text: Produced by Ronnie Sahlberg, Therese Wright and the Online
  Distributed Proofreading Team at https://www.pgdp.net (This
  file was produced from images generously made available
  by The Internet Archive/American Libraries.)
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  TJENSTEQVINNANS SON.
  
  
    EN SJÄLS UTVECKLINGSHISTORIA
  
    (1849-1867)
  
    AF
  
    AUGUST STRINDBERG.
  
  
  STOCKHOLM.
  ALBERT BONNIERS FÖRLAG.
  
  
  
  
  STOCKHOLM.
  ALB. BONNIERS BOKTRYCKERI 1886.
  
  
  
  
  1.
  
  Rädd och hungrig.
  
  
  Fyrtiotalet hade gått ut. Tredje ståndet, som genom 1792 års
  revolution tillkämpat sig en del af menniskans rättigheter, hade nu
  blifvit påmindt om att det fans ett fjerde och ett femte, som ville
  fram. Svenska bourgeoisien, som hjelpt Gustaf III att göra den
  kungliga revolten, hade längesedan recipierat i öfverklassen under
  förre jakobinen Bernadottes stormästarskap, och hjelpt till att
  motväga adels- och embetsmannaståndet, hvilka Karl Johan med sina
  underklassinstinkter hatade och vördade. Efter 48 års konvulsioner
  togs rörelsen om händer af den upplyste despoten Oskar I, hvilken
  insett revolutionens omotståndlighet och derför vill passa på
  tillfället att få äran af reformernas genomförande. Han binder vid
  sig borgerskapet genom näringsfrihet och frihandel, med vissa
  inskränkningar naturligtvis, upptäcker qvinnans magt och beviljar
  systrar lika arfsrätt med bröder, utan att samtidigt lätta brödernas
  bördor såsom blifvande familjeförsörjare. I borgarståndet finner hans
  regering sitt stöd gentemot adeln med Hartmansdorff och emot
  presterskapet, hvilka utgöra oppositionen.
  
  Ännu hvilar samhället på klasser, temligen naturliga grupper efter
  yrken och sysselsättningar, hvilka hållas i schack mot hvarandra.
  Detta system upprätthåller en viss skenbar demokratiskhet, åtminstone
  i de högre klasserna. Man har ännu icke upptäckt de gemensamma
  intressen, som sammanhålla de öfre ringarne, och ännu finnes ej den
  nya slagordningen, fylkad efter öfver- och underklass.
  
  Derför finnas ännu inga särskilda qvarter i staden, der öfverklassen
  bebor hela huset, afsöndradt genom höga hyror, fina uppgångar och
  stränga portvakter. Derför är huset vid Klara kyrkogård, oaktadt dess
  fördelaktiga läge och höga taxering, ännu de första åren af femtitalet
  en ganska demokratisk familistér. Byggnaden bildar en fyrkant omkring
  en gård. Längan åt gatan bebos på nedra botten af baronen, en trappa
  upp af generalen, två trappor upp af justitierådet, som är husvärd,
  tre trappor upp af kryddkrämaren, och fyra trappor upp af salig Karl
  Johans pensionerade köksmästare. I venstra gårdsflygeln bor snickaren,
  vicevärden, som är en fattiglapp; i den andra flygeln bor
  läderhandlaren och ett par enkor; i den tredje flygeln bor kopplerskan
  med sina flickor.
  
  Tre trappor upp i stora byggningen vaknade kryddkrämarens och
  tjensteqvinnans son till sjelfmedvetande och medvetande om lifvet och
  dess pligter. Hans första förnimmelser så som han sedan erinrat sig
  dem, voro fruktan och hunger. Han var mörkrädd, strykrädd, rädd för
  att göra alla till olags, rädd att falla, stöta sig, gå i vägen. Han
  var rädd för brödernas näfvar, pigornas luggar, mormors snubbor, mors
  ris och fars rotting. Han var rädd för generalens kalfaktor som stod
  ner i farstun med pickelhufva och fascinknif, rädd för vicevärden, när
  han lekte vid soplåren på gården, rädd för justitierådet, som var
  värd. Öfver honom magtegande med privilegier, från brödernas
  åldersprivilegier upp till faderns högsta domstol, öfver hvilken dock
  stod vicevärden som luggades och alltid hotade med värden, hvilken
  mest var osynlig, emedan han bodde på landet och kanske derför var den
  mest fruktade. Men öfver dem alla, till och med öfver kalfaktorn med
  pickelhufvan, stod generalen, mest dock när han gick ut i uniform, med
  trekantig hatt och plumager. Barnet visste ej hur en kung såg ut, men
  han visste att generalen gick opp till kungen. Pigorna brukade också
  tala om sagor om kungen och visade kungens markatta. Modern brukade
  äfven förestafva aftonbönen till Gud, men något redigt begrepp om Gud
  kunde han ej få, men han måste nödvändigt stå högre än kungen.
  
  Denna fruktan var troligen ej något egendomligt för barnet, såvida
  icke de stormar, som öfvergått föräldrarne under det han bars i
  moderlifvet, haft något särskildt inflytande på honom. Och det hade
  stormat betydligt. Tre barn voro födda före äktenskapet, och Johan
  föddes först i början af vigseltiden. Han var troligen icke något
  önskebarn, allra minst som konkurs föregått hans födelse, så att han
  kom till verlden i ett sköfladt, förr välmående bo, der nu endast fans
  säng, bord och ett par stolar. Farbrodern var död i samma tid och han
  hade slutat som faderns fiende, derför att fadern ej ville bryta sin
  fria förbindelse. Fadern älskade denna qvinna och han bröt icke
  bandet, utan knöt det för lifvet.
  
  Fadern var en sluten natur och kanske derför en kraftig vilja. Han var
  aristokrat af börd och af uppfostran. Det fans en gammal slägttafla,
  som visade adlig ätt från 1600-talet. Sedan hade fäderna varit
  prester, hela fädernet från Jemtland, med Nordmanna- och kanske
  Finnblod. På vägen var det uppblandadt. Faderns mor var af tysk börd
  från snickarfamilj. Faderns far var kryddkrämare i Stockholm, chef för
  borgerskapets infanteri och hög frimurare samt Karl Johans-dyrkare.
  (Om det var fransmannen, marskalken eller Napoleons vän som dyrkades,
  är ännu icke utredt.) Johans mor var fattig skräddardotter, af en
  styffar utsatt i lifvet såsom piga, sedan som värdshusflicka, i
  hvilken ställning hon upptäcktes af Johans far. Hon var demokrat af
  instinkt, men såg upp till sin man, derför att han var af »god
  familj», och hon älskade honom, om såsom räddare, make eller
  familjeförsörjare, det vet man icke, och sådant är svårt att
  konstruera ut.
  
  Fadern kallade drängen och dalkullan du, samt titulerades af pigorna
  patron. Han hade icke öfvergått till de missnöjda oaktadt sina
  nederlag, utan förskansade sig genom religiös resignation: det var så
  Guds vilja; och genom att isolera sig i sitt hem. Dessutom behöll han
  alltid ett hopp att kunna höja sig.
  
  Men han var aristokrat i botten, ända in i sina vanor. Hans ansigte
  hade tagit en förnoblad typ; orakadt, finhyldt, med håret som
  Louis-Philippe. Dertill bar han glasögon, klädde sig alltid fint och
  älskade rent linne. Drängen, som borstade hans stöflar, var ålagd att
  bära vantar under proceduren, ty hans händer ansågos vara för smutsiga
  att få stickas in i patrons stöflar.
  
  Modern fortfor att vara demokrat i sitt innersta. Hon var alltid
  enkelt men rent klädd. Barnen skulle alltid vara hela och rena, men
  icke mer. Hon var förtrolig med tjenarne och straffade genast ett
  barn, som varit ohöfligt mot någon af dem, genast, utan dom och
  ransakning, på blotta angifvelsen. Hon var alltid barmhertig mot
  fattiga och hur svårt det än var i huset fick aldrig en tiggare gå
  utan en bit mat. Alla gamla ammor, fyra stycken, kommo ofta på visit
  och mottogos då som gamla vänner.
  
  Stormen hade farit fram väldeliga öfver familjen, och skrämda som
  hönsfoglar hade slägtens spridda medlemmar krupit till samman, vänner
  och fiender om hvarandra, ty de kände att de behöfde hvarandra, att de
  kunde skydda hvarandra.
  
  Faster hyrde två rum af våningen. Hon var enka efter en berömd engelsk
  uppfinnare och fabriksegare, som slutat med ruin. Hon hade pension, på
  hvilken hon lefde med två döttrar med fin uppfostran. Hon var
  aristokrat. Hade haft ett lysande hem, hade umgåtts med notabiliteter.
  Hon hade älskat sin bror, icke gillat hans äktenskap, men tagit hans
  barn till sig under det stormen gick öfver.
  
  Hon var klädd i spetsmössa, och kysstes på hand. Lärde brorsbarnen att
  sitta rätt på stolen, helsa vackert och uttrycka sig vårdadt. Hennes
  rum buro spår af förgången lyx och talrika och förmögna vänner. En
  stoppad jakarandamöbel med virkade öfverdrag i engelska mönster. Den
  aflidne mannens byst, klädd i vetenskapsakademiens frack och med
  vasaorden. På väggen ett stort oljeporträtt af fadern i borgerskapets
  majorsuniform. Detta trodde alltid barnen att det var en kung, ty han
  hade så mycket ordnar, hvilka senare befunnos vara Frimurarordens
  insignier.
  
  Faster drack thé och läste engelska böcker.
  
  Ett annat rum beboddes af morbror, diversehandlare vid Hötorget, jemte
  en kusin, son af den aflidne farbrodern, elev vid Teknologiska
  institutet.
  
  I barnkammaren höll sig mormor. En skarp gumma, som lappade byxor,
  lappade blusar, läste abcd, vaggade och luggades. Hon var religiös och
  kom klockan åtta om morgnarne, sedan hon först varit i morgonbön i
  Klara kyrka. Om vintern hade hon sin lykta med sig, ty gaslyktor
  funnos ej och de argandska voro släckta.
  
  Hon höll sig på sin plats, älskade troligen ej svärson och dennes
  syster. De voro för fina för henne. Fadern behandlade henne med
  aktning, men ej med kärlek.
  
  I tre rum bodde fadern med sju barn och hustru samt två tjenare.
  Möblemanget bestod mest af vaggor och sängar. Barn låg på strykbräden
  och stolar. Barn i vaggor och i sängar. Fadern hade intet rum för sig,
  men han var alltid hemma. Mottog aldrig en bjudning af sina många
  affärsvänner, derför att han ej kunde bjuda igen. Gick aldrig på
  källare och aldrig på teatern. Han hade ett sår, som han ville dölja
  och läka. Hans nöje var ett piano. Ena systerdottern kom in hvarannan
  qväll och då spelades à-quatre-mains Haydns symfonier. Aldrig annat.
  Men längre fram Mozarts också. Aldrig något modernt. Han hade ett
  annat nöje också senare, när vilkoren tilläto. Han odlade blommor i
  fönstren. Men endast pelargonier. Hvarför pelargonier? Johan tyckte
  sig sedan, när han blef äldre och modern död, alltid se sin mor jemte
  en pelargonie eller båda tillsammans. Modern var blek, hon genomgick
  tolf barnsängar, och blef lungsigtig. Hennes ansigte liknade väl
  pelargoniens genomskinligt hvita blad med dess blodstrimmor, som
  mörknade in i botten, der det bildades en nästan svart pupill, svart
  som moderns.
  
  Fadern syntes endast vid måltiderna. Trist, trött, sträng, allvarlig,
  men icke hård. Han föreföll strängare, emedan han vid hemkomsten
  alltid skulle på fri hand afgöra en mängd ordningsmål, som han ej
  kunde döma i. Och derjemte begagnades hans namn alltid att skrämma
  barnen med. »Pappa skulle få veta det» var lika med stryk. Det var
  just ingen tacksam rol han fått. Mot modern var han alltid blid. Han
  kysste henne alltid efter måltiden och tackade henne för mat.
  Derigenom vandes barnen orättvist att betrakta henne som alla goda
  gåfvors gifvare och fadern såsom allt ondts.
  
  Man fruktade fadern. När ropet: pappa kommer! hördes, sprungo alla
  barnen och gömde sig, eller ut i barnkammaren för att kamma och tvätta
  sig. Vid bordet rådde dödstystnad, och fadern talade endast föga.
  
  Modern hade ett nervöst temperament. Flammade upp, men blef snart
  lugn. Hon var jemförelsevis nöjd med sitt lif, ty hon hade stigit på
  den sociala skalan och förbättrat sin, sin mors och sin brors
  ställning. Hon drack kaffe på sängen om morgnarne; hade till hjelp
  ammor, två tjenare och mormor. Troligen öfveransträngde hon sig ej.
  
  Men för barnen var hon alltid försynen. Hon klippte nagelrötter, band
  om skadade fingrar, tröstade, lugnade och hugsvalade alltid, när
  fadern straffat, oaktadt hon var allmän åklagare. Barnet tyckte att
  hon var tarflig, när hon »sqvallrade» för pappa, och någon aktning
  vann hon just ej. Hon kunde vara orättvis, häftig, straffa i otid, på
  lös angifvelse af en tjenare, men barnet fick maten af hennes hand,
  trösten af henne, och derför blef hon kär, medan fadern alltid
  förblef en främmande, snarare en fiende än en vän.
  
  Detta är faderns otacksamma ställning i familjen. Allas försörjare,
  allas fiende. Kom han hem trött, hungrig, dyster och fann golfvet
  nyskuradt, maten illa lagad, och vågade en anmärkning, fick han ett
  litet kort svar. Han var som på nåd i sitt eget hus, och barnen gömde
  sig för honom.
  
  Fadern var mindre nöjd med sitt lif, ty han hade stigit ner, försämrat
  sin ställning, försakat. Och när han såg dem han skänkt lif och mat
  vara missnöjda, blef han ej glad.
  
  Men familjen sjelf är icke någon fullkomlig institution. Uppfostran
  hann ingen med, och den tog skolan hand om, der pigorna slutat.
  Familjen var egentligen ett matinstitut och en tvättnings- och
  strykningsanstalt, men en o-ekonomisk sådan. Aldrig annat än
  matlagning, torgköp, kryddbospring, mjölkmagasinsärende. Tvättning,
  strykning, stärkning och skurning. Så många krafter i gång för så få
  personer. Källarmästaren, som gaf mat åt ett par hundra, använde
  knappast mera.
  
  Uppfostran blef snäsor och luggar, »Gud som hafver» och vara lydig.
  Lifvet tog emot barnet med pligter, bara pligter, inga rättigheter.
  Allas önskningar skulle fram och barnets undertryckas. Det kunde icke
  ta i en sak utan att göra något orätt, icke gå någonstans utan att
  vara i vägen, icke säga ett ord utan att störa. Det vågade till sist
  icke röra sig. Dess högsta pligt och dess högsta dygd var: att sitta
  stilla på en stol och vara tyst.
  
  -- Du har ingen vilja! -- Så lydde det alltid. Och dermed lades
  grunden till en viljelös karakter.
  
  -- Hvad skall menskorna säga, -- hette det senare. Och dermed var hans
  sjelf söndergnagdt, så att han aldrig kunde vara sig sjelf, alltid var
  beroende af andras svajande opinion, och aldrig trodde sig sjelf om
  något, utom i de få ögonblick han kände sin energiska själ arbeta
  oberoende af hans vilja.
  
  Gossen var ytterst känslig. Gret så ofta, att han erhöll ett särskildt
  öknamn derför. Ömtålig för en liten anmärkning, i ständig oro att begå
  ett fel. Men vaksam på orättvisor, och genom att ställa höga
  fordringar på sig sjelf noga vaktande öfver brödernas fel. Om dessa
  blefvo ostraffade kände han sig djupt kränkt; om de belönades i otid
  led hans rättskänsla. Derför ansågs han afundsjuk. Han gick då till
  modern att beklaga sig. Fick någon gång rättvisa, men eljes en
  förmaning att icke vara så noga. Men man var ju så noga mot honom, och
  han ålades vara så noga mot sig sjelf. Han drog sig tillbaka och blef
  bitter. Sedan blef han blyg och tillbakadragen. Gömde sig bakerst, när
  något godt utdelades, och njöt af att vara förbisedd. Han började
  anlägga kritik och fick smak för sjelfplågeri. Han var melankolisk och
  yster, omvexlande. Hans äldsta bror var hysterisk. Kunde, när han
  förargades under lek, falla ner i qväfningar med konvulsiviska skratt.
  Denne broder var moderns och den andra brodern var faderns favorit.
  Favoriter finnas i alla familjer. Det är så en gång att det ena barnet
  vinner mera sympati än det andra; hvarför kan aldrig utrönas. Johan
  var ingens favorit. Det kände han och det grämde honom. Men mormodern
  såg det, och hon tog honom an. Han läste abcd för henne och hjelpte
  henne vagga. Men han var icke nöjd med denna kärlek. Han ville vinna
  modern. Och han blef inställsam, bar sig klumpigt åt, men
  genomskådades och kastades tillbaka.
  
  Det fördes sträng manstukt i huset. Lögn förföljdes skonslöst och
  olydnad också.
  
  Små barn ljuga ofta af bristande minne.
  
  -- Har du gjort det? -- frågas dem. Det var nu gjordt för två timmar
  sen och barnet mins ej så långt. Som handlingen ansågs likgiltig af
  barnen lade de icke märke till den. Derför kunna små barn ljuga utan
  att veta det, och det måste man akta på.
  
  De kunna äfven snart ljuga i nödvärn. De veta att nej friar och ja
  fäller till stryk.
  
  De kunna äfven ljuga för att vinna en fördel. Det är bland det
  vaknande förståndets första upptäckter, att ett väl anbragt ja eller
  nej kan förskaffa en fördel.
  
  Det fulaste är när de skylla på andra. De veta att felet skall
  straffas, sak samma på hvem. Gäller att anskaffa syndabocken. Detta är
  uppfostrarens fel. Detta straff är ren hämd. Felet skall ej straffas,
  ty det är att begå ett fel till. Upphofsmannen skall korrigeras eller
  för sin egen skuld läras att ej begå felet.
  
  Denna visshet att felet skall straffas framkallar fruktan hos barnet
  att bli ansedd som den felande, och Johan sväfvade i ständig fruktan
  att något fel skulle upptäckas.
  
  En middag synar fadern vinbuteljen, som faster begagnade.
  
  -- Hvem har druckit ur vinet? -- frågar han och ser sig rundt kring
  bordet.
  
  Ingen svarar. Men Johan rodnar.
  
  -- Jaså, det är du, -- säger fadern.
  
  Johan, som aldrig observerat vinbuteljens gömställe, faller i gråt och
  snyftar:
  
  -- Det är inte jag, som druckit ur vinet.
  
  -- Jaså, du nekar också!
  
  Också!
  
  -- Du ska få sen, när vi stigit opp från bordet.
  
  Tanken på hvad som skulle fås sedan man stigit opp från bordet jemte
  faderns fortsatta betraktelser öfver Johans inbundna väsen framkallar
  fortfarande hans tårar.
  
  Man stiger opp från bordet.
  
  -- Kom in du, -- säger fadern och går in i sängkammaren.
  
  Modern följer.
  
  -- Bed pappa om förlåtelse, -- säger hon.
  
  -- Jag har inte gjort det, -- skriker han nu.
  
  -- Bed pappa om förlåtelse, -- säger modern, och luggar honom.
  
  Fadern har tagit fram riset bakifrån spegeln.
  
  -- Söta pappa förlåt mig! -- vrålar den oskyldige.
  
  Men nu är det för sent. Bekännelsen är afgifven. Modern biträder vid
  exekutionen.
  
  Barnet tjuter, af harm, af ilska, af smärta, men mest af vanära, af
  förödmjukelse.
  
  -- Bed pappa nu om förlåtelse, -- säger modern.
  
  Barnet ser på henne, och föraktar henne. Han känner sig ensam,
  öfvergifven af den, till hvilken han alltid flydde för att få mildhet
  och tröst, men så sällan rättvisa.
  
  -- Söta pappa förlåt, -- säger han med hårdbitna, ljugande läppar.
  
  Och så smyger han ut i köket till Lovisa, barnpigan, som brukade kamma
  och tvätta honom, och i hennes förkläde gråter han ut.
  
  -- Hvad har Johan gjort? -- frågar hon deltagande.
  
  -- Ingenting! -- svarar han. -- Jag har inte gjort det.
  
  Mamma kommer ut.
  
  -- Hvad säger Johan? -- frågar hon Lovisa.
  
  -- Han säger att han inte gjort det.
  
  -- Nekar han ändå!
  
  Och nu införes Johan igen att torteras till bekännelse af det han
  aldrig begått.
  
  Och nu bekänner han det han aldrig begått.
  
  Herrliga, sedliga institution, heliga familj, oantastliga, gudomliga
  instiftelse, som skall uppfostra medborgare till sanning och dygd! Du
  dygdernas påstådda hem, der oskyldiga barn torteras till sin första
  lögn, der viljekraften smulas sönder af despoti, der sjelfkänslan
  dödas af trångbodda egoismer. Familj, du är alla sociala lasters hem,
  alla beqväma qvinnors försörjningsanstalt, familjeförsörjarens
  ankarsmedja, och barnens helvete!
  
  Efter den dagen lefde Johan i evig oro. Icke modern, icke Lovisa, ännu
  mindre bröderna och minst fadern vågade han hylla sig till. Fiender
  öfverallt. Gud kände han icke än, annat än genom »Gud som hafver». Han
  var ateist som barnet är, men i mörkret anade han såsom vilden och
  djuret onda andar.
  
  Hvem drack ur vinet? frågade han sig. Hvem var den skyldige, som han
  led för? Nya intryck, nya sorger kommo honom snart att glömma frågan,
  men den upprörande handlingen stod qvar i hans minne.
  
  Han hade förlorat föräldrarnes förtroende, syskonens aktning, fasters
  gunst; mormor var tyst. Kanske hon slöt af andra grunder till hans
  oskuld, ty hon bannade honom icke, men hon teg. Hon hade ingenting att
  säga.
  
  Han var som en straffad person. Straffad för lögn, som var så afskydd
  i huset, och för stöld, hvars namn aldrig behöfde nämnas ens. Förlorat
  medborgerligt förtroende, misstänkt, och af syskonen hånad för att han
  blifvit ertappad. Allt detta med dess följder, som för honom hade full
  verklighet, var ändock grundadt på något som ej existerat: hans fel.
  
         *       *       *       *       *
  
  Det var icke direkt fattigdom i huset, men det var öfverbefolkning.
  Barndop, begrafning, barndop, begrafning. Ibland två dop utan
  begrafning emellan.
  
  Maten rationerades ut och var icke just kraftig: kött syntes endast om
  söndagarne. Men han växte dock dugtigt och var före sin ålder.
  
  Han släpptes nu ner att leka på gården. Det var en stenlagd brunn som
  vanligt, dit solen aldrig nådde ner. Skuggorna stannade öfver första
  våningen, längre nådde de ej. En stor soplår, liknande en gammal
  dragkista med klaff, tjärad men sprucken, stod utmed en vägg, på fyra
  fötter. Här slogos diskämbar och sopor, och ur remnorna rann en svart
  sås utåt gården. Stora råttor höllo till under låren och tittade då
  och då fram för att fly ner i källaren. Vedbodar och afträden
  begränsade ena gårdssidan. Der var dålig luft, fukt och intet ljus.
  Hans första försök att gräfva upp sanden mellan de stora fältstenarne
  afklipptes af den ondsinte vicevärden. Denne hade en gosse. Johan
  lekte med honom, men kände sig aldrig säker med honom. Gossen var
  underlägsen i fysisk styrka och förstånd, men han visste alltid vid
  tvistiga frågor appellera till sin pappa vicevärden. Det var hans
  öfverlägsenhet att ha en myndighet vid sin sida.
  
  Baronen på nedra botten hade en trappa med ledstänger af jern. Den var
  rolig att leka på, men alla försök att klänga på jernstängerna
  hindrades af en utrusande betjent.
  
  Stränga order mot att gå ut på gatan voro utfärdade. Men tittade han
  ut genom portgången och såg uppåt kyrkogårdsporten, hörde han barn
  leka deruppe. Han längtade icke vara med, ty han var rädd för barnen.
  Ner åt gränden såg han Klara sjö och klappbryggorna. Der såg nytt och
  hemlighetsfullt ut, men han var rädd för sjön. Han hade om de tysta
  vinterqvällarne hört nödrop af drunknande, som gått ner sig vid
  Kungsholmslandet. Detta inträffade rätt ofta. Man satt kring lampan i
  barnkammaren. -- Tyst! sade någon af pigorna. Alla lyssnade. Långa,
  ihållande rop hördes. -- Det är någon som drunknar, -- sade en. Man
  lyssnade, tills det blef tyst. Och så följde en rad historier om
  drunknade.
  
  Barnkammaren låg åt gården och från dess fönster såg man ett plåttak
  och några vindskontor. Derinne stodo gamla aflagda möbler och annat
  husgeråd. Dessa möbler utan menskor verkade hemskt. Pigorna sade att
  det spökade. -- Hvad var det? Spökade. Ja det kunde de inte säga, men
  det var närmast döda menskor som gingo igen. Så uppfostrades han af
  pigorna, och så uppfostras vi alla af underklassen. Det är dennes
  ofrivilliga hämd, att den ger våra barn vår aflagda vidskepelse. Det
  kanske är detta som hindrar utvecklingen i så hög grad, om ock det
  utjemnar klass-skilnaden något. Hvarför lemnar modern detta det
  vigtigaste bestyret ifrån sig, hon som får brödet af fadern för att
  hon skall uppfostra sina barn? Johans mor läste endast stundom
  aftonbönerna med honom, men oftast var det barnpigan. Denna hade
  sålunda lärt honom en gammal katolsk bön som lydde: »Det gick en engel
  kring vårt hus, han hade två förgylda ljus etc.»
  
  Om det är menskans dröm att komma ifrån arbete, så synes qvinnan genom
  äktenskapet ha realiserat den drömmen. Derför står familjen såsom
  social institution mycket nära hjorden: hanen, honan och ungarne, och
  icke ett steg öfver horden, då slafvarne (= tjenarne) tillkommit.
  Derför uppfostras man för familjen (= matinrättningen) och icke för
  samhället, om man ens uppfostras alls.
  
         *       *       *       *       *
  
  De andra rummen lågo åt Klara kyrkogård. Öfver lindarne höjde sig
  kyrkans skepp som ett berg och på berget satt jätten med kopparhatten,
  som förde ett aldrig hvilande buller för att ange tidens lopp. Den
  slog qvarter i diskant och timmar i bas. Den ringde morgonbön klockan
  fyra i en liten pingla, den ringde morgonbön klockan åtta, den ringde
  afton klockan sju. Den klämtade tio på förmiddagen och fyra
  eftermiddagen. Den tutade alla timmar från tio till fyra om natten.
  Den ringde midt i veckan vid begrafningar och det var ofta den ringde
  nu under koleratiden. Och om söndagarne, o, då ringde den så, att hela
  familjen såg gråtfärdig ut och ingen hörde hvad den andra sade.
  Tutningarne om natten, när han låg vaken, var mycket hemskt. Men värst
  var eldklämtningen. Första gången han hörde i denna djupa, dofva klang
  om natten föll han i fross-skakning och grät. Huset vaknade alltid.
  -- Elden är lös! hördes någon hviska. -- Hvar är det? -- Man räknade
  slagen och så somnade man igen, men han somnade icke. Han gret. Då
  kunde mor komma upp, stoppa om honom och säga: Var icke rädd, Gud
  bevarar nog de olyckliga! -- Det der hade han icke tänkt om Gud
  förr. -- Om morgonen läste pigorna i bladet, att det brunnit på Söder
  och två menskor brunnit inne. -- Det var så Guds vilja, sade mor.
  
  Hela hans första vaknande till lif ingick med klockklang, klämtning
  och tutning. Alla hans första tankar och förnimmelser voro
  ackompagnerade af begrafningsringningar, och hans första lefnadsår
  utminuterades med qvartslag. Det gjorde honom åtminstone icke glad, om
  det också icke gaf någon afgjord färg åt hans kommande nervlif. Men
  hvem vet! De första åren äro lika vigtiga som de nio månaderna före.
  
         *       *       *       *       *
  
  Vid fem år kom han i småbarnsskolan. Han kunde sina lexor och läste
  rent innantill. Kamraternas samlif tog bort enformigheten i hemmet,
  och umgänget med samåriga från andra samhällsklasser vidgade hans
  tankar, tog bort den monotona kritiken på syskon och föräldrar och gaf
  uppfostran. Långt efter, när han tänkte på denna tid, stodo endast två
  minnen qvar af betydelse. Det ena, som sedan väckte hans förvåning:
  att en sjuårs gosse uppgafs stå i könsforhållande till en jemnårig
  flicka. Hans könslif hade ännu icke vaknat, så att han ej visste
  hvarom fråga egentligen var; ordet som betecknade handlingen erinrade
  han. Fenomenet lär emellertid ej vara enastående efter hvad läkare
  relaterat i böckerna, och hans egna senare iakttagelser på bondens
  barn visade att uppgiften åtminstone var trolig.
  
  Det andra var detta: en gosse hade på griffeltaflan ritat en gubbe och
  derunder skrifvit Gud, hvarför han straffades. Denna gosse, som redan
  kunde böner och läst katekes, hade sålunda icke förvärfvat några högre
  begrepp om det högsta väsendet än det, som uttrycktes genom den figur,
  föreställande Gud Fader, som var tryckt före Tio Guds bud i katekesen.
  Det rätta gudsbegreppet synes sålunda icke vara medfödt, och när det
  sålunda skall förvärfvas genom uppfostran borde icke regeringens
  lärobok ingifva så låga föreställningar som den om en gammal man,
  hvilken behöfde hvila sig efter sex dagars arbete.
  
         *       *       *       *       *
  
  Barndomsminnena utvisa alla huru som dels sinnena först vakna och
  absorbera de lifligaste intrycken, känslorna röras vid minsta flägt,
  huru senare iakttagelserna hufvudsakligen rigta sig på bjerta
  företeelser, sist på moraliska förhållanden, känsla af rätt och
  orätt, våld och barmhertighet.
  
  Minnena ligga oordnade, vanskapligt tecknade såsom bilderna i
  taumatropen, men snurrar man på hjulet, så smälta de ihop och bilda en
  tafla, betydelselös eller betydelsefull, det beror på.
  
  Han ser en dag stora granna bilder af kejsare och kungar i blåa och
  röda uniformer, som pigorna satt upp i barnkammaren. Han ser en annan
  som föreställer en byggning, som springer i luften och är full med
  turkar. Han hör någon läsa högt ur ett blad om huru man sköt med
  brinnande kulor på städer och byar borta i ett fjerran land och mins
  till och med detaljer, såsom att modern gråter när det läses om
  fattiga fiskare, som med barn måste ut ur sina brinnande kojor. Detta
  skall föreställa: kejsar Nikolaus och Napoleon den tredje, Sevastopols
  stormning och bombardemanget af Finska kusten.
  
  Far är hemma en hel dag. Man ställer alla husets dricksglas på
  fönsterbrädena. Fyller glasen med skrifsand och sätter stearinljus
  uti. På qvällen tändas alla ljusen. Det är så varmt i rummen och så
  ljust. Och ljus i Klara skolhus och i kyrkan och i prestgården och det
  kommer musik ur kyrkan.
  
  Hvad var det? Det var illuminationen vid kung Oskars tillfrisknande.
  
  Stort buller i köket. Det har ringt på frukostklockan och mor har
  blifvit utkallad.
  
  Der står en man i uniform med en bok i handen och skrifver. Köksan
  gråter, modern ber och talar högt, men mannen i kasken talar ändå
  högre.
  
  Det är polisen.
  
  Polisen, ljuder det i hela våningen. Polisen. Och det talas om polisen
  hela dan. Fadern är kallad i polisen. Skall han i arrest? Nej, han
  skall betala 3 riksdaler och 16 skilling banko, för att köksan på
  dagen slagit ut ett diskämbar i rännsten.
  
  Han ser en eftermiddag huru man tänder lyktorna nere på gatan. En af
  kusinerna fäster uppmärksamheten på att der icke fins olja och veke;
  det är bara en metallpinne. Det är första gaslyktorna som tändas.
  
  Han ligger till sängs i många nätter utan att stiga upp om dagarna.
  Han är trött och sömnig. Det kommer en sträf herre till sängen och
  säger att han icke får ha händerna ofvanpå täcket. Han får ta in elaka
  saker ur en sked; äter intet. Man hviskar i rummet och mor gråter. Så
  sitter han uppe igen vid fönstret i sängkammaren. Det ringer hela
  dagen. Gröna bårar bäras öfver kyrkogården. Ibland står en mörk klunga
  med menskor kring en svart låda. Dödgräfvarne komma och gå med sina
  spadar. Han får bära en kopparplåt med ett blått sidenband på
  bröstet, och tugga på en rot hela dan. Detta är koleran 54.
  
  En dag går han mycket långt bort med en af jungfrurna. Han går så
  långt, att han längtar hem och gråter efter mamma. Jungfrun går in med
  honom i ett hus. De sitta i ett mörkt kök bredvid en grön vattentunna.
  Han tror aldrig han skall komma hem mer. Men de gå längre bort. Förbi
  skepp och pråmar, förbi ett otrefligt tegelhus med långa höga murar,
  der fångar sitta. Han ser en ny kyrka, en lång allé med trän, en
  dammig landsväg med maskrosor i kanten. Nu bär flickan honom.
  Slutligen komma de till ett stort stenhus, vid hvilket står ett gult
  trähus med kors på, och en stor gård ligger der med gröna trän. De se
  hvitklädda menskor, bleka, halta, sörjande. De komma upp i en stor sal
  med brunmålade sängar. Bara sängar med gummor i. Väggarne äro
  kalkhvita, gummorna äro hvita, sängkläderna äro hvita. Och det luktar
  så illa. De gå fram förbi en mängd sängar och stanna midt i rummet vid
  en säng på höger hand. Der ligger en yngre qvinna med svart krusadt
  hår, hvit nattröja. Hon halfligger på rygg. Hennes ansigte är
  utmärgladt, hon har en hvit duk öfver hufvud och öron. Hennes magra
  händer äro till hälften lindade med hvita trasor, och armarne skaka
  oupphörligt inåt, i båge, så att fingerknogarne gnidas mot hvarann.
  När hon får se barnet skakas armar och knän våldsamt och hon brister i
  gråt. Hon kysser gossens hufvud. Gossen känner sig illa till mods. Han
  är blyg och gråtfärdig. -- Känner han icke igen Kristin? säger
  hon. -- Han måtte icke göra det. Och då torkar hon ögonen igen. -- Hon
  beskrifver nu sina lidanden för jungfrun, som tar fram små matvaror ur
  en pirat.
  
  De hvita gummorna öppna nu halfhöga samtal och Kristin ber jungfrun
  icke visa hvad hon har i piraten, ty de äro så afundsjuka, de andra.
  Och derför smyger jungfrun in en gul riksdaler i psalmboken på
  nattbordet. Tiden är gossen så lång. Hans hjerta säger honom
  ingenting; icke att han druckit denna qvinnas blod, som tillhörde en
  annan, icke att han sofvit sin bästa sömn vid denna sjunkna barm, icke
  att dessa skakande armar vaggat honom, burit honom, dansat honom,
  hjertat säger honom ingenting, ty hjertat är bara en muskel som pumpar
  blod, sak samma ur hvilken brunn. Men när han går och mottagit hennes
  sista, brinnande kyssar, när han ändtligen efter att ha bockat sig för
  gummorna och sköterskan kommer ut ur sjukluften och andas under träden
  på gården, så känner han liksom en skuld, en illa placerad skuld, som
  icke kan betalas med annat än evig tacksamhet och litet mat i en pirat
  och en riksdaler i psalmboken, och han skäms öfver att han är glad
  att vara ifrån lidandets brunmålade sängar.
  
  Detta var hans amma, som sedan låg i femton år i kramp och utmärgling
  i samma säng tills hon dog, och han fick sitt porträtt i
  gymnasistmössa återsändt af direktionen för Sabbatsbergs sjukhus, der
  det hängt i långa år sedan den vuxne ynglingen slutligen endast en
  gång om året offrat en stund af obeskriflig glädje åt henne, en stund
  af lätta samvetsqval för honom sjelf. Om han ock fått brand i blodet
  af henne, fått kramp i nerverna, så kände han ändock en skuld, en
  representativ skuld, ty personligen var han ej skyldig henne något, då
  hon ej skänkt honom något annat än det hon var tvungen sälja. Detta
  att hon var tvungen sälja sitt blod, det var samhällets brott. Som
  samhällsmedlem kände han sig äfven i någon mån skyldig.
  
  På kyrkgårn är han ibland. Der är allt främmande. Stenkällare med
  lock, som ha bokstäfver och figurer, gräs som man ej får trampa på,
  trän med löf som ej får röras. Morbror tar en dag ett löf, men så
  kommer polisen. Den stora byggningen, hvars fot han öfver allt törnar
  emot, förstår han ej. Der går folk ut och folk in; der höres sång och
  musik inifrån; och den ringer och slår och klämtar. Den är
  hemlighetsfull. Och på östra gafveln sitter ett fönster med ett
  förgyldt öga på. -- Det är Guds öga! -- Det förstår han inte, men det
  är i alla fall ett mycket stort öga, som bör se långt.
  
  Under fönstret är en källarglugg med galler. Morbror visar gossarne
  att dernere stå blanka likkistor. -- Der bor Clara Nunna. -- Hvem var
  det? -- Det vet han inte, men det var väl ett spöke.
  
  Han står inne i ett förfärligt stort rum och vet icke hvar han är
  hemma. Det är mycket vackert; allting i hvitt och guld. En musik såsom
  af hundra fortepianon sjunger ofvanför hans hufvud, men han ser icke
  instrumenten eller spelmannen. Bänkar stå i en lång allé och längst
  fram är en tafla, ur bibliskan troligen. Två hvita menskor ligga på
  knä och ha vingar, och der stå stora ljusstakar. Det är troligen
  engeln med de två förgylda ljusen, som gå omkring vårt hus. Och der
  står en herre i röd rock och är tyst med ryggen vänd ut åt. I bänkarne
  luta sig menskorna ner som om de sofvo. -- Tag af er mössorna, säger
  morbror och lägger hatten för ansigtet. -- Gossarne titta sig om och
  nu se de strax invid sig en brunmålad, ovanlig pall, på hvilken ligga
  två män i gråa kåpor och kapuchonger öfver hufvudet; de ha jernkedjor
  om händer och fötter, och gardister stå bredvid dem.
  
  -- Det är tjufvar, -- hviskar morbror.
  
  Gossen tycker det är hemskt härinne, oförklarligt, ovanligt, strängt,
  och kallt också. Det tycker visst bröderna också, ty de be morbror att
  få gå och han går genast.
  
  Obegripligt! Det är hans intryck af den kult, som skall måla
  kristendomens enkla sanningar!
  
  Grymt! Grymmare än Kristi milda lära.
  
  Det der med tjufvarne var värst. Jernkedjor och sådana rockar!
  
         *       *       *       *       *
  
  En dag när solen skiner varm blir det oro i huset. Möbler flyttas,
  lådor tömmas, kläder ligga kastade här och der. En morgon strax efter
  kommer en långkärra och en droska och hemtar; och så reser man;
  somliga på roddbåtar från Röda Bodarne, andra i droskan. Vid hamnen
  osar olja, talg och stenkolsrök; de nymålade ångbåtarne skina i
  lysande färger och flaggor svaja; långkärror skramla förbi de stora
  lindarne, gula ridhuset ligger der qvar dammigt och ruskigt bredvid
  vedskjulet. Han skulle fara på sjön. Men först helsa de på fadern inne
  på kontoret. Han förvånas att i honom träffa en glad, rask man, som
  skämtar med brunstekta ångbåtskaptener och som har ett vackert,
  välvilligt leende. Ja, han är till och med ungdomlig och har en
  pilbåge, som kaptenerna bruka skjuta med på ridhusets fönster. Det är
  trångt på kontoret, men de få komma innanför det gröna skranket och
  dricka ett glas porter bakom en gardin. Bokhållarne äro artiga, men
  påpassliga när fadern tilltalar dem. Han hade aldrig sett fadern i
  hans verksamhet förr; bara sett honom hemma som den trötte och
  hungrige familjeförsörjaren och domaren, som föredragit bo tillsammans
  med nio personer i tre rum i stället för att bo ensam i två. Han hade
  bara sett den sysslolöse, ätande och tidningsläsande fadern på hans
  nattliga visiter i hemmet, han hade icke sett mannen i hans
  verkningskrets. Han beundrade honom, men kände att han äfven fruktade
  honom mindre nu och han trodde att han skulle kunna tycka om honom en
  gång.
  
  Han var rädd för sjön, men innan han vet ordet af sitter han i ett
  ovalt rum med hvitt och förgyllning och med röda sammetssoffor. Så
  fint rum hade han aldrig förr sett. Men allt bullrar och skakar. Han
  tittar ut genom ett litet fönster och nu ser han gröna stränder,
  blågröna vågor, höskutor och ångbåtar tåga förbi. Det var som en
  panorama eller som de sagt att teatern var. På stränderna marschera
  fram små röda hus och hvita, utanför hvilka stå gröna trän med snö på;
  stora gröna dukar surra förbi med röda kor på, alldeles som i
  julklappsaskarne; solen svänger rundt och nu går man in under trän
  med gula fransar och bruna maskor, bryggor med vimplande segelbåtar,
  stugor med höns utanför och en skällande hund; solen skiner på
  fönsterrader, som ligga på marken, och gubbar och gummor gå med
  vattenkannor och krattor; så blir det idel gröna trän igen, som luta
  sig ner öfver vattnet, gula badhus och hvita; det smäller ett
  kanonskott öfver hans hufvud, bullret och skakningen upphör;
  stränderna stanna; han ser en stenmur ofvanför sitt hufvud och
  menskors byxor och kjolar samt en hop skodon. Han ledes opp för
  trappan, som har en ledstång af guld, och han ser ett stort, stort
  slott.
  
  -- Här bor kungen, -- säger någon.
  
  Det var Drottningholms slott; det vackraste minnet från hans barndom,
  sagböckerna medräknade.
  
  Sakerna äro uppackade i en hvit stuga oppe på en backe, och nu rulla
  barnen i gräset, rigtigt gröngräs utan maskrosor som på Klara
  kyrkgård. Det är så högt, så ljust och skogar och fjärdar grönska och
  blåna i fjerran.
  
