text: Produced by Eva Eriksson, Jens Sadowski, and the Online
  Distributed Proofreading Team at http://www.pgdp.net. This
  book was produced from scanned images of public domain
  material from the Google Books project.
  
  
  
  
  
  
                             SAMLADE SKRIFTER
  
                                    AF
                            ZACHARIAS TOPELIUS
  
                              FEMTONDE DELEN
  
                          STJÄRNORNAS KUNGABARN
  
                               ANDRA DELEN
  
                              G. W. EDLUND.
                               HELSINGFORS.
  
  
  
  
                          STJÄRNORNAS KUNGABARN
  
  
                       EN TIDS- OCH KARAKTERSSTUDIE
                      FRÅN DROTTNING KRISTINAS DAGAR
  
                                    AF
                            ZACHARIAS TOPELIUS
  
                               ANDRA DELEN
  
                              G. W. EDLUND.
                               HELSINGFORS.
  
                                STOCKHOLM.
                     Alb. Bonniers boktryckeri 1899.
  
  
  
  
                               ANDRA DELEN.
                                 DE TRE.
  
  
  
  
                           1. Vågornas lekboll.
  
  
                                               Spegla dig i din motbild!
  
  Den 16 September 1642 gick hennes majestäts örlogsbrigg Andromeda till
  segel från Åbo med destination till Norrköping, för att där utbyta sina
  sexton malmkanoner mot lika många järnkanoner af billigare metall och
  den förbättrade konstruktion, hvilken kronans kommissarie herr Louis De
  Geer nyligen begynt tillverka efter modeller från holländska flottan.
  Andromeda hade rykte om sig att vara en af kronans styfvaste sjöbåtar
  och fick nu tillfälle att visa sin öfverlägsenhet. Hon befann sig på
  höjden af Gotska Sandön, midti Östersjön, när hon öfverraskades af
  dagjämningsstormarna och nödgades ligga hårdt upp i vinden för att hålla
  kurs på det gentemot liggande Norrköping. Östersjön är, som bekant, ett
  lättsinnigt haf: det uppröres lätt och kan lika hastigt åter lugna, men
  efter ett utbrott af vresigt lynne äro dess kuster betäckta med
  spillror.
  
  Det var middagstid, regnbyar, och sydvästvinden, som hade fritt spelrum
  öfver den vida flackan af öppet haf i söder, tillväxte i raseri, när han
  pressats tillsamman i Kalmar sund, slekt Ölands kalkdamm och tagit ett
  bocksprång öfver nordvästra kusten af Gotland. Det gick hög sjö,
  Andromeda låg för styrbordshalsar och sökte förgäfves komma under skydd
  af svenska vallen. Hon krängde starkt, doppande sina rår i den hvita
  vågen. Däcket låg snedt; där behöfdes balanserkonst att röra sig och att
  lyda en order. Allt hvad löst låg ombord rullade öfver åt läsidan; den
  ena sjön efter den andra slog fräsande öfver babords bog. Men fram
  skulle Andromeda; hon var af finskt virke, byggd på Räfsö varf utanför
  Björneborg. Och likasom detta icke hade varit nog att intyga hennes
  nationela halsstarrighet, fördes hon af unge Herman Fleming, hvars hela
  släkt var känd som den envisaste af alla envisa finnar.
  
  Herman Fleming var son till den berömde riksamiralen Klas Fleming och
  från barndomen uppfostrad till sjömansyrket. Stadd på utrikes resor för
  att utbilda sig till sin faders efterträdare, hade han, tjugutre år
  gammal, denna höst tillfälligtvis besökt Villnäs gård i hemlandet, när
  Andromeda kommenderades till sjöss, och utbedt sig att få föra briggen
  öfver till Norrköping. Det var hans första lärospån som befälhafvare;
  fram skulle båten, och fram skulle han, om det ock blåste stickor.
  
  Den unge sjömannen liknade icke sin älskvärde fader; han var tvär och
  frånstötande, sådan han sedan gjorde sig hatad af sitt stånd som
  reduktionsman och en af de mest inflytelserike stormännen under Carl
  Gustafs regering. Men han var klok, förslagen och djärf, han kunde
  trotsa ett tidehvarf, såsom han nu brottades mot Östersjöns vågor. Han
  hade nyss öfvertygat sig, att kanonportarna i lä voro tätt tillslutna.
  Nu satt han med ett tåg om lifvet på akterdäck, med den stadiga, trumpna
  blicken riktad än på rorkarlen, än på den i en masurbytta likaledes
  fastsurrade kompassen.
  
  -- Hvad nu, Parainen? utfor han häftigt mot rorgängaren. -- Fäller du
  af? ... Fäll i Helsingland icke, karl! Lofva!
  
  -- Focken lefver, var det lakoniska svaret.
  
  Parainen var en gammal väderbiten för detta strömmingsfiskare från
  Pargas och hade smakat saltvatten alltsedan han förmådde lyfta en åra.
  
  -- Skot an där borta! ... Och du, becktröja, håll strecket! Västsydväst
  till västen! Han friskar i.
  
  -- Han går mera på syd, när vi preja vallen, djärfdes rorgängaren
  anmärka, i det han med ett fnurrigt grepp lydde kommandot och lofvade
  upp.
  
  Briggen reste sig stampande med en våldsam ryck mot vågsvallet och
  krängde strax därpå för en ny vindstöt. Seglen backade, en störtsjö,
  högre än sina föregångare, slog öfver bogen och öfverstänkte en kvinnlig
  varelse, hvilken satt längst fram vid bogsprötet och skyddades af den
  sammanrullade ankartrossen.
  
  I detsamma hördes ett brak. Däckskanonen i lovart ytterst mot fören hade
  lossnat i sina surrningar och rullade med lavetten tungt mot läsidans
  reling. Ett ögonblick ännu, och han skulle med sin ofantliga tyngd hafva
  krossat bordläggningen, lösryckt en spant ur briggens sida, tagit
  öfverhalning och störtat i hafvet. Men i rätta sekunden kastades i hans
  väg ett ekblock, som legat i närheten, och detta lyckades hejda
  kolossens lopp.
  
  -- Fäll! ljöd kommandot.
  
  Briggen föll af två streck för vinden och reste, likasom dragande andan,
  sina rår ur vågsvallet.
  
  Befälhafvaren skyndade med några matroser till fören och lyckades häkta
  förrädaren, som så när hade vållat briggens undergång. Det var ett
  snabbt, men tungt arbete. För hvarje ny krängning gjorde den upproriska
  kanonen försök att slita sig lös. Han stegrade sig, han stångades som en
  sårad buffel, han krossade båtsmannens lår och klämde blod ur
  styckjunkarens naglar. Ändtligen var han fången. Man såg till, att de
  öfrige bufflarne ej fingo göra leken om, och Andromeda var räddad.
  
  Herman Fleming betraktade ekblocket och den kvinnliga skepnaden, som
  stod darrande bredvid honom, höljd i en våt läderkappa.
  
  -- Det var ett raskt tag, det där med ekblocket! anmärkte han med
  blidare ton, än han vanligen brukade. -- Hvad gör du här?
  
  -- Jag läser, svarade skepnaden, kastade tillbaka en flik af kappan och
  lät se ett ungt, vackert flickansikte, som skrattade för att dölja ett
  par förstulna tårar af skrämsel.
  
  -- Läser? Midti störtsjöarna? frågade den unge befälhafvaren med
  oförställd förvåning.
  
  -- Det var för mörkt där nere, och tiden blef lång, sade flickan.
  
  -- Det kallar jag att vara läshungrig. Hvad är det du läser? Förmodligen
  Sankt Britas underverk?
  
  Och Fleming tog småleende en genomblött bok, som flickan ej hann nog
  hastigt dölja under sin kappa.
  
  -- Latin! _Tacitus!_ utropade han vid en blick på titelbladet. -- Läser
  _du_ latin? Men hvem är du då? Är du -- och han antog en aktningsfullare
  ton -- är ni en af jungfrurna Kurck?
  
  Hon svarade icke. Hon slank lätt som en ekorre in i den trånga
  kajuttrappan akterut och var försvunnen. Andromedas förvånade unge
  befälhafvare hade ingen tid att följa henne; briggen tog i anspråk hela
  hans uppmärksamhet. Han beslöt att vid första tillfälle göra sig närmare
  underrättad om de passagerare han tagit ombord i Åbo.
  
  Andromedas befälhafvare kände den förnämste bland dem, presidenten i Åbo
  hofrätt, riksrådet Jöns Knutsson Kurck, hvilken nyligen blifvit utnämnd
  till lagman i Västergötland och Dal samt begagnat tillfället att
  öfverresa till Sverige med kronans fartyg, som erbjöd mera bekvämlighet.
  Fleming hade äfven betygat sin vördnad för presidentskan, den förnäma
  och fint bildade Sofi De la Gardie, och för äldsta dottern jungfru
  Barbro, som sades vara förlofvad med herr Gustaf Evertsson Horn. Men
  Herman Fleming var ingen damernas riddare och vårdade sig föga om en
  bekantskap med presidentens öfriga talrika följe. Han hade åt familjen
  Kurck och dess tjenare afstått sin egen kajuta och allt disponibelt rum
  på akterdäck, medan han själf nöjde sig med en styrmanshytt midskepps,
  tyckande sig därmed hafva bevisat passagerarne all den höflighet, som
  tillkom deras höga samhällsställning. Fartygets akterdel var, enligt
  dåtidens bruk, upphöjd, såsom i våra dagar en holländsk koff, och
  lämnade utrymme för två kajutor öfver hvarandra. I den öfra, som var
  försedd med ljusa, men nu mot vågsvallet tillbommade fönster, bodde
  familjen Kurck i fyra sidoafdelningar, mellan hvilka låg en liten
  salong, den så kallade kajutkampagnen. I den undra kajutan, som upptog
  några trånga och mörka sofplatser mellan förrådsrummen, logerade
  tjenarne. Andromedas passagerare hade nu lefvat instängda under hårdt
  väder på sjette dagen i denna sjömansbostad, försedde från Åbo med alla
  förnödenheter, som den rike presidenten ej ville umbära ens under en
  sjöresa.
  
  All förtänksamhet å passagerarnes sida för deras välbefinnande kunde
  likväl ej hindra, att ju deras nödtvungna arrest var allt annat än
  angenäm. »Fängelse med möjlighet att drunkna» -- lydde den korta
  beskrifning, som C. A. Ehrensvärd ett århundrade senare gaf om en
  sjöresa. Familjen Kurck fick erfara alla obehagligheterna af en sådan
  tillvaro. Det är icke nöjsamt att se golfvet i sin bostad uppresa sig
  nästan vinkelrätt, medan väggen antager skepnaden af ett golf och
  öfverplaggen på motsatta väggens knaggar resa sig spöklikt ut i vinkel
  mot väggen. Det är lika litet behagligt att vid en måltid få fat och
  tallrikar med deras innehåll i sin famn eller att väckas ur en orolig
  sömn af motsatta sidans bord, stolar och tvättkommoder, hvilka företaga
  sig utflygter på egen hand mot den sofvandes bädd. Där kunde ju icke
  allt fastläsas, spikas eller surras med rep. Presidenten Kurck hade
  nöjet att se sina mårdfodrade kragstöflar, dem han medtagit för
  höstkylan, företaga en promenad, utan innehåll af fötter, från hans säng
  till den motstående vägglisten och därefter, genom ödets underbara
  skickelser, lika fotlösa vandra tillbaka till hans säng igen. Utan
  tvifvel var det rådligast att vid en så ostadig tillvaro blifva liggande
  där man engång låg, hvilken försiktighet familjens medlemmar också
  tålmodigt underkastade sig, med de få variationerna af en dryck vatten
  eller en bit sill i stället för de medförda läckra anrättningarna, utan
  att dock lyckas förekomma allt inre uppror. Men de olyckliga tjenarne
  och kammarpigorna, hvilka, själfva redlösa, måste våga sig ut på dessa
  golf som voro väggar och väggar som voro golf, för att betjena sitt
  redlösa herrskap, sågos ofta stupa under bördan af sitt nit och
  krumbukta sig utan all skyldig respekt i de mest vidunderliga
  ställningar.
  
  Under all denna bedröfliga vedermöda på Östersjön hade endast en bland
  passagerarne fötter, händer och hufvud nog i sin makt för att icke blott
  reda sig själf, utan ock vara en försyn för sina illa medfarne
  reskamrater. Det var samma unga flicka, som nyss visat så mycken
  rådighet vid Andromedas bog och som stundom fick den vederkvickelsen att
  smyga sig upp på däck för att där, midt under störtsjöarna, fördjupa sig
  i en kär bok. Hennes smärta, behagfulla gestalt var som byggd på
  stålfjädrar. Ingen krängning, intet sluttande plan bragte henne ur
  jämnvikten: hon tycktes skapad att gå i taket, såsom en fluga. Och hon
  var öfverallt, där hon behöfdes bäst -- än hos herre, fru och barn, än
  hos de fotfallne tjenarne, än med en bägare vin eller vatten, än med en
  styrkande matbit, än med en handräckning, där ingen annan förmådde det,
  än åter med ett muntrande ord, en förhoppning om snart slut på
  vedermödorna. Tjenade hon sina nödställda likar af ömhet, af deltagande,
  af ett tjenstvilligt hjärtelag? Kanske, kanske icke. Människohjärtat
  innesluter många fördolda djup. Var det deltagande, så var det måhända
  blandadt med andra känslor. Det smickrar ungdomens stolthet att ensam
  stå rak, där alla andra stappla och falla. Det är också en
  öfverlägsenhet att ensam förmå tänka och handla med hufvud, hand och fot
  till sitt fria bruk, när alla öfriga ligga ofria, bundna i vanmakt.
  Utred denna psykologiska gåta den som förmår! Fullkomlig själfförsakelse
  är den högsta, men också den sällsyntaste af alla dygder. Det finnes
  blott _En_, som kunnat det helt. »Jag såg lifvets träd, och dess löf
  voro alla förvissnade, blott _ett_ var grönt.»
  
  Skymningen inbröt. Flickan trädde in i den öfra kajutan, hvilken
  belystes endast af en dinglande taklampa, och förnam genast en häftig
  ringning, som påkallade hennes bistånd. Det var presidentskans
  ringklocka. Den nådiga frun låg där hjälplös och gråtande, nervöst
  otålig i den öfvergifna belägenhet, som för henne var så ovanlig.
  
  -- Finnes här ingen lefvande varelse? Jag har ringt en half timme, och
  ingen hör mig. O, jag dör, vi förgås, och de stackars barnen, lefva de
  än? Gå, Hagar, se åt, om de äro vid lif, och hjälp dem, du, som ensam
  kan röra dig! Min Gud, hvarför skulle vi gifva oss ut på detta
  förskräckliga haf? Fartyget går i stycken, det kan ej uthärda, vi skola
  aldrig se Sverige mer, det är ute med oss!
  
  Hagar -- ty det var hon, det var hafvets vilsna spån, lekbollen för
  lifvets vågor, den fader- och moderlösa från Kaskas torp -- Hagar sprang
  till barnens hytt, fann dem sofvande, fann guvernanten i det
  bedröfligaste läge på golfvet, men utan fara för lifvet, och återvände
  till presidentskan med denna lugnande underrättelse.
  
  -- Unga jungfrurna sofva, mademoiselle de Meran är sjösjuk, det är ingen
  fara alls, nådig fru. Vi närma oss svenska kusten; före dagningen ha vi
  lugn sjö, och i morgon äro vi lyckligt i Norrköping. Hvad befaller ers
  nåd? Några droppar _essentia dulcis_? Eller kanske en bit stekt sill?
  Ers nåd har ej spisat något sedan i förgår.
  
  -- Hagar -- sade den hjälplösa frun, midt under gråt och suckar
  bemödande sig att lägga band på sin otålighet -- jag har ej alltid varit
  god mot dig, och du har fel, barn, stygga fel ... Men jag har låtit dig
  känna din ställning mer än jag bort. Ser du, det är för att presidenten
  varit för svag för dig, och det har ej varit nyttigt för dig ... Du är
  ett underligt barn, Hagar ... Jag inbillar mig ibland, att du har ett
  hjärta ... som nu ... Jag är stundom nära att hålla af dig ... som nu,
  när du ensam tjenar och uppmuntrar oss alla. Kom hit, jag vill kyssa dig
  ... så! Hör åt, om presidenten behöfver något ... och gå sedan till
  barnen, lämna dem icke! Jag fruktar, att om vi än en gång upplefva en så
  fruktansvärd stöt, som för en stund sedan, skola de små kastas ur
  bäddarna och slå ihjäl sig.
  
  Hagar gick med en undrande, ovan känsla. Hon hade för två år sedan
  upptagits som ett värnlöst barn i presidentens hus. Den nådiga frun hade
  icke varit elak emot henne, men alltid lika kall, lika fordrande, lika
  tillrättavisande, som presidenten varit eftergifven och nästan faderligt
  öm mot sin guddotter. Presidenten Kurck var lika lärd, som han var
  mäktig och rik; han kunde ej dölja sin svaghet för detta begåfvade barn;
  han gjorde allt för att bereda henne den undervisning hon så högt
  efterlängtade och som stod att få hos den nya akademins professorer i
  Åbo. Men under allt detta hade Hagar i det förnäma huset varit ett
  mellanting mellan fosterdotter och tjensteflicka, i studerkammaren en
  prinsessa, i familjen mindre än guvernanten, mindre än kammarjungfrun,
  afundad, klandrad, misstänkt af tjenarinnorna, som rättade sig efter den
  nådiga frun, smickrad af tjenarne, som följde sin herres föredöme.
  Barnen stodo på Hagars sida; de äldre sönerne för, döttrarna mot. Hennes
  öde var att misshaga sitt eget kön och behaga det andra.
  
  Hon följde familjen Kurck till Sverige i samma ovissa mellanställning af
  hälften fosterdotter, hälften domestik, klädd som döttrarna och delande
  familjens måltider, men i öfrigt skickad i alla sysslor med tjenarne. Nu
  glömde hon allt för glädjen att få se något nytt och storartadt, att få
  se detta Sverige och dess hufvudstad, hvilka icke blott för det
  aflägsna, underordnade Finland, utan ock för månget mäktigare europeiskt
  land vid denna tid hägrade på afstånd som en vagga för hjältar, en
  strömmande källa af kraft och snille.
  
  När Hagar trädde från hytten ut i kajutkampagnen, mötte henne en löjlig
  syn af mänskligt elände. Pressad af vinden, hade briggen fortfarit att
  kränga betydligt, sopande hafvet med sina rånockar i lä. På kajutans
  lutande golf kraflade en mänsklig varelse, badande i en rödaktig vätska,
  som luktade starkt krusmynta, ett då vanligt preservativ mot sjösjuka.
  Hagar igenkände hofmästaren Antonius Pape, nu som alltid väl friserad, i
  krås, livré, knäbyxor, silkesstrumpor och skor med silfverspännen, såsom
  etiketten fordrade vid presidenten Kurcks hof, men i en allt annat än
  hofmässig belägenhet. Bredvid honom låg en sönderslagen karaff, hvars
  skärfvor sårat hans högra hand och som troligen innehållit rosenvatten,
  prepareradt med mynta. Den olycklige hade, i ett öfvermått af nit,
  fördristat sig ut på det hala för att bereda sin husbonde en
  vederkvickelse och låg nu där som en halshuggen tupp, hvilken fläktar
  med vingarna, ur stånd att resa sig.
  
  -- Hvad är det? hördes presidentens röst från hytten.
  
  -- Ack, nådig herre, förlåt, jag är dödens man; jag blöder ihjäl!
  
  -- Det är icke farligt, det är en rispa i handen, försäkrade Hagar,
  under fåfänga försök att uppresa den fallne.
  
  -- Ack, du söta lilla ängel, hjälp mig nu i min sista stund; du ser ju
  mitt blod rinna i bäckar på golfvet! kved den olycklige hofmästaren, i
  det han grep flickans hand och för hvarje rullning af fartyget åter
  tumlade kull med hufvudet ned i läsidans grop. -- Hjälp mig på fötter,
  kära kattunge, eller låt mig åtminstone dö med hufvudet uppåt, jag har
  redan fått slag! Du är ju så godt som mitt eget gudbarn; jag har varit
  med på din kristning, du lilla välsignade tatterska!
  
  I detsamma erinrade han sig, att hans herre med mera skäl kunde göra
  anspråk på titeln af gudfar, och tillade:
  
  -- Ja, jag menar hans nåds guddotter, och si därför måste du hjälpa mig,
  när jag låter mitt lif för min husbonde ...
  
  -- Pape skulle krypa långs väggen till trappan, så skall jag hjälpa
  honom till hans säng; icke dör han af den rispan, tröstade Hagar med
  illa dold munterhet.
  
  Hofmästaren följde rådet och lyckades slutligen uppnå den säkra hamn,
  som han aldrig bort öfvergifva.
  
  Hagar knackade på presidentens dörr.
  
  -- Stig in!
  
  Den mäktige magnaten låg där lika hjälplös som hans ringaste tjenare,
  men han behöll sitt klara hufvud och var klok nog att i stillhet invänta
  bättre tider.
  
  -- Befaller ers nåd något? Hennes nåd är orolig för ers nåds hälsa.
  
  -- Säg henne, att jag mår väl och beder henne gifva sig tålamod. Huru
  befinna sig barnen?
  
  -- De hafva ätit en smörgås och sofva redan.
  
  -- Godt, vi böra snart få sikte på svenska vallen. Fartyget tog en törn
  för en timme sedan?
  
  -- Briggen lofvade för tvärt, seglen backade, en kanon tog öfverhalning.
  Det är öfver och ingen fara.
  
  -- Huru gammal är du? frågade presidenten, som nu hade god tid att tänka
  på allt.
  
  -- Jag var tretton år och ett halft, när ers nåd sade till mig: Du får
  läsa!
  
  -- Således snart sexton år. Hagar, det är tid att du får ett tillnamn.
  Hvad vill du heta?
  
  Hagar teg. Det var samma fråga hon engång ställt till sin bror; det var
  lifvets adresskort, namnstämpeln, som engång skulle tryckas på
  framtidens hvita blad. Och hon hade velat svara, som brodern svarade:
  kalla mig _Ingen_! Men hon svarade efter en stunds tvekan:
  
  -- Ers nåd vet det bättre. Jag är hemma från stjärnorna.
  
  -- Du har ett mödernearf, återtog presidenten. Låt se ... om du skulle
  kalla dig Ring ... Hagar Ring? Jag vill tänka därpå. Godnatt.
  
  Sedan Hagar framfört budskapet att hans nåd befann sig väl, tog hon sitt
  nattläger på golfvet utanför barnens dörr med den våta läderkappan under
  sitt hufvud. Briggen fortfor att kränga, och taklampan, som följde dess
  rörelser, spred ett flämtande, oroligt sken i den mörka kajutan. Den
  trötta flickans tankar domnade bort, och snart låg hon försänkt i
  ungdomens lyckliga sömn, Lethes glömska, där alla sorger försvinna.
  
  Fram mot morgonen begynte gycklande drömmar sin vanliga lek. Hagar var
  åter ett spån, som flöt i det vida hafvet. Våg jagade våg i ändlösa
  rader och öfversköljde henne med skum. Än steg hon högt mot himlen, än
  låg hon åter begrafven i djupa dalar, värnlös, viljelös, maktlös,
  vågornas byte. Om hon dock kunde gripa fatt i en klippa, när hafsfloden
  gick förbi, en klippa, en köl, ett flytande vrak! Hon behöfde ett fäste.
  O, hvar fick hon ett fäste i vida världen?
  
  Hagar var ett barn, sjön hennes vagga; hvarför upphörde vaggan att
  gunga? Hon hörde i sömnen ett rasslande dån från briggens förstäf och
  vaknade strax därpå af en förunderlig stillhet. Hon vidrörde med handen
  kajutans golf; det låg nu i vågrät plan; det lutade icke mer. Hon satte
  sig upp och öfvertygade sig vid lampans matta sken, att hennes hand icke
  bedragit henne. Allt var tyst, allt sof. Icke ett ljud af gnisslande
  tåg, icke ett brus af böljor och storm.
  
  Nyfiken stod hon upp och gick ut till kajutans trappa för att erfara
  hvad detta betydde. Det var ännu mörkt, men himlen var stjärnklar. Hon
  kunde på något afstånd urskilja en dunkel rand, som höjde sig öfver
  hafvet. Dess betydelse kunde ej missförstås; det var svenska vallen, det
  var kusten af Östergötland. Briggen Andromeda hade ankrat, sannolikt för
  att invänta dager vid inloppet till Norrköping, och red nu för sitt
  ankare i en lätt bris, som knappt krusade vattenytan. Parainens
  förutsägelse hade gått i fullbordan: sydvästen hade i kustens närhet
  gått öfver på syd och tillåtit briggen att hastigt närma sig målet för
  sida-vind.
  
  Nattluften var sval. Hagar gick in för att kasta sin kappa öfver sig och
  återvände till trappan. Briggens däck syntes öde; endast benet af en
  halfsofvande utkik stack fram öfver märskorgen. Masterna reste sig med
  sin spöklika tackling i okända höjder och skuggade däcket. Kanonerna
  sofvo som lydiga barn: de behöfde ej mer sina starka surrningar.
  Utsikten öfver den stjärnklara himlen och det mörka hafvet var
  praktfull. Hvarje tindrande stjärna tycktes droppa ned i vågsvallet,
  försilfra dyningens glittrande rygg och därpå åter försvinna i skuggan.
  
  Hagar hade älskat stjärnorna så långt hon mindes tillbaka. Stod hon icke
  i en hemlighetsfull släktskap till dessa nattens strålande lyktor? Hade
  de ej varit hennes förtrogna allt från Turholmens ensliga berg, när hon
  ville lära sig känna himmelens trappor? Ja, hon förstod dem, och de
  förstodo henne bättre än människor, bättre än hon själf. De rannsakade
  hennes outgrundliga inre, de kände den oroliga, törstande, sökande,
  längtande, forskande, fridlösa ande, som bodde i henne, och de visste
  dess mål, som hon själf icke visste. Hon hade vuxit bort från sin första
  fostermoders fromma barnatro; hon sökte icke, eller trodde sig icke mera
  söka den Gud, som utstrött på fästet dessa skinande världsklot. Hon
  sökte med vetandets hela törst det oändliga utom henne och inom henne,
  men det antog icke mera för henne en personlig gestalt; det förlorade
  sig i tillvarons dunkla djup, i företeelsernas oöfverskådliga mångfald.
  Hvarifrån kom hon? Hvart gick hon? Var hon hemma från stjärnorna,
  hvarför var hon då här? Och gick hon till dem tillbaka, hvem gaf henne
  vingar? Intet svar, intet fäste. Hvem var hon? Hvarför fanns hon i
  världen? Hon sökte i det förgångna och i det närvarande. Öfverallt fann
  hon endast den flytande spånen, vågornas lekboll, stjärnornas hittebarn.
  
  Så underligt det kan tyckas, tänker man sådana tankar mera vid femton
  år, än vid femtio. Men Hagar hade icke varit ett barn på ungdomens
  gräns, om hon länge förmått irra i dessa öde tankerymder. Hon stirrade
  på den stora, klara stjärnan, hennes lifs stjärna, med hvilken hon varit
  förtrogen allt sedan augustikvällen på berget vid Hållviken. Svara mig
  du, ty du måste veta det! ... Stjärnan såg tillbaka på henne och likasom
  flöt in i henne. Hon tyckte sig simma i ljus; hennes tankar förlorade
  sig åter i halfvakna drömmar ...
  
  Stjärnan -- icke hon på himmelen, utan hon, som flutit in i den
  drömmande flickans själ -- fick ord och sade till henne:
  
  -- Jag är din och din broders stjärna och ännu en tredjes. Utan mig
  skulle du hafva förgåtts i vinternatten, förrän du skådat dagens ljus.
  Utan mig skulle du hafva bundits i vanmakt och mörker vid den torfva,
  som såg dig födas. Utan mig skulle du hela ditt lif igenom vara hafvets
  flytande spån och aldrig finna en hamn för din längtan eller ett mål för
  din tillvaro. Vet du icke, att jag är ett utflöde af den Allsmäktiges
  kraft, som beskyddar dig, hvar du i världen går -- en stråle af Hans
  ljus, som skall vägleda dig i tankarnas skuggspel? Sök! sök! sök, och du
  skall finna till sist, men sök i Hans ljus och icke i ditt, ty ditt eget
  är mörker! Se, jag har gifvit dig din första bok, och jag skall ännu
  gifva dig många. Men mitt väsen är kraft och icke kärlek; begär ej, att
  jag skall gifva dig hvad jag icke är utsänd att gifva. Själf må du göra
  dig däraf förtjent; jag lämnar dig nu. Se, den tredje, som jag
  beskyddar, är nära, och jag har gifvit denna ande i stoftet samma gåfvor
  som dig, med större makt att bruka dem i den Allsmäktiges tjenst. Spegla
  dig i din motbild, men tag dig till vara; makt är missbruk! Farväl!
  
  Morgongryningen ljusnade i fjärran vid Lifflands kuster, stjärnorna
  bleknade bort, och ännu sof Hagar, hafvets irrande spån, i trappgången
  till Andromedas kajuta.
  
  
  
  
                          2. I Kolmårdens skog.
  
  
                                   De stodo hotande, öga mot öga, som två
                                     örnungar, hvilka stött vingarna mot
                                                    hvarandra i flygten.
  
  Hitåt! _En avant!_ ... Där ... i enrisbuskarna! ... Axelson, genskjut
  honom! Hvar är Martens? Ah, de odågorna, alla blifva de efter! ... Ser
  du honom? Han måste vara där. Han hade varit såld, om ej de fördömda
  buskarna skymt honom ... Locka hit Bella, drif honom ut! ... Jag skall
  låta hänga det infama kopplet, som drifver harar, när jag har mickel på
  tjugu steg ... Hvad? Du ser ingenting? ... Där ... där! Fyr! ... Bom?
  Skjuta på spindelväfvar! ... Han försvann mellan stenarna ... _Adieu,
  mon plaisir!_
  
  Den lätta röken af två skott höjde sig i luften, medan en smärt, gul
  skepnad, som knappt kunde urskiljas mellan höstens gulnande löf, slank
  kvickt uppför den nära skogsbacken.
  
  Orden voro en flickas, som till häst banade sig väg öfver vindfällen och
  snår i Kolmårdens skogar. Hennes kinder blossade, hennes svarta barett
  hade bortsopats af en hängande gren; hennes upplösta hår fladdrade fritt
  under den häftiga ridten. Hon märkte icke, att hennes löddriga häst, som
  stegrade sig för sporren, hade vrickat sin ena framfot.
  
  -- Hvad nu, Caballero? fortfor hon, under fåfänga försök att sporra sin
  vackra, haltande andalusier uppför backen, där villebrådet försvunnit.
  -- Du vill inte, du? Men _jag_ vill! -- Och hon lade en otålig,
  förnärmad herskarinnas hela tonvikt på detta _jag_.
  
  Åter stegrade sig andalusiern och denna gång så häftigt, att en mindre
  van ryttarinna blifvit ohjälpligt kastad ur sadeln. Den unga flickan gaf
  honom slag på slag med ridspöet, likasom hade sporren icke trängt nog
  djupt in i hans blödande sida. Men förgäfvet. Det ädla djuret skälfde i
  alla leder och kunde icke förmås att taga ett steg framåt.
  
  Hon steg af och höjde ånyo sitt smidiga spö, när ridknekten, som åtföljt
  henne trettio steg på sidan, närmade sig.
  
  -- Caballero haltar, han har vrickat sin vänstra framfot, anmärkte
  knekten vördnadsfullt.
  
  Det höjda spöet sänktes utan att slå, och ryttarinnan genmälde,
  skrattande för att dölja en känsla af blygsel:
  
  -- Haltar han? Mickel har tur i dag. Hela naturen har anlagt hans gula
  livré, och se, nu har han bitit min häst i foten! Hvar är kopplet? Och
  hvar äro jägarne?
  
  -- De följde hundarna, som drefvo upp haren, när nådig fröken såg räfven
  och vek tvärt åt sidan. Nådig fröken rider så, att ingen där lätteligen
  följa kan. Jag råkade vara närmast.
  
  -- Godt, Axelson. Hvad skola vi nu göra med Caballero? återtog flickan,
  i det hon räckte tyglarna åt knekten och kastade sig vårdslöst ned på en
  mossklädd sten, medan hennes barm ännu höjde och sänkte sig efter
  ridtens ansträngning.
  
  -- Herr Klas och jägarne torde hört skotten, genmälde knekten, men det
  töfvar allt, förrän de hinna hit. Vill nådig fröken vara så nedrig och
  rida min häst? Morsker lyder nog tygeln och bär så lätt som en
  vippgunga. Jag skall ombyta sadel och leda Cabellero till staden. Han
  lärer fuller få stå en eller två veckor i stallet.
  
  Den unga flickan sträckte ut handen efter en rönnbärsklase, som hängde i
  närheten, smakade på bären, men fann dem sura och kastade bort dem.
  Hennes lifliga drag antogo ett gäckande uttryck.
  
  -- Så? Du tror, att herr Klas skall finna mig, när han hört skotten? Men
  om han _inte_ finner mig? ... Jag tager din häst, Axelson ... nej, du
  behöfver ej byta om sadel ... och rider ensam till staden. Led Caballero
  hvart du behagar. Och när du möter våra jägare, så säg dem, att du
  funnit mig kastad ur sadeln och död någonstädes i en bergsklyfta. Hvad
  händer ej på en räfjagt? De finnas nog, som sjunga _tedeum_ för denna
  nyheten. Håll god min, se ömklig ut, och pressa fram några krokodiltårar
  ... Å, det blir gudomligt; du skall sedan berätta mig huru de grimasera!
  En skön lifvakt! Kungen i Frankrike har ej en bättre. Ja, gör så,
  Axelson, du skall få en guldkedja, om du skrämmer dem från förståndet.
  
  -- Inte kan nådig fröken rida ensam till staden i den stiglösa skogen,
  och mig kan detta putset kosta min hals, understod sig den bekymrade
  knekten att invända.
  
  -- Din hals? Nå än sen? Det finns skrikhalsar nog i Sverige dig förutan.
  
  Och flickan skrattade så uppsluppet gladt, som man endast skrattar vid
  femton år.
  
  -- Skulle jag lämna nådig fröken allena! ... Det är si och så med
  Kolmården, som hvar man vet. Folk säger, att när här är mörkt, hör en
  sitt namn ropas i alla buskar, och i solsken rumstera här stigmän ...
  Den, som här gångar in, gångar inte så lätt ut igen ... Han kan hittas
  nedgräfd i mossen.
  
  Flickan reste sig och höjde, halft hotande, halft skrattande, ridspöet.
  
  -- Lyder du, eller lyder du inte? Hvartåt är staden?
  
  -- Vi hafva marmorbruket i öster, Bråviken i söder och Björnsnäs i
  väster, rätt till höger om solen. Därifrån går vägen till staden rätt
  söderut. Men dit är en god mil och intet annat än villsamma gångstigar
  ...
  
  I stället att svara, omladdade jägarinnan sitt gevär, kastade det öfver
  skuldran, steg med ett lätt hopp i knektens sadel och var i begrepp att
  rida sin väg, när hon erinrade sig, att ett intåg i Norrköping på detta
  sätt, i en manssadel, dock ej vore rätt förenligt med hennes rang och
  kvinnliga värdighet.
  
  -- Byt om sadlarna! befallde hon och steg åter ned.
  
  Knekten nödgades lyda. Innan kort såg han sin unga herskarinna aflägsna
  sig i muntert skridt på hans Morsker, följande en knappt märkbar
  gångstig åt väster, i det hon skrattande förnyade sin förra befallning:
  
  -- Vid ditt lif, Axelson, kom ihåg, att jag är död i en bergsklyfta! Gif
  akt på grimaserna! Tänk på guldkedjan!
  
  -- _Hon_ död i en bergsklyfta! upprepade knekten förargad. Är hon
  kollrig? Hvad är detta för ledingens konster! Jäkeln, det har skogsrået
  satt i henne! De skulle slå mig på fläcken i järn; jag skulle kantänka
  hafva tagit mutor af påfven och skuffat henne i klyftan. Och innan de
  blifvit underkunnige om _causan_, som herr Klas brukar säga, skulle de i
  blanka rappet hafva slagit mig brun och blå och hängt mig som en galen
  hund i närmaste ek. »Nä, inte för ölt smör i Smauland», sa' göingen. Jag
  binder Caballeron vid rönnen, efter han inte kan gå, och gifver mig af,
  allt hvad skacklarna bära, till följet. Vi måste få fatt henne, innan
  något otyg händer för hennes upptåg i denna förbannade skogen. Fy,
  fulingen, här är ramt!
  
  Medan Sven Axelson skyndade, illa till mods, att uppsöka jägarne, blir
  det tid att följa den unga ryttarinnan på hennes äfventyrliga ridt i den
  illa beryktade skogen. Kolmården var då och långt in i nyare tider det
  mellersta Sveriges vidsträcktaste, oländigaste skogstrakt, sträckande
  sig öfver sydvästra delen af Södermanland och nordöstra delen af
  Östergötland ned emot Bråviken. Denna vildsköna, men ofruktbara och
  glest befolkade nejd ansågs vimla af vättar och erbjöd i verkligheten en
  fristad åt mången skogsriddare, som hade sina skäl att icke nalkas
  städerna Nyköping och Norrköping allt för närgånget.
  
  Det var en halfklar septemberdag, ungefär middagstiden; luften
  sommarlikt varm och strålande lugn efter regnbyar, som rasat de förra
  dagarna vid Östersjöns kuster. Ryttarinnan fortsatte sorglöst sin ridt i
  den anvisade riktningen, gnolande på en tysk ballad, mera för
  tidsfördrif än för nöje, ty hennes osäkra röst förrådde inga musikaliska
  anlag. Hon andades med välbehag skogarnas barrdoft; hon kände sig lätt
  om hjärtat och glad till mods. Jagtens spännande otålighet var förgäten;
  här var frihet från alla band, ingen odräglig vakt, ingen snärjande
  konvenans. Hvem anmärkte här, om hon blottade i värmen sin skuldra eller
  gaf fritt lopp åt sina själfsvåldiga nycker? Band efter band löste sig i
  hennes enkla, nästan tarfliga riddräkt, och hon såg sig icke tillbaka,
  när hon tappade under ridten sin ena sko, likasom hon förut tappat
  baretten.
  
  Om hon varit en älskarinna af naturen, hade hon troligen stannat vid
  någon af dessa fängslande utsikter, hvilka nejden erbjöd, där den täta
  skogen stundom afbröts af en dalgång, genom hvilken en bäck sorlade och
  ett förtrollande perspektiv af höjder och dälder öppnade sig. Men hon
  red förbi, utan att bevärdiga sitt lands skönhet med en blick. Hon
  framtog en bok i duodesformat, med permar af pergament. Hon försökte att
  läsa, där marken var jämnare, men det lyckades henne icke. Hon försjönk
  i tankar, som ofta stördes af nödvändigheten att böja undan en hängande
  gren af slokbjörken, att återfinna gångstigen, som förlorade sig i
  snåret, eller att spränga öfver en mötande sumptrakt, en stängande
  skogsbäck. Hvad tänkte hon? Tankarna funno inga ord, men ett desto
  lifligare minspel, som beständigt förändrade hennes rörliga anletsdrag.
  Än skrattade hon högt, än slog hon vredgad trädstammarna med sitt
  ridspö, likasom ville hon bestraffa en förolämpning, än åter stannade
  hon för att lyssna om någon förföljde henne. Man kunde ej misstaga sig
  om denna flickas häftiga lynne och rika inbillningskraft, men hon
  tycktes växla gestalt med hvarje rörelse. Nästa ögonblick kunde man åter
  se henne kall och lugn beräkna den väg, som snarast borde föra henne
  genom den villsamma skogen.
  
  Hon behöfde en säker blick. Gångstigen, i början tydlig, förlorade sig
  snart mellan mosstufvor och dungar af ormbunkar eller enris, för att
  åter blifva märkbar på andra sidan om ett snår eller en bergklack. Hon
  borde icke vara långt från Björnsnäs, och ännu visade sig intet spår af
  människoboningar, icke ett gärde, icke en lada, icke en koskälla. Några
  hvitnade ben lågo vid sidan af gångstigen. Var det djurs eller mördade
  människors ben? Ryttarinnan skrattade åter -- hon skrattade ofta.
  Axelson hade lyssnat på löjliga folksägner. Hon kände sig icke det
  minsta rädd, men hon öfvertygade sig, att där var krut i fängpannan på
  hennes gevär.
  
  Då hördes på afstånd ett hundskall. Det var Bella, som åter uppdrifvit
  en hare. Axelson måste ha uppnått jagtsällskapet. Man jagade icke mer,
  man sökte henne, död eller lefvande. Om den dumme knekten dock förstått
  att uppskrämma jägarne, såsom hans order lydde! I alla händelser skulle
  de ej finna henne utan hatt och sko, de skulle darra för hennes lif och
  för sina egna. Hon påskyndade ridten.
  
  Skogen blef åter tätare, snåren ogenomträngligare, gångstigen var
  förlorad. Hon nödgades stiga af och leda sin häst mellan trädstammarna
  med solen till vägvisare.
  
  Nu kom hon till en å, som var för bred för ett hästsprång. Ingen bro;
  stranden var sumpig. På åns andra strand stod en trasig pojke, metande
  foreller. Hon tillropade honom att anskaffa en båt. Han förstod henne
  icke; han betraktade henne förvånad och stum. Hästtramp och röster
  hördes ej långt bakom henne i skogen.
  
  Hon framsökte en liten börs ur sin kjolsäck och kastade öfver ån en
  silfverdaler, som nedföll vid gossens fötter. Nu förstod han henne,
  sprang ett stycke långs stranden och tecknade, att hon borde följa
  honom. Hon red efter anvisningen, kom till ett vadställe och var snart
  öfver på andra sidan. Här öppnade sig en smal körväg; hon följde vägen
  och nalkades en kolmila. Kolaren stod vid milan och betraktade henne,
  lika förvånad som gossen. Hon hann icke fråga honom, förföljarne voro
  redan vid ån. Hon gaf hästen sporrarna och fortsatte sin brådskande
  ridt.
  
  Skogen glesnade, en hägnad, en åkertäppa, en bondgård visade sig. Hon
  tänkte ett ögonblick på att fly till gården, men ändrade plan och jagade
  framåt, utan att dröja. Nej, de skulle ej fånga henne; hon skulle före
  dem uppnå staden, om hon ock skulle rida ihjäl Sven Axelsons Morsker.
  
  Då öppnade sig en vid utsikt öfver Bråvikens vattenspegel, som skimrade
  i solskenet. Icke en krusning störde dess blanka lugn. En örlogsbrigg
  låg ankrad tätt invid en lastbrygga för kolpråmar och torkade sina våta
  segel.
  
  Denna syn ingaf ryttarinnan nytt mod. Uppnådde hon icke staden, ville
  hon låta hästen löpa och själf söka ett gömställe. De skulle ej fånga
  henne; denna triumf ville hon icke unna dem.
  
  Hon fortfor att jaga hejdlöst framåt, när, vid en tvär krökning förbi en
  klippa, hästen skyggade åt sidan för ett föremål, som låg utsträckt i
  gräset vid klippans fot. Oförberedd på denna hastiga vändning, vacklade
  ryttarinnan i sadeln och föll handlöst i armarna på det liggande
  föremålet, en flicka, såsom hon själf.
  
  Fallet var lika häftigt som oväntadt. De båda flickorna stötte sina
  hufvuden mot hvarandra, och den främmande uppgaf ett rop af
  förskräckelse. Ryttarinnan släpades ett stycke med foten intrasslad i
  stigbygeln, men lyckades göra sig lös och reste sig genast därefter med
  af vrede purprade kinder.
  
  -- Du där, du, hvarför skrämmer du min häst?
  
  Och det vredgade ordet åtföljdes ögonblickligen af ett slag med
  ridspöet, som lämnade en röd strimma på den slagnas blottade hals.
  
  Den främmande flickan hade icke förr hämtat sig från sin bestörtning,
  innan hennes vrede upplågade lika hastigt som ryttarinnans.
  
  -- Och du där -- slår du mig för att du rider som en galning och icke
  ser framför dig? utropade hon, lika blossande röd, i det hon ryckte till
  sig ridspöet och försökte att bryta sönder det. Men spöet var af flätad
  rotting med silfverskaft och brast icke, när det böjdes.
  
  -- Våga att slå mig engång till! fortfor den förorättade i samma
  uppretade ton.
  
  De stodo några ögonblick hotande, öga mot öga, som två örnungar, hvilka
  stött vingarna mot hvarandra i flygten. Båda befunno sig på samma gräns
  mellan barnet och ungmön, femton eller sexton år; båda häftiga, stolta,
  djärfva, båda mätande hvarandra med samma mörka, blixtrande ögon. Det
  var yttre likhet och inre själsfrändskap mellan dem; jägarinnans
  riddräkt var knappt dyrbarare än den obekanta flickans svarta
  kamlottsklädning, och båda röjde nästan samma likgiltighet för den
  vårdade toilett, som vid deras ålder vanligen är af så mycken vikt. Lika
  utbildad för sin ålder, var den obekanta flickan längre till växten och
  hennes drag mera regelbundet vackra, hvilket företräde ersattes af
  ryttarinnans säkrare hållning och den öfverlägsna bestämdhet, som röjer
  vanan att befalla och blifva åtlydd.
  
  Axelsons skrämda häst hade galopperat bort med den toma sadeln. Det var
  så lugnt, så tyst, att icke ett löf prasslade, icke ett vågsvall sorlade
  mot strandens kiselstenar. I detta tysta lugn hördes nu trampet af
  hästhofvar på vägen.
  
  -- Göm mig! Göm mig! utropade ryttarinnan plötsligt, i det hennes vrede
  ögonblickligt gaf vika för en barnslig otålighet att ej blifva upptäckt
  af detta jagtsällskap, som hon föresatt sig att trotsa. Och när den
  andra stirrade på henne, utan att förstå en så obegriplig begäran,
  sprang hon hastigt bakom en hasselhäck, som betäckte sluttningen och
  dolde henne för de förbifarande. Nyfiken, men med lika förändrade
  känslor, afbidade den andra hvad nu skulle följa.
  
  En ryttareskara närmade sig på körvägen. Det var sex eller åtta grant
  utstyrde herrar, åtföljde af sina ridknektar. Efter dem redo två
  kammartärnor i bedröfligt skick, krampaktigt hållande sig fast vid
  hästarnas man. Efter dem följde åter två andlösa, förskrämda, adeliga
  jungfrur med sina kavaljerer och sin betjening. Hela denna skara af mer
  än fyrtio jägare och jägarinnor följde den flyendes spår, som förrådts
  af kolaren. Lyckligt nog för den flyddas inkognito, hade hundarna
  kopplats i skogen och blifvit långt efter förföljarne.
  
  -- Har du sett drottningen? frågade den främste ryttaren flickan vid
  hasselhäcken.
  
  -- Nej, svarade flickan, i det att hon ställde sig framför häcken, där
  denna var glesast. Och hon kände en lätt darrning ila genom sina leder.
  -- Drottningen? Hvarför skulle en drottning dölja sig? Är det förräderi?
  ...
  
  -- Hon måste ha ridit här förbi, återtog den förnäme herrn, i det han
  tvekande höll ett ögonblick stilla.
  
  -- Jag ser hofspåren af Morsker. Han har skyggat åt sidan här, anmärkte
  Sven Axelson, som öfverlämnat Caballero åt en kamrat och ledde på dennes
  häst efterspaningarna.
  
  -- Sicken en, var det hon? utropade flickan med en mer än låtsad
  förundran. -- Ja, hon red nyss här förbi och tog vägen åt Åby.
  
  -- Framåt! lydde kommandot.
  
  -- Men Morsker har skyggat här! upprepade Axelson envist.
  
  Ingen hörde honom. Jägare, knektar, jungfrur och tärnor galopperade
  vidare.
  
  De hade alla en icke så liten anledning att genomleta land och rike för
  att återfinna den de sökte, ty flyktingen var ingen ringare person än
  Sveriges unga drottning Kristina, då redan väl bekant för sin energi,
  sitt goda hufvud och sina nycker. Hvarför hon tillställt allt detta
  alarm med sin omotiverade flykt från jagtsällskapet, visste hon troligen
  icke själf. Hon var förtretad öfver en misslyckad räfjagt, och det roade
  henne att förtreta andra. Man har sagt om Kristina, att hon aldrig varit
  ett barn. Det är ett af de misstag, hvartill man så lätt förledes af en
  brådmogen utveckling. Hennes förstånd, hennes fattningsgåfva flög med
  fjärilvingar snabbt öfver barndomens råmärken, men i lynnets grund och i
  oförmågan att beräkna handlingens följder hade hon följt barndomens
  utvecklingslagar. Och nu skulle hon snart fylla sexton år; nu kände hon,
  vid ungdomens portar och med dess frihetslystnad, hela kontrasten mellan
  det tvång, hvarunder hon ännu måste böja sig, och den nästan enväldiga
  konungamakt, hvartill hon ansåg sig född. Denna omgifning, som på samma
  gång smickrade och omsnärjde henne, skulle erfara, lika godt huru, att
  hon hade en vilja för sig och kunde handla därefter. Misstrogen var hon
  därtill. Hon hade fått den föreställningen, att visse maktägande ej
  ogärna skulle se, om något olycksfall drabbade henne, hvarefter de kunde
  styra Sverige henne förutan. Och det roade henne att gäcka sådana
  förhoppningar.
  
  Nu framträdde hon från hasselhäcken med ett harmset utrop öfver det
  bakvända, nötaktiga sätt, på hvilket Axelson hade utfört hennes
  befallningar. Hon var icke så sparsam på grofva uttryck, som man kunnat
  förvänta af hennes rang och uppfostran, den unga Kristina. Hon hade lärt
  något också af ridknektarne, efter hon ju red som en pojke i sadeln och
  visade en så utmärkt skicklighet i alla kroppsöfningar.
  
  -- Jag lurade dem! sade den andra flickan, som, i första förtjusningen
  öfver sin lyckade list, glömde hvem hon hade framför sig.
  
  -- Å, du skulle ej spela illa i en fransk komedi, du! svarade
  drottningen, i hvars lifliga, ombytliga håg den senare väntjensten
  hastigt utplånat den förra vreden. -- Värker ditt hufvud? tillade hon,
  när hon såg, att flickan tryckte en våt näsduk mot tinningen.
  
  -- Inte mycket, men nog var det hårdt mot hårdt, när vi två stötte
  samman.
  
  Och hon hade så när tillfogat: Värker icke _ditt_ hufvud? Men nu ihågkom
  hon det otroliga, att hon hade en drottning framför sig, och nedstämde
  den förtroliga tonen till en ödmjuk fråga om den nådiga fröken skadat
  sig. -- Drottningen var den enda, som då hade rätt att kallas fröken,
  hvilket var det vanligaste tilltalsordet vid icke officiela tillfällen.
  Ännu kallades adelns döttrar jungfrur.
  
  -- Tror du, att _mitt_ hufvud är af kork? genmälde den unga drottningen
  muntert. Men herrarne där skola finna min lösa häst och vända tillbaka.
  Visa mig en utväg att komma till staden före dem!
  
  -- Nådig fröken skulle låta ro sig dit.
  
  -- Ro? Det är bra. Hvar får jag en båt?
  
  -- Andromeda ligger vid lastbryggan. Jag skall begära en båt af herr
  Herman.
  
  -- Godt. Säg, att jag befaller nu genast en båt med sex roddare och två
  marinsoldater till min eskort! Hvarför har ej Andromeda gått upp till
  staden?
  
  -- Vi fingo på morgonen stiltje och motström. Det var omöjligt att komma
  längre.
  
  -- Alltså en båt. Skynda dig! Tror man dig inte, så tag här min ring!
  Men intet ord att jag fallit! Den eländige Morsker, jag skall låta
  skjuta honom! Intet ord därom, förstår du? ... Vänta! Din hatt och din
  högra sko! Jag har tappat mina i skogen.
  
  Läsaren har redan anat, att det var nattens barn Hagar, som begagnat
  Andromedas ofrivilliga rast för att andas landtluft i bryggans närhet
  och därunder råkat ut för detta sällsamma möte. Och Hagar var genast
  färdig. Barfota och utan hatt, sprang hon till örlogsbriggen att utföra
  drottningens order.
  
  Denna begagnade tiden att ordna sin dräkt i det möjligast presentabla
  skick. Kristina var lika mån om sin kungliga värdighet, som hon var
  likgiltig för toilettfrågorna, när en sträng konvenans icke fordrade
  det.
  
  Ajusteringen var så fumlig och brådskande, som man kunde förvänta af en
  prinsessa, hvilken hvarken vants att betjena sig själf eller bryr sig om
  huru det lyckas. Klädningen tillknäpptes och utslätades med några
  hastiga handstrykningar, men behöll än här, än där ett strå eller ett
  löf från skogen. Håret uppknöts så godt det i hast lät sig göra. Hagars
  hatt och sko passade förträffligt, men skon hade klackar enligt dåtidens
  bruk, och Kristina tålde ej klackar. Utan betänkande uppdrog hon sin
  jagtknif ur kjolsäcken och var upptagen af det mödosamma arbetet att
  bortskära klacken, när Hagar återvände, följd af herr Herman Fleming.
  
  -- Slupen afbidar eders majestäts vidare order, anmälde herr Herman med
  styf sjömanshonnör.
  
  -- Godt, jag är strax färdig, svarade drottningen med en vårdslös
  hälsning. -- Hjälp mig, du ... Hvad heter du?
  
  -- Hagar.
  
  -- Hjälp mig med klacken, du! Sådant dumt påhitt att göra människor
  halta!
  
  Och Hagar förenade sina bemödanden med drottningens att bortskära
  klacken. Men klacken var fästad med järnpliggar och motstod deras
  anfall. De måste anlita den förvånade sjömannen, som ändtligen lyckades
  afskära det motspänstiga föremålet, med den framgång, att en bit af
  skons häl delade klackens öde.
  
  -- Nu kan jag gå, sade drottningen tillfredsställd, profvande skon. --
  Se här, barfot! -- Och hon räckte Hagar ett guldmynt.
  
  Hagar kände sig förödmjukad.
  
  -- Med nådig frökens tillåtelse vill jag gifva den granna penningen åt
  Norrköpings fattiga, svarade hon.
  
  -- Är du högfärdig? -- Och Kristina genomborrade sin medtäflerska i
  stolthet med en blick af förakt.
  
  -- Min sko vore ej värdig en så hög ära, om den såldes, svarade Hagar, i
  det hon återlämnade den kungliga ringen.
  
  Drottningen vände henne ryggen och tog Herman Flemings arm för att gå. I
  detsamma trampade hon på en bok.
  
  -- Jag har tappat min Tacitus, sade hon.
  
  Fleming böjde sig ned, upptog boken och räckte den åt drottningen.
  
  -- Det är Tacitus, anmärkte han, grimaserande med sitt trumpna löje och
  en blick på Hagar, ty han igenkände det våta föremålet från Andromedas
  förstäf.
  
  -- Men detta är icke _min_ bok! utropade Kristina. Denne romare var
  vackrare inbunden, än hennes egen.
  
  -- Förlåt, sade Hagar, den är min.
  
  Om hon vid dessa ord röjt det aflägsnaste spår af triumf eller högmod,
  hade där åter stött kant mot kant, och den lärda unga drottningen skulle
  lika litet förlåtit en täflan i lärdom, som en täflan i stolthet. Men
  hvad än Hagar kände, förstod hon att dölja det. Hennes ord voro en
  skolflickas, ingenting mer.
  
  -- Och _du_ läser Tacitus? frågade drottningen -- samma fråga, som
  Fleming gjort.
  
  -- Det är mycket där, som jag ännu ej rätt förstår, lydde det kloka
  svaret.
  
  Tacitus har alltid, för tankens djup och uttryckets koncentrerade
  korthet, ansetts såsom en af de mest svårläste romerske häfdatecknare.
  Kristina visste detta af egen erfarenhet.
  
  -- Du kan följa med mig till staden, sade hon, åter ögonblickligt
  omstämd. -- Jag vill se huru du reder dig med den benige herren.
  
  Anblicken af några ryttare på afstånd påskyndade drottningens steg.
  Innan kort satt hon i slupen, som med snabba årtag förde henne till
  Norrköping. Fleming och två marinsoldater hade äran eskortera hennes
  majestät till staden. Hagar bevärdigades med en plats på slupens förtoft
  och besvarade några flyktiga frågor om sin person. Svaren glömdes lika
  hastigt som frågorna; hafvets spån dref åter ut i okända böljor.
  
  Presidenten Kurck med familj hade nyss vid en lukullisk middagsmåltid
  sökt återhämta sina krafter efter sjöresans besvärligheter, när de
  öfverraskades af betjeningens rop, att drottningen var på lastbryggan.
  Hon skulle måhända hedra briggen med ett besök. Hvad ville de göra i sin
  _deshabillé_? De riskerade en titt på däcket och hunno i rätt tid
  uppfånga en skymt af en viftande näsduk i slupens förstäf, när den
  kungliga gästen redan var långt ute på Bråviken.
  
  -- Det är Hagar! utropade lilla Katarina Kurck, som tio år därefter blef
  drottningens hofjungfru.
  
  -- Hagar? Omöjligt, försäkrade presidenten. Hon är i skogsbacken. Jag
  har skickat Pape att kalla henne till måltiden.
  
  -- Du öfverser alltid med hennes försummelser, anmärkte presidentskan.
  
  -- Här kommer Pape ... Nå?
  
  -- Hagar bad mig anmäla för hans nåd, att hon fått befallning följa
  hennes majestät till staden. Jag hann med möda kasta åt henne ett par
  skor, rapporterade hofmästaren, som nu hade återvunnit hela sin
  officiösa värdighet.
  
  Presidenten kunde icke undertrycka ett smålöje.
  
  -- Sofi -- sade han till sin maka -- det skulle icke förundra mig, om
  skickelsen engång fört dessa två snärtor tillsamman. De äro som stöpta i
  samma degel och dessutom födda samma natt. Men känner jag dem rätt,
  skola de icke länge förlikas. En drottning och en tattarunge! Ödet kan
  skämta rätt sällsamt ibland ... Pape, anskaffa en säker båt! Vi skola
  låta ro oss till Norrköping.
  
  
  
  
                             3. Spartanskor.
  
  
                                      Afundas icke en drottning! Jag vet
                                     det nu ... jag har debuterat i dag.
  
  Förutom de sex första barndomsåren, är måhända året 1642, Kristinas
  sextonde, det som är minst kändt och minst omtaladt af denna drottnings
  brokiga lif. Hon var icke mera det underbarn, som väckt så mycken
  uppmärksamhet, men ännu icke den ungmö, som snart skulle förvåna
  världen. Hennes studier voro afslutade, hennes karakter i görningen. Hon
  var arftagarinna till en krona, som med hvarje seger tilltog i glans,
  men hon bar den icke ännu, dess makt tillhörde riksförmyndarne; hon
  själf stod väntande i dess skugga. Hennes personlighet syntes nästan
  glömd för hennes värdighet, som ej kunde glömmas. Allas blickar voro
  riktade på kriget i Tyskland, på Torstensons strider, faror och segrar,
  på det franska förbundet och Danmarks misstänkta hållning. Men just
  under detta Kristinas sextonde år föregick inom henne själf denna
  obemärkta, men betydelsefulla förändring, som med makten af en naturlag
  flyttade drottningen-barnet, alldeles som andra vid hennes ålder, från
  morgonrodnaden in i det fulla dagsljuset, från barndomens drömmar och
  hugskott in i ungdomens brus af svällande lifskraft.
  
  Norrköping, vid Motala älfs utlopp i Bråviken, var före Gustaf II Adolfs
  tid endast en marknadsplats för den rika östgötabygden, men växte genom
  Louis De Geer, kungliga privilegier och sitt gynnsamma läge snabbt till
  Sveriges förnämsta fabriksstad. Dess 4,000 invånare voro mot slutet af
  September 1642 såsom fallne ur hakarna i anledning af ett då timadt
  kungligt besök. Den ännu omyndiga drottning Kristina var vid den ålder,
  att hon borde förvärfva sig någon kännedom om sitt rike och källorna för
  dess välstånd. Hon anträdde en resa till Norrköping, åtföljd af
  rikskanslern och flera af rådet, sin öfverhofmästarinna fru Beata
  Oxenstjerna, gift med Karl Bonde, sin kusin pfalzgrefvinnan Marie
  Eufrosyne, sin jämnåriga, jungfru Ebba Sparre, samt en talrik svit. Det
  var dagar för nytta och nöje. Drottningen besökte järnverken,
  harnesksmedjan, fabrikerna och andra märkvärdigheter. Hon var lärgirig,
  hon frågade oupphörligt, hon ville veta tillgången vid dessa underbara
  förädlingsprocesser, som det svenska järnet undergick. Slutligen
  tröttnade hon, alldeles som andra vid hennes ålder, och då tillställdes
  för hennes nöje jagten i Kolmården.
  
  Utgången är bekant. Kammarherren Klas Wrangel, som anförde jagten, ville
  uppdrifva elgar, men skogen var därtill för vidsträckt och tiden för
  kort. Man nöjde sig med harar. Drottningen sköt från sadeln i fullt
  språng en jösse. Detta var icke nog, hon upptäckte räfven, räfven bedrog
  henne, hon bedrog jagtsällskapet, och änden blef kullerbytta.
  
  När Kristina återvände till staden, syntes hon blek och utmattad. Det
  var dock ingen barnlek, detta fall från hästen och släpande vid
  stigbygeln. Hon låtsade icke därom under första ifvern att gäcka
  förföljarne, men när spänningen var förbi, återtog naturen sin rätt. Hon
  kände en olidlig värk i hufvudet, bröstet och ryggen; hon inbillade sig,
  med sin lifliga fantasi, att hon afbrutit ett refben. Med möda
  tillryggalade hon vid Flemings arm den korta vägen från hamnbryggan till
  De Geers hus, där hon bodde vid torget.
  
  Här omhändertogs hon af fru Beata Oxenstjerna och väckte ej ringa
  bestörtning. Kristina älskade ej denna sin tuktomästarinna, som med alla
  en husmoders dygder förenade ett sträft sätt och icke dolde, att hon
  ogärna underkastade sig detta ömtåliga uppdrag af riksförmyndarne. Hela
  hofstaten kom i rörelse och skrämdes ytterligare af de återvändande
  jägarne, som ej kände drottningens fall eller orsaken till hennes
  försvinnande, men desto bättre kände Kolmårdens dåliga rykte. Sven
  Axelson hade låtit undfalla sig halfkvädna ord om någonting, som skulle
  ha timat i bergsklyftan. Det skulle ha skett, men ändock icke skett:
  därpå blef ingen klok. Hofläkaren efterskickades och föreskref
  åderlåtning. Intet refben befanns brutet, men åtskilliga skråmor
  upptäcktes på rygg och axlar samt en blånad på högra tinningen. Kristina
  vägrade att angifva deras orsak. Man skulle icke få den triumfen att se
  henne straffad för en nyck.
  
  Furstinnan Marie Eufrosyne var likaledes af oro och skrämsel illamående.
  De två kammartärnorna, hvilka medföljt för drottningens närmaste
  uppvaktning, befunnos halfdöda af ridten och fruktan för straff. Morsker
  hade återfunnits betande i en skogsbacke. Vidunderliga rykten gingo från
  mun till mun. Fröken Kerstin hade blifvit bergtagen, eller hade hon med
  nöd undkommit stigmän. Hon hade blifvit förhäxad -- »krossad», som
  termen lydde i folkspråket. Jägarne erinrade sig den okända flickan, som
  ledt dem på villovägar åt Åby, och funno henne skäligen misstänkt. Hon
  måste förhöras. Men hvar finna henne?
  
  Hon fanns icke långt borta. Ingen hade haft tid att tänka på Hagar.
  Okänd i ett främmande land, vågade hon icke tränga sig in i drottningens
  bostad och satt, väntande vidare befallningar, på trappan till huset.
  Här igenkändes hon af Sven Axelson. Han hade ej glömt, att Morsker
  skyggat vid det ställe, där flickan stått invid hasselhäcken.
  
  Hagar öfverraskades oförberedd, frågades, men behagade icke svara. Hon
  ihågkom drottningens lifliga önskan att dölja sitt äfventyr och förteg
  ståndaktigt allt, utom den befallning hon fått att medfölja till staden.
  
  Hon fördes till fru Beata, som tog henne för en finsk kammarpiga.
  
