöfdingeämbetet i
    Kristianstads län vägrat lämna dylik handräckning gent emot en del
    personer som omfattat »baptistiska villomeningar». Kungl. Maj:t var
    emellertid nu ej längre villig att skaffa prästerskapet det äskade
    biträdet af »beskedlige exekutionsbetjänter».
  
  Numera är, som sagt, barndopet en fullkomligt frivillig sak. Enär
  emellertid prästerskapet är förpliktat att föra de anteckningar som ligga
  till grund för befolkningsstatistiken m. fl. officiella uppgifter, skall
  anmälan om barns födelse göras hos pastor i församlingen. _Kungl.
  förordn. angående anmälningar om födda barn den 11 febr. 1887_ stadgar
  härom:
  
    »§ 1. Inom sex veckor efter det barn blifvit födt skall, äfven om
    barnet under nämda tid ej till dop befordras, barnets fader eller
    moder eller, i händelse af deras död eller frånvaro, annan person,
    hvilken om barnet har vård, hos pastor i den församling, där barnet
    vistas, (eller, om barnet tillhör en sådan af främmande trosbekännelse
    bildad församling, hvars föreståndare, efter hvad särskilt är stadgat,
    har att föra anteckningar öfver församlingsmedlemmarnas borgerliga
    förhållanden, hos församlingsföreståndaren) anmäla orten och tiden för
    barnets födelse samt barnets och dess föräldrars namn. Äro föräldrarnas
    namn ej kända, äge anmälan om barnet ändock rum. § 2. Uraktlåtes sådan
    anmälan, hvarom i 1 § är sagt, böte den försumlige fem kronor och
    varde honom vid vite förelagt att sin skyldighet fullgöra.»
  
  Härvid kan anmärkas, att föräldrarnas namn icke behöfver uppgifvas, i
  händelse de önska vara okända (hvilket framgår af särskilda
  författningar, nämligen k. bref den 17 okt. 1778, k. regl. för
  barnmorskor den 28 nov. 1856 m. fl.).
  
  Bestämmande af barnets namn är, vare sig dop sker eller icke, uteslutande
  en föräldrarnas angelägenhet. Präst får icke vägra att i dopet ge barnet
  det eller de namn som af föräldrarna önskas.
  
  Hvem som hälst äger rätt att förrätta barndop, men s. k. _lekmannadop_,
  utom då det är att betrakta såsom nöddop, erkännes icke af statskyrkan.
  Dock skall på begäran lekmannadop antecknas i kyrkoböckerna med orden
  »Icke af svenska kyrkan döpt».
  
  =_Den som icke blifvit döpt tillhör statskyrkan likaväl som om han vore
  döpt._= Det enda afgörande för frågan huruvida ett barn tillhör
  statskyrkan eller ej, är föräldrarnas religion (se härom närmare sid. 6
  och 23).
  
  =_En odöpt person har samma borgerliga rättigheter som en döpt._= Däremot
  märkes i _kyrkligt_ hänseende att odöpt ej äger rätt att konfirmeras,
  begå nattvarden[B] samt erhålla kyrklig vigsel. Detta kan emellertid
  icke utgöra något skäl för att låta döpa sina barn, ty barnen kunna ju
  alltid sedermera, om de så skulle önska, erhålla dop och sålunda komma i
  åtnjutande af de nämda kyrkliga rättigheterna.
  
    [B]  Angående begången nattvards betydelse i borgerligt
         hänseende för ett undantagsfall, se sid. 10.
  
  
  =2. Religionsundervisning.= Grundsatsen i vår lagstiftning om
  religionsundervisningen är den att =_alla barn, hvilkas föräldrar
  tillhöra statskyrkan, skola uppfostras och undervisas i statskyrkans
  lära_=, föräldrarna må sedan hysa hvilken tro och hvilka tankar om denna
  lära som hälst.
  
  Denna grundsats visar sig först och främst däri, att
  kristendomsundervisning i statskyrklig anda för ifrågavarande barn,
  d. v. s. det öfvervägande flertalet, är _tvångsämne i alla offentliga
  skolor_, folkskolor såväl som elementarlärovärk.
  
  =_Fritagna från skyldigheten att uppfostra sina barn i statskyrkans
  lära_= äro blott föräldrar som _båda_ äro medlemmar af främmande
  trossamfund samt i _vissa fall_ föräldrar, af hvilka den ena tillhör
  statskyrkan och den andra främmande trossamfund.
  
  De närmare bestämmelserna härom återfinnas i _kungl. förordn. ang.
  främmande trosbekännare och deras religionsöfning den 31 okt. 1873, §§ 6
  och 7_.
  
    I § 6 föreskrifves: »Barn af äkta makar, som vid barnets födelse
    äro medlemmar af _samma_[C] främmande trossamfund, må i dess lära
    uppfostras. Äro föräldrarna vid barnets födelse medlemmar af
    _skilda_ trossamfund; äger _fadern_ bestämma i hvilketdera
    samfundets lära barnet skall uppfostras. Tillhör endera sådant
    trossamfund och den andra svenska kyrkan; då skall barnet i
    evangeliskt lutherska läran uppfostras. Har emellan makarna
    träffats aftal om deras barns uppfostran i evangeliskt lutherska
    läran eller främmande troslära, som en af makarna bekänner; vare
    sådant aftal gällande, så framt det blifvit före äktenskapets
    ingående skriftligen upprättat och uppvisat för vigselförrättaren
    -- -- --»
  
    Vidare stadgas, att om _båda_ föräldrarna öfvergå till främmande
    trossamfund, får barn uppfostras i detta samfunds lära.
  
    I § 7 heter det bl. a.: »Barn, som icke skall uppfostras i
    evangeliskt lutherska läran, må, på framställning af vederbörande
    målsman, fritagas från undervisning däri såväl i folkskolan som vid
    elementarlärovärk; dock åligger, vid den förra skolstyrelsen, och
    vid den senare rektor tillse, att sådant barn genom målsmans
    försorg erhåller tillbörlig religionsundervisning. Försummar
    målsman, oaktat af skolstyrelsen eller rektor erhållen påminnelse,
    sin skyldighet härutinnan, skall barnet deltaga i den
    religionsundervisning, som i folkskola eller vid elementarlärovärk
    meddelas.»
  
    [C]  Kursiveringen i alla de lagar och författningar som i
         denna skrift anföras, är af småskriftens förf.
  
  Rörande dessa bestämmelser påpekas att för friheten från deltagande i
  religionsundervisningen erfordras att föräldrarna äro _medlemmar_ af
  främmande trossamfund, kristet eller mosaiskt. Det är således icke nog
  att de utträdt ur statskyrkan, de måste också ha ingått i ett främmande
  trossamfund. (Erkänt af staten och berättigat till offentlig
  religionsöfning behöfver samfundet däremot icke vara.)
  
  Vidare anmärkes att befrielsen endast är _villkorlig_, d. v. s. den
  gäller så länge skolmyndigheterna finna barnet genom målsmans försorg
  erhålla »tillbörlig» religionsundervisning. För att kontrollera detta äga
  de rätt att anställa pröfning med barnet, och ligger det därvid helt och
  hållet i de pröfvandes skön att afgöra huruvida den undervisning barnet
  erhåller är »tillbörlig» eller ej.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Åt kristendomsundervisningen lämnas, som bekant, ett stort utrymme vid
  våra skolor. Kristendomskunskap är läroämne i elementarlärovärkens och
  folkskolans alla klasser och afdelningar samt tar en stor del af
  undervisningstiden i anspråk.
  
  I fråga om den _anda_ i hvilken kristendomsundervisningen skall bedrifvas
  är meningen otvetydigt den att läraren skall söka hos barnen inplanta
  _religiös tro på statskyrkans läror_, _icke blott_ meddela dem
  _undervisning om dessa läror_ alltså. Ett kungl. cirkulär (af den 12 maj
  1865) föreskrifver uttryckligen att »de heliga sanningarna skola göras
  lefvande hos de unga» för att bli fruktbärande för deras lif. Härtill
  kommer att hela vår skolundervisning är ställd i beroende af kyrkan.
  Prästerskapet skall sålunda enligt folkskolestadgan »utöfva en sorgfällig
  uppsikt i synnerhet öfver kristendomsundervisningen i distriktets
  skolor». Biskopen är högste chef för alla skolor i stiftet, både
  elementarlärovärk och folkskolor o. s. v. Med den kyrkligt-religiösa
  andan i undervisningen öfverensstämmer ju också systemet med
  andaktsöfningar och skolgudstjänster.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Föräldrar behöfva icke nödvändigtvis låta sina barn gå i de offentliga
  skolorna; på vissa villkor få barnen undervisas i hemmet eller i enskild
  skola.
  