  Soplåren är glömd, skolrummet med lukt af svett och urin är förgätet,
  de svåra kyrkklockorna dåna ej mer, dödgräfvarne äro borta. Men om
  aftonen ringer det i en liten klockstapel strax bredvid. Han ser med
  förundran på den lilla beskedliga klockan, som svänger i fria luften
  och sjunger så lagom hårdt ut öfver park och vikar. Han tänker på de
  grymma basarne i tornet derhemma, som han bara fått se ett ögonblick
  som ett mörkt gap, när de slängde ut genom gluggarne.
  
  Om qvällen, när han somnar trött och nytvättad efter alla svettbad,
  hör han hur tystnaden ringer i öronen och han väntar förgäfves höra
  klockan slå och tornväktaren tuta.
  
  Och så vaknar han nästa morgon för att stå upp och leka. Han leker dag
  ut, dag in, en hel vecka. Aldrig går han i vägen mer och det är så
  fredligt. De små sofva inne och han är ute hela dagen. Fadern syns
  inte. Men på lördan kommer han ut och så har han halmhatt och är glad,
  nyper pojkarne i kinden och berömmer dem för att de växt och blifvit
  bruna. Han slåss aldrig mer, tänker barnet. Men han förstår ej att det
  kunde bero på något så enkelt som att det var bättre om utrymme
  härute, och att luften var renare.
  
  Sommaren gick lysande, hänförande som en trollsaga. Under poppelalléer
  silfverbeslagna lakejer, på sjön himmelsblå drakskepp med rigtiga
  prinsar och prinsessor, på vägarne gula kalescher, purpurröda landåer
  och arabiska hästar i fyra spann, som sprungo efter piskor så långa
  som tömmar.
  
  Och kungens slott med speglande golf och guldmöbler, marmorkakelugnar,
  taflor. Parken med sina alléer som långa, höga, gröna kyrkor;
  vattenkonsterna med oförståeliga figurer från sagböckerna,
  sommarteatern, som förblef en gåta, men begagnades som labyrinth,
  Götiska tornet, alltid stängdt, alltid hemlighetsfullt, utan annan
  uppgift än att återge ekot af de talandes röster.
  
  Han promenerades i parken af sin kusin, som han kallade tant. En nyss
  utvuxen, vacker flicka med fina kläder och parasoll. De komma in i en
  skog, som är dyster med mörka granar, de vandra ett stycke längre
  bort, längre; nu höres sorl af röster, musik och slammer af tallrikar
  och gafflar; de stå framför ett litet slott olikt allt annat. Drakar
  och ormar slingra sig ner för takåsarne, gubbar med gula, äggrunda
  ansigten titta ner med svarta, sneda ögon och hårpiskor i nacken,
  bokstäfver, som han icke kan läsa, och som likna något och ändå äro
  olika allt annat, krypa utmed taklisten. Men nere i slottet för öppna
  fönster sitta kungar och kejsare till bords och äta på silfver och
  dricka viner.
  
  -- Der sitter kungen, -- säger tanten.
  
  Han blir rädd och ser efter om han trampade i gräset eller är på väg
  att göra något ondt. Han tycker att den vackra kungen, som bär vackra,
  välvilliga drag, ser midt igenom honom; och han vill gå bort. Men
  hvarken Oskar I eller de franska marskalkarne eller ryska generalerna
  titta på honom, ty de tänka nog nu på freden i Paris, som skall göra
  slut på orientaliska kriget. Poliserna gå deremot omkring som rytande
  lejon, och dem har han ett obehagligt minne af. Bara han ser en sådan
  känner han sig brottslig och tänker på tre riksdaler och sexton
  skilling banko.
  
  Han har emellertid sett den högsta uppenbarelsen af magten, högre än
  brödernas, moderns, faderns, vicevärdens, värdens, generalens med
  plumagerna, polisens.
  
  Det är en annan gång. Återigen med tanten. De passera ett mindre hus
  vid slottet. På en sandig gård står en man: civil, i panamahatt och
  sommarkläder. Han har svart skägg och ser stark ut. Rundt omkring
  honom löper i en lina en svart häst. Mannen rör på en harskramla,
  smäller med en piska och lossar skott.
  
  -- Det är kronprinsen! -- säger tant.
  
  Han såg då ut som en vanlig menniska och var klädd som morbror Janne.
  
  En annan gång, i parken, djupt inne i skuggan under de höga träden,
  stannar en officer på en häst. Han »gör honnör» för tant, håller in
  hästen, tilltalar tant och frågar gossen hvad han heter. Han svarar
  som sanningen är, ehuru något blyg. Det mörka ansigtet ser på honom
  med goda ögon och han hör ett djupt, dånande skratt. Derpå försvinner
  ryttaren.
  
  -- Det var kronprinsen!
  
  Kronprinsen hade talat till honom!
  
  Han känner sig lyftad och liksom tryggare. Den förfärlige magthafvaren
  var ju snäll.
  
  En dag får han veta att far och faster äro gamla bekanta med en herre,
  som bor på stora slottet och går i trekantig hatt och har sabel.
  Slottet får ett annat, vänligare utseende. Han är liksom bekant med
  dem deruppe, ty kronprinsen har talat med honom och pappa kallar
  kamrern du. Numera förstår han att de granna lakejerna stå under
  honom, i synnerhet när han får veta att köksan promenerar med en sådan
  om qvällarne.
  
  Han har fått nys om den sociala skalan och upptäckt att han icke står
  lägst åtminstone.
  
  Innan han vet ordet af är trollsagan slut. Soplåren och råttorna stå
  der igen, men vicevärdens Kalle begagnar icke mer sin auktoritet, när
  Johan vill gräfva upp stenläggningen; ty Johan »har talat med
  kronprinsen,» och herrskapet har »bott på sommarnöje».
  
  
  Gossen har sett öfverklassens herrlighet i fjerran. Han längtar dit
  som till ett hemland, men moderns slafblod uppreser sig deremot. Han
  vördar af instinkt öfverklassen, vördar den för mycket att våga hoppas
  komma dit. Och han känner att han icke hör dit. Men han hör icke till
  slafvarne heller. Detta blir en af slitningarne i hans lif.
  
  
  
  
  2.
  
  Dressyren börjar.
  
  
  Stormen hade gått förbi. Slägtassociationen började upplösa sig. Man
  kunde gå sjelf. Men öfverbefolkningen, familjens tragiska öde, pågick.
  Dock, döden gallrade. I huset fans alltid svarta papper från
  begrafningskarameller klistrade opp på barnkammarväggarne. Modern gick
  beständigt i kofta, och alla kusiner och tanter hade konsumerats som
  faddrar, så att numera bokhållare, ångbåtskaptener och restauratriser
  måste anlitas. Detta oaktadt tycktes välståndet småningom återvända.
  Som utrymmet började bli trångt flyttade familjen ut på en malm, der
  man fick sex rum och kök i en malmgård vid Norrtullsgatan. Samtidigt
  inträder Johan vid sju års ålder i Klara högre lärdomsskola. Det var
  lång väg att gå fyra gånger om dagen för korta ben, men fadern ville
  att barnen skulle härdas. Detta var rigtigt och lofvärdt, men så
  mycken onödig muskelförbrukning borde ha blifvit ersatt med stark
  föda, men dit sträckte sig icke husets tillgångar, och dessutom kunde
  icke det öfverdrifna hjernarbetet uppvägas af den ensidiga
  gångrörelsen med bärandet på en tung bokväska.
  
  Det blef brist på jemvigt i plus och minus och nya slitningar uppstodo
  som följd.
  
         *       *       *       *       *
  
  Om vintermorgonen väckes sjuåringen och bröderna klockan sex vid
  kolmörker af husan. Han är icke fullsöfd, utan har ännu sömnfebern i
  kroppen. Far och mor och småsyskon och pigor fortfara att sofva. Han
  tvättar sig i kallt vatten, dricker en kopp kornkaffe med ett franskt
  bröd, under det han störtar igenom fjerde deklinationens ändelser i
  Rabes grammatika; durkar igenom en bit på »Joseph säljes af sina
  bröder» och rabblar opp andra artikeln med förklaring.
  
  Så stoppas böckerna i väskan och man går. Utanför porten på
  Norrtullsgatan är det mörkt än. Hvarannan oljelykta vinglar på sina
  rep för en kall vind och snödrifvorna äro djupa. Ingen dräng har ännu
  varit ute och skottat. Mindre gräl om hastigheten i marschtempot
  uppstår mellan bröderna. Endast bagarkärrorna och polisen äro i
  rörelse. Vid Observatorium äro snödrifvorna mycket höga, hvilket gör
  att byxor och stöflar bli genomvåta. I Kungsbacken inträder man hos
  bagarn och köper frukostbröd, ett franskt bröd, som vanligen uppätes
  på vägen.
  
  Vid Hötorgsgränden skildes han från bröderna som gingo i ett privat
  realläroverk. När han slutligen anlände till hörnet af Klara
  Bergsgränd slog klockan, den fatala klockan i Klara. Han fick vingar
  under benen, väskan slog honom i ryggen, tinningarne bultade, hjernan
  hoppade under pulsarnes våldsamma slag. När han kom i kyrkgårdsgrinden
  såg han att klasserna voro tomma. Det var för sent.
  
  Pligten var för honom som ett gifvet löfte. »Force majeure», tvingande
  nöd, intet kunde lösa honom. Sjökaptenen har tryckt på connoissementet
  att han förbinder sig leverera varan oskadd den och den dagen, »om Gud
  vill». Om Gud ger storm eller snö är han löst. Men gossen hade inga
  sådana försigtighetsmått för sig vidtagna. Han hade försummat sin
  pligt och han skulle ha straff: det var allt.
  
  Han gick tunga steg in i klassen. Der var endast kustos, som log emot
  honom, och hans namn skrefs opp på svarta taflan under rubriken:
  Sero.
  
  En qvalfull stund gick, och så höras starka nödrop i secunda och
  rappen af en rotting falla tätt. Det är rektorn, som gör sin razzia
  eller tar sin motion på de senkommande. Han faller i häftig gråt och
  darrar i hela kroppen. Ej för smärtan, men för vanäran att läggas opp
  som ett slagtdjur eller en delinqvent. Då öppnas dörren. Han far opp.
  Men det är städerskan, som skall putsa lampan.
  
  -- God dag, Johan -- säger hon. -- Har han kommit för sent, som är så
  ordentlig annars. Hur mår Hanna?
  
  Johan upplyser att Hanna mår väl och att det snöat så mycket på
  Norrtullsgatan.
  
  -- Har ni flyttat till Norrtullsgatan, Gubevare oss.
  
  Nu öppnar rektorn dörrn och rektorn kommer in.
  
  -- Nåå, du!
  
  -- Rektorn ska inte vara obeskedlig mot Johan, för han bor på
  Norrtullsgatan.
  
  -- Tyst, Karin -- säger rektorn -- och gå!
  
  -- Jaså du, du bor på Norrtullsgatan, du? Det är långt bort det. Men
  du kan passa på tiden ändå.
  
  Han vände och gick.
  
  Det var Karins förtjenst att han undkom stryk. Och det var ödets att
  Hanna tjent hos rektorn sammans med Karin. Det var relationernas
  magt, som räddade honom från en orättvisa.
  
  Och så skolan och undervisningen! Är det nog skrifvet ännu om latin
  och rotting! Kanske! Ty han hoppade sjelf på äldre dagar öfver alla de
  ställen i böcker, som handlade om skolminnen, och han undvek alla
  böcker, som behandlade det ämnet. Hans svåraste drömmar som vuxen, när
  han ätit något tungt om aftonen eller haft en ovanligt bekymmersam
  dag, bestodo i att han återfann sig i Klara skola.
  
  Nu är förhållandet det, att lärjungen får en lika ensidig
  föreställning om läraren som barnen om föräldrarne. Den första
  klassläraren, han hade, såg ut som menniskoätaren i sagan Tummeliten.
  Han slogs jemt och sade att han skulle piska barnen så de skulle krypa
  på golfvet, han skulle piska dem »som gryn» om de ej kunde sin lexa.
  
  Han var emellertid ej värre än att Johan såsom gymnasist var nere med
  kamraterna och lemnade ett album, när denne for från Stockholm, och
  att läraren var mycket omtyckt, ansågs som en riktig hederspascha.
  Mannen slutade som landtbrukare och hjelte i en östgöta-idyll.
  
  En annan ansågs som ett monster af elakhet. Han tycktes verkligen
  slåss af böjelse. -- Tag fram rottingen, -- så började han lektionen,
  som sedan gick ut på att öfverraska så många som möjligt med icke
  öfverläst lexa. Denna slutade med att hänga sig efter en skarp
  tidningsartikel. Men Johan hade då som student träffat honom ett halft
  år förut i Uggelviksskogen, der han blifvit rörd af den gamle lärarens
  klagan öfver verldens otacksamhet. Ett år förut hade denne från
  Australien i julklapp mottagit en låda sten från en forden lärjunge.
  Kamrater till den grymma läraren talade äfven om honom såsom en
  välvillig tok, som de brukade drifva med. Så många synpunkter, så
  många omdömen! Men än i dag kunna icke gamla Klarister sammanträffa
  utan att utgjuta sin fasa, sitt hat till det obarmhertigaste af allt
  uppenbaradt i menskohamn, liksom de ock alla erkände att han var en
  utmärkt lärare.
  
  De visste väl icke bättre, voro väl så uppfostrade, de gamle, och vi
  som ju hålla på att lära förstå allt, anses också skyldige att förlåta
  allt.
  
  Detta hindrade icke att skoltiden, den första, betraktades som en
  lärotid för helvetet och icke för lifvet; att lärarne föreföllo vara
  till för att pina, icke straffa, att hela lifvet låg som en tung,
  tryckande mara dag och natt, då det icke hjelpte att ha kunnat sina
  lexor när man gick hemifrån. Lifvet var en straffanstalt för brott,
  begångna innan man var född, och derför gick barnet med permanent ondt
  samvete.
  
  Men Johan lärde också något för lifvet.
  
  Klara var en skola för bättre mans barn, ty församlingen var rik.
  Gossen hade skinnbyxor och smorläderstöflar, som luktade tran och
  blanksmörja. Man satt derför icke gerna bredvid honom, när man hade
  sammetsblus.
  
  Han iakttog också att de fattigt klädda fingo mera stryk än de väl
  klädda, ja de vackra gossarne sluppo alldeles. Om han då läst
  psykologi och estetik skulle han förstått detta fenomenet, men det
  förstod han ej då.
  
  Examensdagen lemnade ett skönt, oförgätligt minne. De gamla, svarta
  rummen voro renskurade; barnen helgdagsklädda; lärarne i frackar och
  hvita halsdukar; rottingen undanlagd; alla afrättningar suspenderade.
  Jubel- och klangdag, då man kunde inträda i dessa pinorum utan att
  darra. Flyttningen inom klassen, som företogs på morgonen, beredde
  emellertid vissa öfverraskningar, och de nerflyttade anstälde
  jemförelser och betraktelser, som icke alltid hedrade lärarens omdöme.
  Och betygen föreföllo temligen summariska, som de nog måste vara. Men
  lofvet vinkade och allt skulle snart vara glömdt. Vid afslutningen
  inne i qvinta fingo lärarne tack af erkebiskopen, men lärjungarne
  fingo klander och förmaningar. Föräldrarnes närvaro, särskildt
  mödrarnes, gjorde dock de kalla rummen så varma och en ofrivillig
  suck: hvarför kunde det icke alltid få vara så fredligt som denna
  dag, steg nog upp hos barnen. Suckarne ha blifvit delvis hörda och
  ungdomen lär icke numera se i skolan en straffanstalt, om också den
  icke än har fått se någon tydlig mening i det myckna lyxläsandet.
  
  Han var icke något ljus i skolan, men icke någon odåga. Som han endast
  på grund af sina tidiga kunskaper genom dispens fått inträde i
  läroverket, emedan han icke uppnått erforderlig ålder, var han alltid
  yngst. Vid uppflyttning i secunda, dit hans betyg kallade honom, blef
  han qvarhållen ett år i klassen för att mogna. Detta blef ett svårt
  bakslag i hans utveckling. Hans otåliga lynne led deraf att ett helt
  år läsa om gamla lexor. Mycken ledighet vann han, men hans läslust
  förslöades och han kände sig förbigången. Hemma var han yngst, i
  skolan också, men blott till åren, ty förståndet var äldre.
  
  Fadern tycktes ha märkt hans läslusta och syntes vilja lägga an på
  honom till student. Han hörde hans lexor, ty han hade fått
  elementarbildning. Men en gång då åttaåringen kom in med en latinsk
  explikation och bad om hjelp, måste fadern erkänna att han icke kunde
  latin. Barnet kände öfvertaget, och osannolikt är ej att fadern äfven
  kände det. Den äldre brodern, som börjat i Klara skola samtidigt med
  Johan, blef hastigt tagen derifrån, emedan Johan en dag blifvit
  monitör för den äldre, som stående fick höras i sin lexa af den yngre.
  Det var oförståndigt af läraren att så arrangera och klokt af fadern
  att rätta missförhållandet.
  
  Modern var stolt af sonens lärdom och skröt dermed för sina väninnor.
  
  I familjen spökade ofta ordet student. Vid studentmötet i början af
  femtiotalet var staden öfversvämmad af hvita mössor.
  
  -- Tänk när du får hvit mössa! -- sade modern.
  
  När studentkonserter hållits, talades derom i flera dagar.
  Upsalabekanta kommo också stundom ner till Stockholm och talade alltid
  om studentens glada lif. En barnpiga, som städat i Upsala, kallade
  Johan studenten.
  
  Midt i skollifvets förfärliga hemlighetsfullhet, der barnet aldrig
  kunde finna något kausalsammanhang mellan latinska grammatikan och
  lifvet, uppdök ett nytt hemlighetsfullt moment för en kort tid, att
  sedan försvinna. Rektorns nioåriga dotter bevistade de franska
  lektionerna. Hon placerades med afsigt på bortersta bänken att hon ej
  skulle ses, och att vända sig om på platsen var ett groft brott. Hon
  fans der emellertid och hon kändes i rummet. Gossens fysiska könslif
  var ännu icke vaket, men han, som troligen hela klassen, blef kär.
  Lexorna i ämnet, då hon var närvarande, gingo alltid bra, ambitionen
  var sporrad, och ingen ville bli pryglad och förödmjukad i hennes
  närvaro. Hon var säkerligen ful, men hon var fint klädd. Hennes mjuka
  röst, ibland målbrottspojkarnes, klang igenom, och lärarens, monstrets
  sträfva anlete log, när han talade till henne. När han ropade upp
  hennes namn, hvad det lät vackert! Och ett förnamn bland alla dessa
  familjenamn!
  
  Hans kärlek yttrade sig i en stilla melankoli. Han fick aldrig tala
  vid henne, och skulle aldrig ha vågat. Han fruktade och åtrådde henne.
  Men om någon kommit och frågat hvad han ville henne, skulle han icke
  kunnat säga det. Han ville henne ingenting. Kyssa henne? Nej, man
  kysstes aldrig i hans familj. Ta i henne? Nej! Mycket mindre då ega
  henne. Ega? Hvad skulle han göra med henne? Han kände att han bar på
  en hemlighet. Den plågade honom så att han led och hela lifvet
  mörknade. En dag hemma tog han en knif och sade: jag vill skära halsen
  af mig. Modern trodde han var sjuk. Det kunde han icke säga. Han var
  då omkring nio år.
  
  Hade det nu varit lika många flickor som gossar i skolan och under
  alla lektioner, skulle troligen små oskyldiga vänskapsförbindelser
  uppstått, elektriciteterna blifvit afledda, madonnadyrkan reducerad
  och hans origtiga begrepp om qvinnan icke följt honom och de andra
  kamraterna genom lifvet.
  
         *       *       *       *       *
  
  Faderns kontemplativa lynne, skygghet för menskorna efter nederlagen,
  opinionens på honom hvilande dom öfver hans i början olagliga
  förbindelse med modern, hade kommit honom att draga sig tillbaka till
  Norrtullsgatan. Der hade han hyrt en malmgård med stor trädgård,
  vidsträckta egor med kobete, stall, ladugård och orangeri. Han hade
  alltid älskat landet och jordens odling. En gång förr hade han hyrt en
  egendom utanför staden, men kunde icke sköta den. Nu skulle han ha
  trädgård, kanske både för egen skull och barnens, hvilka fingo en
  uppfostran, som erinrade något om Emiles. Mellan långa plank låg huset
  isoleradt från grannar. Norrtullsgatan var en trädplanterad aveny, som
  ännu icke hade stenlagda trottoarer och var föga bebygd. Bönder och
  mjölkbud beforo mest gatan, då de skulle in och ut från Hötorget.
  Likvagnarne som släpade ut till Nya Kyrkogården, slädpartier till
  Brunnsviken, ungherrar, som åkte till Norrbacka eller Stallmästargården,
  voro dernäst de mest synliga trafikanterna.
  
  Trädgården som omgaf det lilla envåningshuset var vidsträckt. Långa
  alléer med minst hundra äppelträn och otaliga bärbuskar korsade
  hvarandra. Täta bersåer af syrén och jasmin voro placerade här och
  hvar, och en väldig gammal ek stod ännu qvar i ett hörn. Der var
  skuggigt, rymligt och lagom förfallet för att vara stämningsfullt.
  Öster om trädgården höjde sig en grusås, som var bevuxen med lönnar,
  björkar och rönnar; och öfverst stod ett tempel från förra
  århundradet. Åsens frånsida var uppgräfven här och der efter en
  misslyckad grustägt, men erbjöd vackra partier af häggbevuxna dälder
  och snår af viden och törnen. Från denna sida såg man ej gatan eller
  huset. Vyen sträckte sig derifrån ut öfver Bellvy, Cedersdalsbergen
  och Lilljansskogen. Endast få, spridda hus syntes på långt håll,
  tobakslador och trädgårdar deremot i oändlighet.
  
  Man skulle sålunda bo på sommarnöje hela året om, och det hade barnen
  ingenting emot. Nu fick han se på nära håll och upptäcka sjelf
  växtlifvets hemligheter och skönheter, och den första våren var en
  underbar öfverraskningarnas tid.
  
  När jorden låg nygräfd med sin djupa svärta under äppelträdens hvita
  och skära soltält, när tulpanerna lyste i sin orientaliska färgprakt,
  då tyckte han det var högtidligt att gå i trädgården, högtidligare än
  på examen och i kyrkan, julottan ej undantagen. Men härmed följde ett
  raskt kroppslif. Gossarne skickades upp med skeppsskrapor att skrapa
  mossan af träden, de rensade landen och skyfflade gångarna, vattnade
  och krattade. Ladugården var befolkad med en ko, som fick kalf;
  höskullen blef en simskola, der det hoppades från bjelkarne, och
  hästen i stallet reds till brunnen att vattnas.
  
  Lekarne uppe på åsen blefvo vilda; stenblock rullades, trädtoppar
  äntrades och ströftåg företogos.
  
  Hagaparkens skogar och snår genomsöktes, i ruinerna nedsteg man på
  unga trän och fångade läderlappar, harsyrans och bergsötans ätbara
  egenskaper upptäcktes, fågelbon plundrades. Snart uppfans krutet
  också, sedan pilbågen var aflagd, och hemma i backarne sköts snart
  kramsfågel. Med allt detta följde snart en viss förvildning. Skolan
  blef allt vidrigare och stadsgatorna ohyggliga.
  
  Samtidigt började ungdomsböckerna skänka fart åt afciviliseringen.
  Robinson var epokgörande, och Amerikas upptäckande, Skalpjägaren, med
  flera, väckte en upprigtig leda för skolböckerna.
  
  Vildheten tilltog så under det långa sommarlofvet, att modern ej mer
  kunde styra de obändiga pojkarne. De skickades först på försök i
  simskolan vid Riddarholmen, men halfva dagen gick åt på gatorna.
  Slutligen tog fadern det beslut att sända de tre äldsta i
  inackordering på landet, der de skulle vistas sommaren ut.
  
  
  
  
  3.
  
  Borta ifrån hemmet.
  
  
  Och så står han på fördäck på en ångbåt, långt ute på sjön. Det har
  varit så mycket att se på under resan att han ej känt någon ledsnad.
  Men nu är det eftermiddag, alltid melankolisk som den första
  ålderdomen, solens skuggor falla så nytt och förändra allt, utan att
  som natten dölja allt. Han börjar sakna något. Det kännes så tomt,
  öfvergifvet, afbrutet. Han vill hem, men förtviflan öfver att ej
  genast kunna det, slår honom med fasa och han gråter. När bröderna
  fråga honom hvarför, svarar han att han vill hem till mamma. De
  skratta åt honom. Men nu dyker moderns bild upp. Han ser henne
  allvarlig, mild, leende. Hör hennes sista ord på landgången: var
  lydig och höflig mot alla menskor, var rädd om dina kläder och glöm ej
  din aftonbön. Han tänker på hur olydig han varit mot henne och han
  undrar om hon är sjuk. Hennes bild stiger upp renad, förklarad, och
  drager honom med längtans aldrig bristande trådar. Denna längtan och
  ödslighet efter modern följde honom hela hans lif. Hade han kommit för
  tidigt till verlden, var han ofullgången, hvad höll honom så bunden
  vid moderstammen?
  
  Det fick han aldrig svar på hvarken i böckerna eller i lifvet, men
  förhållandet qvarstod: han blef aldrig sig sjelf, aldrig frigjord,
  aldrig en afslutad individ. Han förblef en mistel, som icke kunde växa
  utan att bäras upp af ett träd; han blef en klängväxt, som måste söka
  ett stöd. Han var svag och räddhågad af naturen; han öfvades i alla
  manliga idrotter, var god gymnast, satt upp på löpande häst, förde
  alla slags vapen, sköt, simmade, seglade djerft, men endast för att
  icke vara sämre än de andra. Om ingen såg honom när han badade, kröp
  han i; såg någon på kastade han sig på hufvet från ett badhustak. Han
  kände sin räddhåga och ville dölja den. Han anföll aldrig kamrater,
  men angreps han, slog han igen, äfven en starkare. Han kom skrämd till
  verlden och lefde i ständig skrämsel för lifvet och menskorna.
  
  Båten ångar ut åt fjärdarne, hafvet öppnar sig; ett blått streck utan
  strand. Det nya skådespelet, den friska vinden, brödernas munterhet
  kryar upp honom, och så tänker han på att han snart rest aderton mil
  på sjön, när ångbåten svänger in i Nyköpingsån.
  
  När landgången lagts ut kommer en medelålders man med ljusa polisonger
  som efter ett kort samtal med kaptenen mottager gossarne. Han ser
  snäll ut och är glad. Det är klockaren i Vidala. På stranden står en
  trilla med en svart märr före, och strax äro de uppe i staden och
  stanna på handelsmannens gård, der det också är bondqvarter. Det
  luktar sill och svagdricka inne på gården, och väntan blir olidlig.
  Han gråter en skur till. Ändtligen kommer Herr Lindén på en bondvagn
  förande resesakerna, och efter många handtryckningar och små glas
  reser man ur staden. Det är afton när man kommer ut genom tullen.
  Trädesåkrar och gärdesgårdar öppna ett långt, ödsligt perspektiv, och
  öfver röda byar synes i fjerran ett skogsbryn. Den skogen skall man
  igenom, och man har tre mil att åka. Solen går ner och man åker genom
  mörka skogen. Herr Lindén pratar och söker hålla modet uppe. Han talar
  om lekkamrater, badställen och smultronplockning. Johan somnar. Vaknar
  vid en gästgifvargård med fulla bönder. Hästarne spännas från och
  vattnas. Färden går genom mörka skogar. Man får stiga af och gå
  uppför backarne. Hästarne röka och flåsa, bönderna på bagagevagnen
  skämta och supa, klockaren pratar med dem och säger roligheter. Och så
  åker man igen och sofver. Åker vaken, stiger af och rastar. Mera
  skogar, som det förr varit röfvare i, svarta granskogar under
  stjernhimmel, stugor och grindar. Gossen är alldeles bortkommen och
  nalkas det okända med bäfvan.
  
  Slutligen blir vägen jemn, det ljusnar, och vagnarne stanna utanför
  ett rödt hus. Midt emot huset står en hög, svart byggnad. En kyrka.
  Återigen en kyrka. En gumma, som han tyckte, lång och mager, kommer ut
  och tar emot barnen, som hon leder in i ett rum på nedra botten, der
  ett bord står dukadt. Hon har en skarp röst, som icke låter vänlig,
  och Johan är rädd. Man äter i mörkret, men maten smakar ej, ty den är
  ovanlig, och man är trött med gråten i halsen. Så föres man opp på en
  vindskammare, fortfarande i mörkret. Intet ljus tändes. Der är trångt;
  sängar, bäddar på stolar och på golfvet, och luktar förfärligt.
  Sängtäcken röra sig och ett hufvud sticker opp. Så ett till. Det
  fnissar och hviskar, men de nykomna kunna ej se några ansigten. Äldsta
  bror får egen säng, men Johan och äldre bror skola ligga skaffötters.
  Det var nytt. Nå, de krypa ner och börja dra på täcket. Stora bror
  sträcker ut sig ogeneradt, men Johan protesterar mot öfvergreppet. De
  sparkas och Johan blir slagen. Han gråter genast. Äldsta bror sofver
  redan.
  
  Nu hörs en röst från en vrå djupt nere vid golfvet.
  
  -- Ligg stilla, pojkdjeflar, och slåss inte.
  
  -- Hvad säger du för slag? -- svarar bror, som är en djerf pojke.
  
  Basrösten svarar:
  
  -- Hvad jag säger? Jag säger att han inte ska vara kitslig mot den
  lilla!
  
  -- Angår det dig, det?
  
  -- Ja det angår mig. Kom hit han, ska jag klå honom.
  
  -- Klå? Du?
  
  Bror stiger upp i skjortan. Basen möter på golfvet. Det är en liten
  fyrkantig pjes med breda axlar, det är allt hvad man kan se. Många
  åskådare sitta upp i sängarne.
  
  De slåss och stora bror får smörj.
  
  -- Nej slå honom inte; slå honom inte.
  
  Lilla bror kastar sig emellan. Han kunde aldrig se någon af sitt blod
  få stryk eller lida, utan att känna det i sina nerver. Åter hans
  osjelfständighet, de olösliga blodsbanden, nafvelsträngen, som aldrig
  kunde klippas, men endast gnagas af.
  
  Så blir det tyst och så faller sömnen på, den medvetslösa, som lär
  likna döden och som derför lockat så många till förtidig hvila.
  
  Nu börjar ett nytt litet lif för sig. Uppfostran utan föräldrar, ty
  barnet är ute i verlden bland främmande menskor. Han är rädd och
  undviker omsorgsfullt alla anmärkningar. Angriper ingen, men försvarar
  sig mot öfversittare. Emellertid är man tillräckligt många för att
  kunna få jemvigt, och rättvisa skipas af den bredaxlade, som är
  puckel, men kanske derför alltid går med den svagare, när han anfalles
  orättvist.
  
  Det läses om förmiddagarne, badas före middan och arbetas om
  eftermiddagarne. Det rensas i trädgården, bäres vatten från källan,
  ryktas i stallet. Det är fars önskan att barnen skola arbeta med
  kroppen fastän de betala vanlig inackordering.
  
  Men Johans lydnad och pligtkänsla för egen del räcker ej att göra
  honom lifvet drägligt. Bröderna utsätta sig för anmärkningar, och dem
  lider han lika mycket af. Han känner sig solidarisk och blir aldrig
  mer än en tredjedels menska den sommaren. Straff, andra än att sitta
  inne, förekomma ej, men anmärkningar äro nog för att oroa honom.
  Arbetet gör honom stark till kroppen, men nerverna äro lika känsliga
  för intryck. Ibland sörjer han modern, ibland är han ystert glad och
  anför lekarne, helst de våldsamma. Att bända loss stenar i
  kalkstensbrottet och tända eldar på dess botten, åka på brädlappar
  utför branta berg. Rädd och oförvägen, uppsluppen och grubblande,
  ingen jemvigt.
  
  Kyrkan står på andra sidan vägen och kastar en skugga öfver
  sommartaflan med detta becksvarta tak, denna likhvita vägg. Grafkorsen
  sticka upp öfver kyrkmuren och ingå slutligen i hans dagliga
  fönsterutsigt. Kyrkan slår icke hela dygnet som Klara, men om aftonen
  klockan sex få gossarne gå ut och klämta med linan, som hänger ner
  från tornet. Det var ett stort ögonblick när hans tur kom att klämta
  första gången. Han var nästan en kyrkans embetsman och när han räknade
  tre gånger de tre slagen trodde han att Gud, pastorn och socken skulle
  taga skada, om han klämtade ett slag för mycket.
  
  På söndagen fingo de stora pojkarne gå upp och ringa klockorna. Då
  stod Johan i den mörka trätrappan och beundrade. Fram på sommaren kom
  en kungörelse med svarta kanter. När den lästes upp i kyrkan blef det
  stor rörelse. Kung Oskar var död. Det talades mycket godt om honom, om
  också ingen direkt gick och sörjde honom. Men nu ringdes det hvarje
  dag mellan tolf och ett.
  
  Kyrkklockorna tycktes förfölja honom.
  
  På kyrkogården lekte man mellan grafvarne och kyrkan blef snart en
  intim. Om söndagen placerades alla inackorderingarne på orgelläktaren.
  När klockaren nu tog upp psalmen utposterades pojkarne vid stämmorna,
  och vid en nick från mästaren drogos alla stämmor ut på en gång, och
  ungdomen bröt in i kör. Det gjorde alltid stor effekt på församlingen.
  
  Emellertid, genom att se de heliga tingen på nära håll och genom att
  handskas med reqvisitan till kulten gjordes han snart familjär med
  dessa höga saker, och respekten minskades. Sålunda blef nattvarden
  icke vidare upplyftande när han på lördagsqvällen ätit af det heliga
  brödet i klockarens kök, der det bakades och stämplades ut med en
  stamp, på hvilken krucifixet var graveradt. Gossarne åto det och
  kallade det munlack. Efter nattvardsgångens slut blef han en gång
  bjuden på vin inne i sakristian tillsammans med kyrkvärdarne.
  
  Dessoaktadt började nu, sedan han lösryckts från modern och han kände
  sig omgifven af okända, hotande magter, ett starkt behof att sluta sig
  till något skydd att vakna. Han bad sina aftonböner med temlig andakt;
  om morgnarne, när solen sken och kroppen var uthvilad, erfor han icke
  detta behof.
  
  En dag när kyrkan vädrades sprungo barnen och lekte derinne. I ett
  anfall af ysterhet stormades altaret. Men Johan, som eggades till
  ytterligare bragder, rännde opp på predikstolen, vände timglaset och
  predikade ur bibeln. Detta upptåg gjorde stor lycka. Derpå gick han
  ner och sprang genom hela kyrkan på de öfversta bänkkanterna utan att
  röra vid golfvet. Framkommen till första bänken vid altaret, grefvens
  bänk, trampar han för hårdt på psalmbokspulpeten, hvilken med ett brak
  störtar ner i golfvet. Panik. Alla kamraterna störta ut ur kyrkan. Han
  stod der ensam, tillintetgjord. Nu skulle han ha velat störta till
  modern, bekänna sin skuld och bedja henne om hjelp. Men hon fans der
  icke. Han kommer ihåg Gud. Faller på knä vid altaret och läser hela
  Fader vår. Stark och lugn, såsom om han fått en tanke ofvanifrån,
  stiger han upp från golfvet, undersöker bänken, ser att tapparne ej
  äro afbrutna; tar listen, passar in fogar och tappar, rycker af skon,
  som han förvandlar till hammare, och med några väl rigtade slag är
  pulpeten lagad. Han pröfvar sitt verk; det håller. Och han går,
  jemförelsevis lugn, ut ur kyrkan. -- Så enkelt, tyckte han nu. Och han
  skämdes öfver att ha läst Fader vår. Hvarför skämdes han? Kanske han
  kände dunkelt, att uti detta orediga komplex, som kallas själ, fans en
  kraft, som, i nödens stund uppkallad till sjelfförsvar, egde ganska
  stor förmåga att reda sig. Att han icke trodde att Gud hjelpt honom
  framgick deraf, att han icke föll ner och tackade honom för hjelpen,
  och denna sväfvande förnimmelse af blygsel uppstod troligen deraf,
  att han insåg det han gått öfver ån efter vatten.
  
  Men detta var blott ett öfvergående moment af sjelfkänsla. Han förblir
  ojemn och numera äfven nyckfull. Nyck, kapris, eller »diables noirs»,
  som fransmannen kallar det, är ett icke fullt förklaradt fenomen.
  Offret är besatt: det vill ett, men gör motsatsen; det lider af begär
  att tillfoga sig ondt och nästan njuter af sjelfplågeriet. Det är en
  själssjukdom, en viljans sjuklighet, och äldre psykologer vågade en
  förklaring medelst framhållande af tvåheten i hjernan, hvars två
  hemisferer kunna under vissa förhållanden operera sjelfständigt hvar
  för sig, och i strid mot hvarandra. Men den förklaringen är förkastad.
  Personlighetens dubbelhet ha många observerat, och Goethe har
  behandlat ämnet i Faust. Nyckfulla barn, som icke »veta hvad de
  vilja», sluta med gråt, nervspänningens upplösning. De »tigga stryk»,
  säger man också, och eget är att se huru en lätt aga vid sådana
  tillfällen liksom sätter nerverna i jemvigt och tyckes nästan
  välkommet af barnet, som genast lugnar af, är försonlig och icke alls
  bitter öfver det straff det efter sin mening måste anse sig ha lidit
  orättvist. Det tiggde verkligen stryk såsom medicin. Men det fins ett
  annat sätt att utdriva de svarta andarne. Man tar barnet i sina armar,
  så att det känner en vänlig menniskas magnetism, och det lugnar af.
  Det sättet är bättre än alla andra.
  
  Gossen hade sådana anfall. När ett nöje vinkade, en utflygt med
  bärplockning till exempel, bad han få stanna hemma. Han visste att han
  skulle få dödande tråkigt hemma. Han ville så gerna fara med, men han
  ville framför allt stanna hemma. En annan vilja, starkare än hans,
  befalde honom stanna hemma. Ju mer man räsonnerade med honom, dess
  fastare blef motståndet. Men kom då någon helt frankt och tog honom
  skämtsamt i kragen och kastade upp honom på höskaket, då lydde han och
  var glad att han så blef befriad från den oförklarliga viljan. Han
  lydde i allmänhet gerna och ville aldrig sticka sig upp eller befalla.
  Han var född för mycket slaf. Modern hade tjenat och lydt hela sin
  ungdom och som upp-passerska varit höflig mot alla.
  
  En söndag voro de i prestgården. Der var flickor. Han tyckte om dem,
  men var rädd för dem. Hela barnskaran gick ut och plockade smultron.
  Någon hade föreslagit att man skulle slå tillsammans bären och sedan
  äta dem med sked till socker, när man kom hem. Johan plockade flitigt
  och höll öfverenskommelsen, åt ej ett bär utan aflemnade sin tribut
  ärligt. Men han såg andra som fuskade. Vid hemkomsten utdelas bären af
  prestens dotter, och barnskaran tränger sig fram kring flickan att få
  hvar och en sitt skedblad. Johan håller sig längst bakom. Blir glömd
  och blir utan bär.
  
  Förbigången! Med bitterhet i sinnet såsom en förbigången, går han ut i
  trädgården och gömmer sig i en berså. Han känner sig som den sista,
  den sämsta. Men nu gråter han ej, utan han känner något hårdt och
  kallt resa sig som en stålstomme inne i sig. Och efter anstäld kritik
  på hela sällskapet finner han att han var den redligaste, ty han åt
  icke ett bär ute på svedjan, och så -- pang! der kom felslutet -- derför
  att han var bättre än de andra, så blef han förbigången. Resultat: han
  ansåg sig bättre än de andra. Och han erfor en stark njutning af att
  vara förbigången.
  
  Han hade också en förmåga att göra sig osynlig och hålla sig undan, så
  att han blef förbigången. Fadern kom en gång hem med en persika till
  aftonbordet. Alla barnen erhöllo en skifva af den sällsynta frukten,
  men hur det föll sig, Johan blef utan, och det så att den eljest
  rättvise fadern icke märkte det. Han kände sig så stolt af denna nya
  påminnelse om sitt oblida öde, att han senare på aftonen måste skryta
  för bröderna med det. De trodde honom icke, så orimlig ansågo de
  historien. Ju orimligare, ju bättre!
  
  Han plågades äfven af antipatier. En söndag på landet kom det en vagn
  med ungdom till klockargården. Ur steg en svartmuskig gosse med dolsk
  men djerf uppsyn. Johan sprang vid hans åsyn och gömde sig på vinden.
  Man letade upp honom, klockaren smickrade honom, men han blef sittande
  i sin vrå och hörde på huru barnen lekte, ända tills den svarta gossen
  hade rest.
  
  
  Kalla bad, vilda lekar, strängt kroppsarbete, ingenting kunde härda
  hans lösa nerver, som stundom ett ögonblick kunde spännas till det
  yttersta.
  
  Han hade godt minne, läste ordentligt, helst om reala ting såsom
  geografi och naturvetenskap. Aritmetik gick in minnesvägen, men
  geometri hatade han. En vetenskap om overkligheter oroade honom; först
  senare, när han fått fatt i en handbok i landtmäteri och insett
  geometriens praktiska nytta, fick han lust för ämnet, och då mätte han
  upp träd och hus, refvade trädgårdsland och alléer och konstruerade
  pappfigurer.
  
  Han ingick nu i sitt tionde år. Var bredaxlad och brunhylt; håret var
  blondt och struket upp öfver en sjukligt hög och framstående panna,
  hvilken ofta var föremål för samtal och af slägtingar gaf anledning
  till öknamnet »professorn».
  
  Han var icke längre automat, utan började samla egna iakttagelser och
  draga slutledningar, derför nalkades den tidpunkt, då han skulle
  söndra sig från sin omgifning och gå ensam. Men ensamheten måste för
  honom bli en ökenvandring, ty han egde icke nog stark individualitet
  att kunna gå för sig sjelf; hans sympati för menskorna skulle bli
  obesvarad, emedan deras tankar icke kunde gå jemnt med hans; och sedan
  skulle han gå omkring och bjuda ut sitt hjerta åt den förstkommande,
  men ingen skulle ta emot det, ty det var dem främmande, och så skulle
  han draga sig tillbaka i sig sjelf, sårad, förödmjukad, förbisedd,
  förbigången.
  
         *       *       *       *       *
  
  Sommaren gick till sitt slut och han reste hem till skolans öppnande.
  Dubbelt trist föreföll nu det mörka huset vid Klara kyrkgård, och när
  han såg den långa filen af rum, som under latinska namnen till och med
  qvinta, skulle genomsläpas på bestämdt utstakade år, innan en ny fil
  af rum på gymnasium skulle genomtråkas, då tyckte han att lifvet just
  icke var lockande. Samtidigt börjar hans sjelftänkning att revoltera
  mot lexorna. Följden blir dåliga betyg. En termin senare, efter
  nerflyttning i klassen, tager fadern honom ur Klara skola och sätter
  honom i Jakobs, på samma tid man bryter upp från Norrtullsgatan och
  installerar sig i en malmgård på Stora Gråbergsgatan nära Sabbatsberg.
  