  -- Så ja, sade den stränga frun, sedan hon fått veta hvad hon trodde sig
  behöfva om Hagars person. -- Du är finska, du? Vet du hvad man säger om
  dig? Man säger, att du är en trollpacka, som understått dig att bruka
  onda anslag. Och vet du huru man straffar trollpackor? Man piskar dem
  med ris och bränner dem på bål. Betänk detta, du illmariga stycke; ljug
  icke, svara på mina frågor! Hvad har händt fröken Kerstin i skogen?
  Hvarför återfanns hennes häst med tom sadel? Hvarför är hon sårad?
  Hvarför ljög du för herr Klas, att hon ridit till Åby?
  
  -- Jag trodde, att jägarne hade ondt i sinnet, svarade flickan på sista
  frågan, utan att inlåta sig på de öfriga.
  
  -- Nå vidare! Jag vill veta hvarför fröken är sårad och hvem som sårat
  henne.
  
  -- Hon har törhända stött sig mot träden. Där är svårt att rida i
  Kolmårdens skog.
  
  -- Undflykter! Du vet mer än du vill bekänna. Får jag svar eller får jag
  icke?
  
  Hagar teg.
  
  -- Axelson, hämta ris!
  
  Axelson var ej sen att hämta ett hasselspö, som i den gamla goda tiden
  alltid fanns till hands för loflig husaga.
  
  -- Nå -- sade fru Beata betydelsefullt -- får jag nu svar?
  
  Hagar fortfor att tiga. Den som minns Hagar och Bennu i Kaskas torp vet,
  att Dordej aldrig vågade hota dem med ris, emedan de däraf blefvo blott
  sjufaldt värre.
  
  -- Apollonia -- fortfor fru Beata till en handfast kökspiga, som stod
  nyfiken i dörren, halft skrämd, halft jubilerande öfver den unga
  trollpackans rättvisa näpst -- lös upp flickans klädning och blotta
  hennes skuldror!
  
  Apollonia närmade sig. Hagar sprang tillbaka, grep en väfsked, som stod
  vid väggen, och utropade:
  
  -- Våga att röra mig! Jag är här på drottningens befallning, och ingen
  annan än hon har rättighet att förhöra mig!
  
  Drottningen var visserligen omyndig ännu och stod under sin
  öfverhofmästarinnas tukt, men hon var dock en drottning. Fru Beata
  besinnade sig.
  
  -- För häxungen till källaren, och tillbomma dörren! Hon begär
  rannsakning; hon skall få den, så det hviner om öronen. Du där --
  tillade hon till flickan -- tänk på profossen! Och tänk på bålet! När du
  betänkt dig, så bulta i taket! Man skall höra dig i köket, och jag vill
  då se om jag kan göra något för dig.
  
  Hagar fördes trotsig, men utan motstånd, till husets källare, under
  hvars fuktiga hvalf hon knappt kunde stå rak, och instängdes på
  förbättring. Fru Beata hoppades, att hon snart skulle falla till föga.
  Adelns privilegier gåfvo den stränga, men rättvisa frun en domsrätt, som
  icke ens konungamakten vågade vidröra. Man omtalar, just från 1642, att
  rikskanslern låtit straffa en tjenare, oaktadt drottningens förbön.
  
  Kristina låg i feber, förorsakad mera af nervskakningen, än af yttre
  eller inre kroppsskador. Ebba Sparre satt vid sin kungliga väninnas
  sida.
  
  -- Lider du mycket? frågade hon, i det hon tvättade med blyvatten en
  skråma på den sårades högra skuldra, som höjde sig märkbart öfver den
  vänstra. Den vackra Ebba kallade i enrum drottningen du.
  
  -- Det är ingenting, sade Kristina. Jag kom likväl till staden förr än
  ni.
  
  -- Men så du förskräckt oss! Dora ligger till sängs, Sidonia hostar
  blod. De stackars tärnorna redo ihjäl sig af skrämsel. Hvarför red du
  ifrån oss?
  
  -- Hvarför kunde ej Wrangel uppdrifva en elg? Man ledsnar vid dessa
  eländiga harar. Jag fick sikte på räfven, och sedan ... det var min lust
  att själf leka villebråd. Det är godt att öfva sig. Många hundar gläfsa
  på kronan.
  
  -- Tillåt mig badda din tinning! Hvarifrån fick du blånaden där?
  
  -- Jag kindpustade skogsrået och han torde ha klöst mig.
  
  Ebbas bestörta uppsyn röjde, att hon icke ansåg detta alltför otroligt,
  när i detsamma deras samtal afbröts af fru Beata. Hon fann rådligast
  förbjuda den febersjuka att tala.
  
  -- Läkaren -- hviskade hon till Ebba -- vill veta hvar och huru
  drottningen skadat sig. Har hon yppat något för dig?
  
  -- Hon säger, att skogsrået klöst henne, svarade Ebba Sparre oskyldigt.
  
  -- Tokprat! Men i våra dagar hör man ju mycket talas om häxekonster. Jag
  har tagit en misstänkt person i förvar; säg intet därom! Den sjuka bör
  lämnas i ro.
  
  Likasom för att gäcka denna föreskrift anmäldes kort därpå rikskanslern,
  och honom kunde tillträde icke förmenas.
  
  Den berömde Axel Oxenstjerna, konungen utan namnet, var vid denna tid
  femtionio år gammal. Högrest och kraftfull, med grått hår, hög panna och
  blå ögon, bar han ännu på kinderna ungdomens skära rodnad. Man förstod,
  att denne man kunde befalla: han var ju »den axel, kring hvilken världen
  (läs: samtiden) rörde sig»; men han kunde äfven vara personligt
  älskvärd, och inför sitt konungahus var han det alltid. Han hade redan
  haft mer än en besk sanning att säga sin unga drottning, och han skulle
  senare nödgas säga henne långt flera; men han glömde aldrig, att han
  talade till »den store Gustafs dotter».
  
  Rikskanslern dolde icke sitt missnöje med Kristinas obetänksamma
  jagtäfventyr och kom för att säga henne det.
  
  -- Jag förnimmer, sade han, med fast mycken bedröfvelse eders majestäts
  ohälsa af så skadeliga nöjen och vet där intet annat råd till, än att
  taga en lärdom af det som nu engång intet kan göras ogjordt. Är ock
  eders majestät nu lyckligen kommen till den ålder, när förståndet bör
  råda och I själfve veten huru kostbar eder höga person är att akta för
  hela rikets välfärd. Där är sannerligen intet så ädelt villebråd i
  Sveriges skogar, att ju det kunde gå upp emot en enda skråma, som eder
  rör, ty där som I icke akten edert eget hull i ungdomens hastiga mod,
  mån I betänka, att I hören med kropp och själ Gud och Sveriges allmoga
  till. Och jag vill nu intet hafva sagt detta till att bedröfva eder,
  nådigaste fröken, efter I ju liden själfver af skadan, det jag nu hoppas
  och beder till Gud, att snart skall hafva en hugnelig öfvergång. Utan
  mån I till framtida bättre eftersyn taga det gunstigt upp, såsom det
  kärligen och med all skyldig vördnad eder sagdt är af eder och eder
  store faders trogne tjenare, den intet bättre i världen vet, än att hans
  nådiga drottning må komma till ett lyckosamt regemente här i tiden och
  till de utvaldes ro efter detta.
  
  Hvarpå han med ett blidt småleende kysste drottningens hand, likasom för
  att afbedja hvad där kunde vara förnärmande i hans tillrättavisning.
  Axel Oxenstjerna var så van att väga sina ord, hvilka ju på denna tid
  lågo tungt i Europas vågskål, att en stenograf eller en tryckpress från
  våra dagar icke behöft lägga en bokstaf till. Om det fanns någon dödlig,
  för hvilken den faderlösa Kristina kunde och borde hysa en dotters
  känslor, var det visserligen denne man, den främste bland hennes
  förmyndare, hvilken icke blott bar hennes kronas bördor, utan allt från
  hennes späda år varit för sin drottning en faderlig rådgifvare. Och hon
  kunde icke undgå att vörda honom; han var verkligen den ende, för
  hvilken Kristinas själfrådiga lynne böjde sig, den ende som hon -- ännu
  åtminstone -- icke vågade motsäga. Men att älska honom som en fader, att
  böja sig med en dotters frivilliga lydnad under hans råd, det kunde hon
  icke. Därtill var han henne för öfverlägsen, och nyckeln till Kristinas
  gåtfulla personlighet, sådan denna begynte antaga bestämd gestalt i
  hennes sextonde år, var ingen annan än den, att hon icke tålde någon
  bredvid sig, långt mindre öfver sig. Hon kunde högakta, värdera,
  beundra, älska, ja, ända till blindhet älska den ene eller andre, som
  hon ansåg värdig sin aktning eller sin kärlek, ty de hafva farit mycket
  vilse, som sagt, att hon aldrig kunde älska någon eller något annat än
  sig själf. Men hon kunde det endast med det villkor, att detta något
  eller någon var henne underlägset. Att stiga i hennes ynnest, det var
  icke blott att visa de egenskaper, som hon uppskattade högst, det var än
  mer att stå under hennes egen nivå; att falla i hennes gunst, det var
  att vilja vara hvad hon var eller däröfver. Hon begärde icke
  underdånighet, ehuru det i lynnets häftighet stundom tycktes så, ty
  förödmjuka sig kunde också en slaf, och hon föraktade slafvar. Hon
  behöfde och hon fordrade att vara denna »makalösa», som hon sedan blef,
  ett uttryck, i hvilket man läser devisen på hennes ensliga storhet.
  
  Hon satte sig upp och svarade i en lätt ton, som motsades af hennes
  feberglänsande ögon:
  
  -- Jag red för häftigt, det är trötthet och går snart öfver.
  
  Rikskanslern betraktade henne forskande. Han befarade ett nytt utbrott
  af dessa hastiga sjukdomsfall, för hvilka Kristina varit utsatt under
  sina växande år.
  
  -- Det är rådligast att nu hvila, förmanade han. Kommissarien De Geer
  väntar där ute att förnimma huru det förhåller sig med hälsan. Hans
  underdåniga önskan är att i morgon hedras med sin nådiga drottnings
  besök på Finspång. Jag skall svara honom, att det må uppskjutas. Resan
  gör omak.
  
  Kristina reste sig upp i bädden.
  
  -- Eders kärlighet täckes svara kommissarien, att jag med nöje skall
  mottaga hans inbjudning i morgon, yttrade hon. Är fältmarskalken Horn
  anländ till Norrköping? Jag vill minnas, att han väntas i dag.
  
  -- Han anlände på förmiddagen, svarade rikskanslern, förvånad att se den
  sjuka så hastigt vid krafter.
  
  -- Jag önskar se honom, jämte eder och De Geer, vid taffeln i kväll
  klockan sju.
  
  -- Nej, det kan eders majestäts nuvarande svaghet omöjligt tillåta,
  vågade fru Beata invända.
  
  -- Min svärson Horn kan få den nåden att följa till Finspång i morgon,
  om hälsan medgifver, anmärkte Oxenstjerna.
  
  -- Hvad? Eders kärlighet vill, att en så berömd hjälte, som nyss blifvit
  mottagen med stora ärebetygelser i Schweiz, Holland och Frankrike på sin
  återresa, skall vänta på företräde hos mig! Han har ej varit i Sverige
  sedan tretton år, och jag kan ej minnas honom; jag var ett barn, när han
  drog ut i kriget. Invitera honom till aftonvarden; jag är fullkomligt
  frisk. Och assessor Stjernhjelm, anlände han inte i går från Dorpt? Jag
  önskar se honom med de öfrige. Han blir nu vår antikvarie för rikets
  fornlämningar; jag vill fråga honom om han kan restaurera Stäket. Det är
  märkeliga ruiner; jag var nära att bryta halsen af mig där vid besöket i
  somras.
  
  Hon talade fort och otåligt; det var feber i orden. Rikskanslern växlade
  en betänklig blick med sin syster, men ansåg icke rådligt att _nu_
  motsäga henne. Febern kunde förvärras. Resultatet blef, att de tre
  nämnde herrarne skulle inbjudas till hoftaffeln samma kväll, och om
  drottningen, som man kunde förmoda, vore hindrad att infinna sig, skulle
  rikskanslern och hans syster göra _les honneurs_.
  
  Men hon infann sig. Hon _ville_ ej vara sjuk, hon _ville_ ej vara kastad
  ur sadeln, _ville_ ej anses straffad för sin obetänksamma ridt. Ingen
  skulle ana de frossskakningar, som genomilade hennes leder, eller den
  matthetens svindel, som gång på gång hotade att beröfva henne
  medvetandet. Hon hade till och med låtit kläda sig omsorgsfullare än
  vanligt. Hon talade mycket, kanske för mycket, men hon talade klokt och,
  där ämnet tillät det, kvickt. Det var första gången man såg den
  Kristina, som skulle förvåna världen. Rikskanslern hörde henne med
  undran, de öfrige med beundran. Hon hade sedan några få timmar likasom
  vuxit. Drottningen-barnet tycktes genom någon underbar, plötslig kris
  hafva blifvit förvandlad till drottningen-jungfrun.
  
  Presidenten Kurck, som icke dröjde att vid sin ankomst uppvakta de höge
  resande, blef likaledes inbjuden till hoftaffeln. Denna serverades för
  fjorton personer. Norrköping hade den sällsynta lyckan att se kring sin
  drottning församlade fem män, hvilka redan voro och än vidare skulle
  blifva de främste representanterne för fem olika samhällsriktningar:
  riksstyrelsen, kriget, lagskipningen, industrin och litteraturen.
  
  Det var en femtonårig prinsessas debut, och i hvilket tillstånd! Till
  höger om henne satt rikskanslern, till vänster fältmarskalken Horn. Vid
  sidan af dessa grannar ville hon för intet pris förråda en svaghet, men
  hade iakttagit försiktigheten att behålla Ebba Sparre närmast bakom sig
  som uppvaktande hofjungfru. Tid efter annan lutade hon sig mot sin väns
  skuldra, likasom för att hviska till henne en befallning, medan hon i
  verkligheten behöfde ett stöd för att icke förråda sig.
  
  Man talade om kriget, om Torstensons tåg mot Olmütz och möjligheten af
  ett förestående stort fältslag; det var en månad före andra slaget vid
  Breitenfeld. Horn hade nyss afslagit republiken Venedigs ärofulla anbud
  att som generalissimus anföra dess härar mot turkarne. Kristina yttrade
  skämtande, att så kärt det vore att se honom i Sverige, ville hon hellre
  se honom i Konstantinopel.
  
  -- Dock ej som fånge, anmärkte Horn.
  
  -- Eder kan man instänga, men aldrig kufva, genmälde drottningen. Edert
  lif är en saga. Trollen stänga eder sju år i berget, och ni återvänder
  föryngrad till nya bragder.
  
  -- Vanan gör underverk, svarade Horn leende. Finska pörten och tyska
  bivuaker ha den fördelen att icke skämma bort oss med mjuka bäddar.
  
  -- Säg inte det, fältmarskalk! Ni och edra landsmän värmen eder gärna
  vid elden. Ni hade hett nog vid Breitenfeld, men så var ni också
  konungens »högra hand».
  
  -- Jag håller för, att en krigare hellre mister sin högra hand, än ser
  den i kedjor, genmälde fältherren. Det värsta i Ingolstadt var att icke
  få slåss för min unga drottning. En gång -- tillade han -- var jag nog
  lycklig att få göra eders majestät en tjenst. Det var, när jag hedrades
  med förtroendet att begära prinsessans af Brandenburg hand för salig
  konungen, eder store fader.
  
  -- När jag blir sextio år -- svarade Kristina i samma ton -- skall jag
  tacka eder för min tillvaro, om den då visat sig värd att tacka för.
  
  Gustaf Horn var nu femtio år gammal, icke högvuxen, men kraftigt byggd,
  med hängande långt, lockigt brunt hår, bruna, milda ögon, smal panna,
  blekgul hy, korta mustascher och ett uttryck af nästan sorgset allvar,
  där smålöjet, som nu upplyste hans kärfva anletsdrag, var en lika
  behaglig som sällsynt gäst. Dessa finska pörten, som tillhörde hans
  barndomsminnen, hade påtryckt honom den outplånliga stämpeln af ett
  folk,
  
     hvars mod är tyst, hvars lugn är hårdt,
     hvars trohet trotsar döden.
  
  Holländaren Louis De Geer, nu femtiotre år och sedan ett år svensk
  adelsman, var i lynnets allvar och oskrymtad gudsfruktan Horns
  själsfrände, men i öfrigt så olik honom, som freden är olik kriget. Han
  bar en rik borgares långa, svarta, tätt tillknäppta sammetsrock och en
  bred, slät halskrage med två hängande silkestofsar. Några tunna grå
  lockar vid öronen, ett omsorgsfullt klippt helskägg och en svart kalott
  på den kala hjässan omgåfvo en hög panna, finhylta kinder och ett par
  kloka, välvilliga, lugna ögon. Det var något tillbakadraget i hans
  person; man hade framför sig en tystlåten köpman, som ständigt afbidade
  konjunkturer och förstod att begagna dem, men på samma gång ingaf
  förtroende genom ett uttryck af redbarhet och soliditet. Han stod just
  nu i underhandling med kronan om att inköpa Finspång, som han arrenderat
  sedan 1618, och därtill de rika järnverken kring Dannemora. En sådan
  storman i järnindustrin hade Sverige dittills aldrig sett. Om han kände
  sin betydelse, undgick denna ej heller de styrande.
  
  -- Ni vill lägga eder till de bästa egendomar i Sverige, sade
  drottningen skämtande till De Geer.
  
  -- När jag arrenderade dem, voro de de sämsta, svarade köpmannen lugnt.
  
  -- Herr De Geer är icke nöjd med Sverige, inföll Oxenstjerna i samma
  ton. -- Han gör affärer på Guineakusten och erbjuder oss att lägga
  Afrika under Sveriges rike.
  
  Kristina kände sig anslagen af allt storartadt.
  
  -- Godt, herr De Geer, sade hon. Håll ord, och ni skall inte finna oss
  lika svarta, som våra nya undersåtar. Eder hertigliga vapensköld skall
  prydas med en morian i guld.
  
  -- Där Gud gifver nåden till, genmälde köpmannen, kan något uträttas med
  förstånd och penningar. Jag vet endast en man i Europa, som vore nog
  klok och nog rik att underlägga sig Afrika, och den mannen är jude.
  
  -- Hvad? En ny Salomo?
  
  -- Ruben Zevi i Regensburg.
  
  -- Honom känna vi alltför väl, skrattade rikskanslern. Han har nöjt sig
  med trettio procent för våra små ficklån; kan vid en annan lägenhet ock
  begära femtio. Nej, eders välborenhet, vi äro tillsvidare förnöjde med
  vårt Europa, allenast vi kunde det skickligen anamma och sköta, men när
  vi behöfva mer, är det eder vi vilja skicka till Afrika.
  
  Assessor Stjernhjelm, som år 1631 erhållit sitt klingande adliga namn i
  utbyte mot det tarfliga Göran Olofsson, hördes förmena, att om Sveriges
  rike underlade sig morianer och hedningar, vore icke heller judarne med
  deras penningepungar att förakta. Stjernhjelm var nu femtiofyra år,
  välbekant som en lärd, skarpsinnig och skarptungad domare, äfvensom
  författare i antikviteter, men hittills nästan okänd som skald. Han bar
  domarens vida långrock och, likasom De Geer, kalott på hjässan. Håret
  hängde yfvigt på sidorna; mustascherna och halfskägget gåfvo honom ett
  bistert utseende.
  
  Presidenten Kurck förenade sig i en gensaga mot judarne. De voro
  rättslöse i romerska riket och annorstädes trångt omgärdade i sina
  borgerliga rättigheter. De Geer anmärkte, att judarne i Holland gjorde
  god tjenst som bankirer. Samtalet blef lifligt. Ingen märkte, att
  drottningen ofta skiftade färg och stundom afbröt sig själf, likasom för
  att draga andan.
  
  Hon hade inlåtit sig i tal med Stjernhjelm om Stäket och dess historia,
  när hon plötsligt grep Ebba Sparre hårdt i armen och stannade midti en
  mening. Fru Beata, hvars skarpa ögon ständigt voro på vakt, märkte
  rörelsen, stod upp från bordet och närmade sig drottningens plats. Allas
  blickar vände sig ditåt, taffelns gäster sågo frågande på hvarandra.
  
  Hvad var det? Mådde drottningen icke väl? ... Det varade endast några
  sekunder. Själfve rikskanslern, som satt närmast, hann icke yttra en
  bekymrad fråga, förrän Kristina, lika blek som hon nyss varit röd,
  återtog samtalet i sin förra skämtande ton.
  
  -- Assessorn skall inte neka, att det spökar på Stäket. Är det Gustaf
  Trolle, som går igen? Det må assessorn veta, som själf håller en
  _spiritus familiaris_ och är, så till sägande, hemmastadd i alla lönliga
  ting. Neka inte, att assessorn har tändt eld på en bondes skägg med sitt
  trollglas och när som helst kan göra en loppa till en elefant!
  
  -- När jag har den lyckan att rättfärdiga mig för en så lärd drottning,
  behöfver jag nödigt försvara mitt fattiga förstoringsglas, genmälde
  Stjernhjelm, som icke längesedan nödgats i ett offentligt tal rentvå sig
  gent emot liffländska prästerskapets beskyllning för häxeri och ateism.
  
  -- Inbilla mig det! fortfor Kristina muntert. Har assessorn ett
  förstoringsglas, så låna det, käre, åt riksskattmästaren, att han engång
  må få en glad stund i vår skattkammare! Torde ock herr Lennart därute
  blifva storligen nöjder att se bataljonerna ökas mångdubbelt. Den
  nöjdaste blir herr De Geer: han gör järnstänger af en nålsudd.
  
  Klockan närmade sig nio, som då var en mycket sen timme. Måltiden
  slutades med en lång aftonbön, och gästerne betygade sin skyldiga
  vördnad med att kyssa drottningens hand. Man åtskildes.
  
  -- För mig till mina rum! hviskade drottningen till sin väninna. Hon
  hade endast med yttersta ansträngning förmått säga några förbindliga ord
  vid afskedsceremonin.
  
  Ebba Sparre ledde henne till sofrummen. Där återstod ännu en pröfning
  och icke den som kräfde det minsta modet. Fru Beata följde
  pligtskyldigast med. Hon misstänkte förställning: hon ville veta allt
  hvad hon icke skulle få veta. Därtill så många omständliga föreskrifter
  för natten, bäddens tillredning, vaktgöringen, läkemedlen, nattlampan!
  Dessa tjugu minuter voro de mest olidliga. Hvarje ögonblick nära att
  falla i vanmakt, nödgades Kristina åhöra förmaningarna och besvara dem
  på ett sätt, som lugnade farhågorna. Hade ej detta lyckats, skulle fru
  Beata kvarstannat öfver natten i sofrummet.
  
  Men det lyckades. Den nitiska vårdarinnan gick, öfvertygad att blott
  någon matthet återstod och skulle förgå med nattens hvila. Knappt hade
  dörren stängts efter henne, innan drottningen svimmade så oförväntadt,
  att hon skulle fallit handlöst till golfvet, om ej kammartärnan, som
  afklädde henne, stått därinvid.
  
  Skulle läkaren tillkallas? Nej ... drottningen hade förbjudit det.
  Starka luktvatten återkallade slutligen medvetandet.
  
  -- Ebba -- hviskade Kristina med svag röst, när hon samlat sina tankar
  -- afundas icke en drottning! Jag vet det nu ... Jag har debuterat i
  dag!
  
  Natten blef orolig och stundom afbruten af yrsel. Kristina tyckte sig
  åter jaga i Kolmårdens skog ... Hon red andalusiern, han sprängde med
  henne öfver trädens toppar och in i molnen. Hon var omgifven af
  purpurröda skyar, som blixtsnabbt rusade henne förbi ... högre, högre
  ... till solen och bortom solen! ... Högre! Högre! Då låg hon åter
  hjälplös på jorden; en ung häxa med svart hår ryckte från henne ridspöet
  och sade ... ja, hvad hon sade, det kunde ingen uppfatta.
  
  När fru Beata inträdde klockan tre på morgonen, hade drottningen nyss
  inslumrat. Febern minskades, andedräkten blef lugnare. Ungdomens
  lifskraft återtog småningom sin förnärmade rätt.
  
  Utfärden till Finspång måste dock uppskjutas och företogs tre dagar
  senare, när drottningen var fullkomligt återställd.
  
  
  
  
                              4. I källaren.
  
  
                                                   Nej ... ingen feghet!
  
  Omsorgen om ett hof i en landsortsstad och därtill en ung, allt annat än
  lättstyrd drottning, som behagade vara sjuk, hade så upptagit fru Beatas
  tankar, att hon följande dag först klockan tio på förmiddagen, när hon
  besökte köket för att befalla om middagsmåltiden, erinrade sig det
  uppträde, som där tilldragit sig dagen förut.
  
  -- Nå -- sade hon till kökspigan Apollonia -- när bultade slynan därnere
  i taket?
  
  -- Hon har icke bultat, ers nåd.
  
  -- Hvad? Sitter hon kvar i källaren?
  
  -- Jag väntade på ers nåds befallning.
  
  -- Och har hon ej fått någon mat?
  
  -- Nej si, hvad skulle hon få?
  
  Fången hade blifvit inspärrad klockan fem på eftermiddagen, sjutton
  timmar hade förgått, och fru Beata var ingen hjärtlös tyrann. Hon begaf
  sig, åtföljd af Apollonia, att själf öppna fängelsedörren, medtagande
  paltbröd och svagdricka.
  
  Den mörka, fuktiga källaren upplystes under sitt låga, hvälfda tak af en
  enda liten öppen glugg, genom hvilken den kyliga höstluften strömmade
  in. Silltunnor och rotfrukter, inlagda i lårar, spredo en föga angenäm
  lukt omkring sig. Kalk låg högtals i ett hörn, våt lera uti ett annat.
  Krukor stodo på långa, halfmurkna hyllor; tegelgrus och skärfvor af
  sönderslagna lerkärl betäckte jordgolfvet. Här och där sågs en
  tvättbalja, en så, en half nystfot, en ogarfvad kohud och obekanta,
  otrefliga föremål, som blifvit i hast undanskaffade vid städningen för
  hofvet och hvilkas beskaffenhet man ej kunde urskilja i halfdunklet.
  
  Där var unket, fuktigt och kallt. Hagars första tanke, när hon
  instängdes, var tanken på flykt. Det var första gången hon beröfvats sin
  frihet. Hon undersökte dörren, murarna, golfvet, taket, gluggen:
  ingenstädes en utväg. Hon stjälpte en sillfjärding på sidan och fick så
  en sittplats. Hon var till mods som ville hon kullstörta huset öfver
  sig, om hon förmått, men hon förmådde det icke. Tårlös och förbittrad,
  tillbragte hon några timmar, tilldess att hon somnade af trötthet.
  
  När hon vaknade, hade det svaga dagsljuset genom gluggen försvunnit, och
  det var nu stickmörkt omkring henne. Hon frös, hon var hungrig. Om hon
  dock ägt ett elddon, en pärtsticka, en lampa eller ett talgljus! Hvad är
  en mänsklig tillvaro utan ljus? Mörkret är det skrämmande obekanta,
  mörkret är mer än döden, det är det toma intet. Den lefvande ande, som
  bodde i Hagars bröst, utsträckte sina armar efter en stråle dager och
  fick ingen. Hon kände ett rastlöst behof att tillväxa, lära, strida och
  handla. Sysslolösheten plågade och förlamade henne.
  
  Hon stod upp och begynte trefva i mörkret bland källarens förråder.
  Krukorna innehöllo inlagd lök, sallader och gurkor. Hon fann morötter,
  rofvor, kålrötter. Hon bet i dem, de smakade fadda, men hon åt några; de
  stillade hungern. Bröd stod icke att finna, ej ens mjöl eller spannmål.
  Om hon skulle försöka att uppbryta en sillfjärding? Hvarför icke? Det
  lyckades henne med mycket besvär, men sillen var salt ... hade hon något
  att dricka? Hon hörde vatten droppa från hvalfvet i ett af hörnen med
  långa mellantider. På golfvet fanns en vattengöl, men den var uppblandad
  med kalk. Hon vågade icke smaka på sillen och satte sig åter på
  fjärdingen.
  
  Timmar förgingo, medan hon lyssnade på aflägsna, otydliga ljud af
  människor. När dessa upphört, gissade hon, att natten inbrutit. En hel
  lång höstnatt i ensamhet, tystnad, hunger, mörker och köld! Hon behöfde
  endast fatta en såstång, som låg bredvid henne, och bulta i taket, så
  skulle man höra henne ... så skulle man komma och befria henne ur detta
  grymma, brödlösa fängelse ...
  
  Tanken därpå kom så naturlig och själffallen, som han ju måste komma i
  en sådan belägenhet. Åter kom han och ständigt åter tillbaka. Han var
  oundviklig, men han fann motstånd.
  
  Hagar skrattade högt.
  
  -- Ja, hvarför icke? Jag behöfver blott berätta, att drottningen fallit
  af hästen, att hon slagit mig och att jag nära nog slagit henne tillbaka
  ... Men då borde jag också tillägga, att hon förbjudit mig att säga
  något. Hvilken triumf för den elaka frun! Hvilken läxa för drottningen,
  som skickat mig hit och sedan icke det minsta bekymrar sig om att jag
  pinas ihjäl! En sådan dockdrottning! Är hon bättre än jag för att hennes
  far varit en konung? Hvem säger, att icke jag är af högre börd än hon?
  Det är något förunderligt med stjärnan däruppe. Jag känner henne inom
  mig. Jag ser henne lysa tvärtigenom stenmurarna. Hvad är hon? Och hvem
  är jag?
  
  När Hagar inkommit på denna tankegång, fick hennes fantasi fria tyglar.
  Hon kände ingen tomhet, ingen ensamhet mer. Hon var hemma i dessa
  gåtfulla rymder af sökande utan mål och frågor utan svar. Om de gjorde
  henne lycklig eller olycklig, visste hon icke. Måhända stundom det ena,
  stundom det andra. Hennes själ var en kameleont, som beständigt ombytte
  färg. Hon var lika litet poetiskt som musikaliskt anlagd, och likväl
  antogo hennes tankar en form af båda dessa besläktade själsstämningar.
  Hon företog sig att sjunga. Om ej för annat, så för att fördrifva tiden.
  
     Jag vet ej hvem jag är
     och vet ej hvart jag går,
     vet ej hvad jag begär,
     långt mindre hvad jag får.
     Min stjärna, du det vet,
     i himlens herrlighet,
     du outsägliga,
     oupphinneliga, tysta stjärna du!
  
     Och i den djup'sta natt
     och i den tyngsta nöd
     så har jag dock en skatt,
     så minns jag dock ett stöd.
     Men du det ensam vet
     i himlens herrlighet,
     du outsägliga,
     oupphinneliga, tysta stjärna du!
  
  Hon tystnade, förvånad öfver den ovana, nya form, som hennes tankar
  antagit. De efterlämnade en stämning, som hon ej förr erfarit: icke
  tankar mer, icke ens drömmar, icke ens toner, blott ett halft
  medvetslöst försjunkande i en oändlig harmoni, som uppfyllde henne,
  emedan den uppfyllde skapelsen. Hon hade kommit till den källa, ur
  hvilken diktkonst och tonkonst, vare sig skapande eller emottagande,
  utflöda i människohjärtan -- detta obeskrifliga något, förutan hvilket
  ingen konst finnes till.
  
  Åter hade Hagar tillbragt en timme under makten af dessa intryck, när
  hon vaknade till besinning af en brännande törst. Törsten var värre än
  hungern. Hennes hufvud värkte, hon skälfde af köld. Skulle man här låta
  henne törsta och frysa till döds? Såstången låg så nära ... Nej, ingen
  feghet!
  
  Hon trefvade efter kohuden, som hon varseblifvit någonstädes i hörnet,
  och bredde ut den på golfvet för att bereda ett nattläger. Huden var
  torr och styf, hon lyckades svepa en flik omkring sig och somnade.
  
  Men i detta fängelse fanns ingen nattro. Om en stund sprang hon upp, ty
  någonting hade med kvicka, mjuka fjät krupit öfver hennes ansikte och
  tycktes vilja inkrypa i barmen. Det var en råtta, och Hagar afskydde
  råttor. Yrvaken trampade hon på såstången, grep den, höjde den mot
  taket, men kom till besinning, bortkastade åter stången och satte sig,
  hopkrupen och skälfvande, på sillfjärdingen för att afbida dagsljuset.
  
  -- Ingen feghet! upprepade hon.
  
  Ändtligen började en strimma af dagen gry genom den trånga
  källargluggen. Klockan borde nu närma sig sex på morgonen, och husfolket
  var i rörelse. Hon hörde röster, källarens dörr öppnades, en dräng och
  en piga inträdde. Drängen ställde sig att bevaka utgången, medan pigan
  försedde sig med dagens behof af förråden i källaren.
  
  -- Släpp mig ut! ropade Hagar, i det att hon försökte tränga sig fram
  genom dörren.
  
  Svaret blef en hård knuff tillbaka.
  
  -- Så då, sade drängen med ett grin, mera af dumhet än elakhet. -- Är
  det du, som förhäxat vår nådiga fröken? Flyg ut genom stenmuren, om du
  är af den rätta sorten!
  
  I detsamma ångrade han sin obetänksamma uppmaning, som ju en häxa så
  lätt kunnat efterkomma, och ropade till tjensteflickan, att hon skulle
  skynda sig: här vore hin lös.
  
  Ingången stängdes ånyo, och fyra nya långa timmar förflöto, tilldess att
  fru Beata slutligen visade sig i dörren. Hon fann sin fånge orörligt
  inkrupen i ett hörn af källaren och insvept i kohuden, hennes enda,
  otillräckliga skydd mot det kalla luftdraget.
  
  -- Sofver du? sade den stränga frun med en hemlig fruktan att hennes
  fånge kanhända frusit och hungrat ihjäl.
  
  Hagar uppreste med möda sina styfnade leder och stod dödsblek, men
  trotsig framför sin domarinna.
  
  -- Släpp mig ut! sade hon.
  
  -- Nå, det fägnar mig, att du ändtligen har kommit till förnuft,
  genmälde fru Beata, låtsande taga flickans trotsiga begäran såsom ett
  samtycke att bekänna. -- Svara mig blott på hvad sätt drottningen skadat
  sig, och du får genast din frihet!
  
  -- Släpp mig ut! Jag har ingenting att svara, återtog Hagar häftigt. Den
  oförrätt hon lidit bragte henne utom sig.
  
  -- Du är hungrig. Se här, ät! Apollonia, gif den stackaren fatet och
  skeden; hon har ej ätit något sedan i går!
  
  Fru Beata anslog en mildare ton, dels af medlidande, dels i hopp om en
  bättre verkan.
  
  Hagar var i sitt vilda lynne. Hon stötte bort fatet, som föll till
  golfvet och krossades med sitt innehåll af rykande palt.
  
  -- Behåll er usla matbit! Hvad vill ni mig? Jag har intet ondt gjort,
  och ni har instängt mig på andra dagen att frysa och svälta i detta
  eländiga råtthål! Ni är en förnäm fru, ni, men ni är icke förnämare än
  drottningen, som kallat mig hit. Jag skall klaga för henne, jag. Släpp
  mig ut, ut, ut! -- Och Hagar grep i sitt raseri såstången.
  
  Det var öfverflödigt. Den stolta och manhaftiga fru Beata, som tuktat så
  mången uppstudsig tjenarinna, där det behöfdes, med egen hand, stod
  slagen af förvåning öfver denna vilda kattunge, som syntes i stånd att
  klösa ut hennes ögon. Törhända blandade sig i hennes känslor en viss
  förlägenhet öfver den möjliga redovisningen inför hennes lätt retade
  kungliga skyddsling. Hon lämnade utan motstånd utgången fri och såg
  fången försvinna öfver torget mot hamnen.
  
  Hagar flydde, hon visste ej hvart. Landet, staden, människorna, allt var
  obekant. En mötande pojke begapade henne med oförställd undran. En
  västgöte med ränsel på ryggen, glömde att utbjuda sina knappar och band.
  En skällande hund förföljde henne, en kodrift syntes hugad att pröfva
  mot henne styrkan af sina horn. Hon ville till presidenten Kurck och
  visste ej om han fanns i staden eller hvar han bodde.
  
  Då igenkände hon örlogsbriggen Andromeda, som ändtligen uppnått sin
  destinationsort och låg förtöjd vid hamnbryggan. Hagar flydde till
  briggen. Hon var räddad.
  
  
  
  
                                5. Bikten.
  
  
                                            Jag har gifvit ett löfte ...
  
  Drottning Kristinas korta sjukdom i Norrköping efterlämnade lyckligtvis
  inga andra spår, än de intryck hon behöll i det mjuka vaxet af ett ungt
  hjärta. Efter besöket på Finspång hade drottningen rest till Nyköping
  för att begrafva sin hofmästarinna, fru Kirstin Nilsdotter, och därifrån
  återvändt till Stockholm. Vidpass en månad därefter, i Oktober 1642, lät
  Kristina kalla till slottet sin skriftefader och lärare, hofpredikanten,
  teologie professorn vid _collegium illustre_ i Stockholm Johannes
  Matthiæ, som hon fortfor att rådfråga om sina studier, ehuru hans
  regelbundna undervisning redan för ett år sedan var afslutad.
  
  Det var ett förtroligt samtal vid skymningsstunden på eftermiddagen i
  drottningens bibliotek. Dörrarna stängda, ingen lyssnare. En spansk
  pudel, Fido, present af Ludvig XIII, sträckte sig makligt på mattan
  under skrifbordet och småskällde i sömnen. En uppvaktande hofjungfru
  satt ensam i rummet utanför, stickande strumpa.
  
  Johannes Matthiæ var en blek, mager, af studier böjd man, hvilken såg ut
  att vara sextio år, ehuru han ännu ej fyllt femtio. Hans långa, svarta,
  öfver pannan benade hår hade redan, likasom hakskägget och de tunna
  mustascherna, begynt märkbart gråna. Hans lugna, milda blick hvilade
  forskande på Kristina, där han satt orörlig i länstolen, medan hans unga
  elev än placerade sig tätt bredvid honom, än otåligt gick fram och åter
  på golfvet.
  
  -- Jag håller för, sade han, att där som nådig fröken med all gewalt
  vill studera kyrkofäderne, är Gregorius Nazianzenus för ungdomen
  lägligast till att börja med för hans blomster i språket.
  
  -- Står jag efter hans blomster! utropade den kungliga lärjungen
  föraktligt. -- Visa mig en, som kan vederlägga de reformertes
  villfarelser!
  
  -- Därom veta kyrkofäderne intet; det skall man söka hos Philippus
  Melanchton, genmälde lärmästaren.
  
  Kristina blef stående framför honom och sade med eftertryck:
  
  -- Calvin och hans anhang fara dock vilse.
  
  -- Visserligen, mycket vilse, dock icke i trons fundamenter. Jag hoppas
  till Gud, att hvad där skiljer dem från oss och oroar kyrkan i hennes
  nuvarande kamp för lifvet, skall kunna i godo biläggas.
  
  -- Gud bevare för det, eders vördighet! Vi för oss och de för sig.
  Aldrig kan en luthersk jungfru äkta en reformert prins.
  
  Johannes Matthiæ smålog. Det var då dit hans elev ville komma med
  kyrkofäderne.
  
  -- Jag finner det föga troligt, med mindre än att den reformerte prinsen
  öfvergår till brudens lutherska tro.
  
  -- Öfvergå, säger ers vördighet? -- Och Kristina stannade åter med en
  föraktlig åtbörd. -- Huru kan någon sätta lit till en människa, som
  förnekar sin tro?
  
  -- Den människan kan varda bättre upplyst och gå till en bättre tro.
  
  -- Och ers vördighet tänker så ringa om ståndaktighet i tron! Hvad aktar
  Gud det, som vi kalla bättre eller sämre, allenast vi stå faste i ett
  uppriktigt hjärtelag?
  
  -- Men då kan ju ock en calvinist blifva salig i sin villfarande tro.
  
  -- Törhända, efter ers vördighet säger det. Men kurprinsen af
  Brandenburg tager jag icke i lefvande lifve.
  
  Det var en offentlig statshemlighet och ett föremål för skvallret vid
  alla Europas hof, att kurfursten af Brandenburg vid denna tid formligen
  anhållit om Kristinas hand för sin äldste son och tronarfvinge Fredrik
  Wilhelm, den sedan så ryktbare »store kurfursten». Denna förbindelse var
  planlagd redan i drottningens späda barndom, medan hennes fader lefde,
  och ansågs såväl af honom som af förmyndarestyrelsen vara af en ofantlig
  politisk vikt, emedan Sverige därmed skulle underlägga sig nästan hela
  Östersjöns kuster. Frågan hade uppskjutits, men stod nu för portarna,
  fordrande med hela sin tyngd ett afgörande svar. Ögonblicket var
  kritiskt; förmyndarne tvekade; på Kristinas eget ja eller nej berodde en
  förändrad maktställning i norden. Det var därför hon tillkallat den ende
  rådgifvare, för hvilken hon hyste ett fullt förtroende, icke för att
  lyssna till hans råd, ty beslutet var fattadt, men för att beväpna sig
  med de skäl, som hans lärdom, klokhet och tillgifvenhet kunde utfinna.
  
  Johannes Matthiæ kände sin elev och misstänkte, att bakom svaret på
  kurprinsens af Brandenburg frieri dolde sig andra hjärtefrågor af mera
  ömtålig art. Han teg en stund stilla och frågade därpå försiktigt, om
  hans nådiga fröken tillkallat honom för någon samvetsbetänklighet.
  
  -- Inte just det, svarade drottningen med en förlägenhet, som klädde väl
  hennes unga år, men hos henne var ytterst sällsynt. -- Ers vördighet
  förstår, att jag inte kan mottaga kurprinsens anbud, så fördelaktigt det
  möjligen kan synas för riket. Skulle jag taga en calvinist? Aldrig! Hvad
  skulle prästerskapet säga därom?
  
  -- Prästerskapet skulle säga till prinsen: blif lutheran!
  
  -- Jag har sagt min mening därom. För alla riken i världen vill jag ej
  förleda någon att ombyta tro. Men tror ej ers vördighet, att
  brandenburgarne hafva ett besynnerligt och själfrådigt sinnelag? Min
  stackars mor har många goda egenskaper och älskar mig ömt, men ers
  vördighet känner hennes olyckliga svårmod ...
  
  -- Icke har det gått i arf till hennes höga afkomma. Prins Fredrik säges
  vara en förståndig ung man.
  
  -- Dessutom -- fortfor Kristina envist -- är det ingen vån till, att en
  regerande kurfurste kan vara gemål åt Sveriges drottning. Hans hand
  skulle stå efter hennes krona och inte sluta förr än han den anammat.
  Konung Sigismunds tider vore då snarligen att förvänta.
  
  -- Att det förebygga, är regerande drottningens och riksens råds sak.
  Jag fattige tjenare tillåter mig intet att i detta ärendet spå, men väl
  vet jag en annan betänklighet, som där står emellan min nådiga fröken
  och kurprinsen af Brandenburg.
  
  -- Hvad är det? Jag beder eders vördighet, förtig det inte, mycket
  hänger därpå!
  
  -- Nådig fröken och kurprinsen äro syskonebarn.
  
  Kristina skiftade färg. _Detta_ skäl ingick icke i motiven för hennes
  tillämnade afslag.
  
  -- Jag vet, jag vet, sade hon och gick åter häftigt fram och tillbaka.
  -- I dag säga prästerne så, i morgon säga de annat. Aldrig hade jag
  trott, att ers vördighet skulle åberopa sådana skäl.
  
  -- Det är mångas mening, genmälde teologen lugnt.
  
  -- Äro vi katoliker? Är detta förbjuden led, huru kan då kyrkan gång
  efter gång gifva dispens därifrån? Och är det inte förbjuden led,
  hvarför skola människor förbjuda hvad Gud har tillåtit?
  
  -- Täckes min nådiga drottning förunna en gammal Herrens tjenare att
  tala så, som han skulle tala till ett af sina skriftebarn?
  
  -- Käre fader, jag begär ju ingenting annat, genmälde Kristina och satte
  sig vid hans sida, under ett berömvärdt försök att visa sig lugn.
  
  -- Nåväl, jag håller för, änskönt månge äro af annan mening, att vår
  lutherska kyrka icke bör, såsom katoliker och greker, förhindra ett
  kristeligt äktenskap genom tvifvelaktiga stadgar, som fresta de svage
  till synd. Efter mitt ringa förstånd är Sveriges drottning oförhindrad
  att räcka handen åt ett sitt syskonebarn, men eftersom två finnas, de
  där kunde till en sådan hög ära i fråga komma, är jag af den mening, att
  det vore för hennes majestät hugneligare och för riket nyttigare att
  utvälja den af de två, som icke allenast genom förnämliga egenskaper,
  utan ock genom inländsk börd och trosbekännelse därtill är värdigast.
  
  Kristina reste sig, men satte sig åter. Hon försökte att skratta, men
  det lyckades illa. Rodnaden på hennes kinder förtröt henne. Hon flyttade
  sin stol med ryggen mot sin lärares länstol, satte sig i denna ställning
  och sade:
  
  -- Hvad tror ers vördighet om katolikernes lära, att man skall säga allt
  för sin biktfader?
  
  -- Vår lutherska kyrka erkänner ej öronbikten som ett sakrament; hon
  uppmanar de troende att bekänna sina synder för Gud. Det är dock
  kristligt att ock för sin skriftefader bekänna hvad där på samvetet är.
  
  -- Om ers vördighet inte ser hit, vill jag bekänna en synd, som jag har
  på mitt samvete.
  
  Johannes Matthiæ tvekade. Han såg icke den talande, men hennes röst
  förekom honom halft skrattande, halft gråtande.
  
  -- Hvad än ett skriftebarn vill anförtro sin själasörjare -- sade han
  slutligen allvarsamt -- skall det förvaras i obrottslig tystnad under
  biktens insegel.
  
  -- Jag har gifvit ett löfte, fortfor Kristina med låg röst, likasom hon
  fruktat, att pudeln på mattan kunde förråda henne. -- Det var på Rönö i
  Östergötland. Jag var tio år, han fjorton. Vi lekte med skepp i bäcken
  vid slottsvägen. Jag föll i bäcken, han drog mig därur och bar mig, så
  våt jag var, uppför den höga trappan till slottet. Han blef lika våt som
  jag själf. »Lofva mig nu att blifva min fästemö», sade han, medan han
  bar mig där upp. Jag lofvade ... hvad visste jag bättre? Vi hade ju ofta
  lekt brud och brudgum ... »Men det skall vara för alla tider», lade han
  till. Ja, sade jag, för alla tider ... »Och du skall aldrig i världen
  hålla någon annan kär?» Nej, sade jag ...
  
  Hon tystnade; det var mot hennes natur att bikta. När skriftefadern ej
  svarade, fortfor hon:
  
  -- Sedan har han flera gånger ställt till mig samma fråga. Jag har
  svarat ibland ja, ibland nej. Jag är så obeständig och han än mer. Och
  ni vet, fader, huru styfsint jag stundom är. Jag har varit honom så vred
  ibland, att jag kunnat slå honom. Kammarpigorna ha förtäljt mig saker om
  honom, som jag blygs att omtala. Sådana äro de, fader Johannes! O, det
  är en ond tid vi lefva i; prinsar äro inte ett hår bättre än andre
  junkrar. Är det ej skamligt? Och nu i kriget därtill! Liksom vi inte
  visste huru där lefves i krig!
  
  -- Ja, en ond tid är det visst; men på pigskvaller är icke mycket att
  tro, suckade skriftefadern. Man skall icke döma en ung man ohördan.
  
  -- Jag var tio år då -- fortfor skriftebarnet, höjande rösten -- och jag
  har sedan fått bättre förstånd. Jag har tänkt ibland, att det vore så
  godt, om jag rådde mig själf. Hvarför skall en kvinna gifva sig helt i
  en mans våld? Det är människors lag, icke Guds, ty för Gud är hon en
  lika friboren, odödlig ande som han. Far och mor skall man lyda, råd
  skall man höra och inte tjuras i högfärd, men hvar står det skrifvet,
  att jag skall lyda en man? Därtill, när Gud har låtit mig födas till ett
  så högt ämbete, huru skall en regerande drottning lyda sin undersåte? Är
  det inte bättre, att hon förblifver i jungfrustånd hela sitt lif igenom?
  
  Johannes Matthiæ vände om länstolen, utan att tänka därpå, såg sitt
  skriftebarn rätt in i de glänsande ögonen och svarade:
  
  -- Var icke Sara en drottnings vederlike och stammoder för ett folk som
  sanden i hafvet? Dock är det skrifvet om henne, att hon kallade sin man
  Abraham herre ...
  
  -- Det är ock skrifvet, att Abraham hade flera hustrur. Är det nu lag,
  att kvinnan skall vara sin man underdånig för att Sara kallade Abraham
  herre, så bör det ock vara lag, att en man skall få hafva flera hustrur.
  
  -- Äktenskapet är af Gud instiftadt för inbördes hjälp, icke för den
  starkes förtryck mot den svaga. Och den lydnad, som frivilligt framgår
  af kärleken, är intet förtryck.
  
  -- Men om nu kvinnan är lika stark eller starkare än mannen, hvem skall
  befalla, hvem skall lyda?
  
  -- Enligt skapelsens ordning är kvinnan svagare till sin kropp, ändock i
  den skröpliga hyddan kan bo en stark själ. Hon är skapad till sin faders
  dotter, sin broders syster, sin mans hustru och sina barns moder. Det är
  allt en kärlekens lydnad, som icke förnedrar, fastmera upphöjer.
  
  Kristina uppreste sig med af vrede darrande stämma.
  
  -- Är jag svag, jag? O, att jag vore -- hon ville säga: o, att jag vore
  en man! men hon hejdade sig och fortsatte: -- o, att jag vore född i en
  annan tid, när den ena hälften af människosläktet aldrig mer förtrycker
  den andra! Jag har ingen far, ingen bror, och jag vill inte heller
  klafbinda mig under en man. Sina barns moder! Jag förstår; mitt rike
  behöfver en tronarfving. Om jag gifter mig, hvem säger, att jag föder en
  Augustus till världen? Hvem ansvarar för att jag inte lika lätt kan föda
  en Nero?
  
  Johannes Matthiæ fattade hennes hand, där hon stod uppretad framför
  honom med blossande kinder, och förde handen ödmjukt till sina läppar.
  
  -- Käraste fröken -- sade han med tårar i de milda ögonen -- när jag hör
  eder tala så hårda ord, tänker jag på eder salig herr fader, som var
  stor i kraft, men än större i mildhet, och på eder fru moder, som var
  honom med så mycken kärlek undergifven. Denna hennes kärlek har nu
  Sverige, enligt Guds skickelse, att tacka för en hugstor drottning, som
  endast behöfver blifva sin fader lik i mildhet för att efterlämna hans
  frejdade namn. Jag vill intet mera falla besvärlig med en gammal
  tjenares råd i detta vanskliga ärendet, eftersom min käraste fröken satt
  sig i hågen att aldrig gifva sig i äkta stånd, ändock det vore för
  rikets välfärd och ingen värdigare lärer stå till att finna, än hans
  furstliga nåde unge herr Carl Gustaf. Ty därutinnan skall min nådigaste
  fröken hafva sin fria konungsliga vilja oförkränkt, och lärer det vara
  bäst att intet mera därom orda.
  
  Kristina lugnade sig och pekade skrattande på pudeln, som hotande rest
  sig på mattan och syntes beredd att försvara sin herskarinna mot hvarje
  förolämpning.
  
  -- _Couche_, Fido! ... Ni ser, vördige fader, att själfva de oskäliga
  djuren försvara min frihet. Misstyck inte, om jag i hastighet sagt eder
  emot! Det finnes ingen lefvande själ, för hvilken jag yppat hvad jag för
  eder yppat, ej heller någon, till hvilken jag hyser en sådan tillit.
  Sätt eder än en gång och hör mig med tålamod! Jag har ju ännu inte sagt
  eder allt. Ni skall ännu råda mig i det som viktigast är.
  
  Vid dessa ord omflyttade hon åter stolarna med deras ryggkarmar mot
  hvarandra, och båda satte sig.
  
  -- Ni vet, sade hon, att jag föddes så mörkhyad som en pojke och att de
  som först sågo mig togo mig för en prins. Min blide fader förlät mig,
  att jag svikit hans förhoppningar, men min moder kunde aldrig rätt
  förlåta mig detta ... inte heller jag själf. Jag har alltid förekommit
  mig som en bortbyting. Vore jag vidskeplig, skulle jag tro, att en
  trollpacka stått vid min första vagga och kastat därin en flicka i
  stället för prinsen, som skulle ärfva sin faders bragder. Vare därmed
  huru det vill: jag har alltid aktat förstånd högre än sagor. Men ännu i
  denna stund är jag inte riktigt mig själf; jag är inte den jag synes,
  utan en annan, som skulle vara en prins och blifvit förklädd till
  kvinna. Ni kan tro mig, det är inte godt att vara klufven i två: en som
  är och en som skulle vara. Det föder af sig ett ojämnt sinnelag och
  mången otillbörlig hjärtats åstundan. Hvad ni mig sagt om kvinnorna, att
  de äro så svaga, det vill jag intet förneka; jag kan aldrig lida dem så,
  som jag lider starke män, och det kommer sig däraf, att jag känner inom
  mig den bortbytte prinsen. Säg mig, är detta synd? Är det uppror emot
  Guds skickelse?
  
  -- Är det knot och otålighet, så är det visserligen synd, och då skall
  min käraste fröken bedja Gud om ödmjukhet att dämpa sådana sinnets
  affekter. Men är det allenast ett frimodigt hjältehjärta, såsom
  Deborahs, då skall det fastmera anses såsom en besynnerlig Guds gåfva,
  gifven en drottning för stora värf.
  
  -- Det kommer mig ofta så för, men en annan gång är det högmod och
  afund. Tänker jag dock, att där jag engång kommer till regementet och
  regerar mer som en man, än som kvinna, skall detta blifva riket till
  båtnad. Men si, nu kommer jag tillbaka till löftet. Skall jag det
  stadigt hålla, eller skall jag det bryta af bättre förstånd? Om jag det
  håller, står vid min sida en konung, som är starkare än en drottning. Om
  jag det bryter, gäller det samvetet. Märk, att jag var tio år, när det
  aftalades oss emellan. Är det syndigt af en fullvuxen att bryta ett
  barns ord?
  
  -- Gäller det samvetet, finnes ingen undskyllan, genmälde hofpredikanten
  eftersinnande, ty frågan var icke lätt att besvara. -- Gäller det
  kungsord, ställer sig svaret lika klart. Men frågan är, om ett barns
  känslor äro en samvetssak och ett barns ord ett kungsord. I förevarande
  ärende ville jag detta långt hellre bejaka än neka, men mitt samvete
  bjuder att svara nej.
  
  -- Alltså bryta? Godt.
  
  -- För Guds och för rikets skull, käraste fröken, haf ingen hast att
  besluta därom! Ni är så ung ännu, låt tiden råda! Fråga först Gud och
  därnäst edert eget hjärtelag! Törhända är där något, som svarar _ja_.
  
  Kristina teg länge. Där gick våg på våg i de dolda djupen af hennes
  innersta och undanträngde den ena den andra. Det var nästan mörkt i
  rummet, när hon knappt hörbart hviskade:
  
  -- Men om jag har honom kär?
  
  -- Så i Guds namn _ja_! Då har den vuxna kvinnan beseglat barnets ord.
  
  Hon teg åter. Om Johannes Matthiæ varit en slipad hofman, skulle han
  svarat _nej_, och då hade hans drottning sannolikt svarat _ja_. Men när
  han sade _ja_, reste sig motsägelsens ande i henne, och hon svarade:
  
  -- _Nej_, det går inte, det kan inte ske.
  
  Hofpredikanten kände, att äfven en ängels tålamod kunde brista.
  
  -- Hvarför fråga en fattig tjenare? återtog han. Min nådiga fröken
  handlar dock i sin konungsliga frihet som henne för godt synes.
  
  Kristina ringde.
  
  -- Tänd lampan! sade hon till den inträdande hoftärnan.
  
  Bikten var afslutad. Skriftebarnet var åter drottning, skriftefadern en
  undersåte. Hon hade blottat för honom en flik af sitt hjärta, som för
  alla andra var dold. Ångrade hon, att hon varit så sällsynt
  öppenhjärtig? Om hon ångrade det, ville hon godtgöra sitt fel.
  
  -- Jag tackar ers vördighet -- yttrade hon i lätt ton, när kammartärnan
  åter försvunnit -- och jag skall följa edert råd. Kurprinsen skall i
  morgon få sitt höfliga afsked. Torstenson skall måhända få en fiende i
  sin rygg, men Sverige skall undgå en annan Sigismund. Farväl!
  
  Johannes Matthiæ lämnade med en djup vördnadsbetygelse, men förnärmade
  känslor sin kungliga lärjunge. Hon skulle afskeda kurprinsen? Därtill
  behöfde hon icke hans råd, på sin höjd hans skäl; hon hade beslutit
  detta honom förutan. Hade hon en afsikt med bikten, så gällde den Carl
  Gustaf, den unge fursten af Pfalz-Zweibrücken, hennes barndoms
  trolofvade, och i denna hjärtefråga hade rådgifvaren kommit till korta.
  Lägg betsel på den svallande vågen! tänkte han, bekymrad och misslynt.
  Hon vet icke själf hvad hon vill och begär att andra skola veta det
  bättre. Gud styre! Flickan har ännu icke fyllt sitt sextonde år.
  
  
  
  
                          6. Lärdom mot lärdom.
  
  
                                        Hvarför skall hon, som äger hela
                                   världen, gifva sig i en tiggares våld?
  
  Man var nu i början af November. Brandenburgs sändebud hade afrest från
  Stockholm med sin höfliga korg, som gillades af riksförmyndarne -- en
  stor, tom korg, som innehöll tillintetgörelsen af vidsträckta politiska
  framtidsplaner, uppgångna i rök. De, som nu begrunda begynnelsen af det
  matfriska preussiska riket, kunna efter behag tänka sig de
  skickelsedigra möjligheterna af en förbindelse mellan Fredrik Wilhelm,
  »den store kurfursten», och Sveriges Kristina, en ny dynasti, ett nytt
  stort protestantiskt östersjörike, tryckande med hela sin tyngd på
  Tyskland och det öfriga Europa samt sålunda förverkligande Gustaf II
  Adolfs segerdrömmar vid den tid, när han stod på maktens höjder. Eller
  kunna de tänka sig två rivaliserande kronor på samma hufvud, nya
  tronstrider mellan Sverige och norra Tyskland, ett stort radergummi
  öfver tre väldiga Carlars tidehvarf och allt annorlunda, ända till våra
  dagars politiska råmärken och nuvarande maktförhållanden. Det är allt
  gagnlösa kombinationer, där man glömt att intaga i beräkningen
  bottenbjälkarna i historiens mausolé öfver förgångna tider:
  världsstyrelsen, folken och utvecklingens lagar. Utan världsplan finnes
  intet förnuft i tillvarons virrvarr; utan folk inga regenter; utan
  utveckling kaos.
  
  Den unga drottning Kristinas hand var vid denna tid det mest lysande och
  mest eftersökta parti i världen. Den stora korgen gjorde på ryktets
  vingar sin rund kring Europas hof och emottogs öfverallt med
  tillfredsställelse, utom där, hvarest man kände sig förnärmad och sviken
  -- i Berlin. Danmark, som fått två korgar förut, missunnade ej sina
  grannar den tredje. Kejsaren likaledes: han hade ock fått två korgar,
  utan att räkna andra, som tillfallit tyska prinsar. Polen likaledes: det
  hade fått tre. Spanien, Portugal, England, Ungern, alla spekulerade på
  den nu lediga jungfruhand, som tycktes dem så passande att upphjälpa
  klena affärer och tillförsäkra deras prinsar hemgiften af en stormakt.
  Det vardt ett tassel i världen, såsom af hvad man i våra dagar skulle
  kalla en europeisk kaffekongress, och kurprinsen Fredrik Wilhelm var
  icke sen att strax därpå förmäla sig med en prinsessa af Oranien, såsom
  bevis att han ej var så illa anskrifven hos det täcka könet, som hans
  belackare påstodo.
  
  I Stockholm var man vid denna tid orolig för hären i Tyskland, hvarom
  man endast visste, att Torstenson belägrade Leipzig och att ett fältslag
  väntades. Den unga drottningen och det likaså muntra hof, hvilket redan
  begynt samla sig kring hennes omyndiga person, lät dock icke hindra sig
  af krigsryktena att taga lifvet gladt. Man hade, en frostig
  novembermorgon, pröfvat sina skridskor på den första nattgamla
  Mälareisen, och drottningen hade varit en af de djärfvaste. Det hade
  gått illa; en kammarjunkare hade fallit in, sällskapet måste besluta sig
  för att invänta nästa nattfrost. Man var på återväg från denna
  misslyckade färd, när någon anmärkte, att gamle riksrådet Skytte, som
  för några dagar sedan ankommit från Jönköping, låtit anmäla sig till
  audiens i slottet.
  
  Kristina befallde sin kusk att köra till Skyttes hus. Hon sökte ett stöd
  hos denne lärde, kloke och djärfve statsman, som varit hennes faders
  lärare och nu var Axel Oxenstjernas farligaste motståndare.
  
  Huset var nästan tomt och obebodt, sedan dess ägare bortflyttat. Ingen
  tjenare mottog de ankommande. Drottningen steg oanmäld uppför en obekväm
  trappa till andra våningen, åtföljd af sin yngre kusin, furstinnan
  Eleonora Katarina. De funno en stor, tom sal, hörde muntra flickröster i
  rummet bredvid och stannade vid en halföppen dörr.
  
  -- Här är lärdom i luften, anmärkte furstinnan. De tala latin därinne.
  
  -- Bättre upp. De tala grekiska, skrattade drottningen och inträdde i
  rummet.
  
  Två unga flickor, en svarthårig och en blond, båda vid samma ålder som
  drottningen, sutto framför en foliant vid ett långt omåladt ekbord,
  pratande och skrattande med munnen full, under det att hvardera bet på
  en ost. Om de studerade, var det åtminstone icke med lärdt allvar, ty de
  munhöggos med allehanda lustiga okväden, den ena på latin, den andra på
  grekiska.
  
  -- _Claudite jam rivos![1]_ utropade Kristina i samma muntra ton. -- Är
  riksrådet hemma?
  
  Det glada skämtet förstummades, flickorna sågo tigande på hvarandra. De
  behöfde tid för att klargöra sin språklåda till ett redigt svar.
  
  [Fotnot 1: Stängen nu bäckarna!]
  
  -- [Grekisk: Eipe alêtheian]! Säg sanningen! skrattade Kristina,
  framletande ur sitt knappa grekiska ordförråd det tarfliga uttryck hon i
  hast kunde påfinna. -- Är riksrådet Skytte hemma?
  
  -- Det är drottningen! hviskade den svarthåriga den blonda i örat.
  
  -- Ja ... nej, blef det brydda svaret, som ännu bar spår af sista
  ostbiten. -- Morfar har gått till slottet.
  
  -- Så kunna vi vänta en stund.
  
  Och Kristina såg sig om efter en stol, men där fanns endast en ledig
  bänk. Läserskorna erbjödo sina platser, som antogos. Drottningen kände
  sig klassisk till mods, det vill säga vid godt lynne.
  
  -- Är du riksrådet Skyttes dotterdotter? frågade hon den blonda.
  
  Den blonda neg och framstammade namnet Hillevi Kyle.
  
  -- Ja, jag påminner mig ... Vendela Skytte, gift med landshöfdingen Kyle
  ... Du är af hög börd, du! Det finns ingen i Sverige, som haft en så
  oförliknelig moder. Hvilken förlust att mista henne så ung! Men hågen
  för studier ligger i blodet. Hvad är det I läsen?
  
  -- Det är Xenofon. Hagar är snäll och vill lära mig grekiska. Men det
  går förskräckligt illa ännu ...
  
  Hagar? Detta namn stod i någon förbindelse med Kolmårdens skog. Kristina
  betraktade närmare den svarthåriga flickan, hvilken hon glömt så lätt,
  som man glömmer en sten, öfver hvilken man snafvat i går.
  
  -- Det var du, som skrämde min häst, sade drottningen, med en törntagg
  kvar af sin första förbittring vid detta tillfälle.
  
  -- Nådig fröken befallde mig följa i slupen till Norrköping, inföll
  Hagar, som ej heller kunde förgäta den oförrätt hon lidit genom
  drottningens glömska.
  
