text: Produced by ronnie sahlberg and the Online Distributed
  Proofreading Team at http://www.pgdp.net
  
  
  
  
  
                                    Om
  
                              Lars Johansson
  
                         (Lucidor den olycklige).
                       Litteraturhistoriskt utkast
  
  
                                    af
  
  
                               Josef Linck.
  
  
                             Stockholm 1876.
                       K. L. Beckmans boktryckeri.
  
  
  
  
  En bland de intressantaste företeelserna inom den svenska
  litteraturhistorien är otvifvelaktigt skalden Lucidor genom sin lefnad,
  verksamhet och slutliga öde. Det hvilar ett dunkel öfver hans
  förhållanden, som retar nyfikenheten. Hans ställning inom vår litteratur
  är så enstaka, och hans rykte så tvetydigt, att han af flera skäl utöfvar
  på betraktaren en egen dragningskraft. Härtill kommer, att tid efter
  annan nya källor om honom anträffats, än falska, än sanna, hvilka
  modifierat en föregående uppfattning och hållit intresset för honom vid
  lif. Författaren af följande uppsats har visserligen ingen förtjenst af
  att hafva framdragit hittills obekanta fakta, men han har ansett det
  kunna löna mödan att sammanställa, hvad de olika forskningarna om Lucidor
  uppdagat, och än en gång underkasta dem en sorgfällig granskning för att
  komma till en sann bild, helst som hädanefter inga nyare upptäckter i den
  vägen synas vara att påräkna. Vi måste erkänna, att härvid vårt första
  intryck var en obestämd förhoppning att möjligen kunna befria skalden
  från de ogynsamma omdömen, hvarmed efterverlden belastat hans minne, i
  det att hans sorgliga slut allt för mycket fått inverka på uppfattningen
  af hans lefnadshistoria; men snart tog forskningen ut sin rätt, och vi
  beredde oss att helt objektivt och utan alla mer eller mindre gynsamma
  förutsättningar och hypoteser skildra honom blott sådan han skulle visa
  sig för oss. Vi gå således att i tvenne afdelningar söka behandla, först
  hans lif och sedan arten af hans diktkonst.
  
  
  
  
  I.
  
  
  Förrän vi inlåta oss på berättelsen om Lucidors lefnad, måste vi genast i
  början förklara, att de underrättelser, som man nu derom kan hopsamla,
  dels äro så knapphändiga, dels på sina ställen hvarandra så motsägande,
  att man ofta är nödgad att fylla luckorna genom antaganden, som
  naturligtvis måst göras så försigtigt som möjligt. Endast mot slutet af
  hans lif kan man följa honom noggrannare. Dessutom få vi här en gång för
  alla nämna, att vid vår uppfattning af hans karakter och dess utveckling
  vi hufvudsakligen rättat oss efter hans egna skrifter, hvilka enligt vår
  åsigt blifvit allt för litet använda till hans rätta bedömande. Hvad hans
  egen tid må hafva förlänat honom af värde eller misstag, hafva vi ej
  heller förbisett; eljest må han tala för sig sjelf så vidt möjligt är.
  
  Man vet ej med visshet när han är född. Året 1642 uppgifves af de flesta;
  kanske bör det dock vara några år tidigare. Ej heller har man varit fullt
  på det klara i afseende på hans föräldrar och födelseort. Wieselgren
  trodde sig hafva fått reda på, att han tillhört en gammal prestslägt från
  Östergötland vid namn Humerus, att hans fader var en förtjent kyrkoherde
  och att af hans begge bröder den ene likaledes blef kyrkoherde, den andre
  professor och domprost i Lund. Det är nu af lektor Ahlqvists forskningar
  ådagalagdt, att detta beror på en namnförvexling, och att denne Lars
  Johansson Humerus slutade som löjtnant vid Dalregementet. Palmsköld och
  andra förmodade, att han varit en oäkta son af amiralen Strusshjelm eller
  till och med af Karl Gustaf Wrangel, hvilket också är ett misstag. Hvad
  vi veta om hans slägt är följande. År 1600 började en simpel båtsman,
  Lars Mattson, sin tjenst på den svenska flottan och uppsvingade sig så
  småningom till amiral-löjtnant samt adlades som sådan år 1647 till
  Strusshjelm; han introducerades på Riddarhuset 1649, hade redan 1636 gift
  sig med en enka, Barbara Jönsdotter, hvilken härstammade från Gefle, samt
  dog barnlös 1651. Men nu gifver Palmsköld honom en dotter, som blef
  hustru åt en skrifvare Asserson på Öland. Skalden är äfven son till en
  amiralen Strusshjelms dotter. Har då amiralen varit gift en gång förut
  eller äro hans föregående barn oäkta? I alla händelser var Strusshjelm
  den tiden af ringa stånd och villkor. Vi kunna ej ens uppgifva, om
  dottern varit lagligen gift med den kapten, Johan Erichsson, som var Lars
  Johanssons fader. Besynnerligt synes det åtminstone, att hon i
  rättegångshandlingarne af 1669, hvarur denna uppgift är hämtad, ej nämnes
  med något namn, utan amiralen säges der helt enkelt hafva varit den
  anklagades morfar. Vid sin död hade skalden inga anförvandter.
  Födelseorten var Stockholm. Häraf framgår nu, att Lars Johansson varit
  född i låg, kanske ej ens laggill samhällsställning, samt att han ej
  behöft slita några familjeförbindelser i provinsen för att söka en
  äfventyrlig lycka i hufvudstaden, utan att han tillbragt sista delen af
  sitt lif på samma ort, der han blifvit född och uppfostrad.
  
  Lika som hans börd är otydlig, synes han ej heller fått ega något
  föräldrahem. Hvarken mor eller far förekommer vidare--var den sednare ute
  på sjön under kriget och stupade?--utan gossen blef uppfödd af sin
  morfader, amiral Strusshjelm. Huruvida denne krigsbuss utan bildning--och
  huru många sådana med hög militärisk grad egde ej Sverige strax efter det
  trettioåriga kriget!--varit den rätte mannen dertill, lemna vi derhän; i
  alla fall dog han ju redan 1651. Hans hustru var afliden redan i december
  1648. Så stod den tioårige gossen ensam i verlden. (Sedermera, då skalden
  på ett ställe talar om anhörigas sorg, bekänner han, att han »har svårt
  att skrifva rätt, hvad som han ej försökt». Han har då i späda år
  förlorat alla anförvandter.) Anlagen voro emellertid lysande. Kanske var
  det redan nu, som Karl Gustaf Wrangel tog sig honom an, »höll ynglingen
  vid studier och honom mycket påkostade». Sannolikt genomgick han
  Stockholms gymnasium, hvilket först 1667 öfverflyttades till Gefle. Äfven
  är han väl den Laurentius Johannis, som den 31. januari 1656 står
  inskrifven som student af Stockholms nation i Upsala.
  
  Det är ej utan vigt vid bedömandet af Lars Johanssons senare lefnadsbana
  att i håg komma, att han hörde till dem, hvars glänsande själsgåfvor på
  allt sätt uppodlades, medan man mindre vårdade sig om hans
  barndomsintryck och karaktersutveckling i ett hem. Äfven här visade sig
  de förra ej kunna ersätta de senare. Kunde väl en skolgång utan närmare
  tillsyn midt ibland Stockholms alla frestelser jemföras med det stilla
  lifvet och den stränga tukten vid ett läroverk i Skara eller Westerås?
  Och hade ej det examenstvång, som det från början var meningen att
  upprätthålla vid universitetet, redan börjat slappas? Hvad läsa vi ej så
  väl om professorernas barnsliga gräl inom konsistorium som om de råa
  dryckesgillena inom nationerna! Om dessa senare, som nu begynt inrättas,
  förmådde lägga några helsosamma band på individernas frihet, är väl svårt
  att säga; säkert är, att denna inrättning ej sågs med blida ögon på högre
  ort. Vi sakna alla underrättelser om huru Lars Johansson uppfört sig i
  Upsala. Wrangels fortfarande beskydd synes ej vittna ofördelaktigt derom.
  Vid hans återkomst befunnos ej professorerna ovilliga att gifva honom
  venia till undervisning. Men att den tidens studentlif var vildt och
  bullrande, är säkert. Olyckligtvis inträffar nu en lucka af öfver tio år
  i Lucidors biografi, som man har svårt att fylla. En god och nyttig vän
  fick han i Samuel Columbus, som 1658 kom till Upsala, och med hvilken han
  efteråt umgicks i Stockholm, men det skall senare visa sig att de ej
  kunde fullt förstå hvarandra. Den enes fogliga och ömt elegiska lynne kom
  väl redan här ofta i beröring med den andres filosofiska sjelfständighet,
  som kunde urarta till cynisk likgiltighet. I dennes själ brann en ännu
  fördold eld, som kunde härstamma från hans i sjölifvet kring tumlande
  förfäder och passa till den tidens krigiska och i jätteföretag
  sjelfförlitande Sverige, men som desto mera hade behöft ledas och
  uppfostras, helst i ett godt hem. Det ser dock ut, som om han i moraliskt
  afseende fått helt och hållet sköta sig sjelf. Men studierna gingo med
  hans anlag lätt. Det var nu, som under den store Olof Rudbeck äfven de
  fysiska vetenskaperna började uppblomstra vid universitetet. Lars
  Johansson är ej heller okunnig i dem. Det kan vara intressant att veta
  hvad han studerat i Upsala. Vi kunna ur hans skrifter uppleta flera
  ställen, som visa oss, hvad man då för tiden fick lära sig der, äfven om
  ett och annat måste antagas som af honom efteråt under resor inhemtadt.
  Han var naturligtvis hemmastadd i klassikerna och dertill hörande
  historia och mytologi. Exempel förekomma, att han äfven haft känning af
  den antika filosofin, sådan man då fick lära den, samt af juridiken.
  Sålunda läser man på ett ställe, der han filosoferar öfver existensens
  intighet:
  
          »Som Stagiriten lärt: all varelse består,
          Att ingenting begynt, att intet ände får,
          Fast om det till sin art syns ändras, intet ända[1],
          Men lik en eld af eld sig alltid låter tända»,
  
  och på ett annat, der han prisar en lagfaren:
  
         »Hvad Codex och Pandect, Auténtic och Rubric,
         Hvad som Noveller var och hvad som mer dem lik,
         Hvad Bartolus och Bald[2] som Themis' tolkar skrifvit,
         Och hvad Justinian för lag till känna gifvit,
         Har han till pricken vist»[3].
  
  I geografin känner han för sin tid ganska utförligt till städerna i
  Orienten och använder till passande jemförelser Egyptens mumier,
  pyramider och öfriga jätteruiner. Af den äkta svenskan i hans arbeten
  synes det som han både förstått isländska och liksom en Stjernhjelm och
  en Verelius nitälskat för det fosterländska tungomålets renhet. Men för
  naturvetenskaperna visar han sig, långt mera än hvad då i Upsala var
  fallet, hafva varit lifligt intresserad. Hvem tänker ej på Rudbecks nya
  trädgårdsanläggning och hans första få lärjungar, när man läser Lucidors
  i detalj in gående beskrifning på en örtagård, rik på både praktblommor
  och ogräs, hvarmed han förliknar menniskolifvet, hvars rätte örtagårdsman
  är Gud? Hvem tänker ej på tidens håg för kemiska och fysiska experimenter
  (äfven framstäld i de bekanta holländska genretaflorna) vid hans
  mångfaldiga liknelser på detta område? Det var då högst modernt, att en
  bildad person konverserade om fysik och kemi, poeterna inblandade dem i
  sina verser, damerna besökte i karosser de nyanlagda museerna, de förnäma
  och konungarne höllo sig egna laboratorier och tillbragte der en del af
  sina lediga stunder. Det förekommer ej blott så vanliga iakttagelser som
  denna:
  
                                 »När vattnet uppåt klifver,
             Förändradt uti vind af solen, som det drifver
             Till luftens medelrum, och der af kölden se'n
             Förändras uti snö och hvitan hagelsten,
             Så faller det af tyngd full åter ner på jorden,
             Blir vatten liksom förr»,
  
  utan andra, som allenast kunnat inhemtas ur ett kemiskt eller alkemiskt
  laboratorium:
  
                   »Lägg i qvicksilfver tenn ell' bly,
                   Det synes samma malmer fly;
                   Jern, koppar, stål, allt likaså,
                   De flyta deri ofvanpå.
                   Men guldets gulhet och dess kropp
                   Sväljs af qvicksilfret alldel's opp
                   Och tas emot med yppigt sköt',
                   Der alla andra ofvan flöt'.»--
  
          »Bly har sin minie[4], tenn arsénik, koppar grönan,
          Och jernet har sin rost, ja, sjelfva silfver skönan
          Förtärs af dess lazur; guldmalmen hålles ren,
          Men har på många sätt, så väl som annat, men.»--
  
          »Blir icke bly till nikt och blyhvitt, tenn till aska?
          Rost äter jern och stål, som kallas Mars den raska.
          Kan icke tartar guld förvända uti rök?
          Hvar koppar ligger, finns dess gröna der? Ej sök!
          Hur mången har Mercur i konsten öfvervunnit,
          Som tänkt att böja fast hans qvickhet? Men försvunnit
          Är deras mynt och han, ty deras rika hopp
          Lik vingfota Mercur i skorsten flugit opp.
          Af silfver blifver falsk lazur, som andra kalla
          Ultramarinblå färg.»
  
  Här ser man tydligt, huru alkemin på hans tid ännu höll på att grundlägga
  kemin. Med denna var då äfven medicinen nära förbunden, och kemister och
  apotekare hade ofta samma yrke. Skalden känner till kryddorna:--i
  himmelen
  
            »Ej luftar[5] luften der som vor' hon parfumera'
            Med musc ell' ock civet, jasmin och hvad man mera
            Här brukar: benzoïn ell' storax, calamit
            Och hvad Arabien elj'st sänder till oss hit.»
  
  Han känner vidare till de tre hufvudmedikamenten, såsom man då antog dem.
  Ingenting kan hjelpa mot döden, säger han,
  
          »Ej någon Panacé, Theriac och Mithridat,
          L'or-vie-estant[6] och all aptekens hälsomat,
          Ej något dricklikt guld, som elj'st så högt berömmes,
          Ej Trismegisti sten, hvarom skenvislikt[7] dömmes
          Af mången kloklik tok, den aldrig annat var
          Än såsom Gyges' sten, den han i ringen bar;
          Osynlig menar jag.»
  
  Han har läst astrologernas böcker; han vet, att, när Mars är satt tvärt
  emot solen, och Jupiter ej kan undgå Saturnus, det anses betyda att man
  då födes till olycka, med flera andra dylika funderingar, men utbrister
  strax derpå:
  
             »O, mer än tokot folk, som vet hvad ingen vet!»
  
  Man ser åtminstone, att han ej var benägen för vidskepelse inom alla
  dessa då mörka vetenskaper. Det är troligt, att han redan i Upsala begynt
  sina kemiska studier, hvilka han i utlandet, kanske mest i Holland,
  utbildat. Men de främmande språken, hvaruti han visar så stor färdighet,
  kunde väl ej universitetet hafva meddelat honom; der funnos visserligen
  en spansk och en italiensk språkmästare på stat, men de nya språken
  ansågos ej lika behöfliga som de klassiska. Det var senare just han, som,
  hemkommen från sina resor, fick undervisa studenterna i tyska, franska,
  engelska, italienska, holländska. Emellertid finna vi, att Lars Johansson
  ej vistats i Upsala utan resultat; men att rätta sig efter bestämda
  föreskrifter, behagade ej hans öfverdrifvet sjelfständiga själ. Tiden
  förgick, och han blef aldrig mera än student. Dermed hade han nästan
  stängt för sig möjligheten af befordran i statens tjenst.
  
  Den, som underhöll honom vid universitetet, var Karl Gustaf Wrangel, som
  tyckes på ett högsinnadt sätt hafva sörjt för honom. Utom det lysande
  mäcenatskap, som då allmänt utöfvades af de store, bidrog väl äfven
  härtill, att morfadern och Wrangel varit krigskamrater. Den senare blef
  ju riksamiral, och de hade utan tvifvel närmare sammanträffat under
  transporterna till Tyskland och det heta sjökriget mot Kristian IVs
  flottor. Den ännu ej till Strusshjelm adlade hade nog beundrat Wrangels
  dödsförakt, då han i Kielerhamnen, der den svenska flottan låg instängd
  af den danska, lät ro sig fram till amiralskeppet under ett sådant
  kulregn, att af tjugufem man på båten fjorton stupade; och Wrangel å sin
  sida hade nog lärt sig värdera den djerfve uppkomlingen. Sannolikt satte
  samma mäktiga beskydd Lars Johansson i stånd till att efter tidens sed
  fullborda sin uppfostran och sina studier genom en längre tids
  peregrination; ja, Wieselgren antager, att Wrangel ej tvekat att utsända
  honom som sällskap åt sin unge, förhoppningsfulle son Karl Filip, hvilken
  sedan stannade i London hos svenska sändebudet, grefve Dohna, men der
  bort rycktes i förtid 1668 och den 14. december 1670 begrofs i
  Skoklosters kyrka. Denna förmodan vinner i sannolikhet genom den varma
  grafsång på tyska, som skalden då egnade den hädangångne, der han
  märkligt nog undertecknar sig _Adelfino der klagende_. Sjelf uppgifver
  han sig hafva besökt England, Frankrike och Italien; att han äfven varit
  i Holland är väl tydligt redan af den bearbetning af ett Cats' arbete,
  som är den enda i sitt slag af hans skrifter; och att han varit
  hemmastadd i Tyskland framgår af, att han är språket fullt mäktig som en
  inföding, ja, uttrycker sig ledigare på tysk än på svensk vers. Det är ej
  troligt, att Lars Johansson ograduerad kunnat uppehålla sig för länge i
  Upsala. Med ledning af några fakta våga vi då ett antagande, som fyller
  luckan inom denna del af hans biografi. Om våren 1666 stod fältmarskalk
  Dohna med några regementen i Bremen, färdig att inbryta i Holstein. Nästa
  års sommar och höst tillbragte han i Holland för att på sin regerings
  vägnar medla fred mellan England och Generalstaterna. I januari 1668
  afreste han som sändebud till London och förde då sannolikt med sig den
  unge Wrangel, hvilken dermed slutade sina utlänska uppfostringsresor.
  Dylika färder brukade vanligen räcka trenne år. Har då Lars Johansson
  vistats i Tyskland som en slags ledare för riksmarskens son under åren
  1662--1664, under hvilken tid denne uppehöll sig på andra sidan
  Östersjön, sysselsatt med att ställa der varande svenska krigsmakt på
  stridsduglig fot och insända promemorier till rådet om förbund med
  England och krig på utlänsk botten under hvad förevändning som helst? År
  1665 skulle han med Karl Filip hafva anträdt resorna, medföljt denne
  öfver Holland till England och derifrån öfverseglat till fäderneslandet.
  Hösten 1668 är han hemma, såsom kan ses af hans gratulationssång till en
  Lilienhoff vid hans adlande, som skedde den 19. september detta år.
  Åtskilliga smärre omständigheter tala likaledes för detta antagande. I så
  fall har han vid tjugutvå års ålder lemnat det gamla Sverige.
  
  Vi kunna omtala en episod från denna resas början. Kärleken hade redan
  klappat på hans skalde- och ynglingahjerta. Det skepp, hvarmed han
  utreste, tvangs af stark motvind att kasta ankar i skärgården vid
  Landsort. Här gick han nu och tänkte på fosterlandet, som i afskedets
  stund blef honom dubbelt kärare, men framför allt på sin flicka och den
  ljufva förbindelse, hvaråt han måst säga farväl. Regnet föll ned i
  strömmar och utplånade hennes namn, som han ritade i sanden. Allt detta
  jemte vågornas eviga brus stämmer hans lyra till ett synnerligen rent och
  varmt vemod. Huru skön klingar ej denna af kärlek inspirerade sång,
  kanske hans innerligaste:
  
             »Farväl, min vän, min själ, mitt lif, min kära,
             Min fordna ögontröst, min lust och ära!
             Farväl, mitt hjertas barn och bästa vän!
             I fall att himmeln helsan min behagar,
             Förtröstar jag, att han min resa lagar
             Snart hit igen.
  
             Jag sitter nu beklämd af dröfve[8] tankar,
             Min längtan och mitt hopp för tross och ankar,
             Ty väderguden blåser strängt emot
             Med ömkan af den sorgen som mig sårar,
             Och himmeln fäller, lika som jag, tårar,
             Sjuk af min sot.
  
             Jag skrifver här ditt namn i våta sanden
             I Ekelsvik vid Nereus-salta stranden,
             Och fast det skjött[9] af vädret måst' förgå,
             Skall det likväl uti ett stadigt minne
             Och i min själ liksom uti mitt sinne
             Samt hjerta stå.»
  
  Ack, denna kyska kärlek bortjagades väl snart ur den knappt manbare
  ynglingens själ vid det nya och fria lif, som nu öppnade sig för honom.
  Af hans tyska visor framgår det, att han äfven egt utländska
  ömhetsförbindelser. Lars Johansson var i sanning ingen pedant, som aldrig
  erfarit känslans eld, utan en skaldenatur. Men, dess värre, liknade han
  ej heller de flitiga svenska unga män, hvarom vi läsa, att de under sin
  peregrination dröjde vid de tyska småstadsuniversiteten, responderade och
  disputerade der till professorernas förvåning samt återvände hem, sedan
  de afslagit lysande anbud af utlandet, med lärda diplomer och smickrande
  helsningsverser både på latin och andra språk. Vi ega visserligen inga
  underrättelser om Lars Johanssons utrikes öden, men endast den
  omständigheten, att han oaktadt sina anlag och kunskaper hemkom utan
  någon lärd utmärkelse att åberopa, leder oss till den slutsatsen, att han
  föredragit det verkliga lifvets buller framför den stilla lärdomssalen.
  Tiden var också högst upprörd. Det var ej tjugo år, sedan det
  trettioåriga kriget, knappt fem, sedan Karl Gustafs vapenbragder satte
  Europa i spänning. Den unge svensken hörde under resan talas om
  krigsutbrott mellan England och Holland, att hans fosterland ifrigt
  underhandlade samt utrustade härar i Tyskland, att riksmarsken Wrangel
  var åter öfverkommen och tänkte brandskatta Lüneburg samt öfverfalla
  Bremen, att de tyska staterna allvarsamt beredde sig på krig. Och förstod
  han--hvilket endast få på hans tid förstodo--att i antikens hemland låta
  dennas lugnande och gedigna inflytelse uppfostra hans ästetiska sinne,
  eller mottog måhända ej snarare hans otyglade själ några intryck af det
  Italien, hvars utsväfningar redan förstört Guido Renis snille och
  inspirerade Caravaggios taflor? Öfverkommen till London, träffades han af
  hela inflytandet af en Karl IIs och Buckinghams sedeslösa hof, hvars
  vanarter trängt ned till alla samhällslager; en Sedley, Davenant,
  Etheredge voro då på modet, och hela verlden sprang att åhöra slippriga
  komedier och applådera lättfärdiga teatertrupper. Hvilken skilnad mellan
  dessa den stora stadens dramatiska föreställningar och de tarfliga
  sederna der hemma! Det är ej underligt, att en sådan natur som Johanssons
  drogs ditåt. Vi få ej glömma att en dylik omgifning hjelpt stora skalder
  såsom Molière och Shakspeare till en mångsidigare och fördomsfriare
  lifsuppfattning; men i betraktande af det förakt, som den tidens
  hederliga personer buro till de dramatiska konstnärerna, och som snart
  gjorde att dessa förtjenade det, innebar umgänget med dem en ej ringa
  fara. Palmsköld upplyser också, att Johansson »var af ett liderligt och
  flyktigt sinne och inlät sig med komedianter och annat pack». Det var
  dåvarande svenskars tanke. Vi kunna nu bättre uppfatta hans poetiska
  förkärlek och le äfven åt denna allsmäktiga opinions ensidighet; men med
  skaldens häftighet och hänsynslösa sjelfständighet, huru mycket måste ej
  hans karakter förlora på denna brytning med hela samhället! Emellertid
  har han ej försummat att under resan rikta sina kunskaper efter sin håg;
  han förvärfvade stor ledighet i att uttrycka sig på främmande tungomål,
  latin, tyska, engelska, franska, italienska, holländska; och Lars
  Johansson intager sin jembördiga plats bland de lärda svenske män,
  hvilkas kunskaper och språkskicklighet sträckte sig lika vidt som
  fäderneslandets politiska inflytande och vapenära. Som förut är sagdt,
  var han hemkommen hösten 1668, och han kallar sig i ett då skrifvet
  bröllopsqväde för _Asthold skaldkär den olycklige_[10], hvilket väl
  skall betyda någon otur i en kärleksaffär.
  
  Här är stället, att yttra några ord om den beryktade förbindelsen med
  Magdalena Sjöblad. På Skokloster hänga två porträtt bredvid hvarandra,
  som af förevisaren framställas och i katalogen upptagits som de båda
  älskandes; hon strålande och fager i tidens präktiga adelskostym; han med
  gulbleka kinder, hemska svarta ögon, eklöfsblad på hjessan och i det
  hela utvisande lefnadströtthet. Man har återfunnit alla handlingarna i det
  mål, der fadern, välborne Olof Sjöblad, anklagat sin dotters vanbördige
  förförare, studenten Lars Johansson; man har häradsrättens förfrågan,
  Göta hofrätts välmenande yttrande och kongl. maj:ts slutliga
  resolution. Dertill kommer, att tiden något så när öfverensstämmer
  (1666-1668), att man i de sorgsna kärleksvisorna om en Margaris, Iris
  eller Belikinne trott sig finna anspelningar härpå, och slutligen det
  romantiska i sjelfva saken. Ty kunde det fås någon mera passande
  förklaring på den olycklige skaldens lefnadsbana? En ofrälse poet vinner
  en adlig flickas hjerta--hemliga och ensliga promenader kring den
  vackra sjön Åsnens stränder--en liten dotter födes--den förolämpade
  fadern offrar sitt barns rykte för sitt bördshögmod och raseri samt
  offentliggör allt--han vidhåller hårdnackadt sin anklagelse, ehuru både
  älskaren och dennes alla anhöriga bjuda hederlig försoning genom
  äktenskap,--tidens fördomsfulla lagar riktade mot en ännu omogen, men i
  utveckling stadd skaldegenius,--domen på två års landsflykt--de båda
  älskandes förtviflan--slutligen, på samma gång som Magdalena försvinner
  ur historien, kanske gift med en annan, Lucidors förlorade tro på verlden
  och sjelfförstöring--! Ej under att denna förbindelse blifvit en
  trosartikel. Olyckligtvis är det nu genom Ahlqvists efterforskningar
  säkert, att Lars Johansson, skalden, ej haft det minsta att skaffa med
  någon af ätten Sjöblad, utan att frågan rör den östgötastudent Humerus,
  om hvars förvexling med sin namne vi ofvanföre talat. De båda porträtten
  på Sko hafva fått falskt signalement, troligen uppkommet deraf, att man
  gissat sig till Karl Gustaf Wrangels forne skyddsling i den okända
  duken på hans slott. Men dels öfver ens stämmer ej detta hemskt
  hemlighetsfulla ansigte det ringaste med det, visserligen om lifvets
  omisskänliga härjningar vittnande, konterfej med blottad öfverkropp på
  Gripsholm, som af traditionen anses beteckna Lucidor, och hvilket i
  Schöldströms monografi poetiserats till en ungdomligare bild; dels har
  han på Sko den medborgerliga eklöfskransen i stället för den poetiska
  lagern kring sitt hufvud, hvad som är snörrätt stridande mot hans
  personlighet. Konstkännare tro sig i taflan på Sko finna en kopia från
  någon hollänsk målning. Det faller nu af sig sjelft, att äfven tanken på
  Magdalenas porträtt måste öfvergifvas, och att originalen till Margaris
  och de andra poetiska namnen tyvärr aldrig skola upptäckas. Hela den
  intressanta, men i hvarje detalj osanna historien visar sig vara
  grundad på Palmskölds, af honom sjelf som lösligt erkända, förmodande,
  »att denne Lars Johansson lärer visst varit vår namnkunnige svenske poet
  Lucidor». Vi tro att ändringen af hans lefnadsbana, så ofullgången den
  nu blef, ej betingades af något olyckligt kärleksförhållande, helst
  som hans flyktiga natur strider häremot, utan af andra, i sin art
  romantiska skäl, hvartill vi sedan skola återkomma.
  
  Dermed påstå vi naturligtvis icke, att Lars Johansson ej varit älskad
  eller saknat de kärleksaffärer, som han besjungit i sina sånger. Han
  skulle väl då vara den ende moderne skald, som ej haft sådana. Tvärt om,
  han har skrifvit visor, som förråda mera innerlighet eller älskvärd
  skalkaktighet än man af hans lefnad kunde vänta. Alla hans erotiska
  dikter, om också namnen, enligt tidens sed att med grannare poetiska ord
  beteckna de besjungna, äro tillskapade, hänvisa tydligt på verkliga
  händelser; de äro i ordets egentligaste mening tillfällighetsdikter. Hans
  glödande själ trängde lika mycket till verklighet som till fantasibilder.
  Han var ej van att sitta hemma och uppteckna drömmar om kärlek; han
  plockade lifvets rosor. Palmsköld angifver som motiv för sin förmodan om
  fröken Sjöblad en erinring af en major Prytz, »att Lucidor äfven vid
  denna tid haft en labyrint för sin amour skull». Många af hans
  kärleksvisor äro nu förlorade, bland andra en som börjar »Mitt hjerta
  vill i tusen stycken spricka»; men hvad som är qvar, visar tillräckligt
  hans dyrkan af Amor. I sitt längsta poem, »Om en mös pligt», skrifver han
  som en god fruntimmerskännare. Vi skola uppräkna några af hans flammor.
  Den, för hvilken han hetast brunnit, heter Margareta. Han kallar henne i
  en glödande kärlekssång »Margaris, min själs behag, andra jag». Är det
  samma person som fick det artiga, nästan på concettimanér affattade
  »bindbrefvet»[11] på margaretadagen under årets vackraste tid? Han kan
  ej gifva henne något smycke att binda kring armen, i stället får hon hans
  hjerta och sång. Slutet öfverraskar med en stor förplumpning, som å daga
  lägger, hvad slags qvickhet man då kunde tillåta sig mot damerna. Än en
  gång förekommer Margareta på ett förtroligt sätt. En väninna får af honom
  en liten visa, som hon begärt:
  
                      »Men du måste kunna tiga,
                      Att jag åt dig någon gjort.
                      Säg för ingen annan piga,
                      Ty det blifver snarlig sport.
                      _Magga_ lilla må det veta,
                      Hon går ej dermed i skall.
                      Vill dig någon ann' utleta,
                      Säg: du tok, drag fan i vall!»
  
  En annan är Fillis, som ville bli hans hustru, men det vore då ej värdt
  att tänka på:--
  
                          »Det är, Fillis, sant
                          -- -- -- -- -- --
                          Att du mig begärat
                          Så högt som jag dig»,
  
  men
  
                          »Ej fria jag må,
                          Men fri vill jag vara.
                          Låt andra fortgå,
                          Som hustru vill få.
                          Jag låter dem fara
                          Allt uti en skara
                          Att resa i frid,
                          Till rida sig laga
                          Med kappa och kraga
                          Och hornen bredvid.
                          Jag blifver benöjd
                          (Fast andra behaga)
                          Ej njuta den fröjd.»
  
  Vid ett annat tillfälle är det han, som är den förskjutne; hans älskade,
  Belikinne, synes hafva varit af hög börd, hafva uppmuntrat och sedan
  försmått honom:--
  
           »Men godtron är bedragen,
           Ty jag tänkt' ej om,
           När som jag först, betagen,
           I din vänskap kom,
           Att olikt stånd och tid,
           Trots id,
           Kund' ändra mångens tankar; dock tröstar jag derved:
           Du bröt, ej jag, vår ed.»
  
  En älskarinna, kanske den en annan gång besjungna Bellinde, saknar det
  poetiska grannlåtsnamnet, men episoden är desto påtagligare. Han hade
  förgått sig mot henne genom sin vanliga lösmunthet:--
  
             »Sei doch nicht so ergrimmt, mein Kind!
             Ein Wort ist ja kein Pfeil, nur bloss ein Wind.
             -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- --
             Es war so bös ja nicht gemeint,
             Ob's gleich vor deinen Augen böse scheint.
             -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- --
             Hat mein vermessner Mund gefehlt,
             So soll mein Mund zur Strafe ungezählt
             Dein schönes Lippen-paar,
             Das ich erwäht
             Zu meinem Buss-Altar,
             Beküssen tausendmal.
             Und fehl' ich eins, so küss' ich sonder Zahl.
             Weg denn Zorn und Verdruss!
             Das sei auf meine Buss'
             Der erste Kuss.»
  
  I likhet med dessa muntra verser finnas flera andra på tyska. Men nu äro
  de nyss citerade äfven öfversatta på svenska (så framt den ledigare
  rytmen berättigar oss att antaga det främmande språket som original),
  hvilket tyckes hänvisa på ett i fäderneslandet bosatt fruntimmer. Under
  den period, då det svenska väldet inbegrep många utlänska besittningar
  och hade så stort europeiskt inflytande, ljödo främmande språk väl lika
  ofta i de stockholmska sällskapskretsarne som de skrefvos i styrelsens
  kanslier. I synnerhet bodde många tyska familjer i staden.--Slutligen må
  vi nämna en visa till Lisette. En grym tartar har för hennes fötter
  nedlagt sitt pilkoger, alla skynda att helsa henne, sjelfva himlen har nu
  så länge ösregnat på jorden af afundsjuka att ej få taga henne upp till
  sig. Kan någon dyrka dig tillräckligt, skämtar skalden,
  
                      »Sedan från så fjerran länder
                      Den så stolta Persian
                      Kom att kyssa dina händer,
                      Tartarn ock från Astrakan.»
  
  Stycket hann ej skrifvas till slut. Det är påtagligen en maskrad vår-
  eller höst-tiden, der åtskilliga kostymer från främmande land förekommo,
  och der det fanns en balens drottning. Det dåvarande Stockholm, som
  saknade mode- och resebeskrifningar, behöfde derföre ej fantisera ihop en
  utländsk drägt; man kunde se den på gatan. Ty sommaren 1666 uppehöllo sig
  här utskickade från furst Lubomirski i Polen, hvaribland sannolikt funnos
  tartarer. Det låg således nära till hands att efteråt maskera sig till en
  sådan.--Så se vi Lucidor skämta eller sucka bland unga flickor. När vi
  dertill besinna att hans poesi understöddes af röstresurser--han brukade
  sjelf sjunga sina visor, och flera af dem äro så sångbara, att de ej
  kunna fullt uppskattas utan ackompanjemang--och att han förstod att skapa
  egna melodier, kanske äfven föredraga dem på fiol eller annat instrument,
  kunna vi ej tvifla på, att han varit angenäm för fruntimmerna, äfven om
  den romantiska historien om Magdalena måste öfvergifvas. Men ändå har han
  knappt i längden kunnat bibehålla sig i deras ynnest och sällskap; och
  här träffa vi en svag sida af hans lefnadssätt. Hans umgängeston smakade
  för mycket af värdshuslifvet, och hans dristighet lät detta allt för väl
  märkas för att ett högbildadt hem skulle velat öppna för honom sin dörr.
  Han är medveten derom och uttalar detta en gång naivt nog: »jag har en
  stor trut, och om man mig höfvisk finner, så är det rätt en slump»; men
  han brydde sig icke om att rätta sig. Derföre har han känt qvinnan genom
  de poetiska fiktionernas och det flyktiga gatulifvets synglas; och
  sålunda kom han att sakna den tyngdpunkt, som aktningen för henne gifver,
  då han hejdlöst kastade sig ut i lifvet.
  
  Att dömma af hans poemer, har Lars Johansson den närmaste tiden efter
  hemkomsten omvexlande uppehållit sig i Upsala och Stockholm, begagnande
  sig här hemma af de kunskaper och det anseende, som han genom sin
  vistelse i utlandet vunnit. Man väntade af honom mycket, ty »han ansågs
  vara i nästan alla konster och vetenskaper väl förfaren». Han kunde dela
  sin tid mellan de lärda sysselsättningarna i Upsala och verldslifvet i
  Stockholm. Vid universitetet vistades han åtminstone i början af 1669,
  »der han undervisade studenterna i språk och som en annan professor hade
  tillstånd att intimera». Det är äfven vid denna tidpunkt, som hans
  poetiska kallelse tyckes hafva blifvit klar för honom sjelf. Han antog nu
  det vackra namnet _Lucidor_ (af Lucis och [Greek: dôron] [12]), första
  gången användt i ett qväde af den 8. december 1668, hvarigenom han enligt
  tidehvarfvets sed öppet betecknade sig som en musernas tjenare. Han
  kallas ock Lucidor vid sin bosättning i hufvudstaden. Det är troligtvis
  under dessa, jemförelsevis lyckliga år, när förhoppningarna om honom ej
  hunnit förblekna, som han skrifvit de flesta af sina ömma eller muntra
  visor, kanske också några af de andliga dikterna. Det är ett rent
  skaldskap, uteslutande hemtadt ur hans egen inspiration. Deremot äro
  bröllops- och begrafningsrimmen färre och hafva tillkommit af
  tillgifvenhet eller bekantskap. Så besjunger han på latinsk hexameter
  riksrådet och generalen Fårbus' enka, som dog den 22. september 1668.
  Denna dam, född Boje, var Ebba Brahes ungdomsväninna, skref flera andliga
  psalmer, understödde vittra idrotter och var sjelf vitter. Också kallar
  skalden sig här _Laurinus den sorgbundne_. Med slägten har han kort
  derpå stått i beröring: Tre förnämligare begrafningar i hufvudstaden i
  december månad få dagar efter hvarandra firar han på glänsande tyska. Här
  heter han _Lucidor der mitleidende_ eller _Celinus der betrübte_. En af
  sångerna skrefs åt en vän, löjtnant Storm, till hvilken vi en gång skola
  återkomma, och bär till underskrift _Triton Sturmmuth_. I Upsala visade
  han för sista gången sin lärdom och skaldeådra under högsommaren året
  derpå, när han på latinsk hexameter, franska, italienska, engelska,
  holländska, tyska och på slutet konstfulla svenska verser blomsterströdde
  en liten gosses graf, till hvars redan aflidne fader, teologie doktorn
  och professoren Edenius, han stått i förbindelse. Här skrifver han sig
  med initialer L. I. S. S. H. A. S. V., det är Laurentius
  JohansSon, scientiarum humanarum artiumque studiosus Upsaliensis.
  Emellertid fann han sig såsom ograduerad ej ega någon framtid vid
  universitet och fattade nu det ödesdigra beslutet att för beständigt
  öfverflytta till Stockholm och der utföra sitt ideal, det fria poetiska
  lifvet. Hittills hafva vi ej kunnat följa honom så noga, men under
  vistelsen i hufvudstaden blir han mera bekant, och källorna om honom
  flöda rikare.
  
  Midt under den vackraste högsommaren, den 28. juli 1669, anlände Lucidor
  till Stockholm. Detta år i håg koms länge för sin särdeles vackra
  väderlek. Vikar och sund stodo i sin skönaste fägring. Hela staden var i
  rörelse, och präktiga förberedelser gjordes till morgondagens stora
  högtidlighet, ty Englands sändebud, lord Howard, earl of Carlyle, med
  hvilken makt Sverige nu efter Tripelalliansens afslutande stod i
  förtrolig beröring, skulle slå den fjortonårige konungen till
  strumpebandsriddare. Detta väckte sådant uppseende, att en särskild
  medalj slogs deröfver. Lucidor uppsökte genast hufvudstadens lärda
  kotterier. I spetsen för dem glänste den frejdade Stjernhjelm, som nyss
  hade utgifvit »Musae Suethizantes, det är Sånggudinnor, nu först lärande
  dikta och spela på svenska», och som nu hade mycket att syssla med det
  nybildade antiqvitetskollegium, der han sjelf var preses, och
  hvilket--enligt en kammarherres bref, bestämdt för »Rudbeck, Stjernhjelm
  och andre vurmar»--erhöll kunglig instruktion 1668. Det skulle
  egentligen sitta i Upsala, men blef en verklig härd äfven för
  hufvudstadens vetenskapsmän. Der voro anstälda Columbus, hvilken vistats
  som informator i presidentens i kammarrevisionen Blixenkronas hus, men nu
  såsom Stjernhjelms lärjunge blifvit af honom anstäld som kanslist,
  studenten Johan Bergh m. fl., med hvilka Lucidor umgicks. Hvarföre sökte
  han ej någon befattning eller åtminstone sysselsättning der? Han besökte
  dock skaldekungen flera gånger i hans hus nedom Brunkeberg och
  diskurerade med honom ifrigt, ja, han till och med vann hans deltagande.
  Om Lucidor icke begagnat ett sådant tillfälle, är detta den största
  försummelsen i hans lif, ty hans framtid berodde på, om han lyckades få
  fast fot i samhället. Kanske egde ej heller kollegiet någon plats qvar
  att besätta. Emellertid hade skalden sin oinskränkta frihet orubbad och
  fick lära sig att lefva för dagen. Han sökte förtjena sitt uppehälle
  genom begagnande af sina stora språkkunskaper. Så veta vi, att »han
  betjente en kapten Fårbus med translaterande uti dennes rättegångssaker»,
  och att ofvannämde Bergh »till-litade honom i det italienska språket».
  Men äfven hans pegasus måste sättas i galopp. Han skref på tyska vid
  hofmarskalken Lützows begrafning; han uppvaktade lord Howard vid dennes
  afresa med en ståtlig engelsk parentation, hvarpå han väl skördade en
  vacker penning; han begagnade sig af bröderna Gyllenstjernas nästan
  samtidigt inträffade bröllop för att hopsätta tvenne bröllopsrim på
  svenska alexandriner, undertecknade _Lucidor den olycklige_ »i högsta
  hast». Det ena, som inlemnades af en tysk student, vid namn Prilwitz,
  inbragte honom tio riksdaler i karoliner, men det andra, som kom några
  månader senare och framräcktes af Bergh, hade helt olika följder.
  