  
  
  
  4.
  
  Beröring med underklassen.
  
  
  Christineberg, så vilja vi kalla malmgården, låg ännu ensligare än
  huset på Norrtullsgatan. Gråbergsgatan var icke stenlagd. Endast en
  ensam vandrare kunde der ses en gång i timmen, och vagnsbuller var en
  händelse, som lockade en till fönstren att se hvad det var. Huset låg
  inne på en trädbevuxen gård och liknade en prestgård på landet. Omgafs
  af trädgård och stora tobaksplantager; vidlyftiga egor med dammar
  sträckte sig åt Sabbatsberg. Men nu arrenderade fadern ingen jord,
  hvarför den lediga tiden åtgick till att slå dank. Lekkamraterna
  utgjordes nu af fattigare mans barn. Mjölnarens pojkar och kogubbens.
  Lekplatserna voro särskildt qvarnbackarne, och qvarnvingarne voro
  leksakerna.
  
  Jakobs skola var fattiga barns skola. Här ingår han i umgänge med
  underklassen. Kamraterna voro sämre klädda, voro såriga om näsan, hade
  fula drag och luktade illa. Hans egna skinnbyxor och smorläderstöflar
  gjorde ingen dålig effekt här. Han kände det lugnare i denna
  omgifning, som anstod honom; blef mera förtrolig med dessa barn än med
  de högfärdiga i Klara.
  
  Men många af dessa barn voro bjessar i att kunna sina lexor, och
  skolans snille var en bondpojke. Jemsides dermed funnos många så
  kallade »busar» i de lägre klasserna, och dessa slutade vanligen i
  andra. Han gick nu i tredje och kom ej i beröring med dem, och de
  rörde aldrig någon i en högre klass. Dessa barn gingo samtidigt i
  något yrke, voro svarta om händerna, rätt gamla, ända till fjorton,
  femton år. Många af dem seglade med briggen Carl Johan om somrarne,
  och uppträdde sedan på hösten i tjäriga lärftsbyxor, svångrem och
  knif. De slogos med sotare och tobaksbindare, togo aptitsupen i
  frukostlofvet, gingo på krogar och kaffehus. Oupphörliga ransakningar
  och utvisningar voro dessa gossar utsatta för och ansågos i allmänhet,
  men med stor orätt, som dåliga barn. Många af dem ha sedan blifvit
  dugtiga borgare och en, som seglat på Carl Johan, (busbriggen), har
  sedan slutat som officer vid gardet. Han har aldrig vågat tala om sin
  seglats, men när han för vaktparaden framåt Nybrohamnen och ser den
  beryktade briggen ligga der, går det en rysning genom honom, säger
  han.
  
  En dag mötte Johan en forden kamrat från Klara och han sökte undvika
  honom. Men denne går på Johan och frågar honom i hvilken skola han nu
  går.
  
  -- Jaså, du går i den busskolan, -- sade kamraten.
  
  Johan kände att han kommit »ner», men han hade sjelf önskat det. Han
  framstod icke alls bland kamraterna, men kände sig hemma med dem,
  befryndad med dem och han trifdes bättre än i Clara, ty här tryckte
  icke något uppifrån. Han ville sjelf icke stiga upp och trycka ner
  någon, men han led af press uppifrån. Han ville icke ditupp, men han
  erfor ett behof af, att det icke skulle finnas några deruppe. Men det
  grodde ändå i honom det der, att de gamla kamraterna ansågo honom ha
  gått ner. Och när han på gymnastikuppvisningen kom i Jakobisternas
  dunkla trupp och mötte Klaristernas lätta rotar med fina sommarkläder
  och ljusa ansigten, då såg han klass-skilnaden och föll då ordet
  »buse» ifrån det andra lägret, då osade det krig i luften. De båda
  skolorna slogos ibland, men Johan gick aldrig med. Han ville icke se
  de gamla vännerna och icke visa sin förnedring.
  
  Examensdagen erbjöd i Jakob en annan anblick än i Klara. Handtverkare,
  tarfligt klädda gummor, utstyrda restaurationsfruar, åkare, krögare
  utgjorde publiken. Och det tal skolans inspektor höll för
  församlingen, det var annat än erkebiskopens glada blomstertal. Han
  läste upp namnen på de late (eller för läsning svagt begåfvade),
  hunsade föräldrar för att deras barn kommit för sent eller uteblifvit,
  och salen genljöd af gråt från fattiga mödrar, som kanske icke vållat
  dessa lätt förklarliga försummelser, och som i sin enfald trodde sig
  ha dåliga söner. Så kommo premierna. Det var alltid burgna
  borgarsöner, som haft råd att uteslutande egna sig åt lexorna, hvilka
  nu helsades såsom dygdemönster.
  
  Moralen, hvilken väl skulle vara läran om skyldigheter och
  rättigheter, men slutligen blifvit en lära om vår nästas skyldigheter
  mot oss, uppträdde uteslutande såsom en stor författningssamling af
  skyldigheter. Ännu hade barnet icke hört omtalas en enda mensklig
  rättighet. Allt var på nåd; han lefde på nåd, åt på nåd, fick gå i
  skolan på nåd. Här i de fattiges skola begärde man än mera af barnen.
  Man begärde af de fattiga att de skulle ha hela kläder. Hvar skulle de
  få dem ifrån? Man gjorde anmärkning på deras händer, derför att de
  blifvit svarta under beröring med tjära och beck; man begärde
  uppmärksamhet, fina seder, höflighet, det vill säga allt orimligt.
  Lärarnes skönhetssinne narrade dem ofta till orättvisor. Johan hade en
  knäkamrat som aldrig var kammad, hade sår under näsan, flytningar ur
  öronen, hvilka luktade illa. Hans händer voro orena, hans kläder
  fläckiga och trasiga. Sällan kunde han lexorna och fick alltid
  anmärkningar och handplagg. En dag anklagades han af en kamrat att ha
  infört ohyra i klassen. Han fick då en egen plats sig anvisad; han var
  utstött. Han gret bittert, så bittert. Derpå blef han borta. Johan
  skickades såsom ordningsman för tillfället att söka honom hemma. Det
  var i Dödgräfvargränden han bodde. I ett rum bodde målarfamiljen med
  mormor och många små barn. Georg, gossen i fråga, satt med en liten
  syster i knäet, som skrek förtvifladt. Mormodern hade en annan liten i
  sina armar. Far och mor voro ute på arbete, hvar på sitt håll. I detta
  rum, som ingen hade tid att städa och som ej kunde städas, osade
  koksens svafvelångor och småbarnens orenligheter, här torkades kläder,
  lagades mat, refs oljefärg, knådades kitt. Här lågo alla motiven till
  Georgs immoralitet i dagen. Men, invände alltid någon moralist, man är
  aldrig så fattig att man ej kan hålla sig hel och ren. Så enfaldigt!
  Likasom icke sylön, (om man har något helt att sy på), tvål,
  klädtvätt, tid, kostade något! Att vara hel, ren och mätt är väl det
  högsta den fattige kan tänka sig komma till. Det kunde icke Georg och
  derför blef han utstött.
  
  Nyare moralister ha trott sig gjort den upptäckten, att underklassen
  är mera omoralisk än öfverklassen. Med omoralisk skulle denna gång
  menas att den icke höll sociala öfverenskommelser så bra som
  öfverklassen. Detta är ett misstag, om icke något värre. I alla de
  fall der underklassen icke tvingas af nöd är den pligttrognare än
  öfverklassen. Den är äfven barmhertigare mot likar, mildare mot barnen
  och framför allt tåligare. Hur länge har den ej tålt att dess arbete
  begagnas af öfverklassen, innan den slutligen börjat bli otålig!
  
  För öfrigt har man alltid velat hålla morallagarne så sväfvande som
  möjligt. Hvarför bevaras de ej i skrift och tryck såsom den gudomliga
  och den borgerliga lagen? Kanske derför att en ärligt skrifven
  morallag skulle nödgas upptaga äfven menniskans rättigheter.
  
         *       *       *       *       *
  
  Revolten mot lexorna tilltog nu hos Johan. Hemma läste han allt
  möjligt, men lexorna slarfvade han igenom. Skolans förnämsta läroämnen
  voro nu latin och grekiska. Undervisningsmetoden var absurd. Ett
  halft år åtgick att explicera en fältherre i Cornelius. Läraren hade
  ett sätt att inveckla saken, som bestod i att eleven skulle »ta ut
  konstruktionsordningen». Men han förklarade aldrig hvad detta skulle
  innebära. Det bestod nämligen i ett uppläsande af textens ord i en
  viss ordning, men i hvilken, det sade han aldrig. Den sammanföll icke
  med den svenska öfversättningen, och när gossen gjort några försök att
  fatta sammanhanget, men ej kom till klarhet, tog han sig för att tiga.
  Han blef halsstarrig, och när han ropades upp att explicera, teg han,
  äfven om han kunde lexan. Ty så snart han började läsa haglade
  anmärkningar, på ordens tonvigt, på tempot, på rösten, på allt.
  
  -- Kan du inte, förstår du inte? -- ropade läraren utom sig.
  
  Gossen teg och tittade föraktligt på pedanten.
  
  -- Är du stum?
  
  Han teg. Nu var han för gammal att få stryk, hvilket dessutom började
  bortläggas. Och så fick han sitta der.
  
  Han kunde öfversätta texten på svenska, men ej på det enda sätt
  läraren ville. Att läraren bara ville ha det på ett sätt tyckte gossen
  var fånigt. Han skulle ha stormat igenom hela Cornelius på ett par
  veckor, och detta afsigtliga, oräsonliga krypande, när man kunde
  springa, deprimerade honom. Han såg ingen idé i det.
  
  Samma fenomen vid lektionen i historia.
  
  -- Nå du, Johan, -- säger läraren ungefär, -- tala nu om hvad du vet
  om Gustaf den förste.
  
  Gossen stiger upp från platsen, och så löpa hans ostyriga tankar så
  här ungefär:
  
  -- Hvad jag vet om Gustaf den förste? Åh! Det är mycket det. Men det
  visste jag i prima redan, (nu är han i qvarta), och det vet magistern
  också. Hvad tjenar det till att rabbla opp det igen?
  
  -- Nåå du? Är det allt hvad du vet. -- Han hade inte sagt ett ord och
  kamraterna skratta. Nu blir han ond. Han försöker att börja tala, men
  det stockar sig i halsen. Hvad skall han börja med? Gustaf var född på
  Lindholmen i Roslagen. Ja, men det visste ju han och magistern förut.
  Så fånigt att stå och jamsa om det der.
  
  -- Jaså, du kan inte din lexa, du vet ingenting alls om Gustaf den
  förste.
  
  Nu öppnar han munnen och säger kort och bestämdt:
  
  -- Jo, det kan jag visst det!
  
  -- Jaså du kan, hvarför svarar du inte då?
  
  Han tyckte att magistern hade frågat så dumt och nu ville han inte
  svara. Han slog, bort alla tankar på Gustaf den förste och tänkte med
  våld bort på något annat, på kartorna på väggen, på lamporna i taket,
  och nu gjorde han sig döf.
  
  -- Sitt ner då, efter du inte kan din lexa, -- säger magistern. Han
  sätter sig ner och låter tankarna löpa ut, sedan han bestämt sig för
  att magistern ljugit.
  
  Det låg i detta något af afasi, oförmåga eller ovilja att tala, och
  det följde honom långt fram i lifvet, tills reaktionen kom i form af
  pratsjuka, oförmåga att hålla mun, drift att tala ut allt hvad tanken
  producerade. Naturvetenskaperna lockade honom, och de timmar då
  läraren visade skolbotanikens kolorerade figurer af örter och
  trädslag, då tyckte han att det mörka rummet ljusnade; och när
  magistern läste ur Nilssons Fauna om djurens lif, så lyssnade han och
  lade på minnet. Men fadern såg att det gick dåligt med de andra
  läroämnena. Latinet i synnerhet. Men Johan skulle läsa latin och
  grekiska. Hvarför? Han var väl utsedd att gå den lärda vägen. Fadern
  anstälde en undersökning. När han fick höra af latinläraren att denne
  ansåg sonen som idiot, måtte detta ha stuckit hans sjelfkänsla, och
  han beslöt flytta gossen till ett privatläroverk med mera rationella
  metoder. Ja, han var så retad att han tillät sig den förtroligheten
  att berömma Johans förstånd och för första gången säga ondt om hans
  lärare.
  
  Emellertid hade denna beröring med de fattigare klasserna hos gossen
  alstrat en tydlig ovilja för de högre. I Jakobs skola var det en
  demokratisk anda, så till vida att jemnåriga alltid kände sig i nivå
  med hvarandra. Ingen drog sig för den andres sällskap på andra grunder
  än personlig antipati. I Klara var det kast- och bördskilnad. I Jakob
  skulle förmögenhet kunnat göra en aristokrati, men det fans inga
  förmögna. Och de ytterligt fattiga behandlades af kamraterna med
  deltagande utan nedlåtande, om ock den dekorerade inspektorn och de
  akademiskt bildade magistrarne visade motvilja för de elända.
  
  Johan kände sig solidarisk och befryndad med kamraterna, sympatiserade
  med dem, men blef skygg för de högre. Han undvek de stora gatorna.
  Gick alltid den trista Holländargatan eller den fattiga Badstugatan.
  Men af kamraterna lärde han att missakta bönderna, som här hade sina
  qvarter. Det var stadsbo-aristokratism, som äfven det mest obetydliga
  stadsbarn, huru fattigt det än är, har insupit. Dessa kantiga figurer
  i gråa rockar, som skakade på mjölkkärror och hölass, behandlades som
  löjliga personer, underlägsna varelser, hvilka saklöst beskötos med
  snöbollar. Att åka bak på deras slädar ansågs som ett medfödt
  privilegium. Att skrikande upplysa dem om att vagnshjulet gick
  omkring och få dem att titta på underverket var en stående qvickhet.
  
  Men hur skulle barn, som icke sågo annat än ett samhälle der allt var
  ordnadt opp- och nervändt efter egentlig vigt, der det tyngsta låg
  nederst och det lättaste öfverst, kunna undgå att ta det som låg under
  för att vara det sämre? Aristokrater äro vi alla. Det är visserligen
  delvis sant, men det är icke desto mindre illa, och vi borde söka
  lägga bort att vara det. Underklassen är emellertid mera verkligt
  demokratisk än öfverklassen, ty den vill icke stiga öfver, utan endast
  komma upp i nivån; deraf dess påstådda begär att vilja höja sig.
  Underklassen ville helst ha jemvigt genom att sänka nivån och slippa
  den förtviflade ansträngningen att »höja» sig. Det finnes aristokrater
  med namnet demokrater, som söka höja sig för att få öfva tryck, men de
  äro snart genomskådade. En sann demokrat vill hellre sänka det
  oberättigadt upphöjda än »höja» sig. Detta kallas att dra ner till sin
  låga ståndpunkt. Uttrycket är korrekt, men har fått inskjutet en
  falsk, ful betydelse.
  
  Samhället lyder Archimedes' lag om vätskors jemvigt i kommunicerande
  rör. Båda ytorna sträfva att komma i samma läge. Men jemvigt kan
  endast inträda genom att den högre ytan sänks, hvarigenom samtidigt
  den lägre höjes. Det är dit det moderna samhällsarbetet sträfvar. Och
  det går dit! Säkert! Och sen blir det lugn.
  
         *       *       *       *       *
  
  Sedan numera intet kroppsarbete hemma kom ifråga blef Johans lif
  uteslutande ett inre, overkligt tankelif. Han läste hemma allt hvad
  han kom öfver. Om onsdags- och lördagseftermiddagarne kunde man se
  elfvaåringen i en nattrock och en rökmössa, som han fått af fadern,
  och med en lång tobakspipa i munnen, med fingren instuckna i öronen,
  sitta fördjupad öfver någon bok, helst en indianbok. Han hade redan
  läst fem olika Robinsöner och njutit otroligt af dem. Men i Campes
  bearbetning hade han såsom alla barn hoppat öfver moralerna. Hvarför
  hata alla barn moraler? Äro de omoraliska af naturen? Ja, svara de
  nyare moralisterna, ty de äro djur ännu och erkänna icke
  samhällsfördraget. Ja, men moralen uppträder också för barnet endast
  med pligter och inga rättigheter. Moralen är derför orättvis mot
  barnet, och barnet hatar orättvisan.
  
  Han hade derjemte anlagt ett herbarium, en insektsamling och en
  mineralsamling, samt läste Liljeblads Flora, som han funnit i faderns
  bokskåp. Den boken tyckte han mer om än skolbotaniken, ty der stod en
  mängd små saker om växternas nytta, när den andra bara talade om
  ståndare och pistiller.
  
  När bröderna med afsigt störde honom i läsningen kunde han rusa upp
  och hota med slagsmål. Man sade då att han var förläst.
  
  Banden med lifvets verkligheter löste han upp, och han lefde ett
  skenlif i främmande länder, i sina tankar, och var missnöjd med den
  gråa, enformiga dagliga tillvaron och sin omgifning, som blef honom
  alltmer främmande. Men fadern ville icke släppa honom vill i
  fantasierna, utan han fick numera gå ärenden, såsom att hemta
  tidningar och aflemna post, hvilket han ansåg som ingrepp i sina
  personliga rättigheter och alltid gjorde med missnöje.
  
         *       *       *       *       *
  
  Det talas nu för tiden så mycket om sanningen och tala sanning, som om
  detta vore en svår sak, hvilken förtjente beröm. Om man fråndrager
  berömmet så är det icke utan att det har sina svårigheter att få reda
  på verkliga förhållandet, hvilket ju skulle vara sanning i denna
  bemärkelse. En person är icke alltid den, som hans rykte anger, ja, en
  hel opinion kan vara falsk; bakom hvarje tanke lurar en passion,
  hvarje omdöme är koloreradt af ett tycke. Men konsten att skilja
  sakförhållandet från tycket är gränslöst svår, derför kunde sex
  tidningsreferenter på samma gång se sex olika färger på kejsarens
  kröningsrock. Nya tankar tas icke gerna emot af våra automatiska
  hjernor, äldre personer tro bara sig sjelfva, och obildade inbilla sig
  att de väl måtte kunna tro sina egna ögon, hvilket de icke alltid
  borde lita på, då det fins så mycket synvillor.
  
  I Johans hem dyrkades sanningen.
  
  -- Tala alltid sanning, hända hvad som hända vill -- upprepade fadern
  så ofta, och så berättade han en historia om sig sjelf. Huru han en
  gång lofvat en kund afsända en vara på dagen. Han glömmer bort det,
  men måtte ha haft att tillgå ursäkter, ty när den ursinnige kunden
  kommer in på kontoret och öfveröser honom med skymford, svarar fadern
  med att ödmjukt bekänna sin glömska, anhålla om förlåtelse och
  förklara sig villig ersätta förlusten. Sens moral: kunden faller i
  förvåning, räcker sin hand och betygar sin aktning. (I parentes:
  köpmän måtte icke ha så höga fordringar på hvarandra!)
  
  Nå! Fadern hade ett godt förstånd och som äldre man var han säker på
  sina slutledningar.
  
  Johan, som aldrig kunde vara sysslolös, hade gjort en upptäckt: att
  man kunde fördrifva tiden på den långa vägen till och från skolan och
  på samma gång bli rikare. Han hade en gång på den trottoarlösa
  Holländargatan hittat en jernmutter. Den tyckte han var rolig, ty den
  blef en bra slungsten på ett snöre. Derefter gick han alltid midt på
  gatan och tog upp allt jern han såg. Som gatorna voro illa lagda, och
  öfverdådigt körande icke var förbjudet, så misshandlades redskapen
  grymt. Derföre kunde en uppmärksam vandrare vara säker på att hvarje
  dag hitta ett par söm, en sprint och minst en mutter, stundom en
  hästsko. Johan tyckte mest om muttrarne, och tog dem till sin
  specialitet. På ett par månader hade han samlat väl en half kappe.
  
  En qväll sitter han och leker med dem när fadern kommer in i rummet.
  
  -- Hvad har du der? -- säger fadern och gör stora ögon.
  
  -- Det är muttrar, -- svarar Johan säkert.
  
  -- Hvar har du fått dem ifrån?
  
  -- Jag har hittat dem.
  
  -- Hittat dem? Hvar?
  
  -- På gatan.
  
  -- På ett ställe?
  
  -- Nej, på många. Man går midt på gatan och tittar ner, -- säger han.
  
  -- Nej, hör du, det går inte i mig. Det der ljuger du. Kom in, får jag
  tala med dig.
  
  Talet hölls med en rotting.
  
  -- Vill du nu bekänna!
  
  -- Jag har hittat dem på gatan.
  
  Han pryglas, tills han »bekänner».
  
  Hvad skulle han bekänna? Smärtan och fruktan att icke få slut på
  uppträdet aftvang honom följande lögn:
  
  -- Han hade stulit dem.
  
  -- Hvar?
  
  Nu visste han icke hvar en mutter satt på en kärra, men han gissade
  att de sutto inunder.
  
  -- Inunder kärror -- alltså.
  
  -- Hvar?
  
  Fantasien framkallade en plats der det stod många kärror.
  
  -- Vid byggeraget midt emot Smedgårdsgränd. --
  
  Den der specificeringen af gränden gjorde saken sannolik. Den gamle
  trodde sig nu säkert ha tagit sanningen ur honom. Och så följde
  reflexionerna:
  
  -- Hur kunde du ta bort dem med bara fingrarne?
  
  Det hade han icke drömt om. Jo, nu såg han faderns verktygslåda för
  sig:
  
  -- Med en skrufmejsel.
  
  Nu kan man inte ta muttrar med skrufmejsel, men faderns fantasi var i
  rörelse och han lät lura sig.
  
  -- Men det är ju förfärligt! Du är ju en tjuf! o. s. v. Tänk om
  polisen hade kommit.
  
  Johan tänkte ett ögonblick lugna honom med att det var lögn
  alltsammans, men utsigten att få mera stryk och bli utan qvällsvard
  afhöll honom.
  
  Om aftonen när han lagt sig och modern kom in och bad honom läsa sin
  aftonbön, sade han patetiskt och med lyftad hand:
  
  -- Jag har ta mig fan inte stulit några muttrar.
  
  Modern såg på honom länge, och så sade hon:
  
  -- Du ska inte svära så!
  
  Kroppsstraffet hade förödmjukat honom, kränkt honom, han var ond på
  gud, föräldrar, och mest på bröderna, som icke vittnat för hans sak,
  oaktadt de kände förloppet. Han gjorde ingen bön den qvällen, men han
  önskade att det blifvit eldsvåda, utan att han behöft tända på. Och så
  tjuf till!
  
  Sedan dess var han misstänkt eller rättare hans dåliga rykte stadgadt,
  och han pikerades länge med erinran om den stöld han aldrig begått.
  
  En annan gång gjorde han sig sjelf skyldig till lögn, men genom en
  inadvertens, som han icke kunde förklara på länge. (Anbefalles
  föräldrar till begrundande.) En skolkamrat med syster kommer en
  söndagsmorgon på våren hem till honom och frågar om han vill gå med
  till Haga. Ja, det vill han, men han skall fråga mamma om lof först.
  (Pappa var borta.)
  
  -- Skynda dig då!
  
  Ja, men han skall visa sitt herbarium först.
  
  -- Ska vi gå nu?
  
  -- Ja, men jag ska bara in till mamma först.
  
  Men så kommer en liten bror in och tar hans herbarium.
  
  Ofoget afstyres, men nu skola de se hans mineralier också.
  
  Under tiden skall han byta om blus. Derpå tar han en liten bit bröd i
  skänken. Modern passerar och helsar kamraterna; de tala om ett och
  annat från hemmet. Johan har brådt, lägger in sakerna och för sina
  vänner ut i trädgården att se på groddammen. Ändtligen går man till
  Haga. Han lugn i den fulla tron att han begärt lof af modern.
  
  Så kommer fadern hem.
  
  -- Hvar har du varit?
  
  -- Jag har varit i Haga med vännerna.
  
  -- Hade du lof af mamma?
  
  -- Ja!
  
  Modern protesterar. Johan blir stum af häpnad.
  
  -- Jaså, du far med lögn.
  
  Han var svarslös. Men han var så viss på att han bedt modern om lof,
  så mycket mer som intet afslag var att befara. Han hade så fast
  beslutat att göra det, men biomständigheter hade gått emellan, han
  hade glömt det och han ville dö på att han icke ljög.
  
  Barn äro i allmänhet för rädda att ljuga, men deras minne är kort,
  intrycken vexla så hastigt, och de förblanda önskningar och beslut med
  verkstälda handlingar.
  
  Emellertid lefde gossen länge i den tron att modern ljugit. När han
  sedan reflekterat många gånger öfver fenomenet, trodde han att hon
  glömt saken eller icke hört hans anhållan. Långt, långt senare började
  han misstänka att möjligen hans minne svikit honom. Men han var berömd
  för godt minne, och det gälde ju bara två, tre timmars mellantid.
  
  Hans misstankar om moderns sannfärdighet (och hvarför skulle hon ej
  kunna säga en osanning, då qvinnor ju så lätt förvexla sina
  hallucinationer med verkligheter?), stärktes en kort tid efteråt.
  Familjen hade köpt en möbel: ett stort evenemang! Gossarne skulle just
  gå på visit till faster. Modern ville gömma på nyheten och öfverraska
  fastern vid hennes nästa besök. Derför bad hon barnen icke tala om
  evenemanget.
  
  De komma till faster. Hon frågar strax: har mamma köpt den gula möbeln
  än?
  
  Bröderna tiga, men Johan svarar gladt: nej.
  
  Efter hemkomsten vid middagsbordet frågar modern:
  
  -- Nåå, frågade faster om möbeln?
  
  -- Ja!
  
  -- Hvad svarade ni?
  
  -- Jag sa nej, jag! -- säger Johan.
  
  -- Jaså, du hade kurage att ljuga du, hugger fadern in.
  
  -- Ja, mamma sa det, -- svarar gossen.
  
  Modern bleknar och fadern blir tyst.
  
  Det var ju oskyldigt i det hela, men det var icke så betydelselöst i
  sitt sammanhang. Svaga tvifvel om »andras» sanningskärlek vaknade hos
  barnet och öppnade nu ett nytt belägringstillstånd af motkritik.
  
  Kölden mot fadern tilltager, och nu spanar han efter förtryck och gör
  oaktadt sin svaghet små försök till uppror.
  
  Barnen kommenderas i kyrkan hvarje söndag, och familjen hade
  bänknyckel. Den orimligt långa gudstjensten och de obegripliga
  predikningarne upphörde snart att göra intryck. Innan värmeledning
  ännu var införd utgjorde det en fullständig tortyr att om vintern
  sitta två timmar i en bänk och frysa om fötterna, men man skulle dit
  ändock, om för själens helsa, ordningens skull, eller för att lemna
  hemmet i ro, hvem vet. Fadern var sjelf ett slags teist. Han läste
  hellre Wallins predikningar än han gick i kyrkan. Modern började i
  stället luta åt pietismen. Hon sprang efter Olin och Elmblad och
  Rosenius, och hade väninnor, som buro hem Pietisten och Andlig
  Dufvoröst. Dufvorösten undersöktes af Johan och befans innehålla
  roliga historier om missionärer i Kina och beskrifningar på
  skeppsbrott. Pietisten fick ligga. Det var bara dekokt på epistlarne i
  nya testamentet.
  
  En söndag får Johan det infallet, kanske efter någon oförsigtig
  bibelförklaring i skolan der det talats om andarnes frihet eller
  dylikt, att han icke skall gå i kyrkan. Han blir hemma helt enkelt. Om
  middagen innan far kommer hem, förklarar han inför syskon och tanter,
  att ingen kan tvinga en annans samvete och derför gick han icke i
  kyrkan. Nu ansågs han vara besynnerlig, och derför slapp han stryk den
  gången, men sedan skickades han i kyrkan.
  
         *       *       *       *       *
  
  Familjens umgänge kunde utom med slägten icke vara stort, på grund af
  äktenskapets felaktiga form. Men olyckskamrater söka hvarann, och
  umgänge hade underhållits med en af faderns ungdomsvänner, som begått
  en mesalliance med sin älskarinna och derför förskjutits af föräldrar
  och kamrater. Denne var jurist och embetsman. Hos honom träffades en
  tredje, också embetsmannafamilj, med samma äktenskapsöde. Barnen
  visste naturligtvis icke af den tragedi som här agerades. Alla
  familjerna hade barn, men Johan kände sig icke dragen till dem. Hans
  blyghet och menskofruktan hade efter tortyrhistorierna i hemmet och
  skolan tilltagit, och utflyttningen i stadens utkanter jemte
  sommarvistelserna på landet hade förvildat honom. Han ville icke lära
  dansa, och han tyckte pojkarne voro fåniga, som kråmade sig så der för
  flickorna. När modern vid ett tillfälle uppmanade honom vara artig mot
  flickorna, frågade han hvarför? -- Han hade nu blifvit kritisk på allt
  och ville veta hvarför? --
  
  På en utflygt i det gröna sökte han förmå gossarne till myteri, då de
  buro flickornas schalar och parasoller.
  
  -- Hvarför ska vi vara betjenter åt de der ungarna? -- sade han, men
  gossarne hörde icke på honom.
  
  Slutligen blef han så led vid att gå bort att han gjorde sig sjuk
  eller gick och vätte ner kläderna i dammen, för att som straff få vara
  hemma. Han var icke barn längre och derför trifdes han ej med de andra
  barnen, men de äldre sågo i honom endast ett barn. Han gick nu ensam.
  
         *       *       *       *       *
  
  Vid tolf års ålder sändes han en sommar ut till en ny klockargård
  invid Mariefred. Der voro många inackorderingar, alla af så kallad
  oäkta börd. Som klockaren icke hade några större kunskaper räckte ej
  hans vetande till att höra Johans lexor. Vid första försöket i
  geometri fann läraren att Johan var så skicklig att han bäst studerade
  sjelf. Nu var han kaxe. Han studerade sjelf. Klockargården låg invid
  herrgårdens park, och i dess kungliga omgifningar promenerade han, fri
  från arbete, fri från uppsigt. Vingarne växte och manbarheten
  nalkades.
  
  Genom förvärfvad och kanske naturlig blygsel har man så länge hållit
  den vigtiga frågan om manbarhetens inträdande och dermed
  sammanhängande fenomen fördolda. Dåliga böcker, spekulanter i
  medicinböcker, och pietister, som till hvad pris som helst velat göra
  propaganda, räddhågade och okunniga föräldrar, hafva alla, och många i
  god afsigt, gjort allt för att skrämma unga syndare från odygdens väg.
  Senare och upplystare undersökningar af kunniga läkare hafva åter
  tagit till uppgift att utröna fenomenets orsaker och förnuftiga
  botemedel, samt framför allt borttaga barnets uppdrifna fruktan för
  följderna, emedan det visat sig att skrämseln och de uppjagade
  samvetsqvalen just varit orsaken till de jämförelsevis få fall af
  vansinne och sjelfmord man har antecknat. Vidare har man upptäckt, att
  det icke var odygden sjelf, utan den otillfredsstälda driften, som
  framkallat sjukdomsfenomenen, och en ny fransk läkare har gått så
  långt, att han till och med anser handlingen vara ett icke skadligt
  underhjelpande af naturen. Detta må han stå för. Faktiskt är
  emellertid det, att man konstant skall finna de sinnessjuka behäftade
  med ovanan. Men felslutet ligger i att man förvexlar orsak och verkan.
  
  Sinnessjuka instängas; hvad skola de taga sig till?
  
  Hos sinnessjuka har med själslifvets slocknande det vegetativa och
  animala lifvet tagit öfverhand, och derför bryter driften ut, ohejdadt
  sökande sin tillfredsställelse hur den kan. Ett annat felslut: hvarje
  sinnessjuk utforskas om han förr burit hand på sin kropp. Alla
  sinnessjuka ha det, men derför är icke detta orsaken till sjukdomen,
  ty nu är det uppdagadt, att många menniskor hafva någon gång burit
  hand på sin kropp. Men detta hålles hemligt, och derför gå en hop unga
  syndare och tro sig vara ensamma om det inbillade brottet, och de tro
  att de stränga lärarne, som sedan skrämma dem, ha lefvat oskyldiga. Nu
  kan å andra sidan icke nekas att öfverdrift i detta fall kan följas af
  sjukdomar, men då är det öfverdriften, som vållat det; och den
  fortsatta vanan, som gjorde att det naturliga sättet icke kom till sin
  rätt, vållade olägenheter just derigenom. Att ovilja mot könet skulle
  bli en följd är ej sant, ty odygdiga pojkar ha sedan blifvit dugtiga
  fruntimmerskarlar, bra makar och lyckliga fäder. Eget är också att
  fruntimren icke visa sig gunstiga mot oskulder.
  
  Hur gick det nu till? På vanligaste sättet. En äldre kamrat föregick
  vid badning med exemplet och de yngre följde. Någon känsla af skam
  eller synd märktes ej, och ingen gjorde hemlighet af det[1]. Hela
  saken tycktes knappast ha sammanhang med det högre könslifvet, ty kär
  i en flicka hade gossen varit vid åtta års ålder, då driften ännu sof
  fullständigt.
  
    [1] Det ofvan påpekade, i skolorna både förut och senare ofta
    förekommande oskicket hade just vid denna tidpunkt väckt uppseende
    och föranledt undersökningar samt till och med offentligt omtalande
    i pressen. (Jemför längre fram sid. 218.)
  
  Samtidigt fick han äfven kunskap om att skolbarnen i byn plägade
  umgänge i skogen, när de gingo från skolan. Dessa barn voro åtta à nio
  år, och föräldrarne fingo nys om saken, men lade sig icke i den. Detta
  förhållande eller missförhållande lär vara regel på landsbygden och
  borde tagas i betraktande då man skrifver så tvärsäkert om lasten och
  uppmaningar till lasten.
  
  Någon vändpunkt i gossens själslif bildade icke denna tilldragelse, ty
  grubblare var han född, och till ensling gjorde honom hans nya tankar.
  För öfrigt lade han snart bort odygden när han fick en skrämbok i
  handen, men då inträdde i dess ställe en kamp mot begären, dem han ej
  mägtade besegra, emedan de öfverföllo honom i form af gyckelbilder
  under drömmen, der hans kraft var slut, och sömnen fick han ej njuta
  lugn förr än han vid aderton års ålder öppnade umgänge med andra
  könet.
  
  
  Fram på sommaren blef han kär i inspektorens dotter, en tjuguåring,
  hvilken icke umgicks i klockargården. Han kom aldrig att tala till
  henne; men spanade ut hennes vägar och kom ofta i närheten af hennes
  bostad. Det hela var en stilla dyrkan på afstånd af hennes skönhet,
  utan några begär, utan något hopp. Tycket liknade snarare en stilla
  sorg och skulle kanske lika väl fallit på någon annan, om der funnits
  umgänge med flickor. Det var en madonnadyrkan, som intet åtrådde, utom
  att få ge något stort offer, helst en dränkning i fjärden, men ändå i
  hennes åsyn, ett dunkelt förnimmande af egen otillräcklighet som en
  half menniska, hvilken icke ville lefva utan att ha kompletterats med
  den andra, »bättre» hälften.
  
  
  Kyrktjensten fortfor och gjorde numera icke vidare intryck. Det var
  tråkigt bara.
  
  
  Denna sommar var emellertid ganska vigtig i hans utveckling, emedan
  den lösryckte honom från hemmet. Ingen af bröderna var med. Han hade
  sålunda icke vidare någon förmedlande blodslänk med modern. Detta
  gjorde honom mera afslutad, och kallhärdade nerverna, dock icke
  genast, ty vid tillfällen af ledsnad grep honom hemlängtan med hårda
  klor. Modern steg då upp i den vanliga förklarade dagern af skydd och
  huld, värmekällan, den vårdande handen.
  
  På hösten, i början af augusti, kom bref med underrättelse att den
  äldre brodern Gustaf skulle resa till Paris för att i en pension
  fullborda sina studier för affärslifvet och lära sig språket, men
  dessförinnan skulle han tillbringa en månad på landet och der aflösa
  brodern. Tanken på den stundande skilsmessan, glorian från den stora,
  lysande staden, minnet af många glada bragder, längtan efter hemmet,
  glädjen att få återse en af blodet, allt förenade sig nu att sätta
  Johans känslor och fantasi i rörelse. Under den vecka han väntade
  brodern diktade han om honom till en vän, en öfverlägsen man, som han
  såg upp till. Och Gustaf var honom öfverlägsen som menniska. Han var
  en modig, frank yngling, två år äldre än Johan, med mörka, starka
  drag; grubblade icke, hade ett handlingslystet temperament; var klok;
  kunde tiga när det behöfdes och hugga till när så erfordrades. Förstod
  ekonomi och sparde. Han var för klok, tyckte den drömmande Johan.
  Lexorna kunde han ej, ty han ringaktade dem, men han förstod lifvets
  konst: föll undan när så behöfdes, skred in när så skulle vara och var
  aldrig ledsen.
  
  Johan hade nu ett behof att dyrka, att i en annan materie än sin svaga
  lera knåda upp en bild, deri han kunde lägga in sina vackra
  önskningar, och nu öfvade han sin konst i åtta dagar. Han gick och
  förberedde broderns ankomst genom att fördelaktigt utmåla honom för
  alla sina vänner, rekommendera honom hos läraren, utse lekställen med
  små öfverraskningar, arrangera en trampolin vid badstället, och så
  vidare.
  
  Dagen före ankomsten gick han till skogen och plockade hjortron och
  blåbär, som han skulle fägna gästen med. Derpå dukade han ett bord med
  hvita pappersark. På dem lade han ut bären, ett gult och ett blått,
  och midt i ordnade han dem i form af ett stort G. Det hela omgafs med
  blommor.
  
  Brodern kom; kastade en hastig blick på anordningen, åt, men
  observerade icke finessen med namnchiffret eller tyckte han det var
  pjåskigt. I familjen ansågs nemligen allt utbrott af känsla vara
  pjåsk.
  
  Derpå badade man. När Gustaf tagit af skjortan låg han nästa ögonblick
  i vattnet och tog genast en sträcksimning ut till moringen. Johan
  beundrade, skulle gerna ha följt, men denna gång tyckte han det var
  roligare att vara sämre och låta brodern behålla glansen. Det var den
  första pojke som simmat till moringen. Vid middagsbordet lemnade
  Gustaf en fet skinkbit på tallriken. Det hade ingen vågat förr. Han
  vågade allt. När man på aftonen klämtade, skulle Johan bjuda Gustaf på
  att klämta. Han klämtade minst tio slag. Johan fasade såsom om
  socknens öden hade varit utsatta för fara och ömsom skrattade och
  ömsom bad att han skulle hålla opp.
  
  -- Äh, hvad fan gör det, -- sa Gustaf.
  
  Så bjöd han honom på sin vän, snickarens vuxna pojke, kanske en
  femtonåring. Det uppstod genast intimitet mellan de jemnåriga, och
  vännen öfvergaf Johan, som var för liten. Men Johan kände ingen
  bitterhet, fastän de två stora drefvo med honom och företogo sig
  ensamma utflygter med bössa. Han ville ge bara; och han skulle ha
  gifvit sin älskarinna om han egt någon. Ja, han gaf också anvisning på
  inspektorens dotter, hvilken brodern mycket rigtigt fann behag i. Men
  i stället att sucka bakom trädstammarne gick han fram och pratade vid
  henne, i all oskuld likväl. Detta var den djerfvaste handling Johan
  sett i sitt lif utföras, och han kände sig sjelf likasom ha vuxit. Han
  förstorade sig, hans svaga själ likasom handlade genom broderns starka
  nerver, och han identifierade sig med honom. Han var lika så lycklig
  som om han sjelf tilltalat flickan. Han gaf idéer till exkursioner,
  upptåg, roddturer, och brodern satte dem i verket. Han upptäckte
  fågelbon och brodern äntrade trädet och plundrade dem.
  
  Men detta räckte endast en vecka. Sista dagen, när afresan skulle ske,
  sade Johan åt Gustaf:
  
  -- Vi ska köpa mamma en vacker blombukett.
  
  -- Ja vars.
  
  Och så gingo de till trädgårdsmästaren på herrgården. Gustaf bestälde,
  men det skulle vara fint. Under bindningen gick han och åt bär i
  trädgården helt öppet. Johan vågade icke röra något.
  
  -- Ät du, -- sa brodern.
  
  Nej, han kunde icke. När buketten var färdig tog Johan upp och
  betalade den med tjugufyra skilling. Gustaf gaf intet tecken ifrån
  sig. Så skildes de.
  
  Vid hemkomsten öfverlemnade Johan buketten från Gustaf.
  
  Modern blef rörd. Vid qvällsbordet väckte blommorna faderns
  uppmärksamhet.
  
  -- Dem har Gustaf skickat mig, -- sade modern. -- Han är alltid bra
  snäll, -- och Johan fick en sorgsen blick, ty han var så hård. Faderns
  öga glimmade till under glasögonen.
  
  Johan kände ingen bitterhet. Ynglingens svärmiska offerlusta hade
  slagit ut, kampen mot orättvisor hade gjort honom till sjelfplågare,
  och han teg. Han teg äfven, när fadern skickade Gustaf en handkassa,
  och i ovanligt rörda ordalag förklarade huru djupt han känt detta
  fina drag af hans goda hjerta. Han teg hela lifvet igenom med den
  historien, äfven när han hade fått anledningar att känna bitterhet,
  och han talade slutligen först, öfvermannad, fallen och trampad i
  arenans smutsiga sand med en grof fot på bröstet och utan att se en
  hand lyftas för att vifta: nåd. Det var då icke hämd, bara den döendes
  sjelfförsvar!
  
  
  
  
  5.
  
  Med öfverklassen.
  
  
  Privatläroverket hade uppstått såsom en opposition mot de offentliga
  läroverkens skräckregering. Som dess tillvaro berodde på lärjungarnes
  bevågenhet hade man beviljat stora friheter och infört en ytterst
  human anda. Kroppsstraff voro förbjudna, och lärjungarne voro vana,
  att få yttra sig, interpellera, försvara sig mot anklagelser, med ett
  ord, de behandlades som tänkande varelser. Här kände Johan först att
  han hade menskliga rättigheter. Om läraren misstagit sig i en faktisk
  uppgift, var det icke lönt att bara gå på och hålla på sin auktoritet;
  han korrigerades och lynchades okroppsligen af klassen, som
  öfverbevisade honom om hans misstag. Rationella metoder voro äfven
  införda i undervisningen. Litet lexor. Kursiva explikationer i språken
  gåfvo lärjungarne ett begrepp om meningen med den undervisningen,
  nemligen att kunna öfversätta. Dertill hade man anstälda infödingar
  för de lefvande språken, så att örat vande sig vid en riktig accent
  och något begrepp om språkets talande inhemtades.
  