  -- Du läste Tacitus. Hvarför kom du ej till mig i Norrköping?
  
  -- Nådig fröken var sjuk. Ingen fick veta hvarför. De stängde mig i en
  källare för att jag ej ville bekänna.
  
  -- Jag hade ett par dagar ondt i hufvudet, var det lätta svaret. Hvad
  andra lidit var ju en småsak. -- Och hvad blef det sedan af dig?
  
  -- Jag följde presidenten Kurck till Stockholm och har fått läsa
  naturvetenskap för riksantikvarien Bureus. Riksrådet Skytte bad mig läsa
  grekiska med Hillevi.
  
  -- Så? Öfversätt för mig det där stycket ur Xenofon!
  
  Hagar öfversatte stycket till flytande latin. Kristinas panna klarnade,
  ett smålöje krusade hennes öfverläpp, som bar en fin, knappt märkbar
  början till en mustasch.
  
  -- Kom till mig i morgon bittida klockan fem, nickade hon.
  
  Hagar rodnade starkt. Det var andra gången henne vederfors en så
  smickrande kunglig ynnest. Skulle denna kallelse sluta i slottskällaren?
  
  Icke långt därefter inträdde riksrådet Skytte, andlös af brådska. Han
  hade i slottet förnummit den ära, som skedde hans toma hus.
  
  Framför drottningen stod en lång, vacker gubbe om sextiofem år, hennes
  faders och farfaders trotjenare, adlad redan 1603, när han utbytte
  fädernenamnet Skräddare och sitt antagna namn Schroderus mot ett annat
  från mödernesläkten. Han hade blifvit friherre 1624 och förste president
  i Göta hofrätt 1634, bortskickad från hufvudstaden af Axel Oxenstjerna.
  Lika förgäten som han nu syntes i Stockholm, lika hågkommen var han i
  Upsala, där han som kansler upprättat akademin ur ett långvarigt
  förfall. För öfrigt var Skytte icke den man, som så lätt kunde skjutas
  åt sidan. Han låg fortfarande djupt invecklad i tidens politiska frågor,
  kallades tid efter annan att återtaga sin plats i riksrådet och förde en
  hemlig brefväxling med den unga drottningen, hos hvilken han understödde
  pfalziska huset mot riksförmyndarne.
  
  Skytte ansågs tala den bästa latin i Sverige. Hans ursäkter framfördes
  nu på detta språk och besvarades på samma språk af drottningen, med den
  anmärkning, att försummelsen var hennes, då det ju först varit han, som
  sökt henne.
  
  Därefter presenterades dotterdottern Hillevi Kyle. Man såg, att hon var
  det käraste den gamle morfadern ännu hade kvar på jorden. Tretton års
  mödor och strider hade ej förmått läka det sår, som moderns, hans
  dotters, tidiga bortgång efterlämnat.
  
  -- Det är Vendelas ögon och mun, sade han, kyssande flickan på kinden.
  -- Näsan är faderns, _sanguine mixto_.[2] Se på barnet, nådig fröken!
  Just sådan var min Vendela den tid jag läste med henne Livius. Och när
  jag förundrade mig öfver en oklassisk konstruktion hos denne illustre
  häfdatecknare, sade hon skrattande: det är hans _patavinitas_, hans
  dialekt från Padua! Kan nådig fröken tänka: hon hade, mig ovetande, läst
  Qvintilianus, som omtalar detta, och jag hade ej honom i mitt bibliotek;
  hon hade lånat honom från Upsala!
  
  -- Vendela Skytte har öfverträffat Alexander, svarade Kristina med en
  vacker blick. -- Hon var endast tjuguett år, när hon kallades bort, och
  hade, som han, eröfrat världen. Men detta bådar godt för Sveriges
  lärdom, hvars fader ni är. Ni har bevisat, att anlagen gå från far till
  dotter och från dotter till dotterdotter. Går det så framåt, skola vi om
  hundra år vara ett mångkunnigt folk, herr riksråd!
  
  [Fotnot 2: Blandadt blod.]
  
  Och Kristina tog en guldnål från sitt bröst, räckte nålen åt den
  förlägna Hillevi och sade med samma vackra ögonkast:
  
  -- Bär detta minne af en, som anser nyttiga kunskaper vara en grundval
  för rikens lycka! Blif hvad din mor var, men lef längre än hon!
  
  Hillevi kysste i tårar drottningens hand. Bakom henne stod Hagar med
  blandade känslor. O, att vara en drottning! Att kunna fritt rannsaka all
  världens visdom, att icke känna en annan gräns för forskningen, än sitt
  lif!
  
  -- Det gläder mig, att Hillevi funnit en vän med samma sinnelag, tillade
  drottningen, likasom hade hon anat Hagars känslor.
  
  -- Ja, ja, inföll presidenten, skyndande att godtgöra den förlåtliga
  glömskan att endast hafva tänkt på sitt eget blod. -- Detta är Hagar ...
  Hagar ...
  
  -- Hagar Ring, inföll den omtalade skyggt.
  
  -- Ja, Hagar Ring, så var det; en frände och fosterdotter till
  presidenten Kurck. Jag sökte en studiekamrat åt min Hillevi och hörde
  händelsevis Kurck omtala denna begåfvade unga person. Nå, barn, hur går
  eder Xenofon? Benig, kan jag tro med sina _ho, hä, to_; det är värre än
  _der_, _die_, _das_! Här gäller att sätta accenten på rätta pricken.
  
  -- Xenofon är klar som källvatten för Hagar -- understod sig Hillevi att
  svara -- men för mig är han tjära.
  
  -- Det tar sig, min pulla, det tar sig, smålog morfadern. Men gån nu
  till biblioteket, barn! Vi skola ej uppehålla hennes majestät med våra
  obetydliga läxor. Å, att mitt hus skulle vara så fast jämmerligt
  tillredt, när mig vederfares en så hög ära!
  
  Han hade förblifvit stående, medan furstinnan Eleonora, som önskade all
  lärdom till Häxefjäll, tyst gäspande nöjt sig med en plats på bänken vid
  fönstret och sett utåt gatan.
  
  -- Komme det mig vid -- sade Kristina, sedan den gamle tagit plats vid
  hennes sida -- skulle edert hus i Stockholm icke stå obebodt. Men den
  tid torde komma, när jag får se vid min sida kronans stöd.
  
  -- Stöttor finnas här öfvernog, och det gamla virket murknar. Jag tackar
  hvar dag min Gud, att Sveriges krona är där hon skall vara och icke på
  herrehufvuden. Hvad säger Homerus:
  
     Ej mångvälde är godt, blott en skall råda i riket.
  
  Och därtill fördristar jag mig tillägga den uttydning, att salig
  konungen sörjt för rikets välfärd genom att efterlämna sin hug i
  afkomman. Men där som min nådigaste fröken finner kronan tung, äro nog
  de att finna, som utsträcka händerna till att hjälpa.
  
  -- Och sveda naglarna? Ja, de finnas.
  
  -- Jag fröjdar mig underdånigst, att en har i dessa dagar fått krokota
  fingrar. Men om jag törs säga, är ock den till finnande, som icke frågar
  efter kronan, utan efter den henne bär ...
  
  -- Ställ palt för pojkar, och säg till dem: rör icke! ... Men hvad
  tänker riksrådet göra med Hillevi, när hon engång blir lika lärd som ni
  själf? -- Kristina tyckte ej om den evärdeliga friarefrågan i sin kusins
  närvaro.
  
  -- Hvad jag tänker göra med Hillevi? Söka åt henne en bra man.
  
  -- Är det därför hon skall blifva så bottenlärd? Kan hon ej steka
  rapphöns, knyppla sin mans spetskrage och tukta barnen med mindre?
  
  -- Lärdom är en prydnad i hvarje hus, och kvinnan är mannens ära, säger
  Paulus.
  
  -- Nej, undskyll, det är orätt öfversatt. Det heter hos Paulus 1 Cor.
  11: 7: »kvinnan är mannens _doxa_», hans anseende hos andra, godt eller
  ondt. Men det kan också öfversättas: hans omdöme, hans inbillning, hans
  förväntan. Det står då att uttyda, om en lärd hustru svarar mot hans
  eller andras förväntan.
  
  -- Aldrig hade jag det kunnat tro, att min nådigaste fröken kommit
  längre i grekiskan, än själfver Lutherus, genmälde Skytte med oförställd
  förvåning, men där låg en omedveten spets, som förtretade hans
  åhörarinna.
  
  -- Å, jag har längre till hans och eder lärdom, än från Stockholm till
  Wittenberg, invände Kristina lifligt. Besynnerligen med grekiskan reder
  jag mig ännu slätt, förutom Nya testamentet, som jag dessa tider
  genomletat för att få skriftens språk mot de reformertes villfarelser.
  Summa: hvarför skall en lärd jungfru kastas i armarna på en olärd man?
  Är icke det att förmäla en hök och en näktergal? Stackars Hillevi! Fast
  hellre må hon gå makalös. Hvarför skall hon, som äger hela världen,
  gifva sig i en tiggares våld?
  
  -- Jag understår mig intet att därom strida med min nådiga fröken,
  återtog Skytte undfallande. Det är nu engång fattiga jungfrurs lott och
  deras kvist att sitta uppå. För de höga och rika står det att välja,
  efter som deras hug är. Dock pläga ock de gemenligen gifva sig uti äkta
  stånd.
  
  -- Drottning Elisabet gifte sig aldrig. Hvad skulle riksrådet säga, om
  jag gjorde som hon?
  
  -- Jag skulle bedja Gud upplysa min nådiga fröken om hvad bäst är efter
  hans vilja.
  
  -- Låt Hillevi blifva ogift! Gif henne icke i träldom under en man! Hon
  har fått därtill för högt förstånd. Och si, nu äro vi tre, om ej flera,
  af landsens döttrar, som kunna latin. Är det ej skam för ett så mäktigt
  rike som Sverige, att hafva så många lärde män och så okunniga kvinnor?
  När jag kommer till regementet, skolen I hjälpa mig att inrätta
  flickskolor i riket. Det skall blifva edert sista mästerstycke, såsom
  salig konungens uppfostran och Upsala akademi varit storverk tillförene.
  
  -- Gud bevare! Om Sverige finge så många lärda jungfrur, som akta sig
  för goda att gifvas åt olärde män, skulle riket snart blifva öde.
  
  -- Å, sörj inte för det! Nog hitta vi lingon i skogen skäppan full, men
  åkerbären plocka vi ett och ett ... Nej, se på henne därborta vid
  fönstret! Sådana äro de ... Hon skall ej akta lärdomen högre än prinsar
  ... Nore!
  
  Den unga furstinnan hade, trött af morgonens mödor, inslumrat med handen
  under sin blomstrande kind och reste sig nu med en förvirrad ursäkt.
  
  -- God morgon, mitt allrarödaste lingon! Det är tid att vi unna
  riksrådet hans middagsro. Farväl, käre Skytte! Tag det ej illa upp, om
  jag pratat tok. Men lofva mig en sak ... lofva mig, att Hillevi blifver
  ogift!
  
  -- Tack för den stora heder min nådiga fröken bevisat ett obebodt hus
  och en utsliten trotjenare! Tack, tack, men begär ej af en gammal
  stubbe, att han skall säga till körsbärsplantan vid sin rot: grönska,
  mitt barn, grönska, men blomma aldrig! Och blommar du någonsin, bär
  aldrig frukt! Nej, det kan jag intet ... faren väl, nådigaste drottning
  ... det kan jag intet!
  
  Och han ledsagade sina höga gäster barhufvad ut genom den toma salen,
  den kalla förstugan, den ishala trappan, ända till deras väntande släde.
  
  
  
  
                                 7. Doxa.
  
  
                                   De, som Gud adlat, få ej förnedra sig.
  
  Klockan fem på morgonen var ingen tidig timme under Kristinas tidehvarf,
  när arbetsdagen vanligen började klockan fyra och för de flitiga klockan
  tre. Det var stickmörkt, när Hagar, åtföljd med lykta af presidenten
  Kurcks kammarpiga och beväpnade tjenare, trefvade sig fram genom
  Stockholms trånga och smutsiga gator. Den korta väg hon hade att passera
  från Kurcks bostad på Riddarholmen, öfver nuvarande Riddarhustorget och
  Storkyrkobrinken till slottet, var vid denna tid på dygnet och året allt
  annat än angenäm. Nordvästen stormade från Mälarens öppna fjärdar
  hvinande in genom båda strömmarna, betäckte taken med snöslask,
  gnisslade i vindflöjlarna, klappade i fönsterluckorna och beredde sig
  med en ringdans kring den kungliga borgen att fortsätta sin färd utåt
  Saltsjön. Rännstenarna forsade, vattpussar glittrade i lyktskenet
  öfverallt på de gropiga gatorna. Än här, än där hade vandrarne att
  undvika opåräknade hinder, som ogeneradt stängde vägen för dem: en kärra
  med långa skalmar, en kullslagen vattså, en hög afskräden, en död katt
  och, värst af allt, en mängd stock och tegel efter de hus, som Klas
  Fleming låtit nedrifva för att uträta Storkyrkobrinken. Ett nyare
  Stockholm var i görningen under denne energiske öfverståthållare, som
  nyss låtit reglera Norrmalm och gifvit den nuvarande Drottninggatan dess
  sträckning. Nybyggnaderna reste sig långsamt ur gruset eller reste sig
  icke alls, ty kriget uppslukade alla tillgångar.
  
  Det var osäkert nattetid på Stockholms obelysta gator; man hörde omtalas
  rån och mord. Ingen vågade sig obeväpnad ut i dessa mörka labyrinter.
  Kurcks tjenare gick med dragen värja, beredd att när som helst möta ett
  anfall. Nattens vådligaste timmar voro dock redan öfverståndna. Man såg
  ljus i fönstren. Ingen störde vandrarnes väg mellan grushögarna.
  
  Hagar anmäldes hos slottsvakten och fick genast tillträde. Hon fann
  drottningen fördjupad, vid lampans sken, i läsningen af en foliant med
  gula träpermar, utstyrda med snideri. Andra böcker i de mest olika
  format, ända ned till femtonhundratalets kända små pergamentsband, lågo
  vårdslöst kringströdda på ett stort bord af sandelträ.
  
  -- Sade jag klockan fem? nickade drottningen åt den inträdande med en
  flyktig blick.
  
  -- Ja, ers majestät.
  
  -- Jag hade bort säga klockan fyra. _Aurora musis amica.[3]_ Vi få ej
  lång tid nu; jag väntar rikskanslern klockan sex. Men det gör ingenting;
  du kan stanna i slottet för att vara till hands, när jag får tid.
  
  Och åter försjönk hon stum i sin läsning, utan att tyckas gifva akt på
  den nykomna, som fick god tid att betrakta studerkammaren, det så
  kallade lilla biblioteket. Fyra öppna bokhyllor af ek, med lutande,
  tämligen oordnadt och synbarligen ofta begagnadt innehåll -- det redan
  nämnda bordet med fyra draglådor, rundsvarfvade fötter med ringformiga
  ornamenter och massiva, i vriden form svarfvade tvärslår nedtill -- ett
  mindre bord med marmorskifva och ciselerade silfverinfattningar -- fyra
  med röd sammet och silkesfransar beklädda länstolar utan sidokarmar --
  åtta mindre karmstolar med slät sits och rika ornamenter, medan
  drottningens egen skrifstol var slät, af svart ebenholts. Därnäst två
  pretiosa: ett litet brefskåp i två afdelningar af trä, silfver och
  elfenben, hvilande på karyatider af brons, samt en lång, låg
  kopparkista, öfverlastad med utsökta sirater och sannolikt ämnad att
  mottaga viktiga dokumenter -- slutligen en tämligen opraktisk triton med
  snäcklampa, några vaxljus, en öfverspunnen vattenkaraff med glas, en
  papperskorg, en ringklocka och ett litet skriftyg af guld. Sådana voro
  rummets delvis enkla, delvis kostbara mobilier. Anblicken af bokhyllorna
  var för en bokvurm hvad anblicken af guldrullar är för den girige: en
  frestelse till afund. O, att vara en drottning, att endast behöfva
  utsträcka sin hand för att råda öfver all världens visdom!
  
  [Fotnot 3: Morgonrodnaden är sånggudinnornas vän.]
  
  Plötsligt vände sig Kristina till den fattiga flickan, som afundades
  henne, och utropade:
  
  -- Kan du grekiska, du, så säg mig alla uttydningar hos kommentatorerne
  öfver ordet _doxa_!
  
  Hagar kände detta ord ej mer och ej mindre än många andra ord. Hon
  svarade, att det förekom hos Homerus såsom _förväntan_; hon hade sett
  Plato använda det i betydelsen af en _lärosats_. Andra brukade ordet i
  betydelsen af en persons _anseende_ och i vissa fall _ära_; men därom
  hade man med rätta anmärkt, att där vidlådde ordet någonting ovisst och
  tvetungadt, så att likasom lärosatsen kunde vara en fabel, kunde också
  anseendet vara ett dåligt anseende.
  
  Kristina betraktade henne forskande. Denna andra examen hade utfallit
  lika lyckligt som den första i går.
  
  -- Se här! sade hon och vinkade Hagar till bordet. -- Vår latinska
  _vulgata_ öfversätter ordet, likasom Luther, med _gloria_. _Mulier autem
  viri gloria est._ Den äldsta tyska öfversättningen af 1483 säger som
  Luther: »Das Weib aber ist die Ehr des Mannes». Det är _vulgata_,
  ingenting annat. -- Och hon pekade på en vers i den gamla folianten med
  bilder och utskurna träpermar, hvari hon nyss så flitigt studerat.
  
  -- Jag håller så för -- fortfor hon eftersinnande -- att denna
  öfversättning: »kvinnan är mannens ära» har blifvit ditkastad såsom en
  gyllene mantel att skyla en slafvinnas kedjor. Paulus har ej kunnat mena
  någonting annat, än att en hustrus rykte återfaller på mannen, ehvad det
  är godt eller ondt. Hon kan vara hans ära, men också hans vanära. Men
  antingen hon är det ena eller andra, är hon till för hans skull. Hvad
  säger du därom, Sara? ... hvad heter du?
  
  -- Hagar.
  
  -- Nå, hvad säger Hagar därom?
  
  -- Nådig fröken vet det bättre. Jag har ej tänkt därpå förr.
  
  -- Såå? Du har ej haft någon friare, du?
  
  -- Nej.
  
  Hagar rodnade. Hon var mycket oerfarnare i allt sådant, än hennes
  kungliga jämnåriga. Hvem skulle fria till hafvets drifvande spån?
  
  -- Godt. Osökt och fri. Det är något förskräckligt att gifva sig med
  kropp och själ i en mans våld. Äro vi inte lika friborna som han? Och om
  vår arm är svagare, hafva vi inte en lika stark vilja som han? Hvarför
  skola vi vara honom underdåniga?
  
  -- Prästerne säga det, svarade Hagar, i hvars hjärta dessa Kristinas
  återupprepade rebelliska känslor funno ett anslående gensvar.
  
  -- Prästerne! ... Är du en prästdotter, du? Gå din väg, du, med
  prästernes Sara; hvad var hon annat än en österländsk trälinna? Ser du,
  alla dessa bibelöfversättningar -- och hon pekade på folianterna -- har
  jag genombläddrat från perm till perm för att utgrunda rätta
  ordaförståndet med detta, som de kalla gudomlig lag! Att börja med,
  Adams refben. Här är det afbildadt; hvilken afskyvärd bild! Och det går
  igen öfverallt, ända till detta dubbeltungade _doxa_. Hvad skall jag
  tro? Vet _du_ ingenting? Du har läst Plato, säger du?
  
  -- Jag läste hans _Symposion_ för professor Terserus i Åbo.
  
  -- Förtälj mig hvad Plato säger om man och kvinna!
  
  -- Jag vet så litet. Han talar mest om mäns vänskap och sällan om
  kvinnor. Han säger, att den rena kärleken frigör, emedan den förenar
  allt och utplånar skillnaderna.
  
  -- Och du tror, att det finnes en _ren_ kärlek?
  
  Hagar teg. Den lyckliga, hon förstod icke frågan.
  
  -- Huru gammal är du?
  
  -- Jag fyller om tre veckor sexton år.
  
  -- Och vet ännu intet om kärleken? Det likar mig godt. Jag önskar jag
  visste lika litet som du. Pelikan! Läsa Plato och inte veta så mycket
  som en strumpsticka om kärleken! Jag slår vad, att du aldrig har läst en
  strof af Ovidius eller Tibullus?
  
  -- Nej, nådig fröken.
  
  -- Ser du, jag var säker därpå. Du skall få läsa Ovidius och Tibullus
  med mig. Det är nöjsamt. Du skall flytta till slottet. Hvad vill du
  blifva? Min kammarpiga?
  
  -- Får jag städa nådig frökens bibliotek? Torka dammet af böckerna?
  Tända studerlampan? Uppgöra en bokförteckning? ... Och Hagars mörka ögon
  tindrade af förtjusning. Hon ville kyssa drottningens klädningsfåll, men
  Kristina afböjde det.
  
  -- Det är blott de okunniga, som ha rätt att förödmjuka sig. De, som Gud
  adlat, få icke förnedra sig, minst inför ofrälse, genmälde hon med en
  vacker höghetsblick. -- Och för öfrigt behöfver jag en sådan som du ...
  en lärd i bokvett, ett barn i världsförfarenhet. Jag har för många
  statskloka, jag har fränder, vänner, tjenarinnor ... spanska höns, som
  skilja sig från andra med fjädrarna. Lycka, Hagtorn, eller hvad du
  heter, att du ej är en karl! Jag skulle törhända få dig så kär, att jag
  slutligen blefve nödsakad piska ut dig med ridspöet. Men nu är du, som
  jag, en af de välborna trälinnorna, som skaka på handklofvarna.
  
  -- Ers majestät är drottning.
  
  -- Ja, påminn mig därom, ifall jag skulle råka att glömma det! Jag
  skrattar så ofta. Jag skrattar åt hela världen; anse icke dig för ett
  undantag! Du är för löjlig med din Plato utan kärlek och din Tacitus,
  som kommer hästar att skena. När jag blir myndig, skall jag adla dig med
  namnet _von Doxa_ och gifva dig Minervas uggla i skölden. Men du är en
  frände till Kurck; är du af adel? Hvem var din fader?
  
  Åter teg Hagar. Där var åter lifsfrågan, där var stolthetens tysta,
  förtviflade kamp mot ett förödmjukande svar.
  
  -- Nådig fröken har själf sagt -- genmälde hon slutligen med låg, men
  fast stämma -- att de, som Gud adlat, ej få förnedra sig. Jag har aldrig
  känt fader och moder. Jag har fallit från stjärnorna.
  
  Om Kristina burit ett kvinnohjärta i sin barm, skulle hon märkt den
  sönderpressade tåren i sin nya skyddslings ögonvrå, men hon märkte den
  icke. Hon höjde endast på axlarna och svarade lätt:
  
  -- Det är också ett adelsbref. Jupiter och Mars ha stått fadder vid min
  vagga. Förunderligt! Jag drömde i natt, att en stor, klar stjärna sänkte
  sig ned till min bädd. Hon hade ingen gestalt, hon var idel ljus, hon
  flöt in i mig, så att vi tycktes vara som ett. Jag lefde i henne och hon
  i mig, och jag förnam ord, som endast voro reflexer af skenet. Du är min
  måne, sade hon, och jag är din sol. I ären tre, som tillhöra mig, och
  innan solen går upp, skola dessa tre för första gången stå ansikte mot
  ansikte med hvarandra.
  
  Hagar blef uppmärksam. Hon glömde sin förödmjukelse, hon ihågkom sin
  stjärna från Turholm och Andromedas akterdäck.
  
  -- Nådig fröken! utropade hon. Jag känner stjärnan. Hon har talat också
  till mig!
  
  -- Drömmar! återtog Kristina i samma lätta ton. -- Dimmor uppstiga af
  jorden och förtäta sig till kometer. Dimmor uppstiga i hjärnan och
  förtäta sig till drömmar. Månge säga, att stjärnorna styra människors
  lefnadslopp; det lämnar jag osagdt. Det är nogsamt kändt huru Tycho
  Brahe spådde före salig konungens tid, att en stor härförare skulle
  födas i Finland och underlägga sig hela norden. Jag vet inte om detta
  har rätteligen uttydts på salige herren, min fader, den där fuller stor
  var, men måste lämna en part af de nordiska riken åt mig och andra sina
  efterträdare att anamma. Kanske var det mig, som spådomen gällde, efter
  ju mina föräldrar voro i Finland nio månader före min födelse; men jag
  tänker vi lämna detta åt kommande tid att neka eller bejaka. Min stjärna
  förtäljde, att där skulle någonting ske, förrän solen går upp i dag. Det
  är inte långt dit numera, och lärer det nog blifva oskedt ... Men nu har
  jag råkat i diket för detta eländiga _doxa_. Jag hade i sinnet att leta
  i Skriften efter de reformertes villfarelser ...
  
  Det kom Hagar till pass, att hon bland de teologiska stridsskrifter, som
  hemkomne soldater för länge sedan efterlämnat i nejden af Kaskas torp,
  äfven funnit vederläggningar af den reformerta läran. Hennes
  förträffliga minne hade ännu bevarat tillräckligt af denna hårdsmälta
  läsning i barnaåren för att komma drottningen till hjälp i hennes
  efterspaningar. Hagar erinrade sig flera skriftställares namn, titlarna
  på deras böcker och citationer af bibelställen. Ingenting kunde vara
  önskvärdare för Kristina i den teologiska stridsfråga, som för
  tillfället upptog hennes omättliga forskningsbegär. De två läserskorna
  voro fördjupade i ett lifligt samtal härom och den kungliga ynnesten
  befanns vara i starkt stigande, när rikskanslerns väntade besök anmäldes
  för drottningen.
  
  -- Ah -- utropade Kristina, i det hon otåligt slog tillsamman folianten
  med träpermarna -- den gamle riksbekymraren harcelerar mig åter med sina
  frälseköp och sin brist i statskassan ...
  
  
  
  
                             8. Segerbudskap.
  
  
                                     Det var en barnsaga, men hon gällde
                                                         en hjältebragd.
  
  Axel Oxenstjerna inträdde denna gång till sin drottning icke som
  riksbekymrare, utan som segerbudskap. Han tycktes föryngrad, hans
  gestalt var rakare, hans hållning spänstigare, hans annars så lugna och
  betänksamma blick återspeglade ungdomens glans. Han hade burit så tunga
  bördor på sina åldrande skuldror, han hade så ofta nödgats utfinna en
  väg, där ingen annan såg stig eller räddning, han hade stängt så mången
  frestelse till förtviflan inom sin slutna barm och nödgats ljuga ett
  hopp, där intet hopp mera fanns, att han ju engång var berättigad till
  ett uttryck af stolta segerkänslor. Han glömde icke sin alltid
  stereotypa, underdåniga vördnadsbetygelse, när han stod inför suveränen,
  men han afbidade icke hennes frågor, han reste sig efter den ceremoniösa
  bugningen i hela sin längd och utropade lifligt:
  
  -- Gudi vare äran! Jag lyckönskar eders majestät och riket till en stor
  _victoria_.
  
  Äfven Kristina glömde i detta ögonblick _doxa_ och allt hvad teologi
  hette, hon glömde den likaså ceremoniösa hälsning, hvarmed hon vanligen
  mottog rikets främste tjenare, sprang upp, fattade kanslerns arm och
  utropade med sin ålders hänförelse:
  
  -- Torstenson? Gud vare lofvad!
  
  -- Fältmarskalken Torstenson och den svenska hären, fortfor
  rikskanslern, ha värdigt firat salig konungens minne genom den andra
  segern vid Leipzig och Breitenfeld. Ilbudet kom för en timme sedan.
  Ärkehertigens hela armé är slagen och skingrad, 5,000 döda, 4,500 fångar
  ... Vi ha tagit hundranittio fanor, fyrtiosex kanoner, hela trossen ...
  Leipzig skall oförtöfvadt vara i våra händer. Den 23 Oktober har Gud
  gifvit Sveriges vapen denna victorian. Kuriren vardt i Hamburg
  försinkad. Våra förluster ...
  
  -- Intet nu om våra förluster! Intet nu! Intet sorgflor öfver triumfen!
  Lefver fältmarskalken?
  
  -- Han lefver och är osårad.
  
  -- Det är nog. Torstenson uppväger en här. Täckes eders kärlighet taga
  plats? Rapporten? Låt mig se denna bit papper, som lyfter ett rike ur
  faran till segerjublet!
  
  Och hon nästan drog rikskanslern till sin sida i en af fåtöljerna. De
  föregående dagarnas oroliga spänning hade varit så stark, till följd af
  otillförlitliga och motsägande rykten om härens ställning i Tyskland,
  att den första säkra rapporten, och därtill ett segerbudskap, trängde
  allt annat åt sidan såsom en exploderande mina. Drottningen ensam hade
  haft mod att skratta och studera teologi: nu var äfven hon besegrad af
  segern.
  
  Vid denna statsnyhet var Hagar så platt förgäten, som en tufva ljung i
  en skogsbrand. Rikskanslerns inträde förflyttade henne ögonblickligen
  tillbaka till hennes förra ställning i denna värld, där hon var mindre
  än intet. Hon hade förstånd nog att känna sig öfverflödig och drog sig
  tillbaka så långt hon förmådde. Men den kungliga bostaden var henne
  obekant; hon såg tre dörrar, igenkände en, genom hvilken hon kommit in,
  och gled ljudlöst ut.
  
  Där var ett halfmörkt förrum, svagt belyst af en vedbrasa i den
  oformligt stora, öppna spiseln. Vid brasan satt kammarpigan Fiken Lång,
  fästande bandrosor på ett par skor, medan hon afbidade signalen af
  drottningens ringklocka. Vid utgången stod kammartjenaren Johan Holm,
  som nyss mottagit rikskanslern och nu syntes beredd att affärda den
  främmande flickan. Han bedrog sig; hon gick icke, hon hade icke fått
  sina order ännu. Tiden blef Holm för lång: han fejade i smyg en trumpet,
  som han dolde under rocken, när någon visade sig.
  
  Hagar satte sig vid brasan midtemot kammarpigan. Hon behöfde värma sig,
  hon frös. Hon hade icke förut märkt, att luften bland drottningens
  folianter var ganska sval. Hon erinrade sig, att hon frusit äfven efter
  sitt första kungliga möte, medan hon satt i slupens förstäf på väg till
  Norrköping. Denna unga, bländande drottning, så lärd, så nyckfull, och
  så förtjusande högsint, när hon ville -- hvaraf kom det sig, att man
  frös -- icke i hennes närhet, icke när hon så oemotståndligt kunde tala
  och skratta, ty då glömde man allt -- men efteråt?
  
  Hagar växlade några ord med kammarpigan. Enstafviga svar. Flickan var
  sömnig och trött; hon hade vakat på sin post långt in på kvällen, och
  klockan tre på morgonen skulle hon åter passa på drottningens
  ringklocka. En ofrivillig blund gällde tjensten. Öfverhofmästarinnan fru
  Beata Oxenstjerna skulle infinna sig på sin morgonuppvaktning klockan
  sju, och ve den tjenare, som icke då fanns flink på sin post, när göken
  i det stora vägguret galade!
  
  Fiken Långs tvära, sömniga svar var en kall dusch för drottningens nyss
  så lyckliga nya favorit. Fru Beata! Skampålen! Riset! Källaren! ... Och
  tjena, kanske hatad från början, under denna frus dagliga öfverinseende!
  Hagar behöfde icke fråga mera om sin blifvande tjenst. Kammarpigans
  trötta utseende lät henne frukta, att hon skulle tjena sju dagar och sju
  nätter i veckan.
  
  Vid dessa tankar vaknade vildfågelns trotsiga lynne ...
  
  -- Jag står icke så ensam nu, som i källaren, tänkte hon vid sig själf.
  -- Är fru Beata mäktig, så är drottningen mäktigare. Hon har sagt mig,
  att de, som Gud adlat, ej få förnedra sig ... Jag skall heta för henne
  von Doxa. -- Och när Hagar erinrade sig detta befängda påhitt, måste hon
  skratta; hon kunde ju skratta nästan lika uppsluppet som drottningen
  själf, fastän långt mera sällan. Lifvet hade snärjt mycket olika band
  kring skalken på läpparna hos dessa två jämnåriga.
  
  Fiken Lång såg upp från sina röda bandrosor och betraktade henne
  förvånad. Var människan tokig? Komma från ett företräde hos drottningen,
  sätta sig ned vid brasan, i stället att gå sin väg, och sätta sig där
  och skratta!
  
  -- Väck inte honom där borta! Hans nåd rikskanslern har befallt, att han
  skall få sofva, fnurrade kammarpigan.
  
  -- Är där någon?
  
  -- En kurir, kan tro.
  
  Hagar varseblef i den anvisade riktningen en mänsklig gestalt utsträckt
  på en hård hvilobänk i den nästan mörka del af rummet, som skuggades af
  den stora kakelugnen. I själfva det kungliga slottet kunde man tätt
  invid praktrummen se den tarfligaste möblering, alldeles som tidens sed
  ställde hemlifvets enkelhet tätt vid sidan af det offentligas prakt.
  
  -- Hvarifrån har han kommit?
  
  -- Vet inte. Från Tyskland, kan tro.
  
  Hagar hade hört rikskanslerns första budskap om segern. Hon aktade sig
  att yppa något därom. Hon betraktade den sofvande, som var höljd i en
  kappa. Han kom från Tyskland. Kände han något om hennes tvillingsbror
  Bennu, den enda lefvande varelse, som hafvets flytande spån kunde kalla
  sin? Sedan två år visste ej systern, om han var lefvande eller död.
  
  En stund förgick. Ännu förmärktes ingen strimma af höstmorgonens sena
  dager. Göken i vägguret galade sju gånger, och på slaget sju inträdde
  fru Beata Oxenstjerna. Kammartjenaren gömde sin trumpet, Fiken Lång
  rätade ut sig, styf som en sticka. Hagar hade makat sin stol från
  eldskenet till skuggan och vände sig bort.
  
  -- Hur har fröken sofvit i natt?
  
  -- Som vanligt. Lade sig klockan elfva, stod upp efter tre. Jungfru Ebba
  gick klockan tio. Fröken har läst på morgonen med en främmande jungfru.
  
  Fru Beata borrade sina skarpa ögon in i skuggan, där Hagar satt;
  främmande jungfrur voro icke i hennes smak. Lyckligtvis upptäckte hon i
  detsamma två utsträckta ben på hvilobänken.
  
  -- Hvad nu, Fiken? Hvem understår sig ...
  
  -- Hans nåd rikskanslern förde hit en knekt och befallde honom lägga sig
  att sofva på bänken.
  
  -- En kurir! Är hans nåd inne hos fröken? fortfor den stränga frun
  nyfiket och lade handen på dörrvredet till studerkammaren, när hon
  hejdades af svaret.
  
  -- Hans nåd är därinne och befallde, att ingen skulle få tillträde förr
  än han eller fröken ringde.
  
  Den utsträckta handen sjönk, fru Beata tvekade. Nyfikenheten var stor,
  hennes öfverhofmästerliga och systerliga rättigheter voro icke heller
  små, men i statsangelägenheter måste man lyda.
  
  -- Jag kommer tillbaka klockan åtta, sade hon motvilligt, glömmande för
  statsangelägenheterna den främmande jungfrun, som härmed undgick ett
  vådligt förhör.
  
  Rummets luft kändes lättare, när sista fliken af statsfruns kjol var
  försvunnen. Kammarpigan blinkade förstulet åt Holm, likasom ville hon
  säga: jag klippte kråkans vingar!
  
  Icke fem minuter därefter ringde klockan. Det var rikskanslern; tjenarne
  kände handen. Holm gick in och återvände med befallning att väcka
  knekten samt införa honom till drottningen.
  
  Oxenstjerna hade sagt till Kristina, sedan hon, outtröttlig i frågor,
  stafvat noggrant igenom hvarje ord af rapporten, utom dess uppgift på
  döde och sårade:
  
  -- På detta allt skulle min nådiga fröken kunnat få en lefvande
  bekräftelse genom fältmarskalkens kurir, kapten Duvall, som hade sin
  hurtiga anpart af slaget och anlände hit klockan fem på morgonen. Men
  Duvall är af resans strapatser mera död än lefvande: han har ridit dag
  och natt, där han i menföret icke kom fram på hjul eller släde, har två
  gånger störtat med hästen och andra gången bräckt ett refben. Det stod
  intet för lifvet till att själfver uppvakta, såsom han det nogsamt
  åstundat. Han bad mig hitföra i hans ställe hans ordonnans, en ung
  sergeant vid namn Niemand, som blifvit i slaget blesserad. Niemand
  väntar här ute; jag har låtit honom sofva i förrummet, tills han blir
  kallad, efter ju den stackars gossen af trötthet knappt tillhopa hänger.
  Och lärer han vara nog konfunderad, men jag tänker min nådiga drottning
  vill höra honom nu strax, tills Duvall får målet igen.
  
  Därpå hade Oxenstjerna med drottningens samtycke ringt, och framför dem
  stod snart en pojke i trasig, af alla möjliga och omöjliga vägar
  nedfläckad riddräkt, alldeles omedveten om hvar han befann sig.
  
  -- Niemand, du är hos drottningen! tillropade honom rikskanslern,
  ruskande honom i axlarna.
  
  Fåfäng möda. Ynglingen sof. Han gick dit han fördes, stod där han
  ställdes, men sof.
  
  -- Holm! ropade drottningen.
  
  Tjenaren kom.
  
  -- Du har varit trumpetare, såsom du varit skräddare. Blås till anfall!
  
  Holm var icke sen att framdraga trumpeten ur bakfickan och blåste en
  ljudelig signal för kavalleriet att hugga in.
  
  Verkan var ögonblicklig. Den sofvande lutade sig framåt, beredd till
  skarpt traf, gjorde en rörelse med hälarna för att borra sporren i
  hästens sida och öppnade ögonen. Det var ett par mörka, vackra ögon,
  hvilka, ännu omtöcknade af sömnen, stirrade på de kringstående, likasom
  visste de icke, om de sågo en dröm eller en verklighet.
  
  Drottningen skrattade.
  
  -- Nej, Niemand, sök inte tygeln och sporren! Hugg inte in på oss; vi
  äro vänner. Ser du inte de svenska färgerna? Så vill jag se en ärlig
  knekt, rakt från elden och slagfältet. Säg oss hvar du fått det stora
  fula ärret öfver din vänstra tinning?
  
  -- Hennes majestät täckes fråga hvar du fått ärret på tinningen,
  upprepade Oxenstjerna för att gifva ynglingen tid till besinning.
  
  Niemand behöfde en knapp minut, där en annan vid hans år behöft fem. Han
  rätade sig, gjorde militärisk honnör och svarade:
  
  -- På fältet vid Breitenfeld under generalmajor Slanges häst.
  
  -- En hästsko? Och Slange red öfver dig?
  
  -- Generalmajoren föll, och fienden red öfver oss.
  
  -- Hvad? Vår svenske Leonidas fallen?
  
  -- Hären och riket ha att beklaga en större förlust, inföll
  rikskanslern, syftande på Lilliehöök.
  
  Den unga drottningens blick mulnade. Hon förstod en nationalförlust, och
  hon kunde, när det behöfdes, gifva en sådan passande uttryck, men nu var
  en segerdag, nu ville hon njuta en ogrumlad fröjd.
  
  -- Nej, upprepade hon, förlusterna sedan! Torstenson lefver. Niemand,
  hvem har gjort dig till sergeant? Bure du inte märke af hästskon, skulle
  du se mig ut att ännu kunna rida på käpphäst.
  
  -- Fältmarskalken har efter slaget befordrat mig till sergeant vid
  Nylands dragoner och befallt mig tjenstgöra vid staben, svarade Niemand
  med ny honnör, ej utan en sporre i svaret. Det syntes, att han, som alla
  pojkar, var ömtålig om sin manliga värdighet.
  
  -- Liten, men morsk! skrattade åter Kristina, i det hon med synbart
  välbehag mönstrade den käcke ynglingen i hans allt annat än hofmässiga
  skick. -- Har fältmarskalken gifvit dig ett befäl vid så unga år, torde
  han därtill haft goda skäl. Du red oskadd i halkan hit, när Duvalls häst
  störtade två gånger? Duvall är känd som en skicklig ryttare.
  
  -- Kapten Duvalls häst var slöskodd; jag hade broddat min.
  
  -- Godt. I morgon, när du riktigt vaknat, skall du rida ut i mitt följe.
  Men förtälj mig nu om slaget!
  
  Niemand berättade hvad han visste, mer af kamraters sägner, än hvad han
  själf upplefvat, där han låg bedöfvad på fältet. Han berättade så som en
  pojke omtalar ett lifvadt slagsmål. Tilldragelsens vikt och de svenska
  vapnens framgång fyllde berättelsens luckor. Det var en barnsaga, men
  hon gällde en hjältebragd. Åhörarne uppfångade hvarje ord med andlös
  spänning, ofta med rörelse. Nyheten om segern hade hastigt spridt sig i
  slottet, man visste ej huru. Snart trängdes i förrummet en ständigt
  växande lyssnande skara, begärlig att uppsnappa någonting af den stora
  nyheten. På en vink af drottningen öppnades dörrarna, och den fridlysta
  studerkammaren fylldes af konungaborgens nyfikne invånare.
  
  Hagar följde de andra. Hon betraktade med klappande hjärta den unge
  ryttaren i hans illa medfarna och ändock så hurtiga skepnad. Niemand?
  Det var en öfversättning af Ingen, och Bennu hade förklarat sig vilja
  heta Ingen. Var det han, eller var det icke han? Nej, det var icke den
  förskrämde, af alla samvetets furier jagade gosse, åt hvilken systern
  för två år sedan sagt farväl på bryggan vid Skuru. Och likväl ... det
  kunde ej vara någon annan än Bennu! Och hon fick icke flyga honom om
  halsen, hon fick icke säga till honom så som blott en syster kan säga:
  Det är du! Det är jag! Känner du mig?
  
  Niemand hade talat om allt och alla, utom sig själf, när drottningen
  slutligen ville veta mera om Slanges fall. Och berättaren förtäljde om
  den jättelike fientlige ryttaren, som krossade allt -- om sina fruktlösa
  försök att återkalla Slange till lifvet ... huru han, Niemand, blef
  kullriden och låg sanslös under Breits tunga kropp ... huru han såg en
  stjärna sänka sig ned öfver honom och tala obegripliga ord ...
  
  Klockan var mellan sju och åtta på morgonen; genom slottsfönstren syntes
  en svag strimma af det första gryende dagsljuset i den mörka
  novemberskyn. En plötslig ingifvelse fick makt öfver Hagar. Stjärnan?
  Hans stjärna, hennes stjärna, drottningens stjärna? Fru Beata samtalade
  med rikskanslern, förmodligen om det opassande att låta så många
  intränga i de kungliga rummen. Vore det ej möjligt att obemärkt närma
  sig drottningen och hviska till henne: »Nådig fröken, ännu har solen
  icke gått upp, och det är skedt, som stjärnan förutsagt!»
  
  Hagar trängde sig närmare, orden brände på hennes läppar: »Det är min
  bror, som kallar sig Niemand. Han har sett stjärnan, han är den tredje!»
  Då vände sig Kristina flyktigt om med detta majestät, som hon kunde
  antaga redan i unga år. Där stod drottningen, där fanns ingen plats mer
  för en undersåtes förtroende. Hagar drog sig tillbaka.
  
  Niemand hade slutat, och fru Beata skyndade sig att låta utrymma
  studerkammaren. Befallning gafs att låta sjunga _tedeum_ i kyrkorna och
  uppläsa en kunglig kungörelse om segern. Kammarherre Klas Wrangel
  skickades att efterfråga huru kapten Duvall befann sig.
  
  -- Holm -- sade drottningen till sin kammartjenare -- för sergeant
  Niemand till slottsvakten, låt anrätta åt honom en god frukost och en
  bekväm säng! Niemand, du bor i slottet under din vistelse i Stockholm.
  Låt se, att jag i morgon finner dig fullsöfd och säker i sadeln. Här,
  tag detta till ny ekipering! -- Och hon räckte honom en rulle guldmynt.
  
  Niemand trodde sig ännu drömma, när två armar i förrummet knöto sig
  kring hans hals och en röst bakom honom sade i hans öra: hvem är jag?
  
  Han vände sig om. Han hade sett idel obekanta omkring sig, men denna
  smärta, vackra flicka, halfva hufvudet högre än han själf, såg på honom
  med så kända, förtroliga, mörka ögon, att han genast utropade: Hagar! --
  De gräto icke, de glömde sig icke i ömma utrop, men de hade likväl ett
  hjärta, dessa två, åtminstone nu, åtminstone för hvarandra.
  
  Mötet blef denna gång kort; de öfverenskommo att snart återse hvarandra,
  när Hagars blifvande anställning i slottet var afgjord. Hon satte sig
  ånyo att vänta. Tålamod tillhörde ej hennes dygder. När hon väntat en
  ny, lång timme och redan föreställde sig, att drottningen glömt henne,
  nu som i Norrköping, inkallades hon af ringklockan.
  
  -- Jag har i dag ingen tid öfrig för dig, sade drottningen. De svenska
  vapnens seger kallar mig till tedeum i Storkyrkan. Kom tillbaka i morgon
  bittida klockan sju, och gör dig beredd att börja din tjenstgöring.
  
  
  
  
                        9. De tre skyddslingarne.
  
  
                                   Det finns tre kronor i Sveriges vapen,
                                   men det svenska lejonet är blott ett.
  
  Stockholm var i glad rörelse; andra segern vid Breitenfeld firades med
  gudstjenst, uppvaktningar hos drottningen och förlustelser för menige
  man. Torstensons namn var på allas läppar; man tyckte sig åter upplefva
  den store Gustaf Adolfs dagar.
  
  Nästföljande morgon, medan det ännu var mörkt, anträdde Hagar sin andra
  vandring till slottet, sedan hon erhållit sin beskyddares, riksrådet
  Kurcks, samtycke att träda i tjenst hos drottningen.
  
  Hon kom, vid sitt inträde i mottagningsrummet, icke oväntad för den hon
  minst önskade möta. Två skarpa ögon hade i går igenkänt henne bland
  skaran af Niemands åhörare och mottogo henne nu med en blick, som
  ungefär kunde öfversättas: Hvad gör du här, trollpacka?
  
  Drottning Kristina öfversatte många främmande språk, äfven ögonspråk;
  hon uttydde snart fru Beatas.
  
  -- Jungfru Hagar Ring -- lät hon förnimma -- har åtagit sig att
  förteckna en katalog öfver mitt bibliotek. Jag beder eders kärlighet
  logera henne i blå kammaren närmast biblioteket för att hon må vara nära
  sin syssla.
  
  -- Känner ers majestät denna unga person? frågade fru Beata snäft.
  
  -- Mycket väl. En frände till riksrådet Kurck.
  
  -- Jag känner inga fränder till denna familj med namnet Ring. Törs jag
  fråga om släkten?
  
  -- Fadern, höfvitsman på Himmelsborg i Tyskland; torde vara bekant.
  Modern född Stjerneld. God familj, eders kärlighet.
  
  Gycklet i detta släktregister undgick ej fru Beatas skarpsynthet. Hon
  anmärkte, att hennes majestäts betjening alltid borde inlämna prästbevis
  för att inskrifvas i borgen och åtnjuta dess privilegier.
  
  -- Må vara, genmälde Kristina. Jag gifver jungfru Hagar prästbevis. Jag
  är den svenska kyrkans öfverhufvud.
  
  -- Ännu icke, ers majestät. Där skall ock vara betyg öfver god frejd och
  kristelig lefnadsvandel. Jag såg denna lättfärdiga tösen falla en dragon
  om halsen ute i förrummet.
  
  -- Hvad? sade Kristina med en drottningablick på den anklagade.
  
  -- Men det var ju min bror Bennu, som de kalla Urban Niemand, genmälde
  Hagar häpen.
  
  -- Ers kärlighet hör det, återtog Kristina med en högdragenhet, som
  bevisade, att örnungen fått vingar och ej ämnade låta klippa dem. -- När
  jag intygar min betjenings goda frejd och kristeliga lefnadsvandel,
  förmodar jag detta vara betyg nog.
  
  -- Jag fördristar mig att tillsvidare det annorledes jugera, och där som
  eders majestät består i sitt uppsåt att taga denna misstänkeliga unga
  person i sin tjenst, är _min_ tjenst öfverflödig. Jag skall underdånigst
  anhålla om mitt afsked hos dem som vederbör.
  
  Kristina tvekade. Så långt hade hon icke velat drifva sitt uppror. Men
  förödmjuka sig inför dessa hersklystna Oxenstjernor -- aldrig!
  
  -- Eders kärlighet, sade hon, torde icke undandraga mig och riket sin
  tjenst för misstankar utan rimmelig grund: Jungfru Hagar Ring inskrifves
  bland min betjening och inflyttar i blå rummet, som sagdt är. Det
  tillkommer eders kärlighet, som väckt _soupçonen_, att den bevisa, och
  där det skulle finnas vara något otillbörligt, som eders kärlighet tror,
  vill jag underställa det riksförmyndarnes pröfning.
  
  Fru Beata betygade med stel ceremoni sin underdåniga vördnad och
  aflägsnade sig, utan att bevärdiga föremålet för sin vrede med en blick.
  Tjensten som öfverhofmästarinna blef henne mer och mer olidlig. Men
  bevisen för hennes misstankar mot den nya favoriten voro ej lätta att
  framlägga. Därmed sammanhängde en viss källare och en trolldomshistoria,
  grundad på pigskvaller. Snarare kunde en misshagelig person skaffas ur
  vägen på grund af en tvetydig börd. I denna tid och bland denna stolta
  adel fanns ingen så sårbar punkt, som börd och familj.
  
  Det oskyldiga föremålet för en så skarp träta på maktens höjder kände
  sig olyckligt och besviket. Hagar förstod ganska väl, att öfver henne,
  och i husliga frågor öfver drottningen, stod numera en mäktig, en
  oförsonlig fiende, en Oxenstjerna, och att mellan dessa två stormakter
  skulle hon krossas lättare än ett rö. Borde hon icke förödmjuka sig för
  den mäktiga frun och tigga om hennes gunst? Nej, de, som Gud adlat, få
  ej förnedra sig. Hellre fly bort till sin förre beskyddare eller till
  Finlands skogar och valla korna i Kaskas torp! Fly, svälta, försaka, dö
  i mörker, men icke förnedra sig!
  
  Den unga drottningen anade dessa tankar, som voro ett återljud af hennes
  egna.
  
  -- Var vid godt mod, sade hon, jag skall beskydda dig. Förstår du inte,
  du lilla skalmask från ett finskt svedjeland, att denna trätan går högt
  öfver ditt hufvud? Du kan komma och gå, utan att ett löf röres i
  Sveriges rike. Det är mig de behandla som ett barn och glömma, att jag
  vuxit dem öfver axlarna. Ännu två år, och de skola böja sina stolta
  nackar; du skall få se, du skall få se! De känna mig ännu inte, men de
  känna mig nog för att redan frukta mig. För hvarje sol, som går ned,
  droppar en dag bort af den korta tiden för deras makt och min vanmakt.
  För hvem skulle du frukta? Du skall redan i dag börja din syssla.
  
  -- Låt mig gå! Nådigaste fröken, låt mig gå! Jag är ej rädd; jag kan gå
  i elden, om ni befaller det, men jag kan ej hvar dag hyckla ödmjukhet
  för den elaka frun, som har inseendet öfver borgens hoffolk. Om nådig
  fröken visste hur hon behandlat mig i Norrköping för att jag ej ville
  yppa frökens hemlighet! När jag var ett litet barn, vågade ingen gifva
  mig ris, och _hon_ hotade mig med riset, ja med skampålen. Ännu aldrig
  har jag varit en fånge, och _hon_ stängde mig sjutton timmar utan mat i
  en kall och mörk källare. Nu vill hon göra mig vanfrejdad, kanske som
  trollpacka ...
  
  -- Nej -- sade Kristina eftersinnande -- ej som trollpacka, det kan hon
  inte bevisa, men som en person af oäkta eller neslig börd. Hagar ... det
  är af nöden, att du säger mig allt hvad du vet om din börd.
  
  Hagar berättade allt hvad hon visste om denna sin tillvaros dunkla gåta.
  Hvarje ord genomborrade hennes slutna inre såsom ett pikstygn, men hon
  måste tala, det gällde lifvet.
  
  Kristina visste något om världen; hon kombinerade fakta lugnt och
  beräknande.
  
  -- Du är alltså endast guddotter till Kurck? Din mor var af utländsk
  börd, en utblottad flykting, men af rik härkomst. Din far ... låt se,
  1626? Datum?
  
  -- Natten mot den 8 December.
  
  -- Hvad? Det var samma natt jag föddes i Stockholms slott.
  
  -- Man har sagt mig det.
  
  -- Under samma stjärnor?
  
  -- Samma stjärna, som talade till nådig fröken i drömmen, har äfven
  talat till mig och min bror ... han, som kallar sig Niemand ... han, som
  var här i går. Han var här före solens uppgång, som stjärnan förutsagt.
  Si, det skedde ändå, som skulle ske! Vi voro här alla tre!
  
  -- Tre, säger du? Vet du väl, Hagar Ring, att om jag vore konung
  Herodes, skulle jag låta döda dig och din bror, så lärd du är och så
  morsker han! Det är farligt att leka med stjärnor: det får inte finnas
  mer än en Jupiters skyddsling i Sveriges rike. Å, var trygg: jag är inte
  Herodes, inte heller Herodias; du och din bror skola få lefva, med
  villkor att ej konspirera. Drömmar, det där om stjärnor, som droppa ned
  och befrukta människolif! Men konspirationer mot troner och dynastier,
  det är ingen dröm, det är världshistoria. Om du kommer att stå mig nära
  -- det är möjligt, jag vet det inte ännu -- så finnas de, som skola
  begagna dig till ett redskap. Var då uppriktig och säg mig allt, _allt_,
  du förstår! Förhäf dig inte, om du vill lefva! Tänk ej, att vi äro tre!
  Jag säger dig, myra, att det finnes tre kronor i Sveriges vapen, men det
  svenska lejonet är blott ett ... Ett sådant litet krypdjur, som du, och
  inbilla sig stå under Jupiters beskydd! ... Godt, du vet nu hvem _jag_
  är och hvem _du_ är, likasom fru Beata skall veta det. Rätta dig
  därefter, så står jag dig bi. Du är den enda kvinna, som jag kan lida,
  förutom Ebba Sparre ... Men vi skulle utgrunda din härkomst ... 1626?
  Det var under salig konungens polska krig i Liffland. Din moder måste ha
  varit därifrån, men din fader svensk eller finne, eftersom denna
  liffländskan kommit öfver till Finland. Vidare: din fader måste ha varit
  en krigare, ty det är endast i krig man lär sig en sådan grymhet mot
  kvinnor. Och sedan: din fader måste ha varit en man af hög börd, ty det
  finns intet skäl för en person af låg härkomst att hålla sig dold efter
  en så alarmerande tilldragelse som den med din mor. Han måste ju fått
  kunskap därom, såframt han lefde.
  
  -- Jag är viss, att han var död, inföll Hagar, som upprörd, men tårlös
  följde gången af dessa gissningar.
  
  Drottningens första, häftigt yttrade anspråk att vara Jupiters enda
  rättmätiga skyddsling väckte i Hagars bröst en hemlig protest. Hvad
  fråga stjärnorna efter kojor eller konungaborgar?
  
  -- Det är inte troligt, att din fader var död, fortfor Kristina i sin
  kalla beräkning af möjligheterna. -- Han skulle då varit nyligen död;
  din mor skulle ha burit sorgdräkt och inte begifvit sig vintertid ensam
  ut i ett främmande land. Det är troligare, att hon varit förskjuten,
  nesligt förrådd af den, som bort vara hennes beskyddare, men som haft
  sina skäl att öfvergifva henne. Det faller mig för, som skulle allt tyda
  på, att din fader varit en officer, som bedragit sin hustru ... eller
  sin älskarinna. Därpå hänger till sistone allt.
  
  -- Nådig fröken ... jag beder ... ej mer!
  
  -- Jo, här är fråga om heder och namn. Du säger, att inga
  efterforskningar blifvit anställda, förutom tacksägelsen i kyrkan efter
  den döda. Slik uraktlåtenhet kommer mig mäkta underlig för. Där måste
  dock finnas i grannskapet de, som sett din mor vandra på landsvägen och
  som härbergerat henne nästföregående natt. Hvarför hafva dessa så platt
  förtegat hvarifrån hon kommit och hvad hon tilläfventyrs sagt? Hafva de
  varit medskyldige i ett brott och mutade att det förtiga? Eller ha de
  allenast gapat i vädret, såsom dessa finska tjurskallar pläga, innan
  något i dem finner väg från ögonen till tungan? Jag skall låta skrifva
  till landshöfdingen öfver Nyland Knut Lilliehöök, att han granneligen
  efterspanar allt hvad denna saken rör i Karlshamn, eller hvad heter
  socknen?
  
  -- Karis.
  
  -- Nåväl, i Karis och långs hela kusten af Finska viken. Fru Beata skall
  dig intet anamma. Är du af adel och äkta börd, skall dig ske den heder
  dig tillkommer. Är du en fiskmås, den intet näste hafver, måste du i två
  år bida och, där som du är mig trogen, skall jag dig intet glömma
  hvarken med namn eller heder. Gå nu till din anvisade bostad, och kom
  sams med pigorna; de begära intet bättre, än att göra fru Beata förtret.
  Jag rider ut med furstinnorna; jag vill ock se Niemand rida, efter han
  kommit helskinnad, där Duvall ridit omkull.
  
  Klockan nio red drottningen ut på sin Caballero med talrik svit och
  hälsades, hvar hon visade sig, af jublande folkskaror, som ännu gingo i
  segerrus. Niemand red bland eskorten i ny mundering och kallades tidtals
  fram till drottningens sida. Han såg mindre och klenare ut än i går; han
  var blek och sjuk: denna vinterresa hade kunnat knäcka en osårad man.
  Hans lilla figur väckte i början de långe lifgardisternes löje, hans
  gunst afund. Men knektarne hade förnummit, att pilten lärt rida hos Åke
  Tott. Detta var ett namn, som behöll sin klang hos alla Sveriges och
  Finlands ryttare. Att ha varit herr Åkes lärjunge, det var som ett
  silfverremtyg, det kastade glans öfver häst och karl. Niemand hade fått
  välja en häst i hofstallet; han hade förstått att välja den bästa, och
  han förstod att rida honom. Ingen onödig bravur, allt lugnt, säkert,
  sadelfast och behagfullt. Huru denna häst lydde tygeln! Lifgardisternes
  första löje förbyttes i undran; drottningen, själf så säker i sadeln,
  betraktade gossen med oförställdt välbehag. Han kunde rida, han.
  
  Ridturen gick ut öfver bron till Norrmalm, Artillerigården och de då öde
  och obebyggda nejderna af Ladugårdslandet. Voro Stockholms bebyggda
  gator allt annat än lätt farbara, så mötte i dessa obanade, än sumpiga,
  än bergiga utkanter mera brydsamma hinder. Det roade Kristina att afvika
  från landsvägen, spränga uppför en bergklack eller sätta öfver en göl
  för att bry sitt kvinnliga följe, hvilket ej aflopp utan små missöden.
  Furstinnan Kristina Magdalena, som snart skulle stå brud, sjönk ned i en
  sumpmark och bärgades af fästmannen, markgrefven Fredrik af
  Baden-Durlach. Furstinnan Eleonora Katarina vrickade sin fot;
  hofjungfrurna togo omvägar kring oländiga ställen, blefvo efter och
  utskrattades. Vid Nybroviken stodo lämningar efter en gammal befästning.
  Kristina stannade vid en mur, som syntes omöjlig att öfverrida, och
  frågade sina kavaljerer, om någon vågade satsen. Unge Gustaf Bonde
  försökte; hans häst vägrade. Kapten Lorentz von der Linde, hemrest från
  kriget, företog en halsbrytande sats. Det gällde endast en tum lägre,
  men denna tum hade så när för alltid afbrutit den tappre kaptenens
  krigarebana och blifvande friherreskap. När han lyckligen framdrogs med
  en skråma i pannan under sin störtade häst, tvekade äfven de modigaste
  att förnya vågstycket. Lille Niemand red fram, sporrade sin häst i
  skarpt traf vid ruinens ytterkant, hoppade stående upp i sadeln och
  därifrån med ett saltomortale öfver muren. Ingen akrobat skulle ha gjort
  det bättre.
  
  -- Detta är danskonst, icke ridkonst, knotade kavaljererne.
  
  -- Gören det efter, gode herrar! skrattade drottningen.
  
  Vid stranden af viken låg tunn is, och Kristina var i sitt öfverdådiga
  lynne. Hon red till iskanten, afdrog en ring från sitt finger och
  kastade honom utåt isen, så långt hon förmådde. Ringen rullade framåt,
  fördes af blåsten och blef liggande vidpass tjugu famnar från stranden.
  
  -- Hvem återhämtar min ring? frågade drottningen.
  
  Några bland herrarne stego af och profvade isen med störar. Den befanns
  kunna möjligen bära ett sex års barn.
  
  -- Niemand är den lättaste; Niemand ut!
  
  Men Niemand behagade icke; han satt orörlig i sadeln. Ifrig att vinna
  drottningens ynnest, framdrog en lättfotad fransk lutspelare vid namn
  Beschon bräder från stranden och begynte utlägga en gångbro. Han hade
  kommit så nära ringen, att han nästan kunde räcka den med sin utsträckta
  arm, lutade sig framåt, sträckte sig, töjde ut sig ... slutligen
  fattades blott en handsbredd. Då hade Beschon öfverskridit
  jämviktslagarna och låg sprattlande insjunken mellan den krossade isen.
  
  Två motsatta rop hördes bland åskådarne; det ena högljudt: till hjälp!
  det andra anständigtvis dämpadt: till botten med musikanten! Beschon var
  icke väl tåld för sin inställsamhet och för sin gunst hos furstinnan
  Eleonora Katarina, som sedan fick ångra denna bevågenhet.
  
  Några af sviten sprungo ut på bräderna och lyckades, ej utan fara, rädda
  fransmannen. Våt och frysande befann sig Beschon ej förr på det torra,
  innan han i denna sorgliga skepnad gjorde sin underdåniga reverens för
  drottningen.
  
  -- _De votre majesté le très humble serviteur!_
  
  -- Ja, jag ser nog, att Beschon är _våter_ -- svarade Kristina med
  ohejdad munterhet -- men hvar är min ring?
  
  Den olycklige, han hade glömt ringen, såsom man i farans stund glömmer
  allt utom räddningen. Han var förekommen: den lille sergeanten hade
  slingrat sig mellan hans räddare, uppfångat den kungliga underpanten
  från ett flytande isstycke och framräckte den nu på sin värjspets med en
  honnör för drottningen.
  
  -- Ja, hvad vill ni jag skall göra, min käre Beschon? sade drottningen,
  allt i sitt muntra lynne. -- Äran är den tappres, men vinsten den
  klokes. Ni täckes mottaga min beundran och sergeant Niemand min ring.
  
  Efter detta lilla äfventyr återvände ridsällskapet i sporrstreck till
  slottet, där middag för alla serverades vid den kungliga taffeln. Det
  säges, att aptiten vid denna måltid varit en sådan, som man endast erfar
  efter en forcerad ridt i novemberkyla och sträng blåst, med en ung
  drottning och ett förlofvadt par i spetsen för kavalkaden.
  
  Efter måltiden lät drottningen inkalla sergeant Niemand och Hagar Ring.
  Sergeanten öfverraskades af frågan:
  
  -- Ditt namn?
  
  -- Urban Niemand, sergeant ...
  
  -- Ja, jag vet. Jag vet också din ålder och din födelseort. Men
  hvarifrån fick du namnet Urban? Det är icke brukligt hos oss.
  
  -- De sade, att det var efter påfven.
  
  -- De? Hvilka de?
  
  -- Nunnorna, som döpte om mig i Ingolstadt.
  
  -- Hvad? Är du omdöpt till katolik?
  
  -- De sade så. Jag vet ingenting.
  
  Kristina brusade upp.
  
  -- Du eländige affälling! Vara sexton år, ha fått en kristelig
  uppfostran, tjena med utmärkelse i _min_ tappra här och låta omdöpa sig
  till katolik! Vet du då inte, att den, som sviker sin tro, han sviker
  sitt samvete, sin ära, sitt fädernesland och är icke värdig att tros af
  en hederlig man! Min Gud, vara lutheran och bli katolik! Det är ju att
  gå från dagsljus till blinda natten. Huru kom du till en så ömkansvärd
  villfarelse?
  