  Det är det bekanta »Giljareqval uppå den högvälborne herres, herr Konrad
  Gyllenstjernas och högvälborna frökens Kristina Ulfsparres högst
  lyckosälla brudlöftesdag, continueradt af Lucidor den olycklige den 18.
  november anno 1669». Vi ega det lyckligtvis qvar i sin helhet, och
  handlingarna i den rättegång, som det uppväckte, återfunnos för fyra år
  sedan bland dammet på Stockholms rådhusvind[13], så att vi kunna bilda
  oss ett detaljeradt omdöme i målet. Om man genomläser detta poem och
  beaktar, huru vidt olika och oförbehållsammare den tidens sällskapston
  var emot vår, begriper man icke, hvari Lucidor felat. Det är sant, att
  ett och annat uttryck kunnat vara mera passande, och att tonen uti början
  på sina ställen är litet rå. Men de, som velat finna det brottsligt,
  hafva allt för mycket låtit leda sig af dess å stad komna förargelse och
  icke betraktat det i hela sitt sammanhang. Om här färgerna äro mera
  målande än i det giljareqval, som han förut inlemnat vid broderns högtid,
  och som denne frikostigt belönade, kommer det sig af poesins starkare
  flykt, utan att man spårar det ringaste försök att förolämpa. Stycket är
  i sjelfva verket ett af hans bästa, qvickt och färgrikt, och skulle nog
  hedra en mognare skald. Han tyckes deri vara påverkad af Stjernhjelm, med
  hvilken han ju också umgicks, och skildrar på samma lekande och satiriska
  sätt som denne gjort i sitt »Bröllops besvärs ihågkommelse». Man vet
  visserligen ej, när nämda Stjernhjelms dikt var färdig och första gången
  kom ut i bokhandeln, men intet hindrar, att Lucidor fått se den i
  manuskript hos författaren samt genast blifvit fattad af dess
  snillrikhet. Det är att beklaga, att han af följderna afskräcktes från
  att vidare skrifva i samma manér. Men hörom ett sammandrag af poemet! Han
  börjar med att hänvisa på Kristoffer Gyllenstjernas och fröken
  Oxenstjernas vigsel, der han redan sjungit.
  
             »Här kommer jag igen, som förr har varit framme,
             Och vill i denna qväll fullfölja giljeglamme',
             Som jag begynte sist.»
  
  Då hade han, naturligtvis i samma satiriska tonart, blott gjort
  förberedelser och måst stanna vid de giljareqval, som heta svartsjuka; nu
  brister honom tid ej mera, och han ämnar utföra sitt ämne. Kommer så en
  målning af den svartsjuke:
  
                                         »Hans vantro är så stor,
        Att han för boleri förtänker jungfruns bror.
        Leksystern sjelf kan ej väl undfly hans misstankar.
        Stol, bänkar, säng och bord, allt hvad när' henne vankar,
        Ja, hennes kläder med samt allt hvad hon kan nå,
        Det kastar han misslynt sin' afundsögon på.
        -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- --
        Är inte han ragal'n[14], som plågas af svartsot[15]?»
  
  Sedan visar han, huru den stackars friaren måste upphöja sin kärastes
  behag till skyarna, både dem som finnas och icke finnas, och göra detta
  med modets sirligaste fraseologi:
  
          »Allt fägrings ros måst' han väl kunna på sin nagel
          Och kalla hennes hår, som sträft lik märretagel,
          Guldtrådar, silkeslent och Astrilds-vidjor. Se'n
          Måst' alla stjernors ljus och gyllne solens sken
          Förmörkas liksom moln för hennes ögons strålar,
          Fast hon droppögon har liksom två dalkarlsskålar.
          På hennes kinder måst' båd' ros och liljor gro,
          Fast kindbenen se ut liksom en skållad so.
          Måst' ej korall, rubin och skarlaksfärgen blekna
          Mot hennes läppars färg, lik' ålskinn? Hvem kan räkna
          Allt tokot giljeqval?»
  
  Dernäst omtalas giljarens omak att visa sig för sin älskarinna i ett så
  fördelaktigt yttre som möjligt.
  
     »Att haga[16] jungfrun väl, måst' han ha giljekläder:
     Hårlufva[17], bäfverhatt, derpå en brokig fjäder,
     Som han på hufv'et bär och ligger tidt[18] på strå;
     Se'n à-la-mode-band, couleur de feu, ponceau[19]
     Samt andra färger mer, rynkskjortor, lingarärmar[20]
     Af cambrayduk, cotton och hvad hvar elj'st med härmar
     Allt utländskt lapperi. Är icke det stor sorg,
     När som en fattig pilt ej sådant får på borg
     Och likväl prunka vill? -- -- -- --
     -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- --
     -- -- -- -- -- -- -- -- Hvad kosta marknadsgåfvor,
     Hvad bindbref, spela grönt[21]? Tidt är en giljar's håfvor
     Knappt, knappt fem fyrkar värd, lel[22] måst' han spela kort;
     -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- --
     Han måst' af höflighet ju låta jungfrun vinna....
     Hvad kosta nyår, jul och slikt? -- -- -- --
     -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- --
     (Jag spelar, fast man ej vill höra sanningsgigan.)
     Den jungfruns ynn'st vill ha, han lage väl med pigan
     Och mute henne bra, så bär hon brefven fram!
     Skull' posten ej ha lön, det vore nästan skam.»
  
  Men trots allt detta får han ofta bara »kalfskinn» (korgen) för sitt
  besvär. Så såg författaren en gång en olycklig älskare, som ville dränka
  sig, men vattnet var för kallt. En annan hade ännu märkvärdigare öden.
  Han tänkte dö af gift, men då han tog det i munnen, smakade det så illa,
  att han spottade ut det igen; derpå grep han till repet, för att hänga
  sig, men då kom han på den tanken, att han skulle dela samma dödssätt som
  tjufvarna och kastade bort det; slutligen satte han en tre alnars lång
  svärdsklinga mot sitt bröst, men då blef han rädd att hon skulle springa
  i stycken och sade:
  
                                    »'Jag har ej slik igen';
              Hängd' henne så sin kos och lefver alltså än.»
  
  Sist kommer i regelbundna strofer en vacker beskrifning på äkta ståndets
  lycka efter alla vedermödor; den börjar med samma ord som det förra
  giljareqvalet till brudgummens broder:
  
          »O, säll, o, trefaldt säll den, som sig väl kan skilja
          Från mödsamt träldoms ok, som andra kalla gilja!
          Säll är den, som en gång har lagt sitt segel ner
          Och fört i önskad hamn sin båt. Densamme ler
          Åt andras sorglig' suck och höfver ej mer räddas
          För böljor, vågor, vind och klippor, utan bäddas
          I Astrilds svanblöt'[23] dun och sofver utan sorg
          Uti sin kär'stas famn som Astrilds säkra borg.
  
          O outtalig lust, o gamman obeskriflig,
          O obegriplig fröjd, o glädje som otviflig,
          O fria Hymens band, o ljufva träldoms lag!
          Att skrifva mer om dig är pennan min för svag.
  
          -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- --
  
          Men dygdfullkomna fru'r, I himmelssköna fröken,
          I ljufsta jungfrufolk, som dygd och skönhet öken!
          Jag lägger denna skrift som eder ring'ste träl
          Till edra fötter ner och bjuder så farväl.»
  
  Härtill är fogad en nätt gåta på fransyska till damerna, på ett långt
  mera hyfsadt språk än eljest Lars Johansson är van att använda i sina
  gåtor. Den handlar om kyssen:
  
          »L'amour m'a engendré, les sujets de la terre
          Les plus beaux enfanté dans une douce guerre.
          On ne me peut pas voir, ni sentir, ni toucher,
          Mais bien ouir, encor mieux l'on me peut gouter.
          -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- --
          Je ne vis qu'un moment, car en naissant je meurs,
          Et n'ayant point de coeur, j'ai pour tombeau le coeur.
          -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- --
          Pour mon enfantement mon corps n'est pas de l'air,
          Je tonne doucement passant comme un éclair.
  
          Je ne saurais jamais être donné à personne,
          Sans que lui qui me prend en même temps me donne.
          Les belles qui sauront cette énigme expliquer
          Auront à leur plaisir mille et mille baisers.»
  
  Vi se således, att med anledning af detta bröllop ett sjelfständigt poem
  höll på att utarbetas, och att det ur poetisk synpunkt var betydligt mera
  värdt än de tio riksdaler, hvartill det förra uppskattades.
  
  Men annorlunda tyckte mottagaren. Kanske, om skalden hade nöjt sig med de
  vanliga betraktelser och smickrande fraser, som dussintalen af dåtidens
  bröllopsvisor innehöllo, han skulle funnit mera nåd för landshöfdingens
  smak. Nu skall efterverlden genom friherre Konrad Gyllenstjernas
  förfarande få svårt att tro annat än att författaren här, som man säger,
  stötte på patrull. Vare sig att han varit så svartsjuk, eller hans brud
  så ful, eller han haft så mycket besvär att vinna henne, hvarpå sången
  skulle anses syfta; alltnog, den mäktiga slägtens vrede uppflammade, den
  stackars poeten kastades i fängelse och ställdes till rätta för pasquill.
  Det vill dock synas, som om Lucidor, sig ovetande, genom sin skrift
  berört ett ömtåligt förhållande, en duell mellan brudgummen och en grefve
  Douglas, att minnet deraf genom verserna blifvit uppfriskadt, att man
  hviskat derom i bröllopssalen, der den unge konungen, den regerande
  enkedrottningen, andra furstliga personer och höga herrar voro
  närvarande, samt att pratet sedan gick ut öfver staden, påstående bland
  annat, att poeten blifvit mutad till att skrifva. Man känner, huru
  strängt man då höll fast vid en familjs oantastade namn och rykte.
  Emellertid beröras dessa tvistigheter med Douglas endast helt flyktigt,
  man är tydligen intresserad af att förtiga dem, och hela ransakningen
  erhåller derigenom en ensidig och despotisk karakter. Man ser, att med
  dåvarande samhällsförhållanden en ringa student som Lucidor utan
  beskyddare ovilkorligen måste få orätt mot en så förnäm adelsslägt. Dock
  för oss ställer sig saken, som inalles upptager ett tjugosex sidors
  protokoll, helt annorlunda, och den anklagade synes ständigt svara
  segerfullt på hvarje punkt. Man begriper ej, huru han kunnat fällas till
  något straff alls. Men hvad Wieselgrens gissning beträffar, att Douglas
  skulle hafva förmått Lucidor genom rusets inflytande att hopsätta poemet,
  är detta så obevisadt och osannolikt, att endast den förtjenstfulle
  granskarens vid hvarje tillfälle framträdande nykterhetsifver kan
  förklara densamma.
  
  Bref om saken hade ingått från kongl. maj:t till hofrätten, hvilken sände
  den till magistraten, och dymedelst kom den till kämnersrättens
  föregående pröfning. Den 11. december 1669 inställde sig båda parterna
  inför Johan Bjugge, Hans Kohlmether och Henrik Märman, som då sutto i
  rätten. Kärandens ombud, hofauditören Samuel Croningh, klagade öfver »ett
  ärerörigt, skamlöst och groft pasquill, som hela vägen är uppfyldt af
  skamliga ord och meningar, och som man med särdeles behändighet låtit i
  brudhuset in praktisera och der utdela». Hans första fråga till Johansson
  gälde, om han var adelsman; hvarpå denne stolt svarade: »nej, utan så
  vida dygden angår». Det var genast ett upphäfvande af jemvigten mellan
  parterna. Sedan åberopade Croningh ett kungligt plakat mot pasquiller.
  Lucidor invände, att han väl visste att alla pasquiller voro både i
  konungariken och republiker strängt förbjudna, men han hade ej heller
  skrifvit en sådan; han redogjorde för sin ankomst till Stockholm, för
  sitt första giljareqval till kärandens broder, samt huru det senare
  tillkommit; att han träffat friherrens kammartjenare i Kyrkbrinken eller
  Trångsund och af honom fått veta dagen för bröllopet, och att studenten i
  Stjernhjelms hus, Bergh, öfverlemnat poemet åt en lakej, som gått in med
  det i festsalen. Croningh anmärkte, att det var försmädligt mot
  brudparet. Lucidor svarade, att »han hafver aldrig tänkt någon menniska
  med denna sin skrift försmäda och förarga, utan allenast sådant gjort
  till sin egen öfning i det svenska språket, sitt modersmål». Detta lät
  den tiden icke som någon tom undanflykt; men om han sagt, att orsaken
  till författandet varit en förhoppning om att få tio daler en gång till,
  hade han väl kommit sanningen närmare. Croningh påstod, att meningen
  varit att »lædera studio infamandi» i synnerhet i så höga personers
  närvaro. Lucidor svarade, att »han ej tänkt lædera någon, att han ej
  vetat af att de kungliga majestäterna skulle komma dit, eller att hans
  skrift skulle blifva så illa upptagen och uttydd, förmenande sig såsom en
  poet hafva någon licentiam och frihet». Croningh angrep nu Johansson i en
  lång, med latinsk juridik späckad harang, anklagade honom för att hafva
  begagnat namnet Lucidor, förebrådde honom »oförskämda och illistiga
  uttryck, i det han som en grof kalumniant hafver låtit trycka pasquill,
  som före detta aldrig varit hördt, dermed han icke allenast min principal
  och dess fru, utan denna familia Gyllenstjernorna med sin grofva
  allusion mycket stor skymf tillfogat». Lucidor svarade, att hans
  författarenamn utgjorde ingen hänsyftning och vore af många poeter före
  honom begagnadt, att han ej tänkt försmäda någon menniska, »derpå han
  ville sin ed aflägga, utan allenast sökt med sådana skrifter förkofra
  sitt modersspråk». Omsider frågade rätten honom, om någon hade instigerat
  honom att skrifva; »ingen menniska, hvarken hög eller låg,» svarade
  Lucidor. Croningh slöt dagens förhör med begäran, »att Lars Johansson
  måste plikta som en oförskämd kalumniant och äreskämmer».
  
  Den 13. december var målet åter före, och man ingick nu på
  enskildheterna. Croningh fästade sig i sitt klagomål in particulari vid,
  att hans principal och dess gemål ej fått deras rätta titlar. Lucidor
  invände, att han ej visste så noga alla titlarna, att man i skrift till
  kungen blott brukade sätta etc. etc. efteråt, samt att den engelske
  ambassadören ej tagit samma sak illa upp. Croningh anmärkte allusionen
  med lux de or, och att Gyllenstjernornas namn blifvit i skriften insatt,
  »dem till evig men». Lucidor bevisade, att han brukat sin signatur
  tillförene, och påstod fortfarande, att han ej menat illa med
  Gyllenstjernorna. Croningh framkastade, att Lucidor i skriften talar om
  »couleur de ponceau och de feu, sådana färgeband som herren uti 14 dagar
  tidt före bröllopet på sin klädedrägt dragit hafver». Lucidor försäkrade
  sig aldrig hafva sett Gyllenstjerna eller åtminstone känt igen honom, än
  mindre kunnat veta hvad färg han burit, »derpå han ville göra den största
  ed». Croningh påstod, att han pasquillerat ridderskapet och adeln medelst
  omnämnandet af hårlufvan, lingarärmarne och plymen på hatten. Man ser,
  att modet med peruken och den öfriga kostymen à la Ludvig XIV. ännu var
  så nytt, att det ej trängt ned till medelklassen. Det var sannolikt ej
  utan spe som Lucidor derpå svarade, att han skrifvit om en plym, »som
  tidt ligger på strå» och ej står upp i vädret, »hvad som intet till
  Gyllenstjerna och andra herrar kan appliceras». Croningh talade om en
  »querell», som Gyllenstjerna skulle hafva haft. Lucidor förklarade, att
  han ej visste af någon querell, »ehuru väl han vet efter folks tal, hvem
  de misstänka för att hafva bestuckit honom», hvilket vore osanning; dock
  skulle han nämna sina sagesmän, en tysk student Johan Schaffer,
  regementsqvartermästaren Erick Klangh och flera; det skulle hafva varit
  grefve Douglas som slagits med Gyllenstjerna. Då Croningh inföll, »att
  efter herr Konrad seglat förbi och 'lagt sitt segel neder', så måste han
  tillförene varit i sådant qval som Johansson beskrifver» (här var
  Croningh oförsigtig nog att antyda orsaken till querellen), svarade
  Lucidor knipslugt a simili: »att den som seglar Schyllam och Carybdin
  förbi, han kommer ju intet derpå». Tyske studenten Prilwitz var framme
  som vittne och berättade om den första bröllopsskriften och de tio
  dalerna, hvarefter han gjorde en rolig beskrifning på ett beramadt möte
  med Johansson. Han hade träffat honom på Skeppsbron och sagt honom, att
  det nu vore tid att skrifva igen; gick derefter till hans herberge, men
  värdinnan svarade först att han sof, sedan att han var sjuk, slutligen
  »att han vill råka eder på Bron; hvilket intet skedde»; andra dagen gick
  han åter till hans logemente och fick se honom igenom fönstret, men
  värdinnan sade, att han ej var hemma, utan det var hennes gäster, som
  Prilwitz hade sett genom fönstret; »och som han trodde att Lars Johansson
  ville göra något allena, gick han bort och gjorde ock något för sig».
  Tillfrågad af Croningh, hvarföre han så suspecte velat vara ensam,
  svarade den anklagade, att han intet var påklädd. Ransakningen slöts med
  att Lucidor företedde de skrifter, der han först begagnat sin signatur
  och ej utsatt alla titlar, samt att kapten Fårbus, densamme, som han
  bistått vid translaterandet, bevittnade att Lucidor sagt sig vara
  olycklig, såsom misstänkt för att hafva blifvit bestucken, samt att han
  villfarit hans begäran att gå upp till Konrad Gyllenstjerna och tala godt
  för honom.
  
  Det var förgäfves. Den olycklige fick sitta qvar i sitt fängelse. Pratet
  och sqvallret hade nu gått ut öfver staden genom hundratals munnar;
  kanske de kungliga personerna sjelfva, som varit med på bröllopet,
  deltogo deri, åtminstone kan man tro enkedrottningens karakter om något
  sådant. Landshöfdingens vrede uppflammade än mera, och han tog ett steg,
  som måste hafva den anklagades fällande till följd. Den 15. december kom
  han sjelf in i rätten, utropande, »att han håller Johansson för en
  kalumniant och äretjuf, helst som han vetat af någon handel, som mellan
  honom och grefve Douglas skall vara förelupen, begärandes att han, Lars
  Johansson, må på det högsta blifva afstraffad». För öfrigt upptogs dagen
  med att afhöra vittnen, som intet stort kunde meddela. Bergh fick
  beskrifva huru han lemnat rimmen till brudgummens page, men nekade sig
  hafva läst dem, förrän de presenterades. Croningh frågade, hvad som
  menades med slutallusionen på duellen. Johansson svarade, att han hört
  både utrikes och här hemma, att för några år sedan en person skjutit sig
  ihjäl för ett qvinfolks skull. Klangh nekade sig hafva nämt Douglas som
  bestickare. En viss Printz fick vittna, om han sagt till Johansson, »att
  de illa tagit upp er skrift, men er kunna de ej stort skada, utan den
  lära de knipa, som hafver bestuckit eder» o. s. v. Det framhölls, att
  kongl. boktryckaren Niklas Wankijf vid tryckningen »icke heller sagt
  eller varnat den anklagade med ringaste ord». Croninghs slutpåstående
  lydde, att Johansson må sjelf ansvara för sin tro, att landshöfdingen
  hölle gref Douglas suspect, att han uppehållit saken med att åberopa sig
  på så många, som ej hafva något synnerligt att berätta, och att han måtte
  efter förtjenst blifva straffad. Härmed var det kinkiga förhållandet med
  Douglas skjutet åt sidan. Denne behöfde ej ens inställa sig i rätten.
  
  Handlingarna i målet remitterades till den ärade magistraten, hvars dom
  utföll den 10. januari 1670. Skriften frikändes visserligen från att vara
  pasquill, »varandes sådant scriptum generale, alludens ad passiones et
  vitia hominum in communi, men icke till en eller annan person i
  synnerhet; dock, emedan Lars Johansson samma skrift emot kongl. maj:ts
  ordning och stadga obedin och med en ofullkomlig herr landshöfdingens
  titel, som vid slika tillfällen här i staden brukligt är, låtit
  publicera, hvilken också i några stycken befinnes vara förarglig,
  offendera honestos aures och bonos mores, gifvandes han sålunda
  afundsmenniskom och illviljandom (hvem anar ej här Douglas?) occasionem
  calumniandi och andra enfaldiga anledning till hvarjehanda misstankar och
  domar, som herr landshöfdingens reputation icke tåla kan eller bör, och
  sådant allt på hans heders- och bröllopsdag; ty pröfvar rätten skäligt,
  att Lars Johansson för ofvanbemälte excesser, erkannerligen ob
  petulantiam, och att han icke förut betänkt hvad snack och tal, oro,
  förtret och harm en sådan dikt under så höga och förnämliga brudfolks
  namn uppväcka kunde, förutom det han med fängelse hafver pliktat, må
  hålla sig från denna stadens societet och gemenskap på år och dag med
  förmaning att han emellertid anlägger sina gåfvor, ingenium, studier och
  förfarenhet till Guds ära, sin nästas uppbyggelse och sin egen heders
  uppkomst och förkofring». Den högättade Douglas gick fri, den stackars
  poeten var qväst. Så många af de tryckta exemplaren, som kunde
  öfverkommas, blefvo förstörda. Ja, ännu efter många år, och när begge
  makarna redan voro döda, var slägtens vrede och tidens ömtålighet så
  stor, att vid utgifvandet af Lucidors samlade skrifter hela arket B, som
  innehöll detta giljareqval, reklamerades af en grefve Gyllenstjerna, »och
  detta ark togs ur alla exemplar af boken och bars hem till honom,
  hvarefter hans grefvinna ej nöjde sig, förrän hon sjelf fick stå och se
  uppå huru en kammarbetjent kastade dem på elden». Man har derföre trott,
  att de få ark, som nu finnas qvar, antingen äro för andra gången upplagda
  eller snarare att de innehålla ett helt annat eller förändradt arbete med
  samma öfverskrift; men det har nu blifvit ådagalagdt att vi ännu ega qvar
  några exemplar af den gamla sången, hvilka i hemlighet blifvit bibehållna
  och nu äro nedsmutsade af de många händer, som handterat dem. Arket B har
  dock, enligt Klemmings anteckningar, i några få exemplar blifvit omtryckt
  1707, men detta omtryck är ännu sällsyntare än originalen.--Var det
  förlikningsvilkor, beräkning eller högsinnad hämd, att, då Konrad
  Gyllenstjernas maka redan halftannat år derefter dog i barnsäng, Lucidor
  under namn af _Philaretus der tugendliebende_ egnade hennes stoft ett
  längre griftqväde på tyska, der också alla titlarne stå utsatta?
  
  Sådant slut fick Lucidors debut i Stockholm. Han var bemärkt på ett helt
  olika sätt än han väntat. Några dagar efter bröllopet fick han vandra i
  fängelse och satt der in på det nya året. En mäktig adelsslägt skulle
  göra allt för att skada honom. Ingen inflytelserik beskyddare hade visat
  sig. Den oundvikliga fattigdomens magra gestalt reste sig framför honom.
  Han synes dock ej hafva tagit saken för hårdt. Ty ur djupet af hans häkte
  hördes den visa, som, ehuru den först senare i blott tolf exemplar
  trycktes af hans ifrige beundrare, erkebiskop Erik Benzelius, dock genast
  gick ut öfver hela landet som en folksång och bibehöll sig på folkets
  läppar nästan till våra tider:
  
             »Skulle jag sörja, då vore jag tokot,
             Fast än det ginge mig aldrig så slätt.
             Lyckan min kan fulla synas gå krokot,--
             Vakta på tiden, hon lär full gå rätt.
             All verlden älskar ju hvad som är brokot,
             Mången måst' liva som ej äter skrätt[24].
  
             Olyckan vexlar ju lika med lyckan,
             Allt, hvad begynsel har, ändas en gång.
             Drucken man hafver ej allestäd's hickan.
             Lust följer gråten, gråt ändas i sång.
             Den, som på sanningen pekar med stickan,
             Kan lel lätt falla från sanningens spång.
  
             -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- --
  
             Ty skall mitt blod och mod osorgsna vara;
             Lasse räds hvarken hat, afvund ell' tvång.
             Ingen törs göra mer än han kan svara.
             Rätt måst' trots orätten hafva sin gång.
             Fly med flit, hvem som kan, slik olycksfara!
             Fängsel gör längsel, när lyckan är vrång.
  
             Tänk, min vän, att man för den skull mått' liva
             Lustig, fast om det är mot ens behag.
             Lyckan hon vandlar sig, kan sällan blifva;
             Hvadan hon kom i går, går hon i dag.
             Ty har jag hoppet, I lär en gång skrifva
             Att I, olycklig, är lustig som jag.»
  
  Lucidors senaste biograf, litteratören Schöldström, har velat anse denna
  hårda fångenskap som brytningen i hans lif. Vi finna honom dock framgent
  vara anlitad af riksråd och andra betydande personer. Domen häntyder ej
  heller på någon annan förbrytelse än obetänksamhet och oförsynthet. Sjelf
  har han aldrig visat någon ömtålighet deröfver eller ens dröjt vid detta
  minne. Han synes ej hafva blifvit vidare förföljd af Gyllenstjernorna;
  tvärt om, en af dem bestälde senare en grafsång af honom. På samma sätt
  har man förut tillagt historien om Magdalena Sjöblad en afgörande
  betydelse i hans utveckling. Vi bekänna, att vi, efter hvad skaldens
  flyktiga karakter gifver vid handen, ej kunna tro på någon som helst
  brytning i hans lif. Orsakerna till hans följande lefnadsbana hade redan
  börjat yppa sig så småningom, och långt ifrån att taga sin tillflykt till
  något visst tidsmoment, tro vi att man ur inre och djupare, ur hela arten
  af hans verldsåskådning framgående grunder bör söka nyckeln till hans
  tragiska öde.
  
  Emellertid var nu Lucidor på ett år förvisad från hufvudstaden. Också
  hafva vi ingenting af hans lyra under denna tidrymd. Omöjligt är att
  säga, hvarest eller hvarmed han uppehållit sig. Vistades han i Mariestad
  som biträde åt en landssekreter Simonsson, med hvars familj han efteråt
  är nära bekant, eller fick han hjelp af Wrangel, kanske af
  rikskansleren-mäcenaten, hvars hofpredikant, Carlberg, var hans gode
  vän och tog engelska lektioner af honom? Nyårsdagen 1671 uppvaktade
  han magistraten i Stockholm med en nyårsönskan, som vanligt på flera
  språk, under namn af den _dråplige skrifmästaren Johan Paul Hoffman_.
  På latinsk prosa (den enda prosa, som vi ega af honom) tilltalade han
  rättens ledamöter: »Jag hänger vid edert ädelmods altare denna lilla
  tafla, som ej är inhuggen i metall, utan endast prentad så godt min
  handskicklighet tillåtit; jag hoppas att den skall blifva en af ert
  ädelmod väl upptagen, dock eder ovärdig skänk, om I blott besinnen att
  intet bättre kan gifvas än den skrifna bokstafven. Ty skrifkonsten har
  för oss uppenbarat den Allrahögstes rådslag, verk och gerningar; den
  är minnets stöd, dygdens vältalare, evighetens minnesmärke; om man
  förstör den, upphäfver man all lärdom och nedstörtar verlden i sin
  första okunnighets kaos.» Meningen var väl att rekommendera sig till någon
  tjenst, på samma gång han framlade en språkkunskap, mäktig en
  hufvudstads vidsträckta förbindelser. Han har också en tid innehaft en
  slags skrifvare- eller sekreteraresyssla. Derunder har han ej mycken
  ledighet öfver till rimmeri. Han sjunger blott en gång »villigst» under
  namn af _Theophilander den dödlige och odödlige_ vid den välborna
  jungfrun Elisabet Strijks graf. Ty här är det en på skönhet, ungdom,
  samhällsställning, förstånd och hjerta lika rikt begåfvad flicka,
  hvars bortgång midt under lifvets och årets sommardagar höjer hans språk
  till en ännu i dag mäktigt verkande inspiration. Hans samtid beundrade
  allmänt denna sång. Men enligt vissa initialer från början af 1672, J.
  P. A. & M. S. (Johansson, privatus artis et martis studiosus), har han
  ej ens året till ända förestått sin skrifvarebefattning, utan återgått
  till sitt förra osäkra privatlif, ja, önskat sig ut i krig. Hvad har då
  händt? Har han så snart tröttnat vid sin syssla, och hur har han
  blifvit af med den? Nu blifva bröllops- och begrafningsrimmen allt
  tätare, slarfvigare och likgiltigare; man ser att han af nöden drifvits
  att skrifva dem »i högsta hast» och för dagligt bröd. Vi stå vid den
  period, som enligt det allmänna föreställningssättet anger Lucidors
  förnedring.
  
                    *       *       *       *       *
  
  I sanning hårda äro de omdömen, som samtid och efterverld fält om hans
  lif. »Han skall hafva uppehållit sig nästan blott på källare och
  jungfruhus.» Gezelius säger, att han varit utan annan beställning än att
  skrifva vers, lefva i hunger och dö i elände. Lidén yttrar, att han skref
  nästan allt på Anakreons sed inter pocula, och att sådana ex tempore
  framkastade verser genast lemnades utan den minsta beröring af
  författarens granskning eller polering till pressen. Sondén talar om hans
  våldsamma, vilda, af inga regler bundna lif, kommer att tänka på
  Stjernhjelm i anseende till bådas antika seder att vara nöjda med litet
  och sig sjelfva nog; men dock hvilken skilnad, utbrister han: »han är den
  senare olik till den grad, att man med begagnande af Platos bekanta
  uttryck om Diogenes[25] med all rätt kan kalla honom den rasande
  Stjernhjelm». Wieselgren påstår, att af den med goda qvaliteter försedde
  ynglingen uppstod en förfallen student, som i Stockholm födde sig såsom
  griftpoet och gratulant vid bröllop och dylikt, samt att han står som ett
  ypperligt bevis på går-an-teorins värde. Till och med den milde Atterbom
  skrifver »poet, vagabund, mördad på en källare» och erkänner att han
  egentligen ämnade affärda honom helt kort. »Men den bleka och blodiga
  ynglingavålnaden kan ej på nära håll betraktas utan att gripa hjertat med
  sällsam dragning.» Det är ej under, att han sålunda, först af dem som
  genomögnat hans ovårdade dikter och sedan af hela hopen af eftersägare,
  blifvit betraktad som en förolyckad sälle med det sämsta umgänge, rå och
  utsväfvande till sina seder, utfattig och sluskig till bostad och
  klädedrägt.
  
  Vi erkänna, att äfven vi hafva svårt att så skiljas från hans bild, men
  af ett annat skäl. Ty då han hos den store vitterhetstecknaren
  företrädesvis uppväcker ett romantiskt intresse, ingifver han oss, som ej
  längre äro belåtna med romantikens obestämda fjerran, ett rent
  psykologiskt. Dessutom är sakens utredande äfven för fosterlandet af stor
  vigt, ty det gäller ingenting mindre, än om en af de intressantaste
  personligheterna inom vår litteratur endast varit ett förfallet och
  dåligt subjekt. Vi veta väl, att hvarje litteratur i sin födslovånda eger
  sina mer eller mindre berättigade martyrer, hvilkas öden äro lärorika för
  kommande slägten och, der stora gåfvor finnas, äfven rörande för hjertat.
  Lucidor ligger nu för oss i sina skrifter. Vi skola således noga granska,
  ty det kan ju hända att föregående granskningar varit oriktiga. Vi skola
  likaledes beakta den tid och de förhållanden, hvaruti han lefde. Men vi
  höra ej till dem, som endast söka rentvå, lemnande åskådaren en fadd bild
  af konstladt ljus och förminskade skuggor. Dertill tro vi för fast på
  menniskoandens sjelftillräcklighet att föra sin egen talan. Den har flera
  vägar än dem, hvarpå ett kallt omdöme förmår följa den. Vi skola icke
  frikänna, icke heller fördöma, ty hvarken det ena eller det andra
  nedtränger till själens grund; vi skola blott söka förstå, öfvertygade
  om att man på denna rätta medelväg bäst hinner till det gemensamma målet,
  sanningen.
  
  Först måste vi anmärka, att i de äldsta uttalanden om Lucidor råder en
  hätskhet i ordalagen, som uppväcker misstro till deras opartiskhet. Hela
  den litterära kritiken var äfven inkräktad af presterna, som i intet
  tidehvarf hyst så ensidiga ståndsfördomar som just i detta. De förföljde
  en Matthiæ och Terserus; de ville vid universitetet förbjuda den
  kartesianska filosofin. För sin kraftfulla religiositet förbisågo de
  alldeles poesins sjelfständiga rättigheter. Så vida den ej stälde sig
  till didaktikens och religionens tjenst, var den en öfverloppsgerning, om
  hvars oskadlighet det kunde vara tu tal. Så uppstodo så många tråkiga
  volymer af kyrklig poesi utan minsta gnista till inspiration, och deras
  mönster är sjelfva Spegel, som skref så förträffliga psalmer, men genom
  sitt öfriga andliga rimkram både bragt andra till sömn och sjelf »snarkat
  på den svenska parnassen». Huru skulle då, när poetens yrke var
  misstänkt, Lucidors verldsåskådning och lif bedömas af detta klerus, som
  ville hafva hela landets lärdom i sina händer. Och en dylik åsigt
  bibehöll sig länge. Den, som ej var annat än en skald, betraktades af
  ortodoxin med misstroende. I bästa fall nöjde man sig med, att om denna
  besynnerliga menniska utsprida en mängd anekdoter. Derefter lade hvar och
  en sin lilla kommentar till den ursprungliga historien. Huru många
  historier har man ej hört om Bellman! På samma sätt säger Lidén, som
  bedömer Lucidor mildt, att »många rykten gingo om honom i svang, några
  rätt artiga, men också andra löjliga och rent af otroliga». Vi måste
  således noga sofra dessa misstänkta källor. En annan nödvändighet blir,
  att rätt fatta sederna och tänkesätten omkring honom. För att bedöma en
  ovanligare menniska är det godt att göra sig bekant med olika tider. Ty
  dels behöfva vi förstå hans tid för att förstå omständigheter i hans lif,
  som vår tid ej skulle riktigt uppfatta, dels hjelper oss vår egen tids
  längre framåtskridna odling att begripa honom i de drag, der hans tid ej
  kunde begripa honom. Vi skola betrakta Lucidors sak ur begge
  synpunkterna.
  
  Det omedelbaraste intrycket vid genomläsandet af Lucidors
  tillfällighetspoem är deras opassande språk och ovårdade stil. Att de äro
  skrifna på medelklassens hvardagsspråk och ej enligt ett konstnärligt
  manér, är icke ensamt nog att förklara det. Vi måste veta att tidens
  samtalston verkligen var sådan. Man läse blott hur en Runius,
  visserligen Lucidor underlägsen i sångargåfva och karakter, behandlar
  äfven allvarsamma ämnen. Det heter t. ex. i ett griftqväde vid
  beskrifningen om en mottagning af Gud i himmelriket: »En annan blef
  tillbaka stött och uppå näsan knäppt.» Han umgicks dock hela sitt lif i
  riksrådet grefve Strombergs hus. Sjelfva Stjernhjelm, som syntes på
  hofvet och konverserade med Kristina, har öfverlemnat en den
  slipprigaste gåta »till alla vackra damer». Lucidor gör sammaledes
  »till alla kysksinte och dygdälskande mör». Man begagnade gerna gåtan för
  att framkalla fruntimmernas gissning och rodnad. Atterbom säger härom:
  »Sällskapslifvets tänkesätt lär den tiden varit, att, när man var
  nogräknad med gerningarna, behöfde man ej vara det så särdeles med
  orden, åtminstone ej med poetens ord.» Hvad det ovårdade språket
  beträffar, måste vi besinna, att vi nu för våra kritiska ögon hafva
  stycken, som Lucidor kanske aldrig ämnade för efterverlden. Så finnes ett,
  som han hoprafsade på en krog i beskänkt och förslöadt tillstånd:--
  
                    »Men jag ber om tillgift,
                    Ty pennan intet duger.
                    Tron I't ej, läs min skrift
                    Och sen, att jag ej ljuger!
                    Här bullrar Bacchus' folk,
                    Och om I tron mig sann,
                    Så finnes mången holk[26],
                    Som rimlust störa kan.
  
                    -- -- -- -- -- -- --
                    Jag tänkt att skrifva, hvad
                    Här händer och är händ',
                    Att göra laget glad;
                    Men hugen går förvänd....
                    Den rike Mogul var
                    Uti min penn' och tankar,
                    Och hvad som Kina har.
                    Men pennan kastar ankar,
                    Förty mitt bleka bläck
                    Ej tal-likt flyter fram,
                    Och tiden med har 'bräck,
                    Och jag sjelf räds för bann.» Etc.
  
  Icke kunde det vara hans mening, att ett dylikt snillefoster skulle läsas
  efter två århundraden. Och så har han troligtvis i hast skrifvit månget
  stycke, som blott var beräknadt för tillfället, men som nu qvarstår i
  samlingen. Huru många underhaltiga visor kunna ej äfven stora författare
  i våra dagar hafva tillagat, men de förstöras sedan de roat för stunden.
  Och med huru stor försigtighet och sorgfällighet granska de ej sina
  dikter, förrän de lemna dem åt pressen och kritiken. Och likväl klagar
  man öfver för vidlyftiga upplagor af allmänt erkända skalder. Men på den
  tiden tryckte man genast hvarje tillfällighetsrim och utspridde det kring
  land och rike, glad öfver att se det motspänstiga svenska språket
  omformadt till någorlunda rim och meter. Och sedermera uppsöktes af en
  utgifvare efter författarens död alla dessa lappar och öfverlemnades
  såsom hans samlade skrifter åt efterverlden.
  
  De utgjordes då till största delen af bröllops- och begrafningsverser,
  hvaremot kristningar ej ansågos af den betydelse, att de kunde fordra en
  poetisk utsmyckning. Och dessa tillfällighetsdikter förekomma ej mera hos
  Lucidor än hos andra författare från den tiden. Columbus, som säkerligen
  höll mycket på en skalds värde, har skrifvit sexton dylika, hans latinska
  verser till enskilda personer oberäknade. Nu skulle det anses som en skam
  för en verklig skald att förslösa sin talang på sådana stundens foster af
  för honom likgiltig anledning, och som ej mindre skam för en bildad
  person att göra sådana beställningar, ty man har insett poesins väsen.
  Men då var den ännu en tjenarinna åt andra intressen, och det föll aldrig
  hvarken riksråd eller enskilda in, att den unga skaldekonsten kunde
  förnedras och bringas på afvägar genom att fira deras glädje eller
  aflidna anhörigas värde. Tvärt om fördes dessa alster genast till
  pressen och lästes med förvåning och bifall af många, som hvarken känt
  eller vetat af de förevigade personerna. Dessutom måste vi besinna,
  hvilken omätligare betydelse ett bröllop och en begrafning då hade mot
  nu. Det var nästan hela omvexlingen i det af små förhållanden bundna
  lifvet. Allt skulle i evighet hafva förblifvit sig lika, om man ej egt
  bröllopsglädjen inom slägterna och liktågen på gatorna. Hufvudstaden var
  ej heller då för stor för att ej hafva reda på förnämligare händelser af
  dylik art och intressera sig derför. Men märkvärdigt förefaller det oss,
  att man hyste så ringa intresse för publika saker. Hvart stånd skötte
  sina åligganden och brydde sig ej om de andras. Och Sverige var ej då
  inveckladt i några yttre jätteföretag eller inre brytningar, som kunde
  bemäktiga sig sinnena och sätta lyrans strängar i rörelse. Förunderligt
  litet har också Lucidor, som för hela medelklassens talan, sysselsatt sig
  med sin tids märkbarare öden. Han brukade dockt roligtvis genomögna de
  »Ordinarii Post-Tijdender» på två qvartblad, som hvarje onsdag utkommo
  från Meurers och Wankijfs tryckerier. Ja, sista året af hans lif började
  »Svenska Mercurius» två gånger i veckan, måndag och onsdag, tryckas hos
  Wankijf. Sommaren 1672 hade Ludvig XIVs arméer, ända till 100,000 man
  starka, öfversvämmat Holland. Det var en verldshändelse, som hotade att
  upphäfva hela den gamla ordningen i Europa. I ett stycke, »Den simmande
  postiljon», omtalar då Lucidor för vännerna i Falun, hvad han sett i
  avisorna eller gazetten, att, när man i Frankrike vill ha en knekt eller
  ryttare, de skaka ner honom strax ur somliga trän, som slika frukter bär,
  att i hvart hus i Utrecht äro fransoser[27], att man på
  Rheinströmsgränsen lagt 12,000 tyska män, som all ond lust afvärja med
  piller utaf bly, att man i England gifver mest akt på flottan, att
  Danmark sitter stilla och ynkar att det går somliga illa, att i Stockholm
  den ene gifter sig och den andre dör. På ett annat ställe nämnes, att de
  kanstöpa om hvem är bäst, polack eller turk, som då lågo i krig mot
  hvarandra. Intet ord om tilldragelserna hemma. Intet om Stjernhjelms död
  den 22. april 1672, hvarigenom utsigterna för den svenska litteraturen
  förändrades; intet om det tre veckors långa gästabudet och lustlägret på
  Ladugårdsgärdet i augusti--september, hvilka väl beskådades af
  hufvudstadens alla innevånare; intet om riksdagen och den unge konungens
  tillträde till regeringen den 18. december samma år; intet om hans
  eriksgata 1673; ingenting om trolldomsväsendet. Så litet bekymrade man
  sig då om det offentliga lifvet. Censuren var sträng. Vår tidningspress
  med sin granskning skulle hafva betraktats som ett oerhördt politiskt
  brott. Men hvilken prakt och ståt utvecklades ej i stället vid en
  begrafning! Hvilken lång procession, hvilka sorgefanor och draperier, som
  klädde hela templet i svart, samt prydliga liktal i kyrkorna, dit tåget
  alltid begaf sig! Klockorna ringde på en gång från de sju förnämsta
  kyrkorna och utbredde sin gälla sorgeton öfver hela staden. En begrafning
  uppslukade en liten förmögenhet. Bibliotekarien Klemming har
  offentliggjort ett utgiftskonto från vicepresidenten Gyllenankars
  jordfärd 1696, en man, som hvarken till börd eller embete var en bland de
  högsta. Summan uppgår till 6,174 daler. Kostnaden och ståten beräknades
  noga efter rangen. Krigsrådet och preses i antiqvitetskollegium,
  Stjernhjelms lik fick stå obegrafvet ofvan jord i öfver två år, tills
  medel hunno hopsamlas för hans anständiga begrafning. Sådana dröjsmål
  inträffade ofta; man balsamerade kroppen. Riksråd undskylde sig för
  uteblifvande från rådskammaren med, att de måste följa en meriterad man
  till grafven. En tvist om lederna i en likprocession bidrog till att
  framkalla den första rangordning i Sverige. En mans jordfärd var i
  sjelfva verket en slutmanifestation af hans hela lif och verksamhet i
  samhället.--På samma sätt hade då, när umgängeslifvet var så litet
  utveckladt, och inga offentliga nöjen funnos att tillgå, bröllopen en
  långt större betydenhet än nu. De starka slägtbanden gjorde sitt till. En
  stor hop ungdom och äldre funno sig för en gång tillsammans. Borden
  dignade af fat och stop; sedan gick man till danssalen och musikanterna.
  Den mäktiga kyrkans ceremonier förhöjde än ytterligare den tidens, nu
  länge sedan förgätna fröjder. Verser voro der lika nödvändiga, som de nu
  äro det för brudtärnorna. Det ansågs ej ovärdigt en pindarisk lyra att
  nalkas dessa lysande högtidligheter. Och den bestälde poeten tog utan
  skam emot det guld, som var sångarens lön.
  