  Sålunda må barnen åtnjuta undervisning i =_enskild skola_= i stället för
  folkskolan, om i den enskilda skolan meddelas »sådan undervisning som i
  noggrannhet och omfattning kan likställas med den som på motsvarande
  stadium meddelas i folkskolan» (Folkskolestadgan, § 37).
  
  Angående enskild skola jämförlig med folkskolan föreskrifver
  folkskolestadgan dessutom bl. a. att den som vill inrätta sådan skola
  skall för att få tillstånd därtill vara _känd för gudsfruktan_, samt att
  skolrådet äger rätt att återkalla tillståndet, om undervisningen i den
  enskilda skolan af skolrådet befinnes anordnad »i strid med de för
  folkskolan gifna föreskrifter».
  
  Prästerskapet utöfvar uppsikt öfver de enskilda skolorna likaväl som
  öfver folkskolan.
  
  Huruvida enskilda skolor, motsvarande folkskolans stadium, måste anses
  tvungna att meddela kristendomsundervisning, torde vara ovisst. Men
  säkert är att _om_ religionsundervisning meddelas, måste detta ske i
  statskyrklig anda eller åtminstone icke i strid däremot. Härvid märkes,
  utom hvad nyss blifvit nämt, äfven förordn. »angående ansvar för den som
  söker förmå annan till affall från evangeliskt lutherska läran» den 16
  nov. 1869, där det bl. a. heter: »Om någon, hvilken af föräldrar eller
  målsman fått sig anförtrott att uppfostra eller undervisa barn, som
  tillhöra svenska kyrkan, söker under utöfningen af sådant uppdrag
  bibringa barnet annan tro än den som med den evangeliskt lutherska läran
  öfverensstämmer, vare förfallen till böter fr. o. m. 20 t. o. m. 500
  kronor eller fängelse i högst ett år». (Detta äfven om det sker med
  föräldrarnes vetskap och vilja och äfven om det ej innebär någon lockelse
  till öppet affall.) I sammanhang härmed kan nämnas, att främmande
  trosbekännare ej utan kungl. maj:ts särskilda tillstånd få inrätta eller
  upplåta skolor eller andra uppfostringsanstalter, i _hvilka
  religionsundervisning meddelas_, för barn under 15 år, tillhörande
  svenska kyrkan (Förord. ang. främmande trosbekännare, § 12).
  
  Hvad undervisning =_i hemmet_= angår bestämmer folkskolestadgan att barn
  på föräldrarnas begäran må af skolrådet befrias från skolgång, därest
  föräldrarna »anses vara i stånd att taga sorgfällig vård om barnens
  undervisning» (§ 38). Vidare stadgas att barn som erhåller undervisning i
  hemmet är skyldigt att på kallelse af skolrådet inställa sig till
  pröfning och att skolgång skall åläggas barnet, om det vid pröfningen ej
  befinnes ha erhållit »sådan undervisning som i noggrannhet och omfattning
  någorlunda motsvarar undervisningen i folkskolan».
  
  Skulle föräldrarna sålunda t. ex. ej låta barnet läsa katekes och
  biblisk historia, kan skolrådet föreskrifva skolgång. Och om föräldrarna
  underlåta att efterkomma skolrådets föreskrifter, »må barnen», sedan
  föräldrarna förgäfves varnats af präst och kyrkoråd, »kunna genom
  skolrådets försorg från föräldrarna (eller målsmännen) skiljas och till
  vårdande åt andra personer öfverlämnas, samt kostnaden för barnens
  underhåll hos föräldrarna (eller målsmännen) i laga ordning utmätas.»
  (Folkskolestadgan § 51.)[D]
  
    [D]  För tillämpning af denna bestämmelse äger skolrådet att
         vända sig till Konungens Befallningshafvande.
  
  Till sist må beträffande religionsundervisningen och uppfostran nämnas,
  att förmyndare enligt Ärfdabalkens 22 kap. 2 § är skyldig att »låta den
  omyndiga upptuktas i rätta evangeliska läran».
  
  
  =3. Konfirmation och nattvardsgång.= I motsats till dopet har
  konfirmationen ingalunda åtnjutit allmänt erkännande inom den kristna
  kyrkan. Den ogillades sålunda af Luther och andra reformationens män och
  betraktades ännu på 1700-talet hos oss som en äfventyrlig nyhet eller ett
  onödigt och olämpligt »upptåg», afseende att kasta alla stånd under
  prästerskapets makt. 1686 års kyrkolag innehåller häller ingen föreskrift
  om konfirmation; den blef allmänt påbjuden först genom 1811 års
  kyrkohandbok.
  
  Något direkt konfirmationstvång infördes visserligen icke härigenom, men
  enär konfirmationen nu blef ett villkor för nattvardsgång, och ingen fick
  vigas som ej begått nattvarden, vardt konfirmationen en nödvändig
  förutsättning för ingående af enligt svensk lag giltigt äktenskap. Det
  sålunda uppkomna indirekta konfirmationstvånget afskaffades först genom
  en Kongl. förordn. den 15 okt. 1880 som föreskref _borgerligt äktenskap_
  för de statskyrkans medlemmar som ej blifvit döpta eller begått
  nattvarden.
  
    Konfirmationen består, som bekant, dels af konfirmationsundervisningen,
    dels af själfva konfirmationsakten med det offentliga förhöret samt
    afläggandet af konfirmationsbekännelsen och de två s. k.
    konfirmationslöftena. Den efter konfirmationen vanligen följande
    nattvardsgången är däremot en sak för sig.
  
    Konfirmationsaktens senare afdelning tillgår (enligt kyrkohandboken
    af år 1894 med 1899 års ändring däri) sålunda. Prästen säger till
    barnen:
  
    »Älskade barn! I hafven nu korteligen redogjort för eder insikt i
    den lära, hvilken vår Herre Jesus Kristus i sitt heliga ord har oss
    uppenbarat och som i hans församling förkunnas och bekännes. Denna
    är ock den tro till hvilken I ären döpte. Jag uppmanar nu eder att
    inför Gud och denna kristna församling svara och bekänna:
  
    Tron I på Gud Fader allsmäktig, himmelens och jordens skapare?
  
    Svar: Ja.
  
    Tron I på Jesus Kristus, hans enfödde Son, vår Herre, hvilken är
    aflad af den Helige Ande; född af jungfrun Maria; pinad under
    Pontius Pilatus, korsfäst, död och begrafven; nederstigen till
    dödsriket; på tredje dagen uppstånden igen ifrån de döda; uppstigen
    till himmelen; sittande på allsmäktig Gud Faders högra sida;
    därifrån igenkommande till att döma lefvande och döda?
  
    Svar: Ja.
  
    Tron I på den Heliga Ande; en helig allmännelig kyrka, de heligas
    samfund; syndernas förlåtelse, de dödas uppståndelse och ett evigt
    lif?
  
    Svar: Ja.
  
    Viljen I genom Guds nåd bevisa denna tro i edert lefverne och
    alltså vandra värdigt Kristi evangelium i kärlek till Gud och till
    eder nästa?
  
    Svar: Ja.
  
    Viljen I därför, med Guds hjälp, under vaksamhet och bön bruka Guds
    ord och söka eder Frälsare i hans heliga nattvard?
  
    Svar: Ja.
  
    Sedan dessa frågor äro af barnen samfält besvarade med ja, säger
    prästen:
  
    Älskade barn! Inför Gud, den allvetande och allestädes närvarande,
    hafven I nu med egen mun aflagt eder bekännelse, och förklarar jag
    härmed, att I ägen tillträde till Herrens heliga nattvard, i Guds
    Faderns och Sonens och den Helige Andes namn. Herren förläne genom
    sin nåd att hela edert lif och alla edra krafter må vara helgade
    till hans vilja och tjänst i Kristus Jesus.» (Här falla barnen på
    knä, hvarpå följa böner o. s. v.)
  
                    *       *       *       *       *
  
  =_Konfirmationen är_= -- rättsligt sett -- =_en fullkomligt frivillig sak
  hvartill ingen kan tvingas_=, och detta gäller för alla, vare sig de
  tillhöra statskyrkan eller ej.
  