  -- Jag var sårad och sjuk. Jag lät dem göra med mig, som de ville.
  
  -- Hans uppfostran bland herr Åke Totts ryttare var allt annat än
  kristelig, vågade Hagar tillägga.
  
  -- Nå -- fortfor Kristina lugnare -- har du inte känt någon längtan att
  återvända till den sanna evangeliska läran? Vet du inte, att vi strida
  för vår lutherska tro mot påfven och djäfvulen? Blygs du inte att
  öfvergifva den tro, för hvilken salig konungen gick att i marken dö?
  
  -- Jag skall gärna vara lutheran, om ers majestät befaller.
  
  -- Befaller? Kan man befalla tron? Jag kan befalla dig att gå i döden
  som ärlig knekt, men jag kan inte befalla dig att tro en prick i
  katekesen, om inte Gud och din själs frälsning befalla dig det ... Han
  anser mig för en påfve, den där! Jag vakar om nätterna för att
  vederlägga de reformertes villfarelser, och så låta mina egna knektar
  döpa om sig till papister! ... Hur var det stället, Hagar, som du
  citerade från _Petri Ravennelii Bibliotheca sacra?_
  
  Hagar uppläste ur minnet ett latinskt citat mot katolikerne ur denne då
  berömde teologs stridsskrifter.
  
  -- Ja, är det inte så? _Cæcos cæci curant, insanos insani[4]_ ... Men
  han förstår inte latin, den stackaren, din broder ... Niemand, jag skall
  tala vid hans vördighet Johannes Matthiæ, att han upplyser ditt mörka
  förstånd ... Hvem var din fader?
  
  Ynglingen teg.
  
  -- Vet du det inte? Jag skall säga dig det. Din fader var en officer,
  som öfvergifvit sin hustru. Öfvergif aldrig en kvinna, Niemand, åt
  hvilken du gifvit ord och löfte! Det är en dödssynd; det hämnar sig på
  dig och dina barn. Vet du ingenting om dina föräldrar?
  
  -- Han sade, att jag var hans dotterson.
  
  -- Hvilken han?
  
  Kristina blef otålig. Hon hade nu fått en gåta att utreda, hvilken
  lifligt upptog hennes tankar, tilldess att den skulle undanträngas af en
  annan.
  
  -- Han, som de kalla Ruben Zevi i Regensburg. En jude.
  
  -- De Geer känner honom. Den rikaste ockrare i Europa. Judarne ha två
  meriter: klokhet och pengar. Och du skulle vara Ruben Zevis dotterson?
  Hvaraf visste han detta?
  
  [Fotnot 4: De blinde bota de blinde och de fåvitske de fåvitske.]
  
  -- Af ett porträtt och en bröstnål. Det var den, som grefvinnan Brahe
  gaf mig på Lavila. De hade stulit nålen från mig, när jag låg död i
  Neunburg, och juden gaf mig honom tillbaka.
  
  -- I Neunburg? Visa mig nålen!
  
  Niemand nödgades anlita Hagar, ty nålen var insydd i liftröjan under
  hans kyller. Under denna toilettfråga, som utagerades bakom en skärm,
  begynte det mörkna. Kammartärnan Fiken inträdde för att tända lampan,
  men anvisades att vänta i förrummet. Kristina betraktade i skymningen
  den fint arbetade silfverliljan.
  
  -- Hvilket utsökt arbete! Hvar har grefvinnan Brahe fått denna nål?
  
  -- Vet icke. Tror af herr Åke ... Generalmajor Slange har känt min far
  ... Det var min far, som red öfver honom, skyndade Niemand att tillägga,
  vid hågkomsten af de sista ord han trodde sig hafva hört från Slanges
  läppar.
  
  -- Din far lefver! Hagar, sätt upp en promemoria på allt hvad din bror
  vet om nålen och juden! Vi ha fått korn på vargspår och räfspår. Hade
  jag nu denne jude i Stockholm! ... Sergeant Niemand! Du har blifvit
  sårad i Neunburg och sårad vid Breitenfeld. Fältmarskalken har hedrat
  dig med ett befäl vid mycket unga år. Du har framburit en segertidning
  och ... du rider ej illa. Begär en nåd af mig ... under villkor, att du
  återgår till lutherska läran!
  
  Sergeant Niemand teg under styf militärisk honnör. Hvad skulle han
  begära? Han hade ju i rikt mått allt hvad han önskat. Efter en stunds
  förlägen tystnad trodde han sig ha funnit ett lyckligt påhitt.
  
  -- Eders majestät, sade han, var så nådig och gif Hagar en bok! Hon är
  kär i böcker.
  
  Åter skrattade Kristina, såsom man skrattar vid sexton år.
  
  -- Är du icke den gossen, du, som satt under gökträdet och begärde få
  lefva tills han dör? En bok åt Hagar? Semlor åt bagarebarn? Har hon inte
  hyllorna fulla? Men Hagar skall få en bok. Välj, bokmal! Hagar, hvem
  hedrar du med ditt snillrika val: Cicero eller Plato?
  
  -- Jag tackar underdånigst. Om nådig fröken kan umbära _vulgata_ ... Det
  är underliga bilder ... Jag har aldrig ägt en bilderbok.
  
  -- Jag berömmer inte din smak, men tag _vulgata_ med Adams refben och
  alla de sju vredesskålarna ... allenast du inte gifver dig till papist,
  som din bror ... Begär du ingenting för dig själf, Niemand?
  
  -- Jag begär att få dö för ers majestät, svarade gossen okonstladt, utan
  aning om den ridderliga courtoisin i dessa enkla ord.
  
  Sveriges unga drottning kände sig ett ögonblick rörd. Måhända tänkte hon
  på de många tusenden, som nu för hennes ära, hennes makt, hennes rike
  föllo på slagfälten eller tynade bort i fältlasaretterna. Hon räckte
  sergeanten sin hand att kyssa. Därpå yttrade hon i skämtande ton:
  
  -- Lycklig du, som får strida under en sydligare sol! Se, vår korta
  novemberdag lämnar oss redan i mörker. Och där ... där är stjärnan, som
  lyser öfver oss tre! Jupiters stjärna! Tre kronor, men ett lejon!
  
  Och den stora klara stjärnan lyste in genom det mörka slottsfönstret på
  hafvets flytande spån, på fältens blödande fåle, på Sveriges rikes krona
  öfver en otamd flickas glänsande panna. Några korta minuter såg hon dem
  alla tre -- hon, som icke var kärleken, endast makten -- och därefter
  skulle de åter droppa bort i det okända fjärran, växlande, såsom hon,
  sitt läge vid horisonten.
  
  
  
  
                         10. Den vandrande juden.
  
  
                                     Jag skall skicka dig rosor från det
                                                          heliga landet.
  
  På senhösten 1642 kom ett rykte i omlopp på flera orter i södra Finland,
  att man sett den vandrande juden. Sagan om Ahasverus, Jerusalems
  skomakare, som vägrade frälsaren att hvila vid sin port på vägen till
  Golgatha och därför dömdes att vandra utan ro till tidernas ände, hade
  uppkommit i sextonde seklet och finnes omständligt berättad af en okänd
  författare, I. H. R., som därom utgifvit en skrift, daterad Reval den 11
  April 1604. Enligt denna berättelse har den vandrande juden blifvit sedd
  och vidtalad af många vittnen i Hamburg om vintern år 1547, i Madrid år
  1555 och, tid efter annan, i flera länder, såsom i Ryssland och Polen,
  samt nämnda år 1604 äfven i Reval. Under trettioåra kriget sades han
  hafva uppträdt på många orter i Tyskland. Alla soldater, som på denna
  tid återvände från kriget till hemorterna, visste berätta om Jerusalems
  skomakare, och några påstodo sig själfve ha sett honom.
  
  När därför i November 1642 en lång, hvithårig gammal man af främmande
  utseende, dräkt och tungomål oförmodadt visade sig i staden Ekenäs, var
  det ganska naturligt, att folket trodde sig igenkänna den vandrande
  juden. Han kom såsom uppstigen ur hafvet, man visste ej huru och
  hvarifrån, ty sjöfarten var redan slutad för detta år, och is låg vid
  stränderna. Väl trodde sig någon ha sett en Danzigerskuta i den månljusa
  natten lägga till vid en utkant af hamnen och snart åter afsegla. Men
  hvartill behöfde den vandrande juden ett fartyg? Var det icke en småsak
  för honom att gå öfver hafvet?
  
  Den främmande gamle mannen, som åtföljdes af två tjenare, lika underligt
  klädde och lika tystlåtne som han, tog in i ett härberge, åt en tarflig
  måltid som andra dödliga och begaf sig därefter på besök till prästen.
  Där begärde han att få genomse förre kyrkoherdens, mäster Sigfrids,
  efterlämnade papper, och då dessa mest innehöllo stjärntyderi, som ingen
  annan förstod, var det tydligt, att Jerusalems skomakare sökte läsa i
  stjärnorna slutet på sina vandringar. Följande morgon var han åter
  försvunnen, efter att hafva frikostigt betalat sitt nattläger, hvilket
  visserligen var mera oförväntadt af en skomakare och en jude.
  
  Nästan vid samma tid -- alldeles på samma tid, påstod folket, ty hvarför
  kunde ej den vandrande juden uppträda samtidigt på flera orter? --
  visade sig den obekante i Karis. Aftonbrasan sprakade i den stora
  spiseln på Kaskas torp, där Dordej tillredde kvällsvarden, flitigt
  rörande i en gryta med kokande välling. Från grytan uppsteg likväl icke
  nu den behagliga ånga, som är hungriga barns förtjusning i en fattig
  torpstuga; det var någonting obehörigt däri, det var den tydliga
  tillsatsen af hälften bark i mjölet. Åkern hade gifvit missväxt, fogden
  hade utpantat resterande spannmålskappar; kriget, kriget utkräfde sin
  tribut utan förskoning. Dordej var samma hurtiga, aldrig rådlösa moder
  för en talrik barnskara, som alltid förr. Hvarför beskärma sig öfver
  hälften bark? Det fanns andra, som åto rena barken, och brodden lofvade
  nästa år bättre skörd. Thomas slöjdade med sin enda arm en slädmede; det
  gick illa och långsamt, yxan var slö, knifven tog ej så jämna spånor som
  förr. Äldste sonen Tommu spjälkte ett stycke furu till pärtor. Äldsta
  dottern Sigfrida spann. En yngre syster kardade ull. Mannu täljde pilar.
  De mindre barnen gjorde sig hårlockar af hyfvelspån. Mörker och
  fattigdom sågo in genom stugans enda fönster, men de sågo ett folk, vant
  att försaka.
  
  Det begynte snöga därute. Dörren öppnades; en underlig, gammal man
  inträdde, hvit af snö, och efter honom två tjenare. Tiderna voro osäkra.
  Thomas såg upp från sitt arbete och ställde yxan bredvid sig. Dordej
  upphörde att röra i grytan. Främlingarne förstodo, att de ej voro
  välkomna efter mörkrets inbrott.
  
  Den ene af tjenarne, hvilken tjenstgjorde som tolk, anhöll i sin
  husbondes namn om härberge för natten.
  
  -- Vi komma långväga för viktiga ärender, äro nöjda med litet och betala
  väl.
  
  Dordej fortfor att röra i grytan.
  
  -- Gå till Nyby här nära intill! Vi ha fattigt och trångt. Ungar finnas
  i alla kråkbon.
  
  Tolken växlade några ord med sin herre. Han lade på stugans enda bord
  ett pass på främmande språk och bredvid detta ett guldmynt.
  
  -- Vi äro hederligt folk och betala ett nattläger af halm så som andra
  betala en herresäng.
  
  Dordej såg på främlingarne, såg på Thomas; ett guldmynt är mycket för
  den, som blandar bark i sin mjölvälling. Thomas slöjdade på slädmeden
  och lyfte ej sina ögon från golfvet. Yngsta barnet började gråta.
  
  -- Det är bäst, att ni gå till Nyby, återtog Dordej.
  
  Tolken fortfor att växla ord med den gamle mannen, som objuden satt sig
  ned på en bänk.
  
  -- Min husbonde säger, att han har en hälsning till eder från Urban
  Niemand.
  
  Dordej förblef likgiltig. Hon kände ingen med detta främmande namn.
  
  -- Han, som är född i eder stuga. Han, som från eder kom till herr Åke
  Tott. Han, som sköt ihjäl en karl och rymde till Tyskland. Han, som hade
  en tvillingssyster. Han, hvars mor dog här i torpet.
  
  -- Far, far! utropade Dordej och lyfte af förvåning slefven, hvars
  innehåll dröp i elden. -- De bringa budskap från Bennu och Hagar!
  
  Barnen trängde sig nyfiket fram. Hvem mindes ej Hagar!
  
  -- Min husbonde säger, att han är en släkting till den olyckliga unga
  kvinnan, som dog här i torpet, och att han vill uppväga hvarje
  underrättelse om henne med guld.
  
  -- Sitten ned!
  
  Och Dordej aflyfte grytan, rödjande plats för främlingarne. Allt i den
  sorgliga natten för sexton år sedan stod så lifligt för hennes minne,
  som hade det varit i går. Desse resande måste få härberge, om hon ock
  själf skulle sofva på kalla vinden. Kunde man ej tillreda sofplatser på
  golfvet? Tommu anskaffar halm. Sigfrida springer till Nyby efter en rökt
  fårboge, rent rågbröd, smör och mjölk: detta hade man råd att betala i
  morgon. Till mannen, som lät henne råda, hviskade Dordej: jag lägger i
  natt ej ögonen till.
  
  Efter en mycket olika aftonmåltid för gäster och värdsfolk, uppstod med
  tolkens tillhjälp ett samtal, som ofta afbröts af den gamle främlingens
  frågor och klagan. Dordej hade godt minne och godt munrede. Hon omtalade
  allt hvad hon upplefvat under den natten, när mäster Sigfrid, Lydik
  Larsson och tatterskan gästade Kaskas torp. Så såg tiggerskan ut, så
  talade hon, så stapplade hon fram de få stegen från dörren. Och här, här
  bakom väfstolen sjönk hon ned på halmen för att aldrig mera stå upp.
  
  -- Red mig ett läger där! afbröt henne den gamle. -- O, min Ruth, mitt
  hjärtebarn och mitt sorgebarn, du den fagraste af Sarons blomster, du
  den renaste af allt som på denna syndiga jord skådat upp mot himmelen
  ... här skulle du dö, så ensam, så fattig, så öfvergifven!
  
  Och han kastade sig, öfverväldigad af sin sorg, på det hårda golfvet,
  kyssande gång efter gång den grofva planka, på hvilken hans älskade barn
  hade utandats sin sista suck ...
  
  Följande morgon besökte han med Thomas och Dordej Karis' kyrkogård.
  Ingen vård, intet kors angaf den graf, där den okända i tiden blifvit
  gömd och glömd i ett hörn af de dödas nattläger, där de vänta på
  morgonen. Några vissnade löf och en tunn drifva, såsom af frusna tårar,
  betäckte den okändas hviloplats i en främmande jord. Alla förnämligare
  döda lågo begrafna under kyrkans golf. Den trånga kyrkogården öppnade
  sina kamrar blott för de fattiga, de ringa, de, hvilka, sittande lägst
  vid jordens gästabud, vänta upphöjelsen ...
  
  Främlingen kastade sig ned och kysste drifvan, såsom han kysst
  golfplankan. Det var som om drifvans frusna tårar hade smultit för denna
  brännande kyss. Därefter uppstod han, tryckte i Dordejs hand en tung
  börs och sade:
  
  -- Hon var en Israels dotter. Jag vill icke förnärma dig, goda kvinna,
  som varit barmhärtig emot den öfvergifna, men du förstår, att en af oss
  icke gärna hvilar ibland de oomskurne. Lofva mig att omhägna denna
  platsen med en mur af huggen sten och plantera därinom rosenbuskar,
  hvartill jag i vår skall skicka dig telningar från det heliga landet.
  Israels Gud föröke i välfärd dig och ditt hus, såsom David säger i 37:de
  psalmen: »den barmhärtiges säd skall varda välsignad!»
  
  Främlingarne fortsatte resan västerut. I deras pass hade Dordej läst det
  underliga namnet Ruben Zevi. Judar! Dordej korsade sig; man brukade ännu
  korsa sig här i landet. Hvem kunde en så gammal jude vara, om icke
  Jerusalems skomakare? Och han hade gästat i Kaskas torp -- han, som
  lefvat i sextonhundrade år -- han, som sett frälsaren -- han, som
  förvägrat Guds Helige att hvila under bördan af korset -- han, som gick
  fridlös kring jorden från släkte till släkte! Och denne fridlöse
  gengångares dotter låg här begrafven; hon kunde ej ha varit mycket yngre
  än sin fader, fastän hon sett ut att knappt vara tjugu år gammal! Bennu
  och Hagar voro barn af en så förunderlig släkt! Och hon, Dordej, hade
  fått penningar för att plantera rosor från det heliga landet på en
  gengångerskas graf! ... Hvad skulle hon göra? Hon lät den tunga börsen
  falla i snön och såg, rådvill emot sin vana, på Thomas.
  
  Thomas upptog börsen och undersökte betänksamt dess innehåll, om det
  kanhända luktade kristet blod eller tilläfventyrs var de dödas ben. Det
  var blanka guldmynt till en mängd och ett värde, som vida öfversteg de
  höge herrarnes engång så välkomna gåfvor för barnens uppfostran. Aldrig
  hade den fattige torparen ens i drömmen sett en så oerhörd skatt. Nu
  kunde de kläda barnen, skicka dem i skola, äta rent rågbröd. Nu kunde de
  köpa Kaskas torp ... Nu kunde de köpa Nyby gård! ... Endast myntet var
  äkta?
  
  Frestelsen var stark. De stodo kvar på den snötäckta kyrkogården, vinden
  hven i de löflösa trädens grenar, bonden från Nyby körde förbi dem på
  landsvägen med råg till kvarnen. Slutligen sade Dordej:
  
  -- Vi gå till prästen!
  
  Och de gingo den väg, som så mången i detta land gått före och efter dem
  under samvetets bekymmer och rådvilla frågor i timliga och eviga ting --
  de gingo till prästen för att begära råd. Under vägen uppstod en ny
  betänklighet. Om vi yppa för prästen, att vi nu äga så mycket penningar,
  skall fogden pålägga oss tredubbla gärder, länsmannen skall anställa
  räfst hos oss, ingen skall tro, att vi åtkommit ärligt en sådan skatt.
  -- Låt mig råda! -- afgjorde Dordej beslutsamt, i det hon uttog ett
  guldmynt ur pungen och gömde det öfriga försiktigt i kjolsäcken.
  
  När det gällde vidskepelser, stodo blott få af Finlands präster vid
  denna tid upphöjde öfver sitt folk. Den gamle kyrkoherden Petrus Matthiæ
  Tavia, som Dordej förut med så liten framgång rådfrågat, var nu lika
  öfvertygad som hon, att den vandrande juden uppenbarat sig i Karis.
  Detta betydde något, det var ett järtecken. Nästa söndag måste där läsas
  i kyrkan en förbön för den olycklige vandrarens själaro. Hvad angick det
  guldmynt, som Dordej framvisade, fann kyrkoherden rådligast att hellre
  förära det åt socknens fattiga, än att besmitta sina händer med något så
  misstänkeligt.
  
  -- Här är icke mången i socknen fattigare än vi själfva, vågade Dordej
  invända.
  
  -- Så gif guldpenningen åt kyrkan, och Herren skall från åkern gifva
  eder dubbelt igen, svarade prästen, ej utan en kvarlefva af den katolska
  tidens föreställningar om fromma gåfvors nytta för saligheten.
  
  De två makarna gingo lika rådvilla som de kommit. Gifva åt kyrkan?
  Kyrkan var rik, medan de åto bark. Det vardt en hård strid mellan Mammon
  och Dordejs samvete.
  
  -- Vördig far begär nageln af lillfingret; visste han af de stora
  pengarna, skulle han begärt hela armen. Men Skriften säger, att Herren
  gifver födan åt korpens ungar. Har han nu gifvit oss ungarna och lägger
  födan bredvid dem, hvarför skulle vi låta dem svälta? Jag skall säga dig
  något, Thomas. Vi göra med denna penningen ackurat som prästen sagt, så
  får Gud sitt. Därnäst taga vi en annan penning ur pungen, köpa oss råg
  och låta barnen äta sig mätta. Skam få min tunga, om detta är synd.
  Resten låta vi ligga orörd i kistan, tilldess vi få bättre besked.
  
  Icke långt efter besöket i Karis uppenbarade sig den vandrande juden i
  Åbo, öfverallt sökande spåren efter två barn, dem få eller ingen kände.
  En kvarblifven tjenarinna hos den bortflyttade presidenten Kurck ledde
  honom till spåren af en besynnerlig flicka, som bott hos presidenten,
  läst hos professorerne och på hösten följt sin beskyddare till Sverige.
  Juden var outtröttelig. Han gick till de lärde, till Martin Stodius,
  mystikern, som undervisat Hagar i hebreiska och naturkunskap, till Johan
  Terserus, den sedan så vidtberömde och vidtklandrade biskopen, som
  undervisat henne i latin och grekiska, till Simon Kexlerus, som invigt
  henne i den högre matematiken. Desse lärde herrar berättade honom
  förunderliga ting. Stodius antog en _spiritus familiaris_, som lärde
  flickan förstå en bok, så snart hon öppnade den. Kexlerus förklarade sig
  hafva stått svarslös för hennes matematiska bevis. Terserus, den
  skarpsyntaste, anmärkte skrattande, att flickan var ett _phænomenon_,
  som dock till slut intet annat betydde, än ett _ingenium velox_, en
  ungdom med sällsynt snabbfyndighet.
  
  Årstiden var den ogynnsammaste, och likväl unnade sig den vandrande
  juden ingen rast. En dag var han försvunnen från Åbo, såsom han
  försvunnit från andra orter, och icke långt därefter uppenbarade han sig
  i Stockholm. Huru han kommit öfver det mörka, stormiga, isiga hafvet,
  visste ingen. En möjlighet var, att han lyckats bana sig väg öfver Åland
  med en af dessa oförvägna isbåtar, hvilka seglade öfver de öppna
  fjärdarna och drogos öfver de frusna. Men vid denna årstid behöfde
  posten stundom månader för att komma till Stockholm. Och hvartill
  behöfde Jerusalems skomakare båt? Han drog sina sjumilsstöflar på och
  gick öfver hafvet.
  
  
  
  
                            11. Slottsbranden.
  
  
                                      Komma från Breitenfeld och stupa i
                                                       Stockholms slott!
  
  Äfven den mest kunskapsälskande unga drottning kan icke alltid begrafva
  sig i folianternas lärdom. Den nya bokvårderskan fick erfara hvem hon
  tjenade. Mer än en vecka förgick, utan att Hagar såg en flik af sin
  herskarinnas klädningsfåll i lärdomens rustkammare, där hon förtecknade
  böckerna och så ofta glömde allt för det omotståndliga behaget att
  fördjupa sig i en förr okänd författares nya tankegång. Ingen fisk
  känner sig så hemmastadd i en kristallklar sjö, som Hagar Ring i
  drottning Kristinas bibliotek. Hon glömde mat, dryck och sömn, sällskap
  och hofskvaller för att frossa i det öfverflöd af kunskap, som på dessa
  hyllor endast begärde att anlitas. Hon glömde drottningen, fru Beata,
  sin bror, det förgångna, närvarande och tillkommande. Hon lefde i
  böckerna; hon lärde så mycket mer, emedan hon fick vara fullkomligt
  ostörd. Ingen tycktes bekymra sig om hennes tillvaro i denna ensliga
  fristad. Kammartärnorna och hofpigorna hade omhuldat henne med sin gunst
  af det naturliga skäl, att hon stod i ogunst hos allas buse, fru Beata.
  Alla täflade att omgärda henne med en beskyddande mur af pigkammarens
  vakt. Och pigkammaren i ett hof är också en stormakt. Det var den
  lyckligaste tid som Hagar genomlefvat.
  
  Drottning Kristina hade glömt _doxa_ och alla teologiska stridsfrågor
  för det furstliga biläger, som skulle firas i slottet den 27 November.
  Hennes kusin, furstinnan Kristina Magdalena, skulle förmälas med
  markgrefven Fredrik VI af Baden-Durlach -- en förbindelse, från hvilken,
  i långt senare tider, två svenska konungahus härstammat: det
  Holstein-Gottorpska och Oskar I:s gemål Josefina. Man har ännu kvar
  förteckningen på de inbjudne till detta bröllop: det var allt hvad
  Sverige då hade förnämt och lysande hemma hos sig. Hela hofpersonalen
  och den unga drottningen själf voro lifligt upptagna af tillredelserna
  till denna kungliga familjefest, som skulle blifva en illustration till
  andra segern vid Breitenfeld och borde firas så lysande som möjligt. En
  ung pommersk arkitekt, Nikodemus Tessin, uppgjorde ritningar till nya,
  smakfulla dekorationer efter mönster från franska hofvet. Statsfruarna
  togos till råds för kostymerna, kammarjunkarne utsändes på
  beskickningar, furstinnorna Marie Eufrosyne och Katarina Eleonora
  kallades gång efter gång till drottningen för att med henne och Ebba
  Sparre öfverlägga om toilettfrågorna. Hofskräddare, sömmerskor och alla
  slags handtverkare genomvakade sömnlösa nätter. Allt var i rörlig
  brådska, allt utom det tysta, fridlysta biblioteket.
  
  Den 25 November om aftonen, två dagar före bröllopet, var ett »värdskap»
  i slottet för brudparet, motsvarande ungefär tyskarnes så kallade
  Polterabend. Hagar satt ensam vid sin lampa och en praktfoliant, när
  hennes dörr sakta öppnades och framför henne stod hennes förra
  beskyddarinna, presidentens gemål, fru Sofi De la Gardie.
  
  -- De äro upptagna af dansen därnere -- sade beskyddarinnan med
  nedlåtande välvilja -- jag begagnar tillfället att se huru min bokmal
  befinner sig i sin nya ställning. Jag förstår: som en fluga i
  sirapskrukan. Hvad är det du läser? Aristoteles!
  
  -- Hvad ers nåd är god! utropade Hagar, kyssande presidentskans fina,
  behandskade hand. -- Och hvad jag varit otacksam ... att icke uppvakta,
  icke tacka ers nåd, sedan jag fick tillstånd att tjena drottningen! ...
  
  -- Du vet, Hagar, att jag önskar ditt bästa. Törhända var jag en tid nog
  sträng mot dig, men du tog mitt hjärta den förskräckliga natten på sjön.
  Är du lycklig, mitt barn?
  
  -- _Så_ lycklig, ers nåd, _så_ lycklig! Drottningen är så nådig, alla
  äro så goda mot mig.
  
  -- Det gläder mig, och jag önskar, att det må fortfara. Men jag vill ej
  dölja för dig, att drottningen är af ett ombytligt sinnelag ... som du
  själf ... och desto mera lättretlig, emedan hon är ung och ej lärt att
  böja sig, såsom du lärt. När man är bestämd för en krona, är det
  förlåtligt, om man stundom känner sig otålig att bära henne.
  
  -- Hon skall blifva stor, ers nåd! Hon _är_ redan stor!
  
  -- Därom är intet tvifvel. Men äfven de största bland dödliga ha sina
  svagheter. Vet du också, att drottningen icke tål någon jämlike?
  
  -- Jag vet det, ers nåd.
  
  -- Icke ens i lärdom ...
  
  Hagar studsade. Därpå hade hon icke tänkt.
  
  -- Godt. Du vet det nu. Det tör hända, att fröken Kerstin icke läst
  Aristoteles. Rätta dig därefter!
  
  -- Ja, ers nåd.
  
  -- Din ställning är farlig. Vid ett hof afundas man alltid nykomlingar,
  besynnerligen en fattig och okänd, utan namn, utan börd. Du har en
  mäktig ovän.
  
  -- Ack ja, ers nåd. Men fröken har lofvat beskydda mig mot fru Beata.
  
  -- Lita ej för mycket därpå! I hvilken ställning står du till jungfru
  Ebba Sparre? Du vet, att hon har drottningens hjärta och öra.
  
  -- Jungfru Ebba har icke varit oblid mot mig. Jag har två gånger
  tjenstgjort i hennes ställe.
  
  -- Ett rykte är utspridt, att du skulle vara besläktad med vår familj.
  Det kan icke vara från dig det utgått?
  
  -- Så otacksam är jag icke, ers nåd. Det är ett missförstånd af
  riksrådet Skytte, som hört, att hans nåd presidenten stått fadder åt
  mig.
  
  -- Emellertid har fru Beata frågat presidenten därom. Han ansåg ej
  nödigt att säga henne allt, men han kunde ej undgå att förneka
  frändskapen. Du vet således, kära barn, att du bör vara dubbelt
  försiktig, emedan din börd med all flit efterspanas. Farväl. Min dotter
  Ingeborg väntar mig. Gud skydde dig. Och skulle något hända, har du en
  tillflykt hos dina gamla vänner.
  
  Hagar blef allena. Aristoteles nödgades vika för tanken på stjärnan, två
  namnlösas enda fäste i himmelen och på jorden. Hon syntes ej denna
  kväll; hon var skymd af tunga snömoln. Det blåste hårdt. En hvinande
  storm gnisslade i slottets åldriga tornluckor och öfverröstade musiken i
  danssalen, hvarifrån svaga ljud stundom förnummos till Hagars bostad i
  västra slottsflygeln midtemot den så kallade balettsalen. En känsla af
  öfvergifvenhet smög sig ut från den matt flämtande lampan, hvars olja
  tog slut och spred en lukt af någonting brändt öfver det halfmörka
  rummet. Det var lampan som osade. Hagar ville gå ut för att hämta ny
  olja. Hon kunde lida ensamheten, men icke mörkret; mörkret är ensammare
  än tanken, mörkret är okända faror; äfven det minsta ljus är ett
  tröstande sällskap.
  
  Med oljekannan i handen kastade Hagar en blick genom fönstret, som vette
  mot lilla borggården. Där rörde sig otydligt betjening och lyktor. Men
  hvad var detta i södra tornet? Det liknade icke skenet af ett ljus, och
  det kunde icke vara en reflex af månen; man hade ju nedan. En så klar
  ljuspunkt ... nästan som eld?
  
  Hagar stannade, fängslad af denna bländande ljuspunkt, som uppflammade i
  mörkret, allt klarare, men så tyst, så obemärkt ... så hemlighetsfull
  ...
  
  Nu kom där en skugga, som skymde ljuset, försvann och kom mörkare åter.
  Var det rök? Det liknade rök ... Ja, det var brand, det var eldsken ...
  i denna storm!
  
  Ingen tycktes gifva akt på skenet, upptagna, som alla voro, af banketten
  och dansen. Hagar störtade ut; trappor och rum i närheten voro toma;
  alla trängdes i festvåningen. Nederst i trappan mötte hon en
  kammartjenare med en bricka.
  
  -- Det brinner i södra tornet! ropade hon.
  
  Karlen skrattade. Han hade tömt halfdruckna bägare och var otillräknelig
  ... det största af alla felsteg i drottningens tjenst.
  
  Hagar sprang vidare, utan att veta hvart, och kom till ett kök i nedra
  våningen. Här var brådska: supén skulle serveras efter dansen.
  
  -- Det brinner i södra tornet!
  
  -- Dumheter!
  
  Man jagade bort henne med okvädinsord.
  
  Skulle hon icke möta en klok människa? Hon sprang vidare, trefvade sig
  fram genom obekanta mörka gångar i den vidsträckta gamla byggnaden, fann
  en dörr, öppnade den och stod i ett mörkt rum invid högvaktens corps de
  garde på nedra bottnen, under ståthållarens bostad.
  
  -- Det brinner i södra tornet!
  
  -- Hvar? Här ofvanför? frågade en röst, och Hagar igenkände sin bror,
  sergeanten.
  
  -- Skynda dig, alarmera vakten. Jag vet ej hvar jag är, men i södra
  tornet är eld.
  
  I blinken alarmerades vakten. Hagar tänkte på drottningens dyrbara
  bibliotek och sprang åter upp. En tydlig brandlukt var redan märkbar i
  trapporna.
  
  Larmklockan gjorde ett obehagligt afbrott i dansen. Man ville i början
  ej tro på någon fara: elementerna måste ju blygas att angripa en
  konungaborg. Men elementerna hade icke blygts att år 1616 nedbränna Åbo
  slott öfver Gustaf II Adolfs hufvud, medan han gästade slottet.
  Röklukten och den hvinande stormen öfvertygade snart de danslystne, att
  nöjet måste vika för en allvarsam kamp om konungaborgens tillvaro.
  
  Medan de fleste bland gästerne i förvirring skyndade ut att uppsöka
  ekipager och öfverplagg, stannade några kvar för att biträda vid
  släckningen. Den unga drottningen visade sig modig och rådig. Hon
  anförtrodde åt ståthållaren Klas Fleming bärgningen af räknekammaren med
  rikets förnämsta klenoder, som där förvarades, men förbjöd att rubba
  hennes egna rum. Fru Beata vågade göra invändningar.
  
  -- Till mig kommer icke elden, svarade Kristina trotsigt.
  
  Faran var dock öfverhängande stor. Det första lilla eldskenet,
  uppkommet, man visste ej huru, i ett af betjeningens rum i det smala
  södra tornet, takvåningen, växte hastigt i glans och skymdes därpå af
  tjock rök. Lågorna bräckte ett fönster, slingrade sig ut, slekte
  taklisterna, smögo sig uppför tornspiran och dröpo därifrån ned på
  koppartaket. Samtidigt buros de af stormen till det stora, massiva,
  sydöstra tornet, som gränsade till drottningens flygel, och hotade att
  uppsluka denna flygel med dess praktvåningar, hvarigenom hela slottet
  skulle varit förloradt. Allt uppbjöds således för att rädda detta torn.
  Klas Fleming var öfverallt. Han anordnade kedjor af vattenlangare allt
  ned till strömmen, soldater, hofbetjening och tillströmmande folkskaror.
  Vattenämbar gingo ur hand i hand, sprutorna öste hela strömmar öfver det
  brinnande taket. De modigaste bland knektarne skickades från de inre
  trapporna upp i tornet, men drefvos tillbaka af röken och lågorna.
  Stormen låg hårdt på och tycktes gäcka alla ansträngningar. Endast det
  höga, massiva tornet Tre kronor stod där i sin väldiga storhet, klart
  belyst af branden och trotsande lågorna.
  
  Nu stod fru Beata ej mera att hejda. Hon rusade upp i drottningens rum,
  åtföljd af så många pigor och kammartjenare, som hon i hast kunde
  öfverkomma. Där begynte ett af dessa förstörelseverk, som man endast
  bevittnar vid bärgning under en eldsvåda. De dyrbara skåpen, kistorna,
  borden, fåtöljerna, klenoderna, hofdräkterna, toilettsakerna, ända till
  linnet och tvålarna, skulle utbäras och sammanföstes i högar, fläckades,
  sönderslogos, kastades hit och dit under förvirringen. Minsta delen
  hamnade på en säker plats; armar saknades eller förhindrade hvarandra.
  Skåpen blefvo liggande kullstjälpta i trappan och stängde utgången;
  öfverallt snafvade man öfver nedryckta sängomhängen, fönstergardiner och
  hundrade obeskrifliga ting, som vid sådana tillfällen ligga i vägen just
  där de ej skola ligga.
  
  I denna fart att bärga kom fru Beata till biblioteket och studsade vid
  anblicken af Hagar Ring, som med biträde af Fiken Lång var sysselsatt
  att inpacka de dyrbaraste böckerna i stadiga klädkorgar. Det var ett
  omsorgsfullare och lugnare bärgningsarbete, än den mäktiga husfruns
  eget. Fru Beata var klok och rådig, men i vreden och förskräckelsen
  glömde hon all besinning.
  
  -- Ut! skrek hon i dörren. Ut, du landslöperska, du trollpacka, du
  matsnylterska! Hvad har du här att beställa?
  
  Och när Hagar icke genast lydde befallningen, öfvertygades hon om dess
  oemotsäglighet af en skallande örfil, som kom hennes kind att svida.
  
  Hade hon varit karl, skulle hon, efter sitt lynnes art, hafva svarat med
  samma mynt. Nu återstod henne endast listen. Hon sprang tillbaka, hon
  flydde till rummet utanför, der bärgningen pågick. Fru Beata följde för
  att jaga den oförskämda på dörren, men var knappt utom bibliotekets
  tröskel, förrän Hagar åter var där och inifrån reglade dörren. Ingen tid
  var att förlora, dörren förblef reglad och böckerna oåtkomliga för nya
  bärgningsförsök.
  
  Stockholms slott var på Kristinas tid en vidlyftig, ganska oregelbunden
  gammal byggnad om två våningar med en jordvåning därunder, ett stort och
  fyra mindre torn samt tre kringbyggda gårdar: smidjegården i söder,
  lilla borggården i midten och stora borggården i norr. Drottningens
  bostad och studerkammare voro i södra flygeln, öfra våningen, men hon
  disponerade därutöfver elfva rum i västra flygeln, utom andra för kök,
  husgeråd och betjening. I samma öfra våning, mellan drottningens båda
  afdelningar, låg stora rikssalen mot väster. I nedra våningen därunder
  logerade, utom en del hof och betjening, hofrätten, riks- och
  amiralitetskollegium, lilla rustkammaren, klädkammaren, konstkammaren,
  slottskyrkan, rikskansliet. I jordvåningen inrymdes räknekammaren,
  riksarkivet, arkliet, vinkällaren m. m. I detta slott var således
  oersättligt mycket att rädda eller förlora.
  
  Drottningen stod på en trappa vid lilla borggården, betraktande
  släckningen och utdelande sina befallningar. Röken var kväfvande, hettan
  af branden knappt möjlig att uthärda, men kvar stod hon, obeveklig för
  de kringståendes böner. Södra tornet och de närmaste rummen därunder
  hade blifvit förstörda, men man hade lyckats hejda elden på denna sida.
  Allt berodde på, om man lyckades släcka sydöstra tornet, som brann
  invändigt, ty om det störtade eller nedbrann, skulle det utbreda elden
  öfver drottningens flygel.
  
  Drottningens närvaro eldade allas mod.
  
  -- Ser du henne ... där midt i röken? Fröken Kerstin är icke bang. Se,
  huru hennes ögon glimma i eldskenet!
  
  Och hofkavaljererne, nyss komne från dansen, skonade ej sin dyrbara
  baldräkt; officerare och knektar aktade inga skyar af gnistor eller
  ramlande bjälkar. Matroser från flottan äntrade som kattor uppför de
  bågnande takrännorna. Kristina gladdes åt detta djärfva mod. Hennes
  uppmärksamhet hade en stund varit fäst vid en spenslig yngling, som satt
  på takkammen af den hotade flygeln och släckte ur en vattenpyts de
  nedregnande gnistorna. Vind och rök lågo ditåt: det var en plats för
  salamandrar, icke för människolungor.
  
  -- Herr öfverståthållare -- sade hon till Klas Fleming, som aflämnade
  rapport om den första framgången -- befall pojken på taket att stiga
  ned! Hellre må slottet brinna, än räddas med förlust af ett människolif.
  
  -- Och huru många lif gå nu till spillo på slagfälten för Sveriges
  konungahus? frågade Fleming lugnt. Pojken har begärt en sprutslang dit
  upp för att föra en stråle in i tornet, och han skall få den. Det är
  icke mycken utsikt att han kommer lefvande därifrån, men det är sista
  medlet, och i krig vågar man allt.
  
  Kort därefter var slangen uppförd och våghalsen på taket försvunnen i
  rökmolnet. Allas blickar voro riktade på denna afgörande punkt. Lågorna
  tycktes ohejdade rasa i det inre af tornet. Men röken förändrade färg på
  ett sätt, som ej undgick Flemings vana öga. De framhvirflande molnen
  begynte att svartna, såsom af bränder, hvilka ej mera brinna i låga. Man
  fortfor att pumpa upp floder af vatten och hade slutligen
  tillfredsställelsen att se en tunnare ljusgrå rök antyda sitt innehåll
  mera af vattenångor än af sot och kolgas.
  
  -- Jag har nåden anmäla, att tornet och slottet äro räddade,
  rapporterade Fleming.
  
  -- Ingen skadad?
  
  -- Obekant. Tolf man af vakten uppsöka pojken i tornet och fullborda
  släckningen.
  
  Faran var öfverstånden. Två knektar visade sig, bärande en nästan
  oigenkännlig mänsklig gestalt, nedsvärtad af sot, håret afsvedt,
  kläderna halft förkolnade. De hade funnit våghalsen sanslös i tornet,
  medan sprutstrålen i hans maktlösa hand ännu flödade vatten.
  
  -- De där brända trasorna ha varit en dragonuniform, anmärkte Fleming.
  Jag trodde honom vara en af Stockholms gatpojkar.
  
  -- Det är sergeant Niemand ... Komma från Breitenfeld och stupa i
  Stockholms slott! ... Kalla min läkare!
  
  Läkaren uppref de brända kläderna öfver ynglingens bröst.
  
  -- Asfyxian är i periferin, icke i centra. Han kan möjligen komma till
  lif.
  
  Niemand bortfördes till en nyligen inrättad sjukstuga för sårade
  krigare.
  
  Först nu kunde drottningen förmås att söka förfriskning och hvila. Hon
  nödgades taga sin bostad i den orubbade våning, som beboddes af
  öfverhofmästarinnan. Intet ord växlades om den förhastade bärgningen af
  de kungliga rummen. Vid en seger förgätas de små nederlagen.
  
  Det var det då så kallade nya slottet, en senare tillbyggnad, hvars
  öfversta våning och torn instörtat, medan andra närbelägna delar af
  borgen lättare skadats. Slottets återställande öfvertogs af Klas Fleming
  med sådan drift och skyndsamhet, att det snart reste sig skönare och
  stoltare än förr öfver fartygens masttoppar vid Skeppsbron. Det
  furstliga bilägret kunde firas få veckor därefter. Fleming var en
  byggmästare som ingen annan i den tidens Sverige. Utom Stockholm hade
  han reglerat Upsala och flera städer, som före hans tid liknade
  bondbyar.
  
  
  
  
                        12. Juden och statsmannen.
  
  
                                                         Hvad ville han?
  
  Kort därefter, i början af December, uppenbarade sig den vandrande juden
  i Stockholm. Han undandrog sig här, som öfverallt, de nyfiknes
  uppmärksamhet; han visade sig aldrig vid dagsljus. Stundom trodde sig en
  vandrare upptäcka fliken af judens bruna mantel i en täckt karret eller
  släde, som ilade hastigt förbi. Årstiden gaf honom mörker nog, i hvilket
  han kunde röra sig fritt. Vid någon af de rykande oljelyktor, som tändes
  i mörkningen utanför slottets portar eller de förnämas palatser, tyckte
  man sig igenkänna hans långa, magra gestalt, åtföljd af en tjenare och
  framskridande med dessa afmätta steg, hvarmed han kringvandrat jorden.
  Där han stannade, tjöto hundarna; där han framgick, flydde gatpojkarne.
  Hufvud vid hufvud visade sig i fönstren och i köpmännens borgareluckor,
  där man trodde sig se hans skugga afteckna sig mot en upplyst vägg, och
  hviskande röster sade till hvarandra: det är han! Gengångarens rykte
  hade föregått honom och uppskrämt befolkningen. Han stod som ett
  järtecken i tidens luft: någonting skulle komma, förmodligen pesten.
  
  En eftermiddag i skymningen visade sig denne misstänkte främling i
  riksrådet presidenten Kurcks förmak och framlämnade, i stället för de då
  okända visitkorten, ett rekommendationsbref från borgmästaren i Danzig.
  Kurck fortfor att hålla hof äfven i Stockholm; audiensen beviljades med
  behörig ceremoni. Samtalet fördes på tyska och utan tolk.
  
  -- Mitt namn torde vara bekant, började främlingen i den undfallande,
  försiktiga ton, hvarmed han tilltalat så mången magnat före Kurck.
  
  -- Ruben Zevis namn är bekant i hela Europa, och vi räkna oss till denna
  världsdel, svarade presidenten höfligt, men utan att bedja den nykomne
  taga plats.
  
  Han väntade sig som riksråd någon insinuation om ett statslån till
  Sveriges krona, och alltför höflig fick man ej vara mot en
  penningefurste, när man ej nödvändigt behöfde honom.
  
  -- För sexton år sedan täcktes ers nåd visa godhet mot två okända,
  värnlösa barn och har sedan upptagit i sitt hus det ena af dem, en
  flicka vid namn Hagar.
  
  -- Hvad? utbrast presidenten öfverraskad. Skulle ni känna Hagar Ring?
  
  -- Hagar Ring är mig obekant, men jag vore ers nåd mycket förbunden för
  några gunstiga upplysningar om en flicka vid namn Hagar, som ers nåd
  behagat föra med sig från Åbo till Stockholm. Ers nåd har rätt att
  fordra en förklaring. Jag önskar för en arfsfråga få visshet om hennes
  härkomst.
  
  -- Arf? genmälde presidenten med en ny öfverraskning. -- Denna flicka
  skulle hafva en härkomst och en arfsfråga? Ni vet då icke ...
  
  -- Jag vet allt, utom innehållet af det skrin, som förvarar hennes mors
  efterlämnade klenoder. På dem beror mycket. Det är endast de, som kunna
  bevittna Hagars härkomst, och man har sagt mig, att ers nåd haft
  godheten taga skrinet i förvar. Är det tillåtet att se det?
  
  -- Jag beklagar, att skrinet förvaras under sigill i Åbo hofrätt såsom
  omyndigas arf.
  
  -- Och detta sade mig ingen i Åbo! Jag ville gifva hälften af mina få
  återstående dagar för att se dessa klenoder, men en ny resa öfver hafvet
  i denna årstid ... Finnes ingen utväg att sända skrinet från Åbo till
  Stockholm? Inga kostnader skola hindra.
  
  Presidenten eftersinnade.
  
  -- Omyndigas arf ... hofrättens sigill ... Är ni beredd att deponera en
  kaution af 12,000 daler för den händelse att klenoderna ginge förlorade
  under hitvägen?
  
  -- Å, herr president, smålog penningefursten. Hvarför icke 100,000, om
  ni anser det nödigt? Den tid jag måste vänta kan ej ersättas med detta
  belopp.
  
  -- Nåväl, ni deponerar 12,000 daler mot kvitto i räknekammaren och
  bekostar en kurir, som i morgon bittida söker komma öfver till Åbo med
  min fullmakt att utbekomma skrinet från hofrätten. Tyvärr kan ni icke
  köpa hafvet och isarna. Det kan dröja mindre än två veckor, men det kan
  också dröja åtta eller tolf.
  
  Juden höjde på axlarna.
  
  -- Tid är kostbar, ers nåd, men man är stundom tvungen att slösa. Vågar
  jag ännu utbedja mig en gunst? Får jag se flickan?
  
  -- Hagar är för närvarande i tjenst hos drottningen och bor i slottet.
  
  -- Ah, den stormäktiga drottning Kristina! Så högt når icke en ringa
  främling. Är det möjligt att kalla flickan hit, att få se henne hos ers
  nåd?
  
  Presidentens hållning blef högdragen.
  
  -- Min bäste herre, jag tjenar en främling, där det står i min makt, men
  mitt hus är ingen mötesplats. Är det något vidare, hvarmed jag kan stå
  till tjenst?
  
  Juden bugade sig med ett nästan omärkligt smålöje.
  
  -- Jag är ers nåd oändligt tacksam för det bistånd ers nåd redan behagat
  förunna mig. Tillåt mig erinra om en obetydlig tilldragelse. Jag tror
  det var år 1610, i Maj. Ers nåd var då ung och studerade i Prag. Växlar
  förkomma ofta på långa vägar. Ers nåd var okänd i Prag och
  tillfälligtvis i förlägenhet. Det sista en ung adelsman pantsätter är
  sin värja, men jag fruktar, att värjan var på väg till en af mina
  trosförvanter, när ers nåd erbjöds ett lån utan pant ...
  
  -- Tusen floriner, ja. Och utan pant. Skulle det varit ni?
  
  -- Ett lappri. Ers nåd betalade lånet en månad därefter med tre procents
  ränta.
  
  -- Edra trosförvanter begärde sex procent i månaden ... Jag beder, tag
  plats, herr Zevi, jag skall med nöje bevisa er den återtjenst jag
  förmår.
  
  -- Ers nåd har redan mer än tillfyllest återgäldat min ringa tjenst. Jag
  vädjar nu till den stora välvilja ers nåd täckts bevisa barnet Hagar.
  Det gäller hennes välfärd. Kan jag få se henne?
  
  -- Hon skall, med drottningens tillåtelse, vara här i morgon bittida
  klockan åtta. Konvenerar det er? ... Nej, icke i morgon, det är
  drottningens födelsedag. Men i kväll ... Nu genast. Jag skickar min vagn
  ...
  
  Presidenten ringde.
  
  -- Pape, låt spänna för vagnen. Kör till slottet, anmäl min vördsamma
  hälsning till vakthafvande statsfrun, att jag önskar se Hagar Ring för
  en timme hos mig. För Hagar hit!
  
  -- Som ers nåd befaller, bugade den alltid pomaderade, alltid
  ceremoniöse hofmästaren med en lång, uppskrämd blick på främlingen. --
  Gud sig förbarme -- utbrast han, väl utom dörren -- hvem har släpat hit
  Jerusalems skomakare?
  
  -- Hva-hva-hvad säger hofmästaren? Är det Je-Je-Jerusalem? stammade
  kammartjenaren Jöns Qvast, som varit den skyldige och hade så när af
  förskräckelse fällt till golfvet de tända silfverarmstakar, med hvilka
  han var på väg till mottagningsrummet.
  
  Kammarpigan Sabina Girs sprang att berätta nyheten för guvernanten
  mademoiselle de Meran och denna åter för nådiga frun. Nyheten spridde
  sig i gården och kring hela kvarteret. Hvem hade kunnat tro något
  sådant? Skomakaren satt hos hans nåd presidenten. Pesten var kommen in i
  huset.
  
  Bland rikets magnater funnos få så lärde och få så bereste, som Jöns
  Kurck. Men om han kände Europa, så kände Ruben Zevi denna och andra
  världsdelar bättre än han. Ett lifligt samtal uppstod under väntan på
  Hagar. Presidenten förstod, att denne alltid bugande, alltid ytterst
  försiktige gamle jude dock var en statsman, invigd i alla tidens
  brännande frågor och politiska krokvägar. Af det lilla Ruben Zevi kunde
  förmås att yppa framgick tillräckligt, att han visste allt och varit med
  om allt. Hans hand låg osynlig inne i alla tidens gordiska knutar och
  sammanband eller intrasslade alla deras trådar. Han kände monarkerne,
  Richelieu, Trauttmannsdorff, prelaterne, fältherrarne, bankirerne,
  mätresserna, hofintrigerna, tidsskvallret bättre än någon. De Geer hade
  haft rätt: denne man kunde skapa åt Sverige ett nytt välde i Afrika
  eller i någon annan världstrakt. Denne man blefve, med sina enorma
  hjälpkällor, en oskattbar bundsförvant åt hvarje stat, som lyckades
  vinna honom för sina intressen. Hvarför hade icke rikskanslern med sin
  skarpa statsmannablick upptäckt denne jude borta i Regensburg? Ruben
  Zevi måste vinnas för Sverige, men huru? Att bjuda honom guld? Däraf
  hade han nog för att köpa alla nordens riken ... Rang, titlar,
  äreställen? Om han önskat sådana, hvad hade hindrat honom att förskaffa
  sig dem? Makt? Beherskade han icke furstar och riken med penningens
  allmakt? Man måste bjuda honom något annat, men hvad?
  
  I Kurcks förslagna hufvud upprann en tanke. Oxenstjerna och de fleste
  statsmän skulle sannolikt skratta däråt, men erfarenheten lärde, att
  krafter, som trotsa alla andra band, kunna bindas med blomsterkedjor.
  Huru ofta hade icke kärleken blifvit ett medel i tjenst hos
  statsklokheten? Man kunde påfinna andra lidelser af mindre farlig,
  mindre våldsam natur. Hvarför hade Ruben Zevi slitit sig lös från sina
  öfver hela världen utsträckta affärer och begifvit sig i denna oblida
  årstid den långa, besvärliga vägen till Finland och Sverige? För en
  arfsfråga, sade han. Hvilken arfsfråga kunde för denne Kresus uppväga de
  millioner han satte på spel genom sin frånvaro? Snarare kunde man
  misstänka därunder ett hemligt politiskt syfte af vikt. Men han uppsökte
  icke de styrande, han kom för att efterfråga en obetydlig, namnlös
  flicka, som ej kunde stå i förbindelse med politiska ändamål. Och för
  hennes skull tvekade han, den öfverallt anlitade, icke att uppoffra den
  dyrbaraste tid i en obegränsad utsträckning. Så ofattligt det kunde
  synas, hade han dock något mäktigt intresse, som band honom vid denna
  unga person. Man måste utforska detta; man måste med Hagar binda
  kosmopoliten vid Sverige.
  
  -- Hagar dröjer, anmärkte presidenten i lätt ton. -- Hon torde blifva
  ganska förvånad, att någon utom min familj gör sig den mödan efterfråga
  hennes person. Ni nämnde en arfsfråga. Skulle ni känna något om hennes
  anförvanter eller hennes härkomst?
  
  -- Törhända. Det är därom klenoderna skola lämna visshet.
  
  -- Hennes mor dog okänd; af hennes far har man ej upptäckt minsta spår.
  Naturligtvis skulle det intressera oss, hennes vänner att erfara hvad ni
  har er bekant om flickans föräldrar.
  
  Juden suckade.
  
  -- Ers nåd har rättmätiga anspråk på ett uppriktigt svar. Men tillåt mig
  nu endast svara: om hon är den jag tror henne vara, är hon en anförvant
  till mig och har anspråk på min omvårdnad.
  
  -- Det skulle glädja mig, om en så begåfvad flicka funne en anförvant.
  Vet ni väl, herr Zevi, att Hagar är ett under af lärdom och fördenskull
  funnit en anställning vid vår lärda unga drottnings bibliotek? Hon skall
  för eder kunna uttolka Mose böcker från hebreiskan.
  
  -- Man har sagt mig något sådant i Åbo. Är det ers nåd bekant, om hennes
  bror, som kallar sig Niemand, finnes i Sverige?
  
  -- Niemand? Urban Niemand? Jag vill påminna mig, att det var han, som
  blef skadad vid slottsbranden och ligger sårad i sjukstugan vid
  Norrtullsgatan ... Ändtligen! Här är Hagar.
  
  Dörrarna öppnades. Pape kastade en förstulen blick in i rummet och såg
  gengångaren sitta kvar. Hofmästaren skulle ha felat mot alla en gammal
  väns och beskyddares pligter, om han ej under vägen meddelat sin
  skyddsling, att Jerusalems skomakare satt hos hans nåd presidenten och
  förmodligen ville taga mått af henne till ett par sjumilsskor. Hon
  skulle ej skratta; hon skulle se till, att ej skomakaren tog henne, på
  samma gång han tog måttet.
  
  Hagar kom lycklig, såsom hon fortfor att känna sig, oaktadt alla
  missöden med fru Beata -- kom i ungdomens fägring med sin lätta,
  dansande gång, sin elastiska stålfjäder i hvarje rörelse, sina rosor på
  kinderna efter färden i vinterluften och den egendomliga djupa blicken i
  de vackra, glänsande, mörka ögonen. Var det för hennes sexton år, för
  den mera vårdade toiletten vid ett hof, eller hade hon, som var så
  mottaglig för alla intryck, lärt sig där en hållning, som hon förut
  föraktat -- aldrig hade hennes beskyddare märkt, såsom nu, att det förr
  så själfsvåldiga barnet vuxit upp till en blomstrande jungfru. Hon
  sprang till hans fåtölj, böjde, halft skämtande, halft vördnadsfullt ett
  knä, såsom man vid högtidliga tillfällen brukade inför drottningen, och
  kysste hans hand.
  
  Den gamle juden betraktade henne tyst och orörlig. En tår smög sig ut
  från hans ögonvrå och tillrade obemärkt utför den vissnade kinden.
  
  -- Hagar -- sade presidenten, sedan han besvarat hälsningen med en kyss
  på pannan -- här är en långväga gäst, som önskat se dig. Herr Ruben
  Zevi, bankir från Regensburg.
  
  Hagar uppstod, gjorde en stel bugning och förblef stående. Hon trodde
  icke på Jerusalems skomakare, men den underlige gamle främlingen, som så
  ofrånvändt betraktade henne, ingaf henne en obestämd fruktan.
  
  -- Räck mig din hand, barn, sade han, och hans röst darrade. -- Jag har
  känt din mor.
  
  Han fattade den motvilligt räckta handen och behöll den i sin.
  
  -- Det är hennes hand, din bror har en annans. Hennes ögon och hennes
  panna hafven I båda. Din bror liknar henne mer än du; det är någonting
  främmande kring dina läppar, och ditt hår är icke så glänsande svart.
  Men du är likväl hennes afbild, hela din gestalt, din växt och, mer än
  allt, din gång äro så, som såge jag henne framför mig ännu i dag. Du kan
  icke känna mig, såsom jag känner dig, men om du visste ...
  
  Han beherskade sig, släppte handen och förde till sina ögon en rutig
  sidenduk.
  
  -- Ers nåd, fortfor han, haf undseende med en gammal man! Jag är eder
  mera tacksam, än jag kan uttrycka med ord. När jag sett detta barnet,
  vore jag frestad att säga: kuriren är öfverflödig, jag behöfver inga
  flera bevis. Men det är nödvändigt för andras öfvertygelse, om icke för
  min. Det är en invecklad arfsfråga. Dessa barn måste kunna bestå såsom
  de rätta och äkta inför många afundsmän, inför mäktige motståndare.
  Därför ... värdigas uppsätta eder fullmakt; vi afsända kuriren. Och än
  vidare måste jag besvära hofrätten med att på min bekostnad höra på ed
  alla kvarlefvande vittnen vid barnens födelse. Det gäller stora
  ägodelar, och de få icke försittas.
  
  -- Det gäller också namn, herr Zevi. Gif dessa barnen ett aktadt namn,
  och det skall uppväga många ägodelar. Jag hoppas de skola kunna bestyrka
  det med ett lagligt äktenskap.
  
  -- Namn? upprepade juden. Hvad är ett namn, som gifves och fås, mot ett
  namn, som göres? Bed, att de må själfva göra sitt namn. Men undskyll,
  det är vårt sätt att betrakta världen. Jag vill ej förringa ett så
  ädelboret namn som ers nåds.
  
  -- Jag skall låta inkalla de vittnen ni önskar och lagligen uppsätta
  deras vittnesmål. Är det annars något, hvarmed jag kan vara till tjenst?
  Önskar ni kanhända uppvakta hans herrlighet rikskanslern?
  
  -- Jag skall hörsamma en kallelse, om hans herrlighet behagar hedra mig
  med en sådan. Får jag återse flickan?
  
  -- När ni behagar och här, om drottningen tillåter. Ni har engång gjort
  mig en tjenst, herr bankir, och om jag ej misstager mig, har ni stått i
  affärsförbindelser äfven med svenska kronan. Ni kan vara förvissad om
  allt möjligt tillmötesgående här i Stockholm. Det skulle fägna mig, om
  ni blefve nöjd med er vistelse här och vunne ändamålet med eder resa.
  Hvad angår barnen -- och här sänktes rösten till en hviskning -- så bör
  jag erinra, att allt beror på deras äkta börd. Sveriges lag medgifver
  ingen arfsrätt åt oäkta.
  
  Om presidenten Kurck med dessa ord velat framtvinga närmare upplysningar
  om barnens börd, fann han sig sviken. Ruben Zevi uppstod tigande, bugade
  djupt för att säga farväl och räckte till afsked Hagar handen. Då hördes
  en späd röst från den halföppna dörren till rummet bredvid:
  
  -- Mor, nu tar skomakaren Hagar!
  
  Allas blickar vändes ditåt. Det var näst yngsta dottern, lilla Karin,
  som höll sin mor i klädningen och med skrämd förundran betraktade
  främlingen.
  
  Dörren stängdes ögonblickligen. Juden aflägsnade sig, utan att låtsa
  märka utropet; mor och döttrar inträdde för att förvissa sig om det
  vådliga besökets lyckliga utgång. Familjefadern fanns oskadad på sin
  plats och likaså Hagar.
  
  -- Hvad ville han? frågade presidentskan.
  
  -- Ja, hvad ville han, ers nåd? upprepade Hagar. Pape stod i dörren och
  spetsade öronen.
  
  -- Han föreslog mig en liten spatsertur kring jorden och lofvade hämta
  mig tillbaka om tvåhundra år, men jag fruktade, att ni skulle förlora
  tålamodet och gifta er under min frånvaro, skämtade presidenten.
  
  
  
  
                            13. Finska bibeln.
  
  
                                       Hörnstenen, på hvilken allt skall
                                                              uppbyggas.
  
  Drottning Kristinas sextonde födelsedag förändrade intet i hennes
  väntande krona, men mycket i hennes personliga ställning. Hon hade fått
  årens kungabref på rättigheten att vara en vuxen ungmö, att hafva sin
  egen mening, att styra sig själf, innan hon kallades att styra riket.
  Det var intet tvärt framsteg: hon hade gjort anspråk på denna rättighet
  redan förut, och de styrande hade motvilligt gifvit efter. Men det
  sextonde året afklippte tyglarna. Om detta nyckfulla och bångstyriga
  kungabarn med sina lysande snillegåfvor dittills kunnat böjas endast med
  mycken varsamhet, lydde det numera endast sin egen klokhet, när det
  föredrog att vänta. Kristina kunde vara så foglig som någon myndling,
  hon kunde lyssna till råd och, där det behöfdes, tillrättavisningar af
  sina förmyndare; hon kunde öfverlämna allt åt deras bepröfvade
  erfarenhet och tigande bevista rådets öfverläggningar. Men detta allt
  med en dold reservation, med ett brinnande begär att göra sin
  uppfattning gällande, när hennes tid var kommen. Hon uppfattade kronans
  och snillets förenade makt som obegränsad. Ännu framträdde
  själfrådigheten blott i frågor som rörde hennes egen person, hennes
  toilett, hennes studier, hennes nöjen och lefnadsvanor, hennes omgifning
  och favoriter. Den första, som erfor detta och nödtvungen gaf vika, var
  fru Beata Oxenstjerna. För hvarje gång hon förhetsade sig och tog ett
  djärft steg framåt, nödgades hon taga två steg tillbaka. Detta gick
  icke. Den mäktiga fruns stolthet uppreste sig, men statsklokheten bjöd
  henne tiga, och hennes bror, rikskanslern, tillät henne icke att afgå
  från hoftjensten.
  
  Födelsedagen firades med ett värdskap i slottet, oaktadt pågående
  reparation. Det unga hofvet församlade sig i tätnande led kring sin
  medelpunkt. Där dansades mycket. Den unga drottningen var road ända till
  själfsvåld, gycklande glad -- behagsjuk, sade de gamla nåderna, men de
  misstogo sig. Hon dansade gärna, emedan hon visste, att hon dansade väl,
  men tilläto sig hofvets unge kavaljerer en frihet, fingo de erfara, att
  de dansade med en drottning. Hvad händer icke, när man är ung och så
  lätt kan glömma sig? Det berättades, att unge herr Svante Larsson
  Sparre, nitton år, vågat trycka drottningens hand under en af dessa
  afmätta _chaconner_, som då voro på modet. Strax därpå såg man honom
  bleknande böja ett knä och bedja om tillgift. Nästa ögonblick var
  Kristina åter i dansen.
  
  -- Hvad skall det om två år blifva af Sverige? frågade gamle riksmarsken
  Jakob De la Gardie sin vän rikskanslern, i det han betraktade dansen,
  skyddande sina svaga ögon med handen för ljusskenet.
  
  -- Icke värre, står till att hoppas, än 1611, när en sexton års kung
  afknäppte brynjan, svarade Oxenstjerna.
  