  Ett annat bruk, som stöter våra seder, var, att poeten ibland ödmjukligen
  presenterade en skrift till någon hög person och af honom emottog en
  uppmuntran och penninggåfva. Nu, i våra jemlikhetens tider, skulle detta
  anses som att man utsläppt sånggudinnorna på tiggeri. Huru stora franska
  snillen hafva dock ej annorlunda uppvaktat Richelieu eller Ludvig! Ty det
  fanns ingen annan publik att vända sig till. Medelklassen förstod ej att
  värdera musernas fria lekar, och ädlingens penningskänk var den tidens
  författararvode. Aristokratin stod då så högt, att det föll ingen poet in
  att anse sig förolämpad af dess beskydd. Och det är en ej ringa förtjenst
  hos denna aristokrati, hvars karakter då var fullt vuxen dess anspråk,
  att hafva tagit den unga poesin i sin tjenst, tills den hann växa till
  och gå på egna fötter. Hvart tidehvarf har sina seder och hederssaker.
  Sextonhundratalets ömtålighet, så stor på andra områden, var ej riktad åt
  det hållet. Om derföre någon annan än de store ville härma dem och
  belönade Lucidor för ett framräckt poem, behöfde han ej i sina samtidas
  ögon blifva förringad af en dylik transaktion.
  
  Låtom oss nu öfvergå till hans skrifter. 22 bröllopsqväden och 38
  grafsånger ega vi inalles qvar efter honom. De äro för alla slags
  personer i samhället från högadeln till bondesonen, riksråd, generaler,
  amiraler, högre och lägre embetsmän (»kongl. maj:ts tromän och
  trotjenare»), faktorer, handelsmän, handtverkare och deras qvinnor. De
  beröra alla slags åldrar från den orkeslöse gubben till det för tidigt
  bortryckta barnet. De skrefvos ej blott för Stockholm och dess närmaste
  landsbygd. På eget bevåg eller på beställning skickar han dem till Falun,
  Arboga, Örebro, Norrköping, Mariestad, Jönköping. Flera af dem skrefvos
  till en och samma familj och af olika anledning, glädje eller sorg. Så
  har den Gyllenstjernska ätten fått ända till fyra poem. Två gånger
  blomsterströr han mans och hustrus liktidiga graf. Han har besjungit
  samma personers bröllop och död. Syster och bror, far och son hafva fått
  sin bröllopslyckönskan eller sitt griftqväde. Det ser ibland ut, som om
  en föregående frikostighet framkallat författarens uppvaktning vid ett
  senare tillfälle. Någon gång har han diktat för en annans räkning. De
  namn, han dervid gifver sig, äro högst omvexlande. Mest begagnar han sin
  poetiska signatur _Lucidor den olycklige_ (sexton gånger), dernäst sitt
  eget namn _Lasse Johansson_ (åtta gånger), dessa båda vid mer förnäma
  eller högtidliga tillfällen. För sina närmare bekanta af lika
  samhällsställning kallar han sig _vän_ (sju gånger). Enstaka förekomma
  andra efter omständigheterna afpassade författarenamn, såsom _Clarimond
  den semperlustige_ och _Cupidos Geheimschreiber Amintor_, _Postmästaren
  eller åhöraren i Parnasso_, _Silvanus_, _En lapp_, _En jägare_, _Den som
  kunde bäst läsa i bröllopslaget_, _Den som skref, En medsörjande_ m. fl.;
  slutligen mer eller mindre besynnerliga initialer, t. ex. _A. et M. A._
  (artis et Martis auctor?), _Alla jungfrurs träL I Sommar_ (Lars
  JohansSon), _Den som har bekymmer intE Lite_ (Er Lasse?), _Johan Elasson_
  (omkastade bokstäfver för Lasse Johansson) o. s. v. Men nästan alla, huru
  de än må vara undertecknade, äro tillkomna »i hast», »i all som största
  hast», »i flygande hast». Det är i sanning en uttrycklig förklaring att
  de äro tillfällighetspoem.
  
  Man har sagt att Lucidor under de senaste åren endast skrifvit för bröd
  och betalning. Om vi nogare se efter öfverskrifterna, tål dock detta
  påstående en betydlig afprutning. De stycken, som betecknas med orden
  »efter begäran», »pligtskyldigst», »efter behag», »viljefärdigst»,
  »välvilligt»[28], äro endast tjugoen. Bland dem finnes ett vid
  riksrådet och fältmarskalken, friherre Lorenz v. d. Lindes bår, kalladt
  »Den rätta adels dygdeväg»; ett vid riks- och kanslirådet Mattias
  Björnklos grift, han, som från simpel mjölnarson blef en af rikets
  inflytelserikaste herrar, var den djupast invigde i Karl Gustafs
  diplomati och vågade i rådet trotsa sjelfva de la Gardies makt; ett vid
  kongl. stallmästaren Reutercrantzs bröllop, hvilken då fruktades såsom
  stående högst i den unge konungens ynnest; ett vid den åttaårige friherre
  Axel Gyllenstjernas begrafning. Vi se att både förtjenst, makt och förnäm
  börd ej tvekade att uppsöka Lucidors penna. Andra stycken åter hafva väl
  af honom sjelf blifvit underdånigst framlemnade och belönade. Detta veta
  vi bestämdt hafva skett för de båda bröderna Gyllenstjerna, de engelska
  sändebuden lord Howard och Henry Coventry, kanske också, för riksrådet
  grefve Tott vid hans hustrus död, för aflidna riksrådet, öfvermaskalken
  och lagmannen, grefve Oxenstjernas och hans frus arfvingar, för
  riksstallmästaren grefve Torstensson vid hans lilla dotters död, för den
  i Holland födde rådman Pötter, som ordnat den 1668 af ständerna
  öfvertagna banken och derför adlades till Lilienhoff, hvarvid Lucidor för
  honom upptände en »Ehrenfackel» o. s. v. Antalet af dessa presenterade
  skrifvelser skulle bli ungefär tio. Vi vilja ej heller förneka, att af de
  öfriga poemen, fastän titelbladen ingenting upplysa derom, åtskilliga
  dels kunnat vara indirekta böneskrifter, dels blifvit bestälda och
  betalade. Men en hel mängd andra förekomma till umgängesvänner och
  bekanta, hvilka blott hans egen tacksamhet eller välvilja dikterat.
  Muntert skämtande, infinner han sig sjelf eller åtminstone hans lyra vid
  deras bröllop. Om det för sig går på andra trakter, sänder han dem
  lyckönskningsverser med posten, äfven om han sjelf ej är glad. Vid deras
  förluster af anhöriga sjunger han ett vänskapens och tröstens ord.
  Rörande är en »Sorgesuck och trösttal», som han affattat till handelsman
  Andersens små barn. Det yngsta af dem hade redan genom sin födsel kostat
  modern lifvet. Fadern hade rest med dem till Sala och insjuknade efter
  återkomsten, medan de vistades der. Han hade skrifvit att de skulle
  hemsändas till hans dödsbädd, men de hunno ej förr inom Stockholms tull,
  än de fingo höra att deras »far-kär låg på bår». Nu låter skalden de
  föräldralösa små utgjuta sin jemmer, och den döde från sin himmel
  uppmuntra dem. Betyda ej de här använda initialerna _J. B._ Johansson
  broder? I dylika tillgifvenhetssånger kallar han sig _En välönskande
  eller välmenande vän_ och tillägger ibland ytterligare »enfaldeligen,
  dock välment».
  
  Men allra mest äro dessa senare poemer dyrbara för oss derföre, att vi
  genom dem kunna kasta en blick in i skaldens umgängeslif och
  bekantskaper. Det förundrar oss att man hittills så litet brytt sig om
  att granska dem i denna afsigt. De äro emellertid bestämdt afskilda
  redan till titeln från de öfriga, så att ingen tvekan om deras rätta
  betydelse kan uppkomma. I allmänhet i akt tager han mycket noga sin tids
  fordringar om rangskilnad. Rådhusrättens varning har ej gått förlorad.
  Till de anseddare heter det »högst lyckosälla prydliga vignings- och
  brudlöftesdag», de ringare få nöja sig med »gladrike vigseldag»,
  »hederligen sammanvigdes». Likaså förändrar sig tonen från »i hög, förnäm
  heder- och folkrikt likföljes närvaro» till »välprydde jordsättningsdag»
  eller »kristhedersamme jordsättning». Vi kunna då lätt finna, hvilka han
  nalkas på ett förtroligare och väntrefligare sätt. Hit hör hans »väna
  vän», den förr nämde Carlberg, hof- eller huspredikant hos rikskansleren
  de la Gardie, och som snart fick pastorat i Vermland. Men betecknande äro
  hans täta förbindelser med bergslagsbygden och lilla tullens tjenstemän.
  Vi få ihågkomma, att bergslagens jern och andra produkter då mottogos af
  de senare i Stockholm. Så har han, utom allt annat, sommaren 1672
  besjungit fyra bröllop, som stå med den trakten i sammanhang. Det är en
  Schaey eller Shay, fransman eller vallon till börden, hvars fader var
  kronans faktor öfver Jäders bruk och tillika dref köpenskap i Arboga,
  hvilken lemnade hufvudstaden för att gifta sig och bosätta sig uppe i
  landet. Denne var hans vän, och skalden tänkte en gång fira hans
  förstföddes ankomst till verlden, han »tänkt' en lagerqvist kring vaggan
  till att linda», då han helt oförmodadt fick ett bref från vännen, att
  hans fader hade aflidit, så att det blir en sorgesång i stället. Det är
  en Trotzig, borgmästare i Falun och en af ständernas förste
  bankofullmäktige 1668, som blef kronans inspektor öfver kopparräntan och
  från Dalarne öfverflyttade till hufvudstaden och gifte sig der, då vännen
  Johansson uppvaktade honom med ett bröllopsqväde. En annan vän var
  handelsmannen Brandberg, också från Dalarne, hvars både giftermål och två
  år derefter följande död i Stockholm han firar. En uppbördsman vid
  Stockholms tolag, Zelin, helsades af skalden, då han ingick ett
  förståndigt äktenskap med en duglig qvinna af allmogebörd, som tyckes
  hafva födt sig som ljusstöperska. Vid en köpman Classons bröllop var han
  närvarande och deklamerade verser, såsom »den som bäst kunde läsa i
  bröllopslaget». Med en rådman, vid namn Myrman, och en ålderman för
  snörmakareskrået, Tehedt, umgicks han äfven. Utom af faktorer och
  handelsmän utgjordes hans sällskap af jurister. Hos en Simonsson,
  landssekreterare i Skaraborgs län och gift med borgmästarens i Mariestad
  dotter, är han »gammal i gården». Vid kansliförvandten Stamms bröllop är
  han med, utklädd till lapp-spåman, går rundt om gästabudsbordet och
  skämtar med de sjutton flickorna. Med notarien i reduktionskollegium
  Graan har han likaledes stått i förbindelse. Och de sista stunderna af
  sitt lif finna vi honom i sällskap med en kapten och en löjtnant samt en
  vice häradshöfding, Furubom. Hur går det nu med påståendet om hans dåliga
  umgänge? Att en och annan af de ofvan uppräknade (Carlberg, som kastades
  i fängelse för en obevislig och ärerörig anklagelse, och Furubom, som i
  tjensten gjorde sig skyldig till försnillning) sedermera betedde sig
  illa, kan väl ej skada Lucidors rykte. Ty han har aldrig blifvit beskylld
  för andra fel än dem, som skadat honom sjelf, och litet hvar vet af
  erfarenhet, huru fordoms bekanta kunna förändras och förfalla. Ej heller
  hjelper det att antaga, att han i egenskap af poet fått umgås med
  personer, som underhöllo, roade sig åt och för öfrigt ringaktade honom,
  ty hans stolta och häftiga lynne var ej skapadt för en sådan roll, och
  hans språk till dem bär ej minsta spår af ett nesligt beroende. Men
  visserligen må den hafva varit välkommen gäst i ett gladt lag, som kunde
  skrifva och sjunga dertill:
  
                     »Kom', käre bröder, kom'
                     Och låt' oss denna dag
                     Dricka friskt i detta lag,
                     Uti lust och behag
                     Drifva bort hjertegnag'.
                     Så låt' glasen gå rundtom!» Etc.
  
  Det har blifvit en allmän tro, att Lucidor varit en drinkare. En af
  orsakerna dertill är väl den, att man visste att han, yrkes- och hemlös,
  lefde ute på offentliga ställen. Men hvarför har man då ej lika lätt
  påstått honom hafva varit en qvinnoförförare? Man har sett verser,
  skrifna af honom under rusets inflytelse. Men om en strängare granskning
  egt rum, och ej utgifvaren utan urskiljning låtit trycka allt, skulle han
  för oss äfven hafva blifvit mindre drinkare. Att han vid bröllop tog till
  bästa, deri handlade han ju i likhet med de öfriga gästerna och hela sin
  samtid, men då alla de andra personerna nu äro fullt förgätna, hafva åter
  hans för stunden hopsatta verser bibehållits och fått anklaga honom ensam
  inför efterverlden. En annan anledning till det dåliga ryktet är titeln
  på ett hans arbete, »Lucida intervalla». Man har trott, att den hänvisade
  på några ljusa ögonblick mellan ett i sus och dus tillbragt lif. Men
  ingen särskildt antydan härpå kan den finna, som uppmärksamt och
  fördomsfritt genomläser nämda titel i dess helhet, utan blott den vanliga
  förmaningen att tänka någon gång allvarligt på döden midt under dagens
  mångahanda bestyr. För öfrigt är den enligt tidens sed en smaklös
  allusion på namnet Lucidor. Han har skrifvit dryckessånger; de äro blott
  två bland sexton andra visor. Äfven skref han ju psalmer. Men till och
  med dessa har man begagnat emot honom; man har härledt deras patos från
  ångern öfver ett liderligt lefnadssätt. Det bevisar föga kännedom om
  arten af hans egendomliga snille, att antaga en sådan bevekelsegrund till
  deras författande, och föga tacksamhet mot skalden, att angripa honom
  just med det skönaste som han lemnat oss i arf. Columbus, som sagt oss så
  mycket om honom, har dock ej nämnt det minsta ord om dryckenskap. I ett
  griftqväde, der Lucidor sysselsätter sig med menniskors olika passioner
  och vandel, börjar han deras beskrifning så:
  
              »En söker konst och lust på botten uti kannan
              Och tror sig vara klok, men vinet är i pannan.
              Så snart det dimmar ut, är han en dum're gäck
              Än en arkadisk häst, som dricker ur en bäck.».
  
  Visserligen kan man skrifva bättre än man handlar. Men är det antagligt,
  att skalden vågat i en offentlig grafskrift gifva sig sjelf en sådan
  dementi? Ingen af de anekdoter, hvarmed man efteråt utstyrt honom, talar
  om Bacchus, och senare omdömen komma från ett fiendtligt och misstänkt
  håll. Det har varit oss obehagligt att ingå i dylika detaljer, men vi
  hafva ansett det nödvändigt för Lucidors minne och förklara således, att
  inga giltiga bevis kunna uppletas för att han varit en slaf under
  dryckenskapslasten. Han har blott betett sig så, som en glad fest och
  tidehvarfvets burleska seder inom hans kretsar gjorde ursäktligt.
  
  Dock få vi ej mäta den tidens samhällslager efter vår måttstock.
  Klasserna voro då skarpt afsöndrade, när de nu öfvergå i hvarandra. Då
  fanns ej denna mäktiga medelklass, som nu dragit bildningen, rikedomen
  och makten till sig. En nutidens grosshandlare eller brukspatron skulle
  ej förstå den simple handelsman, som sjelf stod i sitt trånga och illa
  luktande kyffe till bod, eller den inspektor öfver statens bruk och
  räntor, som hörde till Lucidors umgängeskrets. Endast när de blifvit rika
  och förvärfvat sig allmännare anseende bland sina likar, upphöjdes de
  till rådmän. En nutidens militär, som är sällskapslifvets och balernas
  riddare, skulle lika litet kunna jemföras med sextonhundratalets löjtnant
  eller fänrik, hvilken aldrig kunde styra sitt lynne och ständigt var
  invecklad i blodiga gräl. Och nutidens unga damer af den högre
  bourgeoisin skulle ej vilja erkänna den Sissla eller Malen, som aldrig
  lemnat hemmet, som knappt kunde läsa innantill och alldeles icke kunde
  skrifva en läslig rad, som förgäfves låtsade sig misstycka männens råa
  skämt, och som i de förmögnare husen skötte om matskåpet och
  bränvinsstopet samt dess emellan sqvallrade och tisslade med sina
  leksystrar. Blifna fruar, ställde de sig ofta vid fönsterna eller
  portarna och gjorde spefulla anmärkningar om de förbigående karlarna. Men
  dessa skaldens bekanta, hvilkas seder han skildrar, voro den tidens
  medelklass. Och det språk han begagnar är en trogen bild af medelklassens
  då varande språk, ogrammatikaliskt och tungrodt till sina former, naivt
  och ej nogräknadt till sitt innehåll, snarlikt det idiom, som nu talas af
  vår tids halfuppfostrade allmoge. Man ser blott deraf, bland hvilka
  personer han var van att röra sig. Ty hvilken skilnad mellan hans simpla
  och inkorrekta, men rent fosterländska uttryck och den halffransyska och
  latinbemängda svenska i de mest städade och finpolerade perioder, som vi
  läsa uti en de la Gardies och de andra rådsherrarnes bref! Kanske dessa
  ej ens så ofta talade svenska. Ty Sveriges lysande aristokrati var då på
  det strängaste afsöndrad från det öfriga samhället och lika mycket
  europeisk som svensk. Det är naturligt, att Lucidor skulle umgås med den
  klass, hvartill han sjelf hörde. Vi hafva blott visat, att han, trots
  sitt gatulif, ej blandat sig med den så vildsinta och genområa folkhopen,
  som stod der nedom.
  
  Vi skola äfven begagna hans poem till besvarandet af en annan fråga. Man
  har påstått, att han födde sig uteslutande som bröllops- och griftpoet.
  Vi hafva likväl sett, att endast hälften eller trettio af antalet öppet
  utsäger en sådan bestämmelse. Men förtjensten har kunnat vara större än
  man trott. För bröllopsqvädet till Kristoffer Gyllenstjerna fick han ju
  10 daler i karoliner. Gyllenankars förr omnämda begrafningskonto uppför
  36 daler som arvode för högtidsverser[29]. Hvad har ej en så fullkomlig
  ädling som grefve Tott kunnat gifva honom! Och alla de, hvilkas friska
  sorg eller glädje fann sig af honom i vers förherrligad! Lefnadsvanorna
  voro långt ringare än nu, penningvärdet långt högre. Men skäl finnas att
  tro, att detta ej utgjort hans enda inkomstkälla. Poemen beröra i stort
  antal embetsmän i kongl. maj:ts kollegier och rätter, så väl tromän som
  trotjenare, gamla och unga. Då han nu med dem stått i förbindelse, huru
  nära ligger det ej att antaga, att han betjenat dem i deras skrifveri och
  dragit inkomster äfven deraf. Han var mäktig flera språk. Han hade ju en
  gång varit en slags sekreterare. Han sysselsatte sig dermed de första
  månaderna i hufvudstaden. Det kunde ej störa hans frihet, ty han egde
  ingen ordinarie tjenst, var blott till hands, när han behöfdes. Han kunde
  slutligen undervisa i främmande tungomål. Med ett ord, intet tvingar oss
  till att tro, att han lefvat och dött i elände. Det är sannt, att han ej
  efterlemnade tillräckligt för att begrafvas. Vi sågo huru mycket detta
  kostade, och hvilket stort värde hans samtid satte på en ståtlig likfärd.
  Men han var häruti, såsom i åtskilligt annat, upphöjd öfver densamma
  ända till gränsen af tadelvärd likgiltighet. Han hade hvarken hustru
  eller slägt att tänka på. Han har sjelf påstått sig vilja lefva ur hand i
  mun. Och huru många med samma åsigter om det jordiska goda som Johansson
  hafva ej betett sig sin samhällsklass värdigt utan att efterlemna arf.
  Detta hindrar således icke att antaga hos honom ett i allmänhet passabelt
  yttre skick. Det är en lång väg mellan att hafva bekymmer och vara fattig
  och att gå omkring som ett förfallet subjekt, äfven om en poetisk glömska
  skulle hafva ökat tarfligheten mera än som var behöfligt. Man har dragit
  missgynnande slutsatser från det porträtt, der Lucidor framställes med
  penna uti handen, men i alldeles blottad bröstbild. Hvarför dömma till
  ett så vanärande elände, när man kan ega en bättre förklaringsgrund i ett
  konstnärligt motiv? Hvad vi bestämdt veta, är, att han bar handskar och
  värja, en prydnad, hvarom vi ej behöfva hänvisa längre än till Molières
  komedi för att å daga lägga, att den endast bars af adelsmän eller
  statens och vetenskapens tjenare och ej ansågs passa för en simpel
  borgare, att den således hörde till hvad vi skulle kalla en gentlemans
  drägt.
  
  Ett fenomen, som ofta uppdykt inom vår af revolutioner så hemsökta
  samtid, skall hjelpa oss att bättre förstå Lucidors karakter än hans eget
  tidehvarf kunde det. Det skall visserligen gifvas framstående
  personligheter i alla tider, som sätta sitt individuella oberoende öfver
  samhällets seder och bruk, liksom alltid den stora massan lätt uppoffrar
  det förra för en blind lydnad åt de senare. Men i synnerhet den nu
  varande litteraturen är full af dessa hjeltar och hjeltinnor. Vare sig nu
  att samhället för länge dröjt med att i sig upptaga och göra berättigade
  äfven de ästetiska intressena, eller att af menniskoandens förmögenheter
  fantasin är den lättrördaste till afvägar, alltnog, vi hafva sett
  menniskor af stor begåfning uppträda som försvarare och utöfvare af det
  så kallade fria poetiska lifvet, hvilket väl skall betyda, att alla
  hinder för fantasins fria spel undanrödjas, och att derföre familjen och
  samhällets kraf förnekas. Det är klart, att en sådan åsigt är i sig sjelf
  grundfalsk och blott måste leda till den svagares, d. v. s. individens
  förstöring. Men under de svåra brytningar, som samhället i våra dagar
  undergår, kan det gifvas stunder, då denna lära skall bland sina leder
  räkna just de ädlaste naturerna. Praktiskt hafva vi äfven sett, att det
  kan försökas med framgång. Shakspeare har som londonerskådespelare lärt
  sig åtskilligt deraf, och under Italiens himmel, der den sköna naturen
  ensam tillfredsställer så många behof, eller midt uti Paris'
  civilisation, der en stor talang kan försäkra sin existens utan
  konseqvent och ihärdigt arbete, har en sådan författares frihet ofta
  gagnat poesins och konstens sak, äfven om man ej blundar för de
  missriktningar, som derigenom uppstått. Men hvad som dervid oundgängligen
  erfordras, är ett upplyst publikt omdöme, en liflig uppfattning af det
  skönas berättigande och en stor derför intresserad allmänhet. Men hur var
  detta möjligt i Sverige för två hundra år tillbaka? Vår skaldekonst låg
  då i sin födslovånda. Den uppväckte hos flertalet af nationen endast föga
  intresse, ty den hade ännu ej ingått bland nationens behof, och i
  betraktande af dess enfaldiga och smaklösa beskaffenhet hade den knappt
  rättighet att pocka på tidehvarfvets ynnest. Hos oss uppstod ingen af
  dessa väldiga heroer, som förmådde rycka bindeln från menniskornas ögon.
  Vi se också den unga poesin förnämligast derigenom vinna aktning, att den
  idkades af män, som redan voro af sin tid erkända som i duglighet
  öfverlägsna på andra områden. Så var Stjernhjelm lika ansedd embetsman,
  matematiker, språkforskare, filosof och skald. Och »den djerfvaste af de
  karolinska skalderna», Gunno Eurelius, var framför allt en nitisk och
  mycket använd direktör för landtmäteriet. Men det är klart, att hos några
  den poetiska fallenheten skulle vara utvecklad ända derhän, att den
  inkräktade på de solidare egenskaperna och viljan. Dessa förstod man ej
  riktigt, de blefvo martyrer. Tillräckligt utrustade för poesins kraf,
  voro de för litet utrustade för samhällets, som under ingen tidrymd
  betydt så mycket som då. Det var monarkins och statens envåldsperiod. En
  poet, som ej uppbar pension af hofvet, som var utan anställning i statens
  tjenst och utan särskildt lefnadsyrke, var en anomali, som ingen förstod.
  Ty hvar skulle han finna erkännande och stöd? Det fanns ingen press och
  publicitet. Vi kunna nu knappt föreställa oss den tidens snäft åtdragna
  samhällen. Utom den råa hopen af dagsarbetare, funnos endast fyra klasser
  medborgare: aristokratin, presterna, militära och civila embetsmän samt
  handelsmän. Och till på köpet dessa strängt afsöndrade. Hvilket yrke
  skulle då poeten tillgripa, som alltid har svårt att finna sig bland de
  så kallade positiva menniskorna? Hvilken plats skulle hans af motsatser
  kombinerade själ intaga bland så enkla förhållanden? Och hvilken
  lefnadsuppgift--den att arbeta för poesin, som ej ännu fanns till, hvars
  sjelfständighet ingen begrep? De förnäma vände sig med afsmak från de
  muser, som nu för första gången framstapplade sina toner på ännu
  barbarisk svenska. De voro vana att lyssna till andra på ett naturligare
  tungomål, Roms och Italiens konstmessiga språk, eller de vände sig mot
  den uppgående solen, den franska klassiciteten från Ludvig XIVs hof. De
  öfriga fattade ej det nya intresse, som ej hade någon egentlig nytta till
  följd. De undrade blott på, att en så begåfvad och lärd man kunde drifva
  omkring utan stadig sysselsättning och utan att begagna sig af sina
  företräden. De fingo deraf en ofördelaktig tanke om hans karakter och
  lefnadsmål. Denna besynnerliga menniska nalkades deras hem och umgänge
  blott på afstånd såsom bröllopsgratulant eller begrafningspoet. Och när
  han då vände sig ifrån dem, återstod honom blott larmet på gatan och
  värdshuset. Men dylika ställen lifvades ej då af de samtal om teater och
  konst, vetenskap och litteratur eller förskönades af den smak och lyx,
  som nu draga sin lysande fernissa öfver restaurationslifvet i
  hufvudstaden. De liknade i stället de kyffen och sällskaper, som
  underhålla oss på vissa holländska genretaflor. Dertill kom, att ingen
  uppmuntran, intet solsken från tronen träffade de stackars
  sånggudinnorna. Konungen var för ung och obildad; han visade blott anlag
  för kroppsöfningar och lustläger. Hennes majestät drottningen kunde väl
  få sin son att intressera sig för en och annan predikan och hygglig
  prest, men var sjelf för tanklös för att ingifva honom någon litterär
  håg. Det fanns visserligen mäcenater men på ett annat område, ty de
  mäktigt uppblomstrande vetenskaperna, som hade att hugna sig af de
  regerande rådsherrarnes ynnest, sköto poesin i skuggan. Så kommo
  bekymren öfver styrelsens förfall och en blifvande efterräkning. Få af
  den tidens maktegande, mest naturligtvis rikskansleren, hafva fått någon
  anmärkningsvärdare uppvaktning af den svensksa sångmöns talförare. Vi se,
  att det poetiska lifvet var en omöjlighet. Lucidor hade anlag dertill,
  har försökt det och blifvit upprifven på försöket.
  
  Det finnes två sidor i hans karakter helt nära hvarandra, som genast
  springa i ögonen. Den ena är en stolthet och sjelfständighet, som aldrig
  ville höja sig eller ens veta af någon öfverman, och som kunde bli desto
  farligare, som den var förenad med en benägenhet att aldrig stanna på
  halfva vägar, utan drifva sin föresats till dess yttersta konseqvens. Ty
  hans häftighet var stor. Den andra är ett lika okufligt frihetsbegär.
  Insupet med blodet från de vilda seglarne på hafvet, som voro vana att
  trotsa alla slags eländen, stormar och faror under de ständiga krigens
  och flibustierernas tidehvarf, utveckladt under ett kringirrande
  ungdomslif vid universitetet och i främmande länder, ytterligare inrotadt
  efter hemkomsten genom saknaden af anhöriga och en stadgad lefnadsbana,
  blef detta frihetsbegär slutligen så öfvermäktigt, att han upphöjde det
  till uteslutande grundsats med förakt för samhället ända till trots och
  hårdnackenhet. Han har således ej låtit leda sig af några rent poetiska
  motiv, ty ett sådant medvetande fanns näppeligen den tiden, ehuru han kan
  sägas vara dess föregångare, utan af sitt häftiga lynnes drift. En annan
  fråga blir, om hans beslut genast var färdigt eller om omständigheterna
  så småningom förde honom derhän. Ty hvad veta vi nu om hans strider? Det
  vill dock synas som om det ligger en lång utvecklingsväg mellan den
  yngling som vid hafsstranden så mildt och menlöst besjöng sin kära, och
  den man, som efteråt vände ryggen åt familjelifvet. Kanske hade hans
  stolta själ kommit i strid med samhällsandan och adelshögmodet, då han
  såg sig, oaktadt han kunde mäta sig med de förnämare i lärdom och
  storsinthet, omöjligen kunna öfverstiga den skranka, som då skilde frälse
  och ofrälse. Vi, som till och med i våra samfund hafva bevittnat deras
  olyckor, hvilkas äregirighet ej låter sig ledas af deras ställning, kunna
  knappt föreställa oss det förtviflade missnöjet hos sextonhundratalets
  så beskaffade män. Kanske också hans oförmåga att sätta sig in i ett
  bestämdt yrke eller hans motgång på embetsmannabanan drifvit honom till
  att af nederlaget göra sig en slags ära, allt nog, han begärde intet
  vidare af samhället, han förnekade der all framtid. Man ser, att han
  tidigt betraktat sin existens som förfelad och afskedat ungdomsintresset
  och hoppet. Han stod omsider ensam. Och hvad betydde ej detta, efter hvad
  vi förut visat, den tiden! Det är alltid svårt att skapa sig ett
  lefnadsmål, som samhället ej adopterat, och som derföre måste, oaktadt
  all vår egen tro, plåga oss med sin osäkerhet. Men att icke ega något mål
  alls! Att lefva för dagen som en kringvandrande student utan framtid,
  utsatt för de strängas tadel, de verldsklokas tysta spe, för allas
  förvåning och--som det ständigt sker, då man ej förstår,--för deras snara
  likgiltighet! Att sluta sin bana med just det, hvarifrån den unge
  debutanten sträfvar att komma, lifvet för stunden och vistelsen på
  källarena! En egenskap kom honom dock härvid väl till pass. Det är ett
  nytt drag i hans karakter, att han ej skattade det timliga goda högt, att
  han var nöjd med litet. Han sökte ej de mäktigas ynnest, han var för
  stolt att begära beskydd, han kände sig dragen till de ringare. Lyckan
  blef honom likgiltig. Och sist måste det egna högmod infinna sig, som
  envisas att bryta med menniskorna och hålla sig fast vid en förtviflad
  sak. Det var hans aristokrati, och att Lucidor egt en sådan af egen art
  midt ibland sitt simplare umgänge, är obestridligt. Han är ingen
  beundrare af tidens adel, men hans hjerna sysselsätter sig med tankar
  derom. Han stiger med sina verser inom dess krets och trotsar den genom
  ett med flit sjelfsvåldigare och friskare språk. Han vet sig vara af
  skaldernas adel. För öfrigt var då hela det svenska samhället en enda
  aristokrati, liksom dess historia ser ut som ett epos. Om någonsin
  allmänandan fått besegra materiens knapphändighet hos ett folk, var det i
  Gustafvernas och Karlarnes Sverige. »Verket» hemma hotar att falla i
  spilror, men man står som en stormakt inför Europa. Landet är fattigt och
  ödsligt, men man bygger trappuppgångar som Drottningholms eller för ett
  hof som de la Gardies och Per Brahes. Det är endast ett nytt uttryck af
  samma segervana och hugstora ande, då Lucidor i detta tidehvarf vågade
  lefva som en poet. Han måste misslyckas, men det, att han ej genom
  svaghet och laster långsamt nedglidit, utan fullt medvetet valt sin
  ställning, räddar honom från det miskundsamma medlidandet och gör honom
  till en sant tragisk person.
  
  Vi hafva sagt, att han försmådde sin lefnads lycka. Dock är ej detta den
  värsta uraktlåtenheten i hans lif. Han har begått en synd, som kastar ett
  egendomligt ljus öfver likgiltigheten och vårdslösheten i hans karakter
  och som, mindre ögonskenlig för hans applåderande samtid, hotar att
  beröfva honom efterverldens aktning. Han har försummat sina manuskript
  och utan granskning ut kastat dem åt allmänheten och efterverldens
  kritik. Det var att brista i hänsyn till sig sjelf, sitt rykte och
  framför allt till poesins genius. Och det låter ej ensamt förklara sig af
  hans tidehvarfs för oss obegripliga sorglöshet att utan nödig sjelfkritik
  och utstyrsel utgifva sina dikter. Ty hans mål, det enda som stod honom
  öfrigt, var just poesin, hvilken han i sina tillfällighetspoem lika
  mycket försummat som sin öfriga framtid. Hvilken olika väg gick ej
  Columbus! Denne böjde sig under sin tids prosaiska förhållanden, men fick
  just derigenom tillfälle att egna en allvarlig och pligttrogen vård åt
  sin sångmö. Lucidor deremot sökte lefva poetiskt och sjönk ofta i sin
  poesi ned till den pinsammaste prosa. Om han på bekostnad af sin lefnads
  lycka hade förmått lemna oss en allt igenom värdig poetisk skatt, skulle
  efterverldens beundran hafva hållit honom skadelös och kastat glans öfver
  hans förirrelser. Nu ökas det tragiska i hans öde dermed, att han
  förspilde sin existens utan att blifva en stor skald.
  
  Vi frestas genom hans beteende att tro, att han sjelf ringaktat sina
  bröllops- och griftpoem. Har han då sjelf kunnat inse, att han egde för
  litet snille att bana sig en alldeles säregen väg? Det kan finnas så
  olyckligt utrustade anlag, att de visserligen genom samtidens fördomar
  och moln förmå urskilja poesins skönaste kuster, men på samma gång äfven
  mäta det stora afståndet mellan målet och sin förmåga att hinna det. I
  så fall har han tömt den tragiska kalken ända till botten och förlorat
  den sista illusion, som kunnat trösta hans lif. Han stod nu på den
  pinsamma punkt, då man oupphörligen jägtas att jemföra, hvad man tydligen
  blifvit, med den sväfvande förmodan om, hvad man kunnat blifva. Men att
  hafva försakat samhället i medveten likgiltighet derför, att förfela sin
  bestämmelse för efterverlden på poesins område och att hafva en dunkel
  aning derom, detta är ett dystert slut på så många lysande
  ungdomsförhoppningar, helst när ens roll på sådant sätt är utspelad vid
  trettio år eller den period, då man borde inträda i sin mandoms blomma.
  Det är otvifvelaktigt att Lucidor känt sitt värde, och mer än sannolikt
  att han äfven känt sitt fall. Också kallade han sig _Lucidor den
  olycklige_.
  
  Vi få dock icke fatta det så, som om han först sent skulle hafva insett
  sin belägenhet. Tvert om har han tidigt egt en förkänsla af sin sorgliga
  tillvaro. Man har ofta anmärkt, att det finnes naturer, som med en mängd
  lysande färdigheter dock äro från första början behäftade med ett fel,
  som gör dem alla om intet och med blind makt griper sin menniska i likhet
  med de gamles öde. Redan i det första giljareqvalet till Gyllenstjerna,
  dateradt den 17. augusti 1669, tilläger han till _Lucidor_ epitetet _den
  olycklige_, och efteråt blir det vanligt. Äfven häraf finna vi, att den
  misslyckade debuten i Stockholm ej har utgjort någon brytning i hans lif.
  Columbus säger, att han spådde sig olycklig i all sin tid, och att han
  såg verlden uti en dylik gestalt. Några hafva trott, att han kallat sig
  så för att göra sig intressant och af de stora, som han tillegnade sina
  poem, få en desto större penningsumma. Intet är dock falskare. Han har
  aldrig nämt ett ord om egna öden och sorger i sina sånger till andra. Den
  tiden var ej ömtålig i uppriktighet. Och huru litet han skydde att
  framställa sig sådan han verkligen var, må följande anekdoter visa, som
  äro särdeles upplysande om hans karakter. De äro tagna ur Columbi
  anteckningar om ett och annat, kallade »Målro eller romål». Den första
  lyder så: »Jag vill nu tala om en svensk Diogenes, som jag har känt. Det
  var Lucidor eller Lasse Johansson. Han gick på gatan och sjöng. Då bad
  jag honom, att han intet skulle sjunga. Han frågade: Hvarför icke?
  Derföre, så var mitt svar, att det icke är tjenligt. Då bemötte han mig,
  om ej vädret och luften var allmän, och alltså hvar och en hade fritt
  till att bruka henne, vare sig i sång, spel eller tal. Så vore också
  tungan hans egen, och visan, den han sjöng, hade han sjelf komponerat. Då
  ville jag skilja mig vid honom, tog en annan gata, nemligen
  Svartmangatan. Vi voro just stadde i dess gatumun på Köpmangatan (såsom
  vid Stortorget, var väl detta ställe då ett af de mest folkuppfyllda i
  hufvudstaden). Han ville gerna veta, hvarföre jag ej ville hålla honom
  sällskap. Jag gaf till svar: På det att icke allt folk må vända ögonen på
  oss för hans sångs skull och hålla oss för narrar. Han sade, folket vore
  narrar sjelfva. Dock lofvade han sig icke mer vilja sjunga, det han också
  höll den gången.» Denna anekdot är oss dyrbar, emedan den visar, att
  Lucidor var både sångare och viskompositör. Men hvilken sjelfständighet
  mot hopens undran visar den ej derjemte! Kunde det länge dröja, att ej en
  sådan menniska blef allbekant? Den andra lyder: »En gång åkte gref Peder
  Brahe förbi. Då tog jag af mig hatten som andra och bockade mig. Lasse
  frågade mig, hvarföre jag det då gjorde. Derföre att riksens drots åkte
  förbi, sade jag, och det heter 'ära den äras bör', och han dessutom är en
  herre, hög af ålder och meriter, och meriter ega vördas och äras. Då
  svarade han: Grefe Per far sina vägar och jag mina. Om jag har några
  pengar i pungen, så går jag på ett värdshus, lagar om mig det bäst jag
  kan, och gref Per för sig, hvar han vill. Men har jag något att söka af
  honom, så går jag till honom och bugar och bockar.»--Hvilken
  sjelfständighet äfven mot de store! Och detta på en tid, då de förnämste
  rådsherrarna hade ett litet hof omkring sig på sina gods, och
  presteståndet på riksdagarna yppade sin fruktan, att, likasom
  aristokratins hofpredikanter och patronatsprester redan voro det, hela
  kleresit skulle blifva simpla tjenare åt adeln. Men hörom vidare: »När
  jag bad honom bättre använda sina gåfvor, söka ynnest hos de höge, deraf
  han kunde vinna både födan och äran, svarade han, att det vore väl tokigt
  att sälja sin frihet för några hundrade riksdaler om året. Och dertill
  vore det en inbillning om den äran. Ty, sade han, om ni sutte vid ett
  herrebord och jag vid ett gårköksbord, eller ni sutte vid den främre
  ändan af bordet och jag vid den andra, käre, hvad sällhetsförmån hade ni
  framför mig? Då jag vidare förehöll honom, att principibus placuisse
  viris summa sapientia est, och att det vore den första trappan till ära
  och uppkomst att berömmas af de berömda, erkännas af de värdiga värdig,
  hvilket man icke med undanskrymslan utan med uppvakt och förtjenster
  öfverkommer, sade han sig intet passa på, sig intet ha svultit än. Då
  svarade jag: Det kan än vara tids nog.»-- Vi hafva hört, snart sagdt af
  hans egna läppar, hans lefnads teori och ekonomi. Samuel Columbi
  sanningsenlighet är upphöjd öfver allt tvifvel. Och han kände Lucidor
  väl. Om ej redan i Upsala, som är sannolikt, är det bekant att de i
  Stockholm plägade umgänge. Men de skildes snart åt, i det att Columbus
  1672 anträdde sin utrikes resa med de unga bröderna Reenstjerna. Det
  behöfver anmärkas, att han ingenstädes beskyller Johansson för lösa seder
  och kroglif. Att emellertid Columbus ej blifvit hans synnerlige vän
  bevisas af det kalla och intetsägande epitafiet öfver hans sorgliga död.
  Och svårligen hafva de i längden kunnat fullt förstå och uppskatta
  hvarandra. Dertill voro deras lif och skaldeverksamhet för olika. Hvilken
  skilnad är det ej mellan den enes veka natur och regelbundna vanor och
  den andres häftiga lynne och upprörda lif! Den enes poesi liknar en klar
  och inom säkra dammar inhägnad flodbädd, den andres en grumlig och öfver
  obeaktade hinder framstörtande fors. Men om vi skulle antaga jemförelsen
  med Diogenes, ej som en oratorisk grannlåt, som i sitt slag kan ega
  sanning, utan efter orden, så att Lucidors lefnad skulle i allt vara en
  förnyelse af den antika naturmänniskans vidriga öfverdrifter, tro vi att
  han uppfattar den menlöse Columbi utsago oriktigt. Ty derhän har han ej
  kunnat missförstå den för poesi och skönhet intresserade Lucidor. Ja, vi
  tro, att mångens intryck af det svenska skaldeparet skall blifva likt
  det, som man erhåller i vissa dramer, der den ena personagen förträffligt
  tjenar till att framställa den rätta vägen och det sunda förnuftet, men
  den andra förnämligast ådrager sig vår uppmärksamhet som den
  intressantaste.
  