  Önskar någon konfirmeras eller endast deltaga i konfirmationsundervisningen
  (den s. k. nattvardsläsningen) måste detta ske i den församling han
  tillhör, såvida ej godvillig öfverenskommelse om anlitande af annan
  präst kan vinnas. Konfirmation behöfver ej nödvändigt ske i »läsåldern»;
  den kan likaväl erhållas vid vuxen ålder.
  
  Konfirmation jämte nattvardsgång har i _medborgerligt_ hänseende endast
  _en_ kvarstående betydelse, nämligen att vara villkor för inträde i
  statens folkskolelärareseminarier. =_För inträde i andra skolor eller
  yrken är däremot hvarken konfirmationsundervisning, konfirmation eller
  nattvardsgång numera något villkor._=
  
  I _kyrkligt_ afseende är konfirmationen ju en förutsättning för
  nattvardsgång. Däremot är hvarken konfirmation eller nattvardsgång
  villkor för erhållande af kyrklig vigsel; sådan äger man nämligen enligt
  lag den 13 maj 1898 rätt att få, blott man är döpt samt »åtnjutit
  konfirmationsundervisning af präst inom kyrkan och af denne _funnits
  beredd_ att, efter undergången konfirmation, få tillträde till Herrens
  heliga nattvard».
  
  Begången nattvard åter kan vara till _väsentligt hinder för erhållande af
  borgerlig vigsel_. (Jämför nästa afdelning.)
  
  Slutligen anmärkes att det å flyttnings- och hinderslöshetsbetyg skall
  antecknas huruvida man konfirmerats eller begått nattvarden eller blott
  blifvit »beredd till konfirmation» eller intetdera. Däremot har präst
  icke rättighet att i något betyg meddela uppgift huruvida personen ifråga
  efter att en gång ha begått nattvarden sedermera begagnat sig däraf eller
  ej.
  
  
  =4. Vigsel.= För att göra vigseln till ett nödvändigt villkor för
  uppkomsten af ett lagligt äktenskap har kyrkan måst föra en lång kamp
  emot den gamla inhemska uppfattningen, enligt hvilken det afgörande för
  äktenskaps giltiga ingående endast och allena var _trolofning jämte
  häfdande_.
  
  Först genom 1734 års lag påbjöds i den borgerliga lagstiftningen som
  regel att äktenskapets alla rättsliga följder skulle inträda i och med
  _vigseln_. Och fastän 1734 års lag därmed i princip ställde sig på den
  kyrkliga ståndpunkten, inrymde den äfven något af den gamla inhemska
  uppfattningen, näml. i följande ännu gällande bestämmelse i
  Giftermålsbalkens 3 kap., 9 §:
  
    »Häfdar man sin fästekvinna, då _är_ det ett äktenskap, som skall
    fullkomnas med vigsel, ehvad trolofningen är med eller utan
    villkor, ändå att samma villkor ej fullgjorde äro. Undandrager han
    sig vigsel, och framhärdar i denna sin motvilja, varde hon då
    förklarad för hans äkta hustru, och njute full giftorätt i bo hans
    som i 10 kap. denna balk sägs. Gör hon det: vare lag samma.»
  
  Den inhemska uppfattningen är här bestämt fasthållen: _genom trolofning
  och häfdande har förhållandet blifvit ett äktenskap_. Men -- och här ha
  vi den kyrkliga åskådningen -- kontrahenterna böra mottaga kyrkens
  välsignelse efteråt, enär detta icke skett vid äktenskapets afslutande.
  Och vägrar den ena att låta viga sig, kan äktenskapet visserligen blifva
  offentligt erkänt, nämligen därigenom att den andra begär att af
  domstolen förklaras för den förstnämdas äkta make, men som straff för
  sitt undandragande från vigsel får den, som undandrager sig, ej giftorätt
  i den andras egendom. Emellertid finnes dock genom denna § en utväg att
  erhålla lagligt äktenskap utan vigsel.
  
                    *       *       *       *       *
  
  =_Trolofning_= eller förlofning är en enskild akt med hvilken kyrkan
  intet har att skaffa. Detta gäller i regel äfven om upplösning däraf.
  
  =_Lysning_= är en borgerlig kungörelse utan någon som hälst kyrklig
  karaktär.
  
  =_Vigseln_= är däremot i regel en rent kyrklig ceremoni, ehuru den
  uteslutande har borgerliga värkningar. Det finns därför intet rimligt
  skäl hvarför vigseln nödvändigt skall vara en _kyrklig_ akt. I Tyskland
  och Frankrike är det också tvärtom den _borgerliga_ vigseln som är det
  enda nödvändiga, och i England är det fritt val emellan borgerlig och
  kyrklig vigsel.
  
  Man kan i den obligatoriska kyrkliga vigseln ej gärna se annat än ett
  obehörigt intrång från kyrkans sida på det rent borgerliga området och
  därtill ett ofinkänsligt påtvingande af en vidlyftig religiös ceremoni på
  en hel del människor som ej vilja veta utaf den. Icke desto mindre har
  vår första kammare -- senast vid riksdagarna 1892, 1898, 1900 och 1903 --
  sett sig oförhindrad att _afslå_ samtliga inom riksdagen väckta och af
  andra kammaren antagna förslag om tillåtelse för den som önskar det att
  gifta sig borgerligt.
  
  Emellertid är i vår lagstiftning _borgerlig_ vigsel bestämd för vissa
  fall samt valfri för en del andra fall.
  
  =_Reglerna i fråga om formen för äktenskaps ingående i vårt land äro
  följande:_=
  
  =_Kyrklig vigsel_= måste användas: då båda kontrahenterna tillhöra
  statskyrkan och inom denna äro döpta och konfirmerade samt begått
  nattvarden;
  
  då båda kontrahenterna tillhöra _samma_ främmande trossamfund och detta
  samfunds prästerskap af Kongl. Maj:t medgifvits rätt att med laga värkan
  förrätta vigsel.
  
  =_Borgerlig vigsel_= måste användas: då endera eller båda kontrahenterna
  tillhöra statskyrkan, men ej blifvit döpta;
  
  då endera eller båda kontrahenterna tillhöra statskyrkan och väl
  blifvit döpta, men ej konfirmerats och ej häller »åtnjutit
  konfirmationsundervisning af präst inom kyrkan samt af denne funnits
  beredda att efter undergången konfirmation få tillträde till H. heliga
  nattvard»;
  
  då båda kontrahenterna tillhöra samma främmande samfund, hvars präster ej
  erhållit rätt att förrätta vigsel med laga värkan;
  
  då båda kontrahenterna tillhöra olika främmande trossamfund, af hvilka
  _intetderas_ präster äga rätt att förrätta vigsel med laga värkan;
  
  då den ena kontrahenten tillhör statskyrkan eller främmande kristet
  samfund och den andra mosaiska läran.
  
  =_Kyrklig eller borgerlig vigsel kan efter kontrahenternas fria val
  användas:_=
  
  då båda kontrahenterna tillhöra statskyrkan samt blifvit döpta och
  »åtnjutit konfirmationsundervisning af präst inom kyrkan samt af denne
  funnits beredda att efter undergången konfirmation få tillträde till
  nattvarden», _men_ endera eller båda _icke begått nattvarden_ (vare sig
  de nu konfirmerats eller ej);
  
  då ena kontrahenten tillhör statskyrkan samt blifvit döpt och »åtnjutit
  konfirmationsundervisning etc.» (se det föregående) och den _andra_
  tillhör främmande kristet samfund;
  
  då kontrahenterna tillhöra _olika_ främmande kristna samfund samt ettdera
  eller bägge samfundens präster medgifvits rätt att förrätta vigsel med
  laga värkan. --
  
  Den som utträdt ur statskyrkan med uppgift att ingå i visst främmande
  trossamfund, men sedan icke gjort det, har rätt ingå äktenskap inför
  borgerlig myndighet likaväl som om han tillhörde det främmande
  trossamfundet.[E] (Öfriga fall, för hvilka lagen ej gifvit uttryckliga
  föreskrifter, vore det här för omständligt att behandla.)
  
    [E]  Det har flera gånger förekommit att fritänkare för att
         undslippa kyrklig vigsel och i stället erhålla borgerlig
         sådan anmält utträde ur statskyrkan med uppgift att ingå
         i visst främmande trossamfund (den enda möjlighet för
         utträde som finns), utan att de värkligen ämnat ingå i
         det uppgifna samfundet. De ha funnit detta förfarande
         bära mindre emot än att underkasta sig den kyrkliga
         vigselceremonien med sina böner, välsignelser och
         prästerliga förmaningar.
  