  Hagar Ring stod obemärkt bland nyfikne tjenare i dörren till danssalen.
  Hon såg sin unga drottning, den gladaste bland de glada, sväfva i
  dansen. Hon såg rikskanslern samtala med fru Sofi De la Gardie,
  presidentens gemål, och fru Beata snäsa en kammartjenare, som kringbar
  syltade frukter. Hon såg jungfru Ebba, jungfru Anna Fleming, jungfru
  Ingeborg Kurck och andra bland hofvets tärnor strålande af behag mottaga
  sina beundrares hyllning. Hon igenkände några bland kavaljererne: unge
  Bonde, unge Sparre, bröderne Knut och Gustaf Kurck, presidentens söner;
  hon såg denna stolta svenska adel, som icke gaf vika för Tysklands
  furstehus, känna sig så hemma i kungaborgen, som gnistorna i härden. Men
  henne såg ingen; hon fortfor att vara hafvets namnlösa, drifvande spån.
  Icke för första gången kände hon afundens törne såra sitt unga bröst;
  hon hade dittills afundats de rika, de lärda, som hade fri tillgång till
  alla visdomens skatter. Nu afundades hon högheten, äran, behaget och
  glansen; nu röjde sig inom henne en brinnande lystnad att också engång
  vara en af dessa fjärlar i världens solsken, att också engång vara så
  afundsvärdt lycklig, så tjusande, så beundrad som de. Hvarför skulle hon
  stå i skuggan, när de stodo i ljuset? Var hon icke lika ung, lika
  vacker, lika begåfvad som de, ja mer än de flesta? Kände hon icke inom
  sig en brännande törst efter något stort, någonting lysande, mäktigt och
  ärorikt, som skulle göra hennes namn jämnbördigt med drottningens? Och
  hon bar intet namn, hon var mindre än intet, hon var fattigare än den
  fattigaste, öfvergifnare än den mest öfvergifna, ty ingen var dömd,
  såsom hon, att bära en värld i sin barm och stängas in i ett mussleskal.
  
  Utan att hon visste det, fylldes hennes ögon af tårar. Hon grät icke
  lätt, men när hon grät, så grät hon öfver sig själf. Då hon såg upp,
  varseblef hon genom den fuktiga dimman två ögon, som ofrånvändt
  betraktade henne från salen. Det var Gustaf Kurck, den yngre af
  bröderne, han, som varit för henne nästan en fosterbror och alltid
  försvarat henne i presidentens hus, men också alltid gäckat och retat
  henne. Sedan några veckor hade han förändrat sin ton, när hon besökte
  familjen. Han hade blifvit uppmärksammare, artigare, hjärtligare; han
  hade låtit undfalla sig ord, som ingen annan fick höra. Och nu denna
  blick ... Hagar flydde upp till sitt rum, kastade sig på sin säng och
  brast ut i gråt.
  
  Veckor förgingo i ensamhet. Drottningen hade rest till de lärda
  öfningarna i Upsala och återvände kort före jul. Hennes _famula_,
  bokstäderska -- Hagar gjorde ej anspråk på högre rang -- genomilade nya
  folianter och hade fördjupat sig i stjärntyderiet, astrologin, som ännu
  långt efter Copernicus och Galilei fortfor att vara det världsägg, ur
  hvilket den verkliga stjärnkunskapen började framträda med sina
  underbara naturlagar. Hagar sökte sin stjärna. Siffrorna hänvisade henne
  till planeternas konung Jupiter, icke till den väldiga himlakropp, som
  en nyare tid så omsorgsfullt mätt och vägt, men till en lysande despot,
  som beskyddade och beherskade sina utvalde på jorden, gaf dem kungliga
  gåfvor, men tvang på samma gång deras lif in på redan vid födelsen
  utstakade banor. Hvilka tjusande och dock förskräckande drömmar! Det var
  de gamle grekernes _öde_. Förgäfves hade stjärntydarne uppställt som
  motvikt den läran, att stjärnorna icke tvinga människolifvet, endast
  gifva det en riktning i medfödda anlag. Hagar räknade och räknade; hon
  fann nya, förvånande matematiska formler, men hon fann ingen plats för
  Gud, ingen plats för människans fria vilja. Gud hade redan blifvit för
  henne en vacker myt, men den fria viljan kunde hon, ville hon icke
  uppoffra.
  
  I dessa tvifvel och drömmar hade hon tillbragt en orolig natt, när hon
  klockan mellan tre och fyra på morgonen väcktes af Fiken Lång med bud
  att drottningen väntade henne. Kristina hade varit lärd i Upsala, men
  dansat vid hemkomsten. När hon öfverdrifvet dansat, ridit eller jagat
  den ena dagen, var hennes vana att andra dagen kasta sig med fördubblad
  flit in i studierna, begrafva sig i biblioteket, fortsätta tilldess att
  hon tröttnat och därpå åter kasta sig in i nöjen eller kroppsöfningar,
  likasom hade aldrig en bokstaf tryckts för vett eller nöje i denna
  världen.
  
  Hagar fann sin herskarinna bläddrande i ett tjockt praktband med permar
  af saffian, guldsnitt och silfverknäppen, som hon mottagit på sin
  födelsedag. Det var en af de dyrbaraste födelsedagsgåfvor, som en monark
  kan mottaga, ett af de ärofullaste minnen, som en dag skulle fästas vid
  drottning Kristinas namn för eftervärlden -- en långt genom tiderna
  synlig milstolpe i ett folks kulturhistoria. Drottningen hade mottagit
  den första fullständiga bibeln på finska språket och var nu lifligt
  upptagen af att studera dess obekanta, sällsamt klingande innehåll.
  Hennes store fader hade förstått finska, hennes farfars broder,
  då för tiden hertig Johan af Finland, hade, i sina korta
  själfständighetsplaner, utfärdat officiela skrifvelser på detta språk.
  Kristina hade aldrig varit i Finland och skulle aldrig beträda dess
  jord, men hon kände sina finske krigare, sina finske statsmän. Per Brahe
  hade för henne skildrat grannlandet i öster som andra parten af Sveriges
  rike. Hon hade anledning att icke förbise detta lands språk i ett så
  epokgörande verk, och hon smickrades af tanken att vara den enda af
  Europas regenter, den enda af dess lärda utom Sverige, som förvärfvat
  någon kännedom om ett så nytt, så främmande tungomål.
  
  Klas Fleming, Gustaf Horn, Jöns Kurck och andra magnater talade finska.
  Kristina begärde af dem en ordbok: det fanns ingen; en grammatik: det
  fanns ingen. Hon vände sig till Hagar:
  
  -- Du är från Finland; lär mig finska!
  
  Hagar hade uppvuxit i en svenska talande bygd af Nylands län och kände
  grekiskan bättre än finskan.
  
  -- Hvad? Icke känna sitt lands språk? Vara så lärd och så hjälplöst
  okunnig!
  
  -- Jag har läst biskop Erikssons finska postilla.
  
  -- Nåväl, uttyd för mig dessa underliga stafvarna! -- Och Kristina
  uppslog vid sidan af den finska bibeln _vulgata_, Gustaf II Adolfs
  svenska bibel och en tysk öfversättning, för att genom jämförelsen komma
  till ordaförståndet.
  
  Drottning Kristinas finska bibel af år 1642, hvaraf numera blott få
  exemplar undgått tidernas härjningar, var för sin tid omsorgsfullt,
  nästan praktfullt utstyrd i stor folio. Titelbladet föregicks af ett
  vignettblad i träsnitt, föreställande de finska landskapens vapen.
  Därefter lästes i stor stil med ornamenter en titel, som redan i
  stafningen bar tydliga spår af ett nytt skriftspråk i dess linda:
  
  »Biblia, Se on: Coco Pyhä Ramattu Suomexi. Stockholmis, präntätty
  Henrich Keisarilda Anno 1642.»
  
  Drottningen smålog.
  
  -- Jag förstår redan hälften: Biblia, Stockholmis, Henrich Keisarilda
  och årtalet. Aldrig hade jag trott, att finska språket vore så lätt.
  
  -- Här är en dedikation till hennes majestät, anmärkte Hagar, vändande
  bladet: »Suuriwaldialle Förstinnalle ja Frökinälle Fröken Christinalle,
  Suuri Förstinnalle Suomes» etcetera. Och vidare: »Jumalan Armo ja Rauha,
  meidän Herran Jesuxen Christuxen cautta.» Sedan följa öfversättarnes
  underskrifter: Æschillus Petræus, Martinus Stodius, Henricus Johannis
  Hoffman (Masku), Gregorius Matthæi (Piikkis).
  
  -- Å, jag känner botten under fötterna. Jag kan öfversätta Förstinnalle
  och Frökinälle. Det skall gå i mig som skirdt smör, Hagarille. Se, nu
  vet jag redan ditt namn på finska!
  
  -- Där äro flere knutar på tråden, än nådig fröken tror.
  
  -- Säg inte det! Man talar svenska och lägger så därtill _alle_, _ille_
  eller _uxen_. Det är alldeles som gubbens latin: spänn du hästibus för
  kärribus och kör till Skaribus! Jag är tacksam för de högvördige
  prelaternes dedikation, men aldrig har jag anat, att jag utfört ett
  sådant storverk. Det var annat med Åbo akademi: då läste jag redan
  latin. Ett äreminne är det dock för min tid, att Finland har fått Guds
  ord på sitt tungomål. Hörnstenen, Hagar, hörnstenen, på hvilket allt
  skall uppbyggas. Min Gud, desse katolske prelater och påfvar, som
  förmena lekmän att läsa bibeln, huru ömkansvärdt dumt! Och de skämmas
  inte att kalla sig kristne!
  
  De två läserskorna stafvade sig ihärdigt fram blad efter blad i den nya
  boken, med tillhjälp af den lika lydande svenska, tyska och latinska
  texten. Det var ett mödosamt, men lockande arbete. Till sin stora
  förvåning märkte Kristina, att all hennes kännedom af de klassiska och
  moderna språkens grammatik här kom till korta. Hon befann sig i en okänd
  sagovärld, olik alla andra och vid hvarje steg erbjudande nya under.
  Detta språk, så förvånande rikt på böjningar, kunde endast jämföras med
  grekiskan och öfverträffade denna i den smidighet, hvarmed det smög sig
  som ett genomskinligt flor kring alla tankens och känslans fina nyanser.
  Endast tonfallet förekom den unga drottningen barbariskt.
  
  -- Kix, kax, kux, nej, då föredrager jag min svenska malmklang.
  
  -- Vi ha ingen drottning och intet hof i Finland, anmärkte Hagar.
  
  En höjning på axlarna.
  
  -- Förrän jag inspärras i Åbo hus, lären I intet detta få ... Såframt ej
  en rysk storfurste tager sig det oråd för att hoppa jämfota öfver
  Systerbäck. Låt oss se huru de lärde bibelherrarne öfversätta _doxa_ på
  finska.
  
  -- _Kunnia_, ära, svarade Hagar.
  
  -- Riktigt. Den finska Sara måste förgyllas som andra Saror ... Vet du
  väl -- fortfor Kristina, som härvid kom att tänka på Saras efterkommande
  -- vet du väl, att den vandrande juden är i Stockholm?
  
  -- Jag såg honom hos hans nåd presidenten Kurck.
  
  -- Kurck har berättat mig förunderliga ting. Denne vandrande skomakare
  är ingen ringare person, än den förgyllde juden, om hvilken hela Europa
  talar och som styr denna världen med penningens makt. Kurck vill
  öfvertyga mig om nödvändigheten att fästa honom vid Sverige med _din_
  person, ty Zevi har kommit för att uppsöka dig och din bror.
  
  -- För Guds skull, nådig fröken! En jude!
  
  -- Nå, hvarför inte en jude? Han står åtminstone fast vid sin tro; han
  är tusen gånger förmer än en affälling. Det är något underligt med din
  härkomst, Hagar. Jag har satt mig i sinnet att utreda denna härfvan, om
  ej för annat, så för att förtreta en viss fru af mina bekanta. Juden vet
  något om dig, och sedan i går vet jag ock något. Se här hvad
  landshöfdingen i Nylands län Knut Lilliehöök skrifver till mig:
  
  Han har, enligt min befallning, låtit utforska vid finska kusten allt
  hvad där ännu kunde vara bekant om en vandrande kvinna, som dog i
  Karlshamn ...
  
  -- Karis.
  
  -- I Karis, natten mot den 8 December 1626. En gammal fiskare i
  Snappertuna kapell berättar, att i November det året ett fartyg från
  Danzig landsatt i närheten en förnäm ung fru med hennes två tjenare, en
  liten mörklett karl i knektjacka och en fin, vacker kammartärna, som
  hade ett klumpfinger på högra handen. Dessa tre hade bott någon tid hos
  fiskaren, i förväntan på bättre väglag, emedan då var menföre och den
  unga frun icke tålde skakning på hjuldon. De hade talat ett främmande
  språk, men kunnat göra sig begripliga på estniska. Den unga frun var rik
  och dyrbart klädd, men sjuk och lidande under vissa omständigheter, som
  gjorde en resa betänklig. Hon hade velat kvarstanna, men tjenarne hade
  försäkrat, att hon skulle vara andra dagen i Viborg. När då tövädret
  öfvergick till snö och sträng frost, ha de begifvit sig af i två slädar,
  en med frun, tärnan och tjenaren, den andra med två tunga koffertar.
  Fiskarens hustru bekräftade mannens utsaga med tillägg att tjenarne
  tycktes stå i hemligt förstånd med hvarandra. Spå mig hvad detta
  betyder!
  
  Hagar teg.
  
  -- Ytterligare, slutar rapporten, må jag det icke förhålla, att en
  rättare på Esbo gård säger sig vid samma tid hafva skjutsat två slädar
  till Helsingfors. Främst åkte en karl med två tunga koffertar i släden
  och efter honom en kvinna, märk: icke _två_ kvinnor. Rättaren kommer
  detta så visst ihåg för att karlen haft mäkta brådt, kört hästen
  fördärfvad och för skadan betalat rättaren sex daler silfvermynt ...
  Detta har Lilliehöök uppdagat. Det är för litet ljus för att trefva sig
  fram i nattens mörker, men för mycket att kunna sorglöst somna. Mig
  kommer det för, som om tråden spinner sig ut till ett svart förräderi.
  
  -- Hans nåd presidenten vet törhända ett råd, genmälde Hagar skyggt.
  
  -- Jag har tänkt därpå. Hvarför ha vi inte studerat lagfarenhet? Hvad
  hjälpa oss alla våra auktorer, om vi ej med dem kunna fånga en enda
  röfvare? O, det är skändligt ... En sjuk kvinna i denna belägenhet,
  utkastad en vinternatt på en öde landsväg! ... Men det finns en, som vet
  mer än din gudfader, presidenten Kurck. Jag vill låta hitkalla den
  vandrande juden. Vill han inte bekänna, skall han tvingas därtill, om
  han ock sju resor vandrat kring jorden och bjuder som lösepenning
  Sveriges rike i guld.
  
  -- Tillåter nådig fröken, att jag genast uppsöker hans nåd presidenten?
  
  -- I morgon törhända. I dag är ett värdskap hos gamle marsken; hans son
  har återvändt från Upsala. Jag vill studera finska, tilldess man kommer
  att kläda mig. Således, Hagarille ... uttyd för mig andra kapitlet af
  Genesis!
  
  Och de fortforo att trampa en smal gångstig genom de gåtlika, slingrande
  labyrinterna af ett nyssfödt, för världen okändt språk. Kristina hade en
  underbar förmåga att kasta sig in med hela sin tankekraft på det ämne
  hon förelagt sig, därpå göra ett sidosprång åt motsatt håll och så åter
  ögonblickligen vara där, hvarifrån hon gått ut. Ett halft intresse, en
  delad uppmärksamhet voro mot hennes natur. Med om allt eller med om
  intet, detta var grunddraget. Det var ej stadgadt ännu, men det skulle
  hårdna.
  
  Hon sade till Hagar i en af dessa förtroliga stunder, när båda lifvats
  af en ny stor upptäckt i folianternas visdom:
  
  -- Tror du på böcker?
  
  -- Jag tror, att vetandet är ett haf och hvarje bok en droppe i hafvet
  -- svarade Hagar.
  
  -- Du far vilse. Tillvaron är ett haf, vetandet är intet mer än en dunst
  på dess yta. Hvad är en bok? Grekerne säga: _skia kapnu_, rökens skugga.
  
  -- Hesiodus begagnar detta uttryck om människolifvet.
  
  -- Åt skogen med din Hesiodus! När jag utsugit böckernas visdom, vill
  jag kasta dem alla på elden och börja lefva. Du råtta, som gnager perm
  efter perm i ditt mörka hål, vet _du_ hvad det är att lefva? Vet _du_
  hvad det är att vara ung, att andas i djupa drag lifvets luft, att
  befalla öfver alla dess njutningar, men välja de bästa; att gå genom
  världen från bragd till bragd, från ära till ära och, när man vunnit
  allt, kasta det åter skrattande bort som en trasa? Står _det_ i böcker,
  säg?
  
  Hagar teg. Åter kom där ett eko af hennes egna tankar, i de stunder när
  hon befann sig i uppror mot allt. Klyftan mellan en drottning och en
  namnlös var icke djupare, än att bådas tankar flöto omärkligt in i
  hvarandra.
  
  -- Nej, det står inte i böcker, fortfor Kristina häftigt, och jag vill
  lefva. Gör som jag, du ... Trälbind dig aldrig! Jag vill göra dig rik,
  om du ej är det förut. Jag vill göra dig så hög, att du erkänner ingen
  annan än mig öfver dig. Mig måste du erkänna; utan mig är du intet. Vill
  du vara mitt verk, eller vill du vara den kiselsten, som en drottning
  tog upp för att han blänkte i sanden och kastade bort, när där endast
  var kattguld?
  
  -- Jag vill lyda nådig frökens befallningar ... vara trogen och icke
  trälbinda mig.
  
  -- Vänd inte mina ord! Det är något hos dig, som ej finns hos de andra
  och som likar mig godt. Kom ej med något, som jag inte kan lida! Bryr
  jag mig om din lärdom? Det är allt munväder; du vet ingenting, din merit
  är, att du intet förstår. Hvarför tog jag dig annars? Om två år skall
  jag gifva dig namn och lära dig lefva. Sedan, när jag tröttnat vid dig,
  skall jag gifta bort dig till någon af familjerna får- eller oxehufvud.
  
  -- Då skall jag tacka underdånigst och svara, att jag ej varit oläraktig
  i nådig frökens skola.
  
  -- Jag skall gifta bort dig. Du skall se, huru jag gifter bort
  furstinnor och hofjungfrur. Hvad angå dem _mina_ vägar? Jag är för mig,
  jag. Du med dina löjliga stjärnor, uttyd för mig hvarför kometen är olik
  alla andra! Vet du inte, att jag är ett järtecken? ...
  
  Drottning Kristina kom icke längre i finskan, än att hon kunde läsa den
  nya bibeln med tillhjälp af andra biblar. Men hon hade ökat sin
  språkkunskap med ett tungomål, som skulle blifva det tionde, och därur
  behållit i minnet ett tillräckligt ordförråd för att kunna förvåna
  finske riksråd eller finske riksdagsmän med ett nådigt tilltal på deras
  språk. Detta var dock något för äran och något för statsklokheten. Där
  funnos verkligen män som behöfdes, män som hon ville vinna och för
  hvilka detta språk ljöd som hemlandsmusik, män som, bland mycket stort
  och älskvärdt hos Sveriges unga drottning, funno det mest
  beundransvärdt, att hon kunde tilltala dem på Finlands språk.
  
  
  
  
                              14. Julgåfvor.
  
  
                                       Kan han icke nöja sig med en själ
                                                                 mindre?
  
  Hagar Ring var, med drottningens tillåtelse, bjuden till julgäst hos
  presidenten Kurck. Hennes hoftjenst och sexton år hade märkbart
  förändrat hennes ställning i detta förnäma hus, utan att utplåna den
  stränga ståndsskillnaden. Domestikerne betraktade henne icke mer som sin
  jämlike, hofmästaren Pape vågade kalla henne jungfru; hon stod ungefär i
  nivå med guvernanten, mademoiselle de Meran. Hennes plats vid de
  ceremoniösa måltiderna var samma låga plats som förut, men hon hade nu
  en kammartjenare bakom sin stol; hon vågade yttra ett hviskande ord till
  barnen, hos hvilka hon stod i gunst. De unga jungfrurna Kurck inlade en
  vänligare ton i sin reserverade hållning; äldre sonen Knut kände sin
  förra beskyddande vänskap svalna i samma mån hans yngre broder Gustaf
  begynte visa Hagar en uppmärksamhet, som icke undgick moderns bekymrade
  blickar. Presidentens och hans gemåls afmätta hofetikett glömdes
  alltmera i enrum för en deltagande hjärtlighet.
  
  Julaftonen tillbragtes i stillhet inom familjen. Barnen hade en julgran
  med bakverk, renetter och drufvor. Klappar voro ännu föga i bruk,
  lekarna begynte på juldagens eftermiddag. Det var något ovanligt och
  väckte ej ringa uppseende, när klockan fem på julaftonen en hoftjenare
  inbar till Hagar en present från drottningen. Gåfvan innehöll den finska
  bibeln i praktband, inlagd i ett dyrbart skrin af sandelträ och
  elfenben. Hvarje af bibelns silfverknäppen var omknutet med ett rödt
  band och en silkesbörs, som innehöll guldmynt för mottagarinnans
  toilett.
  
  Det lilla hofvet i presidenten Kurcks hus kunde icke undgå ett
  inflytande af det kungliga hofvet. Hagar förstod ganska väl, att hennes
  personliga värde plötsligt steg nästan till jämnhöjd med jungfrurna
  Kurcks. Hon löste ett guldmynt ur dess band och räckte det åt tjenaren,
  som framburit gåfvan.
  
  Knut Kurck dolde ett löje, som skulle misshagat fadern. Hon lekte
  drottning, den lilla tattareungen.
  
  Gustaf Kurck frambar sin lyckönskan i form af en handkyss. Det skulle
  vara ett skämt, men det liknade antingen en hyllning eller ett hån.
  Hagar rodnade af blygsel. Hon hade velat dölja sig i den djupaste skog
  vid Kaskas torp.
  
  Klockan var sex, man väntade på aftonvarden, när en omsorgsfullt
  inpackad låda öfverlämnades till presidenten Kurck. Han läste sin adress
  under Åbo hofrätts sigill, bröt omslaget och framdrog ett likaledes
  försegladt skrin med brokiga sirater af halm på lock och sidor.
  
  -- Redan! utropade han. Den vandrande juden har lycka med
  sjumilsstöflarna. Hans kurir är tillbaka från Åbo på mindre än tre
  veckor.
  
  Familjen trängde sig kring husfadern. Hvad innehöll detta skrin? Det såg
  så oansenligt, så bondgrant ut, och likväl hade en kurir skickats öfver
  ett fruset haf att afhämta det. Men det kunde ej öppnas nu, det gällde
  tredje mans rätt.
  
  Likasom framtrollad af nyfikenheten, inträdde Jöns Qvast, stammande fram
  en anmälan, att någon stod därute och begärde företräde hos hans nåd.
  
  -- Säg, att han kommer tillbaka i öfvermorgon!
  
  -- Jag sa-sa-sa' honom det -- stammade tjenaren -- men hva-hva-hvad
  skulle Ska-Skam låta visa bort sig på-på själfva julkvällen!
  
  -- Det är juden. För honom in i mitt mottagningsrum!
  
  -- Ka-ka-kan han inte nö-nöja sig med en själ mi-mindre? mumlade Jöns
  motvilligt.
  
  Juden fick företräde. Han förklarade, med många ursäkter för den
  olägliga tiden, att han nyss förnummit vid Skeppsbron kurirens återkomst
  och vore så hårdt ansatt af sina affärer på andra håll, att han omöjligt
  kunde dröja i Stockholm en dag längre.
  
  -- Jag beklagar -- svarade presidenten artigt -- att er härvaro hvarken
  varit så lång eller så angenäm, som vi önskat. Jag hade hoppats få strax
  efter jul föreställa eder för rikskanslern, som varit hindrad af
  göromål, och för hennes majestät, som varit bortrest. Men eder tid är
  dyrbar; här är skrinet. Önskar ni vittnen?
  
  -- Ja, ers nåd, det är nödigt för domstol. Och, om ni tillåter, Hagar.
  
  Presidenten ringde.
  
  -- Kalla hit Thomson, Pape och Hagar.
  
  De inkallade kommo.
  
  Skrinet öppnades; innehållet befanns orubbadt. Ruben Zevi fattade med
  darrande hand nålen med silfverliljan, därefter ringen och granskade
  båda sorgfälligt vid skenet af lampan.
  
  -- Mera ljus, om ers nåd tillåter! Mina gamla ögon ha lidit af
  sjöresorna.
  
  Fyra vaxljus ställdes på bordet. Juden fortfor under djup tystnad att
  granska de två klenoderna. Man hörde honom uttala namnet _Claude
  Ballin_.
  
  -- Det är de rätta, sade han slutligen. Behagar ers nåd låta dessa
  vittnen bestyrka, att skrinets försegling blifvit bruten i deras närvaro
  och att innehållet befunnits vara det samma som hofrätten intygat?
  
  Hans önskan uppfylldes. Nu vände han sig till Hagar, som motvilligt och
  fruktande lydde hans uppmaning.
  
  -- Barn, sade han, betrakta dessa smycken; de ha varit din moders! Denna
  nål är, på min beställning, smidd af Frankrikes berömdaste mästersmed i
  två fullkomligt lika exemplar; i hela världen finnas icke flera än dessa
  två. Den ena nålen gafs åt din mor, den andra åt hennes bror, som blef
  dödad i Holland, och äges nu af Urban Niemand. Ringen är lika ensam i
  sitt slag och igenkännes af tre diamanter, som fordom varit tre af de
  sju ädelstenarna i konung Salomos krona. Deras tretal betecknar Jakobs
  staf, hvilken gojim, hedningarne, kalla Orions bälte. Din mor fick
  ringen, när hon fyllde sitt femtonde år. Blif henne värdig, och hennes
  klenoder skola vara dina, när du vill komma till mig! Skrif då till mig
  genom bankiren Texeira i Hamburg, och jag skall sända en ledsagare att
  möta dig där eller i Stockholm.
  
  Ruben Zevi kysste Hagar på pannan, aftorkade med den rutiga näsduken en
  svettpärla från sin tinning och fortfor, vänd till presidenten, med
  lugn, vördnadsbjudande stämma:
  
  -- Ers nåd, jag är en gammal man, och mina dagar äro räknade. Är ock
  sinnad att nu företaga en farlig sjöresa vintertid, hvarför mig lätt
  kunde något dödeligt tillstöta. Fördenskull och för att betrygga barnens
  arfsrätt, som torde bestridas, förklarar jag härmed i eder och dessa
  vittnens närvaro, att dessa två barn, Ben-Oni, som kallar sig Urban
  Niemand, och Hagar, som kallar sig Hagar Ring, äro rätta barn och
  arfvingar till min dotter Ruth samt alltså mina dotterbarn. Hvad angår
  deras arf efter mig, förbehåller jag mig att därom själf råda, men ingen
  skall kunna åberopa skyldskap med mig framför dessa barnen, som äro de
  närmaste och enda arftagarne i rätt nedstigande led. Såsom en sista
  gunst beder jag eders nåd att låta uppsätta och bevittna denna min
  otvungna förklaring i laglig form, dels för dödsfall och dels för att
  barnen här lyda under Sveriges rikes lag.
  
  -- Herr Zevi, svarade presidenten, jag skall med nöje efterkomma eder
  önskan, helst när det sker för barnens bästa, men jag bör icke förtiga
  två hinder, som stå i vägen för laglig arfsrätt. Jag har icke minsta
  skäl att betvifla eder förklaring, men lagen fordrar två bevis: det ena,
  att ni verkligen är den döda moderns fader och dessa barnens morfader,
  det andra, att barnen äro födda af lagligt äktenskap.
  
  Juden eftersinnade.
  
  -- Hvad angår det första, genmälde han, är det tillfyllest bevisadt, att
  dessa smycken tillhört barnens aflidna moder. Om jag nu kan bevisa, att
  samma smycken tillförene varit mina, är icke detta tillräckligt att
  styrka min förklaring om skyldskapen?
  
  -- Strängt taget icke, var svaret. Men detta bevis kan efteråt
  förstärkas med andra och tydligare.
  
  -- Nåväl, täckes ers nåd öppna denna ring!
  
  Presidenten försökte öppna ringen; det lyckades icke. Hagar, Thomson och
  Pape förnyade utan framgång samma försök. Juden tryckte på en omärkbar
  fjäder, och ringen sprang upp, visande i sitt inre en ytterst fint
  emaljerad inskrift på hebreiska språket. Det var de rörande orden i
  Salomos höga visa: »Min älskling, du är i allting dägelig, och på dig
  finnes ingen fläck.»
  
  Judens ögon fylldes af tårar. Han hade ej sett dessa ord sedan de gåfvos
  åt henne, den fläckfria, som han älskat så högt. Men åter beherskade han
  sig. En annan fördold fjäder sprang upp i nålen och visade innanför
  liljan en ros af rubiner, knappt större än en ärt. Beviset var
  tillfredsställande. Endast den ömtåligare frågan kvarstod om barnens
  äkta börd.
  
  -- Ers nåd torde erinra sig -- återtog juden i bestämd ton -- att arfvet
  af min förmögenhet icke underlyder Sveriges lag. Frågan om arf med
  bördsrätt kan således ej gälla annat än dessa smycken, och det enklaste
  är, att jag köper dem för den redan erlagda kautionen af 12,000 daler.
  Kan denna summa ej, enligt svensk lag, tillfalla barnen, så tillfaller
  hon mig såsom den dödas fader, när jag tillfullo bevisat min skyldskap,
  och skall då anslås åt Stockholms fattiga. Är ers nåd ense därom?
  
  -- Jag kan icke bättre bevaka barnens fördel.
  
  -- Då torde vi utbyta kvitton. För öfrigt utbeder jag mig att få
  deponera hos ers nåd en ränta af tvåhundra daler i månaden för Hagars
  behof. Och nu har jag alltför länge stört ers nåds helgfrid ...
  
  -- Var förvissad, herr Zevi, om min beredvillighet att tjena en så
  utmärkt man i hvad jag förmår. Jag fruktar blott, att er trosbekännelse
  blir ett hinder för barnens öfverlämnande i eder omvårdnad. De äro döpta
  till vår religion.
  
  Ett hastigt öfvergående uttryck af vrede och smärta röjde i judens inre
  någonting, som kunde öfversättas med: de hafva dödat mina barn, och nu
  vilja de röfva ifrån mig mina barnabarn! Men han återtog kallt:
  
  -- Jag reklamerar icke barnen förrän de själfva önska det.
  
  -- Och när de önska det -- fortfor den beräknande statsmannen, inom sig
  förtjust att äga ett sådant band på penningefursten -- när de önska det,
  skola utan tvifvel de tjenster ni redan bevisat och än vidare torde
  bevisa svenska regeringen göra denna beredd till alla återtjenster.
  
  -- Skillnaden är den, ers nåd, genmälde juden, att mina tjenster kosta
  penningar, då ni däremot icke begär något för edra. Ni skall ej hafva
  slösat dem på en otacksam. Ni själf står upphöjd öfver allt hvad jag kan
  erbjuda, men hennes nåd, er gemål, har med edert samtycke upptagit ett
  fattigt barn nästan från landsvägen i sitt hus och varit för Hagar den
  huldaste beskyddarinna. Förunna mig som en gunst att få till hennes nåd
  öfverlämna ett obetydligt minne af hennes godhet mot min dotterdotter!
  
  Och han framdrog under sin långa, vida kaftan ett etui af röd sammet med
  guldknäppen. En börs åt hvardera af de två vittnena, en välsignande hand
  på Hagars hufvud, och den vandrande juden var försvunnen i gatornas
  mörker, förande med sig halmskrinet och dess smycken, som gifvit
  anledning till detta oväntade besök på julaftonen.
  
  -- Thomson och Pape! sade presidenten till vittnena i den kända ton, som
  ej tålde en motsägelse. -- Här är bibeln. Tu finger på bok, att ingen af
  eder må utan min tillåtelse yppa hvad här i denna kväll blifvit eder
  anförtrodt. Efter min död gäller eden i tio år.
  
  De två tjenarne svuro. Hagar förmanades strängt att bevara sin
  hemlighet.
  
  Pape vägde börsen i sin hand, såg på handsekreteraren Thomson och
  frågade, när deras herre gått, hvad Thomson ämnade göra med sin sportel.
  
  -- En glad jul, en ny värja och en ny käresta, hviskade Thomson, rädd
  att väggarna hade öron.
  
  -- Förr i världen måtte skomakarne haft godt om pengar. Och denne
  långbente karlen skall Hagar ärfva! Strunt, bara kattguld. Det lönar
  visst mödan att svära på sådant. Men det ringer till aftonvarden.
  
  Familjen Kurck satt återförenad vid bordet en timme efter det annars så
  strängt iakttagna rätta klockslaget. Juden blef ett rikt ämne för samtal
  med låg röst inom familjen. Hagar en judes dotterdotter! Och intet spår
  af hennes far! Hvad skulle man tänka om en sådan förbindelse? Hvilken
  börd, stackars barn! Men arfvet, arfvet? Var denne jude så rik? Huru
  mycket antog man att han ägde?
  
  -- Rikskanslern förmodar, att juden utan betänkande kan köpa hela
  Sveriges rike med städer, hamnar, egendomar och slott, hviskade
  presidenten åt sina närmaste, ty han ville icke, att Hagar, som satt vid
  motsatta ändan af bordet, skulle förvridas i hufvudet af sådana
  utsikter.
  
  Förvåning och häpnad. Allas blickar sökte den oförmodade arftagerskan,
  som af uppträdet med juden endast erfor känslor af fruktan och
  nedslagenhet. Hvad var en drottnings present mot en sådan julgåfva! Unge
  herr Knut kände sin forna vänskap vakna, och herr Gustaf fann ingen
  anledning att låta sin bortsomna.
  
  Presidenten Kurck bar i sin bröstficka någonting, som han ej kunnat
  vägra emottaga, men som sårade hans stolthet. -- Desse penningejudar tro
  sig kunna behandla oss som jämlikar! -- Han sparade judens gåfva,
  tilldess att han senare på kvällen befann sig i enrum med sin gemål.
  
  -- Sofi -- sade han, framräckande etuiet -- här är en julgåfva från den
  vandrande juden äfven åt dig.
  
  Fru Sofi De la Gardie kunde icke undertrycka ett utrop af öfverraskning.
  Det var en _collier_, ett halsband i guld af det utsöktaste arbete, rikt
  besatt med ädelstenar af olika storlek och i midten en stor, glänsande
  smaragd af sällsynt skönhet. Få furstliga personer kunde berömma sig af
  att äga ett sådant smycke. Presidentens erfarna öga uppskattade
  smaragden ensam till ett värde af 30,000 daler.
  
  -- Men detta kan jag ej bära, det är ju för en drottning! utropade
  mottagarinnan, i det hon lät smycket i hennes hand kasta blixtar i
  ljusskenet.
  
  -- Ja -- skämtade hennes gemål -- vore du icke en furstlig persons
  vederlike, skulle jag förstå dina betänkligheter, ty rådet är betänkt på
  att utfärda en ny förordning mot skadeligt öfverflöd. Men hvad kan man
  ej tilltro Hagar? Hon är född under ett gökträd och guddotter till en
  fé. Jag önskar, att våra töser hade en sådan gudmor.
  
  -- Jag förstår icke ... colliern ...
  
  -- Medgif, att det är en fésaga. En okänd tiggerska dör någonstädes i
  ödemarken och efterlämnar två de konstrikaste klenoder jag någonsin
  sett. Två öfvergifna barn komma till världen i det uslaste kyffe och
  befinnas vara arftagare till den rikaste man i Europa och alla de fem
  världsdelarna. Riksrådet Kurck med gemål upptaga en trasunge i sitt hus,
  och trasungen betalar deras omvårdnad med juveler. Du kan bära smycket,
  Sofi, det är rättfånget gods, men det är öfverflödigt att man känner
  dess ursprung. Har du märkt, att Gustaf gör Hagar sin kur?
  
  -- Tyvärr. Gustaf blir ingen statsman; han kan ej dölja en flik af sitt
  hjärtelag. Hans böjelse är så ärligt pojkaktig, att han kan
  kompromettera sig för betjeningen.
  
  -- Du lugnar mig. Jag befarade, att det var en af dessa flyktiga
  ungdomsdårskaper, som sätta en lika dåraktig flickas välfärd på spel,
  och jag tål intet gyckel med Hagar. En allvarsam böjelse är något annat.
  Vi skola tänka därpå, Sofi. Den dag torde komma, när furstar täfla om
  denna nu så ringaktade flickas hand.
  
  -- Hennes börd! Hennes namn!
  
  -- _Découverte d'Amérique!_ Hennes far är okänd och sannolikt död för
  längesedan. Man tillverkar en far, såsom man uppritar ett stamträd och
  adlar ett namn. Det kostar icke en hundradedel af flickans arf. Skada,
  att drottningen har två år till myndig ålder. Hagar står för ögonblicket
  i gunst, men huru länge, det är en annan fråga.
  
  -- En jude!
  
  -- Jag kan bevittna, att flickan är döpt. Det svåraste blir att besegra
  den gamle ockrarens halsstarrighet i denna punkt. Hjälper ej annat, må
  han få pojken, och vi behålla flickan. Det är sant, att han i sådant
  fall gifver pojken brorslotten, och Hagar får nöja sig med en furstlig
  hemgift. Men jag är ense med dig, att trosbekännelsen är det första
  villkoret för en förbindelse med vårt hus.
  
  -- Hvilket hasardspel! suckade Sofi De la Gardie.
  
  -- Det är kärleken som spelar hasard; man skall låta klokheten blanda
  tärningarna, svarade statsmannen.
  
  
  
  
                         15. Köpare och säljare.
  
  
                                    Du skall aldrig draga ett svärd mer.
  
  Två långa veckor efter slottsbranden låg Urban Niemand, sväfvande mellan
  lif och död, i sjukstugan på Norrmalm. Brännskadorna läktes, men en
  lunginflammation hotade att sluta hans unga dagar. Han låg öfvergifven
  och glömd: drottningen, nyss så nådig mot honom, var upptagen af det
  furstliga bilägret och resan till Upsala. Hagar besökte ett par gånger
  sin bror och tröstade sig, på sin ålders lätta sätt, med hoppet att han
  snart skulle blifva frisk. Fältläkaren kom en gång om dagen, rynkade
  ögonbrynen och befallde åderlåtning, tilldess att de blodlösa pulsarna
  icke hade något mer att gifva. Vaktkarlen trampade ut och in med
  klampande träskor, tre eller fyra sjuka hostade i samma rum, medan två
  andra lågo utsträckta på magen och rafflade med tärningar. Hundar slogos
  på gården, vindsluckorna knarrade för blåsten, ett kallt drag banade sig
  väg genom de otäta fönsterspringorna. En sjukstuga på drottning
  Kristinas tid liknade våra dagars fint fernissade, välskurade, luftiga
  sjukhus ungefär som en bondes stallspilta liknar en marmorkrubba. Allt
  var tillkommet likasom på försök och var dock ett framsteg i jämförelse
  med intet; bekvämligheterna ytterst primitiva, luften beräknad för
  lungor och stillheten för nerver, hvilka kunna fördraga allt. »Hvit kalf
  och rö, vill han ej lefva, får han dö.» Breitenfelds tält var ett
  lusthus mot denna sjukstuga. Hellre hade Urban Niemand än en gång velat
  utsätta sin arm för sågen.
  
  Det var dock en seg lifskraft i denne skenbart så klene pilt. Efter hand
  började lungorna återtaga sin normala verksamhet, brandsåren voro alla
  läkta, ingenting tycktes hindra ett snart återställande. Men fyra veckor
  efter branden kom oförväntadt en ny fara. Ögonen hade tagit skada af
  elden, och lunglidandet kastade sig på dessa angripna nerver, såsom dess
  nyckfulla art ej sällan är.
  
  -- Hvad? Ser sergeanten mig icke? frågade en morgon fältskärn, som nu i
  läkarens ställe skötte konvalescenterne.
  
  -- Nej, sade gossen.
  
  Läkaren tillkallades, undersökte ögonen och förklarade, att allt skulle
  blifva bra med blyvatten. När detta ej hjälpte, pålades kospillning,
  därefter svingalla. Därefter inhälldes brännvin i ögonen, och när de
  endast förvärrades, ingneds alun. Nu hade ögonläkarekonsten uppnått den
  tidens yttersta gräns. Domen lydde: synen förlorad, intet att göra.
  
  Vara sexton år, uppfylld af lefnadsmod, törstande efter bragder, i gunst
  hos en fältmarskalk, i gunst hos en drottning, viss om segrar, framgång,
  ära, och vara blind! Det var icke möjligt.
  
  Den gudfruktige gamle fältskärn klappade patienten medlidsamt på axeln
  och upprepade:
  
  -- Kan icke hjälpa't, det är en slät julklapp. Sergeanten är blind. Bed
  till vår herre och frälsare, som föddes i denna natten, att han öppnar
  förlåten, han som kan det!
  
  Urban Niemand reste sig upp i vredesmod för att slå den eländige, som
  vågade döma honom till lifstids mörker. Han slog i den toma luften,
  sprang några steg, snafvade mot en säng och hörde en vresig röst fråga:
  »Hvad har du här att beställa?»
  
  Det var slut med Urban Niemands kurage. Han trefvade tillbaka till sin
  säng, kastade sig på halmen och snyftade högt.
  
  Röster hördes, steg bullrade. Ville någon tala till honom, kanske
  beklaga honom? Han vände sig bort för att icke svara. Hvad angingo honom
  människorna? Ingen kunde hjälpa honom, alla hade öfvergifvit honom. Och
  Gud, som han hört omtalas, hvem var Gud? Han trodde sig förstå det en
  gång, när öfverste Gordon läste bibeln för honom, men det var så
  längesedan; han mindes så litet. Kamraterne i fältlägret brukade säga,
  att Gud var nog bra, när han gaf seger och godt byte, men icke var han
  alltid att lita på. Hvad skulle denne Gud bekymra sig om en stackars
  blind? Snarare då den underliga stjärnan, som Urban ej kunde förgäta.
  Men henne skulle han aldrig mera se, och hon skulle aldrig mera se honom
  ...
  
  Dagen gick. På kvällen inbars en julgran. Nya steg närmade sig den
  blinde, men denna gång varsamt; inga stampande klackar; tysta, mjuka
  skosulor. Någon satt på kanten af sängen. En sval hand med många rynkor
  fattade hans.
  
  -- Urban Niemand -- sade en röst högt öfver hans hufvud på böhmisk tyska
  -- har du läst om Tobias?
  
  Intet svar.
  
  -- Tobie fader var blind i åtta år och fick af Herren sin syn tillbaka.
  Menar du, att Herrens arm sedan dess är förkortad? Tro på Hans makt, och
  du skall återfå synen!
  
  Urban tyckte sig hafva hört denna röst, som talade ord af förhoppning.
  Han vände sig mot den talande.
  
  -- Känner du mig? Jag är Ruben Zevi, din morfader, som har dig kär och
  från hvilken du rymde till kriget. Min son, hvarför svek du mig?
  
  -- Joas gaf mig en häst; jag trodde, att ni befallt honom det. Förlåt
  mig, om det var mot eder vilja! snyftade gossen. -- Han var nu i sitt
  veka lynne och kände ett oemotståndligt behof af kärlek, af tröst.
  
  -- Joas gaf dig en häst? Jag förstår ... Ben af mina ben och blod af
  mitt blod, jag förlåter dig allt, till och med otack, endast du åter
  vill vara min son. Hör mig nu, Urban Niemand, ty det är en faders ord
  till en lättsinnig son, och betänk hvad jag säger dig. Min Gud och din
  Gud har skickat dig en olycka, som ingen i detta landet kan bota. Och
  vet, han har skickat dig henne för att rycka dig bort från gojims
  styggelser och återföra dig till ditt folk. Jag är gammal vorden, och
  se, jag har kommit så långa vägar i mörker och köld, öfver haf och land,
  för att uppsöka dig och din syster. Hon är än till en tid fången i Moabs
  snaror. Herren förlosse henne från jägarens pil! Men dig, min son, vill
  jag återföra till ditt folk. I dig skall Rubens släkte återupplefva, och
  du skall vara min högra hand, såsom din syster skall blifva mitt vänstra
  hjärta. Vill du följa mig?
  
  -- Jag är soldat, fader Ruben, jag är dragon. Jag kan intet annat, jag
  vill intet annat. Fältmarskalken har utnämnt mig till sergeant ...
  
  -- En blind soldat! Hvad gör fältmarskalken med blinda dragoner?
  
  -- Ingenting, ingenting, suckade gossen. Sitta till häst och vara blind!
  Höra kommandot: hugg in! ... Höra trumpeterna smattra, hästarna gnägga,
  lansarna knaka, huggvärjorna korsa hvarandra och vara blind, blind! --
  Nya snyftningar kväfde hans röst.
  
  -- Och om du får din syn tillbaka, vill du då afsvärja kriget och blifva
  min Ben-Jamin, såsom du härintills varit min son Ben-Oni?
  
  -- Om jag återfår synen, sadlar jag i blinken min häst, rider till
  fältmarskalken och rapporterar: Excellens, Urban Niemand är tillbaka i
  tjensten!
  
  -- Ligg då där som en onyttig krympling, jag kan ej hjälpa dig! utbrast
  juden med en vrede, som var uppriktig endast till hälften.
  
  -- Nej, hjälp mig, hjälp mig, käre fader Ruben! Jag skall göra allt hvad
  ni vill. Jag skall taga afsked, när vi få fred; jag skall rykta edra
  hästar, jag skall vara er sämste stalldräng, men låt mig tjena, medan vi
  ännu ha krig!
  
  -- Om jag tror dig och hjälper dig till din syn, skall du åter svika
  mig, såsom du svek mig i Regensburg. Hvad skall jag göra med en sådan
  vindflöjel? Men ... det finns ett medel. Du skall få din syn, du skall
  få rida, när du behagar, men du skall aldrig draga ett svärd mer, ty den
  stund du det gör, skall Herren förlama din högra arm.
  
  -- Min högra arm? -- Och Urban tänkte på den fruktansvärda sågen vid
  Breitenfeld.
  
  -- Herren hjälper ingen, som ej vill hjälpas. Vill du följa mig, med
  villkor att aldrig mer draga ett svärd i hedningarnes krig?
  
  -- Ja, sade den olycklige blinde, efter en hård strid med sig själf.
  Hans hemliga tanke var: kommer dag, kommer råd.
  
  -- Är du ock stark nog att i denna årstid företaga en resa till Göteborg
  och därifrån öfver hafvet till Holland?
  
  -- Ja, fader. Men först måste jag uträtta generalmajor Slanges order i
  Finland.
  
  -- Det kan du icke. Berätta mig allt, och jag skall besörja en annan
  budbärare.
  
  Urban redogjorde för uppdraget.
  
  -- Godt. Du reser med mig. Läkaren ser en obotlig patient med nöje resa.
  Vet du väl, att det i kväll är de kristnes julafton?
  
  -- I fältlägret vet man så litet om jul.
  
  -- Jag kommer från Hagar. Känner du denna nål?
  
  Den blinde öfverfor med fingrarna silfverliljan, som juden räckte honom.
  Det var hans nål, och likväl bar han sin nål instucken under liftröjan.
  Juden jämförde noggrant de båda liljorna och syntes tillfredsställd.
  
  -- Urban Niemand, gör dig beredd att följa mig i morgon bittida klockan
  fyra!
  
                     *       *       *       *       *
  
  Andra dag jul efter gudstjenstens slut lät drottningen kalla till sig
  presidenten Kurck och meddelade honom Knut Lilliehööks rapport.
  Presidenten fann saken påkalla ett urtima ting i Karis, där alla vittnen
  skulle förhöras på ed och till protokoll inför häradsrätten. Stränga
  efterspaningar borde anställas efter de två förrädiske tjenarne, såframt
  desse ännu lefde och befunne sig inom riket. Drottningens förmodan vore
  sannolik, att den sjuka kvinnan blifvit utkastad ur släden på
  landsvägen, hvarefter tjenarne med det röfvade godset flytt till
  Ryssland. Det återstod att förklara hvarför kvinnan, som troddes vara
  rik och förnäm, hade kommit till torpet i fattiga kläder. Detta,
  äfvensom tjenarnes signalement och ett senare hågkommet märke på den
  dödas arm, borde utredas af vittnesmålen.
  
  -- Och är till att märka -- fortfor Kurck -- att jag i denna saken
  förnummit ett beaktansvärdt item af bankiren Ruben Zevi, som folket tror
  vara den vandrande juden. Zevi har låtit, mot kaution, hitföra från Åbo
  de kostbara klenoder, som den döda kvinnan bar hos sig, och inför
  vittnen betygat, att dessa klenoder tillhört hans dotter Ruth. Han har,
  likaledes för vittnen, förklarat Urban Niemand och Hagar Ring vara hans
  rätta dotterbarn, de där vore närmast att honom ärfva. Men om barnens
  fader, eller om dessa varit af äkta börd, har han ingenting velat
  bekänna.
  
  -- Han _måste_ bekänna, herr riksråd, han _måste_.
  
  -- Det faller sig något betänkeligt att därtill nödga en man som Zevi.
  Fast bättre vore att därtill förmå honom med fog och lämpa. Om min
  nådiga fröken täcktes förunna honom en audiens ... Men det torde ske
  snart, ty han lämnar i dagarna Stockholm. Hans bostad är vagnmakaren
  Lundins gård på Söder.
  
  Drottningen ringde och gaf befallning att genast afhämta juden till
  slottet.
  
  Medan man väntade, fortfor rådplägningen.
  
  -- Min nådiga fröken -- återtog Kurck -- har täckts infordra mitt
  underdåniga råd som lagfaren. Men detta intrasslade ärendet har, som
  ofta timar, två sidor. En domare anställer laga rannsakning och är
  därtill förpligtad, antingen han lyckas eller misslyckas att utreda
  härfvan. En statsman frågar sig hvad där klokast och nyttigast är. Jag
  håller så för, att i bästa fall en missgärning kan bestraffas och barnen
  komma till sin rätt, men därtill är ringa utsikt. Fastmer är att förutse
  en långvarig process, där oväntade upptäckter kunna stöta förnäma
  släkter för hufvudet och brouillera riket med en så mäktig man som Ruben
  Zevi. Står så en annan utväg att pröfva, nämligen att lägga denna saken
  alldeles ned, så länge den ännu tyst är, och, om min nådiga fröken för
  godt finner, försörja barnen.
  
  -- Sade ni inte, att juden vill erkänna dem för sina?
  
  -- Visserligen. Men därunder förstås, att de blifva judar.
  
  Kristina brusade upp på sitt häftiga sätt.
  
  -- Blifva judar? Affalla från sin kristna tro? Inte om han bjöde ett
  konungarike!
  
  -- Det är ock min underdåniga mening. Men som Ruben Zevi i denna frågan
  lärer befinnas nog halsstyf, skall man hålla där hårdt på i början och,
  där ingen annan utväg är, låta honom få pilten. Flickan förblifver i
  Sverige vid sin tro.
  
  -- Hvad? Juden skulle köpa och vi skulle sälja Urban Niemand för hans
  systers hemgift! Sälja en själ för att bärga en annan! Och detta vågar
  en Sveriges kronas rådgifvare säga till mig, som är kristen och svenska
  kyrkans öfverhufvud! Vet ni väl, herr Jöns, att i min farfars och Upsala
  mötes tid hade ett sådant ord i rådkammaren kunnat kosta ett riksråd
  hufvudet?
  
  -- Nådig fröken täckes bemärka, att jag säger detta för nödfall,
  fortsatte Kurck orädd. Vi kunna ej stänga Urban Niemand i en bur, om han
  själf vill fresta sin lycka, men vill han det inte, står han i skydd af
  Sveriges lag.
  
  -- Jag står fast vid ting och rannsakning, genmälde Kristina i afgörande
  ton. -- Jag vill veta hvem som kastat en sjuk kvinna på landsvägen, om
  den karlen ock sutte i rikets råd. Brouillera oss med juden? Äro vi så
  platt vanmäktige, att vi inte töras taga en jude vid öronen? Han skall
  bekänna allt och förtiga intet. Har han pengar, så ha vi tumskrufvar.
  Jag har satt mig i sinnet, att Hagar skall få ett namn.
  
  -- Vore det icke bättre, att nådig fröken gaf henne ett namn, än att där
  yppar sig något otillbörligt om hennes börd? Ett ärligt namn skulle
  trygga henne mot judens anslag.
  
  -- Och detta säger ni mig, herr riksråd! Gör mig myndig till nyåret, och
  jag skall adla Jean Holm, om det gör er ett nöje. Vi ha för tjockt
  adeligt blod här i riket; det torde behöfva spädas ut.
  
  -- Riket skulle med hugnad förnimma, om en drottning med så högt
  förstånd och så stora naturgåfvor täcktes snarligen öfvertaga dess
  styrelse, anmärkte försiktigt Kurck, som väl tillhörde det tjocka blodet
  och höll på dess företräden, men i hemlighet motarbetade Oxenstjernornas
  öfvermakt.
  
  Kristina skrattade.
  
  -- Riksrådet skall ock få nog af mig, hvad det lider. Men hvar dröjer
  juden?
  
  Kammartjenaren återvände med budskapet att den vandrande juden lämnat
  Stockholm julmorgonen klockan fyra, åtföljd af sina tjenare och sergeant
  Niemand. Slutet af budskapet kom Kristina att glömma dess början.
  
  -- Niemand? Och utan min tillåtelse? Skicka efter honom en kurir med
  befallning att återvända! Är pojken förryckt? Rymma i det ögonblick jag
  ville förskaffa honom en officersfullmakt! Nej ... skicka inte efter
  honom! Han är en landslöpare; han må bli jude.
  
  -- Han har gått mitt underdåniga råd i förväg. Hvad är min nådiga
  frökens befallning om rannsakningen i Karis?
  
  -- Urtima ting, herr riksråd. Urtima ting.
  
  
  
  
                         16. Furstinnan Radzivil.
  
  
                                    Jag vill hellre bedragas, än förakta
                                                              människor.
  
  Början af året 1643 var en tid af ovisshet. Kriget fortfor, ingen blef
  slagen till marken, ingen vann. Svältande härar drogo fram och åter
  genom sköflade länder. Torstenson låg förlamad af gikt. Sveriges
  grannsämja med Danmark löpte fara att drunkna i Öresund. Öfverallt
  misstro, bakhåll, förställning, hemliga ränker. Vintern var ostadig, rik
  på naturfenomener, skrämskott och förebud. I Tyskland regnade blod, i
  Sverige och Finland jagade en eldkula den andra genom nattens öde luft
  och uppskrämde vidskepelsen. Härar stredo i luften; man hörde underliga
  ljud ur jordens innandöme. Öfverallt steg en suck ur tidens andfådda
  bröst: fred, fred! Men ingen ände syntes på kriget. Ryttaren på den röda
  hästen fortfor att rida med lösa tyglar. Framåt, beständigt framåt öfver
  brinnande städer och bloddrypande fält ... Ännu var långt till tidernas
  ände.
  
  Ett rykte gick ut i början på året, att fredsunderhandlarne skulle
  sammanträda i Hamburg. År 1641 hade man börjat tala därom. I Juli 1643
  kom kejsarens ombud, i November Venedigs och Sveriges ena, i Mars 1644
  Frankrikes ombud och Sveriges andra, i November 1645 kejsarens andra
  ombud. Så god tid hade man. Det var som i sjukstugorna: ville ej folken
  lefva, där de lågo i sitt blod, så fingo de dö. Och när dessa sändebud
  ändtligen sammankommit, tvistade de i långa månader om fullmakter, rang
  och titlar. Hvem skulle sitta i högsätet? Hvem skulle kallas excellens?
  
  Den ene kuriren efter den andre anlände till Stockholm nattetid och
  afsteg vid rikskanslerns massiva, med Oxenstjernska vapnet prunkande
  port. Något var i görningen, man visste ej hvad. En polsk ädling, en
  furst Radzivil, uppträdde i Stockholm med svit. Polske ädlingar voro nu
  lika rare i Sverige, som man under Sigismunds tider fått nog af dem.
  Konung Uladislaus, som höll på sin arfsrätt till svenska kronan, erkände
  ingen drottning Kristina. Furst Radzivil väckte i början uppseende.
  Hvarför kom han? Väl icke blott att betyga sin vördnad för den unga
  drottningen? Man antog honom vara en nära frände, måhända en son, till
  den mäktige lithauiske fursten af samma namn. Detta ärelystna furstehus
  ville törhända vid nästa konungaval utsträcka sin hand efter polska
  kronan?
  
  Rikskanslern hade sina skäl att smickra lithauerne, men viktigare skäl
  att icke stöta den polske konungen. Fursten fick icke mottagas
  officielt: honom skulle bevisas all heder, men enskildt. Han skulle
  mottagas enskildt af drottningen, enskildt af rikskanslern. Riksrådet
  Gyllenhjelm skulle lika enskildt inbjuda honom till Karlberg.
  
  Då kom en knut på tråden. Radzivil medförde sin furstinna: där han
  mottogs eller inbjöds, måste äfven hon mottagas och inbjudas. Hvilken
  ceremoni skulle därvid iakttagas? Hvilken rang skulle tillmätas
  furstinnan i bredd med riksfruarna? Hvem skulle gå förut, hvem efter?
  Hvem skulle sitta högre eller lägre vid bordet? Hvem skulle serveras
  förr och hvem senare? Icke kunde riksrådinnorna afstå sitt företräde.
  Sutto de icke officielt öfver alla andra furstinnor än drottningens
  syskonebarn? Och de skulle förnedra sig att sitta lägre än en liten
  polsk dussinfurstinna! Omöjligt. Detta var solklart, men skulle den
  polska gästen vara belåten med andra rangen?
  
  Veckor förgingo under dessa bekymmersamma öfverläggningar. Aldrig hade
  sjuttonde seklet så god tid, som när det vände ut och in på en
  etikettsfråga. Det furstliga paret var tvunget att roa sig själf, än med
  ridter och utfärder, än med aftoncirklar hemma hos sig, där man snart
  såg det skum församlas, som ett hof och en hufvudstad öfverallt stänka
  omkring sig.
  
  De furstliga aktierna begynte småningom falla. Underliga rykten kommo i
  omlopp. Man hviskade om en spelbank, om höga summor och tärningar.
  Furstinnan var vacker och ville vara ung. Ja, hvad blef man icke med
  smink och löshår? Var hon icke äldre än sin man? Hade hon ej
  öfverskridit sina fyrtio? Och hvarför bortlade hon aldrig sina mörkgröna
  handskar? Tvättade hon sig aldrig om händerna? Vänsterhändt var hon
  därtill, men liflig, glad och i synnerhet fri, mycket fri. Hon kunde
  dricka och svära i kapp med gamle öfverstar. Hon tog hvilken kavaljer
  som helst under armen, pratade tok och knäppte honom, när hon var i sitt
  bästa lynne, på näsan. Man hade sett henne med egen hand piska upp sina
  hejdukar. Portvakten försäkrade, att hennes durchlaucht en afton i
  trappgången egenhändigt undfägnat hans durchlaucht med en vänsterhändt
  kindpust. Två unge adelsmän, Nils Dufva och Jakob Lindtze, råkade i delo
  om denna frisinnade fru. Den ene hade kallat henne en gratie, den andre
  en furie: hvad behöfdes mer för att ränna värjorna genom hvarandra?
  
  Tio år senare hade sådana upptåg sannolikt funnit mera undseende vid
  Kristinas hof, men nu voro de före sin tid. Drottningen vägrade mottaga
  furstinnan Radzivil, riksfruarna drogo den redan till hälften räckta
  handen tillbaka. Fursten beklagades som en man under toffeln, furstinnan
  tycktes blifva allt mindre nogräknad.
  
  -- Bor inte den polska pigan någonstädes vid Danviken? frågade Kristina
  en dag, när hon återvände från en ridtur med svit af kavaljerer och
  hofjungfrur, bland hvilka nu äfven Hagar Ring medföljde.
  
  -- Hon bor i Mörnerska huset, nådig fröken.
  
  -- Nå, Wrangel, har ni också fått tryne och klöfvar af denna Circe? Har
  ni duellerat _med_ henne eller _för_ henne?
  
  -- Hvarken med eller för henne, nådig fröken.
  
  -- Men tömt ett halft dussin bägare spanskt vin till hennes ära, ej
  sant? Neka inte; ni rodnar ju som en Vingåkerstös. Ser du, Ebba, man kan
  ännu rodna i Sverige, det kan man inte i Polen. Wrangel, ni är en
  patriot, jag hade ej trott er därom. Ni måste lära mig er oskyldiga
  konst. Det är så rörande att se damer af börd dricka vin som suggor. Vi
  måste införa det bruket i Sverige. Ja, för herrarne är det öfverflödigt.
  Edra libationer åt Bacchus skulle på ett år fylla Mälaren intill
  bräddarna. Men för damerna ... Jag har alltid beundrat Hekate, Tisifone
  och Megära.
  
  Likasom hade dessa illa beryktade damer från underjorden hört kallelsen,
  visade sig på den breda nya Norrtullsvägen en annan mötande
  ryttareskara. Det var den polska furstinnan i rikt med pärlor besatt
  riddräkt af röd sammet och fladdrande röd plym i baretten, en
  kammartärna, sex unga svenska herrar och sex hejdukar i de lithauiske
  ulanernes pittoreska uniform. De sex herrarne droppade skyndsamt bort på
  en sidogata, när de igenkände kungliga svenska kronan på de mötandes
  schabrak, men furstinnan med eskorten höll vördnadsfullt stilla vid
  sidan af vägen för att låta drottningen passera förbi.
  
  -- Wrangel -- sade Kristina till sin uppvaktande kammarjunkare -- ni har
  så ofta skrutit öfver edra väl inridna hästar. Låt dem nu defilera ...
  nej, det skall misslyckas ... håll stilla i led med fronten mot mig och
  hästarnas svansar mot det polska packet!
  
  Befallningen utfördes. Furstinnan Radzivil reste sig i stigbygeln,
  gjorde en ceremoniös bugning och förde handen till baretten med
  purpurplymen. Strax därpå räckte hon handen åt sin stallmästare och
  hoppade ur sadeln, påtagligen i afsikt att närma sig drottningen,
  måhända begära en audiens ...
  
  Var detta afsikten, så blef den besvarad på ett sätt, som ej kunde
  missförstås och som icke lätt fann sitt motstycke ens i dessa tider, när
  den mest cirklade etikett så ofta kunde omväxla med grofheter.
  Drottningen med sin kvinnliga svit red förbi tätt invid den motsatta
  dikeskanten, utan att bevärdiga furstinnan med en blick eller en
  vändning af hufvudet, under det att Wrangel med sina ryttare, som
  upptogo midten af vägen, vände hästarna mot det polska sällskapet på det
  vanvördiga sätt, som blifvit honom anbefalldt. Fido fann sig förbunden
  att likaledes på sitt sätt tolka sin herskarinnas känslor.
  
  -- Jag har öfverträffat Ulysses; jag har tuktat den vänsterhändta Circe
  med hennes mörkgröna handskar, skrattade drottningen, när hon lämnat de
  så groft förolämpade bakom sig. -- Medgif, Wrangel, att ni på ett
  lysande sätt tackat den sköna damen för sist! Rodnar ni inte nu, så
  förtviflar jag om er konst att imitera Vingåkerstöserna. Blygs ni inte
  att på detta sätt behandla en supsyster? Hvad skall hon tänka om de
  svenske kavaljererne?
  
  -- Jag skall ha den äran att korsa en klinga för eders majestäts höga
  nöje, svarade Wrangel, hvars ridderlighet kände sig sårad af den roll
  han så motvilligt blifvit ålagd att spela. -- Är fursten en adelsman,
  skall han i morgon bittida sända mig en utmaning. Endera af oss torde
  blifva på platsen.
  
  -- Tror ni? Bör inte en furste, som mottager kindpustar af sin gemål,
  vara tacksam för den lektion ni gifvit henne? Duell, säger ni? Jag
  förbjuder er det. Svara honom, att ni lydt mina befallningar. Han kan
  kasta sin handske för mina fötter.
  
  -- Ja, det kan han, nådig fröken, och det skall han troligen göra på
  slagfältet.
  
  -- Så, så, därom skola vi fråga vår frände Uladislaus ... Såg du henne,
  Ebba? Det är möjligt, att hon ännu var nykter klockan sex på
  eftermiddagen, ehuru hon sällan lärer vara det efter åtta. Och hennes
  kavaljerer, som så vigilant galopperade in på sidogatan! Du kände dem?
  Säg mig ej deras namn! Jag skall kanske se dem en dag vid hofvet, och
  jag vill inte förakta dem. Där jag kan undvika det, vill jag hellre
  bedragas, än förakta människor.
  
  Ännu samma afton fick rikskanslern underrättelse om hvad som timat på
  Norrtullsvägen. Klockan mellan åtta och nio anmäldes han i slottet.
  