  Det finnes några andra anekdoter om Lucidor, upptecknade af professorn,
  sedermera biskopen Olof Celsius den yngre såsom annotationer till Lidéns
  afhandling om den svenska poesin. »En gång hände sig att riksrådet grefve
  Tott, som i samma dagar förlorat sin son, reste förbi. Lucidor passade då
  på och stack in i hans vagn ett papper utan att vidare låta märka sig.
  Grefven, som trodde att det var en tiggaresupplik, såg icke derpå förr än
  han kom hem och fann att det var en grafskrift öfver hans son. Några hans
  vänner, som väl kände Lucidors stil och skrifsätt, försäkrade, att ingen
  annan än han skrifvit henne. Grefven skickade då sin kammartjenare med en
  hederlig gåfva till Lucidor, hvilken efter mycket sökande anträffades,
  men gaf till svar, att han icke skref för penningar. Sedan grefven
  mottagit detta svar och tillika blifvit underrättad om Lucidors sinnelag,
  lät han därefter en dag bjuda honom till sig på middag. Efter måltidens
  slut bad grefven Lucidor, att han ville bära en klädning, som han för
  hans räkning låtit förfärdiga. Lucidor tog emot den, och då han, i henne
  utstyrd, kort derefter träffade sin vän Columbus, så förvånades denne,
  huru han blifvit så grann, och sade, att allt folket undrade och gapade
  på honom. Lucidor gick då hem, tog af sin granna klädning, brände upp
  henne och iklädde sig den gamla. Då han derefter träffade Columbus, som
  frågade efter den vackra drägten, omtalade han hvad gjort och tillade,
  att han ej ville bära en drägt, som gjorde honom till ett vidunder.» Vi
  bekänna, att vi ej rätt veta hvad vi skola tro om denna anekdot. Har hon
  någon sanning uti sig, ty i detaljerna tar hon miste, eller är
  alltsammans en dikt? Innehållet deruti förefaller oss högst besynnerligt
  och osannolikt. Celsius lefde ju ett helt sekel efter Lucidor, och många
  orimliga rykten gingo i svang om skalden. Att Celsius orätt uppgifver
  hans mördares namn och derunder berättar en annan, alldeles grundfalsk
  anekdot, förringar naturligtvis trovärdigheten af denna. Vidare: skulle
  Columbus hafva försummat att uppteckna ett så pikant drag? Uppgiften om
  grefve Totts aflidne son är alldeles oriktig. Qvädet, som är mycket
  vackert, handlade om hans fru, född Oxenstjerna, och, långt ifrån någon
  anonymitet, bär utsatt författarenamn, _Lucidor den olycklige_, och datum
  af begrafningsdagen den 19. maj 1672. Slutligen har grefve Tott, som var
  en af regeringens mest använda diplomater och nästan jemt på utrikes
  resor som dess utomordentliga sändebud, redan i april afgått som gesandt
  till Polen och således för fäderneslandets skull försakat att vara
  närvarande vid sin makas jordfärd. Lucidor måste då hafva in kastat sitt
  ännu blott handskrifna qväde i grefvens vagn, medan denne var hemma och
  hans gemål stod på bår. Poetens handling var ingalunda så utomordentlig,
  som den nu skulle förefalla oss, ty man var knappt då aflägsnad från den
  period, då en sann kavaljer, när han på gatan mötte en dam i sin kaross,
  steg upp i hennes vagn och under höfviskt samspråk åkte med henne en bit
  väg. Men ett sådant bemötande af Tott är i full enlighet med hans
  karakter, ty han var i rang, skönhet och nobless lika lysande. Vi tro
  således, att Lucidor på ett eller annat sätt presenterat honom poemet och
  blifvit på furstligt vis belönad. Men att han så oförståndigt och löjligt
  skulle besvarat sin höge gynnares ädla uppförande, derom kunna vi ej, när
  så många omständigheter tala deremot, öfvertyga oss.--Celsii anförande om
  poetens död lyder ungefär så. Han hade skämtat med en vän, Samuel
  Ernstedt, som slutligen satt sig i försåt under bordet och stuckit
  Lucidor midt igenom bröstet. Denne har då sagt: »Ernstedt, du har gjort
  min spådom allt för sann, jag är stucken till döds. Du har gjort en elak
  gerning, men gå nu hem i min kammare, tag hvad pengar der finns och rym.»
  Ernstedt fick sedan lejd och kom hem igen.--Det är en fullkomlig
  »sannsaga». En annan uppgift ur samma källa har på ett besynnerligt sätt
  kommenterats till Lucidors nackdel. Celsius uppgifver nämligen, att han
  förde ett kringirrande lif och om sommaren bodde långt upp på Norrmalm i
  ett lusthus, beläget i en trädgård, och der hela möbleringen bestod af en
  halmbädd, ett vanligt bord och en stol samt bläck och papper. Hvad
  behöfdes nu vidare bevis på hans ekonomiska elände? Äfven den siste
  utgifvaren af hans skrifter, Hanselli, talar urskuldande om att han ej
  alltid kunde trifvas i sitt »vintersvala lusthus», der »snön stundom
  bredde sitt hvita lakan öfver hans tarfliga halmbädd i ett hörn af
  rummet». Med förvexling af årstiden har således den ogynnsammaste opinion
  utbildat sig om hans bostad. Äfven vi veta, att den med hans osäkra
  inkomst måste vara tarflig nog, men skola framställa en gissning derom,
  som åtminstone är rimlig. Vi hafva redan hört något talas om hans
  »herbergen» på nedra botten, troligtvis i ett trähus på malmarna, hvarest
  då för tiden någon »värdinna» plägade logera enskilda på kortare tid och
  der man åtnjöt då varande värdshus' beqvämligheter. Men vi tro att han
  snart tvungits att taga sig en stadigare bostad. Vi hafva funnit honom
  ega ett i ögonen fallande lifligt umgänge med lilla tullens tjenstemän
  och bergslagsboarna. Vid hans död var en der anställd vaktmästare, Jost
  Stare, jemte en handtverkare, hans enda skyldsmän. Den förre bodde
  otvifvelaktigt i det hus vid Svartmangatan inom Staden, som var accisens
  egendom och upplagsmagasin. Var det kanske på sin vindskupa i detta
  bullersamma hus som poeten hänsyftade, då han skref:
  
                      »Och många griller klifva
                      Upp i mitt skatebo,
                      Hvar jag ej, som jag vill,
                      Kan ha min rimme-ro,
                      Och Phoebus' konst ogill.»--?
  
  Hvad var naturligare, än att han under sommartiden sökte sig en
  lämpligare »skaldebolig» och fann en passande sådan i lusthuset på
  Norrmalm, hvilket han hvarken förmådde eller med sina enkla vanor ens
  ansåg behöfligt att möblera, men hvarest han fick följa sin fantasi att
  lefva som nomaden i sitt tält och ostörd invänta sånggudinnornas ankomst.
  Norrmalm egde då ännu inga ståtliga gator och höga husmassor, i stället
  höjde sig småstensberget, begränsadt af trädgårdar och lusthus. Här,
  omgifven af fjärilar och blommor, och befriad från den vedervärdiga
  stanken från hufvudstadens gränder, kunde han fröjda sig åt frisk
  sommarluft och se skutorna segla ut på Mälaren och vimplarna fladdra från
  skeppen på strömmen.
  
  Så till ända lupo de sista åren af hans lefnad. Bilden bör äfven för oss
  vara intressant, ehuru Lucidors enkla förhållanden togo sig ringa ut mot
  de invecklade och romantiska händelser, som i våra dagar omgifva
  hjeltarne af hans slag. Själens eld och strid är densamma, det yttre må
  te sig huru som helst. Troligen fick han mången gång i praxis utöfva sin
  grundsats att ej misstycka ett »gårköksbord». när kassan var tom. Dess
  emellan lefde han undan och tog dagen som den kom. Hela staden kände
  poeten Lucidor; hans verkliga namn förekommer mindre. De offentliga
  ställen, som han besökte och som hans skrifter omtala, voro »Den
  holländska tuyn» vid Österlånggatan, som fanns qvar på Bellmans tid,
  »Frans de Moy» med namn efter en utländning som synes haft den
  elegantaste vinhandeln, »Munkens källare» midt emot det gamla Myntet, der
  en oriktig tradition ansåg honom hafva blifvit mördad, och
  »Fimmelstången» vid Kindstugatan, der dådet verkligen skedde. Han var
  ganska ofta uppsökt af höga och låga för att med sina rim förhöja deras
  glädje- eller sorgefester, och han gjorde affären merendels kort. Ty han
  var nu hufvudstadens erkände bröllops- och begrafningsskald. Men det var
  nu slut med hans ungdomsfriskhet. Kärleken hade tagit afsked ur hans
  hjerta. De ömma och vackra visorna hade tystnat. I stället öfvergick han
  till holländaren Cats' dikaktiska erotik och bearbetade honom i ett
  mycket långt och förståndigt poem. »Om en mös pligt», hvilket han ej hann
  afsluta. Och troligen härleda sig från samma tid hans psalmer, hvari han
  så gripande skildrat ångerns qval, dödens fasa och det tillkommandes
  ovisshet. Han kunde knappt också undgå följderna af sitt lefnadsval. Det
  försummade samhället hämnade sig såsom det höfves alla stora makter. Det
  lemnade honom till det yttre oantastad, men han fick lära känna att
  blotta saknaden deraf blef en inre sjelfförstörelse. Den tilltagande
  tomheten och disharmonien i hans själ behöfde en ständigt stigande
  häftighet för att kunna något så när förgätas. Derföre bar hans
  sånggudinna--såsom Sondén träffande anmärker--prägeln »af en mera
  menadisk än poetisk kraft». Möjligen har äfven någon gång Bacchus måst
  tillkallas, för att trösta hans enslighet och dervid, som det vill synas,
  stänkt några vindroppar öfver hans verser. Ibland hade han ölstånkan
  bredvid sig under författandet och uppfriskade sig då och då med en klunk
  derur. Det låg i sakens natur att hans dagar skulle bli sämre och sämre.
  Troligen har han dock om julen 1673 vistats borta på landet hos någon
  vänkär familj, emedan på fem månader omkring denna tid (oktober--mars) vi
  ej ega någon dikt af honom. Då han slutligen den 24. maj 1674 vid makarna
  Oxenstjernas jordfärd låter höra den sista vältaliga klangen af sin lyra,
  kallar han sig med det betecknande namnet _Thanatophilander_ (en man som
  älskar döden). Han har således önskat att dö. De yttre förhållandena
  blefvo också allt dystrare. Med hvilka känslor skulle han ej vid den nu
  ändtligen skeende begrafningen af Stjernhjelm den 28. juni 1674 se den
  långa sorgprocessionen från Brunkeberg till S:t Klara kyrka! Men ingen
  sång till den store hädangångne! Kriget hade nu spridt sig öfver hela
  Europa, och dess flammor nalkades Sveriges landamären. Ett sändebud från
  Ludvig, Feuquières, hade kommit hit och underhandlade ifrigt. Våra arméer
  i Tyskland utrustades, det ena regementet efter det andra fick under
  sommaren uppbrottorder. Man ville nämligen under den gamle, men för krig
  ständigt benägne riksmarskens befäl hopsamla ända till 22,000 man i
  Pomern. Rådet hade de bittraste bekymmer att underhålla dem. Emellertid
  spred sig ängslan och oro omkring landet. Så kom hungersnöden.
  Osäkerheten var stor på Stockholms gator. Vi, som nu så länge i vårt
  obeaktade hörn fått åtnjuta fredens och en jemn utvecklings alla
  välsignelser, hafva svårt att föreställa oss den allmänna beklämningen
  hos våra förfäder, då Sverige var en stormakt och omedelbart beroende af
  hvarje fluktuation inom den europeiska politiken.
  
  Lucidors död är i konstnärlig mening en högst passande afslutning af hans
  olyckliga lif, men har kanske mest bidragit till hans tvetydiga rykte. Ty
  misskännandet och misstanken hafva öfverallt gömt sig inom det mörker,
  som råder i berättelserna om hans lif. Det sista draget, som återstår oss
  att omnämna af hans karakter, och som gör honom så fulländadt tragisk som
  om han vore en ren fantasiskapelse för ett drama, ur hans nästan
  demoniska medvetande om sin bråddöd. Ingen har vuxit så förtrogen som
  han med förgängligheten och undergången af allt jordiskt. Och denna
  förkänsla blir allt starkare, ju mer han nalkas döden. Det är väl
  derföre, som Wieselgren låter honom sjunga sina psalmer »med dödssåret i
  sin kropp», på sjuklägret mellan mordet och afsomnandet. Detta är endast
  en fantasi, ty han hann knappt yttra några ord, innan han afled. Men
  hörom honom i en psalm:--
  
                     »Was ist vor Arbeit Noth,
                     Eh der gewisse Todt
                     Uns ungewiss ereilet
                     Und eine Wunde schlägt,
                     Die uns ins Grab einlegt
                     Und bloss im Himmel heilet!
  
                     Das helle Sonnenlicht
                     Kommt uns erst ins Gesicht
                     Mit Heulen, Schreien, Weinen.
                     Mit Schwitzen werd'n wir gross;
                     Wir fahren in den Schoss
                     Der Mutter, eh' wir's meinen.
                     --  --  --  --  --  --  --  --
                     Nicht Schöne, nicht Gestalt,
                     Kein Jung-sein oder Allt
                     Kan uns den Tod abwehren.
                     --  --  --  --  --  --  --  --
  
  De sista raderna hunno ej fullbordas. Med dyster förkärlek dröjer han vid
  de utmärkta historiens män, hvilkas verk och gerningar äro förspilda,
  eller vid de väldiga, af menniskohand uppresta monument, som redan fallit
  till stoft. Och öfver allt sammans ljuder med sublim likgiltighet
  oföränderligen temat »allt är intet» som i »Predikaren»:--
  
           »Allt hvad i verlden är, är fåfänghet, allt inte.
           --  --  --  --  --  --  --  --  --  --  --  --  --
           Allt, allt sin ända fick, så snart som det begynte.
           Ej hjelper hårdhet sten, ej finhet något gull,
           Ej en demant dess sken. Hvad mull är, måst bli mull,
           Och mullen ingenting».
  
  Ibland sker det med ett vemod, som betecknar en så obotlig men poetisk
  sorg, att den färgar hela verlden:--
  
                                   »I evigt verldslig-sinte,
             Måst icke verlden då med tiden blir till inte,
             Som utaf inte gjord och så högåldrig är
             Att hennes öde död visst måste vara när?
             Man hörer sjö och haf mer än som vanligt brusa,
             Man hörer vädergud'n med grymma stormvä'r susa,
             Årstiden håller ej som förr sin vissa tid
             Med hetta eller frost. Allt synes som med strid
             Till fallet luta ner och fram till ändan ila,
             Allt, liksom trött utaf sin möda, söka hvila.
             Den trötte Atlas, som så länge himlens last
             Har burit, signar kull och orkar ej stå fast.»
  
  Då han den 11. augusti 1674 sände några sorgverser med sin vän,
  handelsman Brandbergs stoft till kyrkogården, skref han:
  
                     »Kom, hjelp mig, att jag klagar
                     Af hjerta, som sig bör
                     Den som i bästa dagar
                     Sitt afsked tar och dör
                     Uti sin bästa blomma,
                     Sin ålders middagstid!--
                     Si, så kan döden komma,
                     När vi som trygg'st i frid.»
  
  Var det med de derför erhållna pengarna i fickan som han dagen derpå gick
  in på den källare, der han då mördades?
  
  Tack vare de nyupptäckta rättegångshandlingarna i målet, hafva vi
  fullständigare underrättelser om hans död, än vi haft om någon händelse
  under hans lefnad. De beriktiga flera lösa antaganden om, att han blifvit
  dödad i ett slagsmål, att det skett af hans bäste vän och under rusets
  inflytelse, att han lefvat någon tid efter mordet och, »en kristendomens
  Ragnar Lodbrok i samvetsqvalens ormgrop»; lättat sitt hjerta genom
  andaktsöfningar. Wieselgrens förmodan att hans baneman varit »hans gode
  vän, hvilken vi ju träffa bland de besjungne», tål så till vida att
  förändras, som dels en längre köld har rått mellan dem båda, om också de
  en gång varit vänner, dels visserligen Lucidor har skrifvit en sång för
  hans räkning, der han efter honom kallar sig för _Triton Sturmmuth_, men
  ingalunda gjort honom till ämne för något qväde. Det är nu vidare klart
  att ingen af sällskapet var vid tillfället farligt beskänkt. Huru vida
  det skall kallas ett simpelt mord eller en slags duell, må följande
  sammandrag af de närvarandes vittnesmål inför domstolen bestämma. Utom
  att dessa berättelser ega ett visst dramatiskt intresse och alltid måste
  vara välkomna såsom skildrande de sista stunderna af Lucidors lif, äro de
  dyrbara äfven derföre att de sätta oss i stånd att jemföra den tidens
  seder och bruk med våra.
  
  När man gått backen uppför Tyska brinken och kommit till tyska kyrkan,
  som på ojemn grund reser sin byggnad och sitt torn mellan täta husmassor,
  inträder man på Kindstugatan, som slutar vid den triangelformiga
  utskärningen af Skärgårdsgatan. Inga trottoarer finnas, och husen se
  förfallna ut. Solens strålar hafva svårt att nedtränga på den fuktiga
  stenläggningen. Ej långt ifrån ligger midt ibland menniskoboningarna den
  gamla kyrkogården, hvarest likväl ej mer några lik få nedgräfvas att
  underlätta pestens härjningar. Nästan blott s. k. sämre folk bebor nu
  Kindstugatan. Der finnas mindre verkstäder, oljiga fenster, smutsiga
  ingångar, magasin och ännu sämre ställen. Vi äro i hjertpunkten af den
  egentliga staden. Likväl, så gammalmodig gatan än synes, är hon modern i
  jemförelse med sitt utseende vid Lucidors dödsår. Ett hus bär årtalet
  1739, ett annat 1685, ett tredje är ungefär från samma tid, att döma
  efter den tyska inskriften öfver porten, ett citat af en psalm: »Wohl
  dem, der den Herren fürchtet und grosse Lust hat Zu seinen Geboten.
  Reichthum und die Fülle wird in Ihrem Hause seyn.» Ett hus stod just då
  under byggnad: det skulle blifva Olof Hanssons och Margareta Anderssens
  tillhörighet och enligt tidens sed få sin utstyrda portal och inskrift:
  »Then Gudh wil hielpa, kan ingen stielpa, anno 1674». Ett enda hus veta
  vi säkert stå qvar från denna och en ännu aflägsnare tid med sina små
  fönsterlufter i fyra våningar. Det är den bekanta Brasan, så kallad efter
  hautreliefen, framställande man och hustru med rep om halsen och
  stretande på båda sidorna om en eldbrasa. Årtalet öfver denna dråpliga
  portal är 1558. Likaledes fanns redan då den s. k. Brända tomten vid
  mynningen till Skärgårdsgatan, och det var bortom mannaminne, när
  eldsvåda en gång förstört huset och bildat densamma[30]. Vi kunna
  således endast ana oss till gatans utseende vid midten af 1600-talet. Men
  det är eget att tänka sig den då bebodd äfven af högre samhällsklasser,
  när vagnarna der måst hafva rasslat förfärligt på den usla
  stenläggningen, då ingen sundhetspolis fanns till, och ingen aldrig så
  tarflig oljelykta kämpade mot det kolsvarta mörkret. Genom en stinkande
  förstuga i ett af husen inkom man då till källaren Fimmelstången, hvars
  betecknande skylt skramlade för vinden ofvanför porten. Hvarest detta rum
  nu bör sökas eller om det ens är qvar, är svårt att afgöra. Men huru det
  då såg ut, derom kunna vi lätt göra oss en föreställning. Ett stort bord,
  några bänkar och klumpiga stolar, en hylla med stop och flaskor, en
  tvättbalja der glasen sköljdes i sjelfva rummet, en väldig spisel med
  förtorkade löfruskor från någon sommarhögtid, och det på en dylik ort
  oumbärliga räknebrädet, der förtäringen efter hand uppklottrades på
  krita,--se der hela möblemanget. Genom en lucka på golfvet nedsteg man
  till magasinets öl- och vintunnor, hvarifrån för hvarje gång de
  reqvirerade varorna upphemtades. På uppassning var åtminstone der ingen
  brist. Utom värden sjelf, Petter Grill, (ovisst är, om denne varit på
  något vis beslägtad med de rika Anthony Grill och sonen Balthasar, som
  voro juvelerare och vid kronans myntverk anställda) fanns en källarpojke.
  Dessutom omtalas en tjensteflicka. Lägg härtill smårutiga fönster med
  starka bommar, det oigenomträngliga mörkret derute, en oljelampa eller
  ett talgljus att upplysa serveringen derinne, och man kan någorlunda se
  det rum, der Lucidor dog.
  
  Omkring klockan 7 en onsdagsqväll på eftersommaren inträdde fyra herrar,
  välborne kapten Bengt Bohm, välborne löjtnant Arvid Kristian Storm vid
  öfverste Grotthusens regemente i Pomern, häradshöfding Furubom och poeten
  Lucidor. Alla hade enligt bruket sina handskar och värjor på sig. Ingen
  annan gäst synes då hafva uppehållit sig på Fimmelstången. Gästerna
  begärde en pipa tobak. De andra läto framsätta för sig ölstånkor. Lucidor
  drack vin. Vid 9-tiden aflägsnade sig Bohm, förrän det blef kolmörkt, men
  de andra sutto qvar. Kort derefter hemkom värden eller vinskänken. »Lasse
  begynte att drifva med honom åtskilliga äfventyr», men klockan 12 ville
  Furubom gå sin väg, då Storm bad honom blifva qvar, och Johansson började
  tala om, huru farligt det var att gå ut, och huru än den ene, än den
  andre blifvit öfverfallen på gatorna. Man beslöt derföre stanna öfver
  natten, och Furubom beställde till och med en säng, men värden ville nu
  ej servera dem mera. »De hade dock allenast druckit åtta stop mumma och
  ett halft stop vin, tillika med 24 öre tobak», hvilket den tiden ej var
  någon öfverdrifven dosis. Då blef Lucidor ond på värden, sägande: »Har du
  intet velat mera tappa, skulle du det sagt oss före klockan 9. Då hade vi
  kunnat gått bort och intet sutit här så länge.» Han »skällde honom för
  ett och annat, knäppte honom åtskilliga gånger på näsan och ville taga
  skrifbrädet att slå honom». Emellertid, om också Lucidor synbarligen var
  vid dåligt humör, sutto de qvar och pratade, men drucko nästan ingenting.
  Klockan 2 gick källarpojken och lade sig. Emellertid steg Furubom upp och
  drack poeten till i vin, men denne »ville ej göra besked med vinet», utan
  tog ett ölglas, drack ur det och kastade det i väggen. Det bör anmärkas,
  att, liksom det då ansågs tillhöra »en ärlig svensk» att kunna dricka
  tappert, det var förolämpande att ej svara på en skål, som i stående
  ställning brukade utbringas. Den träta, som nu uppstod mellan Johansson
  och Furubom, skedde på fransyska och hade inga vidare följder än att
  Furubom reqvirerade ett halft stop vin till, och värden, som under tiden
  tycks hafva ändrat tankar, förfogade sig ner i källaren. När han kom upp
  var nästan allt förbi. En svag morgongryning började framskymta.
  Löjtnant Storm hade i sin ordning stigit upp och druckit poeten till, men
  fick, ej heller han, besked. Han frågade, »hvarför han det icke göra
  ville och om han det icke göra kunde». »Jag kan fuller, men jag vill
  intet» svarade Lucidor. »Om du intet vill göra mig besked, så måste du
  något veta med mig» sade Storm. »Hvad jag vet, det skall jag strax visa
  dig» sade den andre. Hvad orsaken var till Lucidors vägran att emottaga
  skålen, om det rörde en kärleks- eller penningeaffär eller något annat,
  vet man icke, och rätten har--betecknande nog för tidsanden--aldrig sökt
  taga reda derpå, men att det var något hemligt groll dem emellan, är af
  följande tydligt. »Det du vill säga mig, har jag längesedan sett»,
  utbrast krigaren, »har du något emot mig, så kom ut på gatan; der är
  plats». Och han gick till förstugan, förgäfves qvarhållen af
  häradshöfdingen. Då sade Lucidor: »Halt, halt, här är plats nog här inne.
  En hundsvott, som icke står i sina skor!» De hade genast påtagit högra
  handsken, dragit värjorna och »voro så furiauxe ihop med hvarandra», att
  Furubom, som bibehöll all besinning och ej ville draga sin värja ur
  baljan, knappt kunde skilja dem åt, förrän de båda under det skarpa
  fäktandet fallit omkull i spiseln, Lucidor under och Storm ofvanpå. Då
  tog Furubom dem åtskills. Lucidor sade »jag är stucken», reste sig ur
  spiseln och gick till bordet, men segnade der ner utan mål och sans. Då
  såg löjtnanten, huru det stod till och flydde. Furubom ref upp den
  slagnes jacka, emedan intet blod flöt fram. Han hade ett sår i bröstet,
  som sedan af den besigtigande läkaren, Låhrman, förklarades dödligt, och
  dessutom fyra andra sår. Värden, som emellertid hunnit upp ur källaren,
  sökte qvarhålla Furubom, men afstod, då denne tog på sin värja. I stället
  gjorde han larm, skickade efter vakt och fältskär. Men då barberarens
  dräng infann sig, och Lucidor upplyftades på en bänk, afled han genast.
  Tjenstflickan och källarpojken, som emellertid rusat ner vid bullret,
  funno snart rummet uppfyldt af folk och golfvet färgadt af blod. Det var
  klockan 5 på morgonen, den 13. augusti 1674.
  
  Vi sågo, med hvilken hänsyn hans kamrater af societeten behandlade
  Lucidor på Fimmelstången. Det var de, som drucko honom till och retades
  af hans vägran. En adelsman och löjtnant hade ej velat slåss med någon
  annan än sin like. På samma gång häntyda alla omständigheter på, att
  mordet väckt djup och allmän sensation. Man kände, att man förlorat en
  märkvärdig och rikt begåfvad ande. Såväl öfverståthållaren, riksrådet
  friherre Klas Rålamb som de andra myndigheterna behandlade den fattige
  skaldens frälse baneman med största stränghet. Men Arvid Storms beteende
  efter mordet är ej egnadt att tillvinna honom något medlidande. Han
  sprang genast till Furuboms qvarter och fick af honom låna tre dukater
  till respenningar. Då han skulle ge sin obligation derpå, »darrade handen
  på honom att han intet skrifva kunde». Sedan, när han visste sig vara
  efterspanad af vakten, »nemligen en korporal, en nattbonde och en
  stadsvakt», gick han ej till sin bostad, utan begaf sig till Den
  holländska thun in i Hans Näfs hus vid Österlånggatan, var i köket och
  sökte komma upp genom spiseln samt gömde sig slutligen under dunbädden i
  en säng. Gripen och förd inför rätta, sökte han kasta misstankar på
  Furubom, såsom den der äfven skulle haft sin värja ute, så att Lucidor
  sjelf skulle hafva rännt lika mycket på dennes som på hans eget vapen,
  och han beskylde den aflidne att i spiseln hafva sökt vända hans värja
  till baka för att genomstinga honom, ehuru den olycklige redan då måst
  hafva förlorat all kraft, samt sade åtskilligt annat lögnaktigt. Furubom
  friade sig med, att han klockan 8 samma morgon gått ut offentligt och
  mött Bohm på Söderbro vid slussen och omtalat för honom dådet. Klockan 12
  på middagen hade de ytterligare träffats i Bohms qvarter på Hornsgatan
  hos mäster Anders Bagares enka »och då intet annat talt än beklagat den
  olyckan». Han blef frikänd. Lucidors enda »måls- och skyldsmän», mäster
  Johan Groop och vaktmästaren på accisen Jost Stare, gjorde allt, hvad i
  deras förmåga stod att beifra saken. Troligen var det också de, som, enär
  den döde sjelf ej lemnade efter sig tillräckligt, bekostade hans
  begrafning. Han, som besjungit så många andra ståtliga likfärder, begrofs
  väl på det enklaste sätt, och man vet ej ens, på hvilkens kyrkogård
  skaldens stoft nedsattes.
  
  Emellertid satt löjtnant Storm fängslad. Man hade i början fört honom
  till slottet, der då »arrest fanns för folk af bättre vilkor och
  kondition» under drottning Kristinas egen fordna våning, men snart
  förflyttades han till »Hvita hästen», ett hårdt och med pinoredskap
  uppfylldt fängelse strax ofvan marken i det gamla rådhuset vid
  Stortorget. Der bredvid hade stadsvakten sin post. Vaktmästaren Björn,
  som tycks varit en enfaldig och slapp person, erhöll sträng tillsägelse
  att hålla uppsigt, i synnerhet på denne fånge. Anhöriga och vänner hade
  dock tillstånd att besöka honom. Domen för mord skulle snart fällas, då
  hans moder, enkefru-öfverstelöjtnantskan Möller (således för andra gången
  enka) lyckades befria honom. Den 7. november 1674 gick hon, som vanligt
  åtföljd af sin tjensteflicka, in i sin sons häkte. Löjtnanten, som sades
  vara mycket sjuk, hade nyss slutat sin middagsmåltid och syntes utifrån i
  sin nattrock gå till spiseln att värma sina fötter. Modern skref ett bref
  vid bordet. Sedan insläpptes till fången två kamrater, Lohde, och derpå
  fyra andra män, alla med värjor, hvilka stälde sig mot fönstret för att
  hindra vakten att se, hvad som förehades. Det hade blifvit mörkt. Endast
  ett vedträd låg och rökte i spiseln. Ett ljus upptändes, men sedan det
  fått tjena till brefvets försegling, släckte pigan det. Strax därefter,
  vid 5-tiden, kunde Björn, som stod på trappan med ljus i handen, räkna de
  sex männen, som åter gingo ut. Men som det fortfor att vara mörkt nere i
  fängelset, steg han dit ner med sitt ljus och fann fogeln utflugen ur
  buren och öfverstlöjtnantskan liggande i sängen i sin sons ställe. Det
  gjordes allarm, men hvarken Storm, som hädanefter alldeles försvinner ur
  historien och således aldrig, som det uppgifvits, fått någon lejd af
  regeringen, eller bröderna Lodhe eller de andra obekanta männen kunde
  anträffas. Modern ville man ej straffa, men rådsturätten dömde Björn,
  oaktadt alla hans tårar och böner, för hans försummelse till samma straff
  som mördaren och de lägre stadsvakterna till att mista tjensten och att i
  tre dagar, en timma per dag, »rida uppå trähästen». Huru hofrätten sedan
  ansett saken, vet man ej. Med denna myndigheternas stränghet slutade
  således hela målet, handlingarna deruti begrafdes bland massan af öfriga
  papper, och tomma sägner och allehanda missgynnsamma rykten fingo
  småningom ersätta sanningens plats.[31]
  
  Det hörde till tidens sed att skrifva verser öfver aflidna märkvärdiga
  personer. Så skref Columbus öfver Lucidor följande epigram:
  
             »Den sig i all sin tid olycklig sjelfver spådde,
             Han ock uppå sin tid olycklig ända nådde.
             Så såg han verlden sin. Gack nu, ehur du heter,
             Och säg, att ej är sannt: Poeter ä' profeter!»
  
  En af hans beundrare, numismatikern Nils Keder, som då var helt ung, men
  sedan blef assessor i antiqvitetsarkivet och som äfven skrifvit åtskillig
  vers, försåg Andersins upplaga af Lucidors skrifter med ett italienskt
  epitafium öfver skalden:
  
                 »Trafitto, Lucidor, dal ferro muori?
                 O destin crudo, o colpo veramente,
                 Funesto, acerbo, infelice e dolente,
                 Ch' insieme trapassa mille altri cuori!
                 O sventuroso fin di chi si disse
                 _Odiato dalle stelle_, mentre visse!
                 O Lucidor, io piango la tua sorte,
                 E piangerian le Muse latine, francesi,
                 Toscane, tedesche, inglesi, svedesi
                 E fiaminghe, ma qui teco son morte.
  
  I sednare tider har Vilhelmina Stålberg tagit honom till hjelte i en
  roman och Wijkander i ett historiskt skådespel i fyra akter. Det behöfver
  knappt anmärkas, att deras bearbetningar har intet med hans historiska
  personlighet att göra.
  
  Lucidor utgaf ej sjelf andra än sina tillfällighetsdikter, som på lösa
  blad trycktes för bokhandeln och dels utdelades bland gästerna, dels för
  tillfället uppköptes af de nyfikna. Men han fick flera beundrare, som
  sysselsatte sig med att hopsamla hans arbeten, så väl de redan tryckta
  tillfällighetsrimmen som de andra blott handskrifna sångerna. Vi hafva
  nämnt erkebiskop Erik Benzelius, som lät trycka fängelsevisan. Likaledes
  hafva vi omtalat det bekanta arket Bs förnyade publikation 1707. En annan
  samlare skall hafva varit guvernementssekreteraren i Göteborgs och Bohus
  län, Olof Wexionius den yngre, hvilken efter anmodan skref ett klent
  ingångspoem till utgifvaren af Helicons blomster och synes hafva dött ej
  långt derefter. Sjelf är han författare till en verscykel, »Sinneafvel.»
  Men den ifrigaste var ofvannämnde Nils Keder, som skall hafva »med mycket
  besvär samlat auctoris defecte och illa medfarne koncepter». År 1685
  utkommo, enligt Palmsköld, några af hans andliga dikter under titel
  »Lucidors lucida intervalla eller goda och gudeliga tankar om menniskans
  dödlighet och verldens fåfänglighet, författade uti trenne visor, hvilka
  till andras varning äro lemnade af honom, som sig kallade den olycklige
  Lucidor» (in octavo). Boken kunde redan af Lidén ej mera återfinnas, men
  1844 hittades ett exemplar, som kom till kongl. bibliotheket. I Linköping
  finnes en af Spegel gjord afskrift. Den egentliga och fullständiga
  upplagan af hans poemer utgafs år 1688 under Johan Andersins namn, och
  kallas »Helicons blomster, plockade och vid åtskillige tillfällen utdelte
  af Lucidor den olycklige, det är alla de poetiska skrifter, som
  författade blefve af Lasse Johansson». Utgifvaren uppgifver dessutom
  början af tretton andra visor, som han kände till, men dels icke funnit,
  dels funnit ofullständiga eller i oläsligt skick. De äro 1) »Lisille, du
  min hjertans själ, min tröst», 2) »Jag svor, jag skull ej vika ifrån
  ditt», 3) »Ack, ack, min själ, du vet, jag kan ej mer din låga», 4) »Är
  någon osäll såsom jag, är någon till, hvis», 5) »Vill du mig förebrå,
  hvad jag har gjort», 6) »Kan någon lida större qval än den i tysthet», 7)
  »Så skall en evig tystnad mig tillbinda, att jag», 8) »Wohl dem, der
  sonder Traurigkeit in Lust ohn' Lieb'», 9) »Soll denn, Climene, meine
  Wonne», 10) »Ach, wie lange soll sonder Ruh, o Lieb, sich», 11) »Fast
  mången giftermålet rosar, dock håller jag», 12) »Mitt hjerta vill i
  tusen stycken spricka», 13) »Nyss, när Frigga satt i badet, had hon
  Astrild». Den sista af dem, som är lekande men obscen, finnes dock
  handskrifven i palmsköldska samlingarna. Det är möjligt att någon annan
  af visorna, ännu oupptäckt, förmultnar bland gamla manuskript. Äfven i de
  af Andersin utgifna poemen finnas här och der lakuner, som utvisa i
  hvilket söndrigt skick de anträffats. Tre af de andliga visorna inkommo i
  Svedbergs och derefter i vår nu varande psalmbok, ehuru något förkortade
  och ändrade. Presterna hade just samma år, 1688, utverkat en
  censorsinstruction på tillfällighetsrim, »som mesta dels pläga vara
  odugliga både quoad materiem et stylum». Derföre ställer sig nu
  utgifvaren under den berömde Lindskölds och landtmarskalken och
  hofkansleren, friherre Nils Gyldenstolpes mäktiga beskydd, »enär han
  funnit högst nödvändigt att i all underdån, ödmjukhet ersöka för bemälte
  verk detta värn och beskydd för att ej äfventyra åtskillige vidersinnige
  omdömen, besynnerligen deras, som kittla sig att lasta och danta andras
  välmening». Och i kongl. maj:ts nådiga privilegio läses »att bemälte
  arbete och skrifter för deras både invention och komposition ett temligt
  beröm vunnit hafva och kunna tjena mången till en god anledning och
  förkofring uti den svenska poesin». Men Andersin, som väl egentligen
  blott sysselsatt sig med tryckningen, har genom sin upplaga illa gagnat
  skaldens minne. Ty som Atterbom säger: »Lucidors sista olycka var, att
  hans skrifter föllo i händerna på en utgifvare, hvars redaktion är ett
  mönster af allt tänkbart slarf, så i ordnande som i manuskript- och
  korrekturläsning». Isynnerhet äro mytologiska och geografiska namn
  förvrängda. Ofullständig, är Andersins bok ånyo upplagd i en
  duodesupplaga af 1835 bland Bonniers samling af »Klassiska författare i
  svenska vitterheten». Den kallas ock »Helicons blomster». En ny upplaga
  är i våra dagar utgifven af P. Hanselli i hans »Samlade vitterhetsarbeten
  af svenska författare från Stjernhjelm till Dalin». Vi hafva jemfört
  Hansellis och Andersins editioner med hvarandra vid betraktelsen af
  Lucidors egentliga skaldskap och betydelse för vår litteratur, hvartill
  vi nu öfvergå.
  
  -----
    [1]  = ändas.--I den del af vår afhandling, som utgör
         biografin, hafva vi vid citater af Lucidors verser, så
         vidt det kunnat ske utan men för originalets rätta
         uppfattning, något moderniserat stafningen, hvaremot i
         den andra delen, handlande om hans skaldskap, versen
         öfverallt ordagrant aftryckts.
  
    [2]  Bartolus de Saxo-Ferrato och Baldus de Perusio voro
         berömda italienska jurister, som lefde på 1500-talet.
  
    [3]  = vetat.
  
    [4]  = mönja.
  
    [5]  = luktar.
  
    [6]  En förvrängning af Orvietán.
  
    [7]  = med sken af att vara vis.
  
    [8]  = mörka.
  
    [9]  = fort.
  
   [10]  Af isl. ordet ást = kärlek. Utan tvifvel en härmning af
         Stjernhjelm, som i vårt språk infört namnet Astrild.
         Ordet var ännu ej glömdt i folkspråket. Uttrycken
         ást-eld och ást-liungand' förekomma hos Lucidor.
  
   [11]  En då bruklig sällskapssed att utdela presenter.
  
   [12]  Jemför hans epitafium öfver Figrelius:»[Greek:
         _Hêlios_], sol, unde Figrelius, quasi figura solis».
         Sådant roade tiden mycket.
  
   [13]  Genom häradshöfding Amnell, som upptäckt papperen, samt
         genom aktuarien Brissmans och registratorn
         Schützercrantz' tillmötesgående har det varit oss
         möjligt att genomgå dem, och aflägga vi härmedelst vår
         tacksamhet derför.
  
   [14]  = splitter galen.
  
   [15]  = svartsjuka.
  
   [16]  = behaga.
  
   [17]  = peruk.
  
   [18]  = ofta.
  
   [19]  = band i eldfärg och högrödt.
  
   [20]  = krås och manschetter.
  
   [21]  = en lek. Se Rudbecks Atland, II, 539.
  
   [22]  = likväl.
  
   [23]  = svanemjuk (jemför det danska blød).
  
   [24]  = skrädt bröd.
  
   [25]  [Greek: _Sôchratês mainomenos._]
  
   [26]  = dum tölp. En sarkasm. Se Ihres Glossarium I. 893.
  
   [27]  Skall vara en tvetydig qvickhet vid ett bröllop.
  
   [28]  = god vilja att vara en till nöjes; ej vårt begrepp om
         välvilligt, som åter hette »välment».
  
   [29]  Det åtgick dessutom 20 daler till papperet (ett helt
         ris) och 12 daler i tryckarlön. Men kyrkoherden, som
         höll likpredikan, fick två förgyllda silfverbägare,
         vägande 90-1/2 lod och värderade till 248 daler.
  
   [30]  Elers känner ej till när tomten afbrändes, och på kartor
         från 1626 och 1640-talet i Stockholms ingeniörkontor
         står den utsatt i sitt närvarande triangulära skick.
  
   [31]  Det är litteratören C. H. Atterling som i Göteborgs
         handels- och sjöfartstidning under rubrik »Huru Lars
         Johanssons mördare undkom» publicerat ett sammandrag af
         vittnesmålen härom inför kämnersrätten. Vi begagna här
         tillfället, att frambära vår offentliga tacksamhet till
         herr Birger Schöldström, hvilken, ehuru sjelf Lucidors
         förre biograf, med utmärkt beredvillighet ställt alla af
         honom och andra insamlade upplysningar till vår
         disposition.
  
  
  
  
  II.
  
  
  Lika ogynnsamma omdömen hafva fällts om hans efterlemnade skrifter som om
  hans lif. Man ser, att hos de mildaste granskarena det är mera välviljan
  och medlidandet än den strängt rättvisa kritiken som talar. Redan tidigt
  har den opinion utbildat sig, att det var Bacchus, som både drifvit honom
  till att dikta och störtat honom i grafven. I Hedvig Charlotta
  Nordenflychts uppsats, »De svenska poeter», möta vi den första vittra
  kritiken öfver honom. Hon låter Stjernhjelm helsa de svenska skalderna en
  efter annan:
  
                    »Alla han I burskap vunnit
                    På det vittra Helikon.--
                    Du, hvars eld så ojemnt brunnit,
                    Nalkas, Lasse Johansson!
                    Kom, att bland din samtids lärde
                    Ett berömligt ställe få,
                    Fast du skaldeådran närde
                    Minst ur Aganippens å!
                    När du dina gudar prisar,
                    Fröjas nåd och Bacchi saft,
                    En Anakreon knappt spisar
                    Mot din liflighet och kraft.
                    När din sorg, din kärlek råder,
                    När dig sjelf du sjelf är lik,
                    Flödar en poetisk åder
                    I en grafskrift om en Strijk.
                    Några fler de tecken bära:
                    »Syndarns bot» och »Möjors pligt».
                    Såleds röjas kunskap, lära,
                    Språk och bildning i en dikt.
                    Men du kan bland skalder finna
                    Ej det främsta rum med skäl
                    Eller bästa kransen vinna,
                    Ty du sjöng så sällan väl.»
  