  Hit hade nu en mängd ungdom flytt från statens läroverk, och Johan
  träffade här många gamla kamrater från Klara. Men han återfann äfven
  lärare från både Klara och Jakob. Dessa gjorde en helt annan uppsyn
  här och antogo ett annat sätt. Han förstod nu att de varit i samma
  fördömelse som deras offer, ty de hade haft rektor och skolråd öfver
  sig. Ändtligen tycktes då trycket uppifrån börja minskas, hans vilja
  och tankar få frihet, och han förnam en känsla af lycka och
  välbefinnande. I hemmet berömde han skolan, tackade föräldrarne för
  befrielsen och förklarade att han aldrig hade så roligt som i skolan.
  Han glömde gamla orättvisor, blef mera mjuk i sitt väsen och mera
  frimodig. Modern började beundra hans lärdom. Han läste fem språk utom
  modersmålet och hade bara ett år qvar till gymnasiiafdelningen. Äldsta
  bror var nu ute i verlden på ett kontor, den andra brodern var i
  Paris. Johan liksom flyttades upp i en högre ålderklass i hemmet och
  stiftade personlig bekantskap med modern. Han talade om för henne ur
  böckerna om naturen och historien, och hon, som aldrig fått kunskaper,
  lyssnade med andakt. Men när hon hört på en lång stund, antingen hon
  nu behöfde höja sig eller verkligen fruktade verldens visdom, drog hon
  fram med den enda kunskapen, som kunde göra menskan lycklig. Hon
  talade om Kristus; Johan kände väl igen det der talet, men modern
  förstod att rigta det till honom personligen. Han skulle akta sig för
  andligt högmod och alltid förblifva enfaldig. Gossen förstod icke
  ordet enfaldig, och talet om Jesus liknade icke bibelns. Det var något
  osundt i hennes åskådning, och han tyckte sig märka den obildades
  motvilja mot bildning. Hvarför denna långa skolkurs, frågade han sig,
  när den ändock ansågs vara intet i jemförelse med dessa dunkla läror
  utan sammanhang om Jesu dyra blod? Han visste också att modern hemtade
  detta språk ur samtal med ammor, syjungfrur och gamla madamer, som
  gingo i sirapskyrkan. Underligt, tyckte han, att dessa just skulle ha
  hand om den allra högsta visheten, som hvarken presten i kyrkan eller
  läraren i skolan hade aning om. Han började finna att dessa ödmjuka
  voro bra nog andligen högfärdiga och att vägen till visdom genom Jesus
  var en påhittad ginväg. Kom dertill att han bland skolkamrater numera
  hade grefvar och baroner, och när namn på -hjelm eller -svärd började
  höras i hans skolhistorier, fick han varningar för högfärd.
  
  Var han högfärdig? Troligen! I skolan sökte han aldrig de förnäma. Han
  såg på dem hellre än på de borgerliga, ty de tilltalade hans
  skönhetssinne genom sina vackra kläder, fina ansigten, lysande
  briljantnålar. Han kände att de voro annan ras, egde en ställning, dit
  han aldrig kunde komma, dit han ej sträfvade, ty han vågade icke
  fordra af lifvet. Men när en dag en baron anmodade honom om hjelp i en
  lexa, kände han sig åtminstone vara lika god som denne eller öfver
  honom i ett fall. Han hade dermed upptäckt att det fans något som
  kunde sätta honom i jembredd med de högsta i samhället, och hvilket
  han kunde förskaffa sig: det var kunskaper.
  
  Det rådde vid detta läroverk just genom dess liberala anda en
  demokrati, som han icke märkt i Klara; grefvar och baroner, de flesta
  lata, hade icke något försteg för de andra. Rektor, sjelf en bondpojke
  från Småland, var alldeles renons på vördnad för börd, lika litet som
  han hyste någon fördom mot de adlige eller särskildt ville stuka dem.
  Han duade alla, stora och små, var lika förtrolig mot alla, studerade
  hvar individ, kallade dem i förnamn och var intresserad för ungdomen.
  
  Genom dagligt umgänge mellan borgarbarn och adelsbarn afnöttes
  respekten. Krypare funnos endast högre upp på gymnasiiafdelningen, der
  vuxna adelssöner kommo upp i ridspö och sporrar, under det att en
  gardist höll handhästen utanför porten. Dessa ynglingar söktes af de
  kloka, som redan inblickat i lifvets konst, men längre än till kaféet
  eller ungkarlsrummet gick icke vägen.
  
  Om höstarne återkommo en del af de förnäma ynglingarne från
  expeditioner som extra sjökadetter. De uppträdde då i klassen i
  uniform med stickert. De beundrades mycket, afundades af många, men
  Johans slafblod var aldrig förmätet i den vägen: han erkände
  privilegiet, drömde sig aldrig dit, hade en känsla af att der skulle
  han bli mera förödmjukad än här, och derför ville han ej dit. Men att
  komma i nivå med dem på andra vägar, genom meriter, arbete, det drömde
  han djerft om. Och när samtidigt på våren utexaminerade studenter
  kommo upp i klassen att ta afsked af lärarne, då han såg deras hvita
  mössa, deras lediga sätt, deras franka miner, då längtade han sig i
  deras ställning, ty han märkte huru äfven sjökadetterna tittade med
  beundran på den hvita mössan.
  
         *       *       *       *       *
  
  I familjen hade ett visst välstånd inträdt. Man hade åter flyttat till
  Norrtullsgatan. Der var gladare än vid Sabbatsberg, och värdens gossar
  voro skolkamrater. Trädgården hade fadern icke mera, och Johan
  sysslade nu mest med böckerna. Han förde en förmögen ynglings lif.
  Huset var gladt, uppvuxna kusiner och kontorets många bokhållare
  besökte det om söndagarne, och Johan upptogs i deras umgänge oaktadt
  sina unga år. Han gick nu i jacka, vårdade sitt yttre och såsom
  gymnasistförhoppning åtnjöt han ett högre anseende än åren medförde. I
  trädgården promenerade han, och hvarken bärbuskar eller äppelträd
  frestade honom synnerligen.
  
  Då och då kommo bref från bror i Paris. De lästes högt och med stor
  andakt. De lästes för slägtingar och bekanta, och det var familjens
  triumf. Till julen anlände fotografiporträtt af brodern i fransysk
  collégien-uniform. Det var trumfess. Johan hade nu en bror, som bar
  uniform och talade franska. Han visade porträttet i skolan och vann
  socialt anseende. Sjökadetterna grinade emot och sade att det icke var
  någon riktig uniform, för det fans ingen stickert. Men det fans kepi
  och blanka knappar och något guld på kragen.
  
  I hemmet visades stereoskopbilder från Paris, och man lefde numera i
  Paris. Tuilerierna och triumfbågen voro bekanta som slottet och
  Gustaf Adolfs staty. Det syntes som om talesättet, att fadern lefver i
  sina barn, verkligen egde något skäl för sig.
  
  Lifvet låg nu ljust för ynglingen; pressen hade minskats, han andades
  lättare och skulle troligen gått en lätt banad väg genom lifvet, om
  icke omständigheterna länkat sig så att han fick back i seglen.
  
  Modern hade länge varit svag efter sina tolf barnsängar. Nu måste hon
  intaga sängen och gick endast då och då uppe. Hennes lynne blef
  häftigare, och vid motsägelser stego röda flammor upp på kinden. Vid
  sista julen hade hon råkat i en våldsam dispyt med sin bror om
  läsarprester. Denne hade vid julbordet framhållit Fredmans epistlars
  djupsinnighet och till och med satt dem i tankedigerhet långt öfver
  läsarpresternas predikningar. Det tog eld i modern och hon föll i
  hysteri. Detta var blott ett symptom.
  
  Nu började hon, medan hon ännu var uppe, att rusta barnens linne och
  kläder och städa lådor. Hon talade ofta med Johan om religion och
  andra höga frågor. En dag visade hon honom några guldringar.
  
  -- Dem skall ni få när mamma dör, -- sade hon.
  
  -- Hvilken är min? -- frågade Johan, utan att fästa sig vid tanken på
  döden. Hon visade en flätad flickring med ett hjerta på. Den gjorde
  ett starkt intryck på gossen, som aldrig egt någon sak af guld, och
  han tänkte ofta på den ringen.
  
  I huset kom en mamsell för barnen. Hon var ung, såg bra ut, talade
  litet och hade ibland ett kritiskt leende. Hon hade varit hos en
  grefve på Stora Trädgårdsgatan och tyckte troligen hon hade kommit ner
  i ett tarfligt hus. Hon skulle öfvervaka barnen och pigorna, men med
  dessa umgicks hon nästan förtroligt. Det var nu tre pigor, en
  husmamsell, en dräng och en dalkulla i huset. Pigorna hade fästmän och
  det lefdes lustigt i det stora köket, som sken ståtligt med sin koppar
  och tenn. Der åts och dracks, och gossarne blefvo bjudna med. De
  kallades för herre af fästmännen och man drack deras skål. Husdrängen
  var dock aldrig med: han tyckte det var »svinaktigt» att lefva så, för
  att frun var sjuk. Huset föreföll stadt i upplösning, och fadern stod
  svåra duster med tjenarne sedan modern låg till sängs. Men modern blef
  pigornas vän i döden. Hon gaf dem rätt af instinkt. Och de missbrukade
  hennes partiskhet. Det var strängt förbjudet att utsätta den sjuka för
  sinnesrörelser, men tjenarne intrigerade mot hvarandra och säkerligen
  mot patronen också. En dag hade Johan smält bly i en silfversked.
  Köksan sqvallrade för modern; denna blef häftig och sade till fadern.
  Men fadern blef bara retad på angifverskan. Han gick till Johan och
  sade hyggligt, såsom om han behöfde beklaga sig:
  
  -- Du skall inte smälta bly i silfverskedar. Jag bryr mig inte om
  skeden, den kan lagas, men den satans Fredrika har gjort mamma ledsen.
  Visa inte pigorna sånt der, om du gör något dumt, utan säg åt mig, ska
  vi ställa det till rätta!
  
  De voro vänner fadern och han, för första gången, och han älskade
  fadern nu, när han steg ner till honom.
  
  En natt väckes han i sömnen af faderns röst. Han spritter upp. Det är
  mörkt i rummet. I mörkret hör han rösten, som djup och darrande säger:
  vill gossarna komma in till mammas dödsbädd! Nu slog det ner som ett
  åskslag öfver honom. Han frös så att lemmarne smälde mot hvarandra,
  medan han drog på kläderna, hufvudsvålen isades, ögonen stodo vidöppna
  och runno, så att ljuslågan syntes som en röd bläddra.
  
  Och så stodo de vid sjukbädden. De greto en timme, greto två, tre.
  Natten kröp fram. Modern var sanslös och kände icke igen någon.
  Dödsarbetet hade börjat med rosslingar och nödrop. Småbarnen väcktes
  ej. Johan satt och tänkte öfver allt ondt han gjort. Icke en
  moträkning mot orättvisan kom före. Efter tre timmar upphörde tårarna.
  Tankarne rände hit och dit. Döden var slutet. Hur skulle det bli, när
  mamma ej fans mer? Ödsligt, tomt. Ingen tröst, ingen ersättning. Det
  var bara ett tjockt mörker af olycka. Han spanade efter en enda
  ljuspunkt. Ögat faller på moderns byrå, der Linné sitter i gips med en
  blomma i handen. Der låg en enda fördel, som denna bottenlösa olycka
  skulle medföra: han skulle få ringen. Han såg den på sin hand. -- Det
  är ett minne af min mor, skulle han kunna säga, och han skulle gråta
  vid minnet, men han kunde icke underlåta att tycka, det var fint med
  en guldring. -- Fy! Hvem tänkte den låga tanken vid moderns dödsbädd?
  En sömndrucken hjerna, ett förgråtet barn. Nej bevars, en arftagare.
  Var han girigare än andra, hade han anlag för snålhet? Nej, då skulle
  han aldrig talat om historien, ty den var djupt begrafven hos honom;
  men han mindes den hela lifvet; den dök upp då och då, och när den kom
  fram, i sömnlös natt, i trötthetens sysslolösa stunder, då kände han
  rodnaden hetta vid öronen. Då anstälde han betraktelser öfver sig
  sjelf och sitt uppförande och straffade sig som den lägsta af alla
  menniskor. Först när han blef äldre och lärde känna ett stort antal
  menniskor och tankeapparatens mekanik, kom han på den idén att hjernan
  är en underlig ting, som går sina egna vägar, och menskorna äro nog
  sig lika äfven i det dubbellif de föra: det som syns och det som icke
  syns, det som talas och det som tänkes tyst.
  
  Men vid denna tidpunkten fann han bara att han var dålig, och när han
  kom in på pietismen, der det talades om kampen mot onda tankar, insåg
  han att han hade mycket onda tankar. Hvarifrån de kommo? Från
  arfsynden och djefvulen, svarade pietisterna. Ja, det var han med om,
  ty han ville icke vara ansvarig för en så ful tanke, men han kunde
  likafullt icke komma ifrån att tro sig ansvarig, ty han kände icke
  läran om determinismen eller viljans ofrihet. Den lärans förkunnare
  skulle ha sagt: en sund tanke hos dig, min gosse, att söka minsta
  möjliga onda af ett ondt; en tanke som alla arftagare, stora eller
  små, ha tänkt, och, märk väl, måste ha tänkt, efter alla lagar för
  tänkandet. Kristendomens sjelfförnekelsemoral med pelarhelgonsidealet
  i luften kallar de tankar onda, som gå ut på sjelfbevarelse, men detta
  är osundt, ty individens första, heligaste pligt är att skydda sitt
  sjelf, så vidt möjligt utan att skada andras.
  
  Men hela hans uppfostran var ju enligt tidens låga föreställningssätt
  inrättad med fästadt afseende på himlen och helvetet. Somliga
  handlingar ansågos onda, andra goda. De förra skulle straffas, de
  senare belönas. Sålunda ansågs det som en dygd att starkt sörja en
  mor, oafsedt denna moders uppförande mot barnet. En sådan
  tillfällighet i skapnaden som känslornas långvarighet ansågs som en
  dygd. De som icke hade så beskaffade känslor voro mindre dygdiga. De
  olyckliga, som märkte denna brist hos sig, ville göra om sig, göra sig
  bättre. Deraf hyckleri, falskhet mot sig sjelf. Nu har man kommit
  derhän, att känslosamhet är upptäckt vara en svaghet, som i äldre
  stadier skulle ha stämplats som last.
  
  Franska språket bibehåller ännu samma ord _vice_ för lyte och last.
  Öfvervigt i känsla och fantasi, hvilka dölja sanningen, anses numera
  tillhöra lägre utvecklingsstadier: vildens, barnets, qvinnans, och är
  på väg att läggas igen såsom genom öfverodling utsugen mark, och det
  rena tänkandets tidehvarf står för dörren.
  
  Ynglingen var en qvadron af romantik, pietism, realism och naturalism.
  Derför blef han aldrig annat än ett lappverk.
  
  Johan tänkte visst icke bara på den fattiga prydnaden; det hela var
  ett ögonblicks förströelse, två minuter af långa månaders sorg, och
  när det slutligen blef tyst i rummet och fadern sade: mamma är död, då
  var det tröstlöst. Han skrek som en drunknande. Hur kan döden vara så
  bottenlöst förtviflad för dem, som tro på ett återseende? Det måtte
  allt vara illa bestäldt med tron i dessa ögonblick, när förintelsen af
  personligheten försiggår med orubblig konseqvens inför ens ögon.
  
  Fadern, som eljes hade isländarens yttre känslolöshet, var nu mjuk.
  Han tog de två sönernas händer och sade:
  
  -- Gud har hemsökt oss; nu skola vi hålla tillsammans som vänner.
  Menniskorna gå i sin sjelftillräcklighet och tro sig nog, så kommer
  slaget, och man ser hur man behöfver hvarann alla. Låt oss vara
  upprigtiga mot hvarandra och öfverseende.
  
  Gossens sorg tog af i ett ögonblick. Han hade fått en vän, och en
  mägtig, klok, manlig vän, som han beundrade.
  
  Huset kläddes nu med hvita lakan för fönstren.
  
  -- Du behöfver icke gå i skolan, om du icke vill, -- sade fadern.
  
  Om du icke vill! Det var ett erkännande af hans vilja.
  
  Så kommo tanter, slägtingar, kusiner, ammor, gamla tjenare, och de
  sade alla välsignelse öfver den döda. Alla räckte händer till hjelp
  att sy sorgkläder: der funnos fyra små barn och tre stora. Der sutto
  unga flickor och sydde i den sjuka dagern, som föll genom de hvita
  lakanen, och de talade halfhögt. Det var mystiskt, och sorgen fick ett
  helt följe af ovanliga förnimmelser. Aldrig hade gossen varit föremål
  för så mycket deltagande, och aldrig hade han känt så många varma
  händer, hört så många vänliga ord.
  
  Om söndagen läste fadern en predikan af Wallin öfver texten: Vår vän
  är icke död, men hon sofver. Med hvilken oerhörd förtröstan tog han
  icke dessa ord bokstafligen och hur visste han icke att rifva upp
  såren och på samma gång läka dem! Hon är icke död, men hon sofver,
  upprepade han gladt. Modern sof nog derinne i det kalla förmaket, och
  ingen väntade väl att se henne vakna.
  
  Det led mot begrafningen. Grafplats var köpt. Svägerskan satt med och
  sydde. Hon sydde och sydde, den gamla modern till sju medellösa barn,
  den förr rika borgarmodern, sydde åt barnen i det äktenskap, som
  brodern förbannat. Så steg hon upp och bad att få tala vid sin svåger.
  Hon hviskar vid honom i ett hörn af salen. De båda gamla falla i
  hvarandras armar och gråta. Fadern tillkännager att modern skulle få
  begrafvas i farbrors graf. Farbrors graf var ett mycket beundradt
  monument på Nya kyrkogården, som bestod af en jernkolonn med en urna
  på. De fattade derför att en ära var vederfaren modern, men de
  förstodo ej att ett brödrahat dermed var slocknadt, att upprättelse
  var efter döden skänkt en god och pligttrogen qvinna, som varit
  ringaktad derför att hon blef mor innan hon fick titeln fru.
  
  Det strålade nu af försoning och frid, och man öfverbjöd hvarann i
  vänligheter. Man sökte hvarandras blickar, undvek störande
  sysselsättningar, läste önskningar.
  
  Så kom begrafningsdagen. När kistan skrufvats igen och bars genom
  salen, som var fyld af svartklädda, råkade en liten syster i attack.
  Hon skrek och kastade sig i armarne på Johan. Han tog henne upp på
  armen och tryckte henne mot sig, som om han var hennes mor och ville
  skydda henne. Och när han kände den lilla darrande kroppen krama sig
  fast vid honom, erfor han en styrka som han länge saknat. Tröstlös
  kunde han ge tröst, och när han lugnade henne, blef han lugn. Det
  befans emellertid vara den svarta kistan och de många menskorna, som
  skrämt henne; ty de små saknade knappt modern, greto icke efter henne
  och hade glömt henne på en kort tid. Modersbandet är icke så snart
  knutet, det sker endast genom en lång, personlig bekantskap. Johans
  verkliga saknad räckte knappt ett qvarts år. Han sörjde länge, men det
  var mera ett behof att fortlefva i stämningen, hvilken var ett uttryck
  för hans naturliga tungsinthet, som nu i moderssorgen funnit en
  lämplig form.
  
         *       *       *       *       *
  
  På dödsfallet följde en lång sommar i sysslolöshet och frihet. Johan
  disponerade två rum en trappa upp tillsammans med äldsta brodern, som
  icke kom från sin affär förrän om qvällarne. Fadern var borta hela
  dagen, och när de råkades tego de. Fiendskapen var nerlagd, men
  vänskapen var omöjlig. Ynglingen var nu sin egen herre; kom och gick,
  styrde och stälde. Husmamselln föll undan för honom, och de råkade
  aldrig i konflikt. Umgänget med kamrater undvek han, stängde sig inne
  på sina rum, rökte tobak, läste och grubblade.
  
  Alltid hade han hört att kunskaper voro det högsta, att det var ett
  kapital, som aldrig kunde förloras, och att man med dem skulle stå
  sig, huru djupt man än sjönk på samhällsskalan. Att ta reda på allt,
  veta allt, var hos honom en mani. Han hade sett äldsta brors ritningar
  och hört dem berömmas. I skolan hade han endast ritat geometriska
  figurer. Han ville alltså rita, och under ett jullof kopierar han i
  ett sträck och i raseri broderns alla ritningar. Den sista i samlingen
  var en häst. När han fått den färdig och sett att det icke var någon
  konst, lade han bort att rita.
  
  Alla barnen utom Johan spelade ett instrument. Johan hörde skalor och
  öfningar på piano, viol och violoncell, så han blef led af alltsammans
  och musiken blef hvad kyrkklockorna varit förut. Han ville kunna
  spela, men han ville icke gå igenom skalorna. Han tog i smyg notor och
  spelade genast stycken. Det blef dåligt, men han hade nöje af det. I
  ersättning företog han sig hålla reda på kompositör och opus till
  allt hvad syskonen spelade, så att han var öfver dem i kunskap om
  musiklitteraturen. En gång söktes en notskrifvare till att kopiera
  Trollflöjten, arrangerad för violqvartett. Johan erbjöd sig.
  
  -- Kan du skrifva notor, du? -- frågades han.
  
  -- Jag ska försöka, -- sade han.
  
  Han öfvade sig ett par dagar och så skref han ut alla fyra stämmorna.
  Det var ett långt, tråkigt arbete, och han höll på att tröttna, men så
  fick han det färdigt till slut. Det var slarfvigt här och der, men det
  kunde begagnas.
  
  Han hade ingen ro förrän han fått lära sig alla Stockholmsflorans
  växter. När han kände dem, kastade han ämnet. Någon botanisk exkursion
  roade honom ej mer; vandringar i naturen erbjödo intet nytt. Han kunde
  ej träffa en okänd växt. De få mineralierna hade han reda på.
  Insekterna egde han i sin samling. Och foglarne kände han på låten, på
  fjädrarne och till och med på äggen. Allt det der var bara yttre
  företeelser, namn på saker, som snart förlorade sitt intresse. Han
  ville se inuti. Han brukade beskyllas för förstörelseanda, ty han
  plockade sönder allt, leksaker, ur, allt som kom under hans hand. Han
  kom af en händelse på en Tham'isk föreläsning i vetenskapsakademien,
  och fick öfvervara en seance i kemi och fysik. De ovanliga
  instrumenten och redskaperna fängslade honom. Professorn var en
  trollkarl, men en som talade om hur underverket gick till. Det var
  nytt, och han ville sjelf intränga i det fördolda.
  
  Han talade om för fadern sin nya böjelse, och denne, som i yngre år
  sysslat med galvanoplastik, lemnade honom böcker ur bokskåpet. Focks
  Fysik, Girardins Kemi, Figuiers Upptäckter och uppfinningar samt
  Nyblæi Kemiska Teknologi. På vinden fans dessutom ett galvaniskt
  batteri med sex element af gamla Daniellska koppar- och zinksystemet.
  Detta fick han om händer redan som tolfåring och handterade
  svafvelsyra så att handdukar, serveter och gångkläder förstördes.
  Sedan han galvaniserat alla föremål han funnit lämpliga lade han ner
  den rörelsen. Nu på sommaren i ensamheten tog han upp kemien med
  raseri. Men han ville ej göra de experiment, som stodo i läroboken;
  han ville göra upptäckter. Alla medel fattades honom, pengar,
  apparater, men intet fick hindra. Hans lynne var nu sådant och blef än
  mer sådant efter moderns död, då han var sin egen herre, att hans
  vilja skulle fram trots allt och genast. Spelade han schack, gjorde
  han upp sin anfallsplan på motståndarens kung; gick på hänsynslöst
  utan att se på sitt försvar, öfverrumplade ibland motståndaren genom
  sin hänsynslöshet, men förlorade oftast partiet.
  
  -- Hade jag fått dra ett drag till, hade du varit matt i stället, -- sade
  han.
  
  -- Ja, men det fick du inte, derför blef du matt.
  
  Skulle han in i en byrålåda, och nyckeln ej var till hands, tog han
  eldgaffeln och bröt upp låset, så att skrufvar och låsskylt röcks
  loss.
  
  -- Hvarför har du brutit sönder låset? -- frågade man.
  
  -- Derför att jag skulle in i byrån!
  
  Det fans dock en viss ihärdighet i allt detta gå-på. Men endast så
  länge raseriet varade. Han skulle göra sig en elektricitetsmaskin. Ute
  i vinden hittade han en spinnrock. Från den bröt han bort det som han
  icke behöfde och skulle nu ersätta hjulet med en rund glasskifva. Han
  hittade ett innanfönster. Med en qvartsflisa skar han ut rutan. Men nu
  skulle den bli rund och få ett hål midt i. Med ett nyckelax satt han
  och bröt ut flisa efter flisa, ibland icke större än ett sandkorn;
  detta tog många dagar. Rutan blef rund. Men hur skulle han få hål? Hål
  i en glasruta. Han gjorde sig en drillborr. För att få bågen bröt han
  sönder ett paraply för att komma åt ett hvalfiskben och tog en
  violsträng till lina. Sedan repade han i glaset med qvartsen, fuktade
  med terpentin och drillade. Men han märkte ingen framfart. Då, när han
  märkte sig så nära målet, förlorade han tålamodet och besinningen. Han
  skulle forcera hål med ett sprängkol. Rutan sprack. Då kastade han sig
  på sin säng, magtlös, utmattad, hopplös. I harmen blandade sig också
  en förnimmelse af fattigdom. Hade han bara haft pengar! Han kunde gå
  utanför Spolanders magasin på Vesterlånggatan och se på de kemiska
  apparater der funnos. Han undrade hvad de kostade, men vågade aldrig
  gå in och fråga. Hvad tjenade det till? Han fick aldrig några pengar
  af fadern.
  
  Sedan han hemtat sig från motgången skulle han göra det ingen gjort
  förr och ingen kan göra: ett perpetuum mobile. Fadern hade omtalat,
  att ett stort pris var för länge sedan utsatt för uppfinnaren af det
  omöjliga. Det var något som lockade honom. Han kombinerade ett
  vattenfall, som drog en pump, med en Heronskälla. Fallet skulle sätta
  pumpen i gång, pumpen skulle åter draga upp vattnet och Heronskällan
  hjelpa till. Han måste nu ut i vindskontoret och göra razzia. Sedan
  han brutit sönder alla möjliga ting för att samla material, började
  arbetet. En kaffekokare fick släppa till ett rör, en sodavattensmaskin
  gaf reservoarer, dragkistan gaf beslag, byrån träd, en fågelbur
  lemnade jerntråd, en ampel blef en af bassängerna, och så vidare.
  Dagen var inne då afprofningen skulle ske. Då kommer husmamsellen och
  frågar, om han vill gå med syskonen till mammas graf. -- Nej, han hade
  inte tid. -- Om nu det onda samvetet slog honom och störde hans
  arbete, eller han var nervös ändå, nog af: försöket misslyckades. Då
  tog han, utan att vilja afhjelpa felet, hela den konstiga apparaten
  och slog den i kakelugnsstenarne. Der låg verket, som kostat så många
  nyttiga saker lifvet, och långa tider efter upptäcktes spåren af hans
  vilda framfärd i vindskontoret. Han fick snubbor, men det bet inte
  numer.
  
  För att skaffa sig revanche i huset, der han ådragit sig hån för sina
  misslyckade experiment, anstälde han några knallgasexplosioner samt
  tillverkade en Leydnerflaska. Kattskinnet drog han af en död, svart
  katt han hittat i Observatoriibacken, och hvilken han bar hem i sin
  näsduk. En natt när äldsta bror och han kommo hem från en konsert,
  funnos inga tändstickor, och de ville ej väcka huset. Johan letade
  fram svafvelsyra och zink, framstälde vätgas vid gatlyktans sken, slog
  eld med elektroforen och tände lampan. Dermed var hans rykte som
  »kemist» stadgadt. Han framstälde äfven Jönköpings tändstickor efter
  recept ur Teknologien. Hvarför han mycket förvånades öfver det långt
  senare beviljade Jönköpingspatentet på stickor, hvilka för öfrigt
  förefunnits i handeln såsom Björneborgs vaxstickor. Och så lade han
  ner kemien på en tid.
  
  Faderns bokskåp inneslöt en liten boksamling, som numera stod till
  Johans förfogande. Der fans, utom de ofvan omnämda kemiska och fysiska
  arbetena: trädgårdsböcker, en illustrerad naturalhistoria, Meijers
  Universum, Handbok för mödrar med Förlossningskonst, en tysk anatomi
  med figurer, Napoleons historia på tyska med stålstick, Wallins,
  Franzéns och Tegnérs dikter, Wallins predikningar, Blumauers Oeneis,
  Don Quixote, fru Carléns och Fredrika Bremers romaner, Deutsche
  Klassiker m. m.
  
  Utom indianböcker och Tusen och en natt hade Johan ännu icke läst
  någon skönlitteratur. Han hade tittat i romaner, men funnit dem långa
  och tråkiga, i synnerhet derför att de saknade illustrationer. Men när
  nu kemien och alla andra naturens verkligheter voro genomskådade, tog
  han en dag en visit i bokskåpet. Han tittade i poesierna. Der kände
  han sig sväfvande i luften och visste icke hvar han var hemma. Han
  förstod det inte. Så fick han Fredrika Bremer's Skildringar ur
  hvardagslifvet. Det slog familjejolm och tantmoraler emot honom, och
  han stälde tillbaka dem. Så fick han fatt i Jungfrutornet. Det var
  berättelser och äfventyr. Den olyckliga kärleken rörde upp honom. Men
  vigtigare än allt var, att han kände sig vuxen med dessa vuxna
  menskor. Han förstod hvad de talade och han märkte att han icke var
  barn. Dessa fullvuxna voro ju hans jemlikar. Han hade ju varit
  olyckligt kär, lidit, kämpat, men var qvarhållen i barndomens
  fängelse. Och nu kom han till fullt medvetande om att hans själ var i
  fängelse. Den hade varit flygfärdig för länge sen, men man hade klippt
  vingarne och satt honom i bur. Nu sökte han fadern och ville tala med
  honom såsom en jemnåring, men fadern slöt sig och rufvade på sin sorg.
  
         *       *       *       *       *
  
  På hösten kom ett nytt bakslag och en ny hållhake på honom. Han var
  mogen till gymnasiiafdelningen, men qvarhölls i skolan, emedan han var
  för ung och skulle mogna. Han rasade. Det var andra gången man röck
  honom i rocken, när han ville springa. Han kände sig som en
  omnibushäst, som oupphörligt tar fart och oupphörligt hålles igen.
  Detta röck sönder hans nervlif, slappade hans viljekraft och lade
  grunden till blifvande modlöshet. Han vågade aldrig önska något rätt
  lifligt, ty han hade sett sina önskningar motas så många gånger. Han
  ville rusa fram med arbete, men arbete hjelpte ju ej: han var för ung.
  Nej, skolan var för lång. Den visade målet i fjerran, men satte
  slagbommar för löparen. Han hade räknat ut att han skulle bli student
  vid femton år. Han blef det ej förr än vid aderton. Och i sista åren,
  då han såg utgången ur fängelset så nära, kastades ytterligare ett
  straff-år på honom, derigenom att sjunde klassen gjordes tvåårig.
  
  Barndomen och ungdomen blef honom ytterligt pinsam; han var led på
  hela lifvet och sökte nu trösten i himlen.
  
  
  
  
  6.
  
  Korsets skola.
  
  
  Sorgen har den lyckliga egenskapen att äta opp sig sjelf. Den dör af
  svält. Som den väsentligen är ett afbrott i vanor kan den ersättas
  genom nya. Som den är ett tomrum fylles detta snart som genom ett
  verkligt horror vacui.
  
  Ett tjuguårigt äktenskap var upplöst. En kamrat under kamp mot lifvets
  motigheter var förlorad; en qvinna, vid hvars sida en man lefvat, hade
  gått undan och lemnat en celibatär qvar; husets administratör hade
  öfvergifvit sin post. Allt var i olag. De små svartklädda
  pysslingarne, som öfverallt bildade mörka fläckar, i rummen, i
  trädgården, höllo saknaden vid lif. Fadern tyckte att de voro
  öfvergifna och trodde dem värnlösa. Han kom ofta hem från sitt arbete
  om eftermiddagarne och satt då ensam i lindbersån åt gatan. Han hade
  äldsta dottern, en sjuåring, i knä, och de andra lekte vid hans
  fötter. Ofta såg Johan den gråhårige mannen med de vackra, sorgsna
  dragen sitta der under det gröna halfljuset från löfverket. Han kunde
  icke trösta honom och han sökte honom ej mer. Han såg den gamles
  vekhet, som han ej trott på, såg honom stirrande dröja med blickarne
  på dottern såsom om han sökte konstruera ut den dödas drag i barnets
  obestämda ansigtslinier. Han såg den taflan ofta mellan trädens
  stammar från sitt fönster, i alléns långa perspektiv; den värmde honom
  och skakade honom, men han började frukta för fadern, emedan denne ej
  var sig lik.
  
  Sex månader hade gått, då fadern en höstafton kom hem med en främmande
  herre. Det var en gammal man med ett ofantligt jovialiskt utseende.
  Han skämtade godmodigt, var vänlig och artig mot barn och tjenare, men
  omotståndlig i sitt sätt att få menskor att le. Han kallades kamrern,
  var en barndomsvän till Johans far och hade upptäckts såsom boende i
  huset bredvid. De gamle talade om sina barndomsminnen. Der var ett
  förråd, som kunde fylla tomrummet. Första gångerna stramade faderns
  stelnade drag när han narrades le åt den spirituelle och humoristiske
  mannens anmärkningar. Om en vecka skrattade han och hela familjen, så
  som endast de hvilka ha gråtit länge kunna göra det. Det var en
  lustigkurre af rang och dertill spelade han viol, guitarr och sjöng
  Bellman. Det kom ny luft i våningen, nya åskådningar, och sorgens
  inbillningsfantomer vädrades ut. Kamrern hade också haft sorg, han
  hade mistat sin fästmö och hade sedan förblifvit ungkarl. Lifvet hade
  icke lett mot honom, men han hade aldrig tagit saken med lifvet
  riktigt allvarsamt.
  
  Så kom Gustaf hem från Paris; i uniform, blandande franska ord med
  svenska, och med lifligt lynne och qvicka gester. Fadern tog emot
  honom med en kyss på pannan, och ett moln af sorgens minne drog förbi,
  ty sonen hade ej varit hemma vid moderns död. Men så klarnade det igen
  och det blef lifligt i huset. Gustaf ingick i affären, och nu hade den
  gamle någon att tala vid om hvad som intresserade honom.
  
  En sen höstafton efter supén, då kamrern var hemma och sällskapet satt
  tillsammans, steg fadern upp och bad att få tala. -- Mina gossar och
  min barndomsvän, började han. Derpå förkunnade han sin afsigt att
  skänka sina små barn en ny mor, och han tillade att passionernas tid
  var förbi för honom och att endast intresset för barnen dikterat hans
  beslut att taga mamsell * * * till sin äkta hustru.
  
  Det var husmamsellen. Detta sade han med en öfverlägsen ton, såsom om
  han ville säga: detta angår er inte egentligen, men ni ska få veta det
  ändå! Derpå fördes mamsell ut och mottog lyckönskningar, varma af
  kamrern, men mycket blandade af de tre ynglingarne.
  
  Två af dem hade icke så fina samveten, ty de hade häftigt, men
  oskyldigt tillbedt henne, den tredje, Johan, hade lefvat i oenighet
  med henne på sistonet. Hvem som var mest generad, undras.
  
  Det uppstod en lång paus, hvarunder ynglingarne ransakade sina njurar,
  uppgjorde sina konton och funderade på följderna af denna oväntade
  händelse. Johan måtte först ha osat brändt horn och funnit
  situationens kraf, ty han gick samma afton in i barnkammaren och rakt
  fram till mamsell. Det svartnade för ögonen när han framsade följande
  tal, i hast komponeradt och öfverläst i faderns stil.
  
  -- Som vi nu råka att stå i förändrade förhållanden till
  hvarandra, -- sade han, -- så ber jag mamsell låta det förflutna vara
  glömdt och låta oss vara vänner.
  
  Det var uppriktigt menadt, klokt handladt och hade ingen baktanke. Det
  var ett bokslut med det gamla och önskan om god samvaro för framtiden.
  
  Följande middag kom fadern upp till Johan på hans kammare och tackade
  honom för hans ädla beteende mot mamsell, och som uttryck af sin
  glädje lemnade han honom en liten present, en länge efterlängtad till
  och med. Det var en kemisk apparat.
  
  Johan skämdes att mottaga gåfvan och fann icke sin handling ädel. Den
  var naturlig följd, den var klok, men fadern och mamsell skulle hissa
  upp den och i den läsa goda förebud för sin kärlekslycka. De fingo
  också snart inse sin villfarelse, som då naturligtvis lades på gossens
  skuldregister.
  
  Att den gamle gifte om sig för barnens skull, derom finnes intet
  tvifvel, men att han äfven älskade den unga qvinnan, det är säkert.
  Och hvarför skulle han ej få det? Det angick ingen, men fenomenet är
  konstant, både att enklingar snart gifta om sig, huru svårt än
  äktenskapet varit, och att de känna sig begå en otrohet emot den
  aflidna. Döende makar bruka plågas mest på sistone vid tanken på att
  den efterlefvande skall gifta om sig.
  
  Bröderna togo saken flott och böjde sig. De hade faderskulten som
  religion. Tro och icke tvifla. De hade aldrig tänkt att faderskapet
  endast var en tillfällig egenskap, som kunde falla på hvar mans lott.
  
  Men Johan tviflade. Han kom i ändlösa dispyter med bröderna och angrep
  fadern, som före sorgårets utgång förlofvat sig. Han frammanade
  moderns skugga, spådde olycka och förderf, retades till öfverdrifter
  och förgick sig.
  
  Brödernas argument var: det rör icke oss hvad pappa gör! -- Det var
  sant att de icke egde döma deröfver, men det rörde dem alla djupt.
  -- Ordryttare, -- sade de, ty de kände icke huru orden hafva många
  valörer.
  
  En afton strax efter, då Johan kom hem från skolan, såg han huset
  upplyst och hörde musik och glam. Han gick upp på sitt rum och satte
  sig att läsa. Huspigan kom upp och bad honom från fadern stiga ner, ty
  det var främmande.
  
  -- Hvilka?
  
  -- De nya slägtingarne.
  
  Han bad helsa, att han icke hade tid. Så kom en bror upp. Han var
  ovettig först, bad sedan. För gubbens skull kunde han väl komma ner,
  bara ett ögonblick och helsa. Han skulle få gå genast.
  
  -- Ja, han ville fundera!
  
  Slutligen gick han ner; såg salen full med fruntimmer och herrar; tre
  mostrar, en ny mormor, en morbror, en morfar. Mostrarna voro unga
  flickor. Han gjorde en bugning midt på golfvet, artigt men stelt.
  
  Fadern var ond, men ville ej visa det. Han frågade Johan om han ville
  ta ett glas punsch. Johan tog det. Derpå frågade den gamle ironiskt om
  han hade så mycket att göra till skolan. Ja, det hade han. Och så
  gick han upp på sitt rum. Der var kallt och halfmörkt, och att läsa
  gick ej, när han hörde dans och musik dernere. Så kom köksan och
  budade till supén. Han ville icke ha någon mat. Hungrig och ursinnig
  gick han i rummet af och an. Ibland ville han ner, der det var varmt,
  ljust och gladt; och han hade låsvredet i handen många gånger. Men så
  vände han om. Han var blyg. Rädd för menskor af naturen, hade han
  under sommaren, då han icke talt vid någon, blifvit än mera vild. Och
  så gick han hungrig till sängs och ansåg sig som den olyckligaste
  menska som fans.
  
  Följande dag kom fadern upp på hans rum. Nu sade han honom att han
  varit falsk, när han bedt mamsell om förlåtelse.
  
  -- Förlåtelse? Han hade icke haft något att be om förlåtelse för.
  
  Men nu skulle fadern böja honom, han måtte göra sig aldrig så hård.
  
  -- Försök! -- tänkte han. Försöken uteblefvo på en tid, men Johan gick
  och stålade sig för att mottaga böjningarne.
  
         *       *       *       *       *
  
  Brodern satt och läste vid aftonlampan uppe på kammaren. Johan
  frågade: hvad läser du? Brodern visade titeln på omslaget. Der stod
  med stora frakturer på gult omslagspapper den ryktbara titeln: »En
  ungdomsväns varning för ungdomens farligaste fiende.»
  
  -- Har du läst den? -- frågade Gustaf.
  
  Johan svarades ja, och drog sig tillbaka. När läsningen var slutad
  lade Gustaf in boken i sin byrålåda, och gick ner. Johan öppnade lådan
  och tog fram den hemska skriften. Ögonen lupo öfver sidorna utan att
  våga stanna. Knäna skallrade, bloden försvann från ansigtet, pulsarne
  fröso. -- Han var sålunda dömd till döden eller vansinnet vid tjugufem
  års ålder. Hans ryggrad och hjerna skulle rinna bort, hans ansigte bli
  som en dödskalles, hans hår falla af, händerna darra -- det var fasligt.
  Och botemedlet? Jesus! Men Jesus kunde icke bota kroppen, endast själen.
  Kroppen var dömd till döden -- vid tjugufem år -- återstod endast att
  rädda själen från evig fördömelse. -- Detta var Dr. Kapffs beryktade
  partiskrift, som bragt så många ynglingar på dårhuset, bara för nöjet
  att få öka de protestantiska jesuiternas partinumerär. En sådan
  skrift, så djupt osedlig, så skadlig, borde i sanning åtalas,
  seqvestreras och brännas. Eller åtminstone motverkas af upplystare
  skrifter i ämnet. En sådan fans verkligen och råkade senare i händerna
  på Johan, som sedan gjorde allt för att sprida den, ty den var så
  sällsynt. Den hette »Farbror Palles råd till unga syndare», och ansågs
  vara författad af medicinalrådet Wistrand. Det var en hjertlig bok,
  som tog saken ledigt; talade uppmuntrande till pojkarne och framhöll
  särskildt huruledes man öfverdrifvit vådorna af okynnet, hvarjemte han
  gaf praktiska råd och hygieniska anvisningar. Men än i dag regerar
  Kapffs ursinniga skrift, och läkare öfverlöpas af syndare, som med
  klappande hjerta aflägga bekännelsen. För icke länge sen kom en
  student till en berömd Stockholmsläkare och bekände med tårar huru han
  förspilt sitt lif och endast afvaktade döden.
  