  Giftermål ingånget utomlands enligt där bestämda regler är i Sverge af
  full giltighet, äfven om båda kontrahenterna äro svenska medborgare.
  Denna regel är, ehuru icke uttryckligen stadgad i lag, likväl
  obestridligt gällande. Den är också förutsättning för en lag den 1 juli
  1898 som stadgar:
  
    »§ 1. Äktenskap, som å utrikes ort slutits utan att svensk lags
    föreskrifter därvid blifvit iakttagna, må i kyrkobok antecknas, så
    framt äktenskapet enligt intyg af utländsk myndighet blifvit å den
    utrikes orten _i där föreskrifven form_ inför kyrklig _eller_
    borgerlig myndighet slutet -- -- --».
  
  Slutligen kan anmärkas att upplösning af äktenskap är en helt och hållet
  borgerlig åtgärd, utom så till vida, att vid upplösning _på grund af
  oenighet_ varning af kyrklig myndighet, nämligen först af kyrkoherden
  samt därefter af kyrkorådet, är en förutsättning för erhållande af
  skilsmässa.
  
  
  =5. Kyrkotagning.= Denna handling ligger det i moders fria skön att
  underkasta sig eller icke. Den är som bekant numera för det mästa kommen
  ur bruk.
  
  
  =6. Gudstjänst.= Förr i tiden rådde allmänt gudstjänsttvång, i det
  försummelse af gudstjänsten var belagt med straff. Numera gäller tvång
  att deltaga i statskyrklig gudstjänst eller andaktsöfning endast i
  särskilda fall. De mera anmärkningsvärda af dessa fall är följande.
  
  Lärjungar och äfven lärare i de offentliga skolorna äro skyldiga att
  deltaga i de andaktsöfningar som hållas i skolan. Därjämte skola
  enligt lärovärksstadgan lärjungarna vid elementarlärovärk »under tillsyn
  af en eller flera lärare hvarje sön- och högtidsdag bevista
  högmässogudstjänsten.»[F]
  
    [F]  Undantag härifrån har af Kongl. Maj:t medgifvits för
         åtskilliga lärovärk (i Stockholm, Göteborg och -- helt
         nyligen -- Luleå).
  
  Enligt Tjänstgöringsreglemente för armén skall »evangelisk-luthersk
  gudstjänst med predikan hållas hvarje sön- och hälgdagsförmiddag» och
  s. k. _korum_ hållas morgon och afton, hvarvid bön läses och en
  psalmvärs sjunges före och efter densamma. Medlemmar af främmande
  trossamfund skola, om de så önska, fritagas från att deltaga i
  regementets gudstjänst, men _alla andra, de värnpliktiga likaväl som de
  fast anställda, äro skyldiga att deltaga däri_.
  
  Vid flottan råder likaledes allmänt gudstjänsttvång.
  
  Slutligen märkes, att äfven våra domstolar äro underkastade sådant tvång.
  Sålunda skall vid härads- och rådhusrätterna hållas gudstjänst vid hvarje
  års början. Och i hofrätterna äger gudstjänst rum vid hvarje sessions
  början, då, såsom det heter i kyrkolagen, »presidenten och samtlige
  rättens ledamöter böra jämte afhörandet af en till värket lämpad predikan
  åkalla Gud om nåd och bistånd».
  
  
  =7. Kyrkotukt.= Kyrkotukten har, som bekant, förr i tiden spelat en
  viktig roll, men numera återstå endast några obetydliga kvarlefvor
  däraf.
  
  Den enda form af kyrkotukt vi ännu ha i behåll är _uteslutning från
  nattvarden_ i vissa fall samt _varning af kyrkorådet_. Beträffande
  kyrkorådsvarning kan nämnas att kyrkorådet äger rätt att i och för
  »allvarliga föreställningar och varningar» kalla inför sig en hvar som
  bor eller uppehåller sig inom församlingen. Varning får meddelas för alla
  »förseelser emot religionens och sedernas hälgd» och kan således afse
  äfven sådant som är hvarje persons ensak, t. ex. att försumma
  gudstjänsten, husförhör[G] eller dylikt. Varning af kyrkorådet har man
  ej rätt att undandraga sig, men den är utan all rättslig betydelse, och
  man får naturligtvis fästa den vikt därvid som man behagar.
  
    [G]  Numera finnes ingen laglig förpliktelse att inställa sig
         till katekesförhör eller s. k. husförhör.
  
  Angående det tvång, som kan användas till åhörande af kyrkorådets
  varningar, stadgas i Kongl. förordning om kyrkostämma m. m. den 21 mars
  1862 i 29 §:
  
    »Kallar kyrkorådet någon, som inom församlingen bor eller sig
    uppehåller, till inställelse för att i de på kyrkorådets omvårdnad
    beroende ordnings- och sedlighetsmål höras, är han pliktig att
    kallelsen hörsamma, så vida han fyra dagar förut däraf erhållit
    del. Uteblifver den sålunda kallade utan laga förfall, skall han
    böta 1 riksdaler riksmynt till församlingens skolkassa och
    tillhållas af kyrkorådet genom förnyade viten, som dock tillsammans
    ej må öfverstiga 15 riksdaler silfvermynt, att sig inställa. Kan
    den tredskande ändock ej förmås till inställelse, _äger kyrkorådet
    att lita Konungens Befallningshafvande till_. (Denne beordrar då
    länsmannen att hämta den kallade.)
  
  Församlingens präst äger däremot ingen laglig tvångsmakt att låta föra
  församlingsmedlem till sig, lika litet som han äger rätt att mot
  församlingsmedlems vilja inträda i hans bostad för att förmana och varna
  honom eller af annat skäl.
  
  Slutligen kan nämnas, att man på senare tid från kyrkligt håll sökt
  upplifva den döende kyrkotukten. Sålunda antog 1893 års kyrkomöte för sin
  del en »Lag ang. förfarande mot den som i församling inom svenska kyrkan
  väcker förargelse eller bryter kyrklig ordning», enligt hvilken lag
  varningsåtgärder voro föreskrifna bl. a. mot den, som »visat sig som
  uppenbar motståndare till den kristna tron», den som vägrat att döpa sina
  barn o. s. v.
  
  Regeringen fann emellertid icke skäl att för riksdagen framlägga detta
  reaktionära förslag.
  
  
  =8. Edgång.= Löftesederna äro på senare tid till stor del afskaffade.
  Sålunda borttogs på 1880-talet läkare-, krigsmanna-, apotekare-,
  barnmorske-, m. fl. eder samt år 1893 prästeden. För flera grupper af
  ämbetsmän kvarstår likväl eden, t. ex. för domare.
  
  För medborgare i allmänhet är ed i åtskilliga fall föreskrifven, städse
  enligt det kända formuläret: »Jag lofvar (l. betygar) och svär _vid Gud
  och hans heliga evangelium_ att etc.» med slutorden »_så sant mig Gud
  hjälpe till lif och själ_.»[H]
  
    [H]  Under edgången skall edsafläggaren enligt praxis hålla
         två fingrar på en bibel.
  
  Vittnesed måste afläggas af den som åberopas såsom vittne. Vägrar han att
  gå eden kan han »därtill hållas» genom viten eller fängelse. Medger både
  käranden och svaranden befrielse från eden har vittnesmålet samma
  giltighet som om det vore beedigat. Men i svåra brottmål skall ed i
  hvarje fall afläggas.
  
  Värjemålsed (som af domstol kan åläggas en part angående faktiska
  omständigheter där »halft bevis» föreligger och »sanning ej annars
  utletas kan») måste äfven afläggas, där parten ej vill uppoffra sin
  rätt.
  
  Undantag från edstvånget kan medges främmande trosbekännare, om han är
  »af sådan lära» (t. ex. kväkarnas) »som ej tillstädjer honom att aflägga
  ed då den enligt lag erfordras». I så fall skall Kongl. Maj:t förordna
  huru förfaras bör.[I] Detta gäller dock endast för den som _tillhör_
  sådant främmande trossamfund, alltså ej för den som blott utträdt ur
  statskyrkan med uppgift att ingå till det ifrågavarande samfundet, utan
  att sedan värkligen ha ingått däri.
  
    [I]  I särskilt fall har en kväkares på heder och tro afgifna
         vittnesmål likställts med beedigat sådant.
  