  Men med hvilken förblindelse kan hon ställa »Möjors pligt» och »Syndarns
  bot» bredvid hvarandra i värde? I Carlesons samling finnes Lucidor ej
  upptagen, ej heller läsas några prof af honom hos Sahlstedt. Denne har
  dock sökt motivera sin uraktlåtenhet. Efter att hafva yttrat, att han hos
  Columbus ej funnit ett enda stycke, hvarmed han kunnat förnöja läsaren,
  tillägger han: »Samma olycka har händt mig vid genomgåendet af Lucidors
  eller Lasse Johanssons skaldeverk, ehuru gerna jag önskat kunna få plocka
  några af 'Helicons blomster' och sätta i min samling. Men jag lärer
  behöfva ett längre företal till min ursäkt för det jag inga rosor hemtat
  ur Runii 'Dudaim'.» Hvilken besynnerlig sammanställning och framför allt
  granntyckthet hos en man, hvars antologi har upptagit så mycket
  underhaltigt och nu alldeles förgätet! Lidén uttalar sig ungefär så:
  »Hans sånger insmyga sig genom sin undransvärda lätthet i läsarens
  sinnen. Men om han dessutom hade efterföljt denna Horatii föreskrift
  
               »Carmen reprehendite, quod non
               Multa dies et multa litura coercuit atque
               Perfectum decies non castigavit ad unguem»,
  
  och om han användt större omsorg i att polera sina löst framkastade
  verser, skulle han utan tvifvel hafva ernått ett långvarigare beröm och
  ett oförgängligt rykte. Derföre skola de, som äro vana vid en bättre smak
  hos den poetiska skönheten, säkerligen hos honom finna talrika fläckar.
  Förutom dem, som han--så ouppodladt som vårt fädernespråk då ännu var--ej
  gerna kunnat förebygga, måste man fördömma ej blott en alltför ymnig
  påminnelse om gudar och gudinnor utan äfven en stil, som allt för bjert
  afsticker från de gamles mönster.--Ej heller kunna hans allt för
  slippriga och tvetydiga gåtor behaga sedigt folk. Men detta och annat
  lika tadelvärdt skall likväl en mild läsare af skaldens verk tillgifva
  honom, då på hans tid den fosterländska poesin låg nästan nere
  ouppodlad.--Vinkällaren har merendels varit musernas boning, hvarest den
  starkt vinbegjutna poetiska ådran ej styrdes hvarken af hederns eller
  skaldekonstens fordringar.--Den som besinnat huru svårt det är att
  uppfylla en poets kall att i lika mån undervisa och förnöja, när helst
  till besjungande af någons brudsäng eller dödsbår pennan måste sättas i
  rörelse med vanans och nödvändighetens hela slentrian, skall ej undra
  öfver, att dylika sånger ibland kunna vara sömngifvande. Emellertid läsas
  dock många goda, ja sköna saker i hans samling.» Akademikern Blom, som
  naturligtvis ej kunde hafva något sinne för den karolinska periodens
  framfart med »smaken», hånar hans långa, löjliga titlar, sällsamma
  förvecklingar af auktorsnamn (det var utgifvarens fel) och osmakliga
  gåtor m. fl. råheter. »Lucidor var kanske ej utan snille och var säkert
  ej utan kunskaper, men har vårdslösat med begge. Hans skrifter röja en
  viss vild energi, någon färdighet i versifikationen, mycken oegentlighet
  i uttryck och en fullkomlig brist på granskningens möda. De synas med
  säkerhet bevisa hans oregelbundna lynne och hans sätt att författa vid
  pokalen.»
  
  De nyare granskarenas dom utfaller föga gynnsammare. Sondén börjar med
  att påpeka poemens slarfviga författande och dåliga utgifvande, så att af
  de många bröllops- och grafsångerna ej en enda är läsvärd utom på sin
  höjd »Kom', säjen mig nymfer!». Derpå fortsätter han: »Det är ej få som
  tadlat honom, och detta är ej så underligt. Ty det mesta som han
  framklottrade på papperet saknar nästan allt värde. Dertill kommer, att
  för beständigt heligt och profant, högt och lågt äro blandade med
  hvarandra. Slutligen undgår ej litet en ofta trög och hård rytm att stöta
  bildade öron. Ej heller kunna vi fördölja för oss, att äfven de sånger,
  som framsprungit i en ädlare och högre skaldeingifvelse, mera sätta oss i
  spänning medelst sin rysliga och framstormande häftighet än de förnöja
  oss genom poesins gudaborna och rena hänförelse.--Likväl saknade han ej
  helt och hållet sånggudinnornas ynnest. Om nu ingen hittills kunnat
  öfvertyga sig härom, skola vi, på det att vi ej må synas fara med löst
  prat, exempelvis anföra de sånger, som han skrifvit på främmande
  tungomål, hvilka, fastän icke egnade de fosterländska muserna,
  tillräckligt visa oss, hvad han kunnat blifva, om han ej alltför mycket
  förslösat sina skaldegåfvor.» Men har den, som, enligt Sondéns
  medgifvande, utvecklat så mycket snille på främmande tungomål, kunnat
  vara så underhaltig på sitt eget? Säkert är, att lika vackra stycken på
  svenska kunna hos honom uppletas som de utländska, hvilka vunnit
  granskarens ynnest. Hammarsköld, som underskrifver Sondéns omdöme,
  skärper det enligt sin vana och förebrår Lucidor, att han prydt sina
  dikter med mytologiska namn och personer, dem han alldeles ryckt ur deras
  ideala sfer ned i smutsen af sitt eget hvardagslif, att hans rim lifvas
  af en vildt och vulkaniskt brusande energi, en nästan till vansinne
  gränsande häftighet, som tydligt utmärker en fullkomligt störd harmoni
  mellan skaldens alla inre krafter, hvadan han också fann ett särdeles
  nöje uti att leka med de högsta motsatser, hopförande dem i en enda
  föreställning. Efter denna romantiska målning påpekar han ytterligare,
  att Lucidors bacchussånger hänvisa på Bellman. Atterbom, som aldrig kan
  frigöra sin granskning af hans poesi från de ogynsamma ryktena om hans
  utsväfvande lefnadssätt, talar om den ton af likgiltighet, trots och hån,
  som genomgår hans dikter, de hjertskärande ljud, som emellanåt frambryta
  ur det förstörda strängaspelet, samt att han med allt sitt hafs och slarf
  aldrig tänkt på att en kritik fanns till eller kunde komma. Wieselgren,
  hvilken lika litet som Atterbom kan skilja mellan hans poesi och hans
  lif, prisar väl hans psalmer, »få ha bättre än han sjungit ångrens qval»,
  men låter undfalla sig yttranden som »dessa tvillingstjernors luntor i
  vitterhet af bestäldt rimgods» (det menas Lucidor och Runius). Vår siste
  allmänne literaturhistoriker, Malmström, som i första delen af sitt
  arbete råkar hafva en Atterboms korta men mästerliga skildringar före sig
  och för resten icke tyckes hafva uthärdat att genomläsa alla de
  vitterhetsalster, hvarom han måste fälla sin dom, bevärdigar Lucidor
  blott i förbigående med två utlåtelser, hvilka begge råka att vara
  missledande. Den ena framhåller den låghet i sinnet, som kom Stjernhjelms
  manliga glädtighet att urarta till ett smaklöst och föraktligt buffoneri,
  och som förnedrade poesin till ett tillfällighetsrimmeri för pengar och
  den stjernhjelmska sånggudinnan till en kammarpiga vid bröllop och andra
  högtidligheter.--Det är icke från en så hög ståndpunkt som ifrån Olympens
  solbeglänsta, och jemnkylda höjder, som en billig granskare skall se ned
  på det karolinska tidehvarfvets med svårighet sig framarbetande poesi,
  utan han skall göra sig förtrogen med tidens eget skaplynne och
  förutsättningar. Det andra utlåtandet berör Stjernhjelms prosodiska
  experimenterande: Sin höjdpunkt nådde denna osmaklighet hos Lucidor och
  Runius, som rimmade sina hexametrar, hvar helst rim kunde fås. Nu
  förhåller det sig så, att visserligen Lucidor på sina ställen, äfven han,
  skattat åt tidens oriktiga smak härutinnan, hvarom mera framdeles, men
  först och främst har han ej skrifvit några svenska hexametrar, således ej
  heller kunnat rimma dem hvarken i midten eller i slutet, och i hans
  latinska förekommer felet ingenstädes. Sedermera har denna dom sin
  egentliga tillämplighet på Runius, men kan aldrig träffa Lucidor mera än
  den träffar andra och sjelfva Stjernhjelm.
  
  Det har blifvit ett axiom att hopföra Lucidor och Runius som stallbröder
  i platthet, likgiltighet och lefnadssätt. Det är vår skyldighet att till
  den förres heder tillbakavisa en sådan sammanställning. I afseende på
  karakteren voro de hvarandras raka motsatser, den ene oförarglig och
  glad, nöjd med att i alla sina dagar lefva såsom ett nådehjon hos grefve
  Stromberg, den andre häftig och olycklig, uppoffrande sin medborgerliga
  existens för sitt omåttliga begär efter frihet och oberoende. I afseende
  på begåfningen yttrar ju Atterbom, att Lucidor var »till den grad
  öfverlägsen i genialitet och energi, så auktorlig som personlig, så af
  vittra som af ovittra utsväfningar» och att Runius deremot »i alltsammans
  förekommer såsom blott en mattad och beskedliggjord efterklang». I
  afseende på stilen i deras skrifter kunna vi ej heller finna någon
  likhet. Den ene syftar åt det lekande och småroliga, den andre åt det
  patetiska. Hvad plattheten beträffar, är det orättvist att ställa dessa
  båda vid skampålen utanför sina samtidas krets. Deras eget publikum, både
  det vittra och ovittra, var ej stort bättre. Det fordrades ett
  århundrade, innan smaken i Sverige var obestridd. Åtminstone måste den
  hugstore Dahlstjerna, som ju Atterbom sjelf på sina ställen förliknar med
  en Bengt Bjugg, komma dem ganska nära, och egentligast böra Dahlstjerna
  och Lucidor i det afseendet bättre ställas tillhopa än Lucidor och
  Runius. Ty de förstnämda egde dock båda obestridligen poesins kraft. En
  liten skugga faller till och med öfver Stjernhjelm. Runius, hvilken på
  sin tid åtnjöt ett af dessa anseenden, som snarare härröra från ett till
  qvantitet än till qvalitet betydande publikum, har derefter inom den
  svenska litteraturen nedflyttats till en plats, som starkt påminner om
  löjet och medlidandet. Men Lucidor har så väl genom sitt lif som sina
  skrifter en gång för alla undanbedt sig att der få hålla honom sällskap.
  
  Naturligtvis är det icke vår mening att helt och hållet opponera oss mot
  så många lärda och snillrika män, som fällt de hårda omdömena om Lucidors
  poesi. Men liksom vi förut granskat hans lif inom ramen af hans tid och
  utveckling, så skola vi nu åtnöja oss med att försöka sätta läsaren in i
  den anda, som genomgår hans dikter, de bättre och de sämre. Må vi derföre
  hellre höra hans egna toner, så väl deras harmonier som missljud, i
  stället för att göra kritiker derom! Det vittra kategoriska omdömet med
  sina abstrakta och graderade domslut har aldrig förefallit oss hvarken
  till fyllest görande eller respekt ingifvande. Dessutom hafva vi sett
  omdömet vexla, om ej lika hastigt som den lättvindiga opinionen,
  åtminstone som den olika tidsriktningen och smaken. Så har man äfven i
  Sverige ofta ändrat skaldernas ställning. Dock kunna vi till den svenska
  granskningens heder säga, att mången gammal reputation, som efteråt varit
  af både löjets och kritikens vapen nedstörtad, åter börjar få gälla för
  hvad den är. Det farligaste, som kan träffa det poetiska snillet, är väl,
  att ett nytt, senare kommet, fördunklar det förra genom originalitetens
  och den framryckta tidens överlägsenhet. Men inom andens verld behöfva de
  olika storheterna ej tränga hvarandra utan kunna trifvas väl tillsammans.
  Och sålunda må äfven i Sveriges panteon hvar och en få sin tillbörliga
  och ärofulla plats, hur olika än vår smak vexlat och hur fullkomligare
  vår civilisation än utbildat sig. Ty först var under språkets barbariska
  tillstånd förmågan att behandla det i vers så glädjande, och
  nödvändigheten att rensa det från oorganiska tillsatser så
  maktpåliggande, att en lätt och ledig poesi utan sans och smak eller en
  genomsvensk språkbehandling utan klassiskt jemnmått och behag måste vinna
  en rättvis beundran. Dertill kom det bålstora i anläggningen, oaktadt de
  små och ouppodlade medlen, som i likhet med vår politik gifver en nu mera
  för oss egen färg åt vår litteratur. Sedan kom ett långsamt
  framåtskridande i vitter odling, som omsider kulminerade i den
  fransyskt-akademiska smaken, men hvilken senare i den rättmätiga glädjen
  öfver sina förtjenster ej förstod att uppfatta utan blott kunde ringakta
  de föregående ansatserna. Derefter inträffade de olika skolornas strid,
  hvarunder den litterära kritiken måste blifva allt för mycket beroende af
  hvars och ens ställning inom stridsfrågorna. Det är kanske den största af
  Atterboms vittra förtjenster, att slutligen i sina »Svenska siare och
  skalder» hafva sökt att fördomsfritt och opartiskt granska föregående och
  samtida, större och ringare skalder. Det är svårt, ja, omöjligt för
  hvarje andlig riktning, som ännu behöfver kämpa för sitt erkännande eller
  njuter af sitt första segerrus, att oväldigt bedömma andra tider och
  författare. Man såg derföre antingen föraktligt ned på dem från sin högre
  ståndpunkt eller var oförmögen att förflytta sig inom deras tankekrets
  och förhållanden. Men nu mera, då den svenska skaldekonsten hunnit så
  stadgad ålder, att den förmår att se tillbaka på alla sina utvecklings
  skeden med rättvisa och kärleksfulla ögon, må äfven den karolinska
  vitterheten framträda för oss endast i sitt eget ljus. Det är ur en sådan
  hänsyn som vi gå att framställa Lucidors diktning. Dock hafva vi ej
  dermed afsagt oss rättigheten att betrakta den äfven ur en allmän och
  komparativ ästetisk synpunkt, ty den uthärdar att skärskådas äfven från
  denna, och för öfrigt är en dylik regel nödvändig för sammanhanget och
  uppfattningen af all organisk litteraturutveckling. När vi således vid
  behandlandet af Lucidors lif i våra omdömen hejdades af mensklighetens
  gemensamma mått af förvillelser, kunna vi i afseende på hans skrifter
  visserligen vara strängare, på det att vi ej må råka in på den andra
  afvägen eller att ämnets behandling skulle aflocka oss så mycken kärlek,
  att vi förbisåge de mötande bristerna och felen.
  
  Då det svenska samhället genom de lysande segrarna plötsligt fann sig
  försatt midt uti den stora kulturströmmen, var det naturligtvis med dess
  då varande ringa resurser omöjligt, att det skulle kunna inom något enda
  verksamhetsfält utveckla sig fullt sjelfständigt, utan det lopp fast mer
  fara att öfversvämmas af det främmande inflytandet. Så till exempel
  företer vårt språk och vår poesi en anslutning till Tyskland, så att det
  karolinska tidehvarfvets litteratursträfvanden endast äro en parallel
  till de tyska. Äfven Tyskland behöfde efter det trettioåriga kriget en
  pånyttfödelse. Medan de lärda talade latin och de förnäma fransyska,
  sökte den aristokratiska Palmorden, Pegnitzschäferbröderna m. fl. samfund
  att väcka hågen för vittra idrotter och språkets uppodling. (Det var nu
  som den öfversachsiska munarten vann fullständigt erkännande som
  skriftspråk.) Förebilderna dervid togos från den romerska antiken och den
  italienska efterblomstringen. Den första riktningen, som naturligt nog
  förnämligast måste afse formens stränghet och den genom kriget förvildade
  fantasins tukt, hvarigenom den erhöll en viss prosaisk karakter af ett
  utile dulci, representeras af Opitz, hvilken efter sin härstamning gaf
  hela skolan namn af den första schlesiska. Opitz grundade en prosodi och
  poetik med bestämda konstregler, tog bort knittelversen och satte i
  stället den polerade alexandrinen samt bestämde Latium till mönster för
  den nya vitterheten. Med alla sina formala förtjenster blef han till
  innehållet egentligen blott reflexionspoet, och hans efterföljare--med
  undantag af den i förtid bortryckte Flemmings lyrik--fortgingo i samma
  nyktra anda. Vi måste här äfven omnämna Weckherlin, han, som allra först
  införde de romerska versformerna, derföre att han såsom författare till
  ett slags epos öfver Gustaf Adolf måste blifva mycket uppmärksammad af de
  svenska lärda. Emellertid sökte man snart en motvigt emot den opitzska
  riktningen i efterhärmandet af det italienska concettimanéret och
  seicentisterna, hvarigenom man erhöll mera fantasi och lif i dikten, men
  också föll ned i den motsatta ytterligheten, ihålig bombast och
  affekterad sinlighet. Det blef den andra schlesiska skolan. Redan
  Gryphius började genom att välja Senecas tragedier till sin förebild, och
  den nya smaken kulminerade i Hoffmannswaldaus lyrik och framför allt hos
  skolans banérförare, den bekante Lohenstein, hvars uppstyltade retorik
  kom väl öfverens med den obscenitet, som utmärker hans bröllopsrim och
  andra sånger. Lägga vi härtill de långrandiga hjelteromanerna samt den
  gedigna psalmdiktning, som oafbrutet fortgick från Luther genom Speratus,
  Johann Rist, Gerhard m. fl. fram till Franke, hafva vi omnämnt det
  hufvudsakliga, som måste falla våra förfäder i ögonen och inverka på
  dem.
  
  Men det var ej blott i andra hand förmedelst den tyska efterbildningen,
  som svenskarne gjorde bekantskap med Italiens litteratur; de uppsökte den
  sjelf i dess hem. Här hade smaken genom öfverförfining råkat på afvägar.
  Berninis plastik, Guido Renis målarkonst, Guarinis sirliga och
  musikaliska herdedikt, »Pastor fido», Marinis vällustigt sentimentala, på
  all ideel halt blottade »Adone», Tassonis i lokala småförhållanden och
  strider sig dväljande komiska epopé (den sistnämnde kunde aldrig, till
  följe af olika erfarenheter, hos oss vinna någon större anklang), della
  Cruscas och Arkadiernas förnäma subtilitet beteckna alla den nya
  riktning, som Italiens andliga lif antagit. Det var nu, som italienarnes
  sinnen vände sig från den stora konsten och den romantiska hjeltedikten
  till musiken och operan. Man kan lätt föreställa sig, hvilket intryck
  dessa Hesperiens frukter med sitt melodiska språk, sin yppiga kolorit,
  sin lifliga, om också ej storartade fantasi skulle göra på våra förfäder,
  som knappt hunnit hemkomma från de bullersamma krigen och slå sig ned i
  ro uti sitt kalla och fattiga land. Men de märkte icke i sin förtjusning
  att dessa blomster, långt ifrån att upplifvas af morgonstundens friska
  flägt, snarare dignade under eftersommarens hetta och sömngifvande sol.
  De insågo ej, de öfverdådiga segrarne, att den nya poesin saknade
  manlighet och kraft, djerfhet och eld. De hade sjelfva för mycket deraf.
  De sågo blott den fulländade formen, den utsökta civilisationen, som de
  saknade.
  
  Det fanns dock för oss en motvigt mot denna poetiska blomsterverld,
  hvarunder slafveriets veka sömn fördolde sig, i den kärnfriska och
  genompatriotiska, om ock något spetsborgerliga och prosaiska anda, som
  kom oss till mötes från ett land, hvarmed vi då hade de lifligaste
  förbindelser. Det var det ärorika Holland, hvars kultur snart blef för
  svenskarne lika känd som dess flagga, hvilken svajade i alla våra hamnar.
  Det var det land, der rikedomarna hopades och de främmande verldsdelarna
  sattes i förbindelse med Europa, der diplomaterna underhandlade, der en
  äkta nationell målarkonst, laboratoriets och universitetets arbete var
  väl betaldt och hedradt, der aktningen för vetenskapens frihet täflade
  med den för medborgarens och fäderneslandets. Hit kommo de förföljda
  sekterna från alla länder. Här tänkte Grotius, Cartesius, Spinoza, Bayle
  någorlunda i fred. Holländarnas poesi företer i sin början en viss likhet
  med Tysklands. Meistersångarnes och ordnarnas plats ersattes af
  rederjikerkammare, och poesin begynte här, som nästan öfverallt
  annorstädes måste blifva fallet, med en filologisk, språkrensande, efter
  romerska och italienska mönster formbildande riktning, representerad af
  Heinsius och Hooft, hvilken senare börjar raden af Hollands klassiska
  författare och råkade in i ett visst versförkonstlings- och
  concettimanér. Men smaken utvecklade sig på ett helt olika sätt än hos
  öfriga folk. Det blef en praktisk realism med roten i det alldagliga
  lifvet. Skådespel uppfördes ej för höga herrar eller lärda pedanter utan
  för folkhopen på gatorna med scener hemtade från marknadslifvet eller det
  borgerliga hemmet och genomandade af patriotisk frihetskänsla och
  hänförelse. Så verkade Vondel, af hvars med sångkörer försedda dramer
  »Lucifer» skulle förebåda Miltons religiösa flykt, och »Gysbrecht van
  Aemstel» blef ett äkta nationalskådespel, som både då och allt framgent
  af hans landsmän mottogs med lika bifall. Men hvad som olyckligtvis mest
  slog an på våra förfäder, var den breda, småförståndiga och beskrifvande
  didaktik, som Cats utvecklade, hvilken författare just framvisar den
  sämre sidan hos den holländska litteraturen och, så allmänt läst och
  omtyckt han än var, betecknar dess förfall och snara tillbakaträngande
  för den franska klassiciteten. Ty Ludvig XIVs hofpoesi beredde sig att
  äfven här trots fiendskapen och krigen intaga den tron, som den
  nationella skaldekonstens öfverdrifter och förfall skulle lemna ledig.
  Och detsamma skedde i det öfriga Europa.
  
  Dock har i Sverige den franska klassiciteten blifvit långt fortare bekant
  än allsmäktig. Man kände ganska väl till Molière och Corneille, men
  fortfor länge att begagna andra mönster. Ja, man hade läst Ronsard och
  Bartas, Spencer och Milton. Vi behöfva blott kasta en blick på Spegels
  företal till »Guds verk och hvila» för att öfvertyga oss om, att under
  denna beundransvärda tid våra förfäders lärdom var lika stor som deras
  vapen voro kraftiga. Härtill kom en grundlig kännedom om de gamle. Det
  kan till och med sägas, att man läste och visste för mycket för att kunna
  tillbörligt smälta det. Vi draga nu våra gränslinier och karakterstecken
  mellan de olika skolorna och poesiprodukterna, men för sextonhundratalets
  svenskar måste allt detta blifva ett sammelsurium i stället för ett
  ordnadt helt. Ej heller hade de af antiken förmått inhemta ett klart
  konstomdöme. Ty de svenska lärde hade visserligen insupit dess själshelsa
  och manlighet, men ännu icke dess naturliga smak. Derföre se vi, att, på
  samma gång våra förfäders kunskaper voro förunderligt stora, deras
  urskiljningsförmåga var förunderligt klen.
  
  Huru såg nu den svenska poesin ut i jemförelse med all denna massa af
  utländsk vitterhet? Hon fanns icke till. Man hade visserligen ett språk,
  men ingen hade brytt sig om det, utan det fick gå som det ville.
  Bibelöfversättningen hotade det med en tysk, de nya segrarna och
  kunskaperna med en fransysk-latinsk öfversvämning. Kung Gustafs
  genompraktiska tidehvarf och teologernas ursinniga gräl under hans söner
  hade utrotat hågen för vittra värf. Folkvisan började tystna; de nya
  lärosätena hade ej ännu hunnit uppblomstra; de få lärda hade fått sina
  studier och sympatier från utlandet. Då föddes »på den första
  morgonstund, när solen uppgått i östern samt konstellationerna Herkules
  och Lyran dominerade horisonten», Stjernhjelm. Han är en typ af nordens
  ande, som känner sig hugstor till allt, men saknar mognad att genomföra
  allt. Han är tillika »en stor och glad svensk själ» midt i en för Sverige
  lysande period, hvars historia då just liknade denna nordens ande.
  Stjernhjelm är representanten för det då varande svenska folklynnet och
  har i sin själ egt begynnelsen till allt, hvad som de olika
  kulturriktningarne hos oss strax efter honom utbildade. Man har sagt, att
  han ensam utgör en hel akademi. Vi kunna ej här tala om hans hundra
  skrifter i alla möjliga ämnen, ej om hans nyplatoniserande, med någon
  kabbalistik bemängda filosofi, ej heller om hans geometriska, juridiska
  och språkkomparativa arbeten. Dock i hans »Svea och Göta Måles Fatebur»
  framlyser öfvertygelsen om, att vårt språk var gotiskans stammoder och
  det äldsta på jorden, hvilken tanke en gång skulle frambringa Rudbecks
  »Atlantica». Han var i aktningen för våra minnesmärken en vägledare för
  Verelius och Peringsköld. Detta herrliga språk skulle nu af honom föras
  tillbaka till sin ursprungliga renhet och rikedom. Det skulle i böjlighet
  och gratie uppfostras till de antika och italienska språkens vederlike.
  Muserna skulle ändtligen lära sig dikta och spela på svenska. Denna ifver
  gjorde honom omsider till skald och till fader för hela vår efterföljande
  poesi. Det låg i sakens natur, att det nya företaget förnämligast skulle
  afse formen, ty just detta behöfdes i första rummet. Han använde sålunda
  med stor förtjenst och framgång de antika rytmernas konstfulla
  qvantitetslagar. Han införde de moderna tonvigtsformerna, alexandrinen
  och sonetten (»klingdikten»). Men hos honom fanns ej blott formarbetets
  energi utan äfven innehållets skapareförmåga. »Herkules» uppstod, en
  hesiodisk produkt, som var ensam i sitt slag inom hela den då varande
  europeiska litteraturen, och äfven innefattade komiska vändningar af stor
  originalitet. Derefter kommo de af blandad vers och prosa uppbygda
  allegoriserande »Upptågen» samt hans »Baletter», hvaraf »Den fångne
  Cupido» i antika rytmer och »Parnassus triumfans» i moderna rim, samt
  slutligen »Bröllops besvärs ihågkommelse», der redan hexametern är
  ledigare och det hela enklare och friskare. En ton af antik själssundhet
  och genomsvensk patriotism genomgår dessa dikter. Man kan lätt tänka sig,
  med hvilken förtjusning de emottogos, och hvilken anklang de uppväckte.
  Tyvärr kunde ej ens hos Stjernhjelm, de fel undvikas, som vidlåda hvarje
  jätteföretags början. Det talrika och onaturliga användandet af antika
  namn, det prosodiska experimenterandet med rim till och med i slutet och
  midten af en hexameter, den osmakliga leken med lika ljudande ordformer,
  den understundom skeende förändringen från svindlande flykt till platt
  trivialitet, slutligen den något trånga uppfattningen af ett poesins
  nödvändiga utile dulci, alla dessa fel öfvergingo i större och farligare
  mått från mästaren till lärjungarne och efterföljarne. Slutligen måste
  Stjernhjelms karakter äfven i sina öfverdrifter inverka på flera kommande
  skalder. Den store man, som hade sådana valspråk som »Bonæ mentis comes
  est paupertas», »Aut philosophum aut divitem oportet vivere» eller
  »Vixit, dum vixit, laetus», kunde lätt karrikeras af en beundrande mindre
  lärjunge. Emellertid har Stjernhjelm inom vår svenska kultur en plats,
  som hör till de högsta. Han är en af dessa män, som oupphörligt vinna på
  en närmare betraktelse. Han är vårt lysande tidehvarfs litterära koryfé
  liksom Gustaf Adolf dess politiska del och kan sägas hafva vågat och
  utfört lika mycket med pennan, som den senare med svärdet.
  
  Man har påstått, att det stjernhjelmska tidehvarfvet ej gått vidare
  framåt i poetiskt afseende, derföre att alla skalder, som kommo sedan,
  voro mindre än hufvudmannen. Men så är ingalunda förhållandet. Tvärt om
  märker man en utveckling, som ungefär liknar den tyska. Fastän under
  förutsättning af hans diktning (hvad som också berättigar honom att gifva
  sitt namn åt perioden) aflägsnar man sig så småningom från hans
  uppfattning. Man bibehåller qvar efter honom samma varma nit för språkets
  renhet och uppodling. Låt vara, att man i hvardagslag talar eller
  skrifver tidens rotvälska, men i bunden stil duger det icke. Man
  öfversätter och kommenterar isländska fornsagor. Man bibehåller äfven
  hans mindre efterföljansvärda sidor, ordlekarna, ojemnheten, rimmeriets
  öfverflöd. Men en stor egenskap hos honom har visserligen gått förlorad,
  den antikt manliga och rena sinnesförfattningen. Det uppstår ett
  mångläseri, som går hand i hand med den fullkomligaste brist på sann
  smak. Marini föredrages framför Tasso, Ronsard framför Petrarca. Der det
  ej fanns någon kritik, måste det ännu mindre finnas någon sjelfkritik.
  Således händer, att äfven rikt begåfvade författare ofta parodiera sig
  sjelfva. Vi nämnde, att hos Stjernhjelm förefanns ett visst utile dulci,
  en viss nykter uppfattning af poesin, förenad med en i det hela måttfull
  form efter antika mönster och en hög tanke om skaldekonstens värde, om
  den blott blefve rätt tuktad och uppfostrad. Denna riktning hos
  Stjernhjelm ärfves af hans varmast tillgifne och närmaste lärjunge,
  Columbus, som ersätter, hvad han saknar af mästarens originalitet, med en
  större innerlighet och smidighet, samt af Lagerlöf, som, sjelf stor
  latinsk vältalare och skald, med lika liten skaparkraft som Columbus
  ytterligare polerar och utbildar mästarens formsinne. Efter dessa
  fortsätta andra rimmare den didaktiska riktningen. Men redan Lucidor, som
  äfven fått höra månget ord från Stjernhjelms läppar, börjar träda ifrån
  den raka stråten och åt sidan. Denne, begåfvad med egen originalitet,
  utgår från mästarens glada och djerfva poesi-medvetande. Han bryter med
  den åsigten, att muserna skola vara uppbyggliga och docerande (i sin »Om
  en mös pligt» är han blott bearbetare) och proklamerar diktarens ohejdade
  liflighet och sjelftillräcklighet. Om också detta hos honom ofta urartade
  till försummelse af formen och till ett slags poetiskt fribyteri,
  betecknar det dock onekligen ett framsteg, och Atterboms uttryck, att han
  på samma gång förlorade sig i den stora samtida rimmarmassan och likväl
  höjde sig öfver den, kan å andra sidan betyda, att han förde poesin ur de
  lärdas krets ut i lifvet. Dock måste han härvid ofta gifva en ren och
  odlad smak grofva örfilar och sväfva mellan den retoriska flykt och
  platthet, som redan starkt erinrar om Lohenstein. Steget tages omsider
  fullt ut af seicentisternas efterhärmare. Man ville hafva en fantasirik
  och liflig skaldekonst, men också återföra den från gatans råheter till
  ett städadt och sirligt, efter tidens smak förnämt manér. Detta blef
  vissa högtuppsatta och för en korrekt språkutveckling nitälskande herrars
  uppgift. Redan Kristinas hof talade italienska; nu blef Marinis och
  Guarinis seger fullständig. Den klassiskt och humanistiskt grundlige
  Liljenstedt, författaren till »Klagan öfver Iris' afresa», imiterade
  »Pastor fido»; envoyén vid engelska hofvet, Lejoncrona, fortsatte
  manéret; presidenten, baron Gustaf Rosenhane kallade sig »den skogkäre
  bergsbon» och tvang det då varande svenska språket att ikläda sig
  sonettformen i 100 klangdikter till sin »Venerid»; slutligen kom
  Dahlstjerna, hvilken con amore sökte öfversätta »Den trogne herden» och
  införde ottave rime i sin »Kungaskald», som måste hafva utgjort en
  verklig jättemöda med sina 271 stanzer. Men det var gifvet, att det ännu
  ouppodlade svenska språket skulle visa sig motspänstigt. Dertill kom de
  använda mönsternas egna anlag för flärd och bombast. Följden blef en
  blandning af platthet och dialektgodtycke med diktionens djerfhet och
  delvisa fulländning, som gifver dessa dikter ett för oss vidunderligt
  utseende. Vi må dock besinna det sisyfusarbete, som dessa män företogo
  sig, att på samma gång tillskapa och på sydländskt manér versifiera vårt
  tungomål. Men föga mindre förvånad skulle väl Stjernhjelm sjelf hafva
  blifvit, om han fått läsa sådana alster från män, som sade sig utgå från
  hans skola och föredöme.
  
  Vi hafva yttrat oss något utförligare om poesins tillstånd i allmänhet på
  Lucidors tid och om hans förhållande till de samtida svenska skalderna
  för att visa, hurudan skaldekonsten måste synas för hans ögon, och för
  att derigenom kunna tydligare bestämma, hvilken plats han sjelf fann sig
  lockad att intaga inom sin samtids vitterhet. Hvad som utgör hans
  gynsammaste kännemärke, och hvarigenom han i sjelfva verket visar sig som
  en sannare och originellare poetisk natur än Columbus och Lagerlöf, är
  hans i ord och handling å daga lagda tro på, att poesin är till blott för
  sin egen skull och att den, utan att behöfva stödja sig på några
  bundsförvandter, har rätt att kasta sig ut i lifvet. Härigenom är hos
  honom all utile-dulci-betänksamhet upphäfd, men som långt derefter ännu
  många fortforo att stå på denna ståndpunkt, måste han för dem synas som
  en betänklig skalde-äfventyrare. Stjernhjelm, hvars snille visserligen
  var fullt vuxet och omedvetet genomträngdt af samma glada och fria
  uppfattning, hade dock stött på ett alldeles obearbetadt språk och en
  ännu ointresserad allmänhet, så att han vid sitt tunga arbete att nyskapa
  dem båda ej hann fullt utveckla sina vingar. Columbus och Lagerlöf stå
  dervid långt efter mästaren. De nöja sig med att fortsätta hans idrott
  att uppodla och förädla diktionen för att göra den värdig en klassiskt
  bildad och fordrande publik. Lucidors poesi deremot bryr sig ej längre om
  detta försigtiga uppfostringsarbete, utan ger sig direkt ut bland
  allmänheten, i hvilken som helst drägt den är iklädd för stunden. Om
  äfven hon, som all den tidens svenska poesi, måste stöta på prosodiska
  och stilistiska klippor och svårigheter, stannar hon ej och arbetar bort
  dem, utan hoppar öfver dem som en fors i skummande språng. Deraf denna
  vilda energi, detta friska patos, som man ofta anmärkt om Lucidors
  dikter. Så väl hopandet af en mängd uttryck och namn, hvilka alla
  beteckna samma sak (med påverkan af Lohenstein), som upprepandet af
  interjektioner och andra partiklar äro endast de yttre sidorna af detta
  skaplynne. Hit höra äfven likgiltigheten för alla konstmessigare
  versformer, trots den lifliga och hastiga rytm, som skalden vet att
  ikläda sina framstörtande tankar, ovårdsamheten om hvilka ord bäst passa
  för en högre stämning, hvad som utvisar frånvaron af sorgfällig
  granskning och sjelfkritik, slutligen den totala bristen på hvad
  latinaren kallade verecundia. Betänksamhet och försigtighet eller en
  urskiljande smak får man ej söka hos Lucidors verser. De drifva den så
  kallade licentia poetica till sin yttersta konseqvens. Det skummar en
  viss vild lefnadsglädje, men blott på ytan, öfver hans dikter, ofta der
  den inre sinnesstämningen fullkomligt saknas, karrikerad till trots och
  liknöjdhet eller renad till sublim betraktelse öfver intigheten. Det är
  en sprittande kraft, men som vänder sin flykt mot grafven och
  förgängelsen, liksom denne Stjernhjelms ungdomlige Herkules till sist
  göres uppmärksam på, att
  
          »Döden är yttersta målet, hvari vi samkas och ändas».
  
  Det faller af sig sjelft, att hvad vi här sagt är en karakteristik i
  största allmänhet och ej tillämplig på hvarenda produkt af hans
  diktarförmåga. Särskildt utmärka sig flera af kärleksvisorna för sitt
  enkla, trohjertade och ömma innehåll. Emellertid måste det medgifvas, att
  en sådan ande med alla sina oregelbundenheter måste bilda ett helsosamt
  afbrott i det eviga versarbete och diktionsstädning, som utmärker
  Stjernhjelms närmaste lärjungar, och att Lucidor genom sin friska, om än
  fribytarmessiga lefnadsflägt bildar ett bestämdt utvecklingsskede inom
  den af mästaren skapade fosterländska poesin.
  
  Men de oundgängliga felen hafva tyvärr ej heller dröjt att visa sig för
  den opartiske läsaren. De låta lätt reducera sig till ett enda,
  vårdslöshet. Samma energi, som jägtade honom att skrifva vers, hindrade
  honom att vid mötande svårigheter besinna sig, förädla uttrycken och
  bringa dem till ett harmoniskt helt. Det är intet koketteri med sin lätta
  versifikationsförmåga, utan en bokstaflig sanning, då han öfverskrifver
  sina poem »i högsta hast». Atterbom har rätt, då han förändrar detta till
  »med hafs». Skalden tyckes aldrig ens haft tid till att se igenom de
  hopkomna raderna och granska dem. Han beter sig derunder så, som om han
  skrefve endast för den förbi ilande hopen på gatan, eller som om ingen
  kritik och framför allt efterverld funnes till. Det är en sångmö, som
  aldrig bryr sig om, hur hennes garderob är försedd, eller toalett tager
  sig ut, ehuru hon eger diamanter och juveler. I afseende på innehållet
  yttrar sig vårdslösheten i en ojemnhet och blandning af höga och platta
  idéer, som visserligen höra tiden gemensamt till, men här dessutom synas
  nästan med flit tillkomna. Och dessa idéer äro i sanning ej nogräknade
  med på hvad sätt de uttryckas. Om de ord, han använder, verkligen äro
  högsvenska eller han hört dem från någon provinsdialekt, bekymrar honom
  alls icke, när han behöfver dem. Den yttre formen är lika flyktigt
  behandlad. Den förvånande ledigheten att rimma tyckes fritaga skalden
  från hvarje fordran på korrekt och stilbunden diktion. Alexandrinerna
  halka lätt undan, men om den ena ej räcker till att i hast uttrycka
  tanken, kastas det enda återstående ordet utan vidare besvär ned i den
  andra och efterföljes af punkt, eller i motsatt fall, om alexandrinen är
  för lång för tanken, insättas onödiga eller rent af olämpliga ord i
  versraden, ett förfarande, som skulle bragt Malherbe och Boileau till
  ursinne. Lucidor har ej heller sträfvat efter att rikta vårt tungomål med
  nya versformer från mer utbildade språk; han är ovanligt nykter i den
  vägen. Blott få gånger experimenterar han med sydländska versformer,
  hvarom mera sedan. Han har märkvärdigt nog icke skrifvit en enda svensk
  hexameter (han förfärdigade dock goda sådana på latin), ej heller en enda
  klangdikt eller sonett, trots mästaren Stjernhjelms föredöme. Med all sin
  förmåga i versifikation har han aldrig försökt att ikläda svenskan en
  antik rytm, ja, ej ens användt några konstmessigare versformer på de
  bildbarare utländska språken. Man ser att en dylik möda skulle hafva
  besvärat hans sångmö. Det vanligaste versmåttet han begagnar är
  alexandrinen. Här och der förekomma dock mycket korta versrader, som äro
  behandlade med utsökt ledighet. Lika enkel är hans repertoar i afseende
  på poesins hufvudarter, inga episka eller dramatiska ansatser, vare sig
  från modern eller antik synpunkt, inga pindariska oder och hymner eller
  försök till någon sammanhängande diktcykel. Hans lyrik inskränker sig
  till enstaka kärleksvisor, dryckessånger samt psalmer, förutom
  begrafnings- och bröllopsverserna. Han har tydligen satt det att lefva
  som poet högre än det att arbeta som poet. Men lika mycket som innchållet
  är formen nödvändig för att blifva en klassisk författare. Derföre är
  hans genius, så nyttig hon än var för utvecklingsgången af den karolinska
  poesin, och trots alla de antika namn hon har på tungan, ett barn från
  gatan med stora anlag men vårdslösad uppfostran, hvad som också en lång
  tid hindrat henne från att blifva upptagen och erkänd inom de andras
  ärofulla krets. Och den efterföljande italieniserande skolan gick i sin
  ordning ett betydligt steg framom Lucidor, i det att den återförde den
  svenska poesin, som af honom höll på att förvildas, till lärdomens och
  förfiningens hem och framför allt underkastade det svenska språket ett
  uppfostringsexperiment, hvartill det aldrig sedan erfarit maken.
  
  Det vore dock orättvist, att anse Lucidor ensam skyldig till dessa
  försummelser mot det poetiska jemnmåttet och språkrenheten. Det hörde
  tvert om till den svenska skaldekonstens födslovånda att frambringa
  dylika vidunderligheter, oaktadt man hade så mycken kunskap om de högsta
  och renaste mönster. Ett kulturspråk och en poesi byggas vanligen ej på
  en dag. Det är ej all poesi, som i likhet med den helleniska och
  toskanska springer fullrustad fram för verlden. Det var ju knappt ett
  sekel före den franska klassisitetens oupphinneliga formskönhet och
  lagbundenhet, som Frankrikes moderna skaldekonst leddes af Ronsard, till
  och med af en Bartas. Då geniet är en ingifvelse af naturen, är den sanna
  smaken ett resultat af civilisationsarbetet och sjelfva qvintessensen
  deraf, beroende på så många omständigheter och så lättledd från den enda
  smala vägen, att man snarare har att sätta sig in uti än blott förvåna
  sig öfver dess olika afvägar. Må vi derföre lära oss, att, lika mycket
  som vi uppskatta de sällsynta mäns förtjenster som hulpit oss från dem,
  äfven förstå de öfrigas nödvändiga beroende deraf. Ingen emanciperar sig
  från sin tid. Blott genom att känna det karolinska tidehvarfvets
  smaklöshet i poesin, kan man fullt uppskatta den franska klassicitetens
  förtjenster inom vårt land. Och vi behöfva blott kasta en blick på det
  svenska språkets då varande tillstånd, huru dess stammoder isländskan
  först nyligen hade begynt studeras och ännu i vigtiga punkter
  missförstods, huru vårt modersmål måste låna sin periodbyggnad än från
  tyskan än från latinet, huru det hotades med intrång af främmande ord,
  och huru dess grammatik, syntax och ortografi ännu voro så obestämda och
  af ingen antagen regel bundna, att hvar man skref ungefär som han
  behagade eller det föll sig bäst för hans meter och rim, och vi skola
  lätt förstå den glödande ifver, hvarmed en Tjällman, Columbus, Rosenhane,
  Svedberg i sin »Schibboleth» m. fl. sökte utforska det och binda det vid
  vissa dess egna bestämningar. Hvarje poet från denna tid är på samma gång
  en språkkonstnär och patriot. Stjernhjelms dubbla sträfvan att
  grammatisera och dikta på vårt språk bibehåller sig hos alla hans
  efterföljare. Trots all sin vårdslöshet har äfven Lucidor ej vanslägtats
  från sin mästare. Nästan inga främmande ord eller vändningar få förekomma
  i hans poesi. Han angriper på flera ställen dem, som i sin löjliga
  fåfänga föredrogo det utländska framför »faderlandet». Om hans smak är
  bizarr, är den visserligen ej sämre än Dahlstjernas. Om språket hos honom
  är inkorrekt och inkonseqvent, är det ej mycket bättre behandladt hos
  Spegel. Ty förbistringen var så stor, att samma män, som i tal och skrift
  mest ifrade för svenskans renhet, sjelfva skrefvo en dålig svenska.
  Sålunda när vi nu, före betraktelsen af hans särskilta dikter, meddela
  några detaljer härom, må man ej taga det så, som om Lucidor ensam gjort
  sig skyldig till följande smaklösheter, utan som ett prof på, hvad både
  han och andra skalder då ansågo för vackert eller tillåtligt.
  