  -- Äh prat, herre, -- svarar doktorn. -- Se på mig; fins väl ingen som
  varit så okynnig som jag.
  
  Syndaren såg på honom och fann för sig en fyrtifemårig Herkules,
  hvilken derjemte egde en stark, orubbad intelligens.
  
  Men Johan fick intet tröstens ord i sin svåra bedröfvelse på ett helt
  år. Han var dödsdömd; återstod bara att lefva ett dygdigt lif i Jesu
  intill slaget skulle komma. Han tog upp moderns gamla pietistskrifter
  och läste om Jesus. Han bad och pinade sig. Ansåg sig ensam som en
  brottsling, förödmjukade sig. När han gick på gatan dagen efter, steg
  han ner från trottoaren för hvarje menniska han mötte. Han skulle döda
  sitt sjelf och uppgå i Jesus; lida sin tid och sedan gå in i sin
  Herres glädje.
  
  Han vaknade en natt och såg bröderna sitta vid ljus. De talade om
  ämnet. Han kröp under täcket, stack fingren i öronen, för att icke
  höra. Men han hörde ändå. Bror talade om pensioner i Paris, der
  ynglingar bundos i sängarne utan att detta hjelpte. Han ville springa
  upp, bekänna för dem, be om nåd, om hjelp, men han vågade icke höra
  bekräftelsen på dödsdomen. Om han gjort det kanske han fått tröst och
  hjelp. Men han teg. Han svettades och bad till Jesus, icke till Gud
  numera. Hvart han gick såg han det förfärliga ordet i svarta
  frakturkapiteler på gul botten, på husmurar, på rummets tapeter. Och
  byrån der boken låg, inneslöt guillotinen. Hvar gång brodern gick i
  lådan darrade han och sprang ut. Han stod långa stunder framför
  spegeln och såg efter om ögonen sjunkit, håret lossnat och dödskallen
  stuckit fram. Men han såg frisk och röd ut.
  
  Han slöt sig inom sig sjelf, blef tyst och undvek sällskap. Nu
  inbillade sig fadern att han ville visa sitt ogillande öfver hans
  giftermål, att han var högfärdig, och nu skulle han krökas. Han var
  krökt redan och när han med tystnad böjde sig under krossningen,
  triumferade fadern öfver sin lyckade kur.
  
  Detta retade ynglingen och ibland reste han på sig. Ibland uppsteg ett
  svagt hopp om att kroppen skulle kunna räddas. Han gick på
  gymnastiken, tog kallt vatten och åt litet om qvällarne.
  
  För öfrigt, att vara pietist eller älska Jesus må man icke tro är
  något helt; det är en stämning, som kommer momentvis och går som ett
  väder, det är ett sätt att se sakerna, som fordrar lång vana att komma
  in i; det är en rol som icke läres så hastigt. Att vara pessimist när
  man är ung och stark, och Jesuismen var ren pessimism då den trodde
  att verlden var usel alltigenom, det går icke så lätt. Lifsglädjen
  ligger der, och man ser många så kallade upprigtiga sjelfbedragare
  bland läsarne, som äro rätt muntra. Äro de gifta och sunda, måste de
  ovilkorligen ha många stunder, då de glömma Jesus helt och hållet och
  då han icke får vara med, just i de stunder då individen känner
  lifskraften så mångdubblad, att den räcker utom individen ut på
  slägtet.
  
  I skolan märktes nu på hans krior intrycken af pietistskrifterna, och
  två examensstilar, daterade 1862 och 63, hade detta utseende:
  
  
  _En illa använd dag är för alltid förlorad._
  
  Tiden är den dyrbaraste af alla de gåfvor, som Gud har gifvit oss;
  derföre skola vi använda den på ett sätt, som visar, huru högt vi
  värdera denna gåfva. Vi skola använda hvarje dag, hvarje timma till
  något nyttigt ändamål, såväl för kroppen som själen, och icke
  förspilla den på ett onyttigt sätt.
  
  Om jag således använder en dag på ett, för mitt samvete icke
  tillfredsställande sätt, så kan den förlust, som jag lidit, aldrig
  ersättas; således är den förspilda dagen förlorad för alltid, i
  anseende till de nyttiga lärdomar, som jag då kunnat inhemta, ty den
  tid, hvilken har flytt, kommer aldrig tillbaka. Hvarje dag förer oss
  närmare grafven; och vi skola tänka på att en gång stå till svars för,
  huru vi användt vår tid. Vi skola derföre ifrån ungdomen vänja oss att
  rätt värdera och använda den dyrbara tiden, och hvarje dag söka
  inhemta nya kunskaper och för öfrigt använda den på ett sätt, som Gud
  och vårt samvete bjuda. Ty en illa använd dag är för alltid förlorad.
  
  
  _Hvad solen är för jorden, är Religionen för menniskan._
  
  Solen är oumbärlig för all jordisk vegetation. Utan hennes lifgifvande
  ljus och värma, skulle inga vexter, inga djur och i följd deraf inga
  menniskor finnas, utan hela vår jord skulle vara en öken. Men solen
  ingjuter icke allenast lif utan äfven hopp hos menniskorna; ty, då hon
  om qvällen går ned, hoppas vi alltid att se henne nästa morgon uppgå
  med en ny dag. Likasom vi för vårt lekamliga lif nödvändigt behöfva
  solen, så är religionen lifskraften för vårt andliga lif. Ty det är
  den, som gifver oss tröst i våra bekymmer och äfven hopp om ett
  kommande lif, den är ock den enda driffjedern till en dygdig och
  rättskaffens lefnad, emedan den förespeglar en belöning för de goda
  gerningarne samt straff för de onda.
  
         *       *       *       *       *
  
  Ynglingens jag hade nu blifvit genom lif, skolumgänge och lärdom ett
  rätt rikt resumé, och genom jemförelse med andras enklare jag fann han
  sig öfverlägsen. Men nu kom Jesus och ville döda hans jag. Det gick
  icke så lätt, och kampen blef svår, vildsint. Han såg också huru ingen
  annan förnekade sitt jag, hvarför, hvarför i Jesu namn skulle han
  förneka sitt?
  
  På bröllopet gjorde han revolt. Han steg icke fram och kysste bruden,
  såsom de andra syskonen, och han drog sig ifrån dansen tillbaka till
  toddygubbarne, der han berusade sig något.
  
  Nu skulle straffet komma och hans sjelf brytas ner.
  
  Han blef gymnasist. Det gjorde honom icke vidare glad. Det kom för
  sent, som en för länge sedan förfallen skuld till honom. Han hade
  tagit ut den njutningen i förskott. Ingen gratulerade honom, och han
  fick icke genast gymnasistmössa. Hvarför? Skulle han stukas, eller
  ville icke fadern se hans lärdom i yttre tecken? Slutligen blef det
  ett förslag att en moster skulle brodera kransen på sammet, som skulle
  sys på en vanlig svart mössa. Hon broderade en ek- och lagerqvist, men
  dåligt, hvarför han led smälek af kamraterna. Han var den enda, som
  hade gått utan den sedvanliga mössan en lång tid. Den enda! Utpekad
  ensam, förbigången ensam!
  
  Derpå nedsattes frukostpengarne, som i skolan varit fem öre, till
  fyra. Detta var en onödig grymhet, ty huset var icke fattigt, och en
  yngling behöfver mer mat. Följden blef den att Johan aldrig åt
  frukost, ty tolfskillingen för veckan gick åt till tobak. Han hade en
  förfärlig aptit och var alltid hungrig. När det var kabeljo till
  middan åt han sig trött i käkarne, men gick hungrig från bordet. Fick
  han då absolut för litet mat? Nej, ty det finnes millioner
  kroppsarbetare, som få mycket mindre, men de högre klassernas magar
  måtte vara anpassade för starkare och mera koncentrerad föda. Han
  mindes derför hela sin ungdom som en lång svält.
  
  Vidare nedsattes dieten under styfmoderns regim och maten blef sämre.
  Linnet fick numera också endast bytas en gång i veckan i stället för
  två. Det var en förkänning af att en underklass kommit upp till
  styret. Ynglingen var icke högfärdig på så sätt, att han icke erkände
  husmamsellns börd, men när hon uppträdde såsom tryck, flyttadt
  nerifrån öfver honom, då gjorde han uppror -- men så kom Jesus emellan
  och bad honom vända andra kinden till.
  
  Han växte och fick gå i urväxta kläder. Kamraterna började gyckla med
  honom för hans korta byxor och hans hemgjorda krans på mössan. Alla
  hans skolböcker köptes antiqvariskt i gamla upplagor, hvaraf uppstod
  många ledsamheter i skolan.
  
  -- Det står så i min bok, -- svarade Johan.
  
  -- Får jag se på din bok!
  
  Skandal! Och order att köpa nyaste upplagan, hvilket aldrig skedde.
  
  Hans skjortor slutade nu på halfva armen och kunde icke knäppas. På
  gymnastiken behöll han derför alltid jackan på. En middag skulle han i
  egenskap af rotmästare stanna qvar på enskild, högre lektion för
  löjtnanten.
  
  -- Tag af er jackorna nu, gossar, så ska vi ta oss lite motion, -- sade
  löjtnanten.
  
  Alla kastade af sig, utom Johan.
  
  -- Nå, är jackan af än?
  
  -- Nej, jag fryser, -- sade Johan.
  
  -- Han ska snart bli varm, -- sade löjtnanten, -- af med tröjan bara.
  
  Han vägrade. Löjtnanten kom nu vänligt skämtsamt fram till honom och
  drog i ärmarne. Han gjorde motstånd. Läraren såg på honom.
  
  -- Hvad är det för slag? -- sade han. -- Jag ber hyggligt, och han vill
  icke göra mig till viljes. Gå då sin väg!
  
  Ynglingen ville säga något till sitt försvar; såg bedröfvad på den
  hygglige mannen, hos hvilken han alltid stått väl -- men han teg och
  gick!
  
  Nu kände han qväsningen. Fattigdom, ålagd af grymhet som
  förödmjukelse, icke framkallad af nöd. Han beklagade sig för bröderna,
  men de sade att han icke skulle vara högfärdig. Klyftan, som olika
  bildning dragit mellan dem, var öppnad. De tillhörde nu olika
  samhällsklasser och de grupperade sig på faderns sida, såsom
  klasskamrat och den magtegande.
  
  En annan gång fick han en jacka, som var en ändrad blå frack med
  blanka knappar. Kamraterna hånade honom derför att han ville leka
  kadett. Och det var det sista han ville, ty vara mer än synas, deri
  låg hans högfärd. Den jackan led han otroligt af.
  
  Derpå började det systematiska böjningsarbetet. Johan kördes upp om
  morgnarne tidigt och sändes ut i ärenden, som skulle uträttas innan
  han gick till skolan. Han skylde på lexorna, men det hjelpte ej. Du
  har så lätt att lära, att du hinner med att läsa annat skräp, hette
  det.
  
  Att gå ärenden, när det fans dräng, kulla och så många tjenare
  -- onödigt. Han insåg att det var ferlan. Nu hatade han sina
  förtryckare, och de honom.
  
  Derpå började en annan kurs i dressyr. Han skulle vara oppe om
  morgnarne och köra fadern ner till staden, och detta innan han gick i
  skolan, så återvända med häst och vagn, spänna ifrån, sopa stallet och
  ge hästen mat. Samma manöver upprepades på middagen. Sålunda sköta
  lexor, skola, och två gånger om dagen köra till och från Riddarholmen.
  Han frågade sig vid äldre år om det kunde ligga någon öm omtanke i
  detta; om den kloke fadern såg att hans hjernverksamhet skadade honom
  och att han behöfde kroppsarbete. Eller kanske det var en ekonomisk
  åtgärd för att spara drängens arbetstid. Kroppsarbetet var nog nyttigt
  och skulle kunna anbefallas alla föräldrar till påtänkning, men Johan
  kunde ej se välviljan, om den fans, ty det hela gick till så elakt, så
  öppet elakt som möjligt, och visade så sin afsigt att göra ondt, att
  han ej kunde upptäcka några goda afsigter, hvilka ju äfven kunnat
  finnas der vid sidan af de elaka. När sommarlofvet kom, urartade
  körningen till stalltjenst. Hästen skulle fodras ut på bestämda
  timmar, och Johan måste hålla sig hemma och passa klockslag. Hans
  frihet var slut. Och han kände den stora förändringen, som inträdt i
  hans ställning, och hvilken han tillskref styfmodern. Ifrån att vara
  en fri man, som rådde sin tid och sina tankar, var han blifven
  tjenare: du kan göra liten nytta för maten! Och när han såg huru de
  andra bröderna skonades för drängsysslor, var han öfvertygad om att
  det var elakhet. Att skära hackelse och sopa golf, bära vatten och
  sådant, var utmärkt godt, men afsigten förderfvade allt. Om fadern
  sagt honom att det var nyttigt för hans helsa, särskildt hans könslif,
  skulle han med nöje gjort det. Nu hatade han det. Han var mörkrädd, ty
  han var som alla barn uppfostrad af pigor, och han måste göra stort
  våld på sig för att kunna gå upp på höskullen om qvällarne. Han
  förbannade hvarje gång han skulle dit, men hästen var en godmodig tok,
  som han talade vid ibland och beklagade sig för. Dessutom var han
  djurvän och hade kanariefoglar, som han vårdade med omsorg.
  
  Han hatade sysslan emedan den var honom ålagd af för detta
  husmamsellen, som ville hämnas och visa sin öfverlägsenhet öfver hans
  öfverlägsenhet. Han hatade den emedan den ålades såsom betalning för
  hans studier. Nu hade han genomskådat uträkningen med hans lärda bana.
  Man skröt med honom och hans lärdom; det var sålunda icke af godhet
  mot honom han fick undervisningen.
  
  Så trotsade han och körde sönder vagnsfjedrarne. När de stego af vid
  Riddarhustorget, synade alltid fadern hela vagnen. Så fick han se att
  en fjeder var af.
  
  -- Kör till smeden, -- sade han.
  
  Johan teg.
  
  -- Hörde du?
  
  -- Ja, jag hörde.
  
  Nu fick han köra ner till Målargatan, der smeden bodde. Denne
  förklarade att han behöfde tre timmar till lagningen. Hvad återstod
  att göra? Spänna ifrån, leda hem hästen och komma igen. Men att leda
  en påselad vagnshäst på Drottninggatan och i gymnasistmössa; kanske
  möta pojkarne vid Observatorium, som afundades hans mössa, eller ännu
  värre, de vackra flickorna på Norrtullsgatan, som logo vänligt mot
  honom. Nej, hellre hvad som helst. Så tänkte han leda Brunte ner till
  Rörstrandsgatan, men då fick han släpa honom öfver Karlberg, och der
  kände han kadetter. Han stannade på gården, sittande i solgasset på en
  bjelke, och förbannade sitt öde. Han tänkte på alla somrar han varit
  på landet, på alla kamrater, som nu bodde på landet, och derefter
  mätte han sin olycka. Men hade han tänkt på bröderna, som nu sutto
  instängda på heta, mörka kontor i tio timmar, utan hopp om en enda
  dags ledighet, skulle han ha kommit till andra resultat rörande sitt
  läge; men det gjorde han ej. Likväl skulle han nu ha velat byta med
  dem. De förtjenade åtminstone sitt bröd och sluppo vara hemma. De hade
  sin ställning klar, men hans var oklar. Hvarför skulle föräldrarne
  låta honom lukta på äpplet och så rycka undan det? Han började längta
  ut, hvart som helst. Hans ställning var falsk, och han ville ha den
  ren. Ner eller upp, icke emellan hjulen och krossas!
  
  Derför gick han också en dag till fadern och bad att få sluta skolan.
  Fadern gjorde ögon och frågade hyggligt hvarför. Han var led på
  alltsammans, lärde ingenting och ville ut i lifvet att arbeta och föda
  sig sjelf.
  
  -- Hvad vill du bli då?
  
  Det visste han inte. Och så grät han.
  
  Några dagar derefter frågade fadern honom om han ville bli kadett.
  Kadett? Det blixtrade för ögonen på honom. Han visste icke hvad han
  skulle svara. Det var för mycket. Bli en sådan der fin herre med
  sabel. Han hade aldrig drömt så djerft.
  
  -- Fundera, -- sa fadern.
  
  Han funderade hela qvällen. Der på Karlberg, der han badat och blifvit
  bortjagad af kadetterna, skulle han få gå i uniform. Bli officer, det
  vill säga få magt, flickorna skulle le emot honom, och -- ingen skulle
  mer förtrycka honom. Han kände lifvet ljusna, pressarna lyftas från
  bröstet och hoppet vaknade. Men det var för mycket för honom. Det
  passade hvarken honom eller hans omgifning. Han ville icke dit upp och
  befalla, han ville bara slippa att lyda blindt, att bevakas, att
  kufvas. Slafven, som icke vågar begära af lifvet, vaknade hos honom.
  Han sade nej! Det var för mycket för honom!
  
  Men tanken att ha kunnat få det, som kanske alla ynglingar längtat
  efter, var honom nog. Han afstod det, steg ner och återtog sin kedja.
  När han senare blef en sjelfkär läsare, så inbillade han sig att han
  afstått äran för Jesu skull. Det var icke sant, men något sjelfplågeri
  låg det nog i offret.
  
  Emellertid hade han ytterligare läst i föräldrarnes kort: de ville ha
  heder af honom. Troligen var den der kadett-idén styfmoderns!
  
  Nya stridsämnen erbjödo sig och af allvarligare art. Johan hade tyckt
  sig märka att de yngre syskonen gingo dåligt klädda och han hade äfven
  hört skrik från barnkammaren.
  
  -- Ha! hon slår dem!
  
  Nu spionerade han. En dag märkte han att barnpigan lekte på ett
  misstänkt sätt med den yngre brodern, då denne låg till sängs. Gossen
  blef ond och indignerad och spottade flickan i ansigtet. Styfmodern
  ville ingripa, men Johan trädde upp. Nu hade han blod på tanden. Saken
  hänsköts till faderns hemkomst. Efter middagen skulle slaget stå.
  Johan var beredd. Han kände sig som målsman för den döda modern. Så
  börjades det. Fadern ryckte på Pelle efter vederbörlig angifvelse och
  skulle slå honom.
  
  -- Låt bli och slå honom! -- skrek Johan med en befallande och hotande
  ton och gick fadern på lifvet, som om han ville ta honom i kragen.
  
  -- Hvad i Jesu namn säger du för slag?
  
  -- Rör honom inte. Han är oskyldig.
  
  -- Hör du, kom in får jag tala vid dig, du är visst tokig, -- sade
  fadern.
  
  -- Ja, jag ska komma, jag, -- fortfor den rädde Johan såsom en besatt.
  
  Fadern föll ett ögonblick för hans säkra ton, och hans ganska klara
  förstånd måtte ha sagt honom att saken var sjuk.
  
  -- Hvad har du att säga? -- frågade han lugnare, men misstänksam ännu.
  
  -- Jag säger att det är Karins fel; hon bar sig illa åt, och hade
  mamma lefvat, så...
  
  Det stack djupt!
  
  -- Hvad pratar du för smörja om mamma! Du har en ny mamma nu. Bevisa
  hvad du säger. Hvad har Karin gjort?
  
  Ja, det var just olyckan att han icke kunde säga det, ty han fruktade
  röra vid en öm punkt. Han teg, och han föll. Tusen tankar snurrade
  genom hufvudet. Hur skulle han uttrycka sig! Orden trängdes och han sa
  en dumhet, tagen i högen ur en skolbok.
  
  -- Bevisas? -- sade han. -- Det fins klara saker, som hvarken kunna
  eller behöfva bevisas. (Fy fan så dumt, tänkte han, men det var för
  sent!)
  
  -- Nej hör du, nu är du dum, -- sade fadern och hade öfvertaget.
  
  Johan låg slagen, men ville bitas ändå. En ny skolreplik han sjelf
  fått i näsan och som värkte än, stack sig i handen på honom.
  
  -- Om jag är dum, så är det ett naturfel, som ingen har rättighet att
  förebrå mig.
  
  -- Åh skäms, att stå och prata persilja med mig. Ut med dig och kom
  inte igen! -- Han blef utkastad.
  
  Efter den betan höllos alla afstraffningar när Johan var borta. Man
  trodde att han skulle flyga i strupen på dem, om han hört något, och
  det var nog sannolikt.
  
  Det fans äfven ett annat sätt att böja honom, ett ohyggligt sätt, som
  brukas ofta nog i familjer. Det var att stanna honom i växten genom
  att tvinga honom att umgås med yngre syskon. Barn tvingas ofta leka
  med sina syskon antingen de äro sympatiska för hvarandra eller ej.
  Detta är ett grymt våld, men att nödga en äldre söka umgänge med en
  mycket yngre, det är brott mot naturen, det är att stympa ett ungt,
  växande träd. Johan hade en yngre bror, ett barn på sju år, ett snällt
  barn, som trodde alla väl och icke gjorde någon för när. Johan såg
  noga efter att man ej misshandlade honom och tyckte om honom. Men att
  tala vid eller umgås förtroligt med en så ung, som icke förstod den
  äldres tankar eller språk, det gick icke.
  
  Nu skulle han det. En första maj, när Johan beräknade få gå ut med
  kamrater, sade fadern helt enkelt: tag nu Pelle med dig och gå till
  Djurgården, men se efter honom. Det fans ingen appell. De kommo på
  slätten, mötte kamrater, och Johan kände den lilla brodern som en
  black om benet. Han ledde honom för att han icke skulle trampas af
  folket, men han kände huru han önskade honom hemma. Gossen talade,
  pekade på förbigående, och Johan rättade honom. Men som han kände sig
  solidarisk skämdes han på hans vägnar. Hvarför skulle han behöfva ta
  om igen sådana sensationer som att skämmas för fel i etiketten, hvilka
  han dessutom icke begick sjelf. Han blef stel, kall och hård. Gossen
  ville se på Kasper, men Johan ville ej. Han ville ingenting af allt
  hvad brodern ville. Och så blygdes han öfver sin hårdhet. Förbannade
  sin sjelfviskhet, hatade sig, föraktade sig, men kunde icke frigöra
  sig från de dåliga känslorna. Pelle förstod ingenting; han såg bara
  ledsen och försakande ut, tålig och mild. -- Du är högfärdig, sade
  Johan åt sig sjelf, du beröfvar barnet ett nöje. Var mjuk. -- Men han
  hårdnade. -- Slutligen bad den lille få köpa pepparkakor. Johan piskade
  sig att göra uppköpet. Midt på slätten. Tänk om någon såg honom, en
  gymnasist, köpa pepparkakor, och kamraterna, som sutto på Novilla och
  drucko punsch sedan. Han gjorde köpet och stoppade kakorna i
  blusfickan på brodern. Och så gingo de framåt. Det kommer två
  kadetter, som varit Johans kamrater. Han ser dem skrida fram emot sig.
  I det samma räcker en liten hand fram en pepparkaka. -- Se der, Johan,
  har du! -- Han stötte tillbaka den lilla handen. Och han ser två blåa,
  hjertegoda ögon, frågande, bedjande se upp mot sig. -- Nu ville han
  förintas, gråta, taga upp det sårade barnet i sina armar, bedja honom
  förlåta, värma upp isen, som kristalliserade in hans hjerta. Han
  kände sig vara en usling, en eländig, som stötte tillbaka en hand. De
  gingo hem.
  
  Han ville skaka af sig brottet, men kunde ej. Men han framkallade
  bilden af medbrottslingarne, som framtvingat den bedröfliga
  situationen, och han piskade dem i sina tankar.
  
  Han var för gammal att vara i nivå med barnet, och han var för ung att
  kunna stiga ner till barnet.
  
  
  Men fadern, som lefvat upp genom sin förbindelse med en tjugofyraårig
  qvinna, vågade äfven opposition mot Johans lärda auktoriteter och
  ville stuka honom också på det området. De sutto efter afdukadt
  aftonbord, fadern med sina tre tidningar, Aftonbladet, Allehanda och
  Posttidningen, Johan med en skolbok. Gubben gjorde en paus.
  
  -- Hvad är det du läser? -- frågade han.
  
  -- Filosofi!
  
  Lång paus. Pojkarne kallade alltid logiken filosofien.
  
  -- Hvad är filosofi för slag, egentligen?
  
  -- Läran om tänkat.
  
  -- Hm! Ska man behöfva lära sig tänka! Får jag se på det der!
  
  Han sköt upp glasögonen och läste.
  
  -- Tror du bönderna i riksdan (han var bondehatare, men nu behöfde han
  bönderna till argumenteringen), tror du bönderna i riksdan ha lärt
  filosofi? Det tror inte jag, men ändå slå de professorer på fingrarna,
  så det är lust åt det. Ni läser så mycket onödigt! -- Och dermed var
  filosofien afskedad.
  
  Faderns sparsamhet försatte äfven Johan i högst obehagliga
  ställningar. Två kamrater erbjödo sig att under lofvet lära honom
  matematik. Johan frågade fadern om tillstånd.
  
  -- Ja, gerna för mig.
  
  När de sedan skulle honoreras, förmenade gubben att de voro så rika
  att man icke kunde betala dem.
  
  -- Men man kunde ge dem en present, -- menade Johan.
  
  De fingo aldrig något!
  
  Han skämdes i ett helt år och kände första gången det ohyggliga i en
  skuld. Kamraterna gåfvo först fina vinkar, sedan grofva. Han undvek
  dem icke, kröp efter dem för att visa sin tacksamhet. Han kände att de
  egde bitar af hans själ, hans kropp, att han var deras slaf och att
  han icke kunde bli fri. Ibland framkastade han löften, inbillande sig
  de skulle fyllas, men de fyldes aldrig, och skuldens tyngd ökades af
  brutna löften. Det var en tid af ändlösa qval, kanske mycket bittrare
  då, än han sedan kunde erinra sig dem.
  
  För att hålla honom igen i växten uppsköts äfven konfirmationen. Han
  läste teologi i skolan och evangelierna på grekiska, men han var inte
  mogen för konfirmationsexamen!
  
  Krossningsarbetet i hemmet blef så mycket mera tryckande, som hans
  ställning i skolan var en fri mans. Han hade som gymnasist fått
  rättigheter der. Sålunda steg han upp och gick ut ur klassen, utan att
  begära lof; blef sittande vid frågorna och vågade räsonnera med
  lärarne. Han var den yngsta i klassen, men satt bland de äldsta och
  längsta. Lärarne uppträdde numera såsom föreläsare mera än som
  lexförhörare. Den förre menskoätaren från Klara skola var en patriark,
  som utlade Ciceros Ålderdomen och Vänskapen och brydde sig mindre om
  glosorna. Ja, han ingick i en ganska närgången förklaring öfver Didos
  och Æneas' möte i grottan, hvarvid han började med den förklaringen
  att »dem renom är allting rent», utbredde sig om kärleken, förirrade
  sig och blef djupt melankolisk. (Pojkarne fingo sedan veta att han
  just i draget friade till en gammal fröken). Han tog aldrig någon hög
  ton mera, utan var nog ädelmodig en gång då han läst öfver galen lexa
  (han var svag i latinet), att helt öppet bekänna det han icke vågade
  ge lektionen på den grunden, och hvarur han drog den sens moralen, att
  man aldrig borde gå till skolan oförberedd på lexorna, äfven om man
  var aldrig så skicklig. Detta gjorde stor effekt på pojkarna. Han
  vann som menniska, om ock han förlorade som latinare. Och sedan
  hjelptes man åt vid explikationerna.
  
  Johan blef såsom skicklig i naturvetenskaperna invald i föreningen
  »Naturvetenskapens vänner», och såsom den enda ur sin klass var detta
  en stor ära. Nu fick han vara tillsammans med kamrater ur de högsta
  klasserna, hvilka skulle bli studenter året derpå. Och så skulle han
  hålla föredrag. -- Han talade om detta hemma, att han skulle hålla
  föredrag. -- Han skref ihop en afhandling om Luften och läste upp den.
  
  Efter sammankomsten gick föreningen ner i en grop vid Hötorget och
  drack punsch. Johan var blyg för de stora herrarne, men han kände sig
  märkvärdigt väl. Det var första gången han blifvit upplyftad ur sin
  åldersklass. Der talades i tur om oanständiga anekdoter. Han talade
  bara om en oskyldig sådan och med mycken blyghet. Sedan kommo herrarne
  hem på besök och togo med sig hans bästa fjellväxter och några kemiska
  apparater.
  
         *       *       *       *       *
  
  Johan hade fått en vän i skolan af en ren slump. När han satt primus i
  skolans högsta klass kom rektorn en dag in med en lång herre i
  bonjour, mustascher och pince-nez.
  
  -- Hör du Johan, -- sade han, -- tag hand om den här gossen, han är
  nykomling från landet, och sätt honom in i förhållandena.
  
  Pince-nez'en såg föraktligt på pysen i jackan, och det blef icke något
  närmande. Men de sutto bredvid hvarandra, och Johan höll i boken och
  hviskade den gamle, som aldrig kunde något, men talade om blandare och
  kaféer.
  
  En dag leker Johan med hans pince-nez och råkar bryta af fjädern.
  Kamraten blef ond. Johan lofvade att låta laga den. Han tog
  pince-nez'en med sig hem. Den var tung att bära, ty han visste ingen
  utväg att få pengar. Så grep han sig an och skulle laga den. Tog ur
  skrufvar, borrade en gammal urfjeder, men lyckades icke. Kamraten
  påminde. Johan var förtviflad. Fadern skulle aldrig betala den.
  
  -- Nå, då låter jag laga den, så får du betala sedan.
  
  Den blef lagad och det kostade femtio öre. På måndagen aflemnade Johan
  tolf skilling i koppar och lofvade lemna resten nästa måndag. Kamraten
  förstod sammanhanget.
  
  -- Det är dina frukostpengar, -- sade han. -- Har du bara tolf
  skilling i veckan?
  
  Johan rodnade och bad honom taga emot. Nästa måndag lemnade han de
  andra kopparslantarne. Nytt motstånd, nytt motyrkande.
  
  Ynglingarne följdes sedan klass efter klass och ända in i Upsala och
  ändå längre. Han hade ett gladt lynne och tog verlden utan alla
  omsvep. Disputerade lindrigt med Johan, men fick honom mest att
  skratta. Och genom motsättning mot det trista hemmet blef skolan nu en
  glad, ljus tillflyktsort från familjetyranniet. Men deraf uppstod ett
  dubbellif, som åter skulle förrycka honom i alla ledgångar.
  
  
  
  
  7.
  
  Första kärleken.
  
  
  Om menniskans karakter slutligen är den rol hon i samhällslefnadens
  komedi stannar vid, så var Johan vid denna period den mest
  karakterslösa; det vill säga ganska upprigtig. Han sökte, fann intet
  och kunde icke stanna vid något. Hans brutala natur, som afkastade
  alla pålagda selar, böjde sig icke, och hans hjerna, som var född
  revoltör, kunde icke bli automatisk. Han var en reflexions-spegel, som
  återkastade alla strålar som träffade den. Ett kompendium af alla
  erfarenheter, alla skiftande intryck, och full af stridiga element.
  
  En vilja hade han, som arbetade ryckvis och då fanatiskt; men
  samtidigt ville han egentligen ingenting; var fatalist, trodde på
  oturn; var sangvinisk och hoppades allt. Hård som is i hemmet, var
  han dessemellan känslosam till sentimentalitet; kunde gå in i en
  portgång och taga af sig underrocken åt en fattig, gråta vid åsynen af
  en orättvisa. Hans könslif, som efter upptäckten af synden lagts ner,
  bröt nu ut i nattliga drömmar, hvilka han tillskref djefvulen och mot
  hvilken han åkallade Jesus som hjelpare. Han var nu läsare; upprigtig?
  Så upprigtig någon kunde vara, som ville lefva sig in i en antiqvarisk
  verldsåskådning. Han var det af behof hemma, der allting visade sig
  som ett hot mot hans andliga och lekamliga frihet. I skolan var han en
  glad verldsman, osentimental, mjuk och lätt att umgås. Der
  uppfostrades han för samhället och hade rättigheter. I hemmet drogs
  han upp som en matnyttig växt för familjens behof, och hade inga
  rättigheter. Han var äfven läsare af andligt högmod, såsom alla
  läsare. Beskow, den botfärdige löjtnanten, hade kommit hem från Kristi
  graf, der han funnit ginvägen öfver dimissionsexamen till himlen. Hans
  »Resa» lästes i hemmet af styfmodern, som lutade åt läseriet. Beskow
  gjorde läseriet fint och på modet, och efter modet följde nu en hel
  del af underklassen. Läseriet var hvad spiritismen nu är: ett
  godtköpsvetande, en föregifven högre kunskap om förborgade ting, och
  det omfattades derför med begär af alla fruntimmer och olärda, och
  stack sig slutligen in vid hofvet. Gunnar Wennerberg hade bänknyckel
  i Betlehemskyrkan och justitierådet Adlercreutz satt ordförande i
  Evangeliska Fosterlandsstiftelsen.
  
  Hvilade detta på ett andligt allmänt behof? Var tiden så hopplöst
  reaktionär att man behöfde bli pessimist? Nej! Kungen förde ett
  muntert lif på Ulriksdal och gaf en glad, fördomsfri ton åt
  societetslifvet. Friska strömmar brusade i det politiska lifvet, der
  nu representationsförslaget förbereddes. Danska kriget väckte
  uppmärksamheten på utlandet och rigtade blickarne utom rå och rör;
  folkbeväpningen med skytterörelsen väckte land och stad med trummor
  och spel; de nya oppositionstidningarne Dagens Nyheter och den
  våldsamme Söndags-Nisse blefvo ventiler för instängd ånga, som måste
  ut; jernvägar öppnades på alla kanter och satte ödemarker i
  förbindelse med de stora motoriska nervcentra. Det var icke någon mörk
  nedgång, tvärtom en uppvaknandets ljusa, förhoppningsfulla ungdomstid.
  Hvar kom då läseriet från? Det var ett blåsande väder; kanske äfven en
  landgång för de i bildning vanlottade, på hvilken de räddade sig från
  lärdomstrycket oppifrån; det låg äfven ett demokratiskt element i
  detta, att en för hög och låg gemensam godtköpsvisdom fans att tillgå,
  som satte alla samhällsklasser i nivå. Nu när bördsadeln var på
  upphällningen, kändes bildningsadeln dess mer tryckande. Man
  afskaffade den i ett slag genom läseriet, trodde man.
  
  Johan blef läsare af många motiv. Bankrutt på jorden, han skulle dö
  vid tjugufem år med smält ryggrad och bortfallen näsa, sökte han
  himlen. Tungsint af naturen, men full af ysterheter, älskade han det
  tungsinta. Led vid läroböckerna, som icke gåfvo lefvande vatten,
  emedan de ej berörde lifvet, fann han mera spis i en religion, som
  oupphörligt fann sin tillämpning i dagliga lifvet. Dertill kom mera
  direkt att den olärda styfmodern, som kände hans öfverlägsenhet i
  bildning, sökte krafla sig öfver honom på Jakobsstegen. Hon talade
  ofta vid äldsta bror om de högsta tingen, och var Johan då i närheten
  fick han höra huru de föraktade hans verldsliga visdom. Detta retade
  honom, och han skulle upp till dem. Derför fick han gå öfver dem.
  Vidare hade modern efterlemnat ett testamente, deri hon uttalade sig
  mot andlig högfärd och pekade på Jesus. Sist kom vanan att i
  familjebänken söndag ut och söndag in höra en läsarprest predika
  Jesus, hvarförutom huset var öfverlupet med pietistskrifter. Det
  trängde sig på honom från alla håll.
  
  Styfmodern och äldsta brodern brukade sitta och i minnet genomgå en
  god läsarpredikan de kunnat få höra i kyrkan. En söndag efter slutad
  gudstjenst tog Johan och skref upp hela den beundrade predikan. Han
  kunde icke neka sig nöjet att presentera den åt styfmodern. Gåfvan
  mottogs icke med välbehag. Hon var stukad. Men hon gaf sig icke en
  tum.
  
  -- Guds ord skall vara skrifvet i hjertat och icke på papperet! -- sade
  hon. Det var icke illa sagdt, men Johan såg att hon var högfärdig. Hon
  trodde sig vara längre på helgelsens väg och redan ett Guds barn.
  
  Kapplöpningen börjar, och Johan går på konventiklar. Derpå svaras med
  ett halft förbud, ty han var icke konfirmerad än; och alltså icke
  mogen för himlen. Nu fortsätta dispyterna med äldre brodern. Johan
  säger att Jesus förklarat det barnen höra till himlen också. Man slåss
  om himlen. Johan kan Norbecks teologi, men den förkastas osedd. Han
  tar Krummacher, Kempis och alla pietisterna till hjelp. Nej, det
  hjelpte ändå inte. -- Så här skulle det vara! -- Hur? -- Som jag har
  det, men som du inte kan få! -- Som jag? -- Se der läsarens formel.
  Sjelfrättfärdighet. -- En dag sade Johan att alla menskor voro Guds
  barn. -- Omöjligt! Då vore det ju ingen konst bli salig! -- Det skulle
  vara en konst, som endast de kunde! -- Skulle då alla bli saliga? -- Ja
  visst, Gud var kärleken och ville ingens förderf. -- -- Om alla blefve
  saliga, hvad gagnade då att plåga sig? -- Ja, det var just frågan! -- Du
  är således en tviflare, en hycklare? -- -- Mycket möjligt att de voro
  det allesammans!
  
         *       *       *       *       *
  
  Johan ville nu storma himmelen och bli ett Guds barn, och kanske
  dermed också stuka de andra. Styfmodern var nemligen icke konseqvent.
  Hon gick på teatern och dansade gerna. En lördagsafton på sommaren
  förkunnades att hela familjen skulle på lustresa om söndag morgon. Det
  var en order. Johan tyckte det var synd, ville begagna tillfället och
  i ensamheten söka Jesus, som han icke funnit än. Omvändelsen skulle
  nemligen efter beskrifning inträda som ett åskslag och åtföljas af
  visshet om att man var ett Guds barn, och så vore friden der.
  
  När fadern om aftonen läste tidningen gick Johan fram till honom och
  bad få vara hemma från lustresan.
  
  -- Hvarför det? -- frågade han vänligt.
  
  Johan teg. Han skämdes.
  
  -- Ja, om din religiösa öfvertygelse förbjuder dig, så följ ditt
  samvete.
  
  Styfmodern var slagen. Hon skulle begå sabbatsbrottet, men icke han.
  
  De reste. Johan gick i Betlehemskyrkan och hörde Rosenius. Rummet var
  mörkt, hemskt, och menskorna sågo ut som de fylt de fatala tjugufem
  åren och fått ryggraden smält. Blygråa i ansigtet, slocknade blickar;
  skulle det vara möjligt att den doktor Kapff skrämt dem till Jesus
  allesammans? Underligt såg det ut.
  
  Rosenius såg ut som friden och strålade af himmelsk glädje. Han
  erkände visserligen att han var en gammal syndare, men Jesus hade
  honom renat och nu var han lycklig. Han såg lycklig ut. Var det
  möjligt att det fans en lycklig menniska? Hvarför blefvo då icke alla
  läsare!
  
  Johan hade ändock icke erfarit nåderörelsen och han hade ofrid. Det
  var för liten publik för att den skulle kunna komma honom att tro, det
  endast här i huset vid Öfre Bangränden de salige hade sin boning. Alla
  de stora kyrkorna, der döda prester predikade, voro ju fulla af
  blifvande osalige.
  
  På eftermiddan läste han Thomas a Kempis och Krummacher. Derpå gick
  han ut till Haga och bad hela Norrtullsgatan efter, att Jesus skulle
  söka honom. I Hagaparken sutto små familjer med matkorgar, och ungdom
  lekte. Var det möjligt att alla dessa skulle resa till helvetet? Ja
  visserligen! Orimligt, svarade hans goda förstånd. Men det var så. En
  kalesch med fina herrar och damer körde förbi. Och de der, de voro
  allaredan dömda! Men de hade roligt åtminstone. De lifliga taflorna af
  glada menskor fördystrade honom än mer, och han kände den förfärliga
  ensamheten i en folkhop. Trött i tankarne gick han hem, nedslagen som
  en författare, hvilken sökt disposition med våld, men ej kunnat finna
  den. Och han lade sig på sin säng och längtade från hela lifvet.
  
  På aftonen kommo syskonen hem, glada och bullrande, och frågade om han
  haft roligt.
  
  -- Ja, -- svarade han, -- har ni?
  
  Och nu fick han detaljer om utfärden och kände styng i hjertat, hvar
  gång han afundades dem. Styfmodern såg icke åt honom, ty hon hade
  begått sabbatsbrottet. Det var hans tröst! Nu skulle det genomskådade
  sjelfbedrägeriet ha tärt upp sig och dött, men då inträder en ny
  vigtig faktor i hans lif, som eldar upp sjelfplågningen till fanatism,
  hvarpå den dör knall och fall.
  
  Hans lif hade icke varit så ursinnigt jemntrist under dessa år som det
  senare i perspektiv tedde sig, då alla mörka punkter voro tillräckligt
  många att smälta ihop till en enda grå fond. Men bakom och under allt
  hvilade hans tillbakatryckta ställning i lifvet såsom barn, då han var
  manbar, läroämnenas oförmåga att intressera, hans kiliasm, eller
  väntan på döden vid tjugufem år, hans otillfredsstälda slägtdrift,
  omgifningens olika bildningsgrad och oförmåga att begripa honom.
  
  Med styfmodern följde tre unga flickor i huset, hennes systrar. De
  öppnade snart vänskap med styfsönerna och gjorde promenader,
  kälkbacksåkningar och lekar tillsammans. De sökte alltid åstadkomma
  försoningar; erkände systerns fel för gossen, och dermed var han
  genast nöjd, så att hans hat gaf sig. Äfven mormodern tog
  förmedlarens rol och uppträdde slutligen afgjordt som vän till Johan
  och bad mången gång stormen lägga sig. Men ett fatalt öde kom honom
  att förlora denna vän också. Fastern hade icke tyckt om det nya
  giftermålet, och brytning med brodern hade inträdt. Detta var en stor
  sorg för gubben. Umgänget upphörde, och man såg hvarann icke mer. Det
  var högfärd naturligtvis. Men en dag möter Johan kusinen, då en äldre
  flicka, mycket fint klädd, på gatan. Hon var nyfiken höra om det nya
  giftermålet och promenerar med Johan på Drottninggatan.
  
  Hemkommen träffar han mormor, som i hvassa ordalag förehåller honom
  att han icke helsat på henne i Kungsbacken, men hon förstod nog att
  han var i för fint sällskap för att vilja helsa på gumman. Han
  bedyrade sin oskuld, men förgäfves. Som han icke hade många vänner var
  denna förlust smärtsam.
  