  Förklaring inför domstolen att man ej för sitt samvete kan gå ed --
  t. ex. därför att Kristus uttryckligen sagt: »I skolen alls icke
  svärja», »Edert tal skall vara ja, ja, nej, nej, hvad därutöfver är, det
  är af ondo», o. s. v. -- befriar ej från edgång. Lika litet befrias man
  därifrån om man t. ex. förklarar sig icke tro på »Gud och hans heliga
  evangelium» och därför finna det motbjudande att högtidligen svärja
  därvid.
  
  Ed får enl. Rättegångsbalkens 17 kap. 7 § ej afläggas af »okristen».
  Denna bestämmelse utgör emellertid icke hinder för mosaiska trosbekännare
  att aflägga ed enligt den för dem särskilt fastställda lydelsen (»vid Gud
  och hans heliga _lag_»). Vidare får ed ej afläggas af »den som af sådan
  lära är, att han om vittneseden en falsk och skadelig mening hafver».
  Härvid gäller att domaren ej fäster sig vid den edspliktiges uppgift att
  han omfattar sådan lära; för befrielse fordras att man i vederbörlig
  ordning slutit sig till ett samfund med dylik lära.
  
  Det har stundom förekommit att personer hyst samvetsbetänkligheter mot
  vittneseden i dess nuvarande formulering utan att de hyllat sådan lära
  som icke tillstädjer dem edgång. Då emellertid edsvägran ju medför böter
  eller fängelse, hafva de aflagt eden, men låtit den föregås af någon
  förklaring.
  
  Såsom på exempel på en sådan må följande anföras:
  
    »Ehuru jag icke omfattar den öfvertygelse som ligger till grund för
    edens religiösa element, anser jag mig likväl förpliktad att
    obrottsligt hålla hvad jag i eden lofvar.»
  
  I juridiskt afseende gör en dylik förklaring hvarken till eller från.
  Dess betydelse ligger uteslutande i den samvetstillfredsställelse den kan
  bereda edsafläggaren och i den protest mot edstvånget som den innebär.
  
  Slutligen kan nämnas, att domaren, då han finner den som skall begå ed
  vara okunnig i kristendomen, äger rätt att förvisa honom till
  prästerskapet för att undervisas om edens vikt och betydelse. Af denna
  rätt bruka våra domare också då och då begagna sig.
  
  
  =9. Jordfästning.= Själfva begrafvandet eller jordandet af en afliden
  sker, som bekant, utan kyrkliga ceremonier. Däremot är _jordfästningen_,
  som föregår begrafvandet, en kyrklig akt.
  
  Om jordfästning vid dödsfall inom statskyrkan föreskrifver nu _Lag
  angående jordfästning den 25 maj 1894_ i 2 §: »Den aflidne skall
  jordfästas inom sex veckor efter dödsfallet, där icke giltiga orsaker för
  längre uppskof äro förhanden. Jordfästningen må ej förrättas af annan än
  präst i svenska kyrkan.»
  
  Någon påföljd för underlåten jordfästning är icke stadgad för den
  aflidnas anhöriga. De kunna alltså icke straffas, om de låta begrafva den
  aflidna civilt, d. v. s. utan prästerligt biträde. Då emellertid af
  präst förrättad jordfästning enligt lag _skall_ äga rum, kan ej häller
  prästen hindras från att företaga densamma. Om pastor, såsom lär ha
  händt, skulle i och för jordfästning låta uppkasta en redan igenfylld
  graf, torde ett sådant förfarande ej vara straffbart enligt svensk
  lag.[J]
  
    [J]  I vissa trakter i nordligaste Norrland, där präst mindre
         ofta besöker socknen, lär begrafning nästan alltid ske
         utan prästerligt biträde. Prästen förrättar sedan vid
         sitt nästa besök jordfästning, och har på sina ställen
         den egendomliga sed uppkommit, att å kistan sättes en
         stör, som vid prästens ankomst upptages, hvarefter denne
         kastar de öfliga tre skoflarna mull i det hål som
         uppkommit i jorden.
  
  Skall den aflidna undergå _likbränning_ i stället för att begrafvas,
  måste jordfästning ovillkorligen ha föregått. Detta föreskrifves i de
  bestämmelser angående likbränning i Stockholms och Göteborgs
  likbränningsugnar, som Kongl. Maj:t (den 14 dec. 1888 och den 24 jan.
  1890) utfärdat. Det heter där bl. a.: »Förrän likbränningen företages,
  skall hos likbränningsföreningen aflämnas vederbörligt intyg, att behörig
  jordfästning ägt rum; börande för den skull föreningen med någon till
  svenska kyrkan hörande prästman träffa aftal därom, att han, för den
  händelse att annan om jordfästningens förrättande anmodad prästman
  förklarar sig ej vara därtill villig, värkställer jordfästningen.»
  
  Anmärkas kan, att enligt en kongl. resolution den 14 dec. 1888
  likbränningsanstalt i Sverge icke får begagnas förrän Kongl. Maj:t
  pröfvat »om och under hvilka särskilda villkor användande af anstalten
  får äga rum». Andra likbränningsugnar än i Stockholm och Göteborg finnas
  ännu icke.[K]
  
    [K]  Ang. likbränning se n:o 31 af Verdandis småskrifter.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Jordfästning skall i vissa fall ske »_i stillhet_». Härom stadgar 1894
  års lag i §§ 6 och 7:
  
    § 6: I stillhet skall jordfästas den, som blifvit afrättad eller
    ljutit döden under föröfvande af groft brott, så ock den som
    förgjort sig själf; dock att, om den som förgjort sig själf var
    afvita eller enligt läkares intyg af sjukdom eller ålderdomssvaghet
    eller annan utan egen skuld iråkad förvirring saknade förståndets
    fulla bruk, den döde må jordfästas i vanlig ordning.
  
    § 7: -- -- Vid jordfästning i stillhet böra endast närvara den dödes
    anhöriga, om sådana finnas och inställa sig, samt de personer, hvilka
    äro oumbärliga vid den dödes jordande. Ej må vid sådan jordfästning
    förekomma klockringning, sorgmusik, sång eller liktal.»
  
  Regering och riksdag ha år 1903 beslutat upphäfvande af jordfästning i
  stillhet för den som förgjort sig själf. Men samtliga domkapitel utom
  Strängnäs' ha _afstyrkt_ denna af hänsyn till den aflidnas anhöriga väl
  behjärtansvärda reform. Då detta skrifves afvaktar man kyrkomötets beslut
  i saken; utan dess medgifvande kan nämligen icke kyrkolag ändras,
  upphäfvas eller stiftas.
  
                    *       *       *       *       *
  
  
  
  
  2. Rättigheter och skyldigheter i ekonomiskt hänseende.
  
  
  Skyldighet att betala skatt till statskyrkan och dess prästerskap åligger
  alla, oafsett huruvida de tillhöra statskyrkan eller ej. Ingen är alltså
  befriad därifrån, därför att han tillhör främmande trossamfund eller
  utträdt ur statskyrkan. Utskylderna till kyrka och prästerskap påföras
  och indrifvas också alldeles som skatter till stat eller kommun.
  
  I allt detta kan man se en viss utvidgning af statskyrkans makt under
  senare tid, ty förr (före 1862) utgingo åtskilliga afgifter till kyrkan
  såsom s. k. _jura stolæ_, d. v. s. särskilda afgifter för prästs
  biträde vid kyrkliga förrättningar, hvilka afgifter alltså icke behöfde
  erläggas af andra än dem som anlitade prästen.
  
  I och med den förändringen att kyrkan tvångsvis i form af skatter uttar
  alla kyrkliga afgifter ha däremot de särskilda afgifterna bortfallit.
  Hvarken i de fall, där anlitande af präst är frivilligt, t. ex. till
  barndop, eller i de fall, där det är tvunget, t. ex. till vigsel,
  behöfver sålunda detta biträde numera medföra någon kostnad. =_Präst är
  skyldig att utan betalning värkställa samtliga kyrkliga förrättningar och
  utskrifva samtliga prästerliga intyg eller bevis._=
  
                    *       *       *       *       *
  
  Rätten att besluta om afgifter till kyrka och prästerskap tillkommer --
  inom vissa gränser, för hvilka här ej kan redogöras -- hvarje församlings
  _kyrkostämma_.
  