  I allmänhet beteckna Lucidors alexandriner ett framsteg före de dittills
  bildade, och versslaget blir genom honom fullt hemmastadt i det svenska
  språket. Han behandlar dem med synbarlig förkärlek, och de låna sig
  villigt och ledigt åt hans hastiga författarskap. Ja, det kan blifva
  fråga, om ej hans så till innehåll som form otvungna alexandriner kommo
  de fransyska närmare än de gustavianska med deras despotiska cesur och
  stereotypa s. k. högre stil. Flera af dem se så akademiska ut, att de
  skulle funnit nåd för Bloms ögon, t. ex. följande praktfulla antiteser:
  
       »Hvad är för hiertans lust, när man thet achtar ära,
       I träldom uthan tvång medh frijheet kädior bära!--
  
           (Det dåliga) thet grönskar lager-lijkt,
       Blier fast aff ähra armt, dok utaff åhren rijkt.--
  
       Vij lykta[32] billigt grååt, hvar hennes frögd begynns.--
  
               Knapt var ännu uthbrunnin
       Then fakla _Hymen_ tändt, ok thu är bort försvunnin.--
  
       Fast om hans späde lijf i morgon'n fann sin kväll!--
  
       Nu döden dräper en ok mehr än hundra sårar».
  
  Men andra åter äro desto klenare. Ibland måste tonvigten sättas så här:
  »Til menniskiáns tiänst trälar»--»Hvem är et så' dumbt took»--»Kund'
  oskämd i' dygd pråla»--»Uthaff thenné matrona». Det kan då vara af mindre
  vigt om han än säger Methusálem än Methúsalem. I sitt rimmande följer
  han, i likhet med sina samtida, tyskans föredöme. _Nytta_ och _sitta_,
  ja, äfven _finnes_ och _synes_ förekomma. Blir det svårt att få något
  rim, tillgripes ett dialekt-uttal, t. ex. _vana_ och _stana_ (i st. f.
  stanna). Sällan rimmar han in uti versen. Det sker dock i några af hans
  sångbara visor. I alexandrinerna hafva vi funnit det blott på ett enda
  ställe. Någon gång försöker han sig på en sydländsk och konstfull
  versform, t. ex. ett språkexperiment från Upsala, kalladt »Svijklige
  världens oundvijklige öd'-dödligheetz sorg-tröstande lijk-sång». Ibland
  lyckas han der rätt bra, t. ex.:
  
                     »Alt är, hvad som här kan finnas
                                   Ok besinnas,
                     Hvad som någon någ'nsin veet,
                     Obeståndigt: mans bedriffter,
                              Skriffter, griffter.
                     Stadig är ostadigheet.»
  
  Men ibland tager sig detta rimsökande i svenskan löjligt ut, åtminstone
  för vår tids ögon, t. ex.:
  
                     »Trägåls-trän the bära frukter,
                                 Blomster lukter.
                     Gräset växer, vijsnar bort:--
                     Theras them infödde maskar
                                 Fnaskar, naskar,
                     In til trät ok blomstret tort.»
  
  Och han har ej heller gått i land med hela stycket. Vi sågo redan i dess
  konstiga öfverskrift denna lek med ord, som tidehvarfvet tyckte så mycket
  om, men som förefaller oss så osmaklig. Han kan sålunda ej undvara att
  vid vännen Carlbergs förestående bröllop önska honom »en hoop
  karlkullar». Hit höra äfven de språkgrannlåter i versen, som närmast äro
  att förlikna med krumilurerna i vissa gamla boktryck. Så förekommer i en
  med sentenser späckad visa som börjar »Hvarföre skal iag mig med sorger
  qvälia?», troligen äfven den ett språkexperiment från Upsala, följande
  vers:
  
     »Stånd, rijkdom, skönhet, styrkia, världsig klookheet
     Är fåfeng, intet, glas, fnas, as ok tokhet.
     Vij varda allesammans, arm ock rijke,
     Kung, bond, dvärg, rees, stygg, snygg, took, klook, an'n lijke.»
  
  En gång skrifver han:
  
        »Then som döör, förn han döör, han döör ey, när han döör»
  
  och
  
                              »Hur ovist--vist alt dör.»
  
  På ett annat ställe skall det taga sig lika grannt ut för ögat som för
  örat:--
  
          »O, o-uthtaalig lust, o, gamman o-beskrivlig,
          O, o-begrijplig frögd, o, glädie som o-tvivlig,
          O, frija _Hymens_ band, o, liuve träldoms-lahg!» Etc.
  
  Detta bruk att med bindestreck beteckna sammansättningar, hvilket
  sedermera bortföll men i våra dagar förändrats till en sträfvan att
  skrifva orden åtskills, alstrade en ny slags oratorisk prydnad. Det
  förekommer »vill-vall-hvälfvand siö», »sveft-vest-darrand skijn»,
  »hiert-kvaf-ängslig pust», »tin kysk-dygd-ädla krop», »skijn-vijs-likt»,
  ända till »svan-hvijt-snö-marmor-skiöna arm». I synnerhet var det bra om
  man med dylika grannlåter kunde utsmycka öfverskriften till poemen.
  
  Men lika sorgfälligt som sådant uppsöktes i och för diktionen, lika
  vårdslöst och inkonseqvent förfor man med språkets syntax, grammatik
  och stafning. Låt vara, att mycket får tillräknas Andersins slarfviga
  upplaga, men till räckligt åter står, som ojäfaktigt bevis på huru
  lättfärdigt Lucidor handskats med de språkliga formerna. Vi fästa oss ej
  vid de slags apostroferingar, som då voro vanliga, såsom: _fog- ok
  lagar_ (= fogar och lagar), _vij vill- ok valla här, lättie- ok
  kättian, när täkk- mäd skiönheet blandat_ (= när täckhet med skönhet
  blandat sig), äfvenså, ehuru ordens slutändelser äro olika:
  _styrck-frögdar_ (= styrker, fröjdar), _lillj- nelk- ok rosor_ (=
  liljor, nelker och rosor). Lägg härtill _morgon'n_ i bestämd artikel. På
  lika sätt använde man helt obesväradt i skrift en synkope, som det nu
  skulle anses simpelt att begagna i en konversation, t. ex.: _föllian_ (=
  följa honom), _sih'na_ (= se henne), _hanna_ (= han henne), _går'e_ (=
  går det). Då man skref _ledo taf_, bevisar det att man ännu ej lärt sig
  den rätta förkortningen och erfor ett onödigt behof att undvika
  hiatus. Att man stundom läser _ohl_ (= ord), _håhl_ (= hård), _diuft_
  eller _diupt_ m. m. är intet egentligt fel, ty man talade på det sättet,
  men _dö_ (= död), _luta_ (= lutad), _husä_ (= huset) äro större
  friheter. Det måste medgifvas att Lucidor och Andersin i dylika saker
  fara hejdlösare fram än öfriga samtida. Ibland bortkastas determinativ-
  eller reflexivpronominet, hvarigenom meningen blir hårdragen och ända
  till otydlighet förkortad t. ex.: »En hares död är många, et Leyon kan
  undgå» (= lejonet undgår döden oftare än haren). Än användes i hastigheten
  orätt pronomen t. ex. »Ey hielper en demant sit skijn» (= dess sken). I
  koordinerade satser med samma subjekt händer, att subjektet först möter
  oss i den senare satsen. Verbet _är_ uteslöt man merendels som i latinet.
  Åtskilliga af Lucidors ordböjningar får man ännu höra från obildade
  folks läppar, såsom: _han laga väl_ i presens konjunktivus, _hur'et plä
  gå till_, _fast I brinna_. Men hvad skall man säga om sådana
  inkonseqvenser straxt bredvid hvarandra som: _I som sörien I lär_ eller
  _Til I kommen ok få?_ Deklinations- och genusformerna äro i allmänhet
  osäkra: _Våg_ heter i pluralis än _vågar_, än _vågor_, likaledes _skattar_
  och _skatter_, _thenne qvinna_, _thenna man_ o. s. v. I afseende på
  skiljetecknen och stafningen råder ett fullkomligt kaos. Må vara att
  skillnaden mellan artikeln _en_ och räkneordet _een_ ej var så tydligt
  utpräglad och ytterligare blef af utgifvaren bortslarfvad. Men här kan
  man få se _med_, _mäd_, _mädh_, _tåhr_, _tors_, _tårss_ i presens af
  verbum töras, _mehr_ och _meer_ förekommande i samma versrad. Ett ord
  hafva vi funnit stafvadt på fem olika sätt eller ungefär så många som det
  är möjligt att hitta på: _segger_, _seger_, _säyer_, _säier_, _säger_.
  Lucidors verser äro i sjelfva verket skrifna på hans tids hvardagsspråk.
  Han använder det lika mycket för högtidligare som gladare ämnen. Det
  är ganska intressant att sålunda få veta, huru våra förfäder talade
  sins emellan. Somliga ord hafva nästan kommit ur bruk (såsom partikeln
  _full_, _fuller_, _fulla_), andra hafva långt från hufvudstaden och den
  allmänna samtalstonen fördolt sig i någon provinsdialekt eller jargon (så
  interjektionen _throm_, _thromme_, hvilken den som skrifver detta kan
  minnas sig hafva hört af sina oldfäder från roslagstrakten, och
  partikeln. _lell_, som man ännu kan få höra på landsbygden). Andra ord
  äro på 1600-talet utstyrda med öfverflödiga tyska prefixer. En mängd
  ord erinrade då ännu lifligt om systerspråket danskan eller den
  gemensamma norræna tungan. Man kan säga, att vårt språk då hade ett
  djupare och hårdare uttal än nu, men deremellan, när det behöfdes, lät
  naivare och ljufvare. Spegels »Guds verk och hvila» har ofta blifvit
  användt af språkforskare i modersmålet. Vi, som sakna så väl utrymme
  som nödig sakkunskap att härutinnan jemföra honom och de andra
  karolinerna med Lucidor, taga oss härmed friheten att påpeka äfven den
  senares skrifter till den nyvaknade fosterländska språkforskningens
  och landsmålsföreningarnas uppmärksamhet.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Vi öfvergå nu till att göra några betraktelser öfver Lucidors särskilda
  vitterhetsalster. De indelas efter innehållet uti »Lyckönskningar»,
  »Bröllopsskrifter», »Grafskrifter», bearbetningen af »Om een möös plikt»,
  »Verldsliga visor» och »Psalmdikter».
  
  =Lyckönskningarna= äro blott sex, och vi kunna lätt öfverhoppa dem. Vi
  anmärka blott tidens sed att med det mest hyperbola smicker öfverhölja
  sina personer. Ibland träffar det rätt naivt in med författarens egen
  sjelfförödmjukelse. Så heter det om bankdirektören Pötter-Lilienhoff:
  
        »Vielleicht komt noch ein Schwan, der seinen Ruhm besingt,
        Dass dessen laut Getön bis an die Wolcken dringt.
        Ich bin nur eine Gans, so[33] nichtes kan als kirren,
        Und würde mich gar bald in dessen Gröss' verirren.»
  
  Men allra värst öfveröses lord Howard af loford. Vi hafva ej vid
  genomläsandet af dessa tirader kunnat undgå att erinra oss Macaulays
  skonslösa omdömen: »Hvarje rik och godhjertad lord ansattes af författare
  med ett så oförsynt tiggeri och ett så ömkligt smicker, att man på vår
  tid derom knappt kan göra sig ett begrepp. Man väntade att den
  beskyddare, åt hvilken man tillegnade sitt arbete, skulle belöna
  författaren med en börs dukater. Böcker trycktes derföre ofta endast för
  att blifva tillegnade. Denna handel med smicker hade den följd man kunnat
  vänta. Ett till gränsen än af oförnuft än af gudlöshet drifvet smicker
  ansågs ej vanära en skald. Oberoende, sanningskärlek, sjelfaktning voro
  ej de saker som verlden fordrade af honom». Likväl ansågs det ej liksom
  några sekler förut tillständigt, att poeten helt öppet i vers uppgaf den
  summa som han behöfde. Men hörom lordens beröm:--
  
            »Minerv' and all the Muses' skill is gone,
            And faith! Apollo with all eloquence
            Can scarce describe Your glorious Excellence:
            It must needs be no _Man_ but _Angels_ tongue,
            That would in words set forth a worthy song
            Of You, _Great Hero_, Crown of English _Lords_,
            Whose marv'lous virtues far surpass the words
            Of man. -- -- -- -- -- -- -- -- -- --
            -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- --
            What labours more than _Hercles_ You have done?
            What victories more than _Caesar_ You have won?
            -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- --
            _Mars_ and _Apollo_ are in striving mad,
            Whose glorious laurels first shal crown Your head.
            But (pray t'excuse me) I swear by my oath:
            Sir, You are twice more worthy than them both.»
  
  Som emellertid mylord snart skall stiga ombord för att åter segla till
  England, låter skalden gudarnes fader, Jupiter, på majestätisk latin
  befalla de öfriga gudarne att på allt sätt gynna hans resa. De svara på
  olika länders språk. Hafvets beherrskare, Neptunus, uttrycker sig på
  engelska, och det är intet dåligt påhitt af poeten att under dåvarande
  rivalitet mellan de båda sjömakterna, sedan Neptunus lyktat sin hyllning
  med ett
  
          »We have no Sovereign, but Brittain's King, next You»,
  
  låta Æolus yttra sig på holländska:
  
           »Ik hebb, wat U belieft, altijd te doen bemint.
           Sou ik er tegen staan? Ik ben maar bloot een wind».
  
  Derefter talar Mars, krigsguden, svenska, Apollo italienska, den lysande
  Phoebus fransyska och Mercurius på lätt tysk vers.
  
  Vi öfvergå till den följande afdelningen:
  
  =Bröllops-skrifterna.= De äro tjugutvå till antalet, nästan alla på
  svenska och till närmare bekanta, ofta slutande med lättgissade gåtor af
  mer eller mindre obscen beskaffenhet till »kvinfolcket», någon gång med
  en genom längre och kortare versrader bildad figur, som ser ut som en
  festpokal, fylld med lyckönskningspoesi. De synas också mest vara lämpade
  till en andlig dessert efter maten, medan sällskapet ännu sitter och
  »måvar» sig kring bordet. Såsom tillfällighetsstycken är naturligtvis
  deras innehåll högst omvexlande om ämnet än är detsamma; och, hvad som
  utgör en verklig förtjenst, versmåttet är rikt och ledigt, från
  alexandrinen till 8-, ja, 6-fotade jamber och trochéer. Med hvilken
  förvåning och beundran skulle ej gästerna åhöra ett så lätt spel af den
  svenska sånggudinnan! Men såsom endast ett gladt skämt för stunden, måste
  de vara utan egentligt konstvärde och göra ej heller anspråk derpå.
  Författaren kunde väl aldrig ana att de skulle läggas under den litterära
  kritikens ögon efter två seklers förlopp. De stå derföre på gränsen af
  ett vittert och kulturhistoriskt intresse, och om vi granska dem något
  närmare, sker det visst icke ur poesins synpunkt, som det här vore orätt
  att tillämpa, utan för att få vissa inblickar i tidehvarfvets och
  författarens skaplynne. De äro uppfylla af gamla, nu till en del
  förlegade ordspråk, af barnsliga allusioner på brudens och brudgummens
  namn, till och med af då brukliga och ännu ej alldeles aflagda svordomar,
  som lätt halkade förbi under gästabudsglädjen. Vissa talesätt återkomma
  oftare, såsom att tärnorna liknas vid »iordgudinnor», att Venus för
  bruden »i fägring som i dygder villigst vijker» och »at the, som två i
  dagh», snart »läre vara trij».
  
  I allmänhet är poeten känd för att vara »maaklöös plump» och ha en »stoor
  truut». Flickorna äro rädda när han kommer med sina gåtor, och han måste
  på förhand ursäkta sig att
  
                    »När iag then sätter vijte[34],
                    Så vet iag (fast thet lijte)
                    Lell både kaas[35] ok huut».
  
  Ingen af gåtorna förtjenar att här citeras. Men hvad skulle ett sällskap
  i vår tid säga om man läste upp för det verser som dessa om det äkta
  ståndets lycka?:
  
         »Hon bädder sengen med
         Ok vermer henne sielff. Tänck hvad för hugnad thet,
         När hennes svanduun-blööt ok sniö-hvijt armar liggia
         I örnegotes rum! Tå höfver man ey tiggia
         Olofligh kiärleckz-leek. Hon vil hvad kiärstan vil.
         Hon rettar honom tit ok retar ok ther til
         At hvila. Gifftans frucht seer man, när vaggan rultar,
         Och två, tree små på rad kring stool ok benckiar tultar.
         Hvem frögdas icke tå, när barnen stamla 'far'?»
  
  Och vår förvåning stiger, när vi besinna att dylika breda skildringar ej
  kunde dölja sig under qvickhetens larv. Någongång försöker dock Johansson
  vara qvick som t. ex.:
  
              »Sophia sitter tyst,
              Män troen thet ingalunda.
              Lell låss hon stundom blunda,
              På thet hon må blij kyst.
              Iempt henne Ingeborg,
              Som kalffskin gaff ok fekk en korg.
  
              -- -- -- -- -- -- -- -- --
  
              Sij Sissla, som är vååp,
              Hon troor för sant ok vissa,
              At iag ey rätt kan gissa,
              Thet hon aff mate-skååp
              Mehr håller og af brenvijn-stoop
              Än aff then bästa unga gloop.
              -- -- -- -- -- -- -- -- --
              -- -- -- -- -- iomfru Malen
              -- -- -- -- -- -- -- -- --
              Vil haa en man ok blifva gifft,
              Män I döö mökärng. Mins min skrifft! O. s. v.
  
  Trots all plumphet lyckas det honom synbarligen icke. Utom att den tidens
  enkla förhållanden ej erbjödo så många på samma gång nära och fjerran
  liggande motsatser, hvarmed just qvickheten leker, låg denna ej i hans
  natur. Den var för mycket lidelsefull och allvarsam. Deremot hade han
  stora anlag för satiren, såsom vi sågo i det gyllenstjernska
  giljareqvalet, hvarom vi förut talat, och han hade kunnat blifva
  någonting i den vägen, om han blott bemödat sig och ej öfvergifvit den.
  Men dermed hafva vi ej sagt, att icke hans bröllopsverser äro uttryck af
  en uppsluppen glädje. Tvert om utvisa de ofta för oss, som nu läsa dem
  två hundra år efteråt, att dagen varit mycket glad, att de tillkommit i
  lekande hast, och att poeten varit beskänkt lika mycket af Bacchus som af
  Apollo.
  
  En annan sak att anmärka är den stora mytologiska apparat, som tiden hade
  för sed att sätta i rörelse. Ej nog med att hela den grekiska gudaverlden
  lefver upp igen för att illustrera nordboernas bröllop. Äfven nordens
  gudar förekomma ibland, såsom Oden och »hans stora grymm» och Tor med
  sina viggar, och trifvas väl tillhopa med de grekiska i samma sällskap.
  Ja, Venus och Frigga, Astrild och Amor äro endast olika namn på samma
  personer. Der den mytologiska nomenklaturen ej användes, säger man t. ex.
  »maat-guden», i st. f. Comus, ty en gud måste det vara äfven för köket.
  Ett så högförnämt sällskap kan ej ibland undgå att ta sig löjligt ut inom
  skaldens enkla umgängeskretsar, som ofta aldrig förut hört talas om dess
  tillvaro. Så besjunges vid ett tillfälle Astrilds stora makt, huru han
  kufvat alla gudar och heroer, Orpheus och Eurydice, Jupiter och Danae,
  Thetis och Neptunus, Daphne och Phoebus, Hercules och Omphale, men sist
  har han varit i Upland och skjutit »et Bärg i Brand», d. v. s.
  handelsman Brandberg, som nu håller bröllop. Vid en assessors giftermål
  framställes en tvist mellan Themis och Frigga, som hvar och en vill ega
  honom i odelad besittning. Jupiter förklaras jäfvig som domare för sina
  många kärleksaffärer, men Apollo sliter slutligen tvisten på Helikon så,
  att den ena gudinnan får rå om honom om dagen och den andra om natten. En
  inspektors öfver kopparräntan kärlek uppkom så, att Amor en gång fick
  lust att bli grufdräng i Falu koppargrufva, men råkade ramla ner i det
  kallaste vattnet. Herr inspektorn kom och hjelpte upp honom igen, och
  till tack derför sköt guden, sedan han först fått grundligt värma sig, en
  pil i räddarens bröst. Utan tvifvel hafva dessa barnsligheter mycket roat
  gästerna och förtjusat de nygifta. Men aldra tydligast se vi tidens smak
  afspeglad i bröllopsrimmen vid herr Utterklos och jungfru Bojs
  sammanvigning. Skalden gick och promenerade vid Parnassus och hittade der
  gudastämmans protokoll, som Mercurius hade glömt. För att åter få det,
  tog denne honom med sig till Helikon. Nu följer i Bellmans manér i lätta
  verser en pikant beskrifning på gudarnas samqväm. Så sprang Astrild på
  dörren, åtföljd af Mercurius och den berättande skalden, som undrade hvad
  som månde ske. Men Astrild lopp omkring i skogen och sköt och träffade
  slutligen en _utter_, som, sårad, gaf sig ut på sjön, men hvars _klo_
  dervid fastnade i en _boj_; båda antändes och drefvo i land till Amors
  fröjd och gamman. Det är på detta sceneri på Helikon som Lidén hänsyftar,
  då han hos Lucidor fördömer »ej blott en allt för ymnig påminnelse om
  gudar och gudinnor utan äfven en stil, som alltför bjert afsticker från
  de gamles mönster. Ty hvem skall fördraga, att han under gudarnas gille
  låter Saturnus snarka så att det blir genljud i salen, Venus bete sig som
  en tokig käring, Mars gå omkring och hvissla och Vulkanus röka pipa?» Vi
  kunna ej instämma i dessa Lidéns klagomål. Ty det vill synas oss, som om
  på en tid, då man hemtade hela sin bildning från antikens studium utan
  att ännu uppfatta dess lefvande konst, det var en verkligare
  skaldeinspiration att förläna dessa gudanamn åtminstone sin tids själ och
  verksamhet, än att helt mekaniskt och dödt återupprepa den yttre formen,
  hvad som sedermera skedde i ett korrektare men andefattigare tidehvarf.
  Likaså ser man på gamla böcker från denna tid vignetter, föreställande
  vissa personager från den grekiska mytologien, men omgestaltade efter då
  brukliga föreställningar och hemseder. Och Lucidor har verkligen här
  lyckats få ett sceneri i gång, som passar bra in på bröllopsglädjen och
  ej illa häntyder på Bellman.
  
  Ty han har någon gång fått den farliga äran att af granskare jemföras med
  denne beundransvärde skald. Atterbom har kommit att tänka på »Bacchi
  tempel» vid genomläsandet af Lucidors »Giäst-buds-lust» till en viss
  Giliussons bröllop. Sannt är, att det mytologiska frasmakeriet och
  hyperbola smickret här lemnat plats åt en liflig och väldisponerad
  festidyll. Skalden är ej sjelf närvarande utan målar i sin fantasi, huru
  det skulle gå till. Det blir sålunda ett verkligt skaldestycke. Han ser
  brudgum och brud stå i en krets af så vackra tärnor, att han skattar sig
  lycklig att ej vara der och förlora sitt hjerta, ser, huru maten bärs
  fram på stora fat, alla slags stekar och fågel, potage, frikassé och
  pastej, mandeltårta och konfekt, samt hvilket nederlag sker på faten. Men
  qvinnorna, som skola låtsas vara mätta, lemna sin mat nästan orörd, och
  när grannflickan obligerar, svara de: »Syster, tack, iagh hafver ätit
  väl». Så kommer Bacchus stånkande in med silfverbägare och glas och
  dricker »_Danman_- och _Danquin_-skåål». Nu går vinet och ölet kring
  bordet, och flickorna varnas af poeten att ej förtära ett helt »spijsöhls
  kruus i sokker och renst vijn», ty det kan bekomma dem illa. Pokulerandet
  fortsättes, så länge man sitter stillsamt och stadigt på bänkarna kring
  bordet. Vid midnatt röra musikanterna på strägarna, och dansen med
  kurtiser och favörer begynner. Slutligen lemnar man dansplatsen, och
  Hymen drar »sparlakanen igän», »ok innan åhre går omkring», de »läre vara
  trij.» Man läser än i dag med nöje denna glada och sansade idyll, men det
  är dock en lång väg mellan den och Bellmans genius. Lucidor besitter
  hvarken hans dramatiska kraft att med få drag upplysa hela scenen eller
  hans rikedom på fullt utpräglade personligheter. Hvarför blef här ingen
  Bellman? Svaret kan ej blifva något annat, än att hänvisa på den, med
  tanken aldrig mätbara hemligheten af skaldestorhetens olika grad. Ty en
  så väldig originalitet som Bellmans under kung Gustafs soliga tidehvarf
  födes sällan. Hos Lucidor finnes den icke. Äfven i ett annat
  tillfällighetspoem, som dock innehåller åtskilliga metriska
  knaggligheter, har man funnit likhet mellan honom och Bellman. Det är det
  enda stycke, som Sondén anser läsvärdt af alla hans bröllops- och
  griftqväden. Alla känna vi den store skaldens sätt att måla nordens
  sommar och natur. Men den äran kan ej förnekas Lucidor att i sin
  »Berg-råårs eller Nymphers chor» hafva haft en aning om det
  stämningsfulla sken, som mer än hundra år senare Bellmans poesi skulle
  utgjuta öfver Djurgårdsstränderna och Mälarens mångbesjungna sjö. Det är
  ett af dessa sommarlandskap, som endast Norden eger, då det smyckar sig
  desto ljufvare som den kulna hösten ej är långt borta. Och det är ett
  konstnärligt grepp af sångaren att å skådlig göra naturens skönhet under
  bilden af ett gudarnes samqväm kring land och vatten. Vi veta nu icke,
  till hvilka qvädet skrefs, endast att det rörde ett giftemål mellan
  herrgårdarna Aske och Signildsberg vid Mälaren. Men han har sjelf
  förgätit de vanliga personalierna och höjer sig som en äkta skald öfver
  dem till en sann natur- och festingifvelse. Vi meddela poemet i någon
  förkortning.
  
                          (_Berg-råårs chor:_)
  
             Kom, säijen, _Nympher_ kring Mälare-strömmen,
               Hvad för et glädie-speel ok frögde-sång
             Höres alt rundt omkring? I _Nympher_, dömmen,
               Hvart ut sig ärnar alla gudars gång,
                   Som allesamman
                   Med störste gamman
               Ok lust sij the _Sathyrers_ bokke-språng!
  
             Alt sijr man, hvad man sijr, at det sig gläder,
               Fast om det löper åhrsens tijd emot.
             Nu gifver himlen här mehr liufligt väder,
               Skijn hafver härtil ond haft af rägn-soot.
                   Alt måln fördrifver.
                   Ok himlen gifver,
               För hvad han sargat, åter läke-boot.
  
             Män hvad är orsak til at det så händer,
               Hvad för en under-makt som lagar så?
             Hvem är, som all vår sårg ok olust vänder,
               Som vij alt härtil haa måst undergå?
                   För rätt ok vissa
                   Kunn vij ei gissa,
               Om vij det ei igenom eer förstå.
  
             --  --  --  --  --  --  --  --  --  --   --  --
  
             Lell måste vij med god skiäl oss förundra,
               Hvad som i dag kring Mälaren lär blij,
             Efter som _Jupiter_ nyss vänstert dundra,
               Ok vij å denna dag fulkomligt sij,
                   Hur alla gudar
                   _Mercur_ sambudar
               Ok ingen, än _Erinnys_, lemnar frij.
  
             Välan! I fall at vij rättligen höra,
               Så hörs i vädret en rätt gudlig röst,
             Ok huru _Muserne_ liuft stränger röra.
               O, skiöne sommar-väer i första höst!
                   Vist boor när handen
                   Vid Mälar-stranden
               Den, hvilken himlen tillför hiertats tröst.
  
             --  --  --  --  --  --  --  --  --  --   --  --
  
                         _Mälare-nymphers chor:_
  
             I _Nympher_, som i vatne boo,
             Eer glädie bör så väl som vår nu groo,
             Fördy at I, som vij, för sant ok vist
             Igen få, hvad som vij i fiol ha mist.
  
             Nu haa vij fram för andra mon[36],
             Seen som sin boning bygger _Themis_ son
             Uppå vår önsklig grönskand skiöna land,
             Ok I, I _Nympher_ vid eer ljuflig strand.
  
             Nu lär' vij begge ti god roo
             Oss glädia, hvar uti sit egit boo;
             Nu vår gudinna, som här omkring råår,
             Rättrådighetens son til maka får.
  
             Dy frögdas alla gudars hoop,
             Ok all' gudinnor gifva glädie-roop.
             Sij, hvar som framför alla deras trop
             Gud _Hymen_ brude-faklan tänder op!
  
             --  --  --  --  --  --  --  --  --  --   --  --
  
             Nu ha vij eder aldels teet,
             I _Mälar-nympher_, hvad som skeer ok skett.
             Dy vill vij, när som solen mist sin glans,
             Med eder träda fram i spel ok dans.»
  
  =Grafskrifterna= äro 38, hvaraf fjerdedelen äro författade på tyska.
  Endast anmärkande, att dessa till innehållet likna de svenska, men till
  formen äro ledigare, gå vi dem förbi, emedan de tillhöra ett främmande
  språk. Vi citera blott ett par strofer som prof. Det är vid grefvinnan
  Oxenstjernas, född Lewenstein und Scharffeneck, graf:
  
             »Ach, aber! Jammer, Jammer, ach!
             Sie ist dahin, sie ist verblichen,
             Und wie ein Sonnenlauff verstrichen.
             Wir sehen ihr betrübet nach.
             Sie ist dahin, sie ist verschwunden.
             Folgt dem, den sie für ihre Sonn'
             Hielt, wie _Dian' Endymion_,
             Mit dem sie ewig ist verbunden.
             Kommt, wetzt die Zähn' an diesem Sarg,
             Ihr Hasserinnen edler Jugend
             Und falscher Leibwach' aller Tugend.
             Neid, Missgunst und was noch mehr arg!
             Hier wird eu'r Spiel euch nicht gelingen.
             Ob gleich du, blauer Neid, viel kanst.
             So wird dir hie doch Zahn und Wanst
             Von deinem eignen Gifft zerspringen.
  
             --  --  --  --  --  --  --  --  --  --   --  --
  
             Ihr aber, die ihr übrig seidt
             Und diesen hohen Trau'rgepränge
             Zu ehren folgt in langer Länge,
             Betrachtet eure Sterblichheit!
             Was hell sich zeigt und schnelle steiget,
             An Glantz der Sonnen übergeht,
             Fällt, wenns am allerbesten steht,
             Wie diese Sonn' sich ruhig neiget.»
  
  Vi kunna på samma gång ej neka oss nöjet, att som prof på hans latinska
  diktkonst afskrifva följande sköna verser vid den lille Sven Edenii bår:
  
           »Si bonus es, heu, plange probis non parecre Parcas,
           At tremulis sacros ululatibus atque boatu
           Manes thebano prudens turbare caveto.
           Crinibus haud opus est sparsis, nec tristia foedis
           Signa genis addas infestis unguibus. Absint
           Mænades. Ite procul! Poscunt vos orgia Bacchi.
           Si bonus es, heu, plange probis non parcere Parcam,
           Purpureos spargens flores violasque rosasque,
           Adde apium dextra, calathis da lilia plenis.
           Sit procul infelix bubo, sit noctua tristis!
           Thura, crocos et quicquid habent, incende, Sabæi,
           Atque immortales amaranthi necte coronas,
           Svavibus et siccam perfunde liquoribus urnam[37],
           Et cineres lacrimis irrora, murmure læto
           Dic: felix fatum! Melior de pulvere surget
           Phoenix, in cineres nunquam rediturus. Abito!
           Si veterum voto vis claudere, forte licebit:
                             S. T. T. L.
           Sit Tibi Terra Levis, sit in urna perpetuum ver!
           Si malus es, mirare probis non parcere Parcas.
           Vivus disce mori metuens, quoque vivere discas,
           Mortuus, a vivo hoc, quo sic quoque vivere possis.
           Sed si derides, Epicuri de grege porcus,
           I, fuge, curre cito! Sequitur pede pallida vindex,
           Parca, et eris, nec eris quod hic est.
                             Bene vive!
                              Valebis!»
  
  Men vi öfvergå till vårt egentliga ämne.
  
  Troligtvis uthärda nu inga andra än forskare att genomläsa alla dessa
  begrafningsrim, ty det kostar verkligen på, att följa till slutet de
  tråkiga, oerhördt utdragna och merendels räsonnerande alexandriner,
  hvarpå de äro författade. Dock måste medgifvas, att för oss, som nu ega
  dem alla i rad efter hvarandra och skrifna i en vår tid alldeles motsatt
  smak och till för oss likgiltiga eller alldeles okända personer, det
  måste vara en svårare sysselsättning än det var fallet på Lucidors tid,
  då de utan tvifvel hade både intresserade och beundrande läsare.
  Emellertid är deras konstvärde ringa, deras meter hackig, och man kan ej
  annat än förvåna sig öfver den vårdslöshet samt på sina ställen rent af
  omening, som utvisa så väl att de skrifvits raskt undan, som att de äfven
  blifvit slarfvigt utgifna. Trots det högtidliga, som man fordrar af
  verser vid grafven, äro de i ovårdadt språk och inkonseqvent stafning
  föga bättre än bröllopsrimmen. Likasom de sakna sjelfkritik, äro de
  också utan hållning och en alltigenom värdig sorgestil. Vi skola ur
  massan blott uttaga några få citater. Skalden begagnar ofta det sämsta
  hvardagsspråket, ända till oqvädingsord, t. ex. »pykka», »hampus»
  (skråpuk, odugling) m. fl. Hvad skall man säga om det tillkrystade i en
  sådan sats som denna?: Himlen ville ej att en viss person skulle bli
  längre i den falska och bekymmersamma verlden,
  
       »Som mäd gull-glysand skijn mång tusends gudh-veet skymmer».
  
  Eller om den brist på lyftning, som röjer sig i en sådan sats, då de
  fattiga skola beklaga en viss persons frånfälle?:
  
               »Så offta theras maga sin affran kreffver.»
  
  Man får understundom fundera mycket, innan man fattar hela passager i
  dessa begrafningssånger. De åtföljas vanligen af särskilda grafskrifter,
  som bestå af mycket beröm till den aflidne och åtskilliga i en pikant
  sentensform affattade varningsord till den förbigående läsaren att komma
  ihåg, att »alt födt och gödt blijr dödt» o. s. v. De äro affattade i form
  af minnesstenar, grafurnor och dylikt och målades eller inristades på
  grafvårdarna, så att en vandrare på den tidens kyrkogårdar visst icke
  saknade tillfälle till både roande och uppbyggliga betraktelser. Som de
  emellertid äro rätt utförliga, skola vi ej inkräkta på utrymmet genom att
  citera dem. Vi skola blott anföra de kortaste och bästa.
  
  Till stilen utmärka sig Lucidors griftqväden af ett visst manér, en stark
  patos ända till häftighet. Han uppradar en mängd ord efter hvarandra t.
  ex.
  
                  »Ängslan, pust, suk, snyftan, iämmer,
                  Sorg, kval, tårar, hierte-kvaaf,
                  Alt hvad siäl-bedröfligt klämmer,
                  Grufste sorgers olyks-haaf.» Etc.
  
  Det handlar dock om ett litet barns död. I allmänhet besitter han stor
  kraft i att förekasta menniskan hennes förgänglighet och lyfter sig då
  ofta till verklig poesi:--
  
        »Hvad vårt falsk-nembde lijf dock är: röök som försvinner,
        En dimma som förgår, et reep som siälar binner,
        Förnufftes fångetorn, et tukt-huus fylt mäd nödh,
        Gallblandad sötma ok halfflefvandes en dödh.--
  
        All theras prål ok prackt ok mackt är platt försvunnen,
        Lijk som en giäller röst som hörs ok ey blijr funnen,
        Lijk tijden, som nu är i varelsen ey ståår,
        Lijk som en skugga flyr, och lijk en dröm förgår.--
  
        Hvem veet ey, han skal döö? Men hvem kan timman veta?
        Slätt ingen. Du må fritt i hand ok himmel leta.
        Spör alla stiernor åth ok lysta granligt til,
        The säia: Tu måst döö. Män när? När som Gudh vil.»
  
  Men lika ofta faller hans patos så långt ner, att den väcker ett löjligt
  intryck, t. ex. der han begagnar följande upprepade interjektion:
  
                          »O, o, o, usle värld!»
  
  eller
  
          »Säg: Jemmer, iemmer, ah, ah, at herr _Wibbling_ dog!»
  
  eller
  
    »Hvi liommar[38] klokkors röst mädh sörgligt bing, bang, bong?»
  
  eller vid handelsman Brandbergs död:
  
           »Så stog herr _Brandberg_ fast i olyks-storm ok nöd,
           Bar himlen _Atlas_-lijk på axlen til sin dödh.»
  
  Så slösar han ofta med ett smicker, som svårligen kan hålla läsaren
  allvarsam. Och ett allt igenom löjligt intryck gör äfven hela griftqvädet
  vid Axel Gyllenstjernas »snälle dock sälle dödzfälle». Det är en knappt
  åttaårig pilt. Poeten försäkrar nu, att »han var skapt aff Gudh, et
  underverck at blij», att han redan var »i barne-skona gråå aff dygder ok
  förstånd, thet neplig then kan nåå, som för sin kappa skuld _Philosophus_
  vil heeta»; hans redan å daga lagda minneskraft jemföres med Cyri,
  Hadriani och kejsar Ottos, som kunnat nämna hvarenda soldat i deras armé
  vid namn. Det säges, att, om han fått lefva, han öfvergått både dem.
  Cæsar och Scaliger. På sin dödsbädd förmanar pilten de äldre att vara
  gudfruktiga. Ej under då, att hela parnassen sörjer, och allrafrämst
  Apollo, som har klädt sig i svarta sorgkläder, afspänt sin lyras
  strängar, flätat cypresser i sitt gyllene hår och sitter med kinden stödd
  mot båda händerna och stirrar oafbrutet »rät ändast op i skyyn» på en
  lysande Gyllenstjerna, som redan fördunklar den bredvid stående Phoebus.
  Hvem igenkänner ej här en möjligen minnesgod, men lillgammal liten gosse,
  hans familjs öfverdrifna förhoppningar och sorg, faderns anhållan om ett
  särskildt sorgepoem och den stackars poetens tiggarmessiga smicker inför
  den högförnäma familjen? Den bifogade grafskriften är med rätta
  berömd:--
  
        »Solen i sin neer- ok opgång håller vissan tijdh ok lopp,
        Men nys gek en _Gyllen-stierna_ genom nedergången op.»
  
  Men det märkvärdigaste hos Lucidors griftqväden är deras blandning af
  högt och lågt, högtidligt och profant, snillrikt och löjligt, som redan
  Sondén anmärkt, och som ligger alldeles bredvid hvartannat utan längre
  öfvergång. Vi kunna ej gifva något bättre exempel härpå än verserna vid
  Lorens von der Lindes graf. Här beskrifves »den rätta adels dygde-vääg»,
  hur all adel utan dygd är
  
            »En balsam, som haer mäst sin bäste lufft af lijk,
            En präktig fattidom, then andras dygd giör riik,
            --  --  --  --  --  --  --  --  --  --   --  --
            En lys-mask, som man blott för mörka sinnen lys,
            Et herligt slott ok borg, som dumman bonhunn hys»;
  
  men när sonen vill efterapa faderns ära,
  
         »Då kan en dvärg mäd skiäl iett-föttren effterföllia,
         Då drifs en liten våg utaff en större böllia.
         --  --  --  --  --  --  --  --  --  --   --  --
         Then kan mäd rätt gått skiähl aff bästa adlen kallas
         (Hvad elliest titt om slijkt i bonde-gårdar rallas)
         --  --  --  --  --  --  --  --  --  --   --  --
         Mig tykkes at en slijk, som hafver konst ok modh,
         Är dubbel adlig född aff dygd ok adlig blodh.» O. s. v.
  
  Man kan ej förneka det snillrika i många uttryck, men hvilket lågt språk
  deremellan, och detta vid ett riksråds och fältmarskalks sorgehögtid! Men
  tidens naiva sed var sådan. Det är ej han ensam som skrifver så. Vi hafva
  här Lucidors åsigter om adeln--han har ofta intresserat sig för ämnet och
  ej saknat anledning dertill--och framstälda inför detta höga sällskap i
  samma tonart, som han troligen begagnade på källaren, då han diskuterade
  inför sina lyssnande bekanta. Här förekomma dock ord om adeln, som äro
  det skönaste loford, den någonsin i Sverige förtjenat:--
  
        »Ett konst-hvass-slipat svärd ok sinn-klook-skurin fiäder
        Är stodren. Mellan them all landsens välfärd ståår.»
  
  Det var hemligheten af adelns och Sveriges då varande storhet. Så har han
  ofta poetiska tankar och välformade fraser, men de ligga djupt inbäddade
  bland massan af orediga och simpla framställningar och ändlösa
  reflexioner.
  