  -- Ers majestät -- sade han, brukande titeln, såsom han alltid gjorde i
  riksangelägenheter -- det är en allvarsam sak. Fursten är en
  äfventyrare, som tjenat i alla Europas härar och hitkommit för att söka
  en anställning i svenska hären. Hans gemål är värd den behandling hon
  nyss fått erfara, men ovärdig hvarje uppmärksamhet af Sveriges
  drottning. Konung Uladislaus söker sak med oss. Han skall intet annat
  vilja veta, än att en hans undersåte blifvit förolämpad på Stockholms
  gator, och detta af eders majestät personligen. Vi stå till Danmark med
  handen på svärdfästet; ingenting kan vara oss olägligare, än att nu få
  oss polacken på halsen. Hur ha vi icke strukit denna jamande katt på
  ryggen och matat honom med franskt namnam för att vi må ostörda få slå
  juten i Öresund på hans breda tass. Nu kommer detta skarn till furstinna
  och förleder eders majestät till en dårskap, jag säger icke mot henne,
  men mot polackens högfärd. Mellan hans hand och klingan är aldrig långt.
  Vi måste soulagera Radzivil. Vi afskeda Wrangel från hans hoftjenst och
  skicka honom, för hans eget bästa, till Frankrike eller Tyskland.
  
  -- Inte med min vilja, genmälde Kristina, och står till att hoppas, inte
  heller med rådets. Skulle Klas Wrangel, som lydt min befallning, stå för
  detta till svars? Ställ mig till ansvar; jag är därtill så villig som
  saker.
  
  -- Och detta säger eders majestät till sin gamle tjenare, som bättre än
  någon vet hvad han är sin drottning skyldig! Jag säger eders majestät i
  enrum, att det ej är på landsvägen man tuktar ett lastbart lefverne och
  minst att en drottning må därtill låta sig ned. Men, myndig eller
  omyndig, är eders majestäts helgade person för mig och alla det samma
  som Sveriges rike. Att ställa eders majestät i denna saken fram, det är
  att ställa riket till ansvar.
  
  -- Wrangel kan inte straffas. Föreslå något annat, om det nödigt skall
  vara.
  
  -- Ännu har rådet makt att afskeda Wrangel, där så nödigt är för rikets
  bästa. Men alldenstund ärendet brådskar och jag ogärna vill företaga
  något, som är för min drottning misshageligt, föreslår jag, att eders
  majestät skickar Wrangel tidigt på morgonen till fursten och furstinnan
  Radzivil med beklagande af det skedda misstaget. Hästarna hade blifvit
  skrämda; man måste betrygga ers majestäts fria passage på landsvägen.
  
  Kristina kunde ej undertrycka ett smålöje.
  
  -- Blef också jag skrämd att rida vägen fram? Jag kan sannerligen inte
  påtaga mig rollen af ett oskäligt djur. Och därtill -- här återtog hon
  den höghetsmin, som aldrig förfelade sitt intryck på andra än
  Oxenstjerna -- därtill har jag ej förr af eder lärt mig att ljuga.
  Skulle jag säga åt en man eller kvinna, åt hvilken jag visat mitt
  förakt: förlåt mig, det var ett misstag, det var hästarnas fel; jag
  hyser för er all möjlig égard och beder om ursäkt för mina hästar!
  
  -- Om så är, återtog rikskanslern kallt, återstår intet annat, än att
  jag sänder en kammarherre till fursten och låter säga honom hvad min
  pligt är att säga. Jag skall intet besvära med vidare frågor i detta
  ärendet och önskar eders majestät en rolig godnatt.
  
  Kristina tog en bok och sökte förgäfves glömma detta förtretliga ämne.
  Vara drottning och icke få åtnjuta den simplaste undersåtes rätt att
  visa sitt förakt för hvad man anser föraktligt! Vara drottning och höra
  en tjenare säga: ni har begått en dårskap, ni måste förödmjuka er, ni
  måste straffa en oskyldig eller bedja den ni föraktar om ursäkt! Och när
  drottningen säger: det vill jag inte, svarar tjenaren: då gör jag det i
  ert namn. Nej ... absolut makt eller ingen. Engång med regeringens
  tyglar i mina händer, vill jag se den djärfve, som vågar säga till mig:
  du vill icke, men jag vill, och jag gör det.
  
  I dessa tankar stördes hon af ett utrop från Hagar i rummet bredvid:
  
  -- Nådig fröken! Hvad går åt Fido?
  
  Drottningens favorit, den spanska pudeln från Ludvig XIII, numera en
  förtrogen äfven till Hagar, vred sig i dödsryckningar på golfvet. Ende
  djurläkaren, Anders Månsson Biever, efterskickades, men förmådde
  ingenting uträtta. Fido hade inom en kvart timme slutat sin hoftjenst i
  Sverige och sitt än icke sexåriga lif.
  
  -- Hvad är detta? frågade drottningen. Fido följde mig på ridturen och
  var vid det bästa lynne.
  
  Biever svarade:
  
  -- Han måste hafva öfverkommit något hastigt dödande gift.
  
  Gift? Och i de kungliga rummen? Detta måste förklaras. Betjeningen
  utvisades. Man fruktade fru Beatas mellankomst. Endast Biever, Ebba
  Sparre, Hagar och Jean Holm invigdes i förtroendet.
  
  Hagar erinrade sig, att hon vid hemkomsten funnit på sitt bord en ask
  med franska bonbons i form af hasselnötter. Gustaf Kurck hade stundom
  sändt henne sådana; hon antog dem vara från honom och kastade en bonbon
  åt Fido, utan att själf smaka på askens innehåll, emedan hon satte föga
  värde på sötsaker.
  
  Man granskade asken: den bar påskriften Hagar Ring, stilen förvänd.
  Några af de öfverst liggande, halfmjuka sockernötterna buro spår af
  nålstygn. Jean Holm sändes till Schmidts apotek Lejonet, det bäst
  ansedda i Stockholm, med sekret befallning att ofördröjligen undersöka
  askens innehåll. Man sade sig hafva prickat nötterna för att förvissa
  sig om där var något giftigt i en flaska, funnen i ett skåp sedan Carl
  IX:s tid.
  
  Tidigt påföljande morgon anlände svaret. Det var skrämmande. De prickade
  sockernötterna befunnos alla förgiftade, resten oskadlig. Apoteket
  Lejonets katt hade matats med en och dött inom tjugu minuter. Giftets
  beskaffenhet kunde ej utrönas, men förmenades vara aqua tofana, som har
  hvarken lukt eller smak och mot hvilket intet motgift finnes.
  
  Hvem gällde detta försåt, och af hvem var det anstiftadt? Allt berodde
  på att tillsvidare hålla saken hemlig. Hvem kunde bevaka hundars
  glupskhet? Fido hade olyckligtvis råkat öfverkomma råttkakor i någon af
  källrarna. Det var en ledsamhet, ingenting vidare. Betjeningens tassel
  nedtystades, likväl ej utan att obestämda rykten spridt sig i staden.
  
  När man tycktes ha glömt den olycklige Fido, frågade Hagar likgiltigt
  hvem som burit till henne en ask, medan hon var borta på ridturen. Man
  svarade: en lärgosse från sockerbagaren Stundzli. Hagar gick obemärkt
  till Stundzli och köpte en ask af samma innehåll som gårdagens present.
  
  -- Edra nötter äro förträffliga. Hvem sände mig asken i går?
  
  -- En förnäm fru.
  
  -- Förmodligen riksrådinnan Kurck?
  
  -- Nej, en främmande, som talade tyska.
  
  -- Beskrif hennes utseende, att jag må veta hvem jag skall tacka!
  
  -- En lång förnäm fru i röd riddräkt, besatt med pärlor, och en röd plym
  i hatten.
  
  -- Mörkgröna handskar?
  
  -- Ja. Och vänsterhändt.
  
  -- Det var öfverstinnan Berendz. Hon smakade på edra nötter?
  
  -- Vet icke. Hon petade i dem med en nål och gaf gossen en silfverdaler,
  med befallning att föra asken till slottet.
  
  -- Tack. Jag gissade strax, att det var fru Berendz.
  
  Med detta signalement återkom Hagar. Det kunde ej misstydas.
  Drottningens vrede från i går upplågade. Hvilken nedrighet! Denna polska
  piga var mera Hekate, än man kunnat förmoda. Hvilket motiv hade hon att
  stå efter Hagars lif? Det kunde ej gälla en så obetydlig person;
  anslaget syftade högre upp. Men hvilken enfald i detta anslag, som ju
  strax måste återfalla på sitt upphof! Så oskickligt handlar endast en
  nybörjarinna i giftblandningskonsten eller en som redan i förväg
  betryggat sin säkerhet.
  
  Innan Kristina ännu fattat ett beslut, anlände kammarherren Svante
  Sparre med budskap från rikskanslern. Sparre hade fått befallning att
  framföra drottningens ursäkt till fursten och furstinnan Radzivil, men
  funnit dem redan embarkerade på ett afgående skepp till Wismar, och
  hejdukarne hade brådt att föra deras bagage ombord. Det befarade
  politiska ovädret hade upplöst sig i en hastig flykt.
  
  -- Hvad tror Sparre? frågade Kristina gäckande, med en blick på Ebba. --
  Skola vi låta häkta de två rymmarne vid Vaxholmen eller vid Furusund?
  
  -- Jag förstår ej ers majestät.
  
  -- Å, Sparre förstår ganska väl. De bärga sin svenska spelvinst i godt
  förvar och lämna förmodligen sina räkningar obetalda. Skada på
  vinåtgången; kronan lider förlust på Stockholms tullar.
  
  Samma dag på aftonen sade drottningen till Hagar:
  
  -- Jag har något att tacka dig för; du har befriat mig från en
  misstanke. Tror du, såsom jag i början inbillade mig, att den polska
  furiens anslag var riktadt högre upp, än till en liten bokstäderska i
  ett visst bibliotek?
  
  -- Ja, nådig fröken. Denna förskräckliga tanke har icke lämnat mig någon
  ro.
  
  -- Var lugn, Hagarille! Det gäller inte mig; det gäller verkligen dig.
  Af en händelse erinrade jag mig Lilliehööks rapport och genomläste än en
  gång fiskarens berättelse från Snappertuna. Din mors förrädiska
  kammartärna var sannolikt då föga öfver tjugu år och bör, om hon lefver,
  nu vara fyrtio eller föga däröfver. Hon var vacker, säger rapporten, och
  bar ett klumpfinger på sin högra hand. En viss furstinna befinner sig nu
  vid denna ålder, afdrager aldrig sina mörkgröna handskar och är
  vänsterhändt. Skulle hon möjligen bära ett klumpfinger på sin högra
  hand?
  
  -- En furstinna, nådig fröken? Det är omöjligt!
  
  -- Hvem vet? Klumpfingrar äro en sällsynt naturens prydnad. En
  kammartärna, som röfvat en betydlig förmögenhet och törhända förgiftat
  sin medbrottsling, såsom hon velat förgifta en viss annan person, kan
  med en sådan hemgift lätt åtkomma en äfventyrare, som inte äger mer än
  sitt furstliga namn. Jag talar om möjligheter, ingenting mer. O, att jag
  hade här den behandskade högra handen i en stadig handklofve! Hvarför
  hon står efter ditt lif? Ja, hvarför gäller ditt lif ett stort arf? Har
  den vandrande juden vid sina sjuttio år kommit till Stockholm för din
  skull, hvarför kan ej ett yngre spöke komma i samma ärende?
  
  
  
  
                      17. Ridhuset och kyrkogården.
  
  
                                       Det är väl, att jag ej är en man.
  
  Om hofgunst är lycka, fortfor Hagars stjärna att stiga. Hon hade fått
  ett rum i drottningens egen våning, närmast biblioteket; hon delade sin
  herskarinnas jagter och ridturer, likasom hennes studier. Den stolta
  svenska adeln, under hvars öfvermakt Kristina ännu ett år måste böja
  sitt okrönta hufvud, skulle förödmjukas i denna namnlösa flicka,
  upptagen från landsvägen. Ännu hade drottningen icke makt att upphöja
  någon i adeligt stånd. Välan, de skulle erfara, desse stormodige
  förmyndare och dryga öfverhofmästarinnor, att hon kunde skapa deras
  vederlikar af intet. Hon skulle bevisa dem, att snille och kunskaper
  kunde täfla med deras vapensköldar. Hagar, hennes verk, Hagar, som hade
  henne att tacka för allt, skulle stå jämnhög vid deras sida. Såsom den
  nya hofjungfrun öfverträffade alla i lärdom, skulle hon icke stå
  tillbaka för någon i yttre hållning. Hon skulle undervisas i hofsed, i
  dans, i fäktkonst, i ridkonst, i tysk och fransk konversation -- i latin
  kunde hon ju prata omkull de lärde. -- Och Kristinas elev var lika
  läraktig, som själf ärelysten. Snart skilde henne föga annat från de
  förnäma hofjungfrurna, hvilka så nyss sett henne öfver axeln, än högre
  förstånd och okänd börd. Hon var klok nog att icke ställa en gunstlings
  vanliga öfvermod emot deras högdragna stolthet, som visade nykomlingen
  tillbaka till pigkammaren. Hon trängde sig icke fram, hon förstod att
  vänta och tiga. Hon hade behållit sin sällsynta gåfva att vinna dem som
  hon ville vinna, och hon vann icke få, där hon stod omgifven af de
  öfrigas afund. Anna Fleming, den blide öfverståthållarens blida dotter,
  slöt sig till Hagar med minnen från deras gemensamma födelsebygd. Hertig
  Carl Filips naturliga dotter, Elisabet Gyllenhjelm, drottningens
  syskonebarn och hofjungfru, ansåg sig tillbakasatt af pfalziska husets
  furstinnor och slöt sig till dessa två, som villigare antogo hennes
  protektion.
  
  Men i denna trio fattades en, som stod drottningen närmast, och denna
  ena var Ebba Sparre.
  
  -- Ebba -- sade drottningen en morgon, när de profvat i ridhuset ett par
  medtäflare till Caballero, två ukrainska fullblodshästar från Don, nyss
  anlända som vängåfva från tsaren i Moskva -- hvad tycker du om Hagar?
  Rider hon inte snart som den odågan sin bror?
  
  -- Hon är född på hästryggen, liksom han, svarade Ebba kort.
  
  -- Säg under hästhofvarna, om man får tro den finska legenden. Blygs,
  Ebba; huru kan en vän afundas en leksak?
  
  -- Visst icke. Hvarför skulle den ena leksaken afundas den andra?
  
  -- Nu är du vid ett afskyvärdt lynne, _ma belle_. Skola vi rida en tur
  kring banan? Jag har ämnat kalla de morske ukrainarne Rurik och ... ja,
  hvad skall den andre heta?
  
  -- Urban Niemand.
  
  -- Är du icke en mara? Hvad ha de två finnkråkorna gjort dig emot? Den
  ene tog juden; jag lofvar dig, att fru Beata Åskdunder inte skall taga
  den andra. Var nöjd, Ebba, att vara den vackraste hjärtklämma i Sveriges
  rike ...
  
  -- Näst rikets drottning.
  
  -- Tig! Jag säger: var nöjd att vara den älskvärdaste, och unna åt Hagar
  att förstå litet mera latin än du. Hvad har du emot henne?
  
  -- Ingenting. Jag beundrar blott icke kopian fullt så högt som
  originalet. Hon leker drottning.
  
  -- Sade jag inte, att hon är en leksak? Nå, hvar leker hon drottning?
  
  -- I går, på vägen till Nacka, gaf hon ridknekten Freytag ett guldmynt
  för att han ledde hennes häst öfver vadstället.
  
  -- Och har hon ej råd att gifva? Har hon ej tvåhundra daler i månaden af
  mig, lika mycket af riksrådet Kurck och därtill ett stort arf
  någonstädes i månen? Intrigera inte mot Hagar, låt henne leka. En
  parveny och en Sparre! Men vet du hvad det är att ha fått sitt adelsbref
  af Guds nåde? För öfrigt skall jag säga dig, _ma belle_, att jag läst
  för mycket historia för att regera med gunstlingar. Tror du, att jag
  ämnar blifva en annan Elisabet? Hvarken vid mitt hof eller i min
  rådkammare skall någon berömma sig af min gunst, där han inte däraf
  gjort sig förtjent med gagn för riket. En Leicester, en Essex ... å, det
  är ömkansvärdt! Nej, _så liten_ skall du inte se Sveriges Kristina, när
  hon fattat regeringens tyglar. Och om du tror dig vara den första
  gunstlingen, som skall efterföljas af andra, så hedrar det hvarken ditt
  hjärta, ditt förstånd, din rättmätiga stolthet eller mig, som vill vara
  din vän. Vill du vara min vän, så låt mig behålla mina leksaker, så
  länge de roa mig.
  
  Hvad den vackra Ebba Sparre tänkte om denna läxa, är icke antecknadt.
  Hon hade sin _petite moue_, sin lilla snörpmin, som andra vid hennes år,
  men det är kändt, att hon icke inblandat sig i drottningens tycken, när
  gunstlingarnes tid, till trots för alla goda föresatser, en dag skulle
  komma på allvar. Där hade likväl stannat en liten törntagg kvar af Ebbas
  retsamma anspelning »leka drottning».
  
  Efter middagsmåltiden sade Kristina till sin nya hofjungfru:
  
  -- Hagar, du har gifvit tjugu daler åt den eländige Zierschnabel. Vet du
  inte, att han blifvit afskedad för fylleri?
  
  -- Den stackars tysken bad så bevekligt. Och fröken är själf så god mot
  alla olyckliga.
  
  -- Inte mot fyllebultar. Du slösar, Hagar. I går gaf du ett guldmynt åt
  Freytag för att han ledde din häst öfver vadstället på vägen till Nacka.
  
  -- Förlåt, nådig fröken, jag tänkte ej därpå. Det är så skönt att gifva.
  
  -- Förstår du inte, att _jag_ gifver guld? Min betjening ger silfver.
  Sparsamhet är en pligt för alla. Är jag inte sparsam? När jag gifver, är
  det för kronans anseende. Å, de skola få se huru sparsam jag blir, när
  jag engång får kronans medel till fri disposition. Jag skall efterlämna
  en fylld skattkammare. Man skall där finna mer, än man fann i Eskils
  gemak efter salig kung Gösta, min farfarsfar. Nej, Hagar, följ mitt
  föredöme! Man skall depensera på något stort, som lönar sig. Något för
  äran, mycket för visheten och allt för sitt folks lycka, men ingenting
  för sådant tomt skryt, som ditt slöseri med Freytag. Jag skall gifta
  bort dig med någon gnidare, som lär dig en bättre hushållning. Hvad
  säger du om Nils Tungel? Är han inte en välbärgad änkling om par och
  femtio år? Inte vacker, inte from, något illslug, något argsint
  kanhända, men snål, Hagar, gement snål; han är just den man du behöfver.
  Han skall lära dig taga _hvad_ man får och _hvar_ man får, men inte lätt
  gifva ut det igen.
  
  -- Jag har icke lärt hos nådig fröken att blifva Nils Tungels _doxa_,
  genmälde Hagar, förvånad öfver dessa förmaningar af en drottning, bland
  hvars många utmärkta egenskaper sparsamheten intog en mycket anspråkslös
  plats.
  
  -- Nils Tungel eller en annan. Jag skall söka en snål och dum man åt
  dig; motsatserna trifvas bäst tillsamman. Gå nu och ställ dig väl hos
  Ebba Sparre; du har förtretat henne, och hon har bättre hjärta än du. I
  kväll har du ledigt. I morgon fortsätta vi Keplers _Harmonice mundi_.
  
  Det kokade inom Hagar. Hon hade sedan någon tid känt fjättrarna trycka:
  nu begynte de skära in i ett ömtåligt hull. Och rebellen inom henne
  tålde ej kedjor.
  
  -- Vilja vara stor -- sade hon till sig själf -- och ej erkänna något
  annat än sin egen storhet! Är jag den gurka, som låter sig skäras i
  bitar och insaltas i en burk? Är jag ej hennes jämlike? Vore jag en man,
  skulle jag döda drottning Kristina och sätta mig på hennes tron, lika
  godt huru ...
  
  Hon påtog en lätt kappa och gick tankfull ut. När hon kom till
  slottstrappan, hade hon fått tid att rysa för sina tankar.
  
  -- Det ... är ... väl ... att ... jag ... ej ... är ... en ... man, sade
  hon till sig själf, fördelande ett ord på hvarje af de nio trappstegen,
  som ledde ned till borggården.
  
  Ridknekten Freytag följde henne; hon fick efter förgiftningsförsöket
  icke mera gå eller rida ensam ut. Hon lät sadla sin häst, red utan mål
  och befann sig, utan att tänka därpå, vid Klara kyrka, som ännu kvarstod
  i det skick, hvari den uppförts af Johan III på ruinerna af ett
  nunnekloster. Vid porten lämnade hon sin häst åt Freytag och gick in på
  kyrkogården, där några träd beskuggade småfolkets grafvar. Ingen vård,
  intet namn: de döde, som ville bevara ett namn åt eftervärlden, hvilade
  alla under kyrkornas golf. Hagar betraktade Klara kyrktorn, som ansågs
  vara det högsta i Sverige. Under tuppen på tornspiran blänkte en
  vindflöjel, som vid hvarje rörelse kastade en ljusblink omkring sig. Han
  var utsirad med snideri och en glasbit i skifvan. Tuppen, som fordom
  varit förgylld, var grå af ålder, men glasbiten fortfor att härma
  blixten. Man kunde tänka sig ett hån mot människorna: vaksamheten hade
  föråldrats, men lättsinnet fortfor att lysa.
  
  Våraftonen var så svalkande frisk. En rödstjärt kvittrade i den gamla
  linden. Mellan de glesa kojorna vid Tegelbacken sågs Riddarholmskyrkans
  torn och en glittrande flik af Riddarefjärden. En gammal hvithårig
  kyrkoväktare gick med sin räfsa mellan grafvarna, samlande i högar de
  gulnade löfven från en förgången sommar. Två barn sutto vid en lerkruka
  och blåste såpbubblor på en nyss uppkastad grafhög. Var det kanske deras
  moder som hvilade under högen? Hagar tänkte på en graf, hvilken man
  visat henne på Karis kyrkogård, när hon själf var ett fattigt barfota
  barn. Hon visste icke, att denna graf nu var prydd med rosor från det
  heliga landet.
  
  Hon satte sig på en stenbänk, som ännu fanns kvar från klostrets tider,
  och betraktade såpbubblorna. Lifvet lekte så frimodigt gladt på dödens
  bostad. Lika sorglöst lycklig och lekande hade hon själf engång suttit
  på _sin_ moders förgätna, namnlösa graf. Hon tyckte sig åter sitta på
  denna barmhärtiga torfva, som dolde förgängelsen, men hon satt icke
  sorglös mer; nu frågade hon den svarta mullen: är du slutet på allt? Och
  mullen svarade: ja, jag är slutet på allt.
  
  Hon kände sig hopplöst bedröfvad och visste ej hvarför. Men hon satt
  likväl kvar. Här var frid mellan grafvarna, här trifdes ej höghetens
  spöken.
  
  Steg närmade sig; någon sade: godkväll! och vid Hagars sida stod Gustaf
  Kurck. Denne unge herre, af hvilken lifvet sedan skulle uppfostra en
  krigare och en diplomat, förenade med sin ätts hela stolthet ett på
  samma gång vekt och våldsamt lynne, som kunde skiftevis svärma och rasa.
  Nu var något ur hakarna: han ville fatta Hagars hand, som hon drog
  tillbaka, och sade med en lidelse, som han icke vårdade sig om att
  dölja:
  
  -- Det var väl, att jag fann dig. Jag har vidtalat skepparen Mickelson
  här vid Tegelbacken. Han afseglar i natt till Stralsund, och jag följer
  honom.
  
  -- Du vill resa till Tyskland? Till kriget?
  
  -- Ja, hvad vill du göra med ett så uselt läshufvud som mitt? Min fars
  lagfarenhet går icke i mig. Han får nöja sig med min bror Knut. Slå dank
  kan jag icke. Jag är nitton år, af krigaresläkt och duger icke till
  pennfäktare. Jag vill bryta en lans för den jag har kär.
  
  Där flödade upp en namnlös, förut okänd våg i ett dittills slutet
  flickhjärta.
  
  -- Vet du också, Gösta, att en man kan falla i krig? Vet du, att mången
  vid nitton år har dött ensam och obegråten i främmande land?
  
  -- Bryr jag mig om lifvet, där du icke finns? Gif mig ett ord, för
  hvilket jag kan lefva och segra! ... Du vill icke? Behåll det. Jag går
  att dö, och säg ej, att jag skall dö obegråten. Du skall nödgas begråta
  mig, om du vill eller icke. Jag vet, du är ärelysten; du kan få allt,
  men se, Hagar, du kan aldrig få någon, som har dig så kär!
  
  Sedan ett halft år hade Hagar Ring hört dessa ord och alltid förstått
  att slingra sig undan. Det hade blifvit henne allt svårare, och en
  förrädare hade uppvuxit inom henne, ju mera ståndsskillnaden upphörde
  att tynga. Hon sökte skydd bakom sin stolthet, som var icke mindre än
  hans, och svarade:
  
  -- Är det så som en man skall lefva och dö? Han som fått bragden, han
  som fått äran, skall han binda sitt lif vid en flickas ord? Blygs du ej,
  Gösta, att gifva dig i träldom under ett löfte, som du skall ångra i
  morgon och glömma i öfvermorgon?
  
  -- O, du visa Sibylla, hvarför har Gud skapat dig så, att du och ingen
  annan är just för mig? Bryr jag mig om din visdom? Begär jag dina
  malätna folianter? _Dig_ begär jag och ingen annan, om du ock vore ett
  skogsrå eller en hafsfru, och jag skall äga dig, om du än gömde dig
  bakom en drottnings släp. Kallar du detta träldom? Hvad kallas då det,
  när en fri man befriar en trälbunden kvinna?
  
  -- Gå, Gösta, gå! Du har druckit vin.
  
  -- Än sedan? Jag har utan din tillåtelse druckit en afskedsbägare med
  mina vänner i von der Lindens källare. Och nu har jag mod att säga dig
  allt. Följ mig, Hagar! Vi gå nu genast ombord på Mickelsons fartyg. I
  morgon äro vi långt ute på hafvet, och vida världen står öppen för oss.
  Vi två skola eröfra världen.
  
  Där sken en blixt genom Hagars mörka ögon, slocknade hastigt och tändes
  åter. Det djärfva trotset inom henne svarade ja, men klokhet och
  stolthet svarade båda nej. Hon reste sig tigande, vände honom ryggen och
  gick.
  
  Han grep hennes arm. Hon stannade och såg bort.
  
  -- Jag skall befria dig, Hagar, fortfor han enträget. Är du icke en
  fånge? Är du icke slafvinna? Är du icke för god att knyta en högfärdig
  prinsessas skoband? Finns då ingen piga i Stockholms slott, som bättre
  än du kan krypa på knä för en kunglig tyrann? Gå! säger hon, och du går.
  Stå! och du står. Var mitt latinska lexikon, var min knäracka! säger
  hon, och du är hennes lexikon, du är hennes knäracka. Hvarför säger du
  icke till henne: ja, jag går och kommer aldrig tillbaka? Du är för
  högboren, Hagar, att låta behandla dig som en simpel kammarpiga. Har du
  icke sagt mig, att du är från stjärnorna? Och hvarifrån är Kristina? För
  tvåhundra år sedan voro Kurckarne lika goda som Vasarne. Kom, var fri,
  och jag skall lägga för dina fötter en tysk furstekrona, om du begär så
  litet. Jag skall lägga för dina fötter kejsarekronan, om du begär mer.
  
  Hon fortfor att tiga och vände sig bort, men hon lyssnade. Hon kände sig
  stå vid en brinnande afgrund, men o, hur frestande!
  
  -- Trampa ej på grafven! inföll en okänd röst, och den gamle
  kyrkoväktaren stod bakom dem. -- Trampa ej på en moders graf! ... Hvad
  är det ni säger, unge herre? Här -- och han pekade på en glänsande
  såpbubbla, som uppsteg i solskenet ur barnens rörpipa -- här är
  kejsarekronan ... Och här -- han pekade på grafven -- är hennes ände.
  
  Hagar slet sig lös och flydde med bevingade steg, flydde sig själf. Unge
  herr Gustaf följde henne, såg Freytag vänta vid porten och vände
  svärjande om. I det stränga Kurckska huset hördes aldrig en svordom. Vin
  och kärlek hade bragt den ädelt tänkande ynglingen ur jämvikt.
  
  -- Nej, jag reser ej utan henne; jag skall befria henne! utropade han,
  sprang öfver barnens lerkruka och rusade bort öfver grafvarna.
  
  Hagar kom till besinning först när hon åter stod räddad vid slottets
  trappa. Där erinrade hon sig de enstafviga ord hon uttalat för hvarje
  trappsteg, när hon steg ned, och nu fann hon ett nytt ord för hvarje
  steg, när hon steg samma väg upp:
  
  -- Det ... var ... väl ... att ... jag ... ej ... gick ... med ... Göst
  ...
  
  
  
  
                        18. Minor och kontraminor.
  
  
                                    Staten har sin moral och en hederlig
                                                               karl sin.
  
  Rådets skrifvare, kunglige sekreteraren Nils Nilsson Tungel infann sig
  pligtskyldigt klockan sex på morgonen i rikskanslerns förrum att mottaga
  sina order för dagen. Han fick vänta länge, hans höge förman befann sig
  hos drottningen, såsom numera ofta hände, för att meddela henne
  viktigare ärenden. Tungel väntade icke ensam; här var styrelsens
  medelpunkt, här flög myggsvärmen ständigt mot ljusskenet; här vände
  mången åter med svedda vingar. Blickar af hemligt förstånd utvisade, att
  de fleste anlitat skrifvarens mäktiga förord.
  
  -- Hvad kan nu vara så brådt å färde? frågade en adelig ryttmästare,
  hvars ärende var att begära en förläning af jordagods för obetald lön.
  -- Skrifvaren vet det: få vi krig med Danmark?
  
  -- Gud bevare! svarade Tungel med en axelryckning, som han lärt i
  statsmännens skola. -- Krig ha vi mer än vi godt kunna sköta. Jag tänker
  det är något klagomål från bönderne om adelns förläningar.
  
  -- Slikt kommer rådet till, medan fröken är omyndig, rättade en
  häradshöfding, som var stadd i bugningar för en lagsaga.
  
  -- Gud gifve hon vore myndig och sloge juten för döförat, efter hon
  skall vara så karlavulen, suckade en Åbo-krämare, som blifvit illa
  prejad på sin salpeterlast.
  
  -- Säg det! anmärkte en äldre, reputerlig tjensteman med en stor vårta
  på hakan. -- Det är länge sedan vi sett en holländare i våra farvatten,
  allt för den fördömda Öresundstullens skull. Är det välbetrodde kunglige
  skrifvaren Tungel jag har den förmånen beskåda?
  
  Tungel, som högdraget slagit sig ned på en bänk, medan de öfrige stodo,
  nedlät sig till det svar, att han vore densamme.
  
  -- Mitt namn är Lydik Larsson, tullnär i Helsingfors, fortfor den
  reputerlige med en ödmjuk bugning. -- Törs jag begära få tala ett ord
  mellan fyra ögon?
  
  Rådets mäktige tjenare mätte småstadsresanden med en granskande blick
  och fann honom bära försilfrade mässingsknappar i rocken samt en urkedja
  af guld, alltså lämplig att plocka.
  
  -- Jag väntar hans nåd rikskanslern och har knappt om tiden. Törhända
  kan jag tjena med ett par minuter här i rummet bredvid, genmälde Tungel,
  som var husvarm i maktens herresäte.
  
  När de befunno sig utan vittnen, började tullnären:
  
  -- Jag är nyss hitkommen på befallning af presidenten Kurck i ett
  vittnesmål ...
  
  -- Lydik Larsson? Ja, jag påminner mig, afbröt honom den myndige
  skrifvaren. -- Ni blef åtalad för tre år sedan och dömd till sexhundra
  dalers böter för efterlåtenhet i tullen. Jag kan ingenting göra för er,
  min gode man.
  
  -- Tiderna äro svåra och sportlarna små, suckade tullnären. Man slår sig
  illa ut med hustru och barn, och tullnärstjensten i Åbo är ledig ...
  
  Kunglige skrifvaren kastade en blick på guldkedjan, som just ej antydde
  alltför betryckta omständigheter, och svarade:
  
  -- I Åbo? Ja, jag tror. Men där åtelen är ... ni förstår. Många sökande
  ... Wenman från Åbo, Lüders från Stockholm, folk med förnäma gynnare.
  Det enda vore att insinuera hos hans nåd rikskanslern, ifall han ej
  redan bortlofvat tjensten.
  
  -- Skulle jag ej töras uppvakta hennes majestät drottningen? vågade
  tullnären hviskande fråga.
  
  Skrifvaren höjde föraktligt på axlarna.
  
  -- Ni kommer från landet, min gode man. Om ni har någon dresserad finsk
  björn, som kan dansa för nådig fröken, så försök eder lycka. Kanske kan
  ni få en pung mynt eller ett rapp af ridpisken, allt efter
  skickligheten. Lycka till!
  
  -- Nej, jag beder välbetrodde skrifvaren, lägg ett godt ord för mig hos
  hans nåd rikskanslern! Jag skall ej vara otacksam, och ... eftersom
  välbetrodde skrifvaren torde få omkostnader för min skull, så ... var så
  gunstig och tänk på mitt bästa!
  
  De sista orden åtföljdes af en ansenlig skinnpung, som ljudlöst gled ned
  i skrifvarens vida rockficka. Icke långt därefter stod denne inför sin
  höge chef, föredragande en promemoria på de ärenden, som i dag skulle
  förekomma i rådet. Nils Nilsson Tungel var till alla delar den man, som
  drottningen så gäckande skildrat för Hagar Ring, men hon hade underlåtit
  att tillägga de egenskaper, som gjorde honom till ett mycket användt
  redskap i statens och längre fram äfven i hennes egen tjenst. Han
  var nämligen ett slipadt hufvud och känd för en ovanlig
  ämbetsmannaskicklighet.
  
  Promemorian började med besättandet af några lediga tjenster, och Tungel
  hade sitt eget sluga sätt att rekommendera klienter, som betalat honom
  väl, eller motverka andra, som icke anlitat honom.
  
  -- Göinge domsaga: sökanden Silfvercrona har att fordra 1,000 daler och
  kan betalas med domsagan ... Fogdesysslan i Kexholms län: Joakim Simonov
  lofvar med 2,000 daler öka kronans skatt, som företrädaren undanhållit
  ... Kammarkollegium: skrifvaren Herlöfson är beträdd med lasteligt tal
  om hufvudbokens förande ... Nyslott: landshöfdingen Mikael Jordan klagar
  öfver kammarfiskalen Samuel Cröell ... Landträtten i Estland: von
  Heineman var sakförare för Paikull, som flyttade råmärket in på eders
  nådes förläningar ... Åbo: Lydik Larsson, bötfälld af grefve Brahe för
  att han varit mån om adelns privilegier, söker nu tullnärstjensten ...
  
  -- Det är nog för i dag, afbröt honom Oxenstjerna kort. Han tjenstgör
  vid dessa ärenden, Tungel, och får sedan orlof för i dag.
  
  -- Jag fördristar mig erinra om expeditionen till danska sändebudet ...
  
  -- Han har orlof från klockan tio. Se till, att han håller tand för
  tunga!
  
  -- Mitt underdåniga, tropligtiga nit ...
  
  -- Ja, jag vet. Gå sin väg. Han tjenstgör från klockan åtta till tio.
  
  Förtroendemannen gick med buktande rygg, betydligt tamare än han kommit.
  
  -- Ola Berg! sade Oxenstjerna med låg röst.
  
  Ola Berg framträdde genom en löndörr till kabinettet och afbidade order.
  Han var en förslagen skånsk öfverlöpare och brukades af rikskanslern som
  detektiv i politiska ärenden.
  
  -- Följ Tungel i kväll efter mörkningen! Rapportera alla hans steg!
  
  -- Han skal s'gu ikke være den mus, som lister sig ud af kattens öine,
  svarade detektiven och försvann i sitt kryphål.
  
  Samma dag, den 12 Maj 1643, när de löpande ärendena voro expedierade i
  rådet klockan tio, afskedades Tungel från protokollet, och en hemlig
  öfverläggning tog början. Drottningen var närvarande och åhörde med
  mycken uppmärksamhet den ifriga rådplägningen, utan att däri deltaga.
  
  För eftervärlden är denna skickelsedigra öfverläggning i svenska rådet
  icke mera en hemlighet. Det var där man beslöt att afklippa de olidliga
  tvisterna om Öresundstullen och den ständiga faran af ett anfall från
  sidan. Ärendet gällde ett krig med Danmark, och det beslöts enhälligt,
  icke med lätt hjärta midtunder brinnande krig i Tyskland och de redan så
  betungande bördor, som tryckte ett fåtaligt, fattigt folk. Men segrarna
  hade burit sin frukt och nederlagen sin lärdom. Stämningen uttalades
  bäst i den gamle Jakob De la Gardies ord: »Man skall först med all makt
  söka en kristelig fred. Kan den intet vinnas, såsom nu för ögonen är, då
  måste man öppna på pungen och rusta sig till och sedan tro Gud om godt
  och gå rakt på fienden. Så gjorde jag med moskoviten.»
  
  Framgången berodde likväl så väsentligt på hemlighetens bevarande, att
  därförutan hade kriget varit en dårskap. Kristian IV, som besegrat
  Sverige i nästföregående tvekamp, kunde endast angripas oförberedd och
  endast af Torstenson. Mot denne härförare stod hela kejsaredömets makt i
  vapen, alltså borde Tyskland lika litet som Danmark förnimma den minsta
  knäpp af en ny spänd hane på svenska gevär. Ytterligare stod vid
  Estlands och Lifflands gränser det då ännu mäktiga Polen med sin unge
  bragdlystne konung Uladislaus, som brann af begär att hämnas sin faders
  nederlag och rycka till sig sin ärfda svenska krona. Mot väster, söder
  och sydost måste således alla skvallrande läppar tillslutas, alla
  lyssnande öron tillstoppas. Mot nordpolen var riket tryggt och nästan
  lika tryggt mot den trötte ryske jätten i öster. Alltsedan Gustaf Adolfs
  tider hade bådas fiende Polen lyckats förena Ryssland och Sverige i en
  sällsynt vänskap. Det var först efter Kristinas tider, som hjältarne
  Carl X Gustaf och Carl XII genom Polens underminerande -- det största
  politiska misstag i Sveriges historia -- lyckades draga öfver sitt rike
  Rysslands kolossala, från sin naturliga dämmare frigjorda makt.
  
  Så skickligt hade svenska regeringen dolt sina planer och visat sig
  undfallande mot kung Kristians öfvergrepp, att ingen diplomat utanför
  svenska rådet trodde på krig med Danmark. Men hur lyckligt än
  hemligheten bevarades, låg där för mycket misstänkeligt i tidens luft
  för att icke någre bland diplomaterne skulle med spejande ögon och
  lyssnande öron hafva vädrat någonting, som _dock_ kunde vara i
  görningen.
  
  En af de skarpsyntaste och en som därtill hade mesta anledning att hålla
  sig vaken, var danske ministern i Stockholm Peder Vibe ... Denne herre
  hade på aftonen samma dag, när kriget beslöts i rådet, mottagit en kurir
  med depescher från sin regering och bref från danske ministern i
  Warschau. Innehållet tycktes förtreta och oroa honom; hans otålighet gaf
  sig luft i enstaka utrop under läsningen, medan hans systerson och
  privatsekreterare, unge Rantzau, tid efter annan afbröt honom med frågor
  om en svårläslig rapport, som var under renskrifning. Vibe ägde hvad
  Oxenstjerna saknade, en pålitlig handsekreterare.
  
  -- Vil du tie? ... Corfitz Ulfeld utnämnd till rikshofmästare? Ja,
  hvarför är jag icke kungens svärson? ... Finnas ej flera bastarder att
  försörja dig, Rantzau? ... Och kungen utgifver sin »_Nye Reces_»!
  Hvartill tjenar att stifta lag för en så usel styrelse, som vår kungliga
  danska? ... Afskeda rådet, tukta småadeln, frigör de lifegne, och
  svensken skall icke våga knyta näfven i byxfickan.
  
  -- Men friheten, ers excellens ... adelns privilegier? vågade den
  fullblodige sekreteraren invända.
  
  -- Håll munnen! ... Hamburg mumlar ... holländaren stångas ... Se åt
  hvem som knackar!
  
  Äfven Vibe hade en löntrappa, som ingen diplomat ville umbära vid denna
  tid, när så mången spårhund måste komma och gå osedd. Sekreteraren
  införde en västgöte med ränsel på ryggen och en bunt väfskedar öfver
  axeln.
  
  -- Så, så, sade Vibe, när den nykomne med en bondaktig skrapning på
  baktassen frågade, om hans nåd behöfde byxtyg af samma sort, som
  borgmästarens byxor i Skara. -- Lägg af lösskägget, du, och kasta det
  där skräpet i vrån. Den unge herrn här går uti mina byxor.
  
  -- Fälle jag det tror, genmälde västgöten och skrapade sig betänksamt i
  den yfviga, gula luggen. -- Visa mig stjärten, sa´ göingen, så jag får
  se, om du är räf eller anka.
  
  -- Hvad nu, lymmel? röt ministern otåligt. Kör ut karlen, Rantzau!
  
  Innan det kom till denna handgriplighet, fann den nykomne för godt att
  taga reson, kastade från sig peruk, skägg och handelsvaror samt visade
  under förklädnaden kunglige skrifvaren Nils Tungels grinande ansikte.
  
  -- Undskyll, ers excellens, sade han. Jag står här under danska kronans
  lejd, och mig skall intet ondt vederfaras, men utanför trädgårdsporten
  är icke lätt att lista sig genom. Hade jag icke en stöfvare tätt i
  hälarna ända från Nygatan? Men jag lurade honom. Jag slank in i
  Bouchtska gården, som har två utgångar, och förrän hans räf bet min gås,
  var jag öfver muren i trädgården. Vackert så vid mina år, ers excellens.
  Men med repet på dörrkroken och Danmarks välfärd där innanför, skonar
  jag, som ers excellens ser, hvarken lif eller välfärd för mitt
  underdåniga nit.
  
  -- Jag förstår, genmälde Vibe med ett förakt, som han knappt vårdade sig
  om att dölja. -- Tungel sätter sin hals på spel, och detta skall
  vedergällas kontant. Men hvad är nu å färde, när en så försiktig man
  icke törs skrifva eller skicka en annans hals i snaran? Är det en
  revolution?
  
  -- Bättre upp, ers nåd, bättre upp.
  
  Och svenska rådets förtroendeman räknade redan i tankarna de högar af
  guld och torn af äreställen, som ett förräderi just i den rätta stunden
  ofelbart måste inbringa honom.
  
  Vibe blef uppmärksam. Han kände sin man och nedlät sig att smickra en
  usling, som han behöfde.
  
  -- Jag känner ert nit, fortfor han, och det skall belönas efter
  förtjenst. Ni är en ovärderlig bundsförvant, Tungel, och rikskanslern
  behandlar er som ett legohjon. Vore jag i hans ställe, skulle jag gifva
  en man som er sin berättigade plats i rikets råd. Det är lyckligt för
  oss, min käre Tungel, att vi bättre förstå uppskatta ert värde. Men våga
  icke i otid ert dyrbara lif! Ni behöfves nu bäst där ni är. Hvad är det
  om? Ligger drottningen för döden sjuk?
  
  -- Bättre upp, ers excellens!
  
  Skrifvaren kunde ej neka sig nöjet att utminutera sin nyhet droppvis,
  likasom man räknar högar af guldmynt ett och ett för att höra hvartenda
  särskildt klinga.
  
  -- Då har Torstenson blifvit totalt slagen i Tyskland. Ut med det, karl!
  
  -- _Sverige förklarar Danmark krig!_ hviskade Tungel med tonvikt på
  hvarje stafvelse. Detta var hela guldrullen i klump.
  
  Vibe reste sig och satte sig åter. Han hade känt i luften oset af något
  brändt, men det låg som ett obestämdt töcken vid framtidens horisont.
  
  -- Det är icke möjligt! utropade han.
  
  -- Det är säkert, genmälde skrifvaren.
  
  Ministern lugnade sig.
  
  -- Ni torde hafva misstagit er. Förklara på hvad ni stöder en så vågad
  förmodan!
  
  -- Rådet har haft ett sammanträde för slutna dörrar i dag från klockan
  tio till två på eftermiddagen. Skrifvarne ha för i dag fått orlof.
  Rikskanslern för protokollet. Kurirer hafva afgått till Hamburg och
  Amsterdam.
  
  -- Så? Ingenting annat? Är det första gången rådet sammanträdt inom
  lyckta dörrar? Och har man icke länge underhandlat med Hamburg och
  Nederländerna? Detta är ingen nyhet, min käre Tungel. För den hade ni
  kunnat spara er hals.
  
  -- Ers excellens far vilse, fortfor skrifvaren, så förnärmad, som man ju
  måste vara, när man ser en guldhög förvandlas till vissnade löf. -- Det
  gäller krig mot Danmark; jag läser detta i rikskanslern som i en bok.
  Därtill har jag mina extra kunskapare. En skrifvare hos gamle De la
  Gardie inberättar, att riksmarsken uppsätter mönsterrullar för allt
  stridbart manskap på sina gods, beställer vapen i Norrköping och låter
  sammandraga krigsfolk mot skånska gränsen.
  
  -- Däri gör marsken klokt. Slå Torstenson, Tungel, slå Torstenson, och
  det torde ej töfva länge, innan manskap behöfves vid skånska gränsen! Ni
  löper med limstången, min gode man. Men lika godt, jag krediterar er en
  hals till godo. Har ni hört något om furst Radzivil? Jag beundrar er,
  Tungel. Det var det finaste af alla knep på er långa meritlista. Jag
  beställer honom hit som kunskapare, jag hoppas, att han skall komma i
  gräl med de svenske junkrarne och tussa på dem den polske kungen.
  Stickor heller! Han rafflar och dobblar med dem, de blifva hans bästa
  supbröder. Då spanar ni ut, att han har en gemål ... Hvad var det ni
  sade hon var för en?
  
  -- En för detta kammarpiga, som med sin rikedom köpt en ruinerad
  adelsman.
  
  -- Riktigt. Ni är människokännare, Tungel. Ni hoppades få furstinnan
  presenterad vid hofvet för att hon där skulle blamera sig bättre än
  hennes man lyckades göra. Hon förekom er och gjorde sig omöjlig, men ni
  fann på ett råd. Sedan ni sörjt för att hennes conduit kommit till
  drottningens öron, anvisade ni henne timmen, när drottningen skulle rida
  ut, och intalade henne att tilltrotsa sig en presentation. Man kan icke
  bättre anlägga en mina. Om ni icke läst rikskanslern som en bok, så har
  ni åtminstone läst drottning Kristina. Mottag min komplimang, herr
  kunglig sekreter och blifvande riksråd! Utgången öfverträffade all
  förväntan. Det polska fursteparet skyndade sig därefter på er inrådan
  att afresa, innan er förman, rikskanslern, hann erbjuda dem en
  satisfaktion, som skulle tillintetgjort effekten i Warschau. Skada, att
  det kom något privat intresse med, som ni icke beräknat. Hvad är det för
  en dum förgiftningshistoria, som ryktet omtalar? Ville furstinnan
  förgifta drottningen?
  
  -- Ers excellens, jag bedyrar ...
  
  -- Det är öfverflödigt. Ni är för klok, för att jag skulle tro eder om
  en sådan sottise. Men hvad var det? Ville furstinnan hämnas på
  drottningen, _förrän_ drottningen skymfat henne?
  
  -- Det är en gåta för mig, som för ers excellens. Drottningen har en
  favorit, en flicka från landsvägen. Det tyckes som skulle furstinnan
  Radzivil af någon obekant orsak hata denna favorit, som hon aldrig har
  sett, och velat rödja henne ur vägen. Hon försökte detta på det
  miserabelt enfaldiga sätt, som ers nåd torde känna. Så kan endast en för
  detta piga blamera sig. En förnäm dam skulle ha gjort det skickligare.
  
  -- Nå godt. Denna episod har ingen annan betydelse, än att möjligen
  diskreditera vår plan i Warschau. Till en början är effekten
  förträfflig. Se här hvad man skrifver därom med dagens kurir. Konung
  Uladislaus har blifvit behörigen underrättad om den skymf, som i
  Stockholm tillfogats en hans undersåte af Sveriges drottning i egen
  person, och har tillkallat chefen för huset Radzivil för att i hans namn
  fordra en lysande upprättelse. Han skall sannolikt ej nöja sig med
  Wrangels afsättning, utan fordra hans dödsdom, och detta kan svenska
  regeringen omöjligt bevilja. Vi ha således just den konflikt i gång, som
  vi så länge efterlängtat. Enda faran är, att den gamle furst Radzivil,
  som ännu icke var anländ, när brefvet afgick, vägrar att erkänna den
  förolämpade som en medlem af sin familj. Tror ni, att han skall vägra?
  
  -- Det är möjligt, ers excellens. En mesallians! Och Radzivilerne äro af
  alla stolta polackar de stoltaste.
  
  -- Gamle Radzivil får icke vägra. Jag skall låta erinra honom, att hans
  namn står i pant, detta namn, som man skymfat i Stockholm. Nej, Tungel,
  ni har utspelat en trumf och spelat för väl för att kunna tappa. Låt oss
  nu blanda korten skickligt i Warschau, och ni kan lägga eder lugnt att
  sofva på edert inbillade krig. Sverige skall aldrig våga angripa
  Danmark, om den polske uroxen stångar sina horn i dess sida.
  
  -- Också möjligt. Men dessa horn ha blifvit afsågade förr, och nu är jag
  här med det budskap, att rådet beslutit krig. Jag har varnat ers
  excellens, jag tvår mina händer.
  
  -- Godt, godt. Jag skall belöna er tjenst som om Torstenson redan stode
  vid Köpenhamns murar. Se här en växel på Texeira i Hamburg. Papper är i
  dessa tider säkrare än guld och Texeira den säkraste bank näst Ruben
  Zevi. Lämna västgöten här, och kläd eder till dalkulla. Där i väggskåpet
  finner ni kjol, tröja, förkläde och huckle. Jag riskerar mitt goda
  rykte, men hvad gör man ej för sina vänner? Min tjenare skall ledsaga
  eder. Tag en omväg, försvinn i skuggan af slottsmuren; man är
  ingenstädes säkrare, än tätt invid galgen ... Så! -- fortfor han
  skrattande, medan kunskaparen undergick denna förvandling. -- Möt nu i
  mörkret prosten i Leksand, och han skall svära på, att ni är ett af hans
  skriftebarn. Farväl, min ohängde bundsförvant, jag räknar på edra vidare
  tjenster.
  
  -- Rantzau -- yttrade Peder Vibe till sin sekreterare, när svenska
  rådets förtroendeman lyckligt var utom hörhåll -- jag gaf den där karlen
  6,000 daler nu, och 6,000 har han fått förut: hvad anser du honom vara
  värd?
  
  -- Sex öre till ett bastrep. Hampa vore ett slöseri, svarade Rantzau.
  
  -- Ja, så skulle jag ha svarat vid din ålder. Och likväl uppsätter denne
  karl Axel Oxenstjernas ultimatum till kejsare och konungar: ho vet hvad
  han ännu skall uppsätta åt drottning Kristina? Minns, när du blir
  minister, att du betalar förrädaren, innan du hänger honom. Det är ett
  elände, Rantzau. Staten har sin moral och en hederlig man sin, men de gå
  ihop först vid galgen. Hvad vill du betala för den nye rikshofmästaren
  Corfitz Ulfeld?
  
  -- Jag förstår icke ers excellens.
  
  -- Nej, du förstår icke. Han är ju numera Kristian IV:s högra hand, han
  regerar Danmark och skall troligen slingra sig fram några år. Hvarför
  jämföra en så högt uppsatt dignitär med en simpel landstjuf? Den dag
  torde komma, när Corfitz Ulfelds högre meriter göra honom förtjent af en
  högre galge, än Tungel. Gå till hvila, min son, och dröm icke om en
  statsmans ihåliga segrar, dröm om din käresta, dröm om en hederlig
  landtgård i Selands bokskogar eller en ärlig död på fältet för gamla
  Danmark!
  
  
  
  
                         19. Höjderna och djupen.
  
  
                                       De stora höjderna stiga endast ur
                                                             stora djup.
  
  Sverige hade hört större vältalare och kraftigare botpredikanter, än
  drottning Kristinas öfverhofpredikant Johannes Matthiæ, men få, hvilka
  som han, eller mer än han, predikat den kristna kärlekens evangelium.
  Han var sitt tidehvarfs evangelist, sitt århundrades Tollstadius. Och nu
  var han utnämnd till biskop i Strengnäs; nu skulle han, på Kristi
  himmelsfärdsdag, säga sin församling farväl i Storkyrkan. Intet under,
  att den föga rymliga kyrkan var till trängsel fylld och att tårar sågos
  i många ögon. På den kungliga läktaren visade sig drottningen med sin
  uppvaktning; riksrådens bänkar voro fulltaligt upptagna, många andra
  förnäma och höga personer närvoro. Nu förväntade man af en hofpredikant
  idel honung och sötma till jordens mäktige; nu skulle han tala om deras
  höga kall och förtjenst framför andra dödliga; nu skulle han, som några
  år senare professor Alanus i Åbo, förklara adelskap för en gudomlig
  inrättning och hvarje högättad person begåfvad redan i födseln med
  synnerliga utmärkta egenskaper. Predikanten svek denna väntan: han
  visste väl till hvilka han talade, men han böjde sig icke denna gång;
  det låg den milde evangelisten på hjärtat att, också han, engång nedböja
  sina åhörare inför den Allsmäktiges tron. På samma gång han talade
  kärlekens tröst, visade han äfven sanningens tänder.
  
  Han tillämpade dagens text på Esaias' ord och Marias lofsång: »Alla
  dalar skola upphöjas och alla kullar förnedrade varda. De mäktige hafver
  han satt af sätet och uppsatt de ringa.» Detta är upphöjelsen efter Guds
  rikes lagar. Människorna söka höghet och ära med minsta möjliga
  själfförsakelse. De klifva helst på hvarandras axlar, trampande under
  sig de ringa och svaga. Men Gud upphöjer ingen, som han ej förut
  nederslagit. De stora höjderna stiga endast ur stora djup. Aldrig hade
  David uppnått en så hög ära, om ej bedröfvelsen gått som vattufloder
  öfver hans själ, om han ej ätit aska för bröd och blandat sin dryck med
  tårar. Kristus vid sin himmelsfärd var densamme Kristus, som dött för
  oss i smälek på korset. Hvilken dristade mäta sig med hans apostlar? Och
  dock voro de på jorden de ringaste och mest föraktade, liksom sin
  mästare. »Du elända, öfver hvilken alla väder gå, och du tröstlösa, si,
  jag vill lägga dina stenar i blyglans och lägga din grundval med safirer
  och vill göra dina tinnar af rubin och dina portar af gnistrande
  ädelstenar. Ty bergen skola vika och högarna falla, men min nåd skall
  icke vika från dig, och mitt fridsförbund skall icke förfalla, säger
  Herren, din förbarmare.» (Es. 54: 10-12.)
  
  Predikanten slutade med några få ord till afsked och tack. Den så ofta
  undfallande läraren var såsom förvandlad. Han kände sig stå till
  räkenskap inför sin Gud. Hvad frågade han efter jordens väldige? Han
  erfor något inom sig af Esaias' ande och kraft: denne det gamla
  testamentets evangelist kunde nederslå högarna, såsom han upprättade
  dalarna. Och det adelsstolta Stockholm, det högmodiga tidehvarfvet, som
  så obevekligt förtrampade allt det ringa, det svaga, det vanbördiga
  under sin fot, behöfde, efter så många milda maningar, en varning till
  afsked, lika godt hvem den träffade. Herrarne i riksstyrelsen och deras
  vederlikar tyckte icke om Johannes Matthiæ predikan; det var väl, att
  han bortskickats till Strengnäs. Fröken Kerstin satt stum och tankfull.
  Försakelsen, förödmjukelsen ingingo ej i hennes uppfattning af äran. Och
  dock var där något storartadt, som anslog henne, i dessa fallande berg
  och stigande dalar. Hon upptog dem i sin tankegång, hon tillämpade dem
  på sitt sätt.
  
  Lifsuppfattningen begynte mogna i Kristinas sjuttonde år. Hennes tysta
  närvaro vid rådets öfverläggningar vidgade synkretsen och ingaf henne,
  som dittills endast sett kronans rättigheter, en aning äfven om kronans
  pligter. Det fanns ögonblick, när hon tog sitt blifvande kall på fullt
  allvar, likasom det fanns andra, när hon åter glömde det. Studierna, som
  hon fortfor att älska, antogo en annan riktning. De klassiska språken,
  teologin, filosofin och matematiken fingo för en tid vika för studier i
  historia och statsrätt. Folkrättens berömde grundläggare, Hugo Grotius,
  Sveriges ambassadör i Paris, blef nu, jämte Tacitus, hennes
  älsklingsförfattare.
  
  Efter middagstaffeln företog drottningen sin dagliga ridtur, denna gång,
  helgdagen till ära, åtföljd af en mer än vanligt lysande svit. Hon red
  öfver den till hälften planerade Drottninggatan och öfver den landsväg,
  som sedan blef Norrtullsgatan, till de landtliga trakterna af nuvarande
  Haga park, drack ett glas vatten ur källan vid skogvaktarebostället,
  gjorde en omväg söderom Brunnsviken till nuvarande Söderbrunn och
  återvände till Ladugårdslandet på den väg, som ännu, i dess utvidgade
  och mera vårdade skick, kallas Drottning Kristinas väg. Dessa ridturer
  saknade ej en politisk betydelse. De vande hufvudstadens befolkning att
  se sin blifvande herskarinna uppträda, fri och obunden af förmyndares
  tyglar, i hela glansen af ungdom och framtidsförhoppningar.
  
  Riddräkten klädde henne förträffligt. Hon såg bra ut i sitt raska traf,
  med sin lediga hållning, sina af ridten purprade kinder, sina stora,
  glänsande ögon, som tycktes genomtränga allt, och det blonda, fladdrande
  håret, vindens lekboll, som stal sig ut under hennes svarta
  sammetsbarett. Hon förstod att förena sin kungliga värdighet med ett så
  otvunget ungdomligt skick, en så frimodigt glad hälsning till alla som
  mötte henne, att på söknedagarna tvätterskan glömde sin klappbrygga och
  dalkarlen stannade med sin handkärra för att uppfånga sin andel af deras
  frökens alla hjärtan vinnande ögonkast. Nu på helgdagen, när allt som i
  den trånga, smutsiga staden behöfde andas och vederkvickas, strömmade ut
  till solskenet och vårluften på Ladugårdslandet, möttes drottningen
  öfverallt af täta, beundrande folkskaror. Just sådan ville de se sin
  fröken. Hvad skulle icke hon uträtta, när hon en dag tog makten af
  herrarne! Kristina var populär, som alla unga tronarfvingar. Hon, hon
  skulle göra allt bättre än det nu var. Allt som suckade i betryck och
  armod, allt som led förfång eller orättvisa, såg upp till henne som till
  en försyn. Hon skulle uträta allt som nu var snedt; hon skulle bota allt
  som nu var i olag; hon var den kommande hjälparinnan i all nöd, den
  efterlängtade befriarinnan från allt öfvervåld. Herrestyrelse har aldrig
  varit älskad i Sverige, äfven när den förtjent att vara det;
  konungamakten är en så gammal tradition och så djupt rotad i folkets
  föreställningar, att äfven den frie mannen vill se en enda råda, och
  råder icke denne ene, pratas han kull. Men denna prinsessa skulle råda,
  det såg man redan på den säkerhet, hvarmed hon styrde sin ystre donske
  springare Rurik, som undanträngt Caballero.
  
  Var hon icke den store kung Gustafs dotter? Han, den folkkäre, hade
  redan, efter sitt ärorika fall, hunnit blifva en myt. Under hans tid
  föreställde man sig allting bättre och så som det skulle vara; då visste
  man hvem man borde vörda och lyda. Hvem visste det nu? Allas ögon ville
  i dottern igenkänna fadern: det var uppenbart han; man kunde ej misstaga
  sig. Så kunde ingen annan sitta till häst, så blid kunde ingen annan
  skåda omkring sig och hälsa på fattigt folk. Där gick ett gladt sorl
  genom åskådarnes leder, när Kristina red tillbaka öfver Norrbro och
  Mälarens friska vårvindar blåste i den främst ridande hofjägarens
  blågula standar. -- Si, den Guds utkorade, är hon icke rätt som en ängel
  från himmelrik? Hvarför vänta de? Hvarför uppsätta de icke henne nu
  genast på tronen? Hör hon icke Sveriges allmoge till? Men herrarne,
  herrarne, ja, de ha det godt nu, så länge de makten hafva, och släppa ej
  vår välsignade fröken till hennes rätt.
  
  Ett sorl, som liknade knot, hördes bland en skara sjömän vid Skeppsbron.
  
  -- Huru länge skola vi tåla herrarnes regemente? ... Myndig! Myndig!
  Drottningen myndig!
  
  Kristina hörde detta och sporrade hästen, hälsande åt alla sidor.
  Sjömännen öfverröstades.
  
  -- Si, nu hälsade hon återigen! Det var på mig hon hälsade ... Nej, på
  mig ... Gud signe henne, det är _vår_ fröken; hon skall råda och ingen
  annan!
  
  En lustig skräddaregesäll, inklämd med sin tunna person mot broskranket,
  företog sig att sjungande öfversätta de kringståendes känslor med den
  gamla danslekens ord:
  
     Hej, säj, så får du mej,
     och får du mej, så står du dej!
  
  Hvarpå en annan tunn medbroder, lika inklämd på motsatta sidan af bron,
  profetiskt fortsatte:
  
     Vill du inte ha mej, får du låta bli mej,
     vill du inte si mej, får du gå förbi mej,
     si, så är jag fri från dej!
  
  Kristina har berättat, att rådet erbjöd henne kronan redan i Oktober
  1643, ett år före tiden. Däraf finnes i historien intet spår, men väl
  många, att folket ville påskynda myndighetsåldern. Hon visste detta, och
  det öfverensstämde med hennes brinnande längtan att utföra storverk. Men
  hon förstod, att tiden kräfde manskraft vid statsrodret, och var klok
  nog att vänta. Hon mognade hastigt under folkets kända medhåll.
  Riksförmyndarne insågo, att hon var drottning, innan hon ännu bar
  kronan, och från denna tid begynte Kristinas mening tynga i styrelsens
  vågskål.
  
  När hon uppnått slottsporten, höll hon stilla, betraktande från sadeln
  de högtidsklädda folkskarorna och den i solskenet glittrande strömmen.
  
  -- Se -- sade hon till gamle riksamiralen Gyllenhjelm, som var henne
  till möte vid porten -- detta är mitt parlament, min krigshär och min
  flotta! Finns någon skönare ädelsten i en krona, än folkets kärlek? För
  detta folk skall jag göra allt, uppoffra allt, försaka allt. Jag skall
  göra det icke blott mäktigt och rikt; jag skall göra det lyckligt. Min
  lager skall icke fläckas af blod, min ära skall vara folkets frihet och
  välstånd, min lön dess välsignelser. Store Gud, huru kan någonsin en
  furste öfvergifva sitt folk eller söka sin ära i främmande länders
  hyllning? Hvad jag kan uträtta står i Guds hand, men historien skall
  intyga, att jag blifvit mitt folk trogen. När jag dör, skola svenskarne
  säga om mig: om hon icke förmådde allt, så ville hon allt och försakade
  allt för vår lycka. Och när jag dör ogift, skola de tillägga: hon
  älskade oss så högt, att hon icke ville dela sin kärlek.
  
  -- Jag får inte höra hvad de säga; jag har inte, som min nådiga frände,
  ett sekel kvar att lyssna på folkprat, genmälde skämtande den
  sextionioårige Gyllenhjelm, hvars förvantskap med det kungliga huset gaf
  honom rätt att språka fritt. -- Men när jag omsider möter min nådiga
  frände på de elyseiska fälten, vill jag hörsammast skicka Tungel att
  kunskapa ... Nej, han är inte till finnande där, han bor troligen litet
  lägre ned. Men jag skall gå själf, jag skall spöka i Riddarholmskyrkan
  vid början af nästa århundrade och leta bland inskrifterna efter min
  nådiga frändes äreminne. Såframt ej Sveriges stormäktiga drottning
  därförinnan eröfrat Europa och ligger begrafven i Rom ...
  