  Bestämmelserna om kyrkostämma äro i hufvudsak följande:[L]
  
    [L]  För närmare kännedom om bestämmelserna ang. kyrkostämma
         hänvisas till K. förordn. ang. kyrkostämma samt kyrkoråd
         och skolråd den 21 mars 1862 (införd i de vanliga
         lageditionerna).
  
  Rösträtt på kyrkostämma ha alla på kommunalstämma eller vid allmän
  rådstuga röstberättigade _med undantag af främmande religionsbekännare
  och dem som anmält sig till utträde ur statskyrkan_.
  
  Närmare angifvet tillkommer rösträtt på kyrkostämma enligt dessa regler
  en hvar som är 1) myndig, 2) välfräjdad, 3) svensk undersåte, 4) medlem
  af kommunen, 5) _förbunden att erlägga skatt till densamma_ samt 6) ej
  häftar för oguldna kommunalutskylder, 7) ej befinner sig i konkurs och 8)
  ej tillhör främmande trossamfund eller anmält sig till utträde ur
  statskyrkan. Dessutom måste man för att äga rösträtt _i stad_ betala
  minst en krona i »allmän bevillning» till staten (s. k. kronoskatt)
  samt, hvad både stad och land angår, ha hunnit bli uppförd i kommunens
  röstlängd.
  
  _Förbundna att erlägga skatt till kommunen_ äro såsom regel alla
  medlemmar af densamma hvilka af taxeringsmyndigheterna uppförts till
  _allmän bevillning_. Till allmän bevillning skall åter uppföras en hvar
  som antingen äger fastighet, värd minst 100 kronor, eller också har minst
  500 kronors inkomst om året. (I vissa fall kan friheten att erlägga
  allmän bevillning utsträckas ända till 700 kronors årsinkomst.)
  
  _Ogift_ kvinna, änka eller frånskild hustru, som uppföres till bevillning
  och alltså måste skatta till stat och kommun, har kommunal rösträtt
  likaväl som man. _Gift_ kvinna saknar däremot i praxis sådan rätt, enär
  mannen uppföres till bevillning och får skatta både för sina egna och för
  hustruns inkomster och egendom.
  
  Bolag, som betalar skatt till kommunen, har rösträtt. För omyndigs
  skattskyldiga inkomst eller fastighet röstar förmyndaren.
  
  Vid omröstning på kyrkostämma gäller -- utom i Stockholm, där reglerna
  äro något afvikande -- alldeles samma _röstberäkning_ som på
  kommunalstämma eller vid allmän rådstuga, d. v. s. man äger, med vissa
  begränsningar, röster i förhållande till hvad man betalar i allmän
  bevillning (enligt den s. k. graderade eller fyrk-skalan).
  
  Tre ordinarie kyrkostämmor skola årligen hållas, en på våren före maj
  månads utgång, en i oktober och en i december. Dessutom kan i vissa fall
  hållas extra kyrkostämma. I hvarje fall skall kyrkostämma kungöras från
  predikstolen minst en vecka före stämman. På annat sätt, t. ex. genom
  annons i tidningarna, behöfver den däremot ej kungöras. I hvilket fall
  som hälst böra inträsserade vara påpassliga, så att en kyrkostämma ej går
  dem förbi. Särskilt viktig är _oktober_-stämman, _ty då skall utgifts-
  och inkomstskatten för kyrka och skola bestämmas_. Likgiltighet för
  kyrkostämma hämnar sig i form af ökade utskylder till kyrkobyggnader
  m. m., det torde erfarenheten mångenstädes ha visat.
  
  Besvär öfver kyrkostämmobeslut kunna anföras, först hos Konungens
  Befallningshafvande eller domkapitlet, därefter hos Kongl. Maj:t. Hos de
  förstnämnda myndigheterna skola besvären ingifvas 30 dagar från det
  beslutet upplästes i församlingens kyrka, utom i Stockholm, där
  besvärstiden endast är 14 dagar. --
  
  Slutligen må betonas, att kyrkostämma icke blott beslutar om afgifter
  till kyrkan samt väljer kyrkoråd, utan äfven handlägger _folkskole- och
  uppfostringsärenden_. Sålunda fattas där beslut om afgifter till
  folkskolan och till uppfostran af vanartade barn, anordnande af
  folkskoleundervisningen, vidare väljas där folkskolelärare och skolråd
  m. m. Det är alltså äfven _medborgerliga_ rättigheter och viktiga
  sådana, som beröfvas de från kyrkostämma uteslutna, d. v. s. främmande
  trosbekännare och ur statskyrkan utträdda.
  
  I detta sammanhang kan f. ö. påpekas det _olämpliga_ uti att, såsom med
  lagens tillåtelse i praxis ofta sker, kyrkorådet och skolrådet sammanslås
  till ett _gemensamt kyrko- och skolråd_. Till medlemmar af detta råd få
  nämligen icke väljas andra än »för gudsfruktan och nit» kände män (enligt
  bestämmelserna för kyrkorådet, hvilka bestämmelser äfven gälla för det
  sammansatta kyrko- och skolrådet).
  
  Bättre att ha ett särskilt kyrkoråd och ett _särskilt skolråd_, för hvars
  medlemmar det ej erfordras några kyrkliga egenskaper, utan i stället hvad
  som värkligen behöfs, nämligen nit _för skolväsendet_.
  
                    *       *       *       *       *
  
  
  
  
  3. Utträde ur statskyrkan.
  
  
  Rätt till utträde ur statskyrkan medgafs icke förr än år 1860. Ända
  dittills gällde straff för »affall» från statskyrkans lära, och straffet
  var icke mindre än landsförvisning och arfsrättens förlust. Man lyckades
  ej häller på en gång helt och hållet frigöra sig från den gamla
  uppfattningen. I 1860 års förordning angående främmande trosbekännare
  hette det sålunda: »Faller någon från den rena evangeliska läran af och
  låter ej af sina själasörjares, undervisning sig _rätta_, varde han af
  domkapitlet eller dess förordnade ombud _varnad_. Framhärdar han ändå i
  sin _villfarelse_ etc.» Därjämte benämnes den utträdande i förordningen
  öfverallt »affälling».
  
  I nu gällande förordning angående främmande trosbekännare etc. af den 31
  okt. 1873 stadgas i dess 3 §:
  
    »Har medlem af svenska kyrkan omfattat främmande kristen lära och
    vill fördenskull ur kyrkan utträda; gifve sin afsikt tillkänna för
    kyrkoherden i den församling han tillhör; uppgifve ock det
    trossamfund, hvartill han vill öfvergå. Framhärdar han i sin
    afsikt; inställe sig, sedan minst två månader förflutit,
    personligen hos kyrkoherden, samt anmäle sig till utträde ur
    kyrkan; och göre kyrkoherden därom anteckning i kyrkoboken. Ej må
    någon på grund af anmälan, som skett innan han fyllt aderton år,
    anses från kyrkan skild. I främmande församling må ej häller någon
    före denna ålder upptagas.»
  
  Rättighet till utträde medgifves således endast anhängare af _kristen_
  tro, ej dem som vilja öfvergå till muhammedanismen, buddhismen, mosaiska
  läran o. s. v. och ej häller ateister eller dem som icke ha någon viss
  religiös tro. Det trossamfund hvartill man uppgifver sig vilja ingå måste
  vara förutom _kristet_ äfven »_främmande_» (= af annan lära än
  statskyrkans); däremot behöfver det enligt flera prejudikat _ej_ vara _af
  staten erkänt_. Ej häller föreskrifves det någonstädes att det uppgifna
  samfundet skall finnas i _Sverge_. I hvilket fall som hälst skall den
  utträdessökande, därest vederbörande pastor ej känner till samfundets
  lära, redogöra för denna så pass fullständigt att däraf framgår att läran
  är »kristen» samt »främmande». Finnes det uppgifna samfundet ännu icke
  till, kräfves förklaring att sådant samfund är afsett att bildas i vårt
  land.
  
  Huruvida nu ett samfund kan anses kristet eller ej, pröfvas i hvarje
  särskilt fall, i sista hand af Kongl. Maj:t.
  
  Enligt en kongl. res. den 7 november 1884 behöfver den som anmält sig
  till utträde _ej värkligen öfvergå till det uppgifna samfundet_. Utträdet
  blir alltså giltigt vare sig den utträdande ingår i samfundet eller ej.
  
  Den som ej är fylld 15 år anses medfölja sina föräldrar, om båda utträda.
  _Mellan 15 och 18 år kan utträde icke vinnas._
  
  Slutligen må anmärkas att för _återinträde_ i statskyrkan icke finnas
  några bestämmelser gifna, men att i praxis sådant medges utan vidare på
  blott anmälan.
  