  Den antika mytologien användes här naturligtvis mindre än i
  bröllopsrimmen, men den uteblifver dock icke helt och hållet. Skalden har
  tydligen åtminstone lika mycken benägenhet för Olympen som för den
  högkyrkliga teologin. Man finner Jupiters namn ej långt från Guds eget,
  och Jesu heliga namn, visserligen aldrig profaneradt, förekommer högst
  sällan. Men den bibliska arsenalen tillgripes ofta, och Jonatan och
  David, Achitophel och »Susanne-gubbarne», Asmodeus och benrangelsmannen
  (»then tårr-vijg-skanklad död») figurera vid sidan af antikens heroer.
  Men allra mest citeras de gamles historia, och exempel hemtas
  oupphörligen derur. Dessa exempel äro likväl ej alltid efter vår tids
  smak lämpade för ämnets högtidlighet. Så anföres som bevis för
  oberäkneligheten af dödens ankomst historierna om hur Fabius drack in ett
  hår med mjölken och dog deraf, hur en ostra liksom en örn släpptes ned på
  Æschyli flintskalle, hur Catulus afled af kolos, och Priseus af ett
  fiskben. Samma naiva smak visar sig öfverhufvud vid den hop lärdom, som
  är inströdd i den allvarliga betraktelsen, och sägnerna taga sig ut som
  anekdoter, hemtade ur den tidens läroböcker. Derunder begagnar han
  tillfället till att göra filosofiska räsonnemanger om hvad som
  sysselsatte hans tankar, att fundera öfver den på modet varande kemin,
  hvarpå vi förut anfört exempel, slutligen att meddela biografiska notiser
  och en och annan målning, efter hvars och ens förhållanden. Sålunda
  omtalas vid Björnklos graf på flytande vers, huru han blef sänd till
  kejsar Ferdinandus till Regensburg och efter dennes död till riksdagen i
  Frankfurt vid Leopolds val, huru han som sändebud hos fransmännen
  parerade deras sluga statskonst och vid hemkomsten blef hofkansler. I en
  gammal krigsöfverstes sorgverser skildras lifligt, huru fienden var mer
  skrämd för honom än »haren, när han hör at trumman taar på gåå», huru han
  stod stadigt, när »eld-mortlar högt mäd tunga stenar spelte», och
  »rytterit brööt in på skarpa piqvers hegn», »at hijt et hufvud flög,
  thijt armar eller been», huru han tåligt trotsat hunger, törst, köld och
  hetta, regn, dagg, slagg, hagel och snö, men ej varit så rik på ord som
  den, som vid ölkannan och tobakspipan bestämmer, huruvida en general
  gjort rätt eller icke, fastän han sjelf i fält ej ens sett en död hund.
  Om en assessor omtalas bland mycken patos, att han var af urgammal
  frälse- och prestslägt, att hans farfarsfar var den förste luterske prest
  i Vadstena, att fadern ville ha äfven honom till prest, hur han gjorde
  motstånd, kom till Gestrikland, blef rådman och borgmästare o. s. v.
  Dessa uppgifter hade väl den aflidnes anförvandter helt menlöst velat få
  in i de bestälda verserna. En köpman får det berömmet efter sig, att han,
  en simpel bondson, som älskade handel, dock var »ingen jude ell'
  korne-buuk», som fröjdade sig åt missväxtårens högre spanmålspriser och
  bedrog folk på jern och kläde. Mest betecknande härvidlag äro dock de på
  sin tid bekanta verserna om Truls Kåhre, utrikes-resanden. De synas vara
  skrifna, ej för den sorgklädda skaran kring likkistan, utan, för den
  massa folk, som då löpte till vid begrafningar. Poemets första afdelning
  börjar med en hänsyftning på, att vi här i lifvet ju alla äro
  vandringsmän. Sådana behöfva passande reskostym, matrensel och staf med
  två knappar, böra dock ej vara utstyrda (skämtar poeten, som väl hört
  någon sjöhistoria derom) som den påfviska bilden i Calicuth, hvilken
  liknar hin, der han mottager de troendes hyllning »i en stor läder-kraga
  mäd kors ok kröke» och med sjöskal och en mängd andra prydnader, som
  ständigt hvälfva sig omkring »slijk soomagas» hals. Det behöfves äfven
  godt och troget ressällskap, och derpå omnämnas en resandes alla faror
  till land och vatten, liknande frestelserna i lifvet. Den andra
  afdelningen öfvergår nu till mannen sjelf, som ej fick vara någon »hampus
  eller en pankaka ok mors grijss», utan med ringa mynt i pungen gaf sig ut
  i verlden. Denna resa, som väl då var för våra landsmän lika ovanlig som
  nu en resa kring jorden, omtalas i korthet blott med angifvande af kursen
  och ortnamnen. Han besökte Danmark, Holland, Portugal, seglade genom
  Gibraltar sund omkring på Medelhafvet, såg Spanien och Madrid, Genua,
  Sicilien, Malta, Cypern och Alexandria, genomströfvade så landvägen
  Syrien och Palestina med de heliga orterna ända till Eufrat och kom
  tillbaka med en karavan till Egypten, hvars under något utförligare
  beskrifvas. Härifrån gaf han sig åter ut till sjös, kom till Rodus,
  Mindre Asiens kuststäder, Stambul, Aten och Korint. Men Hellas'
  undersköna ruiner hafva ej gjort det minsta intryck hvarken på resanden
  eller poeten. Man begrep ännu ej deras värde. Få år derefter skjöto ju
  Königsmarks venctianska kanoner på Panteon. Truls ämnade sig nu öfver det
  Adriatiska hafvet, men blef af korsarer jagad kring Afrikas och Spaniens
  kuster, anlände dock lyckligen till Rom och besåg Italien, först Neapel
  och, sedan han oantastad passerat Schylla och Carybdis och Ætnas
  svafvelrökande brand, Palermo, så Venedig, Mailand och Florens. Hemfärden
  skedde genom Frankrike, England, Holland och Tyskland. Alla dessa och
  många flera orter äro på ett ledigt sätt inpassade i alexandrinen. Men då
  Truls kom tillbaka, var han ej lik dem, som yfvas
  
       »Ok skräppa[39] hvad de lärt: tre bokke-språng at springa,
       At stöta en falsk quart mäd udde-lösan klinga,
       At hosta två, trij ord uth effter franskt humeur
       Ok veta, om ey mehr, à vous ok serviteur.»
  
  Han hade lärt sig förfarenhet och vett och blef rådman i hufvudstaden.
  Och derpå följer grafskriften:
  
          »Then hela värden för tykt nästan alt för trång.
          Åt then är thenna plass--trij ahlnar iord--för lång.»
  
  Utan tvifvel var hela detta qväde på sin tid mycket läst och berömdt.
  
  Vi se att till och med sorgepoesin fick tjena till mångahanda ändamål.
  Likväl är sådant undantag, och tyvärr fylles största delen af
  begrafningsrimmen af ett i oändlighet uttänjdt räsonnerande, merendels
  utan poetisk lyftning. Vi skola i korthet angifva de idéer, hvarmed
  Lucidor här rör sig, endast anmärkande, att de poetiska vändningar, som
  medfölja, äro af oss uppletade, der de sparsamt förekomma i massan af
  öfrigt rimgods.--»Alt är inte» och underkastadt förgängelsen; sjelfva de
  hårda metallerna upplösas. Och hvad står qvar af Assurs, Persiens,
  Alexanders, Cæsars makt, Solons vishet. Ganymedes' och Adonis' däjlighet?
  Ingen konst, så mäktig den vara må, kan rädda från döden, som leker med
  menniskan på mångtusende sätt. Liksom en ljuflig ros ler vid
  morgonrodnaden, men innan qvällen är bortrifven, eller som de största
  träden i skogen fällas ner af yxan, eller qvittrande och glada foglar
  fastna i snaran, så skola vi alla gripas af döden. Och huru olycklig är
  vår bekymmersamma lefnad och huru fåfänga dess sträfvanden! En samlar som
  Euclio egodelar, en annan löper efter Thais i Korint, en tredje lefver i
  sus och dus bland kort och tärningar, men endast samvetsqvalen återstå
  för dem på slutet,
  
            »När lifves trötta skepp får stryka seglen neer».
  
  Döden kommer ju och jemnar allt. »En heerd-kiäp ok en rijksstaf» blifva
  lika. Det ser till och med ut, som om allt skulle bli sämre och sämre:--
  
               »Lucretia döör bort, Xantippe lifver kvaar».
  
  Gud låter ofta den onde åtnjuta verldens fördelar och den gode deremot
  lida brist. Det är så hans underfulla råd. Än tager han den gode hastigt
  bort till sig ur den här snöda verlden, än låter han enligt sitt löfte
  honom bli långlifvad på jorden (detta användes ömsom efter den aflidnes
  olika ålder och omständigheter). »Lijkväll, om en vill rätt beskåda ok
  betrackta», finner man att döden just är lifvet och vårt mål, liksom
  örnen flyger mot solen, och elden söker himmelen.
  
  Så är det också med den aflidnes »salig-sälle siäl». Men man måste hafva
  ett tigersinne och en leopards natur eller vara gjord af Pyrrhæ stenar
  och uppfödd på Kaukasus af drakgift för att ej smälta i tårar vid en
  sådan bår. Ty mot honom har afunden sjelf intet att säga; Zoili och
  Theons »laster-tand» kan ej skada honom. Nu prisas hans dygder (vanligen
  sammanfattade under en benämning »dygden») och jemföras med forntidens
  store mäns egenskaper, hvilka han öfverträffat. Man kan af honom lära,
  hvad man bör göra och bör undvika i lifvet. Dervid försummas ej heller
  att omtalas den nåd, som kongl. maj:t kunnat bevisa honom. Men den, som
  värdigt förmår sjunga hans lof, vore blott en Cicero och Demostenes,
  Mantuas svan eller sjelfva Suada. Poeten vet med sig, att han ej duger
  dertill: »han såf aldrig än uppå Parnassi klint». För öfrigt är tiden
  alltid för kort att uppräkna alla dygder och förtjenster. Dock skulle
  minnet i evighet fortlefva i den verld, som han lemnat, så länge denna
  funnes qvar.
  
  Poeten vänder sig derefter med tröstens ord till de anhöriga. Han
  »står'et gierna til» att deras sorg är bitter, men de böra besinna, huru
  väl den aflidne nu har det i jemförelse med oss, arma dödliga. Han går
  öfver stjernors hvalf i snöhvita kläder och tittar ned på oss och undrar
  öfver mörkret på jorden. Hans salighet är långt större än den, som de
  hedniske skalderna trott sig finna i Tempedalen och de elyseiska fälten,
  i »Amphions röst ok Orphei lyre-klång». Derföre må hans närmaste och vi
  alla underkasta oss Guds vilja och förtrösta på hans hjelp samt laga så,
  att vi i likhet med den aflidne må »ur pust til lust» ingå i den eviga
  saligheten och icke till helvetet.
  
  Bland de bättre begrafningsrimmen märka vi dem till grefve Tott vid hans
  äkta hälfts, född Oxenstjerna, död, som ega flera praktfulla oratoriska
  satser. Utan tvifvel har man mycket beundrat denna till den sörjande
  grefven:
  
          »Ey skiäres utan kvaal ens halfva hierta aff,
          Män himlen gier thet heelt igen, ok halfft en graff.»
  
  De vid grefve Gabriel Oxenstjernas död äro märkliga för den dystra
  färgtonen i Lucidors filosoferande vid slutet af hans lif samt för den
  lysande ätts skull, med hvilken Bruter, Fabier, Meteller och Scipioner
  jemföras. Man stod dock ännu midt i ljuset af de stora utförda bragderna.
  Tiden hade ej hunnit kasta minnets skugga deröfver. Det ser ut, som om
  skalden efter »Giljareqvalet» sorgfälligare skurit sin penna, då han
  vände sig till de förnäma. Men mest berömdt var dock qvädet »Oundvijklige
  dödens öde» vid välborna jungfru Strijks graf. Det är det enda, som Blom
  finner ha förnuftig mening, och vi kunna våga det påståendet, att det,
  med någon liten modernisering och förkortning, eger ett varaktigt och
  stort värde. Som kronan af Lucidors griftqväden skola vi analysera det
  närmare. Det skall gifva en åskådlig bild af hela hans skaldskap inom
  denna genre.
  
  Början är sant patetisk:
  
          »Hijt, iordemaskar, hijt! Här kunn' I rättlig lära,
          Hur fåfängt all ting är, gods, högheet, fägring, ähra.
          I, som falsk-lysand' skijn, som sminkte lykans prakt,
          Ok hvad som dårars hug plä kitla, haa i akt,
          Hijt, säger iag, hijt, hijt! Gran-skåden denna båren
          Och thenna skönheets roos, i bästa ungdoms-våhren
          Aff dödens kalla nord ifrån sin ädla stamm
          Affrijfvin, nederlagt! Kom, kommen, träden fram
          I, som ehrt fåfängt hopp med dårlig vällust spijsen
          Ok med olustig lust the glade sorger lijsen,
          Til högheet, prål ok makt igenom eld ok siö
          Med fahra fijken ok ey tänken til at döö!»
  
  Endast ett består, sjelfva ostadigheten, ty hvad trotsar tiden? »Als
  intet.» Hvar äro nu t. ex. Babels mur, Rhodos' rese, Pharos torn?
  »Längstlijfvede _Phoenix_ sielff är (om han är) ey frij». Huru vill då
  menniskan, »tu mullsäk, maskemaat», undgå förgängelsen? Intet kan frälsa
  henne, hvarken »all apthekens hälso-maat», mumie-balsamering eller
  Molukkernas kryddor. Så måste äfven hon, flickan, hvars beröm nu följer,
  betala sin tribut åt benrangelsmannen:--
  
          »Tänk, öfver-tänk, betänk! The ögon, som så täkka
          Mäd sit kysk-klara skijn kund' _Venus_-stiernan släkka
          Ok trossa solen siälf, är uthan något liuus
          Ok liggia uthan skijn i dödens mörka huus.
          The öron, them så kiärt Guds helga ord at höra,
          Är hörsel-löös' ok vet' ey, hvad nu maskar giöra.
          The läppar aff corall, aff roser ok rubin
          Är döö-blåt öfverklädd' ok hafva mist sit skijn.
          Then snabba hand, som förr med _Pallas_ kunde kämpa
          Ok i hand-konstig värk _Arachnens_ klookheet dämpa,
          Är stälnad lijk som steen, lijk marmor ok kristall,
          För mehr än marmor hvijt, nu meer än marmor kall.
          The fötter, som så vijgt then trånga dygd-stijg trådde
          Ok genom olyks-törn ok tistel cronan nådde,
          Nu the i döden ey mehr någon krafft förmå,
          Måst til sit hvijlorum med andras fötter gå.»
  
  Sedan följa fyra utmärkta förmaningsstrofer i kort trokeisk vers. Vi
  anföra de två första som prof:
  
                    »Menniskia, tänck hvem tu äst!
                    _Inte_ ok een blotter gäst.
                    Är thet tå ey under,
                    At tu vilt så fåfängt troo,
                    Thet tu ävigt här kan boo,
                    Som döör alla stunder?
  
                    Haar tu för tit ögne-måhl
                    Högheet, makt ok svijkfult pråhl,
                    Tänk, at _alt_ är _inte_!
                    Förty döden, som tig taer
                    Ok tog tin fahr-fahr-fahrs-fahr.
                    Gillar inte mynte.»
  
  Slutligen anslås en lenare tonart på strängaspelet. Vi citera de sista
  raderna: --
  
                                 »Begråten thenna värden!
           Rättferdigheetens sool lys henne, vij haa flärden.
           Hoon är frij, trälar vij. Vij ligge, ok hoon står.
           Oss brenner sool ok kiöld, hoon haer en ävig våhr.
           Vij stå ännu i strijd, ok hoon haer seger-vunnit.
           Vij släpe syndens ook, ok hoon hae'r hvijlo funnit.
           Hoon leer i himmelsk frögd, vij gråta här vår nöd.
           Hoon lifver äfvig säll, vij vänta än vår död.»
  
  »=Om een möös plikt=», »ett samtal emellan Anna och Phillis», afdeladt i
  43 stycken, hvart och ett med sin latinska öfverskrift som anger
  innehållet, är det enda större arbete vi ega af Lucidor. Men det är
  endast en öfversättning från den holländske skalden Cats och dessutom
  ofullbordadt samt senare af Nils Keder öfversedt och rättadt. Dertill
  kommer att vi måste erkänna, att vi sakna nödig insigt i det holländska
  språket, så att det är oss omöjligt att uppgifva, hvad som här är
  Lucidors eget. Dock trösta vi oss lätt med att denna vår okunnighet ej
  kan beröfva honom det minsta af hans författarära, ty ingen skall nu mera
  vilja tillräkna Cats' arbete något poetiskt värde. Emellertid hafva vi
  genombläddrat hans skrift med ett intresse, som visserligen ej var af
  kritisk eller poetisk natur, men som här må i några ord uttalas. Ett
  exemplar finnes på kongl. biblioteket. Redan sjelfva dess yttre utstyrsel
  med sitt solida och ljusgula pergamentsband måste uppväcka bokvännens
  nöje. Titeln lyder »Jacobi Catzii I. C. Silenvs Alcibiadis, sive
  Protevs». Volumen är tryckt i Amsterdam »by Willem Blaev, op't water inde
  vergulde Sonnewyser», hvars kännemärke väl stod och speglade sig i någon
  kanal. Årtalet finnes ingenstädes utsatt, men en latinsk anteckning på
  främre permens innansida upplyser, att den 12. augusti 1651 en viss
  Nicolaus Jonæ Galatius fick boken till skänks af sin kärälsklige broder.
  Det kan häraf tyckas, som om den varit ämnad för det lärda publikum. Men
  man ändrar snart sin tanke. Ty efter det sedvanliga företalet pä latin
  och holländska med sitt »Lector -- -- vale» eller »Leest dan -- -- en
  waert wel», kommer en tillegnan till damerna på Zeeland (»Aen de Zeevsche
  Ionckvrovwen»), och slutligen ända till 11 parentationer till författaren
  sjelf. Boken består af moral- och kärleksstycken, dock i holländsk
  mening, d. v. s. faderliga eller lekande råd till folk, som tänka gifta
  sig, helst till fruntimmerna. Det längsta är det, hvarmed vi skola
  sysselsätta oss, och kallas »Monita amoris virginei» eller
  »Maechden-Plicht», särskildt egnadt »ten de eerbare, achtbare,
  konstrijcke Ionch-vrov Anna Roemers», hvilket är en desto större
  komplimang, som hennes namn och lof sammanfalla med poemets bästa figur,
  Anna. Men de holländska verserna äro dessutom parafraserade på i sanning
  väl gjorda latinska pentametrar, och alltsammans är försedt med lämpliga
  noter från bibelspråk eller latinska och franska auktorer. Att Montaigne
  ofta skall citeras är naturligt. Bland de latinska få Seneca, Gregorius
  Nazianzenus, Augustinus och Erasmus figurera bredvid månget pikant ord af
  Ovidius och Lucretius. Till och med Euripides anträffas på
  originalspråket. Men hvad som allra mest slår an, det är planscherna, som
  åskådliggöra en i texten använd liknelse eller berättelse. Hvilken
  skilnad mellan den tidens friska och våra stillösa kopparstick! Man ser
  genast att här finnes konst från kronan till roten af lifvet, från
  handtverket till Rubens och Rembrandt. Det mest betecknande är just
  stilen, så väl en konstnärlig som patriotisk. Det är återigen den
  holländska genren, som möter oss i hela sin egendomlighet. Än får man se
  den sinlige dandyn med sin promenadvärja och starkt plymagerade hatt samt
  fröken med sin styfkjortel och stora spetskrage, än bonden grinande åt
  nappet på metkroken, än en mängd barn, gående på styltor eller lekande
  med dockor eller ridande ranka. Än se vi benrangelsmannen, som skyndar i
  väg på en krokodil, eller en hvalfiskfångst med skepp och båtar. Alla
  djur betrakta åskådaren än i dag med de lifligaste menniskoögon. Guden
  Amor, som ofta förekommer, ser ut som en välfödd hollandspilt. Än är
  genren genomförd ända derhän, att hela planschen består af några fingrar,
  som med en starkt stiliserad ljus-sax snoppa ett talgljus. Den yttre
  omgifningen är lika nationell. Det är Holland man ser både i gatan med
  sina sirliga gatuportar, smårutiga fönster och utvecklade takbyggnader, i
  trädgårdspromenaden, der fransysk rätlinighet och holländsk småtreflighet
  sammansmält med hvarandra, i det sanka, trädfattiga landskapet med sin
  kärrmark, sitt kyrktorn och sin oundgängliga väderqvarn, och i dynerna
  vid kusten, upplysta af en flämtande vårdkas, medan ett båtsegel synes i
  fjerran, och hafsfåglar skynda öfver scenen. Framför allt förekomma
  mycken renlighet och blommor. Man blir omsider öfvertygad om, att detta
  pergamentsband utan årtal skall vara en elegant bok, en slags
  fruntimmerskalender eller rådgifvare för hvad man kallar verlden. Att
  hälften är latin och franska, betyder ingenting, ty sådant ingick ju i
  det täcka könets uppfostran. Man blir naturligtvis nyfiken att få reda på
  innehållet och se hvad en sextonhudratalets fashionable poet har att säga
  till damerna samt huru han säger det.
  
  Vi vända oss då från originalet till Lucidors öfversättning, endast
  anmärkande att den senare, långt ifrån att vara en fri disposition af det
  förra, mycket nära ansluter sig dertill, så att all sjelfständighet
  saknas. Den är som originalet skrifven på 8-fotade jamber och på ett
  ledigt och mera vårdadt språk än vanligt, hvilket troligtvis är Keders
  förtjenst. Men man tröttnar dock snart på de evinnerliga maskulina
  rimmen. Och hvad värre är, arbetet är genomtråkigt, man kan ej säga
  annat. Hvilken förståndig prosa i innehållet! Skalden föreställes i
  hemlighet lyssna till tvenne flickors samtal öfver en mös pligter och
  giftermål. Den ena, Phillis, står midt i sin ungdoms vår, är giftassjuk
  och af inbillning »från rätta vägen villad». Den andra åter, Anna, är
  mognare till åren, mera sansad och betänksam. När flickorna komma
  underfund med att man lyssnar på dem, göra de slut på debatten, hvarvid
  skaldestycket äfven upphör, sedan i sjelfva verket sista ordet i ämnet
  blifvit utsagdt. Det är till hela sin anläggning och i hvar enda detalj
  en lärodikt och ej ens en sådan, hvilken eger det mindre mått af poesi,
  som ligger i gnomerna eller i öfverraskande vändningar. Det är endast en
  torr och skolmessig förmaning på vers, uttänjd i det oändliga. De båda
  karaktererna beherrska ej framställningen, utan äro rent liflösa,
  tillkomna för att bättre uttömma räsonnemanget från två synpunkter. De
  höra till dessa stela dockor, i hvilkas mun man målat en papperslapp,
  full af förståndigt tal. Följden är, att de komma att sakna all
  individualitet och nyansering, och att hela dialogen står qvar på samma
  punkt och af brist på utveckling och dramatiskt lif icke förmår att i
  längden intressera. Liknelser användas ymnigt, men de äro ej framsprungna
  ur fantasins eld utan att borttappa ämnet. De äro mödosamt hopletade från
  hvarjehanda simpla saker, från köket och bakgården, från diverse yrken
  och en trivial erfarenhet, någon gång från de yttre naturfenomenen. Till
  på köpet hafva de blifvit matematiskt och omständligt utförda. Men ännu
  besynnerligare måste det förefalla oss, att de ofta äro opassande, ja,
  rent af oanständiga. Den populäre skalden begagnar dock den samtalston,
  som då flickor emellan brukades. Ehuru Lucidors rykte är för hela stycket
  indifferent, skola vi dock till försvar för det ofvan sagda lemna ett
  kort sammandrag af innehållet och dervid anföra de uttryck, som synas oss
  mest lyckade.
  
  Redan i inledningen begår författaren ett poetiskt misstag, i det han ej
  öfverlemnar poemets intryck åt framställningens egen konst eller läsarens
  uppfattning, utan genast i början förklarar:
  
                 »Hvad Phillis säijer är full mäst
                 Gott, men, hvad Anna säijer, bäst.»
                 (»Al spreeckt oock Phyllis met bescheyt,
                 Het is u best dat Anna seyt.»)
  
  Phillis uttalar helt naivt sin trosbekännelse:
  
                   »Hvem gifftes eij? Hvem blifver mö,
                   Som icki heller ville dö?
                   En mödom är een börda tung,
                   Odräglig för den, som är ung.»
  
  Anna råder henne då att vända sig om saken till far och mor, men Phillis
  anmärker alldeles riktigt, att det har sig svårt för en ung flicka att
  yppa sitt första kärleksbehof och sin blyga låga till hvem det vara må,
  ty
  
                      »när een modig piga får
                  Tri sex uti sin ålders åhr,
                  Föräldrar, märken då förvist,
                  At hon haer feel förutan brist
                  Och, fast hon tiger, någon bräck.
                  At hon är lustig, stålt och käck,
                  At hon är modig i sin gång
                  Och älskar en liuf älskogs-sång,
                  At hon upbeenar nett sit hår
                  Och lagar, at alt artigt står,
                  Band, kraga, knytning, ärmekrus,
                  Förn som hon går utur sit huus,
                  Är märken, märken, moer och faer,
                  At hon eld uti hiertat haer.
                  En mangill[40] piga tänker kring.
                  Fast om hon säijer ingenting.
                  Troo fritt, hon haer af sorg sin deel,
                  Fast hon haer alt, lell haer et feel.»
  
  Anna svarar, att det aldrig skadar att vänta och se sig före. Man skall
  låtsa hårdhet mot männen, men lagom, så att de ej gå sin väg i
  förtviflan. Man skall gifva dem hopp emellanåt, ty derigenom blifva de så
  mycket mer förälskade. Alldeles som vårdkasarna (»våhlböten») locka med
  sin eld seglarna att ankra bredvid sig, men icke sjelfva gå ut från
  hamnen. Mot detta beräknande tal invänder den lifliga Phillis, att hon
  tror på friarens kärlek, äfven sedan han fått »ja», att en flicka ej
  alltid är ung och eftersökt, att man kan börja underhandlingen genom
  mellanhand. Och när Anna förmanar henne att noga lära känna och ransaka
  sin friare, innan hon ger honom några rättigheter, utbrister hon i en
  tanke, som hos oss skulle heta »hvad gör en kyss, när ingen den ser?»,
  men här lyder:
  
                  »Och gier man kyssar utan breck,
                  Eij smeta de ell gie en fleck.
                  Et ermklä tårkar mången af,
                  Och man behåller hvad man gaf.» etc.,
  
  der det långrandiga talet bjert afsticker mot det lifliga i tanken. Anna
  visar nu arten af sin erfarenhet. En mös oskuld, säger hon, är mycket
  skör och bör aktas väl. Med guld och skänker så får man ju allt. Och om
  man springer och leker med männen, låt vara i fria naturen, på
  Djurgården, Liljeholmen eller Bralund[41], inbjuder man frestelsen
  eller skadar åtminstone sitt goda rykte. Phillis har svårt att
  underkasta sig ett sådant tvång:--
  
                    »Man må full binda beest och träl,
                    Men kvinnans ädla mood eij väl.
                    Lääs femton låås om hennes krop,
                    Så blåser hennes vet dem op.»
  
  Efter dessa vackra verser förkunnar hon till sist, att hon allra minst
  vill gifta sig med en bokmal, som låter henne sofva i fred om nätterna.
  Anna håller ett långt och förståndigt tal liksom en gammal tant, att man
  bör äkta en medelålders man, som är lugn och trogen, och ej taga någon
  svärmande kurtisör. Men han får ej vara för gammal heller, ty
  
                    »En purpur-mun och ijs-gråt skägg,
                    En fager målning, rutten vägg,
                    Flintskallot hufvud, gullgult hår,
                    Ijs-kaller snö och liuflig vår,
                    Een unger mö och gubbe-gloop,
                    De skicka sig eij väl i hoop.
                    Taen ingen gammal, ty han kan
                    Mehr synas faer eer än eer man,
                    Och fast han lefver, är han dö.
                    I blifven kiärng ock ären mö,
                    Een änkia och lell giffter fru.»
  
  I synnerhet får en flicka ej taga en enkling, ty han har kanske förut
  stora barn, som det blir svårt att reda sig med. Slutligen förmanas
  systern, att, sedan hon väl är gift, aldrig tänka på någon annan än sin
  äkta man, och som dervid de båda flickorna märkte den lyssnande skaldens
  närvaro och sprungo sin väg, är utan tvifvel Annas sista förmaning äfven
  dennes sluttanke.
  
  Vi kunna dock ej lemna föregående korta redogörelse utan att påpeka en
  betecknande omständighet. Det förekommer vid slutet en afdelning, den
  fyrtiondetredje i ordningen, som ej är utförd i den svenska
  öfversättningen. Phillis är villig att medgifva, att Anna har rätt. Men,
  frågar hon omsider, hvad skall jag göra, om min far skickar mig en gubbe
  på halsen, ty så mycket värde har dock ej hans förmögenhet för mig, att
  jag skulle vilja tillhöra en åldring. Anna svarar härpå med en
  omskrifning. Qvinnans vapen är ej kraften utan bönerna. Med lydnad vinner
  hon hårda sinnen hellre än med motstånd.--Var Lucidor missnöjd härmed, så
  att han lät det utfalla ur sin bearbetning? Och vågade Keder ej ändra
  hans text eller kände han ej till originalet härutinnan? Men hvad Cats
  sjelf tänkte vid ett slikt kinkigt fall, det se vi af öfverskriften: »Vis
  omnis abesto». Guldet skulle segra, hjertat uppoffras.
  
  Detta samtal pröfvar nu tålamodet alltigenom elfvahundra jamber. Nog
  finner man der diverse tal om kärlek, men kärleken finner man
  ingenstädes. Och författaren har ej heller den tillfredsställelsen, att
  vid slutet lemna läsaren öfvertygad om den grundsanning, som han i
  inledningen proklamerade. Ty åtminstone för oss framstår Anna trots
  skaldens hela didaktik i en mycket sämre dager än Phillis, just derföre
  att den senare tvärt emot hans medvetenhet råkat få en liten gnista af
  poesi. Ett i sanning olyckligt resultat för en didaktisk poet! Men om
  också »fader Cats' bok» på sin tid gällde som ett mönster i Holland, som
  en versifierad långkatekes (hvilket ord verkligen är träffande), intager
  den inom den europeiska litteraturen en mycket låg plats. Att Nils Keder
  skulle kasta sig öfver hans »Weck-wyser ten Houwelick», som också är ett
  namn på möns pligt, förundrar oss icke, ty han har efterlemnat två
  oändligt prosaiska och förståndiga men långdragna bröllopspoem. Men att
  en sådan natur som Lucidors skulle välja Cats till föredöme och
  öfversätta honom, kastar ett egendomligt ljus öfver hela tidens
  uppfattning af poesin, såsom varande till för allt annat än för sig
  sjelf. Vi skynda oss att lemna denna qvafva poetiska atmosfär och låta
  Lucidor föra oss öfver till en långt friskare i
  
  =De verldsliga visorna.= Hvad vi förut genomgått, var skrifvet på
  beställning eller till för skalden sjelf mer eller mindre likgiltiga
  förhållanden. Han har också der låtit pennan skena i väg, och vi måste ur
  massan af rimgods uppleta det poesins guld, som hörde till hans
  begåfning. Hädanefter, låt vara någon gång manad af tillfälliga känslor,
  är han fullt sin egen och antager en djupare och allmännare ton. Han
  vårdar mera sin stil och stafning. Han, så att säga, slår sig ned inom
  skaldernas gemensamma krets. Vi hafva först här hans poesi i ordets
  egentliga betydelse. Antalet af hans kända visor är 31, hvaraf 8 på
  tyska. Men olyckligtvis äro 9 svenska och 3 tyska förlorade och blott
  till begynnelseorden bekanta. En, »Nys, när Frigga satt i bade», är
  slipprig. Återstå således endast 5 tyska och 13 svenska, hvarom vi kunna
  bilda oss ett omdöme. De äro med undantag af två dryckessånger och en
  tröstevisa alla samtliga (såväl som de okända) kärleksvisor till
  fingerade namn. Bellinde, Climene och Lisille hafva hvardera fått två
  tyska. Castalinne, Belikinne, Margaris, Iris, Fillis och Lisette hvardera
  en svensk. De öfriga styckena hafva ingen benämning. De tyska visorna,
  såsom tillhörande en utländsk sångmö, gå vi förbi (huru skön är ej t. ex.
  »Lass't uns die Blüht der Zeit»!). Vi anmärka blott, att de alla i
  motsats till de svenska funnit nåd inför den stränge Sondéns ögon och af
  honom anföras som bevis på, hvad skalden kunde hafva blifvit. Har ej
  härutinnan granskaren mera låtit sig nöja med det främmande språkets
  alster och deremot allt för mycket stött sig på det inhemskas
  gammalmodighet? Sanningen är dock, att Lucidor liksom alla poeter på hans
  tid till formen redde sig bättre med det uppodlade tyska tungomålet. Vi
  hafva förut omnämnt, att han skref en och samma kärleksdikt på båda
  språken och sid. 15 citerat en strof deraf på tyska. Vi skola nu till
  läsarens pröfning anföra samma strof på svenska. Skilnaden är tydlig:--
  
                »Om jag haer feelat med min mund,
                Så skall han ock så af alt hiertans grund
                Dit purpur-läppars paar
                (Som jag mig har
                Til mit sielfz-straff-altar
                Utvalt med kiärleck stoor)
                Bekyssa, min hiert-siähl- och ängla-moor.
                Pfui! Sin koos alt förtreet.
                En kyss, som ingen veet--
                Förlijkning skedt.»
  
  Af de andra sångerna känna vi redan tre: »Skulle iag sörja, då vore iag
  tokot» och den vid utresan, som begynner »Så måste iagh digh, kiärste
  vänn, förlåta». Den tredje står först i samlingen och är troligen äldst.
  Den består af en samling stoiska sentenser på ett virtuosmessigt språk
  och utgjorde väl någon poetisk öfning i Upsala. Början lyder: »Hvarföre
  skal iag mig med sorger qvälia?» Columbus har skrifvit en liknande. »Hvad
  är det åt, att jag mitt sinne qväljer» (se hans »Odæ Sueticæ», X., med
  öfverskrift »Naturlig dödsbetraktelse» intagen hos Atterbom), i
  skaldevärde Lucidors betydligt öfverlägsen. Sedan nu alla dessa sånger
  blifvit afräknade, återstå för vår granskning endast två dryckesvisor och
  sju kärleksvisor, dock dessförinnan måste vi göra en väsendtlig
  anmärkning.
  
  Man har visserligen medgifvit, att Lucidor begagnat en omvexlande och
  liflig, ja, ibland konstmessig meter, men man har äfven påstått att han
  går miste om denna formella förtjenst, just derföre att han öfverdrifvit
  den och gjort den osmaklig. Det är ej nog med rimmen i slutet af hvarje
  rad, utan de förekomma midt uti raderna och upplösa derigenom tankens
  rytmiska behag till en, som Atterbom icke oäfvet kallar, på samma fläck
  fortgående slängpolska. I bästa fall märker man dem ej, tills de här och
  der störande uppfattas af örat. Vi bestrida ej det fullkomligt
  berättigade i anmärkningen, men man borde å andra sidan besinna, att i
  språkets då varande tillstånd en sådan virtuositet måste förefalla högst
  beundransvärd. Den tröga svenskan behöfde framför allt upparbetas för
  musernas fria lekar, och hvarje tungomål och litteratur har i sin början
  egt sådana rena formvirtuoser, som gjort sin stora nytta, men äfven
  lockat verkliga skalder till rimförkonstling. Dock drabbas icke Lucidor
  så tungt af förebråelsen, ty man har ej uppmärksammat, att, hvad som i
  hans poem tager sig illa ut för örat vid uppläsningen, kan taga sig helt
  annorlunda ut vid musiken. Olyckligtvis känna vi ej nu till hans
  melodier, men sjelf har han uppgifvit sig hafva komponerat visor, och för
  öfrigt har väl han som så mången annan satt nya ord till redan brukliga
  melodier. Det är en ny sida af hans begåfning. Hans sångers hela struktur
  hänvisar tydligt på, att de äro ämnade att sjungas, ända derhän att på
  vissa ställen (»Ich liebe dich» etc.) da capot finnes utsatt i texten.
  Poemen skola således egentligen sjungas eller--om vi få begagna
  uttrycket--halfsjungas. De nu för oss öfverflödiga rimmen kunna då
  beteckna tonfallen eller ackompanjemanget. Öfver hufvud taget har poesi
  och musik, innan de uppdrefvos till konster, räckt hvarandra handen till
  menniskornas nöje. Men derigenom blir det också svårt för oss att rätt
  uppfatta skaldestycken, som förlorat en del af sin naturliga luft. Till
  och med Bellmans rykte har i någon mån lidit deraf, och det vore
  orättvist att ej beakta saken hos Lucidor, som har äran likna honom
  häruti som i åtskilligt annat.
  
  Då vi jemfört honom med Bellman, har det icke skett helt godtyckligt för
  att närma honom till en skald, hvars namn är så stort, att det är en
  heder att stå till och med i dess skugga. Det är nemligen ett faktum i
  den svenska litteraturen, att Lucidor är Bellmans föregångare.
  Hammarsköld sjelf har medgifvit, att »man i alla hans bacchanaliska
  qväden märker en aflägsen gryning till det egna genialiska skaplynne, som
  sedermera med fulländningens glans framstrålade i de bellmanska
  dryckesvisorna». I visan »Kom, kiäre bröder, kom» hafva vi ju--Lucidors
  originalitet ostörd--en hel bacchiscen i deras anda framför oss. Skalden
  uppmanar sina kära bröder till ett gladt lag och att slå bort alla
  sorger. Han ropar åt drängen, att, om han vill undvika bas, skölja ett
  glas åt honom i baljan. Men i sällskapet kontrasterar mot de öfriga en
  »jungru gran» gosse, som ej är så van att dricka och sitter tyst. »Drick
  hin lilla flikkans skåhl, som boor i nästan gåhl» tillropar honom poeten,
  och sedan han enligt bruket i stående ställning druckit skålen och tryckt
  en kyss på glaset, utbrister ett ursinnigt jubel. Värden framsätter två a
  tre pipor tobak per man, och för att ölet bättre skall smaka lutar man
  sig åt väggen och bolmar, så att röken står som ett töcken upp i taket
  (de då varande källarrummen voro små). Sedan dobblas med tärning och kort
  (»trij på ra»). Poeten vinner. »Rundadinellula!» Allt ölet är nu
  utdrucket till sista droppan, men se, se, vinet spritter i stället upp
  och ner i bägaren. Den stackars ynglingen, som tycker att det kunde vara
  nog, får en ytterligare uppmaning att resa sig, säga »topp» och klinga
  laget rundt med glasen och stopen. Men han tömmer ej i botten som en
  ärlig svensk man. Skrif då upp din förtäring på räknebrädet och gå i
  säng, min herre, ty vår sed är, att den, som ej kan dricka, får bjuda god
  natt.--Vi se ju det glada kroglifvet på 1600-talet i hela sin
  natursanning, med dess olika nöjen, öl och vin, tobaksrökning, kort och
  tärning samt en flickas skål. Man spelade öfver allt den tiden, från
  gallerierna i Versailles och Whitehall till den holländska bykrogen. En
  fulländad dandy måste vara stark spelare. Dock äfven här hafva vi ännu
  ingen Bellman. Den glada scenen är hvarken som hos honom satt i
  förbindelse med den sköna naturen utanför, hvad som förlänar hans
  baccanalier så mycket idylliskt behag. Ej heller har den genom sina
  karakterer svällt ut till ett allmän-menskligt drama. Det är blott, så
  att säga, ett stundens lif på krogen, men som sådant högst lefvande
  skildradt. Det originellaste består i den häftiga patos, som strömmar
  öfver det hela. Man hör ännu festens buller, kamraternas sorl och glasens
  klang genom de två sekler, som skilja oss derifrån. Rytmen passar mera
  för utrop än toner. Den skall sjungas af en hel kör af dryckesbröder, och
  ingenstädes har Lucidor så konstfullt slösat med rimmen som här. Hur
  leker han ej med svenskan t. ex. i följande:--
  
        »Hvem gier en större kup?
        Dreng, fort, fort skölj' et glaass!
        Pojke, snart, ell' du får baass!
        Bödlen må vara maass.
        Kom nu, nu vill vij taas,
        Intill alt är drukkit up.
        Then, som för glaass, stoop, kannor, bolkar[42] skolkar,
        Han må fritt gå, ok trå
        Han som med then blijr vän.
        Lät sij, at I som iagh i lagh är män!»
  
  Den andra dryckesvisan är så bra skrifven, att den ganska väl låter läsa
  sig utan melodi. Det är en hög centrallyrik, som också en dylik sång
  måste vara för att ej den flygande poesin må råka i delo med moralen.
  Att visan är högst genialisk lär ej kunna bestridas. Eget nog finnes af
  honom ej mera än dessa två bacchisånger, ehuru han var så mycket ute med
  kamrater och vänner. Men Lucidor tillhörde ej det glada Sverige i samma
  mening som efteråt en Hallman och Kexél, och hvilket Bellmans öfver sorg
  och fröjder upphöjda sångmö skulle evigt förherrliga. Dertill var han i
  djupet af sitt sinne för patetisk och allvarsam, och häruti ligger ett
  annat skäl, hvarföre han ej kunde hinna Bellman. Men för att fylla den
  felande länken har man åtskilligt af Runii diktning att fästa sig vid. Vi
  tro oss göra läsaren ett nöje med att citera Lucidors andra dryckessång:
  --
  
                 »I männ af höga sinnen,
                 Som skämmes at drikka, minnen
                     At drikken gier största lust!
                 Förachten then hiernlösa hopen,
                     Som lefver i sårg och pust,
                 Ock sök som iagh frögd uti stopen!
  
                 Fast om I pengar gömmen,
                 Vij kasta them eij i strömmen,
                     Vij hålla them i vår krop.
                 Alt mynt giörs ju at förtära?
                     Dy hempten et fullt stoop op,
                 Så längi mig beenen kunn bära!
  
                 Lät then som siuk, sigh qvällia.
                 Vij vele then dricken vällia,
                     Som hafver then bästa smaak:
                 Iagh älskar mäst dubblade drickar,
                     Hvar glädie står op i taak,
                 Till thess iagh bå hickar ock nickar.
  
                 Tross them, som thet förtryta,
                 Fritt lät them migh thet förvijta,
                     At iagh är med dricken dull[43].
                 Iagh låter ju gilliare gillia.
                     När iagh hafver fylt mig full,
                 Kan iagh migh från sorgen bäst skillia.
  