  -- Jag skall tänka därpå, sade Kristina muntert. Min frände kan skicka
  Torstenson till Rom att beställa kvarter. Näst Riddarholmskyrkan har jag
  intet emot att hvila i Peterskyrkan, blott inte som påfve. Det lärer
  hvarken anstå mitt kön eller min tro. Förr torde jag göra påfven till
  lutheran, än han mig till papist ... Men hör, hvad är det de sorla där
  nere?
  
  -- De ropa: drottningen myndig!
  
  -- Det tror jag dem om. Det är de femtusen män, förutom kvinnor och
  barn, vid sjön Genesaret. Skillnaden är, att de förre femtusen redan
  ätit sig mätte och desse begära få göra det. Godkväll, frände. Det är
  tid att följa Mästarens föredöme och draga sig undan.
  
  Hon hade rätt; det var tid att försvinna, ty ropen blefvo allt
  högljuddare. En skvadron af lifgardet red fram och posterade sig framför
  slottsporten. Denna försiktighet blef öfverflödig. Så snart den stolta,
  unga prinsessa, som så förtjusat åskådarne från höjden af Ruriks sadel,
  försvunnit, tystnade sorlet efter hand, och skarorna skingrade sig.
  
  När drottningen red in med sin svit på borggården, uppkom ett ögonblicks
  trängsel, ty äfven där stodo skaror af nyfikne. Hagar befann sig i
  sviten. Hon hade stigit af hästen och kastat tygeln åt ridknekten, när
  hon tätt framför sig upptäckte bland åskådarne en äldre man, som med
  stirrande häpnad betraktade henne. Denne man hade hon sett förut; ja,
  hon kunde ej misstaga sig: vårtan på hans finrakade haka gjorde honom
  lätt igenkännelig.
  
  -- Är det icke tullnären Lydik Larsson från Helsingfors? frågade hon.
  
  -- Jo, ers nåd, svarade förlägen den forne beskyddaren med en bugning,
  som ej kunde vara djupare, om den gällt drottningens egen höga person.
  
  -- Och känner ej tullnären mera igen mig? återtog Hagar, själf knappt
  mindre förlägen, när hon ihågkom deras afsked för tre år sedan, då
  Larsson presenterade henne i den snäfva nya hastverksklädningen för
  presidenten Kurck i Åbo.
  
  -- Jag skulle ej fördristat mig igenkänna jungfru Hagar, om jag ej fått
  höra af hans nåd presidenten, att ... att ...
  
  -- Ja, att tiderna förändrats, inföll den unga hofjungfrun. Det var
  något brydsamt att nu erinras om Åbo-klädningen, som fordom var
  helgdagsdräkt för en barfota, men i silke och sammet tager man sådant
  lätt. -- Jag kände genast igen tullnären och ser, att hälsan har varit
  god. Tack för sist; det var tullnären, som förde mig ut i världen. Kan
  jag vara till någon tjenst? Jag kan ej bjuda tullnären upp till mitt
  rum, det är ej tillåtet, och jag måste nu kläda om mig; fröken har ett
  litet värdskap i kväll för sin hofpredikant, som skall flytta till
  Strengnäs.
  
  -- Jag skulle underdånigst ha en liten begäran, men det tör vara
  olägligt ...
  
  Hagar eftersinnade. Hon tänkte på fru Beata och skulle icke för hela
  Stockholms slott ha vågat införa en främling i den kungliga våningen.
  Men där fanns på nedra botten ett mottagningsrum för supplikanter af
  lägre stånd. Hon anvisade honom detta rum och lofvade snart vara
  tillbaka.
  
  Tullnären satt där i sällskap med en bryggare och en fiskmånglerska, som
  väntade på audiens hos köksmästaren. Hans tankar gjorde en rundresa från
  Stockholm till Turholm, veko i förbifarten in i Kaskas torp och voro
  strax åter i Stockholms slott.
  
  -- Begriper du något, min gubbe? sade han till sig själf. -- Nästa gång
  du ser ett pyre ligga i en näfversko någonstädes i ödemarken, så inbilla
  dig icke, att det alltid skall ligga där! Det tör hända, att du hittar
  det om några år i sammet och guld i en drottnings följe. Hvarför tog jag
  inte lyckobarnet till mitt, när det bjöds? Arten satt i henne: fram
  skulle hon, och fram kom hon. Undrar, om hon är högfärdig ...
  
  Fiskmånglerskan hade sett Hagar på trappan och hviskade till bryggaren:
  
  -- Såg käre far frökens troll?
  
  -- Hvem skulle det vara? frågade bryggaren.
  
  -- Frökens finntroll. Hvar människa vet ju, att otyget flög hitöfver i
  korpahamn och blef förvandladt till jungfru, när det satte sig på Tre
  kronor. Det är nu hon där, som vet allting och kan allting. När fröken
  behöfver veta någonting, säger hon pull pull, så kommer finntrollet och
  lär henne att läsa bakfram i Guds ord. Intet under, att fröken är så
  skräckeligen lärd. Men si, korpvingarna växa beständigt ut i ryggen
  på'na; då säger trollet: mutta tutta, så krypa de in igen under
  klädningslifvet ... Så länge det nu räcker; inte lär det räcka länge,
  innan sömmarna spricka ... Bevare oss, när man talar om trollet, är det
  inte långt borta!
  
  Hagar inträdde i hofdräkt, skygg och motvillig; hon kunde icke vägra att
  höra sin gamle beskyddare. När hon varseblef sällskapet, grep hon till
  sitt nyligen återupplifvade förråd af finska. Tullnären talade finska
  som sitt andra modersmål, och samtalet fördes på detta språk, likasom
  för att bekräfta alla onda rykten om korpvingarna under klädningslifvet.
  
  -- Undskyll -- sade den så illa beryktade flickan -- jag har ej mer än
  några minuter lediga; klockan sju är min tjenstgöring. Kan jag vara
  tullnären till något gagn i Stockholm?
  
  -- Det är så -- anförde Lydik Larsson ödmjukeligen med en beundrande
  blick på lyckobarnet -- att Betty är nog en husesam hustru, men år och
  barn, ser nådiga jungfrun, och plikt till kronan, snäfva sportler,
  dåliga tider ... Jag söker lediga tullnärssysslan i Åbo ...
  
  -- Lycka till!
  
  -- Ja, där som jungfru Hagar ville gunstbenäget gifva en aldrig så liten
  puff åt lyckans hjul för en gammal tjenares bästa, kunde väl meriterna
  komma i nådig frökens höga åminnelse.
  
  -- Nu tala de trollspråket, hviskade fiskmånglerskan åt sin granne. --
  Ser käre far bucklan på klädningslifvet under högra skulderbladet?
  
  -- Begär tullnären, att jag skall tala med fröken om sysslan i Åbo?
  
  -- Det vore min allerödmjukaste åstundan för Bettys och barnens skull.
  
  -- Det går icke. Begär så gärna, att jag skall flytta Turholm till
  Riddarholmen! Fröken har intet att skaffa med sysslorna, och jag har
  intet att skaffa med frökens gunstbevis.
  
  -- Jag trodde -- genmälde Larsson, förnärmad af hvad han ansåg för
  ogunst och otack -- jag trodde, att en fattig kronans tjenare skulle
  vara gunstigt ihågkommen från förra tider ...
  
  Hagar blygdes. Hennes svar hade varit så kallt afvisande.
  
  -- Jag glömmer ej, käre Larsson -- tillade hon i blidare ton -- att ni
  engång varit mycket god mot mig. Det var ni, som gaf mig böcker och lät
  mig läsa för Petrus Luth. Hvar finnes han nu? Och lefver Cannabis?
  
  -- Min svåger Luth är nu prästvigd och tänker sig ut i kriget som
  fältpredikant. Cannabis, eller Cambis, som folket säger, fortfar att
  hålla skola för stenarna på Hertonäs.
  
  -- Har ni hört något från Kaskas torp?
  
  -- Intet annat, än att där finnas många hungriga munnar och bark i
  grytan. Det sägs, att Jerusalems skomakare varit där i höstas. Jag skall
  på återvägen hvila min häst vid torpet och berätta för Dordej ... att
  tiderna ändrats.
  
  -- Ja, ja, säg, att den fattiga flickan, med hvilken hon delat sin sista
  brödkaka, mången gång hellre ville valla korna i Kaskas torp, än ...
  
  Hagar utsade icke sin mening. Hon framsökte en börs ur sin kjolsäck och
  skakade ut dess innehåll i tullnärens hand. Det var endast ett litet
  guldmynt och något småsilfver. Allt det öfriga hade hon slösat bort,
  utan att minnas hvart.
  
  -- Jag skall skicka mer, sade hon, förlägen öfver den obetydliga gåfvan.
  -- Hvarför är tullnären i Stockholm? Är det för sysslan? Var ej vred på
  mig! Jag vågar ej tala med fröken därom, men jag skall tala med
  presidenten.
  
  Hon hade ännu kvar den förunderliga gåfvan att vinna hjärtan, hvilken
  Lydik Larsson så ofta erfarit.
  
  -- Jungfru Hagar skall ej göra sig omak -- svarade han, till hälften
  blidkad -- fastän jag, skam att säga, gjort mig omak med denna resan för
  hennes skull. Där har ju varit urtima ting i Karis om händelsen i torpet
  för mer än sexton år sedan, och jag är här för att ytterligare uppsätta
  mitt vittnesmål för hans nåd presidenten. Jag har ju sett den döda, och
  jag tänkte strax, att hon var af bättre folk.
  
  -- Och hvad har där yppats vid tinget? Har man hört något namn?
  
  -- Intet namn, som jag vet, men väl andra förunderliga ting.
  
  Klockan slog sju i slottstornet. Det gällde minuten och fru Beata. Hagar
  hann endast räcka sin hand till afsked och försvann så snabbt, som hade
  verkligen korpvingarna vuxit ut ur klädningslifvet.
  
  -- Nära var det, att sömmen sprack, hviskade fiskmånglerskan. Hörde ej
  käre far, huru hon gång efter gång sade: mutta tutta? Bort måste hon,
  förstås, för att fröken ropade pull pull. Det är väl återigen påfvens
  katkes hon skall läsa till aftonbön ...
  
  Johannes Matthiæ hade afböjt de ärebetygelser, hvarmed drottningen velat
  bevisa honom sin erkänsla. Endast ett litet utvaldt sällskap af lärde
  och andlige var inbjudet till aftonmåltiden i slottet, där man täflade
  att betyga den nye biskopen sin tillgifvenhet.
  
  -- Eders högvördighets varning i dag skall icke falla på hälleberget,
  sade Kristina med en vacker blick till sin forne lärare, där de efter
  måltiden sutto i ett förtroligt samtal. -- Torde hända, att vi, stackars
  högtuppsatte, mången gång skulle önska oss en ringare lott, än andra
  föreställa sig. Jag förstår, det är intet berg så högt och ingen dal så
  låg, som höjderna och djupen i en människosjäl. Men skall ock småfolket,
  som afundas oss, uppfatta eders högvördighets ord efter deras inre
  betydelse? Skall man ej tillämpa dem på kronan och adeln?
  
  -- Undskyll min dristighet, svarade biskopen. Inför denna dagens text
  stå hög och låg lika. Hvad är stort? Hvad är smått? Efter Guds rikes lag
  är det de i anden fattige, som höra himmelriket till, och de i Gud
  saktmodige, som skola besitta jorden. Man skall intet förglömma, att det
  var till fattige fiskare, som Mästaren sade: eder är gifvet att veta
  Guds rikes hemlighet. Jordisk höghet står fast hårdare mot försakelsen
  af sig själfvan. Har ock tornspiran längre väg att falla till marken, än
  löfvet af videbusken. Nådigaste fröken, tag intet illa upp ett
  afskedsord af eder gamle lärare, som nogsamt vet, hvilka höga gåfvor äro
  eder förlänade med ett konungsligt sinnelag, för hvilket jag hvar dag
  prisar Gud. Men de höga gåfvor äro att förlikna vid höga master och
  segel på skepp, som skjuta starker fart och mycket kränga. Där skall
  vara mera barlast i dem, än i lågt byggda galejor, och menar jag, att
  under det skrymmande gods, som regementet med sig för, skall där vara en
  stark bottenlast af ödmjukhet och hjärtats försakelse. De skola nog
  finnas, som ropa till eder: fri och myndig, fri och myndig! Men si, fri
  och myndig är allenast den, som icke trälar under hjärtats vankelmodiga
  begärelser, utan står frigjord i Guds sanning på eviga fästen.
  
  Kristina åhörde läxan tålmodigt och lugnt. Nu tryckte hon varmt den
  gamle lärarens hand och sade:
  
  -- Jag tackar ers högvördighet. Vid min tron skall sanningen alltid vara
  välkommen, helst när hon kommer med så öppen panna som eder. Ni känner
  mig ... törhända bättre, än jag känner mig själf. När de stora djupen
  upplåta sig för min fot, skall jag minnas edra ord och ödmjuka mig för
  att stiga ...
  
  Hon hycklade icke. Hon ville verkligen vara ödmjuk, den sjuttonåriga
  Kristina ... ödmjuk för att stiga.
  
  
  
  
                              20. Askungen.
  
  
                                        Hon blef ingen riktig prinsessa.
  
  En ung mans beslut under drufvornas inflytande likna daggmaskarna, som
  krypa upp i dagsljuset vid regnväder, men krypa vid klar luft tillbaka i
  jorden. Gustaf Kurck hade rest till kriget i Tyskland med sin faders
  tillåtelse, utan försök att medföra Hagar. Hon vågade åter visa sig i
  sin forne beskyddares hus.
  
  Det var en eftermiddag; presidenten Kurck var utgången. Hagar inträdde i
  den nådiga fruns arbetsrum och fann henne upptagen af det kära arbetet
  att med egen hand tillklippa vissa små plagg för en väntad ny arftagare.
  Styfsonen Gabriel, tretton år och student i Åbo redan vid elfva års
  ålder, tvättade rosten af ett par gamla romerska mynt i sin lärda
  myntsamling. Egna döttrarna Karin och Märta hängde modern i kjolarna och
  hindrade arbetet.
  
  -- Mademoiselle -- sade den nådiga frun till guvernanten -- tag vård om
  barnen; de kunna skada sig på saxen!
  
  -- Nej, nej, Hagar skall berätta en saga för oss! bad enträget den
  fyraåriga Karin.
  
  -- Berätta något för dem, så lämna de mig i ro! instämde modern.
  
  Och Hagar berättade för barnen om skogen vid Kaskas torp, huru den höga,
  mörka furan såg ned på myrstacken vid sin rot och huru kungsörnen
  kretsade högt i luften öfver skogsdufvornas bon. Där var ett stort,
  mossklädt berg, där trollen hade sin bostad i klyftorna, och när man
  knackade med en sten på berget, klang det som silfver därinne. Vid foten
  af berget satt en fattig, barfota flicka i sin tunna kjol och vaktade
  korna. Hon kallades askungen för att där var en stuga vid skogsbrynet,
  och där brukade askungen sitta i spiseln och värma sig, när hon frös.
  När hon gick ut med korna, fick hon ett stycke hårdt bröd; vatten fick
  hon i källan. En dag, när hon öste vatten i näfverrifvan, såg hon i
  källans spegel en liten trollflicka, som sade till henne: »Vill du
  blifva prinsessa, du?» -- »Visst vill jag det,» sade askungen, för hon
  frös och var hungrig. -- »Gå då till berget,» sade källflickan, »och
  knacka sju gånger hårdt med stenen. När du knackat sju gånger, skola
  trollen fråga hvad du vill, och då skall du svara: jag vill gifva eder
  min frihet.»
  
  Modern smålog åt barnens häpna uppmärksamhet. Unge Gabriel vände sig om
  från mynten och lät förnimma, att detta var alltför trolskt. Aldrig må
  askungen varit så tokig att gifva sin frihet?
  
  -- Ja, säg, fortfor Hagar, var det ej trolskt? Men så gjorde askungen.
  Hon gick till berget, knackade sju gånger, och när trollen frågade hvad
  hon ville, svarade hon som källflickan rådt henne svara. Då sade
  trollen: här växer en liten årsgammal rönn. Skär först en springa i
  rönnen. Skär dig sedan i vänstra lillfingret, så att där kommer en
  droppe blod. Lägg sedan den blodsdroppen in i springan på rönnen, foga
  springan tillsamman, och knyt ett starkt band däromkring. Då skall din
  frihet vara där, så länge den rönnen står, och då skall du blifva en
  prinsessa.
  
  -- Gjorde askungen det?
  
  -- Ja, det gjorde hon. Och när hon sade till trollen: nu har jag bundit
  min frihet i rönnen, hörde hon i luften ett starkt susande såsom ett
  stormväder. Då slog den stora kungsörnen ned på henne och tog henne i
  sina klor och bar henne öfver hafvet till kungens gård, och så blef
  askungen nästan en prinsessa. Men riktigt blef hon det icke ändå som
  andra prinsessor, för att springan i rönnen var icke så hårdt
  tillbunden, som den skulle vara. Där hade sipprat ett pikku litet korn
  ut af friheten, och det var stort nog att icke göra henne alldeles till
  prinsessa, men ändå icke stort nog att frigöra henne från trollen. Och
  nu går askungen, som är till hälften prinsessa, till hälften barfota,
  och väntar och väntar. Den årsgamla rönnen har nu vuxit till ett stort
  träd och bär så vackra, hvita, doftande blommor och så röda bär, men
  hvad hjälper det askungen? Hennes frihet är ju bunden, så länge rönnen
  står. Hon väntar i dag och väntar i morgon och väntar i år och i
  månader, att rönnen skall blifva gammal och murken, tilldess att
  slutligen den barmhärtiga stormen kommer och blåser honom omkull. Men
  det dröjer länge, å, det dröjer så länge, länge! Rönnen är nu i sin
  första ungdomsblomma, och den stackars askungen, som skulle blifva
  prinsessa, men icke blef en riktig prinsessa, skall kanske blifva gammal
  och grå, förrän rönnen blir gammal. Hvarför skulle hon binda sin frihet?
  
  -- Men hon skulle gå dit och knyta upp bandet, menade Karin Kurck.
  
  -- Nej, hon skulle gå dit och hugga omkull rönnen, tillrådde unge
  Gabriel.
  
  -- Jag vet inte. Kanske gör hon det ena eller det andra, svarade Hagar.
  
  Fru Sofi De la Gardie hade efter hand blifvit intresserad af sagan.
  
  -- Mademoiselle -- sade hon åter till guvernanten, som begrundade sagans
  moraliska tillämpning -- gif barnen deras aftonvard; det är tid att de
  gå till hvila. Och du, Gabriel, bär den skräpiga myntlådan till din
  kammare, hon ligger i vägen. Godnatt, mina små!
  
  Förgäfves bad Karin få höra sagan om igen. Modern var öm och god, men
  ordningen sträng i det Kurckska huset. Barnen kysste sin mor på handen
  och lydde.
  
  När de gått, betraktade fru Sofi De la Gardie berättarinnan med en
  moderligt forskande blick och frågade:
  
  -- Är du askungen?
  
  -- Jag tycker ibland så, svarade Hagar.
  
  -- Hvad fattas dig, barn? Har du icke fått allt? Slösar ej fröken
  Kerstin sin godhet på dig? Har du icke fått lärdom efter ditt sinnes
  åtrå? Har du ej tillgifna vänner och allt hvad du kunnat önska i dina
  djärfvaste drömmar? Hvad begär du då mer?
  
  -- Friheten, var det skygga svaret.
  
  -- Barn, barn, det finns ingen sådan frihet, som du begär. Allt måste
  böja sig, drottningar icke mindre än andra dödliga, ja, mycket mer.
  Friheten måste vi söka inom oss, icke utom oss. Böja sig frivilligt för
  Guds och människors lag, vara sig själf och dock kunna försaka sig själf
  för sin pligt, se där den sanna friheten; det finns ingen annan.
  
  -- Ja, ers nåd ... Vara sig själf.
  
  -- Vara det bästa af sig själf, vara god och kärleksfull, lydig och
  tålmodig, ständigt sökande nå en högre fullkomning. Du tjenar en lärd
  och högt begåfvad prinsessa, mitt barn; hon står i allt öfver dig, utom
  i ett, som _hon_ icke lärt, men som _du_ fått lära. Fröken Kerstin har
  varit tvungen att böja sig under sin fader, sin moder, sin faster, under
  riksförmyndarne, under lärare och hofmästarinnor, men icke nog länge och
  nog strängt för att kunna med sitt själfrådiga lynne böja sig under
  kronan. Hon är ofriare än du. Du har böjts ända till jorden af fattigdom
  och värnlöshet allt från din späda barndom: därför kan du nu, under
  yttre tvång, vara rättsligen fri, om du förstår att bevara det bästa af
  dig själf. Hagar, jag fruktar, att du är askungen, som ville blifva
  prinsessa. I dig finnes någonting både medfödt och inlärdt af fröken
  Kerstin.
  
  -- Stjärnorna säga så.
  
  -- Ja, det klingar ju mycket vackert. Men jag skall säga dig hvad det i
  grunden är: det är _högmod_.
  
  Hagar kufvade rebellen inom sig och teg.
  
  -- Du har hufvud nog att förstå mig. Har du också hjärta att tro mig?
  Jag säger icke, att du alltid bort förblifva i en fattig och tjenande
  ställning, men det var icke lyckligt för dig att komma till hofvet. En
  prinsessa, som icke är en riktig prinsessa, är någonting mindre än
  hennes kammarpiga. Hvad man är, skall man vara helt. En half människa är
  ett oting. Stackars barn, förstår du dig själf? Du är hvarken falk eller
  dufva, du är en gökunge, lagd i en annans bo, och vill flyga med
  örnvingar. Fröken Kerstin duger till intet annat än drottning: tag bort
  drottningen, och hon kan icke sticka en strumpa. Om nu du, som ej är en
  drottning, vill likna henne, är du ju ingenting.
  
  -- Vendela Skytte var icke heller en drottning.
  
  -- Så gift dig som hon, och blif en förståndig husmor! Askungen gör väl,
  om hon följer Karins råd och upplöser bandet, icke Gabriels råd att
  hugga kull rönnen. Vill du flytta till oss, eller vill du blifva
  judinna?
  
  -- Ers nåd har varit mig huld ... ers nåd har varit mer än en mor för
  mig ... men här är jag alltid half.
  
  -- Ja, ja, jag vet, men den tid tör komma, mitt barn, när det halfva
  blir helt, återtog fru Sofi De la Gardie med en rörelse, som intygade,
  att hon efter hand försonat sig med sin gemåls planer för sonen Gustaf.
  Med undantag af börden kunde det förnäma Kurckska huset ej önska ett
  rikare parti eller en presentablare svärdotter.
  
  Presidenten återvände och anförtrodde sin gemål något i enrum. Han var
  uppskakad af en nyhet, som han nyss förnummit i rådet. En politisk
  hemlighet af den högsta vikt hade blifvit förrådd, man visste ej huru
  eller af hvem. Ett rådets beslut, förhandladt för slutna dörrar och utan
  något annat vittne än rådsherrarne och drottningen, hade samma dag
  blifvit meddeladt åt ett främmande sändebud, som mindre än någon bort
  känna dess innehåll. Vissheten därom, att man ej ens vid riksstyrelsens
  förtrognaste rådplägningar befann sig säker för lejde kunskapare, hade
  slagit alla med häpnad. Man ville nu uppbjuda hvarje medel att komma
  förrädaren på spåren och få honom fatt. Lyckades icke detta, var ej
  allenast rikets säkerhet komprometterad: den ene af rådet skulle
  misstänka den andre, och sålunda vore den enighet förspilld, på hvilken
  rikets välfärd hängde.
  
  Mera kunde nu icke yppas, och äfven detta skulle med största omsorg
  förtigas. En läsare i vår tid torde ana sammanhanget. Peder Vibes kurir,
  som medförde till kung Kristian IV rapporten om Nils Tungels förmenta
  upptäckter, hade under någon förevändning blifvit uppehållen vid gränsen
  och så väl förplägad, att man lyckats åtkomma hans bref, som skickligt
  öppnades och åter förseglades, sedan man hunnit taga en afskrift. Vibes
  rapport var försiktig, intet namn nämndes. Visserligen, hade Vibe
  tillagt, vore hans spejare icke att lita på; han gjorde sig viktig och
  ville förtjena en god sportel. Men där lästes likväl spejarens utsago,
  att rådet den 12 Maj beslutit krig mot Danmark. Skulle kung Kristian och
  hans ministrar tro Vibe eller tro spejaren?
  
  Presidenten mottog i utbyte ett förtroende om Hagar. Flickan hade alltid
  varit storsint: nu hade hennes oförväntade lycka gjort henne så
  högmodig, att hon icke mera fördrog att tjena ens drottningen. Hvad
  skulle man göra? Aflägsna henne från hofvet? Trolofvad med Gösta, kunde
  Hagar upptagas som eget barn. Hon vore nu i allt öfrigt så adelig
  vederlike som någon, men börden, börden!
  
  -- Oroa dig icke, genmälde presidenten, jag har funnit en utväg. Fröken
  Kerstin bråkar med en rannsakning i Finland om Hagars börd. Jag har
  sörjt för att saken bedrifvits lamt. Man hade kunnat komma till
  oangenäma upptäckter. Man har uppdagat nya spår af ett brott, men intet
  om flickans fader. Detta är hufvudsak. Jag har vidtalat riksrådet Erik
  Ryning, lagman i Sörmland, en ärans man och gift, som du vet, med en
  Maria Kurtzell, men barnlös. Han är villig att adoptera Hagar mot en
  liten väntjenst, som jag är i tillfälle att bevisa honom i processen om
  hans liffländska gods. Man uppfinner ett motiv, en släktskap på vänster
  hand, och allt är förklarligt. Familjen är gammal adel, namnet ansedt
  och icke ovärdigt en förbindelse med vårt hus. Kort sagdt, det går af
  sig själf, men behöfver tid, och dittills bör Hagar ej lämna sin
  hoftjenst. Hemma hos oss skulle hon möta Barbro och Ingeborg: det går
  icke. Jag börjar tro, att Hagar lyckas behålla vind i seglen intill
  drottningens myndighet, och då kan hon själf välja namn. Men Ryning är
  säkrare: hon må blifva en Ryning.
  
  -- Och juden?
  
  Presidenten höjde på axlarna.
  
  -- Jag gör hvad jag kan för att tillvinna vår blifvande svärdotter hans
  bevågenhet. Han får det lagligt uppsatta, fullständiga vittnesmål, som
  han begärt ... Hagar!
  
  Föremålet för presidentens omsorger inträdde, okunnigt om de planer, som
  smiddes för hennes framtid.
  
  -- Gösta sänder dig en fast hjärtetrogen hälsning, sade presidenten,
  kyssande henne med faderlig ömhet på pannan. -- Han reste i förgår. När
  han återvänder från kriget, värdig den han har kär, har han törhända
  något mera att säga dig.
  
  Hagars kinder öfvergötos af en glödande rodnad. Det var första gången
  hon erfor, att föräldrarna gillade sonens lidelsefulla böjelse. Det var
  mer: det var nära nog en förlofning. Hvad skulle hon svara? Ingen hade
  frågat henne. Hafvets irrande spån måste ju anse en sådan förbindelse
  för höjden af lycka och ära. Hagar böjde sig och kysste tigande sin
  beskyddares hand.
  
  Fostermodern slöt henne i sina armar. Fru Sofi De la Gardie älskade
  denna trotsiga flicka med allt hennes öfvermod, all hennes onyttiga
  lärdom, alla hennes fel, dem hon nyss så strängt tillrättavisat. Där
  fanns något hos detta barn från landsvägen, hvilket höjde henne öfver en
  vanbörding och anslog en fostermoder, som förlät stoltheten, emedan hon
  själf var så stolt. Ord behöfdes ej nu: mor och dotter förstodo
  hvarandra. Allt var så klart som en dunkel framtidsfråga kan vara, och
  så afgjordt som det är möjligt, när den ena hufvudpersonen tiger och den
  andra väntas tillbaka om några år från ett blodigt krig.
  
  -- Vet du väl -- fortfor presidenten i den förtroliga ton, som var
  beräknad att upphöja ett nådebarn till en dotter i huset -- vet du väl,
  att Lydik Larsson från Helsingfors är i Stockholm för att egenhändigt
  uppsätta och bestyrka vittnesmålen om din födelse?
  
  -- Han har sagt mig, att han söker en syssla i Åbo. Jag beder ers nåd
  hafva honom i gunstig åtanke.
  
  -- För din skull, för den omvårdnad han visat dig, vill jag göra hvad i
  min makt står. Det dependerar af kammarkollegium och lärer nog sitta
  hårdt, efter den gode mannen förut blifvit bötfälld i tjensten. Han har
  ock medfört protokollerna från tinget i Karis. Där äro tre nya item
  tillkomna vid rättens rannsakning. Hustru Dorothea Johansdotter erinrar
  sig, att hon på den dödas linne sett ett märke med främmande stafvar,
  som liknat det hebreiska Jahveh eller Jehovah på titelbladet i hennes
  bibel, hvilket bestyrker judens utsago. En gammal knekt har bekänt på
  sin sotesäng, att när han den natten skjutsat en tung släde från
  Grabbacka i Karis till Bengsnora gård i Svartå, ha där vid afresan
  suttit två kvinnor med kusken i andra släden, men vid framkomsten
  allenast en kvinna, och när knekten däröfver visat förundran, har han
  fått fyra polska guldmynt med konung Sigismunds bild för att tiga.
  Yttermera har en af herr Åke Totts ryttare bekänt, att hans herre den
  natten ridit omkull en ensam kvinna på landsvägen, ej långt från Nyby
  gård, men som de ridit i skarpt traf för köldens skull, har ryttaren ej
  hunnit se sig tillbaka, om hon där blifvit liggande eller stått upp.
  Detta samt öfriga vittnens intyg sändes i bestyrkt afskrift till Ruben
  Zevi.
  
  -- Har ers nåd förnummit tidningar om min bror?
  
  -- Inga tidningar goda tidningar. Din morfader är en förfaren
  räknemästare: han skall dela jämnt, behålla pojken och förunna flickan
  åt hennes gudfar. Var aktsam, barn, i din tjenst hos drottningen! Den
  dag skall komma, när hon dig afstår åt dem som närmare äro.
  
  
  
  
                       21. Hvem är landsförrädaren?
  
  
                                   Var askungen en prinsessa, så förblef
                                               drottningen en drottning.
  
  Svenska rådets bekymmer öfver sin förrådda statshemlighet blef med
  hvarje dag mera oroande. Nödiga instruktioner att förbereda ett möjligt
  fredsbrott hade afgått till sändebuden vid utländska hof; man
  underhandlade i tysthet med Nederländerna och Hamburg; man säkerställde
  sig på förhand i Warschau och Berlin, man smickrade Vibe, man bemödade
  sig att öfvertyga kung Kristian, icke just om sina vänskapliga
  tänkesätt, men om Sveriges oförmåga att börja ett nytt krig. I all
  stillhet rustades vid de blottade gränserna mot Skåne och Norge. Man
  rådplägade huru Torstenson, på hvars ingripande allt berodde, skulle
  långt ned i Tyskland få del af planen, och se, då erfor man af Vibes
  rapport, att allt var förrådt eller nära att blifva det. Ännu tviflade
  Vibe, men han var skarpsynt och hade blifvit varskodd; han skulle veta
  förskaffa sig säkrare underrättelser. Man visste nu, att han hade medel
  därtill.
  
  Hvem var förrädaren? Rådsherrarne betraktade hvarandra med ett
  misstroende, hvilket de fåfängt sökte dölja. En måste ju hafva skvallrat
  -- icke afsiktligt, det ville man i det längsta ej tro, men af
  pratsjuka, af lättsinne. Oxenstjerna hade motståndare: skulle någon af
  dem ...? Desse motståndare åter gissade på rikskanslerns anhöriga eller
  betjening. Man måste få den skyldige fatt. Alla spårhundar sattes i
  rörelse.
  
  Rikskanslern tillkallade en morgon sin spejare.
  
  -- Ola, sade han, du har blifvit lurad den 12 Maj. Förtälj mig än en
  gång hvad du sett eller icke sett. Gif mig ett spår, och jag skall fylla
  spåret med guld.
  
  Skåningen upprepade rapporten med sin knipsluga min. Han kunde ej vara
  öfverallt, men han var säker på den han fått befallning att uppnosa.
  Tungel hade gått ut på eftermiddagen till sin svåger vid Österlånggatan.
  Vid niotiden på kvällen hade från detta hus utgått en västgöte, som
  försvunnit i mörkret vid Bouchtska gården. Ola misstänkte Vibes bostad,
  som var i nästa kvarter, och bevakade huset till klockan elfva, då
  därifrån utgått Vibes kammartjenare, beledsagad af en dalkulla, som
  styrt sin väg till slottet och försvunnit där i skuggan af en portgång.
  Därefter hade Ola bevakat Vibes bostad hela natten och sett ljus brinna
  till klockan tre, utan att upptäcka någon annan än kammartjenaren, som
  ensam återvände.
  
  -- Hvem var västgöten?
  
  Ola hade ej kunnat vara samtidigt på flera ställen. Om västgöten var
  Tungel, hade han tillbragt natten hos Vibe. Men Ola hade vid
  daggryningen gjort sig ett ärende till Tungels hushållerska och fått
  veta, att hennes husbonde sof hemma den rättfärdiges sömn.
  
  -- Och hvem var då dalkullan?
  
  Ola lät förstå, att dalkullor i gemen äro kända för ärbarhet, men där
  kunde finnas ett undantag.
  
  -- Dumheter!
  
  Sporteln utföll denna gång icke så rundlig, som spejaren hade hoppats.
  
  Tungel var måhända oskyldigt misstänkt. Man måste leta ett nytt spår.
  Rikskanslern åkte till slottet och uppsökte sin syster fru Beata
  Oxenstjerna. Någonting hade runnit honom i hågen, ett vågadt infall, men
  det återstod knappt något annat. Han anförtrodde öfverhofmästarinnan så
  mycket han ansåg henne kunna bära af statshemligheten.
  
  -- Jag har misstänkt Skytte, som är en räf, och Gyllenhjelm, som är en
  pratmakare, men de gode herrarne befinnas mera uppskrämde af denna
  saken, än jag. Tror kära syster, att ärendet kunnat komma ut genom en
  hög person, som var tillstädes i rådet?
  
  -- Bevare oss! utropade fru Beata förskräckt. -- Aldrig kan jag det tro,
  att fröken, som är så klok och så tystlåten ...
  
  -- Det vet jag fuller väl, men om hon råkat försäga sig i ungdomens
  obetänksamhet? Hon lär intet fördölja för Ebba Sparre.
  
  -- Hvarken åt Ebba eller mig har hon någonsin yppat hvad staten rör.
  
  -- Nej, kära syster är ej vorden delaktig af en statshemlighet, men två
  unga sladdertaskor väga ej orden så noga. Kan ej fröken hafva sagt åt
  Ebba omtrent så: när vi nu få krig på närmare håll, ha vi att förvänta
  min frände Carl Gösta, och huru skall jag mottaga honom?
  
  -- Hvad ers kärlighet säger! utropade åter fru Beata, nära att spricka
  af otålighet huru hon månde uppdaga ett så fruktansvärdt attentat mot
  rikets välfärd. -- Omöjligt är det inte. Jag har alltid sagt, att så
  klok hon är, fröken Kerstin, är hon i älskogstankar inte en isbit mer än
  andra vid hennes år. Är ock Ebba understundom nog lösmunt, till och med
  emot mig; jag vill nu ej säga om fröken, huru hon gör mig lifvet
  snarlikt en kardas tinnar att däröfver klifva. Skulle nu Ebba ... nej,
  ers kärlighet, nej, det måste ha kommit ut genom en annan tandrad, och
  här finnes en annan ...
  
  -- Har fröken någon annan förtrogen än Ebba?
  
  -- Förtrogen? Nå ja, så förtrogen, som man kan vara med sin knäracka,
  när man ger henne socker. Här är ju ett nytt smeköga, som ers kärlighet
  vet.
  
  -- Läserskan?
  
  -- Ja, den finska häxungen. Jag har nu tålmodigt väntat i nio månader,
  att korpvingarna växa ut från skulderbladen, som folk säger; men ännu
  förmärkes ej annat, än att fröken med hvar dag råkar i snaran fast
  hårdare och nu vill upphöja styggan till adelig vederlike. Hon skall
  vara af judeblod, sägs det. Låt henne få makten, så slippa vi snart
  präster och kyrka.
  
  -- Dårskapen skall ock hafva sin tid. Förtälj mig hvad kära syster tror
  om kammarpigan Hagar Ring. Skulle fröken ha yppat för henne något, som
  riket rör?
  
  -- Nej, det tör jag ej kännas vid, men låt mig eftersinna ... Fröken har
  på sitt bord en tänkebok med permar af grönt saffian, där hon hvar dag
  skrifver sig till minnes någonting, som kommer henne märkeligt för. I
  den boken kan hon hafva låtit något komma i skriften om rådets beslut,
  och efter hon är så ovårdsam om kläder och böcker, kan den boken ha
  blifvit på bordet liggande, när fröken vändt ryggen till. Om nu
  kammarpigan Hagar, som ofta hela dagarna sysslar i frökens rum, fått den
  boken att se, har hon där kunnat läsa ...
  
  -- Kära syster menar dock inte, att hon därmed gått till danska
  sändebudet?
  
  -- Det törs jag heller inte säga -- återtog fru Beata något förlägen --
  men där torde finnas andra mellanlöpare. Kristi himmelsfärdsdag på
  kvällen har pigan Hagar talat ryska eller lapska med en misstänkt karl
  här neder i slottet.
  
  Rikskanslern annoterade denna och andra uppgifter.
  
  -- Har kära syster tilläfventyrs sett kammarpigan klädd till dalkulla?
  frågade han vidare.
  
  -- Sista fastlagen, ja. Alla hofjungfrurna voro en afton klädda till
  dalkullor.
  
  -- Jag skall tala med fröken.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Fröken Kerstins samtal i detta ämne med rikskanslern är icke antecknadt.
  Det är sannolikt, att hon med sin ömtåliga stolthet tillbakavisat hvarje
  misstanke mot någon af sin betjening. När hon blef ensam, uppslog hon
  sin tänkebok med de gröna saffianspermarna och läste där för den 12 Maj:
  »I dag var jag tillstädes i rådet och sade där intet ord med. Voro dock
  alla ense om krig mot Danmark. Hädanefter skall intet krig begynna med
  min vilja och consentement, där intet äran på spelet står. Det man menar
  är rikets välfärd kan med mycken ofärd en ände taga. Jag skall vara så
  stark, att ingen tör mig antasta, och under min tid skall riket fägnas
  med en fortdurande lyckelig fred.»
  
  Kristina blef tankfull, omläste sin anteckning engång till och sade
  därpå till Hagar, som förtecknade i rummet bredvid en packe nyss ankomna
  böcker:
  
  -- Har du några vänner i Finland?
  
  -- De torde vara få, svarade Hagar, pligtskyldigt inträdande. -- Ett
  fattigt torparefolk har visat huldhet mot mig.
  
  -- Bo de i Karelen?
  
  -- Nej, i Nyland.
  
  -- Det är lyckligt för dem. Moskoviten har gått öfver Nevan med 50,000
  man, härjat Ingermanland och belägrar Viborg.
  
  -- Hvilken olycka! Ack, nådig fröken, rädda Finland, som alltid bevisat
  kronan så mycken trohet!
  
  -- Jag skall tala med rådet därom. Finnas Cartesii _Meditationes_ bland
  de nykomna böckerna?
  
  -- Ja, nådig fröken.
  
  -- Godt. Försumma icke ditt arbete!
  
  Till slottets stränga ordning hörde, att alla dörrar tillslötos efter en
  bortgående. Men Kristina hade nyss förut ledsagat rikskanslern till
  förrummet under ett lifligt samtal och glömt dörren halföppen. Jean Holm
  uppvaktade som vanligt i förrummet och spetsade öronen. Innan dagen
  lupit till ända, gick ett allmänt tal bland slottsbetjeningen, att
  moskoviten intagit hela Finland och var på väg med en flotta till
  Stockholm. På kvällen kom ryktet till Kristina, som hade behållit en
  vana från barnaåren att lyssna på kammarpigornas prat, när de
  tjenstgjorde vid på- eller afklädningen. Hon bortskickade tärnorna och
  tillkallade Hagar, där hon satt, till hälften afklädd, i sofkammaren.
  
  -- Fiken förtäljer mig, att moskoviten intagit Finland och rycker med
  100,000 man mot Stockholm, yttrade hon med låtsadt lugn.
  
  Hagar märkte något ovanligt i tonen. Hon hade hört skvallret och
  öfverdriften.
  
  -- Är det du som berättat det?
  
  -- Nej, nådig fröken.
  
  -- Det är du. Minns du, hvad jag engång sade dig? Stjärnor äro drömmar,
  men konspirationer verkligheter. Jag sade dig: blif mig trogen, och jag
  skall upphöja dig högre, än du någonsin vågat drömma. Blif mig otrogen,
  och jag skall nedstörta dig så djupt, att den landsväg, där du krälat i
  smutsen, skall synas dig som ett konungarike mot din senare lott!
  
  Hagar teg. Rebellen i hennes innersta vaknade och uppreste sig i sin
  obändiga kraft, men fann intet ord. Nattlampan kastade sitt bleka sken
  öfver alkoven med den jungfruliga bädden, de mörkgröna omhängena, det
  lilla fint arbetade nattduksbordet med dess ringklocka, bönboken, som
  låg där af gammal vana, men icke öppnats, den af vrede rodnande
  anklagarinnan och den svarslösa anklagade, hvars hvitnande kinder
  tycktes förråda medvetandet af ett upptäckt brott.
  
  Vasablodet, väl bekant för sin stormflod i vredens ögonblick, svallade
  öfver.
  
  -- Du usla kryp från ett finskt svedjeland, utfor Kristina, du, som är
  mindre än en groda och vill vara en örnunge, du vågar att trotsa mig,
  du! Har jag inte dragit dig upp ur kärret till en plats, som de
  ädelbornaste jungfrur i Sverige afundas dig? Var du inte den fattigaste,
  eländigaste kiselsten, som människor trampade på, och har jag inte
  slipat dig in i en infattning af guld? Vet du inte, att jag åter kan
  kasta dig mera hjälplös, mera förtrampad, än du någonsin var, i mörker
  och glömska? Och du vågar förråda mig, du, du, som har mig att tacka för
  allt och utan mig skulle vara intet! Hvarför tiger du? ... Svara!
  
  -- Jag blygs ...
  
  -- Ja, blygs! Därtill har du skäl. Blygs öfver min enfald att tro på din
  tacksamhet! Blygs öfver din otack att löna mig så! Bekänn, och jag vill
  se, om jag törhända ännu kan för dig göra något, som du icke förtjent!
  
  -- Jag blygs, att nådig fröken, som varit så god mot mig, så lätt kan
  döma mig ohörd för jag vet icke hvad. Fröken har sagt till mig: de, som
  Gud adlat, få icke förnedra sig, och nu blygs jag, att fröken kallar mig
  ett kryp och en kiselsten. Så ovärdig är jag ej, och så mycket har jag
  lärt af fröken själf, att jag aldrig skall blifva en annans klafbundna
  träl. Mig skall ingen fjättra och ingen förtrampa. Jag är så fri född
  som något kungabarn. Slå mig, döda mig, men skymfa mig icke! För hvad
  anklagas jag?
  
  Det var någonting i dessa trotsiga ord, som på samma gång anslog den
  unga drottningen och ytterligt uppretade henne. Hon uppreste sig och
  fattade med en hastig rörelse ringklockan, vägde den några sekunder i
  handen, utan att ringa, och lade den därpå ljudlöst tillbaka på
  nattduksbordet. De två nyss så förtrogna jämnåriga stodo mera fientliga
  mot hvarandra nu, än de stodo i Björnsnäs skog, när den enas ridspö
  färgade en röd strimma på den andras hals.
  
  -- Ser du denna klocka? fortfor Kristina, i det hennes toffelklädda
  högra tåspets hamrade som en fågelnäbb mot den mjuka yllemattan. -- Vet
  du väl, att en enda rörelse af min hand kan kasta dig ned i slottets
  djupaste fängelsehvalf?
  
  -- Ja -- var det djärfva svaret -- jag har engång suttit i Norrköpings
  källarhvalf för att jag ej ville förråda frökens hemlighet.
  
  -- Tag ringklockan, göm henne! Jag kunde glömma min pligt att vara
  ädelmodigare än du.
  
  Hagar tog klockan, som vid rörelsen gaf ett ljud, och Fiken Lång
  inträdde.
  
  -- Du behöfs inte! lydde befallningen.
  
  Fiken gick.
  
  -- För hvad du anklagas? upprepade drottningen, hvars häftiga lynne
  växelvis lugnade sig och åter flammade upp. -- Är jag en fiskal, att jag
  skall gå till rätta med dig? Har du intet samvete, som anklagar dig?
  Måste jag säga dig, att du lupit ut i staden med rikets hemligheter,
  likasom du i morgse lopp ut med fabeln om moskoviten? Är du inte en
  enfaldig taska, som ej har märkt en så grof snara? Jag försvarade dig
  mot rikskanslern i det som viktigare var, men det föll mig in att pröfva
  din tystlåtenhet, och du lät fånga dig som en gås. Det är för löjligt:
  läsa Tacitus och skvallra med pigor!
  
  -- Jean Holm kan intyga, att när nådig fröken förtäljde om moskoviten,
  stod dörren till förrummet öppen efter rikskanslern, som gått nyss
  förut.
  
  -- Jean Holm? Undflykter! Berätta mig hvad där står i min tänkebok för
  den 12 Maj!
  
  -- Inte känner jag nådig frökens tänkebok, men där måste ju en så hög
  drottning ha på hvarje blad skrifvit ordet rättvisa.
  
  -- Hvad? Du blir insolent, du, som lupit till Peder Vibe om natten med
  stulet gods från mina hemliga anteckningar! Hvad bjöd han dig för denna
  kostliga nyheten? Mindre än jag kunde han inte bjuda dig. Hvad bjöd han,
  säg! Lofvade han att förmäla dig med en af Kristian IV:s bastarder? Han
  har ett dussin till disposition. Eller var det inte nog? Sålde du
  Sverige för högre pris? Bekänn, att han bjöd dig Danmarks krona på
  vänster hand! Huru kunde du vara så eländigt dum att svika min tjenst,
  där du har allt och får allt och förmår allt, för en sådan utlefvad
  gammal kung, som nästa år skänker dig bort åt någon af sina skallige
  amiraler? Gå, du duger inte ens till landsförräderska; du duger endast
  till en förrädares piga!
  
  -- Är det mig nu tillåtet att tala? frågade Hagar, medan drottningen
  ifyllde åt sig en vattenbägare ur karaffen så häftigt, att hälften af
  vattnet rann ut öfver nattduksbordet.
  
  -- Tala! Bekänn! Var kort! Ännu har du ringklockan.
  
  -- Törs jag fråga dagen och timmen, när hemligheten blef förrådd för det
  danska sändebudet?
  
  -- Den 12 Maj mellan klockan nio och tolf på natten.
  
  Kristina erinrade sig, att Vibes vid gränsen afskrifna depesch var
  daterad den 12 Maj om aftonen, hvarför han då, och ej senare, måste fått
  kännedom om svenska rådets beslut. Tidigare kunde han ej heller ha
  erfarit hemligheten.
  
  Hagar eftersinnade. Hennes goda minne kom henne till hjälp.
  
  -- Den 12 Maj var en onsdag, sade hon, långsamt beräknande, likasom för
  att låta hvarje ord vittna för sig. -- Nådig fröken hade varit i rådet
  på förmiddagen, spisade sent och red därefter ut att bese
  överståthållarens nya reglering af Drottninggatan. Efter aftonvarden lät
  nådig fröken sig föreläggas kartorna öfver Delawarefloden och nybygget
  Nya Sverige, hvarefter jag befalldes att för frökens behof anteckna det
  viktigaste af de därifrån ingångna rapporterna. Klockan elfva på aftonen
  hade jag nåden lämna mitt utdrag färdigt i frökens egen hand, hvarefter
  fröken ännu en stund talade med jungfru Ebba om detta ärendet. Klockan
  var öfver half tolf, när fröken ringde och jag biträdde Fiken Lång vid
  afklädningen. Befaller nådig fröken att inkalla Fiken? Hon torde komma
  den kvällen ihåg, för att nådig fröken så sent lade sig.
  
  -- Låt vara! Behöfs inte.
  
  Och i den unga drottningens rörliga inre stredo motsatta känslor. Hon
  erinrade sig nu ända till minsta detalj af denna afton den 12 Maj. Hon
  kände sig så öfverbevisad, som någonsin en anklagare kan vara, att hans
  anklagelse är falsk. Det kännes förödmjukande att taga tillbaka sådana
  ord, och Kristina var icke den, som tålde en förödmjukelse. Men lika
  litet var hon den, som med uppsåt vidhöll en orättvisa. Den anklagade
  måste få en upprättelse: hvilken? Hon teg några ögonblick. Hennes nya
  vrede vände sig mot anklagelsens upphof.
  
  -- Sådane äro de! Vara kronans rådgifvare och inte mera tillförlitliga
  än Jean Holm, som skickar 100,000 moskoviter mot Stockholm! ... Du där,
  lägg ringklockan tillbaka på hennes plats. Det är inte dig hon skall
  kalla till förhör och rannsakning.
  
  Hagar ställde ringklockan åter på nattduksbordet. Inom hennes fast
  slutna läppar rörde sig något, som sökte ord. Rollerna voro ombytta. Nu
  var askungen en prinsessa, och drottningen måste bedja henne om ursäkt.
  Hon bedrog sig. Var askungen en prinsessa, så förblef drottningen en
  drottning.
  
  Kristina stod där i sin hvita nattdräkt, med sitt upplösta hår och sina
  glänsande blå ögon, så kunglig som någonsin, räckande handen åt
  tjenarinnan att kyssa.
  
  -- Stora portar -- sade hon -- vända sig ofta på små gångjärn. Undra ej,
  om de stundom gnissla. Du är oskyldigt anklagad, du har att begära en
  nåd af mig.
  
  Rebellen kysste den framräckta handen: ett hjärteslag för, ett annat
  emot. Detta något, som sökte ord, lydde nu: jag begär ingen nåd, jag
  begär rättvisa. Men när orden fingo ljud, hade de fått en annan lydelse:
  
  -- Jag begär nådig frökens orlof från tjensten.
  
  -- Hvad? genmälde Kristina, åter uppbrusande. -- Är du så högmodig, att
  du inte kan tåla ett oförskyldt ord? Har du redan fått nog af att vara
  så afundsvärdt lycklig, som du själf sade förr och som väl andra torde
  säga ännu? Har du fått nog af en plats vid min sida och en framtid af
  ära? Måste jag upprepa, att du är en stackars enfaldig gås, som med all
  din lärdom inte har lärt dig den yppersta af all visdom, konsten att
  lefva? Orlof från tjensten? Gå från min tjenst till juden, din morfar,
  innan du ens fått ett namn bland kristna? Gå från min tjenst till
  stjärnorna, som inte vårda sig om att en fattig planet förgås, långt
  mindre att ett sådant litet stoftgrand som du strös ut i den toma
  luften? Och gå från mig? Hvad är du utan mig?
  
  -- Får jag med skyldig hörsamhet tala fritt, eller måste jag ljuga med
  trälars tunga?
  
  -- Åt skogen med dina trälar! När har jag fordrat annat än sanning?
  
  -- Nådigaste fröken, vredgas då intet, om en så stor kunglig ynnest och
  nåd, som mig vederfarits, tynger mig ned till platt intet. Jag tänker
  det är ingen otack, det är hvarje friboren människas rätt att vilja vara
  något af sig själfvan, huru ringa det sedan vara må. Jag begär orlof för
  att jag vill visa mig värdig min nådiga frökens eget kungliga föredöme
  af ett frimodigt hjärtelag och inte vänta på befallning, där jag kan
  något göra eller någon tjena. Tör ock hända, att ovänner skola en annan
  resa tränga mig ut ur frökens nådiga välbehag, och det är bättre, att
  jag nu går rättfärdigad, lycklig af frökens gunst, än att jag, när
  ovänner få öfverhand, afskedas i ogunst. Med nådiga frökens orlof vänder
  jag åter dit, dädan jag kommit till denna stora äran. Presidenten Kurck
  tager mig gunstigt emot.
  
  -- Och du vill hellre vara Kurcks kammarpiga, än min hofjungfru?
  
  -- Han har värdigats upptaga mig till sin fosterdotter.
  
  Kristina skrattade -- ett kort föraktligt löje, som visade huru litet
  hon kände sig smickrad af jämförelsen med en undersåte.
  
  -- Gå, sade hon, du har från i morgon bittida orlof. Jag kan ej behålla
  dig mot din vilja. Du skall törhända ångra dig, men märk, att det då
  skall vara för sent. Den, som engång burits af Jupiters örn och stiger
  af vid en grindstolpe, må ej tänka sig åter få fatt i örnens vingar.
  Godnatt.
  
  Hagar tog afsked med denna stela, ceremoniösa vördnadsbetygelse, som hon
  inlärt vid hofvet, och hade lagt handen på dörrvredet, när hon
  återkallades af en bland dessa hastiga lynnets skiftningar, hvilka stodo
  i en så sällsam motsägelse till Kristinas i öfrigt så energiska och
  bestämda personlighet.
  
  -- Och skall du så gå, du, den tredje af alla kvinnor som jag kunnat
  lida? sade den unga drottningen med ett nästan vekt tonfall, som hos
  henne var mycket ovanligt. -- Vet du väl, att denna dörr mellan oss
  betyder en lifstids farväl? Sätt dig, jag har något att säga dig.
  
  Hagar satte sig vid sin herskarinnas fötter på yllemattan. Rebellen
  ställde sig _en garde_, men kände sig vapenlös; han gaf sig, han var
  besegrad; ett ord hade afväpnat honom.
  
  -- Du dumma unge, fortfor Kristina, hvarför vill du rymma ifrån mig?
  Hvad ondt har jag gjort dig? Du kan reta mig, och jag kan skratta åt
  dig; ja, jag har nyss kunnat tro dig om hvad som helst, men hvad mer?
  Det blir godt igen. Det är dock något hos dig, som jag känner igen. Det
  är inte så med de två andra, som jag förr kunnat lida. Pfalzgrefvinnan,
  min faster, hade jag kär, men hon var mig för husesam, och det är du
  sannerligen inte ett hår mer än jag. Ebba har jag ock kär; hon är därmed
  förnöjder och begär inte, som du, något därutöfver. Inte är det din
  lärdom, som likar mig bäst. Fastmer kommer det mig så för, att vore jag
  du, skulle jag tänka och spjärna som du. Där är den bortbytte prinsen
  hos dig, som hos mig. Hvarifrån har du honom? Har du bytt själ med den
  narren din bror? Högmodig är du, det är jag ock, änskönt det låter så
  adeligt eller kungligt att kalla det stolthet. Ja, det går nu ej rätt
  ihop med bispens förmaning på himmelsfärdsdagen, men hvart kommer en
  kung eller en drottning i världen med ödmjukhet? Det är annat med dig;
  du har tagit emot en kindpust af fru Beata, berätta pigorna, och du har
  inte beklagat dig. Det kan _du_ göra, _jag_ kan det inte. Om sådant
  vederfores mig, måste jag dö eller döda min ovän. Nu ser du, Hagarille,
  det likar mig inte illa, att du är högmodig, efter du vet med dig, att
  du ej är som andra; det är allenast den uppblåsta grodan, som hennes
  likar så styggas vid. Men af mig är du skyldig att något fördraga. Jag
  är din öfverhet, jag har dragit dig vid håret uppför ett berg. Spjärna
  inte mot mig, ty huru högt du än klifver, öfver mig kan du inte klifva.
  Är du af Guds nåde friboren och ädelboren, så är jag af Guds nåde en
  drottning. Hvarför rymmer du?
  
  Hagar lutade sig mot sin herskarinnas hvita fållar och svarade:
  
  -- Hvarför är jag icke nådig frökens hund eller katt? Då ville jag
  aldrig blifva lös från ett gyllene band. Men Gud har nedlagt i mig en
  fri ande, som rycker i banden. Nådig fröken säger: utan mig är du intet.
  Där är något i mig, som vill vara något för sig. Nådig fröken måste
  förstå det. Huru kan en vara så stor och göra andra till intet?
  
  -- Har jag ej sagt, att du med alla dina böcker och stjärnor är ett
  oförfaret, enfaldigt barn? Var stortänkt, det lider jag allra bäst, det
  är jag själf, men rusa ej ut i världen förutan måttstock! Om du är intet
  mot mig, kan du vara mot andra den jätteflickan, som tog bonden med häst
  och plog i sitt förkläde och sade, när hon kom hem: jag har hittat en
  torndyfvel! Var därmed förnöjd: din drottning är också en torndyfvel,
  men endast mot Gud.
  
  -- Förlåt mig, nådig fröken, förlåt! Var mig huld, lär mig blifva så
  stor, som jag vill vara fri, och jag skall visa mig värdig min
  drottnings föredöme! Men förneka mig själf, ack, det kan jag ju aldrig
  ...
  
  Göken i förrummet galade midnatt. Kristina reste sig och var åter
  Sveriges drottning. Hon hade räckt handen till en försoning och handen
  togs ej emot.
  
  -- Som du vill, sade hon värdigt och lugnt. -- Det är tid att vi gå till
  hvila. Brådska ej med din flyttning. Låt Holm gifva dig en koffert för
  dina tillhörigheter. Din lön för månaden utfaller oafkortad. Min vagn
  skall föra dig till riksrådet Kurck. Jag önskar, att den frihet du åtrår
  må lända till din välfärd, och förblifver dig städse välbevågen.
  Godnatt!
  
  
  
  
                              22. Riseberga.
  
  
                                     Du förstår lika litet kärleken, som
                                                      du förstår sorgen.
  
  Den skandinaviska nordens historia vänder sig kring Kristian II och
  Gustaf Vasa såsom kring hakarna af en rörlig port. Dittills
  handlingskraft, öfvermakt söderom Sundet, svaghet och sjunkande norrom,
  därefter omvändt: bragder och framsteg norrom, sjunkande stjärnor
  söderom. Därtill tvedräkt på båda sidor, kufvad i Danmark, ändtligen
  kufvad äfven i Sverige. Norge låg skjutet i sank.
  
  Den folkkäre Kristian IV uppsteg med stormaktstankar på Danmarks tron,
  men bunden af adeln till händer och fötter. Lyckan har förliknats vid en
  kvinna: hon småler mot sina unge älskare och vänder de gamle ryggen.
  Kristian IV började som segrare och slöt som besegrad. Likasom Polens
  Uladislaus, var hans lott att släpa efter sig en massa bly och hejdas af
  den vid hvarje steg framåt. Konungen och hans rådgifvare voro slagne med
  en förunderlig blindhet. De hade ingenting lärt af sitt nederlag och
  svenskarnes segrar i tyska kriget. De fortforo att behandla Sverige
  såsom besegradt vid freden i Knäröd och väntade blott på ett nytt
  Nördlingen för att fullfölja sin seger. Varnande vinkar kommo om svenska
  rustningar; ingen trodde dem. Peder Vibe föraktade Tungels rapporter som
  en spejares försök att göra sig viktig och utpressa penningar.
  Svenskarne, skref Vibe, vilja nog angripa, men våga det icke. Och så
  upplöste sig faran af den förrådda rikshemligheten efter hand i några
  diplomatiska noter, ett låtsadt vanmäktigt hot från svenska rådet och
  ett snäft afvisande svar från kung Kristians gunstlingar.
  
  Nils Tungel hade icke utan meriter blifvit upphöjd i adeligt stånd. Han
  var icke den simple landstjuf, som Peder Vibe föraktade, han var ett
  geni i sin tids ränksmidarekonst. Så väl förstod han igensopa spåren
  efter sina nattliga besök hos det danska sändebudet, att han förblef
  oantastad, och den kanal, genom hvilken hemligheten rann ut, oupptäckt.
  Luften i rikskanslerns förmak kändes ej mer rätt ren, men Tungel var
  icke rådlös; han begynte från denna tid ställa sig in hos drottning
  Kristina med hemliga rapporter om det Oxenstjernska partiet.
  
  Hagar Rings oväntade återkomst hade påskyndat presidentens plan att
  förse henne med ett namn af gammal adel, som skulle underlätta
  förbindelsen med det förnäma Kurckska huset. En månad därefter var hon
  jungfru Ryning, adopterad af barnlöse riksrådet Erik Eriksson Ryning och
  hans maka Maria Elisabet Kurtzell. Det stod hårdt att i detta gamla
  stamträd, som räknade nära frändskap med Trollar, Lilliehöökar och andra
  högättade släkter, inympa en sådan vildstam, och föga lättare var det
  att därtill vinna riddarhusets samtycke. Alla presidenten Kurcks
  antydningar om en hemlighetsfull släktskap med adoptivdottern skulle
  varit förgäfves, därest icke drottningens växande inflytande kommit
  emellan. Kristina hade engång satt sig i sinnet att göra hafvets irrande
  spån till adelig vederlike. Därtill hade Hagar Ring en upprättelse att
  fordra, drottningen inlade sitt kungliga förord för adoptionen; allt
  gick igenom.
  
  Hagar tillbragte senare delen af sommaren 1643 på Ryningska herresätet
  Riseberga i västra Nerike, där fordom cistercienser-nunnornas kloster
  reste sig på den bördiga Edsbergaslätten. Drottningens kända ynnest,
  familjen Kurcks protektion och hennes uppfostran vid hofvet banade väg
  för nykomlingen. Det var ett enkelt, gudfruktigt, gammaldags hus, »långa
  böner och korta komedier», som Sofia Magdalena i en senare tid beskref
  hofvet i Köpenhamn. Seder och dagordning fortforo här, utan inverkan af
  Ludvig XIII:s tidehvarf, sådana de varit i århundraden tillförene. De
  förnämligare tjenarne fortforo att äta vid husbondens bord, husandakt
  förrättades morgon och afton, förutom bordsbönerna; ingen gudstjenst
  fick försummas i kyrkan. För hvarje syssla och hvarje ledighet var
  dagens timme noggrant bestämd; allt gick i en kretsgång, i hvilken blott
  årets tider gjorde en ändring. Lika enkla, lika regelbundna voro
  husbonde och matmoder i detta förmögna och ansedda hus. Riksrådet Ryning
  var en rättfram fältöfverste och sjöman, som tjenat sitt land med ära
  till lands och till sjöss och som äfven vid rådsbordet, äfven som lagman
  i Sörmland, sade sin mening på en sjömans okonstlade språk. Hans sorg i
  lifvet var, att han ej kunde efterlämna sitt gamla sköldemärke, med dess
  silfverbjälke tvärt öfver ett blått och ett rödt fält, i arf åt en son.
  Hvartill dugde en dotter, om ej till att gifta bort åt en hurtig sjöman?
  Henne, som Kurck nu så oväntadt påtrugat honom, tyckte han sig ganska
  väl kunna umbära, men hon kunde ju blifva till någon nytta; hon kunde
  hålla mor sällskap de långa tider, när far var borta.
  
  -- Maja Lisa -- sade han med det gamla förtroliga tilltalet till sin
  gemål, hvilken dock var en ståthållaredotter från Nerike, en af rikets
  fruar och af alla andra kallades hennes nåd -- gör folk af flickan; hon
  är hurtig och stark, hon kan blifva till gagn. Din gamla Lena seglar i
  marvatten, du själfver sackar af med åren för vinden. Här behöfvas nya
  toppsegel på denna galejan, en frisk bris, Maja Lisa. Gör folk af'na du!
  Jag slapp ju inte Kurcken, förrän jag tog'na.
  
  Hans Maja Lisa drog en suck af bekymmer: hon hade hört talas om fröken
  Kerstins hushållning och misstänkte, att äpplet ej fallit långt från
  trädet. Men det stod nu ej till att hjälpa; hennes mans ord var
  kungsord. Därpå tog riksrådet sin nya dotter under hakan, förmanade
  henne att vara lydig, tryckte på hennes läppar en smällande sjömanskyss
  och steg så till häst för att rida till Stockholm.
  