                    *       *       *       *       *
  
  För _bildande af nytt främmande trossamfund_ föreskrifver förut anförda
  förordning angående främmande trosbekännare i 1 §:
  
    »Vilja bekännare af annan kristen troslära än den evangelisk
    lutherska bilda särskild församling _och_ önska de, att densamma
    varder _af staten erkänd_; göre därom hos konungen ansökan, samt
    uppgifve sin trosbekännelse och församlingsordning; bifoge ock, där
    de svenska kyrkan tillhört, bevis om anmälan för utträde därur, som
    i 3 § omförmäles. Finner konungen skäl att ansökningen bifalla, äge
    den församling rätt till offentlig religionsöfning.»
  
  Innan Kongl. Maj:t afgör sådan ansökan plägar utlåtande inhämtas af
  vederbörande domkapitel hvilket till- eller afstyrker ansökningen.
  Sålunda har t. ex. ansökan af en unitarisk församling afstyrkts, därför
  att dess trosbekännelse ej ansågs vara kristen.
  
  Under förutsättning att de utträdessökandes troslära anses vara kristen,
  samt deras församlingsordning ingifves till Kongl. Maj:t, kunna de blifva
  en af staten erkänd församling med rätt till offentlig religionsöfning,
  näml. om Kongl. Maj:t _finner skäl_ att bifalla ansökningen.
  
  Härvid torde Kongl. Maj:t böra rätta sig dels efter de särskilda
  föreskrifterna i förordningen om främmande trosbekännare, dels efter
  regeringsformens föreskrift: »Konungen bör ingens samvete tvinga eller
  tvinga låta, utan skydda hvar och en vid en fri utöfning af sin religion,
  _såvidt han därigenom icke störer samhällets lugn eller allmän förargelse
  åstadkommer_». På grund af denna bestämmelse torde sålunda mormonerna,
  hvilka hylla månggifte, icke kunna blifva ett af svenska staten erkänt
  samfund. --
  
  Utträde ur statskyrkan liksom medlemskap af främmande trossamfund medför,
  såsom förut är sagt, icke någon befrielse från de till kyrka och
  prästerskap utgående skatter och afgifter. Däremot är den som icke
  tillhör statskyrkan _utesluten från åtskilliga rent borgerliga
  rättigheter_. Sålunda har han ju icke rösträtt på kyrkostämma, vidare får
  han ej utses till statsråd (enligt regeringsformens 4 §) och ej förordnas
  till förmyndare för omyndiga, tillhörande svenska statskyrkan (enligt
  Ärfdabalkens 22 kap. 2 §), vidare får han (enl. regeringsformens 28 §)
  »ej utnämnas till prästerligt ämbete eller till annan tjänst, hvarmed är
  förenat åliggande att meddela undervisning i kristendom eller teologisk
  vetenskap», ej »såsom domare eller innehafvare af annan tjänst deltaga i
  handläggning eller afgörande af fråga, som angår religionsvård,
  religionsundervisning eller befordringar inom svenska kyrkan», samt,
  därest han är utlänning, ej utnämnas till något svenskt ämbete (hvilket
  för utlänningar tillhörande den evangeliskt lutherska läran i vissa fall
  är möjligt).
  
  Slutligen föreskrifver förordn. angående främmande trosbekännare i § 15:
  
    »Innehar den, som till utträde sig anmält, offentlig tjänst; varde
    han därifrån skild, där ej tjänsten är af beskaffenhet, att han
    utan afseende å sin trosbekännelse kunnat till densamma nämnas,
    samt konungen eller den myndighet, som äger att tjänsten tillsätta,
    _finner skäligt_ att honom därvid bibehålla.»
  
  Till sist må nämnas, att vid riksdagen flerfaldiga gånger förgäfves
  väckts förslag att den som önskar utträda ej skall behöfva uppge något
  visst trossamfund hvartill han vill öfvergå. Äfven har väckts motion
  därom att utträde ej skulle medföra förlust af några borgerliga
  rättigheter. Att båda dessa reformer påfordras af den enklaste känsla för
  billighet och religionsfrihet, behöfver väl icke framhållas. Men första
  kammaren _afslog_ t. ex. senast år 1903 utan votering förstnämda
  förslag.
  
                    *       *       *       *       *
  
  
  
  
  4. Allmänna anmärkningar.
  
  
  Af den redogörelse för gällande rätt som i det föregående lämnats framgår
  bland annat att _dop_, _konfirmation_ och _nattvardsgång_ numera äro så
  godt som alldeles fria från tvång. De ha ju borgerlig betydelse endast i
  ett undantagsfall, nämligen för inträde i folkskolelärareseminarium.
  
  Däremot visar sig _det kyrkliga tvånget_ ännu råda i följande mer eller
  mindre ingripande afseenden.
  
  1) Alla äro, vare sig de gilla eller ogilla statskyrkans läror och
  oafsett huruvida de kvarstå i statskyrkan eller tillhöra och understödja
  något främmande trossamfund, tvungna att deltaga i underhållet af
  statskyrkan och dess prästerskap samt därigenom indirekt främja
  statskyrkolärans vidmakthållande i landet.
  
  2) Utträde ur statskyrkan är dels icke alls medgifvet, nämligen för
  personer under 18 år, dels efter fyllda 18 år tillåtet endast för dem som
  vilja ingå -- eller åtminstone uppge sig vilja ingå -- i visst _kristet_
  trossamfund, men däremot ej för dem som icke alls vilja tillhöra något
  sådant samfund eller någon viss religion.
  
  3) Utträde ur statskyrkan medför icke någon som hälst befrielse från
  skatt till densamma, men däremot förlust dels af rätten att besluta om
  sådan skatt, dels af åtskilliga rent borgerliga rättigheter och fördelar,
  bland hvilka särskilt märkes rätten att deltaga i beslut och val rörande
  folkskolan inom kommunen.
  
  4) Alla barn till föräldrar som tillhöra statskyrkan skola uppfostras
  och undervisas i statskyrkans tro. Sålunda skall i alla offentliga skolor
  meddelas religionsundervisning i statskyrklig anda. Alla våra
  folkskolelärare och -lärarinnor äro nödgade att bedrifva
  kristendomsundervisningen på detta sätt. Förmyndare äro skyldiga att
  uppfostra sina myndlingar i statskyrkans lära. Barn som gå i folk- eller
  elementarskola kunna icke erhålla befrielse från religionsundervisningen,
  äfven om föräldrarna på det bestämdaste önska att deras barn ej skola
  uppfostras i statskyrkans läror. Och om barnen undervisas i hemmen eller
  enskild skola äro föräldrarna skyldiga att se till att barnen bibringas
  åtminstone den kristendomskunskap som meddelas i folkskolan, allt vid
  risk att barnen eljes tagas ifrån dem, något som också faktiskt skett
  ända in i senaste tid.
  
  5) Tvång till statskyrkogudstjänst eller statskyrkliga andaktsöfningar
  råder inom alla offentliga skolor och inom hela krigsmakten -- för de
  värnpliktige lika väl som för den frivilligt anställda personalen -- samt
  dessutom för våra domstolar.
  
  6) Alla statskyrkans medlemmar som någon gång begått nattvarden äro för
  äktenskaps ingående tvungna att underkasta sig den statskyrkliga
  vigselceremonien, huru stridande emot deras känslor och åsikter denna
  ceremoni eller den till grund däraf liggande kyrkliga åskådningen än må
  vara.
  
  7) Alla statskyrkans medlemmar måste vid risk af viten eller fängelse
  vid de tillfällen då ed är i lag föreskrifven, aflägga densamma enligt
  det gällande kristliga formuläret. Härifrån medges ingen befrielse, äfven
  om t. ex. den edspliktige af sitt samvete förbjudes att begå ed eller om
  han icke alls tror på »Gud och hans heliga evangelium», och edgången
  sålunda, såsom den nu är bestämd, för honom ter sig såsom en tom och
  ovärdig komedi.
  
  8) Alla medlemmar af statskyrkan äro skyldiga och kunna tvingas att på
  kallelse inställa sig inför kyrkorådet för att af detta emottaga
  kristliga förmaningar och varningar.
  