  Emellertid följde äfven umgänge med andra unga flickor af styfmoderns
  bekantskaper. Det lektes lekar, pantlekar efter tidens enkla seder,
  och man kysste flickorna och tog dem om lifvet. Och en vacker dag hade
  han lärt sig dansa samt blef en ifrig valsör. Detta blef en mycket god
  uppfostran för ynglingen, ty derigenom vandes han att se och vidröra
  qvinnokroppen utan att hans lidelser väcktes. Första gången han skulle
  kyssas, darrade han, men snart var han lugn. Elektriciteten
  fördelades, fantasierna fingo fast form, och drömmarne blefvo mera
  ostörda. Men elden brann, och djerfheten trädde fram ett par gånger.
  Vid en pantlösning i ett mörkt rum tog han en ung, vacker, svarthårig
  flicka på brösten, som endast doldes af en tunn garibaldiskjorta. Hon
  fräste. Han skämdes efteråt, men kunde icke underlåta tycka sig
  manlig. Om hon inte hade fräst, bara!
  
  En sommar vistades han med styfmodern hos en af hennes slägtingar, en
  landtbrukare i Östergötland. Der blef han behandlad som gentleman och
  blef ganska god vän med styfmodern. Men det räckte inte länge, och
  snart stod striden i ljusan låga. Så gick det upp och ner, fram och
  åter.
  
  Vid denna tid är det som han ingår, nu vid femton års ålder, sin
  första reguliera kärleksförbindelse, om det nu var kärlek.
  Kulturkärleken är en mycket förfalskad och komplicerad känsla och är i
  botten osund. Ren kärlek är en sjelfmotsägelse, om man nemligen i
  begreppet ren inför betydelsen osinlig. Kärleken såsom slägtdrift
  skall vara sinlig, om den skall vara sund. Såsom sinlig måste den
  älska kroppen. Under det ruset pågår ackomodera sig själarne, och
  sympati uppstår. Sympati är vapenhvilan, kompromissen. Derför utbryter
  vanligen antipatien, när det sinliga bandet lossnat, icke tvärtom. Men
  ordet sinlig har genom kristendomens kadaverösa moral fått en låg
  betydelse: anden är fången i köttet; döda köttet och gif anden fri. Nu
  äro likväl anden och köttet ett, så att om man dödar köttet dödar man
  anden.
  
  Kan vänskap uppstå och vara mellan de olika könen? Endast skenbart, ty
  könen äro födda fiender; + och - förbli alltid motsättningar, positiv
  och negativ elektricitet äro fiender, men söka hvarandra för att
  komplettera hvarandra. Vänskap kan endast uppstå mellan personer med
  samma intressen, samma åskådningar ungefär. Man och qvinna äro genom
  samhällsordningen födda med olika intressen, olika åskådningar; derför
  kan vänskap mellan könen endast uppstå i äktenskapet, der intressena
  blifva de samma, men då endast så länge qvinnan egnar hela sitt
  intresse åt familjen, för hvilken mannen arbetar. Så snart hon egnar
  sig åt något utanför familjen är fördraget brutet, ty mannen och
  qvinnan ha fått skilda intressen, och nu är det slut med vänskapen.
  Derför äro andliga äktenskap omöjliga såsom ledande till mannens
  slafveri, och derför förestår äktenskapets snara upplösning.
  
  Femtonåringen förälskade sig i en qvinna på trettio år. Hade det varit
  ren, sinlig kärlek, då hade man kunnat misstänka något osundt hos
  honom, men han kunde till sin heder skryta med att hans kärlek var
  osinlig.
  
  Hur han kom att älska henne? Många motiv som alltid, icke ett enda.
  
  Hon var värdens dotter, hade som sådan en öfverordnad ställning, och
  huset var rikt och öppet för gäster. Hon var bildad, beundrad,
  herrskarinna i huset, duade sin mor; hon kunde var värdinna, förde
  konversationen, omgafs af herrarne, som alla ville bli uppmärksammade
  af henne. Dertill var hon emanciperad, utan att vara fientlig mot
  männen; hon rökte och drack sitt glas, men icke med osmak. Derjemte
  var hon trolofvad med en man, som fadern hatade och som han ej ville
  ha till måg. Fästmannen vistades i utlandet och skref sällan. I huset
  umgingos en häradshöfding, teknologer, en literatör, prester, borgare.
  Alla fladdrade omkring henne. Johans far beundrade henne, styfmodern
  fruktade henne, bröderna uppvaktade. Johan höll sig bakom alla andra
  och observerade henne. Det dröjde länge innan hon upptäckte honom.
  Slutligen en qväll, när hon gnistrat och upptändt alla herrar, drog
  hon sig trött in i ett förmak der Johan satt.
  
  -- Gud, hvad jag är olycklig! -- sade hon för sig sjelf och kastade
  sig på soffan.
  
  Johan gjorde en rörelse och blef sedd. Han ansåg sig böra säga något.
  
  -- Är ni så olycklig som skrattar jemt? Ni är bestämdt inte så
  olycklig som jag ändå?
  
  Hon tittade på pojken, tog upp samtal, och de voro vänner.
  
  Sedan talade hon helst med honom. Detta höjde honom. Han var förlägen
  när hon lemnade en krets af vuxna män för att sätta sig bredvid honom.
  Han började nu gräfva i hennes själ, gjorde frågor och anmärkningar om
  hennes själstillstånd, som röjde att han observerat mycket och tänkt
  mycket. Han fick öfvertaget och blef hennes samvete. När hon skämtat
  för lifligt en qväll kom hon till ynglingen för att bli straffad. Det
  var ett slags flagellation, behaglig som en smekning. Slutligen
  började herrarne bry henne för pojken.
  
  -- Kan ni tänka er, -- sade hon en aftonstund, -- de påstå att jag är
  kär i er.
  
  -- Det säga de om alla af olika kön, som äro vänner.
  
  -- Tror ni att vänskap kan finnas mellan man och qvinna?
  
  -- Ja, det är jag viss på, -- svarade han.
  
  -- Tack, -- sade hon och räckte sin hand. -- Hur skulle jag som är
  dubbelt så gammal som ni, som är ful och sjuk, kunna vara kär i er;
  och så är jag ju förlofvad till!
  
  Nej, det var naturligtvis inte möjligt att en gammal och ful qvinna
  kunde vara betagen i en ung, väl utvecklad, gymnasticerad ynglings
  kropp, helst ynglingen hade små knubbiga händer med långa, väl skötta
  naglar, små fötter och smäckra ben med starka vador, och ännu bevarade
  ett friskt hull med gryende skäggväxt. Men logiken är inte så stark,
  när hjertat är såradt. Att Johan deremot skulle älska en trettioårig
  qvinna, lång och karlavulen, som hade sockersjuka och vattsot, det var
  nästan orimligt.
  
  Men efter den betan tog hon öfvertaget. Hon blef moderlig. Det grep
  honom; och när hon sedan raljerades för sin böjelse, kände hon sig
  nästan generad samt slog bort alla andra känslor än de moderliga och
  började arbeta på hans omvändelse, ty hon var läserska också.
  
  De råkades i en fransysk konversationscirkel och hade långa promenader
  hem, under hvilka de talade franska. Det var lättare att säga kinkiga
  saker på ett främmande språk. Derpå började han skrifva franska krior
  för henne, som hon rättade.
  
  Faderns beundran för den gamla flickan aftog, och det der
  fransktalandet vidrade styfmodern, emedan hon icke förstod det. Äldre
  broderns prerogativ på franskan var också dermed neutraliseradt,
  hvilket förargade fadern så, att han en dag säger åt Johan, att det
  var obelefvadt tala ett främmande språk i närvaro af personer, som ej
  förstodo det, och han kunde inte förstå hur mamsell X., som skulle
  vara så bildad, gubevars, kunde tillåta sig sådan ogrannlagenhet. Men
  hjertats bildning var icke det samma som bokbildning.
  
  Hon var icke tåld numera i huset, och de, blefvo »förföljda». Dertill
  kom att familjen flyttade till granngården, så att umgänget blef
  mindre lifligt.
  
  Första dagen efter flyttningen var Johan upprifven. Han kunde icke
  lefva utan hennes dagliga sällskap; han kunde icke lefva utan detta
  stöd, som lyftat honom ur hans åldersklass upp ibland de vuxna. Att gå
  dit in till henne och söka henne som en löjlig älskare, nej, det kunde
  han icke. Återstod bara att skrifva bref. Och nu öppnas en
  korrespondens, som räckte ett år. Styfmoderns syster, som afgudade den
  intelligenta och glada flickan, lemnade brefven i hemlighet och
  brefskrifningen gjordes på franska att i händelse af konfiskering
  förbli hemlig, utom det att man rörde sig lättare under denna
  betäckning. Hvad brefven handlade om? Om allt. Om Jesus, om kampen mot
  synden, om lifvet, döden, kärleken, vänskapen, tviflet. Ehuru hon var
  läserska umgicks hon med fritänkare och led af tvifvel, tvifvel på
  allt. Johan var ömsevis hennes stränge lärare, ömsevis hennes
  straffade son.
  
  Några öfversättningar af de franska kriorna kunna ge ett begrepp om
  oredan i bådas inre.
  
  
  _Är menniskans lif ett smärtans lif?_
  
  (Les jours de l'homme sont ils des jours de douleurs.)
  
  (1864)
  
  Det menskliga lifvet är en strid från början till slut. Vi födas alla
  till detta eländiga lif under omständigheter, fulla af bekymmer och
  smärtor. Barndomen har redan sina små sorger och obehag; ungdomen har
  sina stora frestelser, på hvilkas besegrande hela lifvet beror.
  Mannaåldern har sina bekymmer för existensen och uppfyllandet af
  pligterna; ålderdomen slutligen har också sina taggar och sin
  bräcklighet. Hvad äro alla njutningar, all glädje, som så många
  menskor anse för lifvets högsta goda? Vackra illusioner! Lifvet är
  endast en oaflåtlig strid med motgångar och olyckor, hvilken strid
  först skall sluta med döden. Men låtom oss betrakta saken från en
  annan sida. Finnas inga anledningar till att vara nöjd och glad? Jag
  eger ett hem, föräldrar, som egna omsorg åt min framtid, jag lefver i
  temligen goda omständigheter, har en god helsa, skall jag då icke vara
  nöjd och glad? Jo, men ändock är jag det ej. Betrakta den fattige
  arbetaren, som efter slutadt dagsverk återvänder till sin enkla hydda,
  der fattigdomen råder; han är lycklig och till och med glad. Han
  skulle fröjdas åt en småsak, som jag föraktar. O, jag afundas dig,
  lyckliga menniska, som eger den sanna glädjen!
  
  Men jag är bedröfvad. Hvarför så? -- Du är missnöjd, -- svarar du. -- Nej,
  alls icke, jag är ganska nöjd med min lott och begär ingenting. Hur är
  det då fatt? Ah, nu vet jag det; jag är icke nöjd med mig sjelf, och
  icke med mitt hjerta, som är så fullt af elakhet och vrede. Bort ifrån
  mig, dessa elaka afsigter, jag vill med Guds hjelp försöka vara
  lycklig och nöjd. Ty man är endast lycklig då man är nöjd med sig
  sjelf, sitt hjerta och sitt samvete.
  
      Väninnan tyckte icke om denna förnöjsamhet, utan ändrade sista
      punkten så att missnöjet skulle hållas vid lif. Hon skref öfver:
  
      »Man är lycklig först då hjertat och samvetet säga en att man sökt
      och funnit den ende, gode _Läkaren_, som kan bota alla hjertats
      sår, och då man vill upprigtigt följa _Hans_ råd.»
  
      Detta jemte långa samtal föranledde ynglingens hastiga omvändelse
      (omsvängning) till den sanna (väninnans) tro, och gaf anledning
      till följande utgjutelse, i hvilken han disciplinerat sin
      uppfattning om tro och gerningar.
  
  
  _Ingen lycka utan dygd, ingen dygd utan religion._
  
  (1864)
  
  Hvad är lyckan? De flesta verldsmenniskor[2] anse lyckan såsom
  besittandet af stora rikedomar och allt verldens goda, för att
  derigenom kunna tillfredsställa sina syndiga önskningar och
  passioner. Andra, som icke ega så stora fordringar, finna lyckan i
  blotta välmågan, helsan och i att befinna sig »lyckliga»[3] i skötet
  af sin familj. Andra åter, som icke ega ens så höga fordringar på den
  verldsliga »lyckan» och som äro fattiga, äta dålig kost, förskaffad
  medelst träget arbete, äro[4] nöjda med sin lott och till och med
  lyckliga. De kunna till och med tänka: hvad jag är lycklig i
  jemförelse med dessa rika som aldrig äro nöjda.[5] Emellertid, äro
  dessa verkligen lyckliga, emedan de äro nöjda? Nej, det fins ingen
  lycka utan dygd. Ingen är lycklig utom den, som för ett verkligen
  lyckligt lif.[6] Nåväl,[7] men det fins många verkligt dygdiga
  menniskor. Det fins menskor, som aldrig sjunka i laster, som föra ett
  anspråkslöst lif, som icke såra någon, som äro benägna att förlåta[8]
  och som uppfylla sina pligter samvetsgrant, de äro till och med
  religiösa; de gå i kyrkan hvarje söndag, vörda Gud och hans heliga
  ord (dock utan att vara pånyttfödda af den Helige Ande!). Nå, äro de
  då icke lyckliga, då de ju äro dygdiga? -- Det fins ingen dygd utan
  _sann religion_.[9] Dessa _dygdiga_ »verldsmenniskor» äro i sjelfva
  verket mycket sämre än de mest lastbara.[10] De förra hafva insöft sig
  i en moralisk säkerhet (certitude morale), de finna sig vara bättre än
  andra menniskor[11] och rättfärdiga inför Den Heliges ögon. Men det är
  just dessa fariseer, som uppfylda af egenkärlek tro sig förtjena den
  eviga saligheten genom sina gerningar. Hvad äro dock _våra_ gerningar
  inför den helige Guden? Synder och ingenting annat än synder. Dessa
  menniskor, som tro sig rättfärdiga, hafva den största svårighet att
  omvända sig, emedan de icke anse sig ha behof af någon medlare, då de
  sjelfva vilja vinna himlen genom sina gerningar. En »gammal syndare»
  deremot, han kan, efter att ha blifvit väckt, finna sig dålig och
  känna behofvet af en frälsare.[12] Den sanna lyckan består i »_att
  hafva frid med Gud i sitt hjerta genom medlaren Jesus Kristus_». Man
  kan icke finna denna frid förrän man insett sig vara den största
  af alla syndare och derpå flyr till sin frälsare för att i honom finna
  återlösning. Hvad vi äro dåraktiga, som stöta ifrån oss lyckan. Vi
  veta alla hvar den står att finna, men i stället för att söka den,
  söka vi olyckan under föregifvande att vi söka lyckan.
  
    [2] Observera det nya uttrycket.
  
    [3] Ett troligen ironiskt citationstecken.
  
    [4] Rättadt till: kunna vara nöjda etc. Johan är icke rigtigt inne i
        saken ännu.
  
    [5] Det var alltid hans fattiga tröst att de rike voro missnöjda.
  
    [6] Han insisterar!
  
    [7] Nu tournerar han.
  
    [8] Det var den högsta dygd han visste, ty den var svårast.
  
    [9] Läseri!
  
    [10] Läsarnes jalousie de metier mot andra religiösa.
  
    [11] Detta är mycket roligt sagdt!
  
    [12] Farliga läror! Detta är ju direkt uppmaning till last.
  
         *       *       *       *       *
  
  Härunder skref väninnan: Mycket bra skrifvet. -- Det var också sina
  egna tankar eller ord åtminstone, som hon läst.
  
         *       *       *       *       *
  
  Tvifvel gnagde honom emellanåt och han ransakade sina innersta njurar.
  Sålunda skref han öfver ett sjelfvaldt ämne.
  
  
  _Egoismen styr alla våra[13] handlingar._
  
  Man säger vanligen: »Denna menska är så god och så välgörande mot sin
  nästa, alla hans handlingar äro goda, han är dygdig, och allt hvad han
  gör härflyter af barmhertighet och kärlek till det rätta och sanna».
  Nåväl, gå in i ditt hjerta och forska något. Du träffar en tiggare på
  gatan; den första tanke, som griper dig, är visserligen denna: »Hvad
  den mannen är olycklig, jag vill göra en god gerning och hjelpa
  honom». Du beklagar honom och ger honom en slant. Men griper dig icke
  sedan en tanke sådan som denna: »O, hvad det är godt att vara
  välgörande och barmhertig, det gör hjertat så godt att ha fått ge en
  almosa åt en fattig». Hvilket var motivet till din handling? Var det
  verkligen kärlek eller barmhertighet? Då uppträder i ditt hjerta ditt
  kära jag och dömer dig: det var för ditt jag, du gjorde det, det var
  för att lugna _ditt_ hjerta, tillfredsställa ditt samvete.
  
    [13] Jag talar om verldsmenniskorna.
  
         (Han ansåg sig redan som ett Guds barn, eller undantog han
         väninnan genom den noten? Ini texten straffar han sig sjelf.)
  
  Det var en tid då min afsigt var att bli prest, i sjelfva verket en
  god afsigt. Men hvilket motiv hade jag dertill? Var det för att tjena
  min frälsare och arbeta för honom, eller endast af kärlek till honom?
  Nej, jag var feg och jag ville göra min börda och hans kors lätta och
  undvika de stora frestelser, som mötte mig öfverallt. Jag fruktade
  menskorna. Se der motiven. -- Tiderna förändras. Jag insåg att jag
  icke kunde föra ett lif såsom en kristen i sällskap med sådana
  kamrater, hvilkas gudlösa samtal jag dag ut och dag in _måste_ åhöra,
  och så valde jag en annan bana, på hvilken jag kunde vara mera
  oberoende eller åtminstone...
  
         *       *       *       *       *
  
  Här är krian afbruten. Den är äfven orättad. Skulle den röra de nya
  sergeant-intentionerna? Möjligen.
  
  Andra stilar handla om skaparen i naturen och tyckas omedvetet
  påtryckta af Rousseau, ur hvilken man fick läsa utdrag i Staaffs
  »Läsebok i franska språket». Han talar nemligen om herdar och
  näktergalar, hvilka han aldrig sett eller hört. -- --
  
  Långa utredningar och bevisföringar hade de äfven rörande sitt
  förhållande. Var det kärlek eller vänskap? Men hon älskade ju en annan
  man, som hon nästan aldrig talade om. Johan observerade aldrig hennes
  kropp. Han såg endast hennes ögon, som voro djupa och uttrycksfulla.
  Det var icke heller modern han precis dyrkade, ty han längtade aldrig
  att lägga sitt hufvud i hennes knä, om han var aldrig så olycklig,
  hvilket han deremot ville göra med andra qvinnor. Han hade nästan fasa
  för att vidröra henne, icke det dolda begärets fasa, utan afsmakens.
  Han dansade en gång med henne, men gjorde icke om det. När det blåste
  ute, och hennes klädning lyftes, såg han bort. Det var nog vänskap,
  och hennes själ var tillräckligt manlig, och hennes kropp också, för
  att en vänskap skulle kunna uppstå och räcka. Andliga äktenskap kunna
  derför endast ega rum mellan mer eller mindre osexuerade, och der de
  finnas skall man alltid observera något anormalt. De bästa äktenskap,
  det vill säga de som bäst uppfylla sin verkliga bestämmelse, äro just
  de »mal assortis».
  
  Antipati, olikhet i åsigter, hat, förakt kunna åtfölja den sanna
  kärleken. Olika intelligenser och karaktärer frambringa de rikaste
  barnen, hvilka ärfva bådas anlag. Fru Marie Grubbe, som led af
  öfverkultur, söker och söker med fullt medvetande en andlig make. Hon
  blir olycklig, ända tills hon får en stalldräng, som ger henne hvad
  hon behöfver och stryk till. Det var hvad hon behöfde såsom
  komplement.
  
         *       *       *       *       *
  
  Emellertid nalkades konfirmationen. Den var uppskjuten i det längsta
  för att hålla ynglingen bland barnen. Och äfven den skulle begagnas
  som krossning. -- Fadern uttalade vid meddelandet af sitt beslut den
  förhoppningen, att kursen skulle smälta isen kring hans hjerta.
  
  Nå, det blef en baklexa med besked. Först ner bland underklassens
  barn, tobaksbindare och sotare, lärgossar af alla slag. Han kände
  medlidande med dem som tillförne, men han älskade dem ej, kunde icke
  och ville icke närma sig dem. Han hade vuxit ifrån dem genom
  uppfostran, såsom han vuxit från sin familj.
  
  Han blef skolpojke igen; duades och fick läsa innantill; stiga upp vid
  frågorna och i klump med de andra ta ovett. Presten var adjunkt och
  läsare. Han såg ut som om han haft någon smittosam sjukdom eller läst
  Dr. Kapff. Sträng, obarmhertig, känslolös, utan ett nådens eller
  tröstens ord. Kolerisk, argsint, nervös, var denna inbilska bondpojke
  alla damers älskling.
  
  Men genom att höras ofta gjorde han slutligen intryck. Han var
  svafvelpredikant, förbannade teatrar och alla slags nöjen. Lära och
  lefverne skulle vara ett. Johan tog nu itu med sig sjelf och sin
  väninna. De skulle ändra lif; icke dansa, icke gå på teatrar, icke
  skämta. Han skref numera läsarekrior i skolan och satte sig för sig
  sjelf för att slippa höra lättsinniga historier.
  
  -- Fy fan, du är ju läsare, -- sade en dag en kamrat offentligt.
  
  -- Ja, det är jag, -- sade han. Han ville icke förneka sin frälsare.
  
  Skolan blef nu olidlig. Han led martyrium och han var rädd för
  verldens lockelse, ty han måtte ha känt huru lifvet lockade. Han fann
  sig äfven vara man och ville ut och arbeta, föda sig sjelf och gifta
  sig. Att gifta sig var hans dröm, ty under annan form kunde han ej
  tänka sig förbindelse med en qvinna. Det skulle vara lagligt och
  helgadt. Under dessa drömmar föder han ett beslut, som var nog så
  bizarrt, men väl hade sina grunder. Ett yrke skulle det vara, som var
  lätt att lära, som födde sin man snart, en plats der han ej skulle
  vara den sista, men ändock icke skulle vara hög; en ringa, ödmjuk
  ställning, men som förenade ett rörligt, helsosamt lif i fria luften
  med en snart vunnen ekonomisk ställning. Rörelsen i fria luften, ett
  lif i gymnastik var kanske hufvudmotivet när han valde att bli
  underofficer på ett kavalleriregemente, för att undgå det der fatala
  dödsåret, för hvilket presten ånyo skrämt honom. Skulle det kunnat
  vara uniformen och hästen också? Hvem vet? Menskan är ett underligt
  djur, men han hade ju afslagit kadettuniformen.
  
  Väninnan afrådde allt hvad hon kunde; hon utmålade sergeanterna som de
  sämsta af alla menskor. Men han var stark och sade att tron på Jesus
  skulle hålla honom ren från besmittelse, ja, han skulle predika
  Kristus för dem och göra dem alla rena. Så gick han till fadern. Denne
  tog det hela som en fantasi, talade om den förestående studentexamen,
  som skulle öppna hela verlden för honom. Och så gömde han saken tills
  vidare.
  
  Styfmodern hade fått en son. Johan hatade denna af instinkt, som en
  konkurrent, för hvilken hans mindre syskon skulle vika.
  
  Men väninnans och läseriets magt öfver honom voro så stora att han af
  sjelfspäkning ålade sig att tycka om den lille. Han bar honom i sina
  armar och vaggade honom.
  
  -- Det var visst när ingen såg det, -- sade styfmodern senare, då han
  drog fram med detta bevis på sin goda vilja. -- Ja, det var just när
  ingen såg det, ty han ville ej skryta med det. Eller skämdes öfver
  det. Offret var upprigtigt, när det skedde; när det blef motbjudande
  upphörde det.
  
         *       *       *       *       *
  
  Konfirmationen försiggick efter grundliga dufningar, enskildt,
  offentligt, i kyrkans kor med halfmörker, under en serie
  passionspredikningar, ändlösa samtal om Jesus, späkningar, så att
  stämningen icke kunde dyrkas upp högre. Efter storförhöret bannade han
  upp väninnan, emedan han sett henne skratta.
  
  Sjelfva nattvardsdagen höll kyrkoherden predikan. Det var en gammal
  upplyst mans välvilliga råd till ungdomen för lifvet; det var
  hjertligt och tröstande; inga domsbasuner, intet straff för obegångna
  synder. Men han var död han, och vännerna hade redan intalat ynglingen
  emot honom. Ibland under predikan tyckte han det föll som balsam på
  det såriga hjertat, och det föreföll honom stundom som om gubben hade
  rätt. Sjelfva akten vid altaret, af hvilken han väntat sig så mycket,
  förfelade också sitt intryck. Orgeln slet i timmar på O, Guds Lamm,
  miserere; gossar och flickor greto och voro halfdöda, såsom vid åsynen
  af en afrättning. Men Johan var bara slö. Han visste hvarken fram
  eller åter. Nådemedlen hade han sett på för nära håll i
  klockargårdarne, och saken var drifven in absurdum. Den var nu mogen
  att falla. Och den föll!
  
         *       *       *       *       *
  
  Han fick hög hatt; ärfde brors aflagda kläder, som voro rymliga och
  fina. Vännen med pince-nez'en fick nu hand om honom. Denne hade
  visserligen aldrig öfvergifvit honom under läseriet. Han tog saken
  lätt, välvilligt, öfverseende och med en viss beundran för det
  martyrskap och den fasta tro, som Johan ville sätta i handling. Men nu
  ingrep han. Han tog honom med på middagspromenad. Visade honom på
  stadens skönheter, sade namnen på aktörerna i hörnet af Regeringsgatan
  och nämnde officerarne, som förde paraden. Johan var blyg ännu, och
  saknade sjelftillit.
  
  En middag klockan tolf när de skulle gå till gymnastiken, sade vännen:
  
  -- Kom med in på Tre Remmare och ät frukost.
  
  -- Nej, vi måste i grekiskan!
  
  -- Äh, vi ge grekiskan lof i dag.
  
  Skolka! Det var första gången. Men litet ovett var man karl till att
  ta.
  
  -- Ja, men jag har inga pengar!
  
  -- Nå, hvad hör det hit, när jag bjuder! -- Han blef stött.
  
  De gingo in på källaren. En skön lukt af biffstek slog emot dem;
  kyparne togo af rockarne och hängde upp hattarne.
  
  -- Matsedeln! -- ropade vännen med säkerhet, ty han åt på källare
  sedan ett par år.
  
  -- Vill du ha biffstek?
  
  -- Ja, då! -- Han hade icke ätit biffstek mer än två gånger i sitt
  lif!
  
  -- Smör, ost och bränvin; och två halfva öl!
  
  Utan vidare slog han i supen.
  
  -- Nej men jag vet inte om jag törs!
  
  -- Har du aldrig supit förr!
  
  -- Nej!
  
  -- Äh, ta'n du, den gör så godt!
  
  Han tog den. Åh! Det värmde i kroppen, tårarne stego upp i hans ögon,
  och en lätt dimma lägrade sig öfver rummet; men genom töcknet klarnade
  det upp; och krafterna växte, tanken arbetade, synpunkterna blefvo
  nya, och allt det mörka flydda ljusnade. Och så den saftiga köttbiten.
  Det var mat. Vännen åt ostsmörgås till. Johan sade:
  
  -- Hvad säger källarmästaren om det?
  
  Vännen log som en farbror emot honom.
  
  -- Ät du, det kostar lika mycket!
  
  -- Nej, men ostsmörgås till biffstek! Hvilket oskick! Men Gud hvad det
  var godt! -- Han tyckte sig aldrig ha ätit förr. Och så öl.
  
  -- Ska vi ha en hel halfbutelj hvar, är du galen?
  
  Så var det då att äta en gång! Det var ingen så tom njutning som den
  bleka mannen påstått! Nej, det var en solid njutning att känna stark
  blod rulla i halftomma ådror, som skulle förse nerverna till lifvets
  kamp. Det var en njutning att känna bortrunnen mannakraft återvända
  och att känna en halfkrossad viljas slappa senor åter spännas. Hoppet
  vaknade, dimman blef ett rosenrödt moln, och vännen lät honom titta in
  i framtiden sådan den diktades af vänskapen och ungdomen. Dessa
  ungdomens illusioner på lifvet, hvadan komma de? Af kraft, säger man.
  Men förståndet, som sett så många barndomsönskningar krossade, borde
  kunna sluta till orimligheten af ungdomsillusionernas förverkligande.
  Alla dessa drömmar äro osunda hallucinationer, framkallade af
  otillfredsstäld drift, och de skola försvinna en gång, och då skola
  menskorna bli förståndigare och lyckligare.
  
  Johan hade icke lärt att fordra af lifvet annat än frihet från tyranni
  och tillgång till bröd. Det var ju tillräckligt. Han var ingen Aladdin
  och trodde icke på lyckan. Han egde nog krafter, men kände dem ej.
  Vännen skulle upptäcka honom.
  
  -- Du ska ut och ruska opp dig med oss ibland, -- sade han, -- och
  inte sitta hemma och kura.
  
  -- Gå ut, ja, det kostar pengar det, och jag får aldrig några.
  
  -- Skaffa dig på lektioner då.
  
  -- Lektioner? Jag? Tror du jag skulle få lektioner?
  
  -- Du som har så goda kunskaper, det måtte väl gå lätt.
  
  Han hade goda kunskaper! Det var ett erkännande, eller smicker som
  läsarne kallade det, och det föll i god jord.
  
  -- Ja, men jag har inga bekanta! Inga relationer!
  
  -- Säg bara åt rektorn, så går det! Det har gått för mig!
  
  Johan vågade knappt tro på en sådan lycka som att kunna förtjena
  pengar. Men när han hörde att andra kunde det och han jemförde sig med
  dem! Ja, men de hade tur, de.
  
  Vännen satte fart i honom, och snart hade han lexläsning om qvällarne
  och satt som lärare i en flickpension.
  
  Nu vaknade hans sjelfkänsla. Pigorna hemma kallade honom herr Johan,
  och lärarne i skolan interpellerade klassen: mina herrar. Dermed
  företager han på eget bevåg att reformera sitt skolväsen. Först
  slutade han grekiskan, som han länge bedt fadern få slippa, men
  förgäfves. Detta verkstälde han nu på eget bevåg, och fadern fick icke
  veta det förr än långt efter studentexamen. Derpå instälde han all
  läsning af matematik, sedan han fått veta att en latinare hade
  rättighet att sakna betyg i det ämnet. Vidare slarfvade han med
  latinet. Han skulle ta igen allt på en månad före examen genom
  blockläsning. Derpå införde han den ordningen att han under
  lektionerna läste franska, tyska och engelska romaner. Frågorna gingo
  vanligen i ordning, och han satt med sin bok för sig ända tills frågan
  nalkades, då han räknade ut hvad han skulle få och i hast preparerade
  sig. De lefvande språken blefvo nu hans styrka, jemte naturvetenskaperna.
  
  Att läsa lexor med minderåriga var en ny, förfärlig baklexa, men det
  var ett arbete som betalade sig. Naturligtvis var det endast pojkar
  med motvilja för läsning som begagnade sig af extra lärare. Det var
  ett grymt arbete för hans rörliga hjerna att ackommodera sig efter
  dessas. De voro omöjliga! De kunde icke vara uppmärksamma. Han trodde
  att de voro trilskna. Sanningen var att de kunde icke få viljan att
  vara uppmärksamma. Dessa gossar ansågos med orätt vara dumma. De voro
  tvärtom vakna; deras tankar spelade omkring verkligheter, realiteter,
  och de syntes snarare ha genomskådat absurditeten i läroämnena. Många
  af dem blefvo sedan dugtiga karlar i lifvet, och än fler skulle ha
  blifvit det om de ej tvungits af föräldrar att göra våld på sin natur
  och fortsätta studierna. I flickpensionen läste han endast med de små.
  De stora deremot gingo lösa i rummet och visade strumporna mot
  bordsben och stolsfötter, och han hade ett godt öga till dem, men
  vågade inga närmanden.
  
  Nu upptogs en ny strid med väninnan, som såg hans ändrade sätt. Hon
  varnade för vännen, som smickrade honom, och hon varnade för de unga
  flickorna, om hvilka han talade med en viss värme. Hon var svartsjuk.
  Hon vädjade till Jesus, men Johan blef tankspridd och så drog han sig
  ifrån henne.
  
  Det var nu ett muntert och verksamt lif han förde. Paraden och
  blandare hos Andalusiskan. Om qvällarne serenader, ty han sjöng nu med
  i en qvartett, punsch och en lindrig kurtis med schweizeriflickor. Han
  blef kär i en liten blond hos Andalusiskan, som satt och sof innanför
  disken. Han ville rädda henne åt sig, inackordera henne i en
  prestgård, bli prest sjelf och gifta sig med henne. Men kärleken gick
  snart öfver, då han en qväll såg kamraterna ta henne på bröstet inne i
  ett enskildt rum.
  
  Under allt detta var Jesus suspenderad, men en svag grundton af
  gudsnådlighet och askes ljöd ännu efter. Han bad ännu af vana, men
  utan hopp om bönhörelse, då han så länge sökt den bekantskap, som
  påstods vara så lätt att finna hemma, bara man bultade aldrig så litet
  på nådens dörr. Och sanningen att säga var han icke heller angelägen
  att bli tagen på orden. Om dörren öppnats, och den korsfäste ropat
  stig in, skulle han ej varit glad. Hans kött var för ungt och sundt
  att ha lust att bli korsfäst.
  
  
  
  
  8.
  
  Islossningen.
  
  
  Det var skolan som uppfostrade, icke hemmet. Familjen är för trång och
  har för små, sjelfviska, antisociala syften. Inträder der till på
  köpet sådana abnorma förhållanden som omgifte, så är familjens enda
  berättigande slut, och en död moders barn borde helt enkelt tagas
  ifrån familjen, om fadern gifter om sig. Dermed vore alla parters
  intressen tillgodosedda, och faderns icke minst, som kanske är den
  mest lidande vid bildande af en ny kull. I familjen fans endast en
  (eller två) rådande viljor utan appell; derför ingen rättvisa möjlig.
  I skolan fans en ständig och vaken jury, som fälde kamrat eller lärare
  utan skonsamhet. Ynglingarne började afvildas, och grymheten lade
  sig; sociala instinkter vaknade; man började inse att de egna
  intressena måste befordras gemensamt genom kompromisser. Förtryck fick
  icke ega rum, ty medlemmarne voro tillräckligt många att göra parti
  och revolt. En lärare, som behandlades illa af en lärjunge, kunde
  snarast få rättvisa genom att vädja till lärjungarne. Men äfven
  deltagande i större allmänna angelägenheter, folkets och nationens,
  mensklighetens, började visa sig.
  
  Under danska kriget 64 bildades en fond för inköp af krigstelegram,
  hvilka anslogos på svarta taflan, lästes med intresse af lärarne och
  gåfvo anledningar till förtroliga samtal, till lärarnes mognare
  reflexioner öfver krigets uppkomst och orsaker. Man var ensidig
  skandinav naturligtvis, och frågan bedömdes från studentmötenas
  synpunkt. Preuss- eller tyskhatet grundlades nu till det kommande
  kriget och antog redan vid den afhållne gymnastikläraren löjtnant
  Betzholtz' begrafning ett stillsamt fanatiskt drag.
  
  Uppträdena utanför La Croix's salong med de bekanta
  vattensprutningarne gjorde endast en löjlig effekt, och man fick
  aldrig riktigt reda på hvad frågan gälde.
  
  Aftonbladstelegrammet om »Han selv och de 20,000 männen» blef heller
  icke klart.
  
  Året 65 nalkades. Läraren i historia, adelsman och aristokrat, en
  känslofull och välvillig man, sökte sätta ynglingarne in i frågan.
  Partier hade bildats i klassen, och en af Riddarhustalarnes söner, en
  grefve S., allmänt afhållen och värderad, var chef för opponenterna
  mot förslaget. Han var af gammal tysk svärdsriddarslägt, fattig,
  umgicks på förtrolig fot med sina kamrater, men hade bördskänslan
  starkt rotad. Dagarne före sista voteringen hade kamrater varit nere
  och hjelpt till att spotta åt presteståndet. Batalj, mera på lek,
  uppstod i klassen, och bord och bänkar kastades i en hög.
  
  Så var saken igenom. Grefve S. uteblef från lektionen. Läraren i
  historia talade med rörelse om det offer ridderskapet och adeln gjort
  på fosterlandets altare, då det afstått sina privilegier. Den gode
  mannen visste ännu icke att privilegier icke äro rättigheter, utan
  tagna förmånsrätter, som kunna återbördas såsom egendom vid vissa
  mindre lagliga köp. Han bad klassen visa hofsamhet öfver segern och
  icke såra de besegrade. Den unge grefven mottogs också vid sitt
  återinträde i klassen med utsökt aktning, men känslorna öfverväldigade
  honom vid åsynen af dessa många vanbördiges ofrivilliga upphöjelse så
  att han brast i tårar och måste gå ut.
  
  Johan var icke inne i politiken. Den var naturligtvis såsom ett
  allmänt intresse bannlyst från hemmet, der endast enskilda intressen
  tillgodoses, och mycket illa de också. Söner uppfostras såsom de
  skulle bli söner och förbli söner hela lifvet, utan en tanke på att
  de skola bli fäder. Men ynglingen hade sin underklassinstinkt, som
  sade honom att en orättvisa höll på att afskaffas, att den högre ytan
  sänktes så att det blef lättare för den lägre att komma i nivå. Han
  var naturligtvis liberal, men eftersom kungen också var liberal så var
  man rojalist på samma gång.
  
         *       *       *       *       *
  
  Parallelt med den starka bakströmmen, pietismen, gick nyrationalismen,
  men i motsatt rigtning. Kristendomen, som med förra århundradets
  utgång var förvisad till mytologien, hade blifvit återupptagen till
  nåder, och som läran hade statsskydd kunde restaurationens söner icke
  värja sig för de ånyo invaccinerade dogmerna. Men 1835 hade Strauss'
  »Leben Jesu» gjort en ny bresch, och äfven i Sverige sipprade in nytt
  vatten i de ruttna brunnarne. Boken blef föremål för process, men på
  den grundvalen byggdes sedermera hela det moderna reformationsverket,
  af sjelfgjorda reformatorer som alltid, ty de andra, de reformera
  icke.
  
  Kyrkoherden Cramér har äran af att ha varit först. Redan 1859 utgaf
  han sitt »Afsked ur Kyrkan», en populär, men kunskapsrik kritik öfver
  Nya testamentet. Han beseglade sin tro med handling och utgick ur
  statskyrkan i och med att han afgick från embetet. Det var hans
  skrift, som gräfde djupast, och om än Ignells böcker höllo sig mera
  uppe bland teologerna kommo de aldrig ner till ungdomen. Samma år
  (1853) utkom Siste Athenaren.
  
  Dess verkan förtogs mycket deraf, att det arbetet helsades såsom en
  literär succès och förvisades till skönliteraturens neutrala
  territorium. Skarpare ingrep Rydbergs »Bibelns lära om Kristus», 1862,
  som väckte teologerna till Ragnarök. Renans »Jesu lefnad» i
  öfversättning af Ignell tog alle man, gamla och unga med storm, och
  den lästes i skolan jemte Cramér, hvilket icke var fallet med »Bibelns
  lära om Kristus». Och med Boströms angrepp på Helvetesläran, 1864 voro
  portarne öppna för rationalismen eller fritänkeriet, såsom det
  kallades. Boströms egentligen obetydliga skrift verkade dock kolossalt
  genom Upsalaprofessorns och förre prinsinformatorns stora namn, som
  den modige mannen riskerade och som ingen efter honom riskerat, sedan
  det icke längre är någon ära att vara fritänkare eller arbeta för
  tankens fri- och rättigheter.
  
  Nog af, allting var redo, och det behöfdes bara en pust för att
  ynglingens korthus skulle ramla. Det kom en ung ingeniör i hans väg.
  Denne var till och med hyresgäst i väninnans hus. Han observerade
  Johan länge innan han gick på honom. Johan hade respekt för honom
  emedan han skulle ha så godt hufvud, och han var nog något svartsjuk
  också. Väninnan förberedde Johan på bekantskapen och varnade honom.
  Det var en ytterst intressant person med briljangt hufvud, men han var
  farlig. Johan träffade mannen. Det var en starkt bygd vermländing, med
  grofva, hederliga drag, ett godt, barnsligt leende när han log,
  hvilket icke hände ofta, mera tyst än bullrande. De voro genast
  bekanta. Första qvällen vexlades endast ett par hugg. Det var frågan
  om tro och vetande.
  
  -- Tron skulle döda förnuftet! -- menade Johan efter Krummacher.
  
  -- Fy, -- sade vännen. -- Förnuftet är en Guds gåfva, som höjer
  menskan öfver djuret; skall då menskan förnedra sig till ett djur
  genom att vräka Guds gåfva?
  
  -- Det fins saker, -- svarade Johan (efter Norbeck) -- som man mycket
  väl kan tro utan att man begär bevis. Vi tro sålunda på almanackan
  utan att sjelfva veta något om planeternas rörelser.
  
  -- Ja, -- svarade vännen, -- vi tro, der vi icke känna att vårt
  förnuft tar emot. Mitt förnuft har icke rest sig mot almanackan.
  
  -- Ja, -- svarade Johan, -- men på Galilei tid tog det emot i allas
  förnuft att få jorden gå kring solen. Det är bara motsägelseanda, sade
  man; han vill göra sig originel.
  
  -- Vi lefva icke i Galilei tid, -- svarade vännen, -- och i vår tids
  upplysta förnuft tar det emot att tro på Kristi gudom och de eviga
  straffen.
  
  -- De der sakerna ska vi inte disputera om, -- sade Johan.
  
  -- Hvarför det?
  
  -- De stå öfver räsonnemanget!
  
  -- Precis detsamma sa jag för två år sen, när jag var troende.
  
  -- Har ni varit ... läsare?
  
  -- Ja, det har jag.
  
  -- Hm! Och ni har frid nu?
  
  -- Nu har jag frid!
  
  -- Hur fick ni det?
  
  -- Jag lärde känna den sanna kristendomens ande genom en predikare.
  
  -- Ni är då kristen?
  
  -- Ja, jag bekänner Kristus!
  
  -- Men ni tror icke att han var Gud?
  
  -- Det har han aldrig sagt sjelf. Han kallar sig endast Guds son, och
  Guds söner äro vi alla.
  