  Hagar behöfde icke länge undra hvilka nya stjärnor nu skulle tindra fram
  öfver de gamla lindarna på Riseberga gård, ty redan samma kväll förestod
  ett moderligt husförhör. Hon satt på den öfverbyggda trappan till
  herresätet och betraktade tankfull en myggdans i solskenet, när hon såg
  sin nya fostermoder återvända från slåtterfolket på ängen. Denna fru,
  som var riksrådinna, syntes Hagar snarare född till en gårdsvärdinna på
  bondlandet. Var det möjligt, att denna knubbiga lilla gumma med sina
  grofva händer, sin tarfliga grå yllekjol och sitt huckle af oblekt lärft
  blifvit presenterad vid hofvet och åtnjutit där ett visst anseende? Det
  sades så, och de kloka grå ögonen, som ena gången kunde blicka så
  skarpt, andra gången så hjärtegodt, motsade icke detta rykte. Efter
  matmodern följde gårdshunden Vakt med hängande tunga i sommarvärmen och
  efter honom favoritpigan Sabina, bärande en korg på armen. En vink med
  handen lät Hagar förstå, att hon skulle följa.
  
  Det vardt en presentation af bakgårdens invånare. Först hönsgården,
  hvars kacklande konvent undfägnades med korn från Sabinas korg. Därnäst
  fårhuset, så svinstian, så stallet, så ladugården, hvars tjurar, kor och
  ungnöt alla nämndes vid namn. De bästa mjölkkorna fingo mention
  honorable och till undfägnad en nypa salt.
  
  -- Har du sett fagrare kritter än Solros och Nyponblomma? frågade
  riksrådinnan sin nya dotter.
  
  Hagar tänkte på den tid hon vallade tre magra kor vid Kaskas torp och
  bekände, att hon aldrig sett något jämförligt med Solros och
  Nyponblomma.
  
  -- Du skall få mjölka dem i morgon, om du åstundar det, fortfor den goda
  frun trohjärtadt. -- Solros mjölkar på fjärde veckan fem kannor i målet,
  men Nyponblomma har minskat till fyra. Akta dig, när du mjölkar Solros:
  hon har den oseden att sparka stäfvan omkull: hon lider ingen annan än
  gamla Renata. Det finns intet annat medel för sådant, än att lägga en
  våt duk öfver korsryggen. Och sedan, gå aldrig i ladugården med rödt
  band i håret! Märk, huru Turk ser på dig! Han är klafvad nu, men hvad
  skulle en ungtjur tåla rödt? ...
  
  Efter aftonbönen och måltiden presenterades tjenstefolket: sex drängar,
  förutom gårdsfogden Wik, och sex pigor, förutom hushållerskan Lena. De
  nämndes alla vid namn, skulle alla tagas i handen och framsade alla sin
  välkomsthälsning: signe Gud nådig jungfrun! Där kom icke alla dagar en
  ny dotter i huset, och Nerkebon är känd för att tänka mer än han säger.
  Bakom hälsningen låg en tyst kritik, som, att döma af hvad Sabina
  anförtrodde sin matmor, ej utföll onådig:
  
  -- Hon är blider under ögonen och dryger, så det förslår för en
  grindastolp. För hon är lärder i fröknatjenst.
  
  Hagar ledsagades af sin nya fostermoder till en förtjusande liten
  kammare i öfra våningen med utsikt öfver en del af parken,
  klosterruinerna, den gröna slätten och en liten sjö. Här fick hon ställa
  och styra som hon själf behagade. Och här begynte i aftonskymningen ett
  förtroligt förhör.
  
  -- Du är född i Finland?
  
  -- Ja, nådig fru.
  
  -- Kalla mig ej nådig fru, kalla mig i enrum mor, det lider jag bäst,
  men i andras närvaro kan du säga: min fru mor. Jag vet, att du är ett
  hittebarn; vi skola ej tala därom. Men huru kom du till fröken Kerstin?
  Och hvarför begärde du orlof från hennes tjenst?
  
  Hagar berättade hvad hon trodde sig kunna yppa och huru hon ledsnat vid
  hoftjensten.
  
  -- Ungt folk brukar inte så snart ledsna vid hofvet. Du har således läst
  latin och många böcker?
  
  -- Ja, min fru mor.
  
  -- Har du också läst gudeliga böcker?
  
  -- Ja, bibeln, några postillor och något teologi.
  
  -- Tror du på Gud allsmäktig och hans enfödde son Jesus Kristus, vår
  frälsare?
  
  Hagar bleknade. Denna fråga hade hon icke gjort sig själf, och hvad
  skulle hon svara? Hon var för stolt att ljuga. Efter något betänkande
  svarade hon:
  
  -- Jag tror på eviga makter, som styra människors öden.
  
  Fostermodern betraktade henne med en så sorgsen och genomträngande
  blick, att hon nedslog ögonen. Hon var väpnad till motstånd mot hvarje
  teologisk dogm, hvarje kyrkans fordran på en renlärig luthersk
  bekännelse, men denna sorgsna och kärleksfulla blick kunde hon icke
  emotstå.
  
  -- Har du läst katekesen och gått i skriftskolan? lydde den nästa
  frågan.
  
  -- Jag har läst katekesen och gått i skriftskolan med jungfrurna Kurck,
  när jag var fjorton år gammal.
  
  Fru Maria fattade hennes hand med den samma oemotståndliga blicken och
  sade:
  
  -- Så ung, så begåfvad och redan fallen för jägarens pil! Vet du väl,
  att tron på flera gudar är hednatro? Men jag vill icke strida med dig;
  jag vill bedja för dig. Har du någonsin erfarit en sorg?
  
  -- Ingen sorg, men mycken förödmjukelse.
  
  -- Detta är _en_ väg, men icke den raka. Har du älskat någon människa
  mer än dig själf?
  
  Åter en fråga, svår att besvara. Hagar fann en undflykt. Hon svarade:
  
  -- Jag har läst, att man skall älska sin nästa _såsom_ sig själf.
  
  -- Och huru älskade Han, som blödde för oss på korset? Barn, du förstår
  lika litet kärleken, som du förstår sorgen. Märk nu, att jag inte vill
  vara din skriftefader; jag vill vara din mor. Din tro eller otro lämnar
  jag åt Guds helige Ande, som allena kan böja ett trotsigt hjärta, och
  går hvarken nu eller framgent till rätta med dig. Vårt hus är ett
  kristeligt hus, och jag förväntar af dig, att du i yttre måtto ej gifver
  anstöt. Men hyckla skall du inte. Min Erik har stridt vid sin store
  konungs sida för samvetsfrihet i världen, och ditt samvete skall inte
  vara en nunnas på Riseberga, det skall vara en dotters. Förstår du mig,
  barn?
  
  -- Jag skall bjuda till att förstå det, svarade fosterdottern.
  
  Hon kände rebellen uppresa sig, men han stod på ett glasberg, han fann
  intet fotfäste.
  
  -- Gör så! -- Och fru Maria var åter den praktiska husmodern, om hvilken
  Hagars första intryck varit, att denna frus rätta plats vore i
  ladugården. -- Hvad kan du annat än läsa, skrifva och räkna?
  
  -- Jag har varit ett fattigt barn, som vallade kor i skogen. Jag hjälpte
  den tiden en torparehustru i alla sysslor.
  
  -- Således spinna, väfva, sy, sticka, baka, brygga, stöpa ljus ...
  
  -- Vi hade ej råd att lysa med annat än torrvedsstickor.
  
  -- Nå ja, men hvad har du kvar af dessa nyttiga sysslor? Det sägs, att
  fröken Kerstin aldrig har hållit en strumpsticka i sin hand.
  
  -- Hon är drottning. Det finns så många andra, som sticka strumpor.
  
  -- Säg det! Men huru kan den sköta ett rike, som ej kan sköta sig själf?
  Du, som ej är en drottning, lär ej komma långt i världen med andras
  strumpor. Märk nu hvad jag säger dig, och håll det i kärligt minne,
  såsom det kärligt dig sagdt är. Låt hofglittret och frökenkonsterna
  fara! Jag förväntar af dig, att du skall göra ditt nya namn heder med
  ett ärbart, gudfruktigt och husesamt sinnelag. Lärdom aktar jag inte
  stort, där den ej står till att förena med Guds ord, som är den sanna
  visheten, men du skall hafva morgnar, kvällar och söndagseftermiddagar
  lediga att läsa dina böcker, som dig synes för godt, allenast du inte
  somnar från ljuset. Resten af veckan går du i alla sysslor, såsom jag
  gjort i mina unga dagar och gör mestadels än. Lena skall inte topprida
  dig, allenast du umgås beskedligt med henne och visar dig läraktig, där
  du ännu intet bättre förstår. Var inte för flat mot pigorna; de behöfva
  nog eftersyn. Ställ dig väl med landböndernes hustrur och gif dem
  sirapsdricka, när de komma till herrgården med smör eller ägg. Nästa
  vecka blir rågskörden: då skall folket trakteras med ost, spisöl och
  pannkaka. Där nu främmande kommer till Riseberga, vet du hofseder bättre
  än jag, men du skall se till, att alla fat äro väl diskade och rena
  lakan läggas i sängarna efter nummer och hvar persons stånd, för Lena
  blir gammal och skumögd, hon kan snart inte skilja fyrskäft från dräll.
  Jag törs inte mera ge henne nyckeln till silfverskåpet; den skall du få,
  barnet mitt, och nyckeln till ölkällaren med, för Wik listar sig gärna
  därin. Och nu är det tid att krypa hvar under sitt täcke. Må tro det
  ställer sig till regn på vårt torrhö? Godnatt, min flicka, glöm ej din
  aftonsignelse! Gör mig hugnad, och Gud skall gifva dig dubbelt igen!
  
  Hagar blef ensam och satt vid sitt öppna fönster mot parken. Julimånen
  stred med ett skimmer af den flyende sommardagen, och vid horisonten
  skuggades sjöns vattenyta af ett stigande moln med lätta kornblixtar.
  Det var lugnt, tyst och varmt. Fågelsången hade dött bort i lindarnas
  kronor; endast den outtröttliga rödstjärten lät ännu höra ett ensligt
  kvitter från vårens dagar. Det måste ha varit en sömnlös hane; honan
  vakade öfver ungarnas nattro.
  
  Det ensliga kvittret gaf en melodi åt ensliga tankar. Hagar stod utom
  sig själf och talade till sig själf:
  
  -- På hvilken strand har du åter hamnat, irrande spån? Ensam var du i
  Kaskas skog, ensam i din förste rike beskyddares hus, ensam i Kristinas
  glänsande hof och nu åter ensam på Edsberga slätt vid klostrets ruiner.
  Så mycken godhet, så mycken kärlek hafva kommit dig till möte, hvar du i
  världen gått, och dina förödmjukelser ha varit öfvergående skuggor, men
  ensam kände du dig öfverallt, till och med när en yngling sade sig vilja
  för dig eröfra kronor. Ingen förstod dig, och du förstod ingen. Alla
  andra hade en hjärtevän, åt hvilken de kunde säga allt; du hade ingen.
  Hvarför var du så olik alla andra, så ständigt instängd i
  hjärtekammaren? Frihet var din lust, men läpparna voro bundna. Var det
  din eller människornas skuld? Var det stålet som saknades för att slå
  gnistor ur flintan? Eller var du Kristinas kiselsten, som lyste med
  guldets glans, och se, det var kattguld! Ett främmande väsen var du,
  likasom din afundade, din beundrade, din stundom nästan hatade
  drottning: till hälften genomströmmad af människors varma blod, till
  hälften af kall stjärnglans. Fru Sofi De la Gardie har kallat ditt
  väsens brist högmod, fru Maria Ryning har kallat det hednatro. Hvem har
  rätt? Eller finns här en tredje fackla, som lyser långt in i själens
  okända grund: -- »du förstår icke kärleken!»
  
  När Hagars ensliga tankar hunnit till denna återvändsgränd, ihågkom hon
  stjärnans ljustöcken och de underliga orden: »mitt väsen är kraft, icke
  kärlek» ... Hvad betydde dessa ord? Och: »spegla dig i din motbild!» ...
  Har ej fröken Kerstin allt, utom kärlek? Är hon ej högt begåfvad i
  tankens kraft, viljans kraft, handlingens kraft, och när har Sveriges
  rike någonsin varit så starkt, som under Kristina? Men hvad är hon mer
  än stark? Kan hon älska någonting annat i världen, än sig själf? Ja, hon
  kan älska mycket och många, hon kan måhända älska dem _såsom_ sig själf,
  men älskar hon sig själf? Om hon älskar sig själf, måste hon ju alltid
  vara tillfreds med sig själf, icke jaga, såsom hon gör, från oro till
  oro, från böcker till människor, från människor åter till böcker, till
  nya forskningar, nya planer, nya förströelser för att komma lös från sig
  själf. Sök! sade stjärnan. Och fröken Kerstin söker beständigt något.
  Hvad söker hon? Söker hon den bortbytte prinsen? Dårskap! Hvad kan hon
  söka annat än sig själf, sin innersta lifsgrund, det enda hon kan i sann
  mening älska, det enda, där hon kan engång med kärlek hvila? Men hon
  finner icke sin grund, likasom jag, Hagar, ej finner min. Det betyder så
  litet att älska andra såsom sig själf, innan man funnit i sig det enda,
  som är värdt att älska och bygga uppå. Innan man funnit sin egen grund,
  måste man öfverbjuda sig själf, man måste älska en annan högre än sig
  själf; man måste kunna försaka, uppoffra sig, lefva och dö för någon
  annan eller någonting annat och lefva eller dö obelönad, otackad, okänd,
  glömd. Ty _det_ kan ju icke vara kärlek att älska något för lön, för
  tack, för ära ... Hvilken lifsgåta! Hvilket hisnande djup!
  
  Hagar kände en rysning genomila sina leder, såsom när hon en vinterkväll
  stod under den tindrande stjärnhimmelen och såg en omätlig glans, men
  frös ... Midtunder sin första beundran för Kristinas glänsande snille
  hade hon frusit ...
  
  Hon sökte förgäfves sin stjärna; hon kände sig så ensam som aldrig förr,
  ty nu hade hon icke ens sig själf. Hon gick i en cirkel utan medelpunkt.
  Söka måste hon, söka sin lifsgrund, söka, söka ... Och när hon
  ansträngde sig att sammanfatta allt i en grundtanke, stannade hon vid
  upptäckten att _detta_ var hennes brist: att icke finna sig själf.
  
  Hon kastade sig på bädden och försökte utan framgång att sofva. Hennes
  tankar liknade aspens flygande fjun om våren, hvilka jagas af vinden och
  söka ett fäste. Hon ströfvade genom de skuggiga dalarna af det förflutna
  och hakade sig fast vid en ny punkt: hennes tvillingsbror Bennu, som nu
  hette Urban Niemand. Besannades stjärnans varning på honom? Kunde han
  älska? Nej, det kunde han icke. Allt som i lifvet mött honom med
  omvårdnad, med godhet, med kärlek, det tog han lika flyktigt, det glömde
  han lika lätt, som fröken Kerstin, som Hagar själf. Han var en drifvande
  spån, och hvad voro de annat, dessa två? Kraft hade han fått, liksom de.
  Han var oförstörbar, liksom de; jord, eld, vatten och luft hade ingen
  makt öfver honom, ingenting kunde släcka hans lifsgnista, förrän
  stjärnornas stund var kommen. De två kvinnliga skyddslingarna hade ej
  pröfvat samma lifsfaror, men de måste vara lika oförstörbara som han:
  ingen dödlig sjukdom hade fått makt med Kristina, intet gift hade kommit
  vid Hagar. Men söka måste de alla, söka, söka ...
  
  Under dessa sömnlösa tankar rann det Hagar i hågen, att hon ju före
  afresan från Stockholm fått ett bref, det första och enda från sin bror.
  Hon uppstod och framletade brefvet. Natten hade framskridit; en svag,
  gryende morgonstrimma tillät henne att åter omläsa denna barnsliga
  skrifvelse, hvars adress på kuvertet var tecknad af annan hand,
  förmodligen judens. Brefvets illa stafvade tyska språk, dess sneda
  handstil och brist på sammanhang voro till alla delar en skolpojkes.
  Ingen ort, intet datum; man kunde antaga, att dessa rader afgått från
  Regensburg för en månad sedan i Juni. Innehållet lydde:
  
  »Till Hagar. Morfar säger, att jag skall skrifva till dig. Jag har lärt
  skrifva för rakkel. Hon är så fager. Jag har fått en fux, heter Jehu.
  Han är tre år, arab, gick durch, jag kujonerade honom, trafvar förbi
  levys sultan. Här är lichtenstens kyrasserer som gå till gallas.
  Tortenson står vid olmys. Tänkte ryma dit, de fick fatt mig, tog värjan,
  satte mig tre dag högvakt. Huru mår Caballer? Lebewol, vergis mei nit.
  
                                                                _Urban._
  
  P. S. rake säger kom hit Hagar.»
  
  Ingenting mer. Ingenting om hans nuvarande ställning eller huru han
  återfått sin syn, hvilket man kunde hoppas af hans egenhändiga bref.
  Hvem är rake? Är hon en Rachel eller en drake? Hon och fuxen synas ha
  gjort det mesta intrycket. Han efterfrågar Caballero, men icke sin
  syster, till hvilken han skrifvit på befallning.
  
  -- Dumma pojke! utropade Hagar förtretad. Men -- tillade hon suckande --
  han är en af oss tre.
  
  Tankarna flögo med flyttfågelns vingar långt åt söder till okända
  nejder. När Hagar ändtligen slöt sina ögon, spelade en purpurglans af
  den uppgående solen öfver lindarnas kronor. Hennes sista tanke, som
  bortflöt i drömmen, var åter rebellens:
  
  -- Blir jag en fånge på Riseberga, skrifver jag till Texeira och flyr
  till Regensburg. Mig skall ingen binda. Jag vill återfinna mig själf.
  
  
  
  
                             23. Regensburg.
  
  
                                     Blif min son, och du skall upprätta
                                                      Jerusalems portar!
  
  Ruben Zevi hade afrest från Stockholm julmorgonen i täckt släde till
  Göteborg och medfört sin blinde dotterson Urban Niemand. Från Göteborg
  gick resan öfver Nordsjön till London och därifrån, efter en veckas rast
  för affärer, till Amsterdam. Den gamle mannen tycktes glömma alla mödor
  och sina sjuttio år för omsorgen om den blinde, som icke blef känslolös
  för hans omvårdnad. Mellan dem uppstod en förtrolighet, som från gossens
  sida skulle ha blifvit tillgifvenhet, om han kunnat glömma sitt
  aftvungna löfte att aldrig mer draga ett svärd. Hvarje morgon frågade
  Urban: när får jag se solen? Och lika regelbundet svarade Ruben Zevi: i
  Madrid.
  
  -- Då får jag rida till Torstenson, tänkte den unge rebellen.
  
  Efter ett längre uppehåll för nya affärer i Amsterdam ställdes kosan
  öfver Paris till Madrid. För hvarje annan jude skulle det ha varit
  lifsfara att våga sig inom inkvisitionens fruktade område, men Ruben
  Zevi besatt en nyckel, som öppnade alla portar. Filip IV behöfde hans
  guld mot Frankrike, mot Nederländerna, mot det upproriska Catalonien och
  mot det nyss från spanska oket befriade Portugal. Med konungens
  lejdebref mottogs juden under titel af holländsk bankir med alla
  ärebetygelser och återgäldade denna ära med lån mot fyrtio procents
  ränta och säkerhet i Almerias grufvor, för den händelse att
  silfverflottan från Peru skulle tagas af portugiserne.
  
  Ruben Zevi kände alla vrår i Madrid, såsom han kände alla Europas
  hufvudstäder. En dag återkom han från det moriska kvarteret med en
  nittioårig arab vid namn Damiri, till yrket mulåsnedrifvare och en af de
  många, som med läpparna bekände Kristus och jungfru Maria, men hvar
  morgon och afton vände sig mot Mekka för att anropa Muhamed. Denne
  Damiri vände ut och in på Urbans ögon, pålade en salfva af örter och
  föreskref tre veckors fasta under tystnad i mörkt rum. Efter de tre
  veckorna borttog Damiri förbandet, föreskref andra tre veckors skymning
  med gradvis ökadt ljus och utropade, efter denna tids förlopp: Allah
  akbar! Gud är stor! Han belönades rikligen. Urban Niemand hade återfått
  sina ögons bruk.
  
  Från Madrid gick resan till det i fullt uppror stadda Barcelona,
  därifrån till det jäsande Neapel, som snart skulle resa sig, och
  därifrån till det allrakristligaste Rom. Hvar behöfdes ej guld? Ruben
  Zevi fann vänner och beskyddare öfverallt. Hans yrkes triumf var att
  låna åt konungarne för att kufva upproriske undersåtar och åt de
  upproriske för att strida mot konungarne. Gaf nederlaget förlust, måste
  segern ersätta förlusten dubbelt. Han var lika hemma i kardinalernes
  förmak, som i sultanens moské. Det påstods, att påfven Urban VIII
  erbjudit honom titeln af protektor öfver Jerusalem, om han ville blifva
  katolik. Därtill hade Ruben Zevi svarat med sitt egendomliga tysta
  smålöje profetens ord, Es. 62: 6: »O, Jerusalem, jag vill beställa
  väktare på dina murar, de som ej tiga skola hvarken dag eller natt.» Han
  delade påfvens peterspenning, såsom han delade sultanens tribut från det
  heliga landet, och när trosförvanterne förebrådde honom att vara så
  litet nogräknad, upprepade han: »Vi skola dia hedningarnes mjölk.»
  
  Mellan Neapel och Rom tilldrog sig ett af dessa äfventyr, som voro så
  vanliga, att man vid dem knappt fäste någon uppmärksamhet. Ruben Zevis
  vagn med sin eskort af tolf ryttare anfölls i ett bergspass af trettio
  röfvare. Anfallet slogs tillbaka efter en het strid, som kostade
  angriparne flera döde. Urban fick än en gång leka krig. Han hade icke
  dragit svärd, i den mening hans löfte förbjöd; han hade försvarat sig,
  och detta kunde icke förbjudas. Det redan halft förgätna svärdfästet
  tycktes kyssa hans högra hand och säga till honom: fältmarskalken väntar
  dig! ... Färden gick norrut; hvarje dag kom man närmare svenska hären
  och kriget.
  
  Ännu återstodo Genua, Milano, Venedig, Wien och öfverallt affärer, innan
  de resande ändtligen uppnådde Regensburg i slutet af Maj. Redan första
  natten, när alla de öfriga hvilade ut efter resans ansträngningar, smög
  sig den unge sergeanten till stallet, fann en uthvilad häst och
  galopperade bort för att uppsöka Torstensons läger. Han bedrog sig.
  Ruben Zevi kände sin dotterson och hade i förväg posterat sex sina
  snabbaste ryttare under Assar Kabas befäl på den väg Urban måste passera
  norrut. Där blef i nattens mörker en kappridt, som slöts med att
  rymmaren återfördes, väl bevakad och stadigt bunden vid sadeln, till sin
  förtörnade morfader.
  
  -- Min son Absalon -- sade juden till honom med Davids vrede och Davids
  sorg -- aktar du så litet dina löften och mina grå hår, så minns, att
  det är jag som bevarar Damiris botemedel och att det måste begagnas ånyo
  hvar sjette månad, om du vill behålla din syn. Rymmer du än en gång, är
  du efter en månad ohjälpligt blind. Blif då åter en hjälplös tiggare,
  låt leda dig till Madrid, om du finner någon, som leder dig, men vet,
  att Damiri är nittio år. Huru länge hoppas du finna honom bland de
  lefvandes antal?
  
  -- Jag är anställd hos fältmarskalken; jag vill hellre vara blind, än
  desertera från tjensten, genmälde trotsigt den unge sergeanten.
  
  -- Jag har tänkt därpå redan i Stockholm, svarade juden, i det han
  framvisade ett af de många bref, som väntat honom vid hemkomsten. -- Se
  här ditt afsked från krigstjensten, undertecknadt af fältmarskalkens
  egen hand, på grund af läkarens intyg om obotlig blindhet. Var
  tillfreds, min son; det är ett ärofullt afsked.
  
  -- Men jag är icke blind, jag ser fienden, jag rider som förr, jag kan
  tjena som förr! utbrast den afskedade krigaren under snyftningar, som
  mera anstått en flicka, än en Torstensons lärjunge.
  
  -- Jag har sagt dig -- genmälde juden strängt -- att du utan Damiris
  botemedel åter skall varda blind. Och för att du icke så snart må glömma
  det, skall du denna gång straffas med tre dagars mörk arrest.
  
  Dessa tre dagar i judeborgens innersta rum bakom stängda fönsterluckor
  förekommo Urban Niemand som tre långa år. Här var icke hundkojan på
  Gerknäs; här var fångenskapen, som han afskydde, och ensamheten, som han
  fruktade. Han umgicks ej, som sin syster Hagar, i tankarnas stora,
  språksamma sällskapsklubb; han hade så få bekanta där. Hvem skulle han
  uppsöka? Det var länge sedan han öppnat en bok, och aldrig hade han
  hållit en skrifpenna i sin hand. Hans kunskap rymdes inom väggarna af
  ett stall, på en sadel i hurtigt traf, i dessa tyglar, hvilka han skötte
  så väl, och i dessa krigiska öfningar, hvari han, så ung, var en
  mästare. Något annat hade aldrig bekymrat honom: hans själ var utom
  dessa områden, där han rörde sig fritt, en oskrifven bok, en beteshage,
  där vilda blommor växte af sig själfva, ovårdade och bekymmerslösa,
  bland snåren och gräsen. Hvad hade han att göra ensam med sig själf?
  Långledas, längta, drömma, rasa och gråta. Hans enda tröst var tanken
  att åter rymma vid första tillfälle.
  
  På morgonen af den fjärde dagen öppnades dörren till det mörka rummet,
  medan Urban låg halfvaken och klädd, såsom hade han tillbragt natten vid
  bivuaken. En röst, som icke var den vanlige tjenarens, sade till honom:
  
  -- Stå upp, du är fri!
  
  Med ett språng var fången på fötterna och ville genast ut ur sitt
  fängelse.
  
  -- Låt mig säga dig något! bad den milda, ej obekanta, men ej på länge
  hörda rösten. -- Känner du mig?
  
  -- Huru skulle jag känna en katt i mörkret? svarade gossen vresigt.
  Släpp mig ut!
  
  -- Jag tycker, att jag förtjenat en bättre tack. Hvem är jag? Gissa!
  
  Åter ville han tränga sig ut, men den okända stod honom i vägen.
  
  -- Icke förr, än jag sagt dig något, återtog rösten.
  
  En brottning uppstod, men upplöste sig i förvåning, när Urban hade fått
  tag i en mjuk kvinnoarm.
  
  -- Är du Rachel? frågade han.
  
  I detsamma uppslogos fönsterluckorna, och dagsljuset strömmade in med en
  klarhet, som efter så långvarigt mörker bländade ögonen. Det första
  föremål Urban kunde urskilja var Rachel, som stod framför honom i sin
  blyga, jungfruliga fägring, dubbelt skönare, än han mindes henne för ett
  år tillbaka. Den ovana dagern omgaf henne med solglans. Hon var icke
  mera den Rachel, med hvilken Urban hade gnabbats vid den tid, när han
  följt sin morfader hit från Böhmens skogar. Han förstod icke, att hon
  vuxit från fjorton till femton år.
  
  -- Vill du nu höra hvad jag har att säga dig? frågade hon halft
  gäckande, halft förlägen.
  
  Urban samtyckte. Han hade numera ingen brådska.
  
  -- Jag vill säga dig, fortfor hon, att du är den största narr, som på
  jorden går. Hvarför skall du förtörna den bästa bland människor, din
  morfar, som är min fars farbror och din och allas vår välgörare? Gå
  strax till honom; bed honom om förlåtelse, och lofva att aldrig mer göra
  honom emot! Vet du hvad det är att få vara hans son? Han är mer än en
  konung, mer än en kejsare; han befaller öfver hela världen; ingen af
  gojims furstar är så mäktig som han. Och du skall blifva lika rik och
  mäktig som han, om du underkastar dig hans vilja. Hvad löper du efter
  dina usla krig och dina fattiga knektar? Förstår du icke, att när du
  blir hvad din morfar nu är, kan du själf uppställa de starkaste härar,
  och ingen skall våga stå dig emot? Hvarför kan du ej lyda och vänta?
  Hvarför vill du ej bekänna vår tro och blifva en af oss? Vet du icke,
  att vi äro det utkorade folket och att alla världens riken skola blifva
  oss underdåniga?
  
  Det märktes, att Rachel sedan ett år lärt något i synagogan. Var hon
  utsänd som missionär, hade Ruben Zevi ej kunnat välja en vältaligare.
  Proselyten var redan till hälften omvänd, när missionären anslog en
  annan sträng, som fullbordade hennes omvändelseverk.
  
  -- Jag har något att bedja dig om, någonting för mig själf. Min fader
  Joas har råkat i ogunst hos din morfader och blifvit förvisad från
  borgen. Det var för din skull, Urban, för att han hjälpte dig på flykten
  den första gången, du minns. Bed för min far, sedan du själf fått
  förlåtelse; bed, att han får komma tillbaka, och jag skall vara så
  tacksam ... du kan ej tro huru tacksam jag skall vara därför!
  
  Hon var oemotståndlig för mången klippa. Hvad skulle hon ej vara för ett
  vax? Urban Niemand försporde något alldeles nytt och ovanligt röra sig
  inom hans pojkhjärta, lofvade allt hvad Rachel begärde, gick till sin
  morfader, bad om förlåtelse och bedyrade heligt, att han aldrig skulle
  göra sig skyldig till någon olydnad mer. Förlåtelsen gafs, men med
  villkor; Ruben Zevi var van att uppställa villkor.
  
  -- Bevisa din uppriktighet; tjena mig troget ett år i de ärenden jag
  anförtror dig, och då vill jag tillgifva dig. Intill dess skall du vara
  min tjenare, men därefter min son. Du skall då icke mera vara Ben-Oni,
  smärtans son, du skall vara Ben-Jamin, lyckosonen, ty du är utgången af
  min högsta fröjd och min största sorg. Bär då ditt lyckonamn så, att jag
  aldrig får orsak att taga det åter! ... Du kan icke skrifva?
  
  Urban nödgades sanningsenligt bekänna, att han knappt kunde läsa. Det
  lilla han lärt i barndomen var längesedan förgätet.
  
  -- Du skall från i dag alla dagar läsa och skrifva för Rachel. Låt det
  gå raskt; jag behöfver dig i mitt kontor.
  
  Ett köpmanskontor var det mest afskyvärda Urban kunnat tänka sig i
  framtidens perspektiv, men han lofvade lyda och fördristade sig därpå
  att inlägga en förbön för Joas.
  
  -- Hvad? utfor den gamle, ånyo vredgad. -- Har du sammansvurit dig med
  Rachel att bedja om nåd för denne förrädaren? ... Joas! Och du beder om
  nåd för Joas! Vet du då icke, att han är din dödsfiende? Det är
  nödvändigt, att du känner med hvem du här får att göra. Jag har
  utdrifvit Joas med hustru och barn, utom Rachel, som är oskyldig och så
  tillgifven mig, som mitt eget barn. Hennes far har sjuttio resor varit
  en förrädare mot mig, och sjuttio resor fått tillgift, men när han för
  ett år sedan gaf dig en häst att rymma, öppnades mina ögon. Märk, att
  förutom min broder Mordechai i Smyrna och hans barn, hafva Joas och hans
  syster Thamar, min äldre brors barn, härintills, efter mina egna barns
  död, varit mig närmast i skyldskap. Thamar drifver världen omkring, men
  Joas har på förhand uträknat hvad han efter mig skall ärfva, ändock jag
  intet tänkt det åt honom, utan det mesta åt Rachel. Oförväntadt uppstiga
  ur natten och döden två dotterbarn, som stå mig närmare än Mordechai,
  Joas och Thamar. Förstår du då, hvarför dessa måste vara dina och din
  systers dödsfiender? Tag dig till vara, vettvilling! Joas har engång
  förhjälpt dig på flykten, i hopp att jag i min rättmätiga vrede skulle
  förneka dig och göra dig arflös. En annan gång skall han stå efter ditt
  och din systers lif. Här är du trygg, men utom borgens portar, utom
  Regensburgs murar och midti den svenska hären, till hvilken din
  dåraktiga åtrå står, skall Joas förstå att finna dig och gifva dig
  döden. Än är hans arm för kort att nå Hagar, såframt han ej räcker henne
  genom Thamar, men ingen varg i Böhmens klyftor skall ihärdigare förfölja
  ett byte, än Joas skall stå efter eder två. Joas är listig, och
  Mordechai har mäktiga bundsförvanter: de veta hvad de förmå, om de
  blifva mina arftagare. Därför skola de drifva sin sak med berg af guld,
  när min hand engång domnat och mina gamla ögon lyckas till. Se där
  hvarför jag med så många intyg nödgats betrygga din och din systers
  bördsrätt. Detta begriper du icke ännu, där din håg står till lekverk
  med hästar och svärdsgny, men en dag skall du tacka mig, när du blir
  man. Och till en man vill jag göra dig, pojke; jag vill göra dig till
  din mors son, ej till din fars. Intet ord mer om Joas!
  
  -- Hvem var min fader? frågade ynglingen, mera med hågkomst af
  drottningens fråga, än just för att han själf fann det så angeläget att
  veta.
  
  Ruben Zevis uppsyn mörknade.
  
  -- Fråga hvem natten var, som stal en ljus dag i dess sköna morgon, men
  fråga aldrig efter din faders namn! Det medför ofärd för alla läppar som
  uttala det.
  
  Urban lärde under Rachels handledning läsa och skrifva. Den vilda
  beteshagen odlades öfver förväntan snabbt. Det var ej hufvud som
  saknats, det var lust, det var flit, ihärdighet, tålamod. Han kunde ej
  mäta sig med sin syster i en allt genomträngande klar uppfattning, men
  han liknade, om ej öfverträffade henne i snabbfyndighet. Nu var lusten
  kommen, han visste ej hur. Stafvarna dansade in i hans hufvud och ritade
  stora, styfva streck på papperet framför honom. Den femtonåriga
  lärarinnan för en snart sjuttonårig elev gjorde allt för att
  vidmakthålla en tillbörlig respekt. Det lyckades henne stundom, stundom
  icke. Mången timme begynte med ett strängt benande i okända hieroglyfer
  och slöts med en kapplöpning genom rummen under klingande skratt. Ruben
  Zevi öfverraskade engång eleven klättrande ut på en fönsterlucka till
  andra våningen och skolmästarinnan förföljande honom med vattenstrålen
  ur en handspruta. Den gamle juden smålog och vände obemärkt om. Han hade
  sina skäl och blef ej besviken. Inom mindre än en månad hade Urban fått
  makt öfver bok och skrift. Hans vitsord i ett läsförhör skulle kanske
  icke varit det berömligaste, men han redde sig, såsom han alltid redt
  sig, när det gällde att spränga öfver en vallgraf eller en hagtornshäck.
  Ruben Zevi glömde, att dottersonen ännu skulle åtnöjas med en tjenares
  roll, och gaf honom som belöning den arabiske springaren, som omtalades
  i brefvet och som öfverträffade Levys Sultan, den bäste trafvaren i
  judekvarteret. Gåfvan skulle, med Urbans lynne och rymningslusta, varit
  en frestelse, om ej den vaksamme Assar Kaba fått befallning att ständigt
  medfölja på ridturerna.
  
  En månad efter lektionernas början begynte Urban Niemand användas vid
  lättare ärenden i Ruben Zevis kontor. Efter två månader kunde han
  deltaga i korrespondensen och utföra mindre beskickningar. Efter tre
  månader gick han klädd som en jude och firade sabbaten i synagogorna.
  Han gick som i drömmen, fullständigt en fånge i Rachels kedjor.
  
  Då inmarscherade en dag i Regensburg några fångar från Torstensons här i
  Mähren. Det var sexton trasige, smutsige, af sår och strapatser medtagne
  och likväl ännu hotande krigare, under bevakning af kejserlige
  kyrassierer. Urban återvände i judedräkt från en beskickning med sin
  brefväska under armen, när han mötte transporten och hörde en af
  fångarne säga till en kamrat på svenska: det är här den förgyllde juden
  bor.
  
  -- Det är skada, genmälde kamraten, att vi ej nu äro 2,000 med fria
  tyglar; här vore någonting att förtjena.
  
  Det klang som svenska trumslag i den fredlige brefbärarens öron. Han
  tyckte sig vakna ur en förtrollning, närmade sig fångarne och frågade,
  likaledes på svenska, hvarifrån de voro. Fångarne fingo stora ögon. De
  förvånades att höra en jude tala deras språk och sade sig vara
  småländske och nyländske ryttare, som vid en furagering råkat i bakhåll
  och nödgats gifva sig fångne för öfvermakten.
  
  Det var Sankt Bartolomei dag och mycket folk i rörelse. Urban följde med
  folkhopen det långsamt marscherande tåget, frågande efter nyheter från
  krigsskådeplatsen.
  
  -- Det är en spion -- hviskade en af ryttarne till sina kamrater, denna
  gång på finska -- låt oss ljuga! -- hvarpå svaret lydde, att Torstenson
  intagit Wien, att han skickat kejsaren i en råttbur till Stockholm och
  att hären nu vore på marsch till Rom för att uppsätta drottning Kristina
  på den påfliga stolen.
  
  -- Du ljuger som en karl, n:o 18, Spjut! Saksan pukki! utbrast f. d.
  sergeanten, som igenkände en man af sin egen skvadron och i glädjen
  dammade till med ett i skvadronen brukligt skällsord. -- Vill du bli
  fri, kamrat? Jag följer er åt och rymmer med eder.
  
  Fångarne fingo ingen tid att förundra sig eller öfverväga förslaget, ty
  folkhopen trängde på och knuffade undan den unge judepojken. Det vanliga
  okvädet _kättare_ begynte höras allt högljuddare; snart flög den första
  stenen mot fångarnes blottade hufvuden. Den efterföljdes af flera,
  tumult uppstod, kyrassiererne slöto leden kring transporten och trängde
  hopen tillbaka.
  
  Urban såg en gatpojke vid sin sida upptaga en tung sten och lyfta den
  till ett mördande kast. Här var omöjligt att förblifva en likgiltig
  åskådare. Ett krokben i rätta ögonblicket, och pojken låg hufvudstupa på
  näsan. Han kraflade sig upp, ropande: judar! judar! Ropet fann gensvar;
  folkhopen delade sig, en del förföljde fångarne, andra begynte anställa
  jagt efter judarne.
  
  Urban tog till flykten, en mot hundrade, kullkastade här en, där en,
  kröp under lyftade armar, kilade sig fram mellan snafvande ben och hade
  snart uppnått ingången till judekvarteret. I borgen hade man förnummit
  upploppet och rustade sig till försvar. Desse förföljde judar voro blott
  alltför vane vid att en eller flera gånger om året se folkraseriet
  storma deras afskilda bostäder. Deras lif var en ständig växling mellan
  yttre förtryck, smälek och ödmjukhet, inre okufligt trots och orubblig
  visshet att engång eröfra världen. Denna gång lade sig folkhafvets
  böljor, utan att nå till borgens murar.
  
  -- Här äro brefven, sade Urban, berättande upploppet, men förtigande
  sitt möte med landsmän. Detta lif mellan förnedring och öfvermod syntes
  honom så hjälplöst uselt mot frie mäns ridderliga kamp på ett öppet
  slagfält.
  
  När han förtäljde om öfverfallet, varnade honom den gamle morfadern.
  
  -- Förstår du nu, att du bör taga dig till vara och att ditt lif är
  ingenstädes säkert, allenast här, så länge Joas lefver? Men han skall ej
  länge undgå sin lön, ej heller hans syster Thamar. Min agent i Stockholm
  skrifver till mig, att hon uppträdt där som furstinna Radzivil och
  förehaft ett anslag mot Hagars lif. Öfver huggormar går eder väg: gån
  under Herrens beskärm, och intet ondt skall komma vid eder. Jag har ock
  mottagit vittnesbörden om eder börd från Hagars beskyddare, presidenten
  Kurck. Där faller ett sällsamt ljus öfver din moders sista öde. Hennes
  kammartärna, som förrådde henne, bar ett klumpfinger på högra handen ...
  Thamar bär än i dag ett klumpfinger på sin högra hand ...
  
  -- Mästare -- inföll Urban hastigt -- gif mig lös; låt mig gå att hämna
  min moder och beskydda min syster! Jag skall uppsöka Thamar, om jag än
  måste gå till världens ände. Gif mig Thamars blod!
  
  Ruben Zevi betraktade honom forskande.
  
  -- Knotar du? sade han. Om det är något jag afundas de kristne
  martyrerne, så är det deras tålamod och förtröstan i årslånga lidanden.
  Vi behöfva samma mod, men vår seger rycker närmare dag från dag, under
  det att deras hopp står i det ovissa fjärran. De hafva ingen annan
  tillflykt än himmelen, men vi hafva därtill jorden, som är oss gifven
  till arfvedel. Slå dem, Herre, slå gojim med blindhet, att de uppresa
  sig mot hvarandra och förgöra hvarandra, ty ur de slagnas blod uppstår
  Israels herrlighet. Om mina ögon ej få se Jakobs säd intåga i Jerusalem,
  skola mina barnabarns ögon se den dagen, när konungarne tillbedja i det
  återupprättade templet och de löpare af Midjan och Efa föra hafvens
  skatter och folkens ägodelar till våra portar. Son af din moder, låt
  icke denna tidens vedermöda falla för tung öfver din otålmodiga håg! Du
  skall se den dag, när våra förtryckare buga sig för oss till jorden; du
  skall hafva din lust af dem och välsigna den stund, när du återgick till
  ditt folk. Blif hos oss! Blif min son, och du skall upprätta Jerusalems
  portar!
  
  
  
  
                         24. Spörsmål för lifvet.
  
  
                                      Vill du bära min krona? Tag henne.
  
  Jag känner ej igen fröken Kerstin, sade fru Beata Oxenstjerna i ett
  förtroligt ögonblick till sin bror rikskanslern. -- Hon är som
  förvandlad, sedan vi blefvo af med den finska häxungen.
  
  -- Tacka Gud, att faderns sinnelag uppväxer i afkomman, genmälde
  rikskanslern. Häxor göra där intet till; slikt dependerar af en naturlig
  kondition invärtes.
  
  -- Ja, det torde allt vara förställning till läglig tid. Hon amuserar
  oss sakteligen till ett år härefter.
  
  -- Har kära syster ej förr sett en mö växa upp från jänteåren till
  jungfru? Det förer gemenligen med sig en blidare natur, intill dess att
  där kommer nytt krut i fängpannan. Har fröken Kerstin funnit en ny
  leksak efter den flickan Hagar?
  
  -- Ännu inte, så mycket jag sport. Fast mer trår hon inte ens efter
  Ebba, såsom hon förr har gjort.
  
  -- Där kommer en ny, det töfvar intet. Mig faller så för, som hade det
  varit bättre, att vi låtit fröken behålla sin förra smekunge på knäet,
  än att vi omakat henne med att söka en ny. Det var intet annat än löst
  skvaller om flickan Hagar: boklärdom gör ingen ofred. Den nya, som
  kommer, torde inte blifva så lätt att sköta. Märk, att efter Ebba Sparre
  och Hagar Ring kommer en ung man!
  
  -- Gud bevare. Tror eders kärlighet det?
  
  -- Kära syster kan därpå vara så viss, som på blom efter knopp. Jag
  väntar vår tid att i nåd eller onåd betackas för tjensten.
  
  -- Hvad ers kärlighet säger! En ung man! Men om den unge mannen heter
  herr Carl Gustaf?
  
  -- Och om han heter Carl Gustaf?
  
  -- Så fördristar jag mig råda till lysning och biläger nästa jul, efter
  ärlig svensk sed. Där ingen kan motstå hjulet i backen, där skjuter man
  hellre på, än blir öfverkörd.
  
  Rikskanslern höjde på axlarna.
  
  -- Kära syster är en fast undransvärd husmoder och sköter en konungaborg
  så, att intet spjällsnöre där är för långt eller för kort. Men hvad nu
  belangar kvinnospörsmål, så låt oss tala om kammarpigornas städsel. Det
  säges i räknekammaren, att fröken öser ut dalrar som hasselnötter. Håll
  där husesyn, så länge kära syster har något att säga, och haf ingen
  omsorg om resten!
  
  Härmed var spörsmålet för denna gång afklippt. Men fru Beatas
  iakttagelse bar syn för sägen. Det undgick ingen af Kristinas närmaste
  omgifning, att den unga drottningen med hvarje dag växte, icke blott för
  kronans höghet, utan i ett konungsligt sinnelag. Alltsedan
  pfalzgrefvinnan Katarinas död hade hon varit ett klokt, men
  svårhandterligt och nyckfullt barn. Hon hade från och med trettonde året
  varit ombytligare, lättretligare, mera oberäknelig, än någon af sina
  jämnåriga. Det hade varit som en dagjämningstid med dess ostyriga
  hvirfvelvindar, men denna tid var nu öfverstånden, vindarna hade lagt
  sig till skenbar ro. Där inträdde ett oväntadt och förvånande lugn i
  Kristinas personlighet. Hon blef mildare, tålmodigare, på allt sätt
  älskvärdare. Hon lyckades icke alltid kufva sitt häftiga lynne, som
  därintills uppbrusat utan hejd, men hon bemödade sig att göra det. Hon
  blef tillgängligare, förtroligare, mera deltagande i andras fröjder och
  sorger; hon visade i uppfattningen af sitt höga kall och dess pligter
  ett allvar, som man förut icke tilltrott henne. Hennes nöjen blefvo mera
  återhållsamma, hennes studier regelbundnare och mera koncentrerade. Hon
  kunde uppmärksamt åhöra rådets öfverläggningar och, när hennes mening
  begärdes, yttra sig med en klokhet, som förvånade statsmännen.
  
  Drottningen tillbragte en del af sommaren på Gripsholm. Ebba Sparre hade
  rest att besöka sin sjuklige fader; furstinnan Marie Eufrosyne hade
  intagit hennes plats som skötevän. Eleonora Katarina, snart därefter
  landtgrefvinna af Hessen, vågade icke visa sig och drömde sig nittio år
  tillbaka till Cecilia Vasas tider.
  
  Det historiska Sverige har stoltare borgar och brantare murar, men intet
  mildare, grönare, täckare kungsminne, än Mälarens nuvarande lugna
  Gripsholm. Anlagd af Bo Jonsson, ombyggd af Gustaf Vasa, bar denna borg
  med sina kvarstående vindbryggor ännu på Kristinas tid det dystra
  allvaret af ett medeltidsfäste. Öfver det röda tegeltaket med dess
  spetsgaflar, vindskupor och höga skorstenar reste sig fyra torn: konung
  Eriks (kyrkotornet), hertig Johans (Griptornet), hertig Magnus'
  (Vasatornet) och Göstaf Olofssons (fängelsetornet). Af de tre våningarna
  var endast den midtersta inredd för kungliga gäster. De i renässansstil,
  i brunt och rödt dekorerade rummen buro på väggarna gyllenläder och de
  djupa nischerna i silke broderade fönsterstycken. Vid stranden låg
  herreköket och Gustaf Vasas lilla tornerbana. En lång, smal park med
  ruddammar sträckte sig inåt till »finnstugan» och köksträdgården. En
  djurgård, ett dufslag, ett lokattehus, ett hundstall och den s. k.
  polacksmedjan hörde till borgens närmaste omgifningar.
  
  Det var en sommarkväll efter aftonmåltiden. Drottningen och hennes kusin
  sutto i parken. En aftonbris af den friska sjöluften lekte lätt med en
  lock af Kristinas blonda hår. En förtjusande vattenyta glittrade mellan
  löfven, belyst af den nedgående solen. Mälaren koketterade för sin unga
  drottning, men hon såg honom icke, den otacksamma herskarinnan öfver så
  mycken skönhet; hennes blick dröjde på ett skrynkladt pappersblad;
  hennes tankar hade flugit söderom Östersjön.
  
  Kristina hade af sin kusin mottagit ett väl försegladt bref; en pil och
  en duffjäder förenade sig att bevinga sigillet. Brefvet hade hon läst i
  enslighet på en bortskymd hvilobänk vid roten af en ek, och furstinnan
  inbillade sig, att hennes kungliga väninnas kinder voro rödare, när hon
  återvände, än när hon gick.
  
  -- Han är vid hälsan, sade Kristina. Han har varit hos Salvius i Hamburg
  och velat begagna lägligheten att skrifva. Brefvet är nio veckor
  gammalt. Hvilken postgång! Hvarför gaf du honom ej några dufvor, Marie?
  När skola vi kunna hviska våra ord i den blå luften och anförtro åt
  vinden att föra dem fram?
  
  -- Skrifver min bror något om kriget?
  
  -- Kriget går illa. Misslyckade belägringar, marscher och återmarscher,
  gikt och penningenöd. Därom är han nog förståndig att ej skrifva ett
  ord. Men han skrifver något, som rör dig närmare. Han beder mig inte
  skänka dig bort åt grefven af Nassau ...
  
  Nu var det Marie Eufrosynes tur att rodna. Hon höll den unge, vackre
  grefven så kär, som man kan hålla en balflamma vid aderton år, och
  utropade i sitt hjärtas förtrytelse:
  
  -- Hvad angår det honom? Min far är där intet emot, och när du samtycker
  ...
  
  -- Jag står på din sida. Men kan du förlita dig på grefven? Unga karlar
  ... morgonrodnad slask i hatt, säger ordspråket. Din bror är inte bättre
  än andra, Marie.
  
  -- Carl Gustaf kan vara platt utan reson mot oss andra, men mot dig är
  han vax.
  
  -- När han ser mig. Och vax, när han ser en annan. Skada, Marie, att en
  sådan kronslipad ädelsten, som kan skära glas och pryda en spira, skall
  flyta till vatten för en uppnäst tysk kammarpiga.
  
  -- Hvad skall jag svara? Ack, Kristine, tro mig, det är nedrigt förtal!
  Carl Gustaf har dig så hjärtans kär, att intet i vida världen kan bryta
  hans tro.
  
  -- Så säger han, och så skrifver han. Vill du bära min krona, Marie? Tag
  henne, jag är led vid henne! Så länge jag bär henne, måste jag ju tänka,
  att det är till henne hans hjärta står. Hvarför är jag inte en liten
  fattig pfalzgrefvinna, som du? När jag läser huru de krökte sig som
  ormar för drottning Elisabet, huru de sade till henne, när hon var
  gammal och ful: ni är den skönaste kvinna som jorden bär, ni är så fager
  som lilja i rosengård! ... Nej, Marie, nej, nej, nej, jag kan inte tro
  honom, jag kan inte, så gärna jag ville.
  
  -- Är du gammal och ful, Kristine? Är han en hofman, som var ingenting i
  går, som skall vara ingenting i morgon och begär att du skall göra allt
  af honom? Å, han är stolt, Kristine, han är så stolt som du själf! Han
  begär af dig sin hjärtelycka, ingenting annat. Han skall vara en man
  förutan dig, men han skall vara en olycklig man. Gif honom din hand, och
  han skall blifva en hjälte! Han skall slå dina fiender, han skall blifva
  stor och berömd, men han skall vara din tjenare, och du skall vara hans
  ära.
  
  -- Doxa! Doxa! Gå från mig, Sara! Min Gud, hvarför är jag ej en man?
  Hvarför måste jag köpas och säljas? Hvarför får jag ej gifva mig helt
  utan pris, utan hemgift? ... Förlåt mig, Marie! Jag är så olycklig, jag
  är så ensam. Den fattigaste flicka i Sverige är rikare än jag. När han
  kommer, som hon har kär, svarar hon: tag mig, jag har intet annat än mig
  själf, och du begär intet annat än mig. Hon vet det, hon. Huru skall jag
  veta det? Jag misstänker allt och alla. Har jag ej skäl att göra det?
  Måste jag ej misstänka rådet att vilja regera utan mig? Måste jag ej
  misstänka honom, du vet, att älska min krona? Hvad är en man utan
  ärelystnad? Hvad är den ärelystnad, som ej utsträcker sin arm efter en
  krona? Och dig själf, Marie, måste jag ej misstänka dig att gå hans
  ärenden? ... Jag ville så gärna tro dig; någon måste jag tro. Du kan
  vara ett redskap; kanske är du det, men du har ej hufvud nog för
  politisk intrig. Ebba har bättre hufvud, men brukar det i min tjenst.
  Jag hade en tredje, en förläst toka, det bästa hufvudet af eder alla,
  men på ett barns skuldror: hon förstod ju ej ens hvad kärleken är. Du
  förstår det på ditt sätt, Marie; du är på ditt sätt ett barn; du begär
  namnam af kärleken. Jag begär något mer: jag begär att vara mig själf i
  en annan, och se, det får jag ju inte! Hvilken olycka, att jag ej är du!
  Vore jag du, skulle jag hafva hundrade likar och inte vara så inmurad,
  som jag är, i en klostercell med mig själf. O, jag är så ensam, ensam,
  ensam ...
  
  Hon lutade sin panna mot ekens stam och förblef några ögonblick stum.
  Grät hon? Marie Eufrosyne trodde det och vågade en tröstande hviskning:
  
  -- Du är inte ensam. Han har dig så kär. Han begär intet annat än dig.
  
  Hon såg upp, hon grät icke, hon hade icke gråtit sedan hon var ett barn,
  om icke af vrede. Men där var ett annat ovant uttryck i hennes lifliga,
  alltid rörliga drag. Där var någonting djupt sorgset, som Marie
  Eufrosyne aldrig sett förr. Kristina tog en lätt sidenduk, som hon
  hittills sammanrullat mellan händerna, utan att tänka därpå, och svepte
  den kring sina skuldror mot aftonkylan.
  
  -- Låt oss gå till stranden, sade hon. Här är så instängdt, jag behöfver
  luft.
  
  De gingo till stranden och funno en mossbänk tätt invid sjön. Solen hade
  gått ned och kvarlämnat vid horisonten ett blekrödt skimmer, som färgade
  fjärdarna. Det var lugnt, daggen föll, gräset var vått, luften fuktig.
  Slottets fyra torn, af hvilket det högsta bar en slappt nedhängande
  kunglig flagga, speglade sig i en lätt gungande blank dyning på sjön.
  Endast två stora stjärnor kunde, bland otydliga små ljusprickar, klart
  urskiljas på aftonhimmelen. I nordväst stod Vega, i sydväst, öfver
  skogstopparna, Jupiter.
  
  Kristina satt en stund tankfull, betraktande dessa två lysande klot, det
  ena planeternas konung, det andra en sol af oerhörd storlek, hvars
  ljusstyrka -- om man får tro en nyare tids beräkningar -- trehundra
  gånger öfverträffar ljuset af vår sol.
  
  -- Se där -- sade Kristina, pekande på planeten -- där är min stjärna.
  Jag är född under Jupiter, när han ingick i lejonets hjärta. Det är en
  tung gåfva, Marie, att vara född till makten. Var nöjd med kärleken, du,
  som är född under eviga solar, hvilka aldrig förändra sitt läge på
  himmelen! Planeterna äro ostadiga som ett människolif ... Under hvilka
  stjärnor föddes Carl Gustaf?
  
  -- Jag känner ej hans stjärnor, svarade furstinnan, men prästen, som
  döpte honom, såg en bindel af glänsande ljus kring gossens panna.
  
  -- Det vore inte lyckligt, om vi två förenade skulle styra Sverige.
  Under kriget i Tyskland prisades min faders hjältemod såsom allmaktens
  gåfva. Konungen svarade: Gud går från sin medelväg endast när han vill
  straffa någon. Det är ett nådebevis, när han gifver åt folken en konung
  med medelmåttiga gåfvor, emedan denne ej frestas att eftersträfva för
  mycket. Honom lämnar ärelystnaden i lugn. Intet värre kan honom hända,
  än att han riktar sig med sitt folks skatter, hvilket är ett ringa ondt
  mot ärelystnaden, som själf ej har, ej heller unnar åt andra någon ro.
  
  -- Salig kungen var en vis man, men vet du hvad en gumma i Nyköping sade
  mig förra hösten, när det var tal om brandenburgaren? Hvarför skall
  våran fröken gå öfver ån efter tyskt äppelmos? sa' hon. Lägg svenskt
  järn i hjulskenan, sa' hon, så går kärran fram öfver berg och
  knapperstenar.
  
  Kristinas ostyriga lynne återvände för en hastig minut.
  
  -- Äro vi ej kråkskramlor, jag och du, som filosofera öfver kärleken, i
  stället att njuta af lifvet? Ha vi råkat förblanda siffrorna? Äro vi 17
  eller 71 år? Ha vi ej framför oss de många åren, lysande eröfringar,
  långa löjen, korta sorger och dårskaper utan tal? Uh ... det är kallt
  under stjärnorna, de äro för höga för oss, låt oss vara små, Marie, små,
  som de lyckliga äro; det är så ensligt att vara ensam stor. Skrif till
  din riddare af den sorgliga skepnaden, att han flitigt betraktar månen
  och försöker att likna honom i oföränderlig tro. Jag skall skrifva
  detsamma till min, där han suckar i Böhmens eller Mährens bergsklyftor:
  strid, min riddare, strid för eder käresta, hvad hon sedan må heta,
  strid för segern och segerns lön! Den väntar aldrig för länge, som
  väntar på något godt ...
  
  -- Var blid mot honom, Kristine, var som du fordom var på Rönö, den
  tiden du var liten och lycklig! Och bed honom till återgäld inte
  förtrampa sin systers hjärta!
  
  Åter flög ett skimmer af nästan fuktig glans öfver de stora,
  uttrycksfulla blå ögonen, när Kristina fattade sin väns hand och sade
  med så låg röst, som fruktade hon, att kiselstenarna på stranden skulle
  höra henne och berätta hennes ord för den skvallrande aftondyningen:
  
  -- Svär, att han har mig kär, mig och ingen annan, mig och ingen krona!
  
  -- Vid hvad skall jag svära, om du ej tror mig? Skall jag svära vid
  himmelen öfver oss eller vid jorden under våra fötter? Ack, Kristine ...
  
  -- Svär vid dig själf! För oss finns ingenting så omisteligt som vi
  själfva. Att mista sig själf, det är mer än döden, det är
  tillintetgörelsen.
  
  -- Nej, så svär jag inte. Det är emot Guds bud.
  
  -- Tror du? Kanhända. Svär då: så sant jag är din vän!
  
  -- Så sant jag är din vän, har han dig och ingen annan, dig och ingen
  krona kär!
  
  -- Ja, jag tror dig och skall skrifva det till honom. Inte för att din
  ed är tillfyllest: hur kan du känna hans innersta hjärtelag? Men för att
  där finnes ett gensvar i mig, som gifver dig rätt. Är här någon, som
  lyssnar på oss?
  
  -- Hvem skulle lyssna? Gripsholm sofver, Mariefred sofver, Mälaren
  sofver. Stjärnorna allena vaka på himmelen. Det är så långt till
  stjärnorna; de skola ej höra oss.
  
  -- Då skall jag säga dig något.
  
  Hon lutade sina läppar tätt mot sin väninnas öra, stängde ljudet med
  båda händerna och hviskade:
  
  -- _Jag har honom kär_, jag har lofvat att blifva hans; jag skall hålla
  mitt löfte.
  
  -- Tack! Nu tror du mig.
  
  -- Ja, är det inte förunderligt, att jag tror dig ändå? ... Godnatt,
  Marie!
  
  -- Godnatt, Kristine!
  
  Hon hade vikit åt sidan den tunga gardinen framför ett fönster i
  sofrummet och låg länge sömnlös, betraktande stjärnorna, som tindrade i
  augustinatten öfver Gripsholm. Ett återsvall af de frågor, som upprört
  henne några timmar förut, slog mot själens osynliga stränder, som
  Mälarevågen mot kiselstenarna.
  
  -- Du därborta -- sade hon halft trotsigt, halft vemodigt -- har du
  gifvit mig ett lås, så gif mig en nyckel! Hvarför gaf du mig kraften, om
  ej för att blifva lycklig och göra andra lyckliga? Hvarför är där en
  tomhet i mig, som ingen kraft fyller? Hvarför är jag så ensam, när jag
  dock har mig själf? Hvarför trängtar min själ till en annan, som kan
  fylla min brist, och hvarför finner jag ingen, i hvilken jag kan uppgå
  helt, utan att förlora mig själf? Är han med ljusglansen om pannan den
  rätte? Jag vet ingen annan kraft, besläktad med min kraft, men skall han
  kufva mig? Skola vi söndras, kraft mot kraft, eller skola vi
  sammansmälta och förenade eröfra världen?
  
  Hon fick intet svar. Ett stycke af den omätliga rymden, begränsadt af
  fönsterramen, skådade tigande ned på Gripsholms torn, på den trånga
  rutan och det oroligt klappande sjuttonåriga hjärtat bakom bäddens till
  hälften frånskjutna förhängen. Trötta att söka, längta och fråga, flöto
  den hvilandes tankar småningom in i hvarandra, förlorade sin begränsning
  och upplöste sig i en oklar, drömmande känsla af någonting famlande
  ovisst, som begärde ett fäste ...
  
  Då tycktes äfven stjärnan upplösa sig i ett obestämdt ljushaf och sänka
  sig nedåt på bryggan af sina strålar. Hon kom närmare tornen, fönstret,
  bädden ... Nu var hon där och flöt in i den halfsofvande unga
  frågerskan, som vågat utmana henne. Hon bemäktigade sig hennes halft
  medvetslösa, halft ännu frågande tankar, fick ord och sade till henne:
  
  -- Har jag ej sagt dig, att jag är ett utflöde af den Allsmäktiges
  kraft, ej af hans kärlek, och att jag är ditt innersta? Hvarför söker du
  dig i dig själf? Hvarför söker du dig icke i Honom, som är allt i dig,
  allt i mig och allt i alla? Han har gifvit dig kraften i mig, men kraft
  utan kärlek kan endast förstöra. Hvarför söker du icke hvad jag ej kan
  gifva dig? Hvarför söker du icke kraftens blomma och frukt, som endast
  är kärleken? Se, jag har gifvit dig börd och krona, håg för allt stort
  och vett för all visdom; jag har bevarat dig för elementernas makt, din
  kropps bräcklighet och människors anslag; jag har gifvit dig vishetens
  ord och fromhetens lärdomar, vapnens seger och rikets välmakt: hvarför
  söker du där din egen ära? Hvarför prisar du icke Gud med att göra många
  lyckliga? Gå, gör hans verk och icke ditt verk! Förlora dig själf, och
  du skall återfinna dig själf! Sök ej din kraft i arm som förlamas, i
  tanke som famlar, i håg som förvillas; sök din kraft i kärleken, tjena i
  ödmjukhet, bed om fullkomningen, och du skall vara den starkaste bland
  de starke ... Dagen gryr, jag döljer mig åter i fållarna af Guds mantel
  ... Om tio år skall jag fråga dig hvad du gjort af min gåfva.
  
  Den sjuttonåriga drottningen uppreste sig halfvaken i bädden och kastade
  en blick mot fönstret, där ljusströmmen åter flöt bort.
  
  -- Drömde jag? ... Förlora dig själf, och du skall återfinna dig själf!
  ... Hvad man drömmer vidunderligt!
  
                           Slut på andra delen.
  
  
  
  
                          Andra delens innehåll:
  
  
      1.  Vågornas lekboll                            3
      2.  I Kolmårdens skog                          18
      3.  Spartanskor                                34
      4.  I källaren                                 51
      5.  Bikten                                     58
      6.  Lärdom mot lärdom                          70
      7.  Doxa                                       81
      8.  Segerbudskap                               89
      9.  De tre skyddslingarne                     100
     10.  Den vandrande juden                       115
     11.  Slottsbranden                             124
     12.  Juden och statsmannen                     135
     13.  Finska bibeln                             146
     14.  Julgåfvor                                 159
     15.  Köpare och säljare                        170
     16.  Furstinnan Radzivil                       180
     17.  Ridhuset och kyrkogården                  192
     18.  Minor och kontraminor                     202
     19.  Höjderna och djupen                       215
     20.  Askungen                                  229
     21.  Hvem är landsförrädaren?                  239
     22.  Riseberga                                 254
     23.  Regensburg                                267
     24.  Spörsmål för lifvet                       280
  
  
  
  
  Noteringar:
  
  
  Betoning är kännetecknat med _understreck_.
  
  Originalets stavning och interpunktion har bibehållits. Ett fåtal
  uppenbarliga fel har rättats som följande (innan/efter):
  
     [p. 46]:
     ... Holländaren Louis de Geer, nu femtiotre år och ...
     ... Holländaren Louis De Geer, nu femtiotre år och ...
  
     [p. 95]:
     ... Verkan var ögonblicklig. Den sofvade lutade sig ...
     ... Verkan var ögonblicklig. Den sofvande lutade sig ...
  
  
  
  
  
  
  End of the Project Gutenberg EBook of Stjärnornas kungabarn 2: De tre, by 
  Zacharias Topelius