  9) Alla statskyrkans medlemmar skola begrafvas med statskyrklig
  jordfästning, äfven om de själfva uttryckligen önskat eller de
  efterlefvande af hänsyn till den aflidnes lifsåskådning vilja ha civil
  begrafning. --
  
  Till allt detta tvång kommer dessutom att _yttrande- och tryckfriheten är
  ensidigt inskränkt till skydd för statskyrkans lära eller de
  statskyrkligt troendes känslor_.
  
  Visserligen blir det numera sällan fråga om att tillämpa de lagparagrafer
  som i detta afseende ännu gälla, men paragraferna äro dock icke upphäfda
  och ej häller så föråldrade, att de ej _kunna_ användas, åtminstone i
  tider af reaktion. Bestämmelserna äro följande.
  
  Strafflagens kapitel om »religionsbrott» stadgar bland annat:
  
    »1 §. Hvar som genom att _häda_ Gud eller genom att _lasta_ eller
    _gäcka_ Guds heliga ord eller sakramenten åstadkommer allmän
    förargelse, straffas med fängelse i högst ett år eller böter.
  
    2 §. Gör man _gäckeri_ af gudstjänsten, så att allmän förargelse
    däraf kommer, straffes med böter eller fängelse i högst sex
    månader.»
  
  Samma straffpåföljder drabba enligt tryckfrihetsförordningen den som i
  tryck »hädar» Gud eller gör gäckeri af Guds ord, sakramenten eller den
  allmänna gudstjänsten. Men dessutom straffas enligt denna förordning
  »_förnekelse_ af en Gud och ett lif efter detta eller af den rena
  evangeliska läran» med böter eller fängelse i högst ett år. Denna
  paragraf tillämpades så sent som år 1888, nämligen emot redaktör Hjalmar
  Branting såsom ansvarig utgifvare för Socialdemokraten, i det herr
  Branting då dömdes till 150 kronors böter för -- förnekelse af en Gud och
  ett lif efter detta!
  
  Anmärkas kan, att motsvarande straffbestämmelser icke alls finnas till
  skydd för de icke statskyrkligt troendes åskådning och känslor. Gäckeri
  med främmande trosbekännares gudstjänst är t. ex. icke belagt med straff
  (med »gudstjänsten» menas nämligen endast _statskyrkans_ gudstjänst).
  
  Utom nu nämda tvång på yttrandefriheten märkas ytterligare föreskrifterna
  i kongl. förordningen »angående särskilda sammankomster för
  andaktsöfning» den 11 dec. 1868:
  
    »Medlemmar af evangeliskt lutherska kyrkan vare ej förment att
    sammankomma till gemensamma andaktsöfningar utan vederbörande
    prästerskaps omedelbara ledning[M]; dock må sådan sammankomst å
    tid, då allmän gudstjänst i församlingen förrättas, ej äga rum så
    nära det ställe, där gudstjänsten hålles, att denna eller ordningen
    därvid störes. Ej häller må vid religionsöfning, som ej är att
    hänföra till enskild husandakt, tillträde vägras församlingens
    prästerskap, medlem af dess kyrkoråd eller den offentliga
    myndigheten i orten, hvilken sistnämda myndighet, i händelse af
    inträffad olaglighet eller oordning, äger att, där så nödigt anses,
    sammankomsten upplösa. Uppträder någon, som ej är präst eller
    enligt kyrkolagen berättigad att offentligen predika, vid dylik
    sammankomst såsom lärare med _andliga föredrag, som anses leda till
    söndring i kyrkligt hänseende eller förakt för den allmänna
    gudstjänsten, eller äljest till undergräfvande af religionens
    hälgd_, ankomme på kyrkorådet att honom förbjuda att i berörda
    egenskap inom församlingen vidare uppträda. -- Hvar som underlåter
    att ställa sig till efterrättelse kyrkoråds förbud mot utöfvande af
    lärarevärksamhet, böte från och med femtio till och med trehundra
    riksdaler.»
  
    [M]  Sådant var alldeles förbjudet i 1726 års s. k.
         konventikelplakat, hvilket icke upphäfdes förrän år
         1858.
  
  Innan förbudet utfärdas måste kyrkorådet först höra den det gäller; det
  är olagligt att, såsom någongång händt, utfärda förbud mot en person »för
  hans kända åsikter». Och förbudet får endast gälla predikande. Andra
  kyrkliga handlingar, såsom dop, utdelande af nattvarden o. s. v. kunna
  icke lekman förbjudas. Ej häller falla religionshistoriska eller
  religionsfilosofiska föredrag inom förordningens räckvidd.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Angående =_ansvarighet för brott som af prästman begås i ämbetet_=
  stadgar lag härom af den 8 mars 1889: Präst, som i afseende å honom
  åliggande anteckningar i kyrkobok angående borgerliga förhållanden eller
  meddelande af ämbetsbevis därom gör sig skyldig till fel eller
  försummelse, som kan medföra _kränkning af allmän eller enskild rätt_,
  eller begår i sitt ämbete annan förbrytelse, den där i allmän strafflag
  eller annan till kyrkolag icke hänförlig författning är uttryckligen och
  särskilt nämd såsom brott af ämbetsman, skall härför svara inför
  _världslig_ domstol.
  
  Hit höra t. ex. vägran att utfärda fräjdebetyg, betingande eller
  emottagande af betalning för ämbetsåtgärd o. s. v.
  
  Förbrytelse mot ämbetsplikt, vårdslöshet, försummelse, oförstånd eller
  oskicklighet i de flästa andra fall afdömas däremot af _domkapitlet_ (i
  Stockholm af Stockholms stads konsistorium).
  
  Såvidt den genom brott kränkte önskar den skyldiges _bestraffning_, har
  han alltså att vända sig i förstnämda fall till vederbörande härads-
  eller rådhusrätt (genom stämning), i senare fall till vederbörande
  domkapitel, därest han ej föredrar att hos justitiekanslären eller
  justitieombudsmannen påkalla allmän åklagares ingripande.
  
  Åsyftar den genom brottet kränkte däremot icke dettas bestraffning utan
  endast _att vinna rättelse_, bör han i hvarje fall vända sig till
  domkapitlet, enär detta alltid äger meddela behöflig rättelse.
  
  Ett par exempel på den vid klagan mot prästman vanligen använda form må
  till sist här bifogas.
  
        Till Riksdagens herr Justitieombudsman.
  
    Enär kyrkoherden i N. N. församling N. N. i för mig utfärdat
    flyttningsbevis meddelat uppgift att jag icke på två års tid
    begagnat mig af nattvarden (lämnat annan uppgift angående min fräjd
    än den i lag bestämda) får jag, med bifogande af ifrågavarande
    bevis, härmed vördsamt anhålla om laga beifran af bemälte N. N:s
    förfarande.
  
                                   Stockholm den 14 februari 1903.
  
                                                 _G. A. Lindberg._
  
  
    (Vid anmälan hos justitieombudsmannen bör såvidt möjligt bevisning
    om den anmälda felaktigheten bifogas. I ofvanstående exempel är
    själfva flyttningsbeviset eller fräjdebetyget i detta hänseende
    tillräckligt. -- Därest präst skulle vägra att utfärda något bevis,
    t. ex. hinderslöshetsbevis, bör intyg om denna vägran, utfärdat af
    två personer, bifogas.)
  
  
        Till Domkapitlet i Göteborg.
  
    Enär kyrkoherde N. N. i N. N. församling vägrat att för mig
    utfärda vederbörligt bevis därom, att jag af präst inom kyrkan
    åtnjutit konfirmationsundervisning och därvid funnits beredd att,
    efter undergången konfirmation, få tillträde till Herrens heliga
    nattvard, får jag vördsamt yrka åläggande för honom att vid
    anfordran utfärda begärda bevis.
  
                                       N. N. den 27 oktober 1902.
  
                                                  _G. Gustafsson._
  
  
        Till Stockholms stads konsistorium.
  
    Enär vice Pastor N. N. i N. N. församling vägrat att med af oss
    begärda namnet Minerva döpa vår den 3 innevarande mars födda
    dotter, få vi härmed, jämte det vi för N. N:s sålunda ådagalagda
    förseelse i ämbetet yrka laga ansvar, anhålla om förständigande för
    honom att i dopet gifva vår dotter det af oss bestämda namn.
  
                                       Stockholm den 25 mars 1903.
  
      _Karl Hagberg_                              _Maria Hagberg._
  
  
  
  
  
  
  End of the Project Gutenberg EBook of Rättigheter och Skyldigheter gentemot
  Statskyrkan, by Georg Stjernstedt