  Väninnan kom och afbröt samtalet, hvilket i parentes sagdt var typiskt
  för religionsdispyter omkring 1865. Johans nyfikenhet var väckt. Det
  fans menskor, som inte trodde på Kristus, men hade frid. Nu skulle
  bara kritik icke ha störtat de gamla gudabilderna; fruktan för
  tomrummet höll honom igen, tills han fick Parker i hand. Predikningar
  utan Kristus och helvete, det var hvad han behöfde. Och så vackra
  predikningar. Erkännas måste att Johan läste dem ytterst hastigt, och
  att han var mest angelägen om att syskon och anhöriga skulle få njuta
  af dem, på det han skulle kunna gå fri från deras ogillande. Han
  förvexlade nemligen andras ogillande med ondt samvete, var så van att
  ge andra rätt att han föll in i tvedrägt med sig sjelf.
  
  Men Kristus, inqvisitorn, föll, nådavalet, yttersta straff, allt
  ramlade som om det varit fallfärdigt länge, länge. Han förvånade sig
  öfver att det gick så hastigt. Det var som att lägga af urväxta kläder
  och ta på nya.
  
  En söndagsmorgon gick han ut med ingeniören i Hagaparken. Det var vår.
  Hasseln blommade, och blåsipporna voro utslagna. Vädret var halfklart,
  luften ljum och fuktig efter ett nattregn. De talade om viljans
  frihet. Läseriet hade en mycket sväfvande uppfattning af saken. Man
  hade icke fri vilja att bli Guds barn. Den Helige Ande skulle söka en,
  alltså prædestination. Johan hade nog velat bli omvänd, men icke
  kunnat. »Herre, skapa i mig en ny vilja», hade han lärt bedja. Men
  huru kunde han då vara ansvarig för sin onda vilja? Jo, svarade
  läsaren, genom syndafallet, då den med fri vilja begåfvade menskan
  valde det onda, blef hennes vilja ond genom ärftlighet och ond för
  alla tider och upphörde att vara fri. Och hon kunde endast bli qvitt
  denna onda vilja genom Jesus och den Helige Andes nådeverkan. Men att
  bli pånyttfödd berodde icke af hennes egen vilja utan af Guds nåd.
  Alltså ofri. Men som ofri fortfor hon att bli ansvarig. Deri låg
  felslutet.
  
  Ingeniören var naturdyrkare, och Johan också. Hvad är denna
  naturdyrkan, som i våra dagar anses så kulturfientlig? Ett återfall i
  barbari, säga några; en sund återgång från öfverkultur, säga andra.
  När menskan upptäckt i samhället en inrättning baserad på misstag och
  orättvisor, då hon inser att samhället i utbyte mot små fördelar
  pålägger drifter och begär för hårda tvång, då hon genomskådat
  illusionen om att hon skulle vara en halfgud och Guds barn och finner
  sig vara en djurart helt enkelt, så flyr hon samhället, hvilket var
  uppbygdt med fästadt afseende på menskans gudaursprung och hon går ut
  i naturen, i landskapet. Der känner hon sig i sin miliö såsom djur,
  känner sig instäld som staffage i taflan, ser sitt ursprung jorden,
  ängen; ser hela skapelsens sammanhang i ett lefvande sammandrag;
  bergen, som blifvit jord, sjön, som blifvit regn, ängen, som är
  söndersmulade berg, skogen, som stigit ur bergen och vattnet; ser
  luften i stora massor (himlen), som hon och alla lefvande varelser
  andas, hör foglarne, som lefva på insekterna, ser insekterna, som
  befrukta växterna, skådar däggdjuren som hon sjelf lefver på. Hon är
  hemma hos sig. Och i våra dagar med dess naturvetenskapliga
  verldsåskådning skulle en enslig stund i naturen, der hela
  evolutionshistorien är tecknad i lefvande bilder, vara det enda
  surrogatet för en gudstjenst. Men evolutionsoptimisterna föredraga en
  stund på en sammankomst inne i en grändhåla, der de utösa sina
  förbannelser öfver samma samhälle, som de förakta och beundra. De
  prisa det såsom utvecklingens högsta höjd, men vilja störta det såsom
  oförenligt med djurets sanna lycka. De vilja ombilda och utveckla det,
  säga några. Men deras ombildning kan ej ske utan att det bestående
  störtas i grunden, och de vilja ej några halfmesyrer. Erkänna de då
  icke att det bestående samhället är en misslyckad evolution och sjelft
  kulturfientligt på samma gång det är naturfientligt?
  
  Samhället är liksom allt en naturprodukt, säga de, och kultur är
  natur. Ja, men det är dålig natur, natur på afvägar, efter som den
  motverkar sitt ändamål: lycka.
  
  Det var emellertid ingeniörens, Johans föregångare och samtidas
  naturdyrkan, som upptäckte kultursamhällets brister och banade väg för
  den nya åsigten om menniskans härledning. Redan 1859 hade Darwins
  »Arternas Härledning» utkommit, men ännu hade den icke hunnit tränga
  igenom och ännu mindre blomstra och befrukta. Det var Moleschott som
  då predikades, och, materiens kretslopp var slagordet. Ingeniören
  plockade med den och sin geologi ner den Mosaiska skapelsehistorien.
  Han talade ännu om skaparen, ty han var teist, och såg hans visdom
  och godhet i de skapade verken.
  
  Under det de promenera framåt Gamla Haga börja klockorna i staden att
  ringa samman. Johan stannar och lyssnar: der var Klara förfärliga
  klockor, som ringt in hans sorgliga barndom, der var Adolf Fredriks,
  som skakat honom in till Jesus den korsfästes blodiga famn, der var
  Johannis, som om lördagarne förkunnat Jakobs skola att veckan var
  slut.
  
  En sakta, sydlig vind förde larmet ut ur staden och det genljöd under
  de höga tallarne, manande, varnande.
  
  -- Ska du gå i kyrkan? -- frågade vännen.
  
  -- Nej, -- sade Johan. -- Jag går aldrig i kyrkan mer.
  
  -- Ja, följ ditt samvete, -- sade ingeniören.
  
  Det var första gången Johan uteblef från kyrkan. Det gälde att trotsa
  både faderns befallning och sitt samvetes röst. Han exalterade sig och
  for ut mot religion och familjetyranni och han talade om Guds kyrka i
  naturen; talade med hänförelse om det nya evangeliet som förkunnade
  salighet för alla, lif och lycka för alla. Men så tystnade han.
  
  -- Du har ondt samvete, -- sade vännen.
  
  -- Ja, -- sade Johan. -- Antingen icke göra hvad man ångrar, eller
  också icke ångra hvad man gör!
  
  -- Det senare är bättre!
  
  -- Men jag ångrar mig ändå! Ångrar en rätt handling, ty det vore orätt
  att hyckla i dessa gamla afgudahus. Mitt nya samvete säger mig att jag
  har rätt, och mitt gamla att jag har orätt. Jag kan aldrig få frid
  mer!
  
  Det kunde han icke heller. Hans nya jag stod upp mot hans gamla, och
  de lefde i oenighet som olyckliga makar hela hans lif framåt utan att
  kunna skiljas.
  
         *       *       *       *       *
  
  Reaktionen mot det gamla, som skulle utrotas, bröt fram i våldsamma
  angrepp. Fruktan för helvetet var borta, sjelfförsakelsen var enfald,
  och ynglingens natur tog sin rätt. Konseqvensen blef en ny moral, som
  han på känsel formulerade så: det som icke skadar någon medmenniska är
  tillåtet för mig. Han kände att familjetrycket var honom till skada
  och ingen till gagn; han upphäfde sig mot förtrycket. Föräldrarne, som
  aldrig visat honom kärlek, men pockat på tacksamhet för att de gåfvo
  honom på nåd och med förödmjukelse hans lagliga rätt, visade han nu
  sina verkliga känslor. De voro honom antipatiska; han visade dem köld.
  På de oupphörliga angreppen mot fritänkeriet svarade han frankt,
  kanske öfvermodigt. Hans halfkrossade vilja började resa sig, och han
  insåg att han hade rättigheter att fordra af lifvet.
  
  Ingeniören, som tilldelats den ondes rol, förbannades och blef utsatt
  för bearbetningar af väninnan, som nu ingick vänskapsförbund med
  styfmodern. Ingeniören hade icke gått till botten med saken och under
  antagandet af Parkers kompromiss hade han bibehållit kristendomens
  sjelfförnekelse. Man skulle vara kärleksfull och fördragsam, följa
  Kristi exempel och så vidare. Johan hade vräkt alltsammans och kom nu
  i opposition mot sin lärare. Påtryckt af väninnan, för hvilken han
  närde en stilla böjelse, och skrämd af sina lärors konseqvenser,
  förmåddes han nedsätta följande skrifvelse, dikterad af fruktan för
  den eld han tändt, kärlek till väninnan, vänskap för lärjungen och
  uppriktig öfvertygelse.
  
  
  »Till min vän Johan.
  
  »Huru glada möta vi ej våren, då han nu kommer för att berusa och
  förtjusa oss med sin herrliga, gudomliga friskhet och grönska!
  Foglarna uppstämma sina glada och lätta melodier, blå- och hvitsippor
  framskjuta blygsamt sina späda hufvuden under granens hviskande
  grenar.»
  
  -- Det var märkvärdigt, -- tänkte Johan vid läsningen, -- hur denne
  flärdfria man, som talar så enkelt och sant, kan skrifva så svulstigt.
  Det här är osant.
  
  »Hvilket bröst, vare sig gammalt eller ungt, vidgas ej för att insupa
  vårens friska dofter, som sprida himmelsk frid i hvarje hjerta,
  trånad, som _måste_ vara en salig aning om Gud och hans kärlek; -- (denna
  vårdoft njutes som en Guds andedrägt). -- Kan nu något ondt bo qvar i
  vårt hjerta? Kunna vi ej förlåta? Ack jo! Vi måste det nu, sedan
  vårsolens kärleksstrålar bortkysst det kylande snötäcket från natur
  och hjerta. Vi vänta på och längta efter att få se den snöfria marken
  grönska, det goda och varma hjertats goda och kärleksfulla handlingar,
  att se frid och sällhet spridas genom hela naturen.»
  
  -- Förlåta? Ja bevars, bara man ändrade sitt uppförande och gaf honom
  fri. Men _man_ förlät ju icke honom! Med hvad rätt fordrade man då
  öfverseende från hans sida? Med hvad rätt? Det skulle vara ömsesidigt!
  
  »Johan, du tror dig i naturen och genom förnuftet ha uppfattat Gud på
  ett bättre sätt än du förut gjorde, då du trodde på Kristi gudom och
  på bibeln, men du fattar icke idéen i dina egna tankar. Du har blott
  uppfattat den skugga, som ljuset lemnar bakom ett föremål, men ej
  hufvudsaken, ljuset sjelft. Du tror att alltid en sann tanke skall
  förädla menniskan, men, ack nej, det märker du nog sjelf i dina bättre
  ögonblick. Med dina förra åsigter kunde du förlåta ett fel hos en
  medmenniska, du kunde uppfatta en sak från en god sida, om ock den
  _tycktes_ vara ond; men hur är du nu? Du är häftig och bitter mot en
  kärleksfull moder, du dömer och är missnöjd med din ömme, erfarne och
  gråhårige faders handlingar.»
  
  -- Med de förra åsigterna kunde Johan aldrig förlåta ett fel hos
  någon, minst hos sig sjelf; stundom hos andra, men det var dumt. Det
  var ju slapp moral! -- En kärleksfull moder! Jo, den var kärleksfull!
  När kom Axel på den åsigten? De som kalfatrat den hårda qvinnan till
  sammans! Och en öm fader! Nå, hvarför skulle han icke döma dennes
  handlingar. Hårdt mot hårdt i sjelfförsvar! Icke längre venstra örat
  till när det small på det högra.
  
  »Förr var du ett anspråkslöst, älskligt barn, men nu är du en egenkär
  och inbilsk yngling.»
  
  -- Anspråkslöst! Jo, det var säkert, och derför trampades han ner, men
  nu kände han sina rättmätiga anspråk! -- Inbilsk! Ha! Läraren kände
  sig förbigången af den otacksamme lärjungen.
  
  »Din moders varma tårar falla stridt utför hennes kinder ...»
  
  -- Moders! Har ingen mor! Och styfmor gråter bara när hon är ond! Hvem
  fan har dikterat det här?
  
  »... när hon i ensamheten tänker på ditt hårda hjerta ...»
  
  -- Hvad satan har hon med mitt hjerta att göra, som har hushåll och
  sju barn att sköta?
  
  »... ditt usla själstillstånd ...»
  
  -- Det är ju läseri det här! Min själ har aldrig känt sig så frisk och
  lifskraftig som nu!
  
  »... och din faders bröst är nära att sprängas af sorg och bekymmer.»
  
  -- Det var lögn. Han är sjelf teist och bekänner Wallin, för resten
  har han inte tid att tänka på mig. Han vet att jag är flitig, ärlig
  och icke går till flickor. Han berömde mig till och med härom dagen.
  
  »... Du fattar ej din moders sorgsna blick ...»
  
  -- Den har andra grunder, ty äktenskapet är inte lyckligt.
  
  »... din faders kärleksfulla varningar. Du är lik en klyfta ofvan
  snögränsen, ur hvilken vårsolens kyssar ej kunna bortsmälta snön eller
  förvandla några korn deraf blott till en droppa vatten.»
  
  -- Han måtte läsa romaner. För öfrigt var Johan mycket vänsäll och
  mjuk mot sina vänner i skolan. Men mot fienderna i hemmet var han
  blifven kall. Det var deras fel.
  
  »Hvad skall omgifningen tänka om den religion du fått, då den lemnar
  så usla frukter? Jo -- man skall förbanna den (och dina åsigter lemna
  ovilkorlig rätt dertill) ...»
  
  -- Icke rätt, men anledning!
  
  »... man skall hata och förakta den nedriga usling, som i ditt
  oskyldiga barnahjerta spred detta helvetiska gift.»
  
  -- Der ha vi det. Den nedriga uslingen! Han var öfverflyglad.
  
  »Bevisa framgent genom dina handlingar att du ej uppfattar sanningen
  så illa som du hittills gjort. Tänk på att vara fördragsam ...»
  
  -- Styfmodern!
  
  »... att med kärlek och mildhet öfverse medmenniskors fel och brister ...»
  
  -- Nej då, det ville han icke! De hade torterat honom till lögn, de
  hade snokat i hans själ, ryckt upp god brodd såsom föregifvet ogräs,
  de ville qväfva hans jag, som hade lika stor rätt att vara som deras;
  de hade aldrig öfversett med hans fel, hvarför skulle han öfverse med
  deras? Derför att Kristus hade sagt ... Han gaf fan hvad Kristus hade
  sagt, för det hade ingen tillämpning mer. För öfrigt brydde han sig
  aldrig om dem derhemma; han slöt sig inom sig sjelf. Det voro honom
  antipatiska och kunde aldrig få hans sympati. Det var alltsammans! De
  hade emellertid fel, och ville ha hans förlåtelse! Skönt! Han förlät
  dem! Bara han fick vara i fred!
  
  »... lär dig att vara tacksam mot dina föräldrar, som lemna hvarje
  möda ospard för din verkliga trefnad och lycka (hm!), och låt detta
  åstadkommas af kärlek till din Gud och skapare, som låtit dig födas i
  denna förädlande (hm! hm!) skola till slutlig frid och salighet, beder
  din sörjande men hoppfulle
  
                                                           _Axel_.»
  
         *       *       *       *       *
  
  Det var nog med biktfäder och inqvisitorer, tyckte Johan, hans själ
  var räddad och kände sig fri. De sträckte klorna efter honom, men han
  flydde. Vännens bref var osant och tillgjordt, och han kände Esaus
  händer. Han svarade ej, utan afbröt umgänget med vännen och väninnan.
  
  De kallade honom otacksam. Den som pockar på tacksamhet är värre än en
  fordringsegare, ty han ger först en gåfva, som han skryter med, och
  skickar sedan räkning, en räkning som aldrig kan betalas, ty en
  gentjenst anses icke utplåna tacksamhetsskulden; det är en inteckning
  i en menniskas själ, en skuld, som är obetalbar och sträcker sig ut
  öfver lifvet. Tag emot en tjenst, och vännen skall fordra att du
  förfalskar ditt omdöme om honom, att du berömmer hans dåliga
  handlingar och hans hustrus och barns dåliga handlingar.
  
  Men tacksamheten är en djup känsla, som hedrar menniskan, och som
  förnedrar henne. Måtte vi komma derhän att icke behöfva bindas af
  tacksamhet för en välgerning, som kanske endast var en ren skyldighet!
  
  Johan skämdes öfver brytningen med vännerna; men han kände dem
  hinderliga och förtryckande. För öfrigt: hvad hade de gifvit honom i
  umgängsnöje, som inte han gifvit igen?
  
         *       *       *       *       *
  
  Fritz, så hette vännen med pince-nez'en, var en klok verldsmenniska.
  Båda dessa ord, klok och verldsmenniska, hade den tiden en ful
  betydelse. Att vara klok under efter-romantikens tidehvarf, då alla
  voro litet rubbade, och det var öfverklass-tecken att vara rubbad, att
  vara klok ansågs då liktydigt med nästan något dåligt. Att vara
  verldsmenniska denna tid, då alla sökte skoja sig så godt de kunde mot
  himlen, var också något mindre bra. Fritz var klok. Han ville lefva
  sitt enda lif godt och trefligt och göra karrier med mera. Han sökte
  derför de förnäma. Det var klokt, ty de hade magt och pengar. Hvarför
  skulle han icke söka dem? Hur han kom att fästa sig vid Johan? Kanske
  animalisk sympati, kanske mångårig vana; några intressen kunde Johan
  ej befordra, på annat sätt än att han hviskade kamraten och höll honom
  med böcker. Fritz läste nemligen aldrig öfver och köpte punsch för de
  pengar, som skulle vara till böcker.
  
  Nu, när han märkte att Johan var rengjord invändigt och att hans yttre
  menska var presentabel, införde han honom i sitt kotteri. Det var en
  liten krets af dels förmögna, dels förnäma ungherrar af samma klass
  som Johan. Denne var först något blyg mot de nätta herrarne, men snart
  var han inne med dem. En dag kommer Fritz och vid paradtimmen berättar
  Johan att han är bjuden på bal.
  
  -- Jag på bal, är du galen! Inte duger jag der!
  
  -- Du, en sådan nätt pojke, ska göra lycka hos flickorna.
  
  Hm! Det var en ny synpunkt på sin person Johan fick. Skulle han -- hm?
  Tänk nu hemma, der han aldrig fick höra annat än klander!
  
  Han gick på balen. Det var i ett borgerligt hem. Flickorna hade
  bleksot, somliga, andra voro röda som bär. -- Johan tyckte mest om de
  hvita, som voro blåa eller svarta omkring ögonen. De sågo så lidande
  och smägtande ut och kastade bedjande blickar, så bedjande. Det var en
  som var likhvit, ögonen brunno kolsvarta i djupa hålor, och läpparne
  voro mörka så att munnen öppnade sig nästan som ett svart streck. Den
  slog an på honom, men han vågade icke lägga an, ty hon hade redan sin
  tillbedjare. Så stannade han vid en mindre bländande, mera söt och
  mild. På balen kände han sig väl. Umgås borta bland främmande utan att
  se en enda slägtings kritiska ögon! Men han hade så svårt att tala med
  flickorna.
  
  -- Hvad ska jag säga dem? -- frågade han Fritz.
  
  -- Kan du inte prata lite lort med dem! Vackert väder, är det roligt
  att dansa, åker ni skridsko, har ni sett fru Hvasser? Man får svänga
  sig.
  
  Johan gick på och hasplade upp repertoaren men det blef torrt i gommen
  och vid tredje dansen äcklade det honom. Han blef ond på sig sjelf och
  teg.
  
  -- Är det inte roligt att dansa? -- frågade Fritz. Krya opp dig, gamle
  likkistpolerare!
  
  -- Jo, det är nog roligt att dansa, bara man slapp tala. Jag vet inte
  hvad jag ska säga?
  
  Det var också förhållandet. Han tyckte om flickorna, kände det
  behagligt att ta dem om lifvet, det var så manligt, men att tala med
  dem? Han kände att han hade göra med en annan art af homo, en högre i
  vissa fall, en lägre i andra. Han tillbad i stillhet den milda lilla
  och hade utkorat henne till hustru. Hustru var den enda form han ännu
  tänkte sig qvinnan. Han dansade oskyldigt, men fick höra förfärliga
  saker om kamraterna, som han ej förstod förr än senare. De kunde
  nemligen dansa vals baklänges genom rummet på ett okyskt sätt och
  talade vanvördigt om flickorna.
  
  Hans reflexionssjuka, hans eviga granskande af sina tankar hade tagit
  bort det omedelbara hos honom. När han talade vid en flicka hörde han
  sin egen röst, sina ord, dömde dem, och så tyckte han hela balen
  fånig. Och flickorna sedan! Hvad var det som fattades dem? De hade ju
  uppfostran som han, kunde verldshistoria och lefvande språk, läste
  isländska på seminarium och voro styfva i ordrötter, räknade algebra,
  allt. De hade sålunda samma bildning men ändå kunde de icke talas vid!
  
  -- Prata lort med dem, -- sa Fritz.
  
  Men det kunde han inte. Och han tänkte för öfrigt högre om flickan än
  så.
  
  Han tänkte öfverge balerna, då han icke gjorde någon lycka, men han
  släpades med. Det smickrade honom att vara bjuden och alltid hade det
  något uppryckande med sig. En dag var han i en adlig familj, der sonen
  var kadett. Der träffade han två aktriser från Dramatiskan.
  
  Dem skulle han väl kunna tala vid! De dansade med honom, men de
  svarade honom icke. Han var för oskyldig. Så stälde han sig att lyssna
  på Fritz' konversation. Men Gud sådana saker han talade om i eleganta
  ordalag, och flickorna voro hänryckta i honom. Jaså, det var så det
  skulle vara! Men det kunde han inte! Det fans saker han ville begå,
  men att tala om det, nej! Hans asketiska religion hade dödat till och
  med mannen hos honom, och han fruktade qvinnan såsom fjärilen, hvilken
  vet att den skall dö när den befruktat.
  
  En dag talade en resande vän i förbigående om att äldre bror varit hos
  flickor. Det föll en fasa öfver honom, och han vågade icke se åt
  brodern när denne lade sig om qvällen. Med umgänge med qvinnor ingick
  äfven föreställningen om nattliga slagsmål, polis och förfärliga
  sjukdomar. Han hade en gång gått förbi det långa, gula planket på
  Handtverkargatan, och en kamrat hade sagt: der är kurn! Sedan gick han
  i smyg dit och sökte titta in genom porten för att se något
  förfärligt. Det lockade och skakade honom såsom en gång en syn af en
  positivtafla på stång, föreställande en afrättning. Han blef af denna
  syn så upprifven, att han tyckte det var mulet väder om dan fastän
  solen sken, och hemkommen om aftonen i skymningen hade några till
  torkning utbredda lakan så skrämt honom genom att påminna om
  afrättningstaflan att han föll i gråt. En kamrat, som han sett lik,
  spökade för honom om natten.
  
  När han gick förbi ett bordell på Apelbergsgatan skälfde han af fasa,
  icke af lusta. Hela proceduren hade för honom antagit hiskliga former.
  Kamraterna i skolan hade smittosamma sjukdomar, talade om hvarandra
  såsom förstörda. Nej, aldrig gå till sådana flickor, men gifta sig, bo
  tillsammans med den enda han älskade, omhulda och omhuldas, se vänner
  hos sig, det var hans dröm, och i hvarje qvinna han blossade för såg
  han en bit af en moder. Han tillbad derför endast sådana, som voro
  milda, och han kände sig hedrad af att se sig väl bemött. De granna,
  fjesade, skrattande, var han rädd för. De sågo ut som om de sökte rof
  och skulle vilja sluka honom.
  
  Denna rädsla var delvis medfödd som hos alla gossar, men skulle ha
  borttagits om könen icke lefde afsöndrade. Ett faderns förslag långt
  tillbaka i ungdomen att sätta sönerna i dansskola hindrades af modern.
  Detta var en faute.
  
  Men Johan var af naturen blyg. Han ville icke visa sig afklädd och vid
  badningar tog han gerna på simbyxor. En huspiga, som under sömnen
  blottat hans kropp och sedan angafs af bröderna, smorde han upp med en
  rotting morgonen derpå.
  
  Med balerna följde nu serenader och med dessa punschaftnar. Johan hade
  stort begär efter starka drycker; det var likasom om han druckit ett
  koncentreradt, flytande näringsämne.
  
  Sitt första rus fick han på en kamratsexa på Djurgårdsbrunn. Ruset
  gjorde honom säll, saligt glad, stark, vänlig och blid, men längre
  fram vansinnig. Han pratade tok, såg bilder i tallrikarne och
  gycklade. Detta att agera hade han momentant likasom den äldsta
  brodern, hvilken, ehuru djup melankoliker i ungdomen, haft ett visst
  rykte som komiker. Han klädde ut sig, maskerade sig och spelade en
  rol. De hade äfven spelat pjes på vinden, men Johan var dålig, generad
  och lyckades endast när han hade ett exalteradt ställe att återge. Som
  komiker var han omöjlig.
  
  Nu inträder ett nytt moment i ynglingens utveckling. Det är
  estetiken.
  
  Johan hade i faderns bokskåp hittat Lenströms Estetik, Boijes
  Målarlexikon och Oulibicheffs Mozarts Lif, förutom de redan nämnda
  klassiska skalderna. Genom ett sterbhus' utredning inkom i huset vid
  denna tid också en stor packe förlagsreturer, som bidrog till Johans
  tidigt förvärfvade omsigt i skönliteraturen. Der fans sålunda i flera
  exemplar Talis Qvalis' dikter, som befunnos onjutbara; Byrons Don Juan
  i Strandbergs öfversättning vann aldrig hans smak, ty den beskrifvande
  poesien hatade han och vers älskade han ej, utan hoppade regelbundet
  öfver den när den förekom ini prosa; Tassos Befriade Jerusalem i
  Kullbergs öfversättning var tråkig; Carl von Zeipels berättelser
  omöjliga; Walter Scotts romaner för långa, i synnerhet skildringarne,
  (derför förstod han icke Zolas storhet när han efter många år fick
  läsa hans öfverlastade skildringar, hvilkas oförmåga att göra
  totalintryck, Lessings Laokoon förut öfvertygat honom om). Dickens
  blåste lif i sina liflösa föremål och figurerade med dem, stämde in
  landskapet med personen och situationen. Det förstod han bättre.
  Eugène Sues Den Vandrande Juden fann han grandios och ville knappt ha
  räknad bland romanerna, ty roman var något från lånbibliotek och
  pigkammare. Detta var en verldshistorisk dikt, ville han, och
  socialismen i den gick galant i honom. Alexander Dumas var
  indianböcker, tyckte han, och nu var han icke nöjd med sådana; måste
  ha något innehåll. Hela Shakspeare slök han i Hagbergs öfversättning.
  Men han hade alltid svårt att läsa pjeser, der ögat skulle hoppa från
  personnamnen ner i texten. Hans öfverdrifna förväntningar om Hamlet
  uppfyldes ej, och komedierna tyckte han var ren smörja.
  
  I familjen räknades slägt med Holmbergsson, hvars porträtt fans på
  väggen och om hvilken berättades historier. Han var visst faderns
  kusin. Schillers och Goethes byster stodo på bokskåpet, och öfver
  pianot hängde porträtt af alla stora kompositörer. Lithografiskt
  Allehanda hölls, och der beundrades alla samtida stora artister genom
  deras biografier. Fadern var äfven ledamot af Föreningen för Nordisk
  konst samt som förut nämnts musikälskare, spelade piano och något
  violoncell. Och nu exeqverade de vuxna sönerna och äldsta dottern
  violqvartetter, aldrig af andra än Haydn, Mozart och Beethoven. Hemmet
  hade sålunda en lätt anstrykning af konstälskeri efter ett tarfligt
  borgarehems små vilkor.
  
  I skolan hade Johan läst Svedboms Läsebok och Bjurstens
  Literaturhistoria för Bjursten sjelf i Klara skola. En gosse hade reda
  på att Bjursten var skald. Hvad var skald? Ja, det visste ingen så
  noga. Senare brukade Johan berätta för sina skaldebröder hurusom han
  fått stut af Herman Bjursten för att han läst i en sagbok under
  lektionen, hvilket efter den tidens sätt att se skulle vara ett
  förebud för hans blifvande verksamhet eller kallelse, som man då
  trodde på. Ändå senare, när man lärt sig ringakta Bjursten, berättades
  historien såsom rolig.
  
  Vid privatläroverket omhuldades skönliteraturen väl mycket af läraren
  i svenska språket, som var något vitter. I fjerde klassen hade de läst
  Fänrik Stål innantill. Rektorn, som var latinare, frågade en dag hvad
  de läste:
  
  -- Fänrik Stål!
  
  -- Det ska ni inte läsa; det ger dålig smak, -- sade han åt läraren,
  som då var en regementspastor och naturforskare. -- Realism, barbari!
  Dispyt!
  
  Den senare läraren hade hög smak. Man fick läsa de tråkiga Kungarne på
  Salamis, som då lästes högt i alla bildade familjer. En
  literaturförening var bildad, och der upplästes på högtidsdagarne
  poem. Fritz hade skrifvit ett stort stycke, som handlade om
  Riddarholmskyrkan och hette Det svenska Nekropolis. Det gick på
  melodien: Jag stod på stranden under kungaborgen, och var nog så
  dåligt.
  
  Johan tålde icke poesi. Det var tillgjordt, osant, tyckte han.
  Menskorna talade icke på det viset och tänkte sällan så der vackra
  saker. Men nu anmodades han skrifva i Fannys album en vers.
  
  -- Det kan du väl svänga till, -- sa vännen.
  
  Johan satt uppe om nätterna, men fick aldrig mer än de två första
  raderna, och för öfrigt visste han ej hvad det skulle innehålla. Sina
  känslor kunde man väl icke lägga fram så der till allmänt beskådande.
  Fritz åtog sig att fuska åt honom, och hop kommo sex, åtta rader, som
  rimmade, och i hvilka Snoilskys sedan så bekanta sparf på fönsterrutan
  ur En julafton i Rom fick släppa till fjädrarne. Egendomligt var att
  Fritz sedan aldrig i lifvet skref en rad vers mer.
  
  Snille var ofta föremål för diskussion. Läraren brukade säga: snillena
  stå öfver all rang, liksom excellenserna. Johan funderade mycket på
  det der och tyckte att det var ett sätt att bli i nivå med
  excellenserna, utan börd, utan pengar, utan att göra karrier. Men hvad
  snille var, visste han ej. Han yttrade en gång i ett ömt ögonblick med
  väninnan att han hellre ville vara ett snille än ett Guds barn, och
  derför erhöll han en skarp tillrättavisning. En annan gång sade han åt
  Fritz, att han skulle vilja vara en lärd professor, som fick gå klädd
  som en buse och uppföra sig rått som han behagade, utan att förlora
  anseendet. Men när någon frågade hvad han ville bli, svarade han
  prest; det såg han alla bondpojkar kunna bli och det tyckte han
  anstod honom. Sedan han blef fritänkare skulle han ta graden. Och
  sedan? Det visste han inte. Men lärare ville han icke bli för någon
  del.
  
  Läraren var naturligtvis idealist. Braun var en rakstugspoet; Sehlstedt
  var nätt, men saknade idealitet; Bjurstens Napoleon-Prometheus fick
  läsas högt; Decamerone, som då utkom i svensk öfversättning, kunde
  endast läsas utan fara af starka karakterer, var för öfrigt ett
  klassiskt arbete; Runeberg, i Elgskyttarne en stark realist i formen och
  öfvergick stundom till råhet, der han ville vara klassiskt enkel:
  (jemför den lusige Aron på spisen).
  
  Till julen fick Johan två band dikter af Fritz: det var Topelius och
  Nyblom. Topelius lärde han småningom tycka om derför att han uttalade
  kärleksqval, och i Ynglingens drömmar formulerades tidens ideal för en
  yngling. Nyblom var tarflig som poet, men spelade en viss rol som
  målsman för estetiken, dels genom sina bref från Italien till
  Illustrerad Tidning, dels genom sina föreläsningar för fruntimmer på
  Börsen. Nyblom var icke sund realist ännu i sina föreläsningar, utan
  antikdyrkare eller något sådant.
  
  Större betydelse fick teatern, som kan vara ett starkt bildningsmedel
  för ungdom och obildade, hvilka ännu kunna få illusioner af målad väf
  och okända aktörer, som de ej druckit brorskål med.
  
  Johan hade som pojke, åttaåring, sett en pjes, som han ej förstod ett
  grand af. Det var visst Rika morbror, och allt han mindes var en
  herre, som kastade en silfversnusdosa i sjön och sjöng om Rio Janeiro.
  Sedan såg han Engelbrekt och hans dalkarlar och var hänryckt. Och
  samtidigt: Den Ondes besegrare, med Arlberg, hos Stjernström. Derpå
  följde operor, som under läseriperioden togos för goda såsom varande
  mindre syndiga. En gång var han på Dramatiskan och mindes derifrån
  Knut Almlöf i Svaga sidan och mamsell Hammarfeldt i En utflygt i det
  gröna.
  
  Samtidens sedekomedi, som icke saknade sitt inflytande, bestod i
  Jolins Mjölnarfröken, Mäster Smith, Löjen och tårar och
  Smädeskrifvaren. I Mäster Smith bevisades, enligt kompromissen efter
  1848 års misslyckade socialistrevolutioner, att vi äro alla
  aristokrater, men huru detta missförhållande skulle afhjelpas fick man
  ej nys om. Faktum qvarstod, och man var nöjd med faktum. I
  Mjölnarfröken preparerades 1865 års revolution, ty i den bevisades att
  adel icke är högre race.
  
  Smädeskrifvaren gjorde väsen emedan den slog ner i tidningsreptilernas
  hyde, och författaren fick en viska inkastad på scenen. Den pjesen var
  emellertid så realistisk -- författaren hade bland andra tagit den
  lefvande Nybom upp på scenen -- att hans på äldre dagar gjorda utfall
  mot modern realism föreföll obefogadt. Det fans emellertid något
  snällt och sympatiskt hos Jolin, och hans betydelse i teatern var
  nästan större än Blanches, hvilken slutligen nedsjönk till en
  Operakällarens kotteriskald.
  
  Hedberg, som med pamfletten Fyra år vid landsortsteatern väckte en
  förarglig uppmärksamhet och sedan i Sändebref till teaterdirektören
  Stedingk framkallade en mera skämtsam än allvarlig uppmaning att
  förestå teaterns elevskola, räddade sig från total solnedgång genom
  Bröllopet på Ulfåsa, som blef populärt och öfverglänste
  Vermländingarne och Engelbrekt. Bröllopet är dödt, men Södermans
  marsch lefver. Stycket hade för öfrigt ingen betydelse i Johans eller
  någon samtidas utveckling. Det var ett skuggspel, ihåligt som en
  operatext, och bars upp af damerna, som der fingo ett rökoffer i stor
  medeltidsstil. Den underkufvade mannen knotade visserligen och ville
  icke känna igen sig i Bengt Lagman, men det var inte så noga.
  
  Af större vigt blef införandet af Offenbachs operett på kungliga
  teatern. Sedan författaren till Sköna Helena fått inträde i franska
  akademien är det väl icke mera lifsfarligt att vara rättvis mot honom.
  Halèvy och Offenbach voro israeliter och parisare under andra
  kejsar-dömet. Som israeliter hade de ingen pietet för den europeiska
  kulturens anor, greker och romare, hvilkas bildning de såsom
  orientaler aldrig behöft passera. Som israeliter voro de skeptiska
  gentemot vesterländsk civilisation, och mest mot vesterländsk kristen
  moral. De sågo ett kristet samhälle bekänna den strängaste askesmoral
  och lefva som hedningar. De upptäckte motsägelsen i lära och lefverne,
  en motsägelse som endast kunde lösas genom att ändra den föråldrade
  läran, ty lefvernet stod icke att ändra utan genom kloster eller
  kastrering. Menskorna voro trötta på att hyckla och de gladdes åt att
  få en ny moral, hvilken stod i full öfverenstämmelse med den menskliga
  naturens beskaffenhet och vedertaget bruk. Offenbach slog an derför
  att sinnena voro förberedda och ledsnaden på den obeqväma munkkåpan
  var allmän. Hellre då spritt naken. Offenbachs operett tog djupa tag,
  ty den beskrattade hela den vesterländska föråldrade kulturen,
  prestadömet, konungadömet, matinrättningen, äktenskapet, de
  civiliserade krigen, och hvad man skrattar åt är icke längre vördadt.
  Offenbachs operett har spelat samma rol som Aristofanes' komedi, varit
  ett liknande symptom vid slutet af en kulturperiod och derför har den
  fyllt en uppgift. Den var skämtsam, men skämt är vanligen maskeradt
  allvar. Efter skrattet kom det rena allvaret, och der äro vi nu.
  
  Judarne logo vid tidehvarfvets utgång åt dessa kristna, som i två
  årtusenden sökt göra ett helvete af det glada jordelifvet och som nu
  först insågo att Kristi lära var en subjektiv, för upphofsmannens och
  hans under romarväldet suckande samtidas andliga behof lämpad sådan,
  som måste modifieras efter nya förhållanden. De som af naturen voro
  positivister och lefvat fram hela epoker utan delaktighet i Kristo,
  sågo nu de kristna vräka kristendomen, och de logo. Det var judens
  hämd och hans mission i Europa.
  
  Ynglingen af 1865, ännu skälfvande af stigmatiseringen, utmärglad af
  kampen mot köttet och djefvulen, med öronen pinade af klockringning
  och psalmsång, kom in i den upplysta teatersalongen, i sällskap med
  djerfva ynglingar af börd och god ställning, och från första radens
  fond ser han nu dessa taflor från den glada hedendomen rullas upp och
  hör en musik, ursprunglig, med ett visst gemüth, ty Offenbach var
  germaniserad, sångfull, yster. Sjelfva musiken i ouvertyren kom honom
  att le, och sedan! Tempeltjensten bakom förlåten kom honom att minnas
  brödbakningen i klockarens kök; åskan befans vara en oförtent
  jernplåt; gudarne, som spisade offren, Carl Johan Uddman; gudinnorna,
  tre sköna aktriser; gudarne, osynliga regissörer. Men här strök också
  hela den antika verlden. Dessa gudar, gudinnor, hjeltar, som genom
  läroböckerna fått en anstrykning af helgd, störtades ner; Grekland och
  Rom, som alltid åberopades såsom urkällan till allt bildadt,
  afslöjades och röckos ner i nivån. I nivån! Det var demokratiskt, ty
  nu kände han en press mindre, och fruktan för att icke kunna höja sig
  dit »upp» var borttagen. Men så kom kapitlet om lifsglädjen. Menskor
  och gudar parade sig huller om buller utan att begära lof och gudar
  hjelpte unga flickor att rymma från gamla gubbar, presten stiger ner
  ur templet, der han ledsnat hyckla, och med vinrankan om sin fuktiga
  tinning dansar han cancan med hetärerna. Det var rent spel! Det gick i
  honom såsom Guds ord och han hade intet att invända eller anmärka; det
  var som det skulle vara, just så. Var det osundt? Nej! Men att vilja
  tillämpa det i lifvet, dertill hade han icke någon åtrå. Det var ju
  teaterpjes, det var overkligt, och hans synpunkt var ännu och skulle
  alltid bli estetisk. Hvad var det der estetiska, under hvilket så
  mycket kunde smuglas in, under hvars betäckning så många medgifvanden
  kunde göras? Ja, allvar var det ej; skämt icke heller; det var något
  mycket sväfvande. Decamerone förherrligade lasten, men dess estetiska
  värde qvarstod. Hvad var det för värde? Etiskt var den boken
  fördömlig, men estetiskt berömvärd. Etisk och estetisk! En ny,
  dubbelbottnad trollask, ur hvilken efter behag framplockades myggor
  eller kameler.
  
  Men pjesen gafs med auktoritet på kungliga teatern och spelades af de
  mest framstående artister, sjelfva Knut Almlöf var Menelaus.
  Generalrepetitionerna utfördes med frukost, der konungen och
  gardesofficerare närvoro som värdar. Detta visste pojkarne genom
  kammarherrens son, som gaf dem teaterbiljetter. Det var på hög
  befallning nästan!
  
  Emellertid steg skriket högt likasom förtjusningen. Man kunde icke
  tala utan att dra in ett uttryck om Sköna Helena. Man kunde icke läsa
  Virgilius mer, utan att man öfversatte Achilles med den morske
  Achilles. Johan som först fick se pjesen när den spelats ett halft år,
  blef till och med af latinläraren, då denne begagnade ett citat ur
  stycket, som Johan ej förstod, tillfrågad om han ej sett Sköna Helena?
  
  -- Nej!
  
  -- Åh, kors bevare oss, men den får han lof att se!
  
  Man måste se den; och han såg.
  
  Literaturläraren, som var lindrig pietist, predikade emot och varnade,
  men han angrep den försigtigtvis ur estetisk synpunkt; talade om dålig
  smak, simpel ton. Det slog an på en del, och på lärarens uppmaning
  gingo de estetiska snobbarne och hvisslade åt Riddar Blåskägg,
  naturligtvis efter att ha grundligt roat sig åt den.
  
  Pjesen hade lättat upp ynglingens nertryckta sinne och lärt honom le
  åt afgudar, men på hans könslif eller uppfattning af qvinnan hade den
  intet inflytande.
  
  Djupare tog deremot den tungsinte Hamlet. Hvem är denne Hamlet, som
  lefver än, efter att ha sett rampljuset under Johan den tredjes
  tidehvarf och alltid blifvit lika ung? Man har gjort honom till så
  mycket och begagnat honom till alla möjliga ändamål. Johan tillegnade
  sig honom genast för sina.
  
  Ridån går upp; kungen och hofvet i lysande drägter, musik och glädje.
  Så kommer den sorgklädde, bleke ynglingen in der och gör opposition
  mot styffadern. Ha! Han har styffar! Det är åtminstone lika djefligt
  som att ha styfmor, tänker Johan. Det är min man! Och så skall han
  krossas, och man vill pina ur honom sympati mot tyrannerna. Ynglingens
  jag reser sig. Revolt! Men hans vilja är förlamad; han hytter, men kan
  icke slå. Han agar likväl modern! Synd att det inte var fadern bara!
  Men så går han med samvetsqval efteråt! Bra, bra! Han är
  reflexionssjuk, gräfver i sig sjelf, betänker sina handlingar tills de
  upplösa sig i intet. Och så älskar han en annans fästmö. Det är ju
  komplett likt. Johan börjar tvifla på att han är ett undantag. Jaså,
  det här är vanliga historier i lifvet! Skönt! Då har jag icke att ta
  mig så nära, men icke heller något att vara originel med. Det
  tillyxade slutet förfelade sitt intryck, hvilket dock upphjelptes af
  Horatios vackra tal. Bearbetarens ohjelpliga fel att ta bort
  Fortinbras märkte icke ynglingen, men Horatio, som nu blef kontrast,
  var icke någon kontrast; han var lika stor mes som Hamlet och sa bara
  ja och nej. Fortinbras, det var handlingens man, segraren,
  tronkräfvaren, men han kom icke med, och nu slutade alltsammans med
  Jammer und Elend.
  