                 Dy drick hvar stund ock timma!
                 Långt bättr' är i vijn att simma
                     Än lijda heet kärleeks brand.
                 Släck uth een slijk skärs-eld med kannan
                     Ock mäd ett glaass i hvar hand,
                 Till thess man blier heeter om pannan!
  
                 Blier iagh af dricka döder,
                 Så beer iagh alla drickz-bröder,
                     At the min afdödde krop
                 När under ett vijnfaat uthsträkka,
                     Om torsten migh väkker op,
                 At iagh strax thensamma må släkka.
  
  Lucidors kärlekssånger skola nu andas emot oss, men de äro alldeles
  stumma om de enskilda förhållanden, som bragt dem till lifvet. Af deras
  ordning i upplagorna är det omöjligt att bestämma något derom, och
  hälften af dem han skref äro ju förlorade. Vi hafva dock förr antydt, att
  de ej äro några blotta fantasiskapelser, och dervid citerat ett och annat
  drag. Ett tillfällighetspoem i ordets inskränktaste mening och tillkommet
  för stunden är t. ex. sången
  
                    »Hvad begär du, hierta lilla?
                    Visor? Visor giör hvar man.» Etc.
  
  Man har velat finna den opassande. Visserligen är den litet sjelfsvåldig,
  men medgifvas måste, att den i all sin enkelhet är ett mönster i sitt
  slag. En annan gång firar skalden på ett högst snillrikt sätt under
  festens gamman en allmänt beundrad skönhet, i hvars beröm, utom andra
  artigheter, antikens gudaverld ståtligt figurerar. Hon förliknas vid
  Diana, när gudinnan hvilar sina af jagten trötta lemmar i skogen, och hon
  fördunklar Frigga, så att man måste ropa: »Slekken _Paphos_' eldar uth,
  ok du, _Cypern_, var bedröfvad!» Den visa, som börjar »Så är dit hierta
  från mig vändt», är allt igenom sångbar och utmärker sig för sitt
  musikaliska välljud. En helt annan ton anslås i den till Fillis, »Låt
  hvem, som vill gå», der han öppet förklarar sig som nu mera endast könets
  goda vän utan att besvära sig med frieri och äktenskap. Den är skrifven
  på 5- och 6-fotade jamber med en den tiden ovanlig ledighet och dertill
  märklig för sin konstfulla rytm. Men bäst äro de sånger från hans
  ungdomsdagar, hvarest han lemnar mytologi och galanteri å sido och endast
  sjunger om sin saknad. »Mit hierta vil uti mit bröst mig brista» heter
  en, der han klagar:
  
               »En hiort, som uti mörka skogar vistar,
               Han löper oförhindrat med sin hind.
               Så leeker fisk i siön, fogl upå qvistar;
               Men iag kan see ock måste vara blind.» Etc.
  
  Och samma känslostämning genomgår dem alla. Den besjungna kallas ofta
  hans »andra iagh», hvars träl han är. Han vet att hennes skönhet förtär
  honom så småningom till döds, men han skall vara evigt trogen intill
  grafven. Nu äro de tvungna att lefva åtskills, men man måste dock till
  slut finna sig i hvad som är himlens vilja. Poemet till Margaris är lika
  framstående för sin passion som sin poesi. Dock har äfven här besannat
  sig, att poeter känna djupt, men tyvärr ej alltid ihärdigt, och att man
  tål mycket förrän man förgås. Lucidor är med alla sina ömma qväden ingen
  Petrarca-natur. Huruvida nu dessa stycken under olika namn tillhöra en
  och samma eller flera »gudinnor» är emellertid af ringa vigt. Hufvudsaken
  är--och det betecknar just skalden--att det allmän-menskliga träffar oss
  i de enskilda förhållandena och bibehåller sig friskt bortom seklerna.
  
  Och dessa sånger, huru sköna äro de icke i all sin enkelhet! De äro inga
  produkter af konstnärliga sträfvanden och studier, inga rosenhaneska
  sonetter, ej heller så ädelt finpolerade som »Myrtillus af Bergen»
  förstod att göra det. De äro bara visor till att sjungas, men Lucidor
  intager dock genom dem en lika hög och säker plats inom vår första
  litteratur som någonsin Columbus eller »Elisandras» skald. Med undantag
  af en och annan ordlek och besynnerlighet, som tiden ej kunde undvara,
  äro de författade på korrekt och flytande meter. Det karakteristiska hos
  dem är ej innehållets omvexling, liknelsernas glans och fantasins
  rikedom, utan endast språkets lena välljud, den melankoliskt veka
  stämningen och känslans innerlighet. Våra damer skulle kanske finna dem
  mycket enfaldiga, men säkerligen skulle de önska sina tillbedjare något
  af deras känslighet. Här uppvaktas ej den käraste med någon grannt
  utstyrd bukett från orangeriet af främmande rosor, utan med några blommor
  från den svenska ängen, hvilken våra förfäder kände och älskade. Och man
  kan ej undgå att tycka sig se den ännu ungdomlige Lucidor njuta någon af
  dessa herdestunder, hvilkas saknad han efteråt begråter. Det är simpla
  blomster han räckt sin älskade. Och flickan och hennes mor öppna sin
  smårutiga och blyinfattade fönsterluft för att låta sin qvafva kammare
  dricka aftonens vind, medan de öppna sitt hjerta för sångarens verser och
  sakta melodi. Det är det enkla som utgör deras behag. Och det är en
  betecknande omständighet, att just han, hvars lif var så stormigt,
  hvilken »omkom, genomborrad af svärd», och som gifvit oss våra hemskaste
  psalmer, i dessa poem äfven skänker oss, vi veta icke hvilken ålderdomlig
  och ljuf flägt från den gamla goda tiden. »Så måste iagh digh, kiärste
  vänn, förlåta», hvars slutverser vi förut citerat, är enligt vår mening
  den innerligaste af dem alla. Men följande står ej långt efter:
  
                    »Iris, aldrabäste vänn,
                    Ach, när sijr iag dig igän
                        Ock fåhr mäd dig tala?
                    När uprinner dok then dagh,
                    At min siäl ok andra iagh,
                        Du, migh skalt hugsvala?
  
                    Aldrig gifver någon ting
                    Större qval och hierte sting
                        Än en vänn, som såther.
                    Dödligt är ju såre vist,
                    När man halfva hierta mist
                        Ock mäd vän'n förlåter.
  
                    Mins, när iag sidst från dig drog,
                    At iagh gråt-ögd afsked tog
                        Ock slijk sårg än lijder.
                    Sårgse ti min störste lust,
                    Lijkvähl glader i min pust,
                        At iagh för digh qvider.
  
                    När sigh solen till sit lopp
                    Reser utur hafvet op,
                        Reser och min iämmer,
                    Som mehr stadig än hon står,
                    Dy min sårg eij nedergår,
                        När sig solen gömer.
  
                    När seen natten öfverhölgt
                    Målne kappan, månen, fölgdt
                        Utaf stiernor, skijner,
                    Qvellier _Morpheus_' drömmar migh,
                    At iagh, fåfängh-glad, sijr digh,
                        Som mäd sorgen tijner[44].
  
                    I alt, hvad iag sijr och höör,
                    Uti alt, hvad som iag giör,
                        Är olust i löije,
                    At iag vämjes hvar iag är
                    Ok du intet mäd äst när
                        Som mit eenda nöije.
  
                    Mången skönheet finnes här,
                    Som mäd skiäl dyrckvärdig är,
                        Lell mig ingen kräncker[45],
                    Dy iag, lijk sool-bloman sigh
                    Effter soolen vänder, migh
                        Til digh, min sol, länker.
  
                    Segelsteen[46] och iernet haer
                    Vexel-kiärlek, som them draer.
                        At the samnas giärna.
                    Så draer du ock hierta mit,
                    At det rättas effter dit,
                        Min _magnet_ ok stierna.
  
                    Hvij fördenskuld klagar iag
                    Öfver himmelens behag,
                        Thet man billigst lijder?
                    Ty, hvad ingen ändra kan,
                    Måst een lijda, lijk een man,
                        Som, hvad värst, bäst tyder.
  
                    Trooheet, then iag en gång svor,
                    Skall, mä'n lijf i bröste boor,
                        Ey från mig försvinna.
                    Dy slut mig uti din siähl
                    Som mit hierta dig lijk trähl
                        Dyrckar, min Gudinna!
  
  =Psalmerna.= Vi äro här som genom ett trollslag förflyttade till en helt
  annan atmosfer. De ömma kärlekssångerna hafva tystnat för suckar och
  ångest. De andliga styckena äro sju, hvaraf vi redan anfört en del af det
  på tyska. Först i samlingen möter oss en versifierad nådelära, som
  erinrar om moraliteterna. Menniskan föreställes redan hafva ätit af
  kunskapens träd. Tvenne allegoriska figurer, Rättvisan och Sanningen,
  framträda inför Gud och förorda evigt straff. Tvenne andra, Nåd och Frid,
  tala för den fallna. Slutet blir att de senare vända sig till Guds
  enfödde Son, som tar skulden på sig och frälsar menniskan. Sedan anmärka
  vi ett stycke, »Ach, huru ligger staen så platt aldels öde», hvilket är
  en grann parafras af det förhärjade Jerusalem, som, landsflyktigt och
  bespottadt af hedningarna, vänder sina ögon tillbaka mot sin förgångna
  storhet. Redan här råder den dystra färgton, som betecknar skaldens
  andliga diktning. Vi mena de trenne poem, som äro upptagna i vår nu
  varande psalmbok. Nr 463 är en fri, nästan sjelfständig parafras på
  alexandriner i fyraradiga strofer af den tyska sången: »O Ewigkeit, Du
  Donner Wohrt, O Schwerd, das durch die Seele bohrt, O Anfang sonder
  Ende!» Denna, som innehåller 16 strofer i helt annat versslag, då vår är
  en stark förkortning och har 12 strofer, är skrifven af Johann Rist eller
  Risten och utkom 1658 i Lüneburg bland hans »Himlische Lieder». Sedan
  blef den ånyo införd i en mängd tyska psalmböcker och öfversattes till
  och med i Amerika, »Eternity, tremendous Word!», samt i Frankrike,
  »Eternité, ta durée épouvante!» Högmarck uppgifver, att den är bearbetad
  af Lucidor och efteråt något städad af Lagerlöf. Beckman lutar åt den
  åsigten, att endast Lagerlöf är författare. Vi kunna ej finna de skäl
  giltiga, som vilja beröfva Lucidor äran af denna sköna psalm. Det är
  sant, att den hvarken är med bland de tre sångerna, som under namn af
  »Lucida intervalla» utgåfvos 1685, eller förekommer i »Helicons
  blomster». Men den har kunnat senare anträffas. Beckmans påstående, att
  dess sansade stil är ett starkt bevis mot Lucidors författarskap, synes
  oss gendrifvas just deraf, att Lagerlöf fått genomse den. För öfrigt är
  den till hela sin anda fullt öfverensstämmande med den förres andliga
  dikter. Den är slutligen skrifven på alexandriner liksom en af hans
  öfriga psalmer. Dess melodi skall hafva varit nyttjad inom den reformerta
  kyrkan till konung Davids åttonde psalm och år 1552 använd för Marots
  bearbetning deraf. I Svedbergs psalmbok intager den nr 477, i den så
  kallade gamla af år 1695 nr 407.--Den nästa i ordningen eller nr 465, som
  likaledes är på alexandriner, utgör jemte den följande psalmen och »It
  samtaal» det lilla häfte, som utkom 1685. Dess nummer i den svedbergska
  psalmboken är 479 och i den gamla 409.--Den tredje eller nr 467 består i
  originalet af 20 strofer, blef af Spegel sammandragen till 13 och intar
  hos Svedberg numret 475 och i den gamla psalmboken 406. I vår har den
  omsider blifvit hardt när oigenkänlig. Nio strofer äro någorlunda
  bibehållna, men de öfriga 11 förkortade till eller--rättare
  sagdt--ersatta med fyra nya. Wieselgren anmärker dock med skäl att flera
  kraftfulla strofer fått bortfalla.
  
  Det är bekant att från pietistiskt håll en skarp och oförsonlig kritik
  angripit den wallinska psalmboken, i synnerhet beträffande de äldre
  sångernas modernisering. Man har velat återföra dem jemte hela den
  teologiska andan till det gamla. Visserligen hafva de ibland vunnit på
  den senare granskningen, i det att flera onödiga omsägningar och
  plattheter fått försvinna, men vi tro att klagomålen ej sakna all grund,
  och att af hela den massa ändringar, den forna psalmdiktningen fått
  undergå, långt ifrån alla voro behöfliga. Många konkreta uttryck, hvaruti
  ett kraftigt lif uppenbarade sig, hafva blifvit ersatta af intetsägande
  abstrakta begrepp. Man har för mycket aktat sig att stöta en ljum
  rationalism för hufvudet, och ord sådana som Satan och helvetet äro
  nästan bannlysta. Vi taga några exempel ur Lucidors dikter för att
  åskådliggöra vår åsigt. Icke har framställningens styrka vunnit på en
  sådan förändring som:
  
              »För gudlöshet, med uppsåt här bedrifven,
              I Herrans lag står själens dödsdom skrifven.»
  
  Originalet har:
  
            »För synden, the här en kort tid ha drifvit,
            Ett ständigt ve och qvahl them blir thär gifvit.»
  
  Eller:
  
                »O syndaträl, som i din dvala dröjer,
                Der syndens lust din säkra själ förnöjer».
  
  Originalet har dock:
  
               »O syndig man, som säker är och trygger,
               I syndsens sömpn och dödsens dvala ligger».
  
  På samma sätt är Lucidors väldiga patos, som verkar genom de hopade
  frågorna med sin tvära motsättning, i vår psalmbok alldeles omgestaltadt
  och olika. Man har fått en mera regelbunden och genomskinlig tankeföljd,
  men det kan blifva fråga om, huruvida ej just det abrupta gör en långt
  kraftigare verkan. Så här läser man hos Lucidor sedermera öfverarbetade
  verser:
  
            »Hvad är tit lijf? It damb, som snart försvinner.
            Hvad är tin lust? En ström, som fast bortrinner.
            Hvad däjligheet? En färgad maske-stek.
            Hvad godz och guld? En glittrand mull och treck.
  
            Hvad adlig ätt? It ord, som bara nämpnas.
            Hvad styrkia? Svagheet, som i grafven lämnas.
            Hvad högvis konst? It tacklöst hufvudbrot[47].
            Hvad nijt och flijt? Besvär för spee och spott.
  
            Hvad saligheet? En frögd förutan ända.
            Hvad himmelen? En hambn, dijt oss böör lända.
            Hvad Gud? Alt got, al glädie, tröst och nåd.
            Hvad samvets-ro? It dagligt giästebod.
  
            Hvad evighet? En tid förutan tider.
            Hvad helvetet? En eld, hvar siälen lider.
            Hvad verldens gunst? En byggning satt på sand.
            Hvad Satan? Ach, vår grymme afvundzman.»
  
  Pietisterna återfinna ej de varma trosuttrycken för 200 år sedan och
  anklaga de nya förbättrarne. Och poesin skall gifva dem rätt, häruti men
  af ett något olika skäl. Det kan ej förnekas, att äfven det religiösa
  medvetandet som allt annat går framåt och att den gamla tidens
  gudsuppfattning var sinlig och rå. Men sådan den nu var, hade den fått
  sitt fullgiltiga uttryck i sina psalmer, och ingen som helst abstrakt
  grannlåt kan ersätta deras egendomliga skaplynne. Det är endast genom att
  bibehålla det konkreta och personliga i dem, som man lär känna tidens
  karakter, och de erhålla ett sant poetiskt och allmän-menskligt intresse.
  Vi nödsakas derföre påstå, att Lucidors andliga diktning ej kan studeras
  i de sånger, som uti den svenska psalmboken bära hans namn. Men å andra
  sidan fordrar rättvisan att erkänna, att Wallin och hans medhjelpare
  hufvudsakligen måste låta sig bestämmas af, hvad den allmänna
  församlingen begrep, och hvaraf den uppbyggdes, då vi åter uteslutande
  afsett de gamla författarnes poetiska individualitet.
  
  Wieselgren har räknat Lucidor till den svenska kyrkans största
  psalmsångare. Det visar sig likväl af det jemförelsevis lilla, han i den
  vägen skrifvit, och af en viss begränsning hos honom af det omätliga
  ämnet, att han ej kan göra anspråk på en sådan plats. Om han ej bör
  ställas i jemnbredd med våra största andliga diktare, Spegel och Wallin,
  försvarar han dock väl sin ställning som en pater minorum gentium. Mot
  Wieselgrens vitsord strider redan det, att det kan blifva fråga, om han
  skrifvit psalmer af ett verkligt religiöst intresse, eller om det icke
  snarare skett af ett blott poetiskt. Han var ingen andlig författare ex
  professo som en Arrhenius eller Spegel. Men vi behöfva blott kasta en
  blick på det då varande svenska samhället för att inse, huru lätt hans
  skaldeskap kunnat slå in på en sådan väg. Kyrkan var i sjelfva verket den
  tiden allrådande och uppslukade i sitt sköte hela det litterära lifvet.
  Dogmerna funno då ännu fullt opartiska försvarare. Målsmännen för de
  olika vetenskaperna hade ej ännu lösslitit sig från det ortodoxa
  beroendet. Presterna voro lika mycket sökta af folket som hedrade vid
  hofvet. Låt vara, att vi nu uppfatta religionen ur en vidsträcktare och
  förnuftigare synpunkt, men bristerna i det då varande sinliga
  gudsmedvetandet ersattes mer än tillräckligt af den religiösa kraft och
  öfvertygelse, som genomgick kyrkan. Huru ifrigt skötte ej presterna sitt
  kall och gingo förmanande eller bestraffande omkring i sin hjord! Huru
  andäktigt och fulltonigt brusade ej psalmsången genom kyrkorna! Det
  uppstod en stor andlig poesi, full af lif och tro, för oss numera omöjlig
  att efterhärma, ty vi ega ej dess förutsättningar. Den räknade snart en
  skara af ifriga, till en del utmärkta idkare. Dessutom införde man
  andliga sånger ifrån Tyskland och öfversatte dem sjelfständigt, ty det
  rådde naturligtvis då en mycket liflig såväl andlig som politisk
  förbindelse med trosbröderna på andra sidan hafvet. Äfven andra än
  prestmän lemnade sin tribut åt denna poesi. Lagerlöf öfvergaf sitt latin
  för att rikta vår psalmbok med trenne sånger. Förnäma damer försökte sig
  på gladeligt rimmande. Rikskansleren de la Gardie fann tröst för den
  verldsliga storhetens vexlingar genom att författa psalmer. Kongl. rådet
  Lindsköld roade sig pä lediga stunder ej blott med qvicka
  divertissementer för hofvet utan äfven med att skrifva psalmer. Ej under
  således, att Lucidor, en poet ex professo, skulle försöka sig i andlig
  diktning, och han valde då den genre, som var egendomligast för hans
  patos och kanske hans lif. Men ett dylikt patos var på samma gång i full
  enlighet med tidsanden. Ty trolldomsväsendet stod då i högsta flor,
  hexeribålen från Dalarna kastade sitt hemska återsken öfver landet, och
  man trodde på fullt allvar, att Satan var lös och vandrade omkring i våra
  svenska bygder. Den 20. februari 1670 låg hela riket försänkt i bön i
  kyrkorna, då en särskild solemn bönedag på regeringens befallning hölls
  för den förskräckliga och oerhörda trolldoms skull, som mest öfver hela
  Sverige bland den gemena hopen gick i svang. Somliga trodde verldens
  förstöring och domdagen vara när. Andra fördystrade sina dagar och nätter
  med funderingar öfver hemligheten af Guds nådesanning, synden mot den
  heliga ande och den eviga fördömelsen. »Biographiskt lexicon» lemnar oss
  några bilder af dessa olyckliga prestmän, som, om de också aldrig egde
  något af Bunyans snille, dock genomgått alla hans själsqval. Af sådana
  färger blefvo nu Lucidors religiösa dikter sammansatta. Han har sålunda
  alldeles icke behöft hemta anledning ur sitt eget lif. Han utgör helt
  enkelt det poetiska uttrycket för en tidsstämning. Men det länder till
  hans heder, att han aldrig sagt ett ord för någon vidskepelse, oaktadt
  hans patos kunnat ypperligt begagna sig deraf. Det visar, att åtminstone
  han ej trodde på trollen och skorstensfärderna. Men att öppet uttala sitt
  tvifvel, skulle hafva varit farligt. Dock om vi efter bokstafven få
  uttyda slutorden i hans dystraste sång:
  
                     »Merk tu thet, som thetta hörer,
                     För thet är mit Testament!
                     Och om thet tit hiertat rörer,
                     Hvad mig nu är skeet och hendt,
                     Så fly synden!»,
  
  och ej blott anse det som en stämning under psalmens författande, har han
  sjelf i sin innersta varelse erfarit sin tids anfäktelser. Möjligen har
  han på denna mörka och jemmerfulla väg sökt försoningen. Ty vi sakna ej
  alldeles exempel på, att män, hvilka eljest ej begagnat nådemedlen för
  att besitta sin Gud, dock förmått nalkas hans tron vid handen af poesins
  genius.
  
  Arten af Lucidors religiösa diktning ligger innesluten i följande hans
  verser:
  
            »Ryys, hisna, skiälf, bäf, darra, krop och leder!
            Rees up, mit håår! Min tankar, stigen neder
            Til afgrundz diup och seen, hvad kval ther är,
            Som fräter allt, men ingen ting förtär!»--
  
                  »Kroppen ryys, och hiertat skiälfver,
                  När iag tänker therupå,
                  Ropandes til bergen: Hvälfver
                  Öfver mig och lät mig få
                  Hastig enda, ty jag veet
                  Ingen nåd och säkerheet.
                  Ah, hvar skal iag, usle, blifva,
                  När Gud vil mig öfvergifva?»
  
  Det är en centrallyrik inom det rysligt patetiska. Man ser att
  författaren har djupt dykt ner i fördömelsens jemmer. Han är den svenska
  kyrkans qval- och straffsångare par preference. Hvilken skilnad är det ej
  mellan honom och en Svedbergs pligttrogna eller en Spegels andaktsfulla
  eller en Arrhenii enfaldiga, barnaglada kristendom! Man ser att dessa
  senare haft ständigt umgänge med Gud. Lucidors poesi har vändt honom
  ryggen med förtviflan i hjertat. De andra hafva trots alla pröfningar
  sina ögon stadigt riktade mot den milda, försonande aftonglansen kring
  Golgatas kors. Han åter har stigit ned i ångstens och fördömelsens
  mörkaste afgrunder. Försoningen förekommer här mindre, den är skjuten i
  bakgrunden. Det ser ut som skalden i sin koncentrerade ungdoms- och
  olyckas kraft rent af försmått att skildra och prisa den. Troligen hade
  det skett annorlunda om han, en resignerad gubbe, stått vid lifvets
  afton. Nu är det idel natt, och en tung natt öfver Lucidors andliga sång.
  Om vi vandra der, känna vi att evighetens oändlighet omgifver oss, och
  att helvetet ej är långt borta. Den onda menniskan ströfvar der omkring
  med alla ångerns och förtviflans qval målade på sitt ansigte. Hon vill
  undfly dem, men ondskan bor i hennes hjerta och följer henne, hvart hon
  går. Samvetet gnager henne som en orm, sargar henne med pilstygn, och då
  hon söker tröst genom att frammumla Skriftens språk och löften, klämtar
  det högt till, så att hon återfaller i sin misströstan. Hon till och med
  drömmer att hon är fördömd. Af förtviflan längtar hon till grafven, men
  drifves åter derifrån, då hon känner lukten af svafvelströmmen. Hennes
  lif är så eländigt, att hon anropar bergen att falla öfver och skyla
  henne. Slutligen uppnår fasan sin högsta spets. Alla goda englar hafva
  gått bort, och onda andar smyga sig, tassande, omkring hennes fjät. Vid
  hvart fotsteg hon tar tycker hon att jorden, som ej vill bära henne,
  öppnar sig. Satan »raskar» efter henne, och döden synes gräslig. Ett
  svagt sken faller omsider in från nådens himmel, och den olyckliga kan
  våga hoppas. Tron är dock ännu ringa och »som en förbråkad rö». Hennes
  krafter äro utarbetade, och hon sjunker af den orsaken ned till ro. Nog
  skall då Jesu hand lägga sig öfver hennes sömn! Sådan är denna Lucidors
  poesi.
  
  Här har han också, liksom jägtad af en feber, uppbjudit hela sin kraft
  och patos. Ämnet är oföränderligen detsamma under föga omvexlande former.
  Det är något af den hebreiska profeten i honom. Slutrefrängen är alltid
  en uppmaning till att göra snar bättring och förlita sig på Guds nåd
  genom hans enfödde son. Men hvarje sång stegrar oupphörligt det skakande
  intrycket. Den måttfullaste af hans psalmer är den sjelfständiga
  bearbetningen efter Rist. Den framhåller betydelsen af en tid, som har
  ingen gräns, och en pina, som aldrig upphör. Läsarens tanke svindlar
  liksom skaldens. Men intrycket--så väldigt det än är--uppväcker ingen
  egentlig fasa. De mellersta stroferna äro allmänt erkända som några af de
  herrligaste toner, den svenska kyrkan eger. Och den sköna stämningen
  fulländas genom psalmens afslutning med samma vers hvarmed den begynt: »O
  evighet, tin längd mig fast förskrecker». Sedan kommer psalmen »O syndig
  man, som säker är och trygger», hvarest motsatserna mellan lifvets
  intighet och dödens sanning, himlens salighet och helvetets pina starkt
  skildras. Men psalmen »Herre Gud, för tig iag klagar» är en enda
  syndajemmer alltigenom tjugu verser. Höjden af Lucidors religiösa
  diktning intages dock af det poem som bär titeln »It samtaal emellan
  döden och een säker menniskia». Det har ett sublimt innehåll, som
  ovilkorligen kommit oss att tänka på Belsazars måltid eller de allmänna
  dödsfantasier, som understundom liksom pesten smögo sig öfver
  medeltidsfolken och äfven inspirerade Orcagnas och Holbeins målningar.
  Det är ej otroligt, att Lucidor känt till dödsdansen och velat imitera
  den. Men han har också kunnat få sitt ämne från svenska folkets egen
  inbillningskraft. Ty på en tid, när läkekonsten ännu var maktlös mot en
  mängd farsoter, gjorde döden förfärliga härjningar. Vi se af hans
  begrafningsqväden, att helst om sommaren »liktågen» voro talrika. Och
  hvilken andlig ångest låg ej öfver nationen! Men detta stycke är ingen
  vanlig psalm, utan Lucidors snille springer här i framställningssättet
  öfver den vanliga psalmformen och närmar sig dramats handling och lif. Vi
  beklaga, att utrymmet skall förneka oss att fullständigt citera de femton
  åtta-radiga stroferna, men vi skola ange hufvudinnehållet. Döden är ej
  här en blek allegori, utan uppträder som en fullt lefvande person. Han
  slår sig förtroligt ned midt emot en säker menniska, och de börja
  samtala. Menniskan säger sig vilja lefva i glans och lycka. Döden varnar
  för Guds misshag och sin egen allmakt.
  
                  »_M._ Jag är uti silke klädder,
                             Och min säng är kostelig.
                  _D._ Jag med ormar åt tig beddar
                             Och med matkar skylar tig.
                  _M._ Hvar man seer och hedrar mig.
                  _D._ Men si, Gud förachtar dig.
                  _M._ Alle gå mig nu til handa.
                  _D._ Til thes jag taer bort tin anda.
  
                            -- -- -- -- -- -- -- -- --
                  _M._ Iag är i got välstånd satt.
                  _D._ Tu skalt mistat thenna natt.
                  _M._ Nu vil iagh mig kräsligt göda.
                  _D._ Nu skal iagh tig plötsligt döda.»
  
  Den öfvermodige fortsätter sitt gästabud och frosseri. Han bjuder Döden
  skåla med honom, ja, spela tärning om hvad som helst: --
  
                 »_M._ Stora glaas är mit behag.
                 _D._ Tu äst sielf som glaset svag.
                 _M._ Lustigt speel och sköna krantzar.
                 _D._ Faalna, när tu med mig dantzar.
  
                           -- -- -- -- -- -- -- -- --
                 _M._ Drick en skåål! Hvem borier först?
                 _D._ Tu, som får en evig törst.
                 _M._ Spela vi, trotz hvad thet giäller?
                 _D._ Siälen, när tu tig så ställer.
  
                 _M._ Lefver så, att hvar man merker
                           Al vår glädies bång och liud!
                 _D._ Ah, det onda, som tu verkar,
                           Ropar nogsampt up til Gud.
                 _M._ När iag en gång varder grå
                 _D._ (Om tu kan thet drögzmål få)
                 _M._ Vil iag from och nychter blifva.
                 _D._ Viltu Gudi dräggen gifva?
  
                           -- -- -- -- -- -- -- -- --
                 _M._ Mine barn få nog äntå.
                 _D._ Tu i helvetet och så.
                 _M._ Iag skal dela med min nästa.
                 _D_, Satan får kanske thet bästa.»
  
  Vi se att den säkre syndaren utlofvar bot och bättring på gamla dagar, ty
  han tror fullt och fast på att nödig tid skall beviljas honom. Men nu
  säger Döden till, att timglaset är utrunnet. Han söker beveka honom och
  slutligen ber han blott om ett kort uppskof. Men förgäfves. Fasan får
  makt med honom: --
  
               »_M._ Iag kan ei för ångest tala,
                          Ia, at sukka är mig svårt.
               _D._ Sukka och tig Gud befalla,
                          Gör thet snart! Tin tid är kort.
               _M._ Ah, Gud som rätfärdig gör!
               _D._ Hans budord man lyda bör.
               _M._ Ah, låt mig tin nåde niuta!
               _D._ Beed och dö! Tin tid är ute.»
  
  Det är ett mästardrag af skalden, att han ej intränger i nådens
  hemlighet, utan låter menniskans tillkommande öde efter skilsmässan af
  kropp och själ liksom förlora sig i oändligheten. Ty Döden står härefter
  ensam qvar och varnar:
  
                     »Then är fort. Men om han hade
                     Hiertans tro, så fann han nåd.»
  
  Derföre sen er i tid före om ert eviga väl, ty ingen har upptecknat min
  dag, så att han må minnas mig hvarje dag.
  
                    »Man kan sig väl seent omvända,
                    Men hoo veet, hvad tå kan hända?»
  
  Vi känna intet enda skaldestycke inom hela den svenska litteraturen som i
  det hemskt sublimas genre förmår mäta sig med detta Lucidors poem.
  
                    *       *       *       *       *
  
  Vi hafva slutat vår granskning. Det är oss en glädje att erkänna, att de
  farhågor, vi hyste vid början af vårt arbete, nu vid dess slut blifvit
  bragta på skam. Visserligen kände vi på förhand att för oss personligen
  denna granskning skulle medföra den nyttan, att vi kunde stärka vår
  kärlek till den svenska litteraturen. Ty det är ej så mycket genom att
  beundra densamma från den period, då den hunnit fullt utbilda sina
  flygande vingar, som fastmera genom att uppsöka den från dess omogna
  barndom och dess första bekymmersamma steg, som man erhåller en kanske
  mindre lätt och intressant, men desto mera uppoffrande och derigenom
  gedignare kärlek till denna litteratur. Men vi hafva också, hvad vårt
  ämne beträffar, fått en ny bekräftelse på vår tro, att i de flesta fall
  menniskan vinner på, att man närmar sig henne. Ty då vi företogo oss att
  öfverskrida den dubbla gränslinie af andras ogynsamma omdömen och eget
  vårdslösadt skaldeskap, som fördunklade Lucidors bild, skedde det ej utan
  farhåga, att resultatet af vår granskning skulle blifva ledsamt, och att
  hans gestalt genom att göras klarare skulle framstå i en ofördelaktig
  dager. Vi hade nämligen framför allt beslutat att hälla oss strängt vid
  sanningen, följden måtte blifva hvilken som helst. Men vi tro oss nu mera
  kunna försäkra, att, om det första intresset som Lucidor hos oss
  uppväckte berodde på hans isolerade ställning, han hädanefter har mer
  grundade anspråk på att uppmärksammas och studeras. Vi ställde honom
  blott under belysningen af hans egen tid, och han blef ej längre den
  föraktlige vagabonden. Vi sågo ej ned på hans poesi från höjden af våra
  tiders konst och poetiska resurser, och den upphörde att vara ett
  handtverksmessigt och hoprafsadt rimsmideri. Man har någon gång anmärkt,
  att hans inflytande på vår litteraturs utveckling varit ringa eller alls
  intet, att ingen skola af honom bildats, och att ingen ens visat sig
  hafva varit påverkad af honom. Man har sett honom som en fribytare utom
  sina samtidas krets och som en varnande skalderuin för efterverlden.
  Äfven om man hade rätt häruti, skulle vi säga, att den svenska
  sånggudinnan måste tacksamt erkänna hvarje begåfning och försök inom sin
  sfer. Ty det kan ej bestridas, att Lucidor har, äfven han, upptagit den
  fosterländska lyran, då den ännu ej var så eftersökt och lätthandterad,
  och derur förstått att framlocka toner, som skola höras till en sen
  efterverld. Men man har ej haft rätt. Lucidor står lika väl som någon
  annan inom den svenska kulturströmmen. Han har varit en länk deraf. Han
  har egt och fyllt en bestämmelse deruti. Han hör till de byggmästare som
  i tidernas längd upprest den svenska civilisation, i hvars solljus vi nu
  förnöja oss och hvilken understundom kommer oss att glömma vår pligt att
  vara tacksamma. Emellertid måste det dock tillika sägas, att hos honom
  liksom hos så många andra skalder anlagen öfverflyglade karakteren. Men
  man må besinna, hvilken grad af karakterens storhet det behöfves för att
  riktigt handtera och utveckla alla resurserna hos det väldiga instrument,
  som heter snille. Hos Lucidor förmådde ej viljans roder betvinga de
  brusande anlagen, utan dessa drefvo honom ur den rätta kursen. Den lätta
  förmågan att frambringa vers lånade sig allt för väl åt likgiltigheten
  och vårdslösheten i hans lynne. Om derföre största delen af hans
  skrifter kan utan afsaknad bortkastas, återstår dock tillräckligt mycket
  för att utgöra ett betydande resultat af hans poetiska verksamhet. Detta
  resultat låter i korthet så bestämma sig, att åtminstone ett bröllops-
  och ett begrafningsqväde bland hela samlingen af dylika stycken eger ett
  varaktigt poetiskt värde, att dryckessångerna erinra om Bellmans framtida
  skaldestorhet och äkta nationalitet, att några visor finnas, som i sin
  enkla sångbara genre ej kunna undvaras af den svenska litteraturen,
  slutligen att i vissa psalmer utvecklas hela kraften af skaldens
  egendomliga patos. Med allt detta skall Lucidor väl alltid synas som en
  ofullgången natur, och man skall förgäfves vid den förtidiga graf,
  hvaruti den trettioårige mannen nedstörtades, gissa, hvad som kunnat
  blifva såväl af hans lefnad som poesi, om de fått fortfara. Men redan i
  afseende på värdet af hvad han verkligen blifvit skall den menskliga
  omdömeskraften få medgifva sin otillräcklighet. Huru mycket af hans skuld
  afplanas genom de kalla och trängande omständigheterna omkring honom, och
  huru mycket af hans talang sköt hastigare fart under något kärlekens och
  lyckans solsken? Huru bör man uppdraga gränserna af hans anlag, och huru
  många verksamhetsfält skulle hafva tillhört honom framdeles, om äfven vid
  hans död obegagnade? Allt frågor, som åtminstone vi ej kunna besvara. Vi
  vilja blott säga, att emellan de glada dryckessångerna och de ömma
  kärleksvisorna samt de hemska psalmerna finnes ett stort mellanrum inom
  hans förmåga, och att den man, hvars ofulländade poesi förmått uppresa så
  vidt skilda gränsstenar, af naturen varit ämnad till långt mera än hvad
  han blef. Men redan det bästa, han lemnat efter sig, bevisar en verklig
  skald.
  
                    *       *       *       *       *
  
  -----
   [32]  = upphöra med.
  
   [33]  = der.
  
   [34]  = sätter p. för min mun.
  
   [35]  = anständighet.
  
   [36]  = förmon.
  
   [37]  Likaså vid en ung gift qvinnas graf:
  
             »Lijk som när rosen-bladh mäd ljufve nälker blandas,
             Fast om the vissna bort ok torkas, lijkväl andas.
             The mäd en liuf-sööt luft, som sprider sigh omkring:
             Så är og hennes prijs -- -- -- -- -- -- --
             -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- --
             Vij vele mäd full hand fiol ok amaranth
             Iempt andra blomster mehr uthströ kring hvarien kant
             Ok rund kring grafvens bredd.»
  
   [38]  = ljuder.
  
   [39]  = skryta med
  
   [40]  = giftvuxen.
  
   [41]  Det förtjenar anmärkas, att intet ord förekommer i
         dikten om dessa trakters sköna natur och lifliga
         folknöjen. Men visst fanns der ett rikt ämne för
         behandling. Medelklassens då varande förströelser i
         Stockholm voro nemligen om sommartiden att ro ut och slå
         sig ner i det gröna samt leka t. ex. »Tick-tack»,
         »Blindbock», »Giöm grant», »Tag fatt på den», »Mig möter
         monsieur. Hur heter han?», »Min vän, kom snart igen»
         (hvem igenkänner ej flera af dessa namn ännu?). Deruti
         deltogo då gamla och unga, gifta och ogifta. Om vintern
         åter klingade bjellrorna öfver isen, och man gjorde en
         utflykt till Drottningholm, Brahelund (i Haga-trakten)
         och Fittja. Utom dessa enkla och landtliga nöjen var
         lifvet monotont, så vida ej en mycket stor fest någon
         gång måste firas.
  
   [42]  = bollar, träskålar.
  
   [43]  = det tyska toll. oredig, galen.
  
   [44]  = smälter bort.
  
   [45]  = gör intryck på mig.--Är visan skrifven i Stockholm
         1669 och rör den någon flamma i Upsala?
  
   [46]  = magnet.
  
   [47]  = hufvudarbete.
  
  
  De =källor=, som vi till vår afhandlings utarbetande hufvudsakligen
  begagnat, äro följande:
  
  Helicons blomster, plåckade ok wid åtskillige Tillfällen utdelte af
  Lucidor den Olycklige. Det är alle de Poëtiske Skrifter, som författade
  blefne af _Lasso Johansson_. Sthm 1688.
  
  Samlade Vitterhets Arbeten af Svenska Författare från Stjernhjelm till
  Dalin. Efter original-upplagor och handskrifter utgifna af _P. Hanselli_.
  Upsala 1856-1875.
  
  Lars Johansson Lucidor. En litterär studie af _Birger Schöldström_.
  Utgifven i 25 exemplar. Sthm 1872.
  
  Försök Till Et Biographiskt Lexicon öfver Namnkunnige och Lärde Svenske
  Män, af _Georg Gezelius_. Sthm 1778-87.
  
  Biographiskt Lexicon öfver namnkunnige Svenske män. Upsala och Örebro
  1835-57.--Ny följd Örebro 1857-68.
  
  Svenska Adelns Ättartaflor, utgifna af _Gabriel Anrep_. Sthm 1858-64.
  
  _Joannis Schefferi_ Svecia litterata sive de scriptis et scriptoribus
  Gentis Sveciæ. Opus posthumum. Holmiæ 1680.
  
  Historiola Litteraria Poëtarum Svecanorum, quam pro laurea exhibet _Joh.
  Henr. Lidén_. Upsaliæ 1764-72.
  
  _Isak Reinhold Bloms_ Samlade skrifter. Sthm 1827.
  
  In Historiam Poëseos Suecanæ Hypomnemata, quæ--p. p. _P. Ad. Sondén_
  Upsaliæ 1817.
  
  Svenska Vitterheten, Historiskt-Kritiska Anteckningar af _L.
  Hammarsköld_. Andra upplagan, utg. af _P. A. Sondén_. Sthm 1833.
  
  Sveriges Sköna Litteratur, en öfverblick vid Akademiska föreläsningar af
  _P. Wieselgren_. Lund och Upsala 1883-49.--Jemte Tredje upplagan. Del. I.
  Lund 1866.
  
  Svenska Siare och Skalder, eller Grunddragen af Svenska Vitterhetens
  häfder. Intill och med Gustaf III:s tidehvarf tecknade af _P. D. A.
  Atterbom_. Upsala 1844-52.
  
  Grunddragen af Svenska Vitterhetens historia. Akademiska föreläsningar af
  _Bernhard Elis Malmström_. Örebro 1866-89.
  
  Psalmopoeographia. En utförlig Beskrifning öfver them, som hafva
  sammansatt, öfversatt och förbettrat Psalmerna i Sv. Psalmboken af 1695.
  Af _Lars Högmarck_. Sthm 1736.
  
  Den nya Swenska Psalmboken, framställd uti Försök till Swensk
  Psalmhistoria af _Johan Wilhelm Beckman_, Sthm 1845-72.
  
  Ur en Antecknares Samlingar. Sthm 1868-1874. [Af _G. E Klemming_.]
  
  Samlade Skrifter af _Hedvig Charlotta Nordenflycht_. Upsala 1852.
  
  _Jacobi Catzii I. C._ Silenvs Alcibiadis, sive Protevs: Humanæ vitæ
  ideam, Emblemate trifariam variato, oculis subjiciens. -- -- --
  Amsterdam.
  
  Palmsköldiana. (Samlingar i Upsala universitets bibliotek).
  
  Olof Celcii d. y:s anteckningar. (Handskrift i Upsala universitets
  bibliotek).
  
  Stockholms kämners- och rådstufvu-rätters protokoll för åren 1669, 1670
  och 1674. (Handskrifter i Stockholms rådhusrätts arkiv).
  
  
  
  
  Först sedan afhandlingen börjat tryckas, fästes vår uppmärksamhet på en
  till »Nya dagligt allehanda» 1872 insänd notis, undertecknad C. A. K.,
  hvarigenom tvetydigheten af Lucidors härstamning på mödernet synes
  försvinna. Amiralens hustru, Barbro Jönsdotter, hade nämligen i sitt
  första gifte (Umeå 1622) en son och fyra döttrar. Antagligt är, att en af
  dessa döttrar var den olycklige skaldens moder. En hennes syster har
  kunnat blifva gift med Assersson. Insändaren åberopar den likpredikan
  öfver amiralens son, som hölls 1649 i Stettin af Mathias Decenius. Om den
  assersonska familjen läses en uppsats af Säve i »Land och Folk» för
  1874.
  
  
  
  
  
  
  End of the Project Gutenberg EBook of Om Lars Johansson (Lucidor den
  olycklige), by Josef Linck