  Men det var skönt att få begråta sitt öde och se sitt öde begråtet.
  Hamlet blef emellertid tills vidare icke annat än styfsonen; längre
  fram blef han grubblaren, och ändå längre fram sonen, offret för
  familjetyranniet. Så der växa uppfattningarne. Schwartz hade tagit
  fantasten, romantikern, som icke kunde försona sig med verkligheten,
  och derför uppfyllde han sin tids smakfordran. En positivistisk
  framtid, som redan fått romantiken löjlig helt enkelt, får väl se
  Hamlet såsom varande en Don Quixote spelas af en komiker. Hamletiska
  ynglingar äro redan utsatta för åtlöjet länge sen, ty ett annat slägte
  har smugit upp, som tänker utan visioner och handlar efter som de
  tänka.
  
         *       *       *       *       *
  
  Skönliteraturens och teaterns neutrala område, der moralen icke fick
  vara med och ha någon talan, der menskorna beslutat träffas nakna i
  gröna lunder och leka djuret med två ryggar, der man fick förneka Gud
  och hans heliga evangelium, der man, såsom i Riddar Blåskägg, fick
  göra narr af kungligheten på högsta befallning, diktens overkligheter
  med dess rekonstruktioner af en bättre verld än den förhandenvarande,
  togs af ynglingen såsom mera än dikt, och han förvexlade snart dikt
  och verklighet, inbillande sig att lifvet derute, utom hans hem,
  framtiden, var en sådan der lustgård. Särskildt började nu det
  närmaste paradiset, eller Upsala, att hägra såsom frihetens tillhåll.
  Der fick man gå illa klädd, vara fattig, men ändå vara student, det
  vill säga vara öfverklass; der fick man sjunga och dricka, komma hem
  full, slåss med polis, utan att förlora anseendet. Det var
  ideal-landet. Hvem hade lärt honom det? Gluntarne, som han sjöng med
  sin bror. Men han visste nu ej att Gluntarne voro öfverklassvyer på
  saken; att dessa sånger tillkommo för att höras stycke efter stycke af
  prinsar och blifvande konungar; att hjeltarne voro af familj; han
  tänkte icke på att vigilansen ej var så farlig, då det fans en moster
  i bakgrunden, tentamen icke så riskabel, då man hade biskopen till
  morbror, inslagningen af en ruta icke så dyr, då man var i så godt
  sällskap.
  
  I alla fall, framtiden började sysselsätta honom; han hade återfått
  hoppet om en framtid, och det ödesdigra tjugufemte året verkade icke
  mera så skrämmande. Detta hade sin grund i resultaten af en åtgärd,
  som skoldirektionerna vidtagit i och för utrönandet af
  sedlighetstillståndet i hufvudstadens skolor. Redogörelsen lästes i
  aftontidningarne och kom till Johans öron. Vid verkstäld undersökning
  hade befunnits att de flesta gossar och de flesta flickor voro
  hemfallna under en last, som var ungdomens farligaste fiende. Alltså
  gå till himlen i godt och talrikt sällskap! Han var icke ensam om
  synden! Dertill kom att i skolan talades öppet om saken såsom något
  hörande till hvars mans förflutna, icke seriöst, utan i anekdotform.
  Johan fick nu klart för sig att det icke var en sexuel sjukdom, utan
  att sådana endast följde samqväm med qvinnor. Han var numera lugn,
  helst inga olägenheter ännu visat sig, och hans tankar voro upptagna
  med arbeten, eller med oskyldiga flammor för rena flickor med bleksot.
  
         *       *       *       *       *
  
  Vid denna tidpunkt blomstrar skarpskytterörelsen. En vacker tanke, som
  gaf Sverige en armé, större än den indelta: 40,000 mot 37,000.
  
  Johan inträdde som aktiv, fick uniform, motion och lärde sig skjuta.
  Men han kom äfven i beröring med andra samhällsklassers ungdom. På
  hans kompani funnos gesäller ur yrkena, bodbetjenter, kontorister och
  yngre artister utan namn. De voro honom sympatiska, men främmande. Han
  sökte närma sig, men de antogo honom ej. De talade sin argot, ett
  kotterispråk, som han ej förstod. Nu märkte han huru klassbildningen
  söndrat honom från barndomskamraterna och han slöt sig. De ansågo
  honom à priori högfärdig. Men saken var att han såg upp till dem i
  vissa afseenden. De voro naiva, orädda, sjelfständiga och ekonomiskt
  bättre lottade än han, ty de hade alltid pengar. Känslan att gå i
  trupp på långa marscher hade något lugnande för honom. Han var icke
  född att befalla och lydde gerna, bara han icke märkte öfvermod eller
  herrsklystnad i befallningen. Han längtade icke att bli korporal, ty
  då skulle han tänka för de andra och, hvad värre var, besluta. Han
  förblef slafven af natur och böjelse, men kände tyrannens obefogenhet
  och han bevakade honom noga. På en större manöver kunde han icke
  underlåta att räsonnera öfver vissa besynnerligheter, såsom att
  infanteri från gardena vid en landstigning höll stånd mot flottans
  kanoner, hvilka betäckte de pråmar, på hvilka han befann sig.
  Kanonerna spelade på ett par famnars afstånd midt i näsan på
  gardisterna, men de stodo qvar. De lydde väl de också utan att
  begripa. Han räsonnerade och svor, men han lydde, ty han hade åtagit
  sig att lyda.
  
  Under en rast på Tyresö brottades han på lek med en kamrat.
  Kompanichefen trädde fram och förbjöd något barskt leken. Johan
  svarade skarpt att det var rast nu och att de lekte.
  
  -- Ja, men lek kan bli allvar.
  
  -- Det beror på oss det! -- svarade han och lydde. Men han tyckte det
  var fräckt af chefen att lägga sig i sådana detaljer och han hade
  tyckt sig märka en viss ovilja från förmannen, som sedan följde honom.
  Denne kallades magister, emedan han skref i tidningarne, men han var
  icke student en gång. Der ha vi't! tänkte han; han vill stuka mig. Och
  nu bevakade han hans rörelser. Antipatien räckte för lifvet å ömse
  sidor.
  
  Skarpskytterörelsen var närmast framkallad af tysk-danska kriget och
  var, oaktadt öfvergående, af en viss nytta. Den roade ungdomen, och
  den borttog en del af militärprestigen, då de lägre klasserna fingo
  inse att det ej var så svårt. Sedan gaf denna insigt grunden till
  motståndet mot preussiska värnpligtens införande, som mycket
  agiterades sedan Oskar II i Berlin uttalat sin förhoppning till kejsar
  Wilhelm, att de svenska och preussiska trupperna ännu en gång skulle
  bli vapenkamrater.
  
  
  
  
  9.
  
  Han äter andras bröd.
  
  
  Han hade fått en djerf dröm uppfyld: han hade fått en sommarkondition.
  Hvarför icke förr? Han hade icke vågat hoppas; och derför aldrig sökt.
  Det han rigtigt lifligt önskade vågade han icke sträcka sig efter, af
  fruktan att få ett afslag. En krossad förhoppning var det tyngsta han
  tänkte sig. Men nu kastade lyckan hela hornet öfver honom på en gång;
  konditionen var i ett förnämt hus, beläget i den vackraste natur han
  visste: skärgården; och hvad mer var, i den mest poetiska af alla
  skärgårdens nejder: Sotaskär. Han tyckte nu om de förnäma. Styfmoderns
  råa behandling, slägtingarnes eviga lurande på att upptäcka högfärd
  der det endast fans öfverlägsenhet i förstånd, ädelmod och
  offervillighet, skarpskyttekamraternas bemödanden att stuka honom,
  hade jagat honom från den klass derifrån han kommit; han tänkte icke
  mer som de, kände icke som de; hade annan religion, andra begrepp om
  lifvet, och hans estetiska sinne hade tilltalats af de förnäma
  kamraternas måttfulla väsen, harmoniska och säkra sätt att uppträda;
  han kände sig genom sin uppfostran närmare dem och allt mer aflägsnad
  från underklassen. Han tyckte att de förnäma voro mindre högfärdiga än
  de borgerliga; de vräkte sig icke; trampade icke, värderade bildning
  och talang; de voro på visst sätt mera demokratiska mot honom, då de
  togo honom som jemlike, än de der hemma, som behandlade honom som en
  mycket underordnad, underlägsen. Fritz till exempel, som var
  mjölnarson från landet, mottogs hos kammarherren och spelade komedi
  med sönerna inför kungliga teaterdirektören, som erbjöd honom
  engagement, och ingen frågade der efter hvad hans far var för en. Men
  när Fritz var hemma på bal i Johans hem granskades han fram och bak,
  och det var med stor förnöjelse en slägting kunde meddela att hans
  pappa bara var för detta mjölnardräng.
  
  Johan var blifven aristokrat utan att upphöra sympatisera med
  underklassen, och som adeln omkring 65 och strax eller var ganska,
  liberal, nedlåtande och för tillfället populär, blef han duperad. Han
  fattade icke att de som voro uppe en gång icke vidare behöfde trampa
  ner, att de som sutto på höjden kunde vara nedlåtande utan att stiga
  ner, och han insåg ej att de som voro nere kände sig trampade af dem,
  som ville stiga förbi dem upp, och att de som aldrig hade utsigt komma
  upp endast hade den trösten att hala ner dem, som voro uppe eller på
  vägen. Det var ju lagen för jemvigten, som han ej insett än. Han var
  emellertid hänryckt af att komma bland de förnäma.
  
  Fritz började ge honom instruktioner huru han skulle umgås och uppföra
  sig. Man skulle inte krypa, vara undfallande, icke säga allt hvad man
  tänkte, ty det begärde ingen få veta; kunde man säga artigheter utan
  att smickra för groft, vore det godt; konversera, men icke räsonnera,
  framför allt ej disputera, ty rätt fick man ändå aldrig. Det var ju en
  klok yngling. Johan tyckte han var faslig, men gömde orden i sitt
  hjerta. Hvad han kunde vinna vore en akademisk kondition, kanske få
  resa utrikes, Rom och Paris med disciplerna; det var det högsta han
  begärde af de förnäma. Det ansåg han vara att göra lycka, och den
  lyckan skulle han nu jaga efter.
  
  Så gjorde han sin första visit hos friherrinnan en söndagseftermiddag
  då hon var i staden. Hon liknade ett gammalt porträtt af en
  medelålders dam. Örnnäsa, stora bruna ögon och krusadt hår ner öfver
  tinningarne. Hon var elegisk, släpade på rösten och talade något i
  näsan. Johan tyckte icke hon såg fin ut, och våningen var tarfligare
  än hans hem, men de hade ju herrgård på landet, slott. Hon tilltalade
  honom likväl, ty hon hade ett drag, som påminde om hans mor. Hon
  examinerade honom, konverserade och släppte sitt nystan. Johan sprang
  upp, tog fatt nystanet, men återlemnade det med en min, som
  sjelfbelåtet sade: jag kan det der, ty jag har tagit upp många
  näsdukar förut åt damerna. Examen utföll till hans fördel, och han var
  antagen.
  
  Morgonen om dagen då de skulle resa ur staden, infann han sig i
  våningen. Kunglig sektern, så kallades husbonden, stod i skjortärmarne
  framför salsspegeln och knöt sin halsduk. Han såg stolt och mjeltsjuk
  ut och helsade kort och kallt. Johan tog obedd en stol, försökte
  konversera, men lyckades ej få något lifligt samtal i gång, helst
  sektern vände honom ryggen och svarade kort.
  
  -- Det är ingen förnäm, -- tänkte Johan; -- det der är en knöl!
  
  Och de voro hvarandra antipatiska som två underklassar, hvilka sågo
  snedt på hvarandras kraflande uppåt.
  
  Vagnen stod för porten. Kusken hade livré och stod med mössan i
  handen. Sektern frågade Johan om han ville åka ini eller på
  kuskbocken, men detta i en sådan ton att Johan beslöt sig för att vara
  fin och förstå inviten till kuskbocken. Och der satte han sig bredvid
  kusken.
  
  När piskan smälde och hästarne ryckte fram vagnen hade han blott en
  tanke: bort från hemmet! ut i verlden!
  
         *       *       *       *       *
  
  Vid första gästgifvargård der de rastade steg Johan ner och gick fram
  till vagnsfönstret. Der förfrågade han sig i en lätt, förbindlig,
  kanske något förtrolig ton om herrskapets välbefinnande, och erhöll af
  patronus ett kort, skarpt svar, som afbet alla vidare närmanden. Hvad
  ville detta säga?
  
  De sutto opp igen. Johan tände en cigarr och bjöd kusken, men denne
  svarade hviskande, att han aldrig fick röka på kuskbocken. Derpå
  pumpade han kusken; fick reda på umgänge och dylikt, men försigtigt
  nog.
  
  Mot aftonen anlände de till herrgården. Den låg på en trädbevuxen
  kulle och var en hvit stenbyggnad med markiser. Taket var platt och
  dess trubbiga vinkel gaf något italienskt åt byggnaden; men de der
  röd- och hvitrandiga markiserna, det var sjelfva finessen. Johan
  installerades med tre pojkar i en flygel, som bestod af en isolerad
  stuga af två rum, af hvilka kusken bebodde det yttre.
  
  Efter åtta dagars vistelse på stället hade Johan upptäckt att han var
  tjenare, med en ganska obehaglig ställning. Hans fars dräng hade
  bättre rum och eget rum; hans fars dräng rådde om sin person, sina
  tankar, någon stund på dagen; Johan aldrig. Natt och dag skulle han
  vara med barnen, leka med dem, läsa med dem, bada med dem. Tog han sig
  ett ögonblick ledigt och någon af herrskapet fick se honom, så
  frågades genast: hvar äro barnen? Pojkarne hade nemligen sprungit ner
  till statfolket, men der fingo de ej vistas för åns skull, som rann
  der förbi. Han lefde i en evig oro för att något skulle vara i olag.
  Han var ansvarig för fyra personers uppförande: sitt eget och tre
  pojkars. Hvarje anmärkning på dem föll på honom. Ingen jemnårig att
  tala med, ingen ungdom. Inspektoren var i arbete hela dagen och syntes
  aldrig till.
  
  Men det fans två saker, som gåfvo ersättning: naturen,
  Södertörnsnaturen, och friheten från hemmet. Friherrinnan behandlade
  honom mera förtroligt, nästan moderligt, och roade sig att konversera
  om literatur med honom. Då hade han stunder, då han kände sig som
  vederlike och öfverlägsen genom sin beläsenhet, men bara sektern kom
  hem var han barnpiga.
  
  Skärgårdslandskapet hade för honom större behag än Mälarens stränder,
  och de trolska minnena af Drottningholm och Vibyholm bleknade. Året
  förut hade han på en tiraljering med skarpskyttarne vid Tyresö kommit
  upp på en höjd. Der var djup granskog. De kröpo mellan blåbärsris och
  enbuskar, tills de kommo ut på en brant klipphäll. Der öppnade sig
  plötsligt en tafla, som kom honom att frysa af förtjusning. Fjärdar
  och holmar, fjärdar och holmar, långt, långt ut i det oändliga. Han
  hade, fastän stockholmare, aldrig sett skärgården förr och visste ej
  hvar han var. Den taflan gjorde ett sådant intryck som om han
  återfunnit ett land, han sett i vackra drömmar, eller i en föregående
  existens, som han trodde på, men ej visste något om. Jägarkedjan drog
  sig åt sidan in i skogen, men Johan satt qvar på branten och tillbad,
  det är ordet. Den fientliga kedjan hade nalkats och gaf eld; det
  susade om öronen; han gömde sig; han kunde icke gå derifrån. Detta var
  hans landskap, hans naturs sanna miliö; idyller, fattiga, knaggliga
  gråstensholmar med granskog, kastade ut på stora, stormiga fjärdar och
  med det oändliga hafvet som bakgrund, på vederbörligt afstånd. Han
  stannade också vid denna kärlek, som icke kunde förklaras i egenskap
  af den första; och hvarken Schweiz' Alper, Medelhafvets olivkullar
  eller Normandies falaiser kunde undantränga den rivalen.
  
  Nu var han der i paradiset, ehuru något för långt in; stränderna vid
  Sotaskär voro gröna, feta betesmarker under ekars skugga, och fjärdar
  öppnade sig utåt Mysingen, men på långt håll. Vattnet var rent och
  salt; det var nytt.
  
  Under ströftågen med bössa och hundar och pojkar kom han ner till
  stranden en vacker solskensdag. På andra sidan sjön låg ett slott. Ett
  stort, gammaldags stenslott. Han hade upptäckt att han icke bodde i
  annat än en gård och att hans herre var ofrälse och bara arrendator.
  
  -- Hvem bor i det slottet? -- frågade han gossarne.
  
  -- Der bor morbror Vilhelm, -- svarade de.
  
  -- Hvad heter han?
  
  -- Baron X.
  
  -- Brukar ni aldrig vara der?
  
  -- Jo, ibland.
  
  Det fans ett slott ändå, med en baron i. Hm! Johans promenader togo
  snart sin reguliera väg neråt stranden, derifrån han såg slottet. Det
  var omgifvet af park och en stor trädgård. Hemma hade de ingen
  trädgård. Det der var annat, det!
  
  En vacker dag underrättar friherrinnan honom att han dagen derpå
  skulle följa gossarne till barons, der de skulle stanna hela dan. Hon
  och sektern ville stanna hemma, och han skulle representera huset,
  tillade hon skämtsamt.
  
  Derpå frågade han om sin toalett. Jo, han kunde åka dit i sina
  sommarkläder, men ta svarta rocken på armen och gå in i lilla
  gobelinsrummet på nedra botten och kläda sig till middan.
  Gobelinsrummet! Hm! Skulle han kanske ta handskar? Hon skrattade. Nej,
  visst inga handskar. Han drömde hela natten om baronen och slottet och
  gobelinsrummet. På morgonen körde ett höskak opp på gården för att
  hemta ungdomen. Äh! Det tyckte han inte om. Det påminte om
  klockargården.
  
  Och så åkte de. Kommo upp till en stor lindallé, körde opp på gården
  och stannade framför slottet. Det var verkligen ett slott från
  Dahlbergs Suecia, och det daterade sig från unionstiden. Från en berså
  hördes välbekanta smällar af brädspelsbrickor. Och derifrån framträdde
  en medelålders herre i slankiga hamptygskläder. Hans ansigte var icke
  nobelt, mera borgerligt snarare, med ett grågult skepparskägg. Han
  hade örringar också. Johan stod med hatten i handen och presenterade
  sig. Baronen helsade vänligt och bad honom i stiga in i bersån. Der
  stod ett brädspel, vid hvilket satt en liten gubbe med frukostskärm på
  mössan och som var mycket tillmötesgående.
  
  Han presenterades som rektor från en småstad. Johan fick konjak och
  förhördes i nyheter från Stockholm. Han var djupt inne i
  teatersqvaller och dylikt och åhördes med stor uppmärksamhet. Nå, se
  der ha vi't, tänkte han, de rigtiga förnäma äro mycket mer
  demokratiska än de origtiga.
  
  -- Så, -- sade baron, -- förlåt herr ... jag mins inte namnet. -- Ja,
  så var det. Är ni slägt till Oskar?
  
  -- Det är min far!
  
  -- Åh, Herre Gud, är det så! Det är ju min gamle vän, sedan jag förde
  Strengnäs i verlden! -- Hva! Johan trodde ej sina öron! Hade baron
  fört ångbåt? Ja, det hade han. -- Men gubben gick på och ville ha reda
  på Oskar och hans öden.
  
  Johan tittade på slottet och undrade om det var baron sjelf. Så kom
  friherrinnan ner, och hon var lika enkel och vänlig som baron. Det
  ringde till middan.
  
  -- Nu ska vi ta en sup, -- sa baron, -- kom med nu.
  
  Johan gjorde en volt i stora förstugan och ville ta på bonjouren bakom
  en dörr, men det fick inte bli något af. Han gjorde det ändå, ty
  friherrinnan hade sagt det. Så kommo de upp i stora salen. -- Jo, det
  var ett rigtigt slott. Stenlagdt golf; taket skuret i trä;
  fönsternischer, djupa som små rum; en spis, som rymde ett mått ved;
  ett klaver på tre fötter; en krona med glas som pepparkakor; och fullt
  med svarta porträtt på väggarne. Det var alldeles rigtigt.
  
  Middagen gick, och Johan kände sig hemmastadd. På eftermiddagen
  spelade han bräde med baronen och drack toddy. Alla artigheter han
  tänkt ut instäldes, och han var väl nöjd med sin dag när den var till
  ända.
  
  I stora allén vände han sig om och såg på slottet. Det såg mindre
  ståtligt ut nu; nästan tarfligt. Det anstod honom bättre som sådant,
  men det der sagoslottet från andra stranden var roligare att se upp
  till, bort till. Nu hade han ingenting att se upp till mer. Men han
  var icke längre nere. Kanske det var roligare ändå att ha någonting
  deruppe att koxa efter!
  
  När han kom hem examinerades han af friherrinnan. Hvad tyckte han om
  baron? -- Han var snäll och nedlåtande. -- Här var Johan redan så klok
  att han förteg bekantskapen med fadern. De skulle nog få veta det
  ändå, tänkte han. Emellertid kände han sig varmare i kläderna och var
  icke så mjuk mera.
  
  Han lånade en dag ridhäst af sektern, men red så vildt att nästa gång
  voro hästarne upptagna. Då skickade han en statpojke ut i socknen och
  hyrde en häst. Det var stolt att sitta högt och ränna fram med fart,
  och han kände sina krafter liksom skarfvade.
  
  Illusioner hade ramlat, men det kändes lugnt att vara i nivå, utan att
  ha behöft rycka ner någon. Han skref hem till brodern och skröt. Men
  fick ett nosigt svar. Som han var ensam och icke hade någon att tala
  med, skref han en dagbok till vännen. Denne hade fått kondition hos en
  handlande vid Mälaren, der det fans flickor, musik, ungdom och goda
  middagar. Johan önskade ibland vara i hans ställe och han kände att
  han kommit in i något jolmigt. I dagboken sökte han dikta upp
  verkligheten och lyckades äfven eröfra vännens afund.
  
  Historien om barons bekantskap spred sig, och friherrinnan ansåg sig
  skyldig tala illa om sin bror. Johan hade dock nog förstånd att inse
  det här låg före en detalj ur en fideikommiss-tragedi. Som den icke
  rörde honom brydde han sig icke om att forska i den.
  
         *       *       *       *       *
  
  Vid ett besök i prestgården råkade komministern få höra om Johans
  presterliga planer. Som kyrkoherden upphört predika för ålderssvaghet,
  var hans vikarius den enda tjenstgörande. Och han fann sysslan tung;
  derför falkade han efter unga studerande, som voro angelägna få
  debutera. Han frågade Johan om han ville predika. -- Men han var icke
  student. -- Det gjorde ingenting. -- Hm! Det var något att tänka på!
  
  Komministern tog fast på honom. Här hade så många studenter och
  gymnasister predikat förut, ja, kyrkan hade fått en viss ryktbarhet
  för att den berömde skådespelaren Knut Almlöf predikat der i sin
  ungdom. -- Menelaus? I sköna Helena? -- Just han! -- Och så slogs
  evangeliiboken upp. Postillor lånades och Johan lofvade infinna sig på
  fredagen för att profpredika.
  
  Han skulle sålunda ett år efter konfirmationen upp i predikstolen och
  tala på vår Herres vägnar, och de skulle sitta som andäktiga, ödmjuka
  åhörare, hans husbonde, baronerna och fröknarna och patronerna. Redan
  vid målet, så hastigt, så utan prestexamen, ja utan studentexamen, och
  kappa och krage skulle han få låna och vända på timglaset och säga
  Fader Vår och läsa upp lysningar. Det steg honom åt hufvet, och han
  reste hem en half aln längre, med full visshet om att han icke mera
  var någon pojke.
  
  Men när han kom hem vaknade betänkligheterna. Han var fritänkare. Var
  det hederligt att gå fram och hyckla? Nej, nej! Men skulle han afstå
  derför? Det var för stort offer. Äran vinkade, och kanske han kunde
  så ut något frö af fria tankar, som skulle kunna gro.
  
  Ja, men det är ohederligt! Han såg nemligen alltid med sin gamla
  egoistmoral på den handlandes afsigt, icke på handlingens nytta eller
  skada. Det var nyttigt för honom att predika, det var icke skadligt
  för andra att höra ett nytt, sant ord, alltså ... Men det var icke
  hederligt! Han kom inte ifrån det. Han lättade sitt samvete för
  friherrinnan.
  
  -- Tror ni att presten tror på allt hvad han säger?
  
  Det var prestens sak, men Johan, han kunde icke.
  
  Slutet blef att han tog en promenad (till häst) till komministergården
  och bekände kort. Komministern såg misslynt ut att behöfva mottaga
  förtroendet.
  
  -- Ja, men herrn tror väl på Gud, i Jessu namn!
  
  -- Ja visst gör jag det!
  
  Nå så tala bara inte om'et. Biskop Wallin nämnde aldrig Jesu namn i
  sina predikningar. Men rör inte i't bara; låt mig slippa veta't.
  
  -- Ja, jag ska göra mitt bästa, -- sa Johan, glad att ha räddat sin
  heder och icke mindre sin ära!
  
  De togo en sup och en smörgås, och saken var afgjord.
  
  Det var något rart nu att sitta med sitt Gefle vapen och sina
  postillor för sig och höra sektern fråga efter magistern. -- Och så en
  piga, som svarade: magistern sitter och skrifver på sin predikan.
  
  Nu hade han texten för sig att begrunda. Det var sjunde söndan i
  Trefaldighet, första årgången, och orden lydde i sin helhet som
  följer:
  
  »Jesus sade: nu är menniskones son förklarad, och Gud är förklarad i
  honom. Är nu Gud förklarad i honom, så skall ock Gud förklara honom i
  sig sjelf; och skall snart förklara honom.»
  
  Det var allt. Johan vände ut och in, in och ut, men han fann ingen
  mening. Det var »tjockt», tyckte han. Men det vidrörde den ömmaste
  punkten: Kristi gudom. Om han nu toge mod till sig och förklarade bort
  Kristi gudom, så hade han gjort en stor bragd. Den lockade honom och
  med Parkers hjelp diktade han en lofsång på prosa öfver Kristus såsom
  Guds son, samt framkom ytterst försigtigt med att vi alla voro Guds
  söner, men Jesus, Guds utvalde, käre son, i hvilken han hade ett godt
  behag, och hvars läror vi skulle höra. Men det var bara inledningen,
  och evangeliet lästes ju opp efter inledningen. Hvad skulle han då
  predika om? Nu hade han redan fredat sitt samvete genom att uttala sin
  öfvertygelse om Kristi gudom. Febern glödde, modet växte, och han
  kände att han hade en kallelse att uppfylla. Han ville draga svärd mot
  dogmerna, nådens ordning och läseriet. Det var en uppgift.
  
  När han så kom till den afdelning i predikan, der han skulle efter
  textens uppläsning säga: Med anledning af upplästa heliga text vilja
  vi på denna korta stund taga till betraktelseämne etc, så skref han:
  Som dagens text icke ger oss anledning till några vidare betraktelser,
  så vilja vi på denna korta stund betrakta ett ämne, som är af större
  vigt än något annat... Och så betraktade han Guds nådaverk i
  omvändelsen.
  
  Det var två angrepp: ett mot textkommissionen, ett mot kyrkans lära om
  nådavalet.
  
  Han talade först om omvändelsen såsom en allvarsam sak, som fordrade
  sina offer, och beroende på menskans fria vilja (det hade han icke
  klart för sig). Han tummade på nådens ordning och slutligen slog han
  upp himmelrikets portar för alla: Kommer till mig, I alle, som arbeten
  och ären betungade; publikaner och syndare, skökor och ståthållare,
  alla skulle in i himlen, till och med röfvaren fick evangeliet. I dag
  skall du vara med mig i paradiset. Detta var Jesu evangelium för alla,
  och ingen skulle tro sig gå med nycklarne till himlen och inbilla sig
  ensam vara ett Guds barn (det fick läsarne!), utan nådens dörrar
  stodo öppna för alla, alla!
  
  Han blef nu allvarsam och kände sig likasom en missionär.
  
  På fredagen infann han sig i kyrkan och från predikstolen fick han
  läsa upp några ställen ur predikan. Han valde de oskyldigaste. Derpå
  repeterades bönerna under det komministern stod under orgelläktaren
  och ropade: högre, långsammare! Han var approberad, och de togo en sup
  och en smörgås.
  
  På söndagen var kyrkan full af folk. Johan kläddes i kappa och kragar
  inne i sakristian. Ett ögonblick tyckte han det var löjligt, men så
  kom ångesten öfver honom. Han bad till den ende, sanne Guden om hjelp,
  när han nu skulle dra svärd för hans sak mot tusenårig villfarelse,
  och när orgelns sista ton ljudat ut, gick han frankt upp för
  predikstolen.
  
  Allt gick i ordning. Men när han kom till stället: »Som dagens text
  icke ger oss anledning till några betraktelser» och han såg de många
  hvita fläckarna, som voro anleten, röra i sig nere i kyrkan, darrade
  han. Men blott ett ögonblick. Så tog han i, och med temligen stark och
  säker stämma läste han opp sin predikan. När han kom mot slutet var
  han rörd sjelf öfver de vackra läror han förkunnade, så att tårarne
  skymde skriften på papperet.
  
  Han andades ut. Läste alla bönerna tills orgeln tog upp, då han gick
  ner. Der stod komministern, som tog emot honom med ett tack, men, men,
  det duger inte att gå från texten; aj, aj, aj, om konsistorium fick
  veta det. Men det var nog ingen, som märkte det, skulle vi hoppas. Om
  sjelfva innehållet var ingenting att anmärka.
  
  Och så blef det middag i prestgården; och der lektes med flickor och
  dansades, och Johan var liksom litet hjelten för dagen.
  
  -- Det var en mycket bra predikan, -- sa flickorna, för den var så
  kort.
  
  -- Han hade läst alldeles för fort. Och så hade han hoppat öfver en
  bön.
  
  -- Alla barn i början, -- sa komministern.
  
         *       *       *       *       *
  
  På hösten återvände Johan med gossarne till staden för att bo hos dem
  och läsa lexor med dem. De gingo i Klara skola. Återigen en baklexa.
  Samma Klara skola, samma rektor, samma elaka lärare i latinet. Johan
  läste och durkade samvetsgrannt med gossarne, förhörde dem och kunde
  svära på att lexorna voro öfverlästa. Och ändock kom anmärkningsboken
  hem, och i den läste gossarnes far så och så många icke öfverlästa
  lexor.
  
  -- Det är lögn, -- sa Johan.
  
  -- Ja, men det står här i alla fall, -- sa fadern.
  
  Det var ett grymt arbete, och samtidigt läste han sjelf på
  studentexamen.
  
  När höstterminen var slut for man åter till landet. Man satt vid
  spisen, knäppte nötter, en hel säck, och läste Frithiofs saga, Axel
  och Nattvardsbarnen. Qvällarne voro långa och odrägliga. Men Johan
  upptäckte en nykommen inspektor, hvilken behandlades nära på som
  dräng. Detta retade Johan att formera bekantskap, och på dennes rum
  brygde de punsch och spelade kort. Friherrinnan tillät sig anmärka att
  inspektoren icke var något sällskap för Johan.
  
  -- Hvarför det?
  
  -- Han saknar ju bildning!
  
  -- Hm! Det var inte så farligt.
  
  Hon framkastade äfven att det vore henne behagligt om informatorn
  valde familjens sällskap om aftnarne eller åtminstone vistades på
  gossarnes rum. Han föredrog det senare, ty der uppe var unket, och han
  var ledsen på att läsa högt och konversera.
  
  Han satt nu på sitt och gossarnes rum. Dit kom inspektoren och de
  spelade sitt parti. Gossarne tiggde och bådo att få vara med. Hvarför
  icke? Johan hade i sitt hem spelat whist med fadern och bröderna i
  alla sina dagar, och det oskyldiga nöjet användes som uppfostringsmedel
  i disciplin, ordning, uppmärksamhet och rättvisa, och han hade aldrig
  spelat om pengar. Hvarje fusk tillbakavisades ögonblickligt, otidigt
  jubel öfver en vinst nertystades, missnöjda i miner öfver en förlust
  begabbades.
  
  Saken fick passera, och inga anmärkningar gjordes, ty herrskapet var
  belåtet med att gossarne voro sysselsatte och att de sluppo dem. Men
  umgänget med inspektorn tyckte de ej om. Johan hade en gång på
  sommaren satt upp en trupp af sina elever och statpojkar, hvilka han
  exercerade på fältet. Förbud utfärdades mot umgänge med statbarn.
  
  -- Hvar klass skall hålla sig för sig, -- sa friherrinnan.
  
  Men Johan kunde icke förstå hvarför, sedan klass-skilnaden med 1865
  var upphäfd!
  
  Ovädret drog emellertid ihop och var färdigt bryta löst. En småsak
  tände på.
  
  En morgon stimmade herrn i huset efter sina bortkomna körvantar. Han
  gick på äldsta pojken på misstankar. Denne nekade och skylde på
  inspektorn, angifvande tidpunkten, en resa till prestgården, då denne
  skulle ha haft vantarne. Inspektoren blir uppkallad.
  
  -- Herrn har tagit mina körvantar, hvad är det för slag?
  
  -- Nej, det har jag visst inte!
  
  -- Hvad för slag? Hugo påstår det!
  
  Johan, som var närvarande, stiger oombedd fram och säger: Det ljuger
  Hugo. Det är han sjelf som haft dem.
  
  -- Hvad fan säger den för slag? -- (En nick åt inspektoren att gå.)
  
  -- Jag säger som sant är!
  
  -- Hur understår herrn sig beskylla min son i en drängs närvaro?
  
  -- Herr X. är ingen dräng! Och för öfrigt är han oskyldig!
  
  -- Jo, ni ä oskyldiga, som sitter och spelar kort tillsammans och
  super med gossarne! Det är snyggt, det!
  
  -- Hvarför har ni inte anmärkt det förut, skulle ni fått veta att jag
  icke super med gossarne!
  
  -- Ni, ni! Djefla pojke! Ni för er.
  
  -- Herrn kan skaffa sig en annan pojke till lärare åt sina pojkar,
  efter som herrn är så snål att inte vilja ta en vuxen person. -- Och
  så gick han.
  
  De skulle resa till stan samma dag, ty jullofvet var slut. Hem alltså,
  hem igen. Hufvudstupa tillbaka i helvetet, hånad, stukad, sju gånger
  värre sen han skrutit med sin nya ställning och gjort jemförelser med
  hemmet. Han gret af ilska, men han kunde ej gå tillbaka efter en sådan
  skymf.
  
  Det kom bud efter honom från friherrinnan. Hon fick vänta en stund.
  Derpå ett bud till. Han gick upp morsk. Hon var ganska blid. Bad honom
  lofva att stanna några dagar! Stanna hos dem tills de hunnit få ny
  lärare. Han lofvade, när hon bedt ihållande. Hon skulle åka med
  gossarne in.
  
  Så körde slädan fram. Sektern stod bredvid och sade: herrn kan sitta
  på kuskbocken.
  
  -- Jag vet nog min plats, -- sade han.
  
  Emellertid måtte sektern mera ha fruktat en kompromiss ini slädan med
  hustrun än han hade lust att förödmjuka, ty vid första rast bad
  friherrinnan honom stiga in. Nej, det ville han inte!
  
  I stan stannade han åtta dagar. Under tiden hade han skrifvit hem ett
  något spanskt bref i verldsmannaton, som icke behagade gubben oaktadt
  han smickrat honom.
  
  -- Jag tycker du borde ha frågat om du fick komma hem först, -- sa
  han.
  
  Ja, det hade han rätt i. Men sonen hade aldrig tänkt sig hemmet annat
  än som ett hotell, der man åt och bodde gratis.
  
  Och så var han hemma igen.
  
  Genom en outgrundlig naivitet hade Johan låtit förmå sig att ännu
  någon tid gå och läsa lexorna med sina forne elever. -- En qväll ville
  Fritz dra honom med ut på ett kafé.
  
  -- Nej, -- sa Johan, -- jag skall gå på lektion.
  
  -- Hvart?
  
  -- Till kunglig sekterns!
  
  -- Hva! Har du inte slutat med dem än?
  
  -- Nej, jag har lofvat fortsätta tills de få en informator.
  
  -- Hvad har du för det då?
  
  -- Hvad jag har? -- Jag har haft bostad och mat!
  
  -- Ja, men hvad har du nu då, när du inte har bostad och mat?
  
  -- Hm! Det har jag inte tänkt på!
  
  -- Du är en djefla narr, som går och läser gratis med rikt folks barn!
  Så, nu går du med mig, och sätter aldrig din fot der mer!
  
  Johan kämpade en strid på trottoaren.
  
  -- Jag har lofvat!
  
  -- Du ska inte lofva! Kom nu med och skrif ett återbud!
  
  -- Jag måste ta afsked!
  
  -- Det behöfs inte! Man hade lofvat dig, det ingick i vilkoren, en
  gratifikation till julen, men du fick ingenting; och så låter du
  behandla dig som en dräng. Kom nu och skrif! -- Han släpades in på
  Andalusiskan. Amanda tog fram papper och penna, och efter vännens
  diktamen skref han att han i anseende till stundande examen icke
  vidare hade tid att ge lektioner!
  
  Han var fri!
  
  -- Men jag skäms, -- sa han.
  
  -- Hvad skäms du för?
  
  -- Jo, jag skäms för att jag varit oartig!
  
  -- Äh prat! Så -- en half punsch!
  
  
  
  
  10.
  
  Karakteren och ödet.
  
  
  Tiden hade ryckt upp sig och var lifaktig. Utställningen 66 var en
  nyhet och dessutom en yttring af realistisk skandinavism.
  Nationalmusei öppnande, Dietrichsons föreläsningar, Konstföreningens
  bildande gaf estetiken en ny fart. Valen till kamrarne 67 utgjorde en
  öfverraskning, som väckte hela nationen till eftertanke, ty reformen
  hade vändt upp och ned på samhället så grundligt, att botten kom opp.
  
  Svaga dyningar läto märka sig nere i läroverkets högsta klass, der nu
  unga män intresserade sig för allmänna frågor. Sålunda stod svarta
  taflan en morgon fullskrifven med namn, börjande med Adlersparre.
  Rektorn, som icke läst morgontidningen, frågade hvad denna namnlista
  betydde. Det var Stockholmsvalen till Andra kammaren. Han gjorde derpå
  en revy och utbredde sig om kammarens sammansättning, yttrande
  farhågor öfver den nya representationens blifvande gagn för land och
  rike. Man drog redan öronen åt sig; och förtjusningen var öfver.
  
  Klassen var äfven indelad i frihandlare och protektionister, och
  Gripenstedts tal lästes.
  
  Frökenreformen diskuterades ifrigt. Johan, som nyss sett tre gamla
  fröknar rifva hårflätorna af sig och i fin societet förbanna
  »tidsandan», som stal från hederligt folk hvad deras förfader ärligt
  förvärfvat, tyckte att det var en god reform. Den tog icke från
  fröknarne något, ty de fingo behålla sin titel, men den gaf samma rätt
  åt alla. Det var med den titeln som med saligheten. Ingen aktade den,
  när den blef upplåten åt alla.
  
  -- Då ska pigorna också kallas mamseller, -- skrek fröken.
  
  -- Ja, -- svarade Johan, -- minst!
  
  Men den reformen låter ännu vänta på sig, af okända skäl. De skulle
  naturligtvis kallas fröknar, men man kunde åtminstone upphöja dem till
  mamseller först, för att ej ådraga dem ett oberättigadt löje.
  
  Fritänkeriet antog dimensioner. Johan hade efter predikningen känt sig
  hafva ett kall, en pligt, att utbreda den nya läran och stå för den.
  Han började derför att uteblifva från bönen, och satt qvar i klassen
  under det utryckning skedde i bönrummet. Rektorn kom in och ville
  drifva ut honom och medbrottslingar. Johan svarade att hans religion
  förbjöd honom deltaga i en främmande kult. Rektorn vädjade till lagar
  och författningar. Johan svarade att judarne sluppo bön. Rektorn bad
  honom vackert för exemplets skull att närvara. Han ville icke ge
  dåligt exempel. Rektorn bad innerligt, gemytligt, för gammal
  bekantskaps skull. Johan gaf efter. Men han sjöng icke med i psalmerna
  och icke hans kamrater heller. Då blef rektorn ursinnig och höll ett
  strafftal; utpekade Johan och smädade honom. Johan svarade honom med
  att organisera en strejk. Han och likasinnade gingo nu regelbundet så
  sent till skolan, att bönen var slut när de anlände. Kommo de ändock
  för tidigt, sutto de i förstugan och väntade. Der på vedlåren träffade
  de lärare och språkade med dem om ditt och datt. Rektorn upptäckte
  detta. För att krossa de upproriska påfann han, att när bönen var slut
  och skolan församlad låta öppna tamburdörren och inkalla
  revolutionsmännen. Dessa defilerade nu med fräcka miner och under en
  skur af ovett genom bönsalen, men utan att stanna. Slutligen togo de
  detta för vana, att sjelfmant stiga in och ta ovettet när de tågade
  genom stora bönsalen.
  
  Rektorn fattade agg till Johan och visade tecken till att vilja kugga
  honom i examen. Johan satte hårdt mot hårdt och läste nätter och dar.
  
  Teologiska lektionerna urartade nu till disputationer med läraren.
  Denne var prest och ateist och var road af invändningarne, men äfven
  han tröttnade och befalde snart att man skulle svara med läroboken.
  
  -- Hur många personer i gudomen?
  
  -- En!
  
  -- Ja, men hvad säger Norbeck?
  
  -- Han säger tre!
  
  -- Nå, så säg det, då!
  
  I hemmet var det tyst. Johan fick vara i fred; man såg att han var
  förlorad, och det var för sent att gripa honom. En söndag gjorde
  fadern ett försök i den gamla stilen, men fick svar på tal.
  
  -- Hvarför går du aldrig i kyrkan mer? -- frågade han.
  
  -- Hvad ska jag der att göra?
  
  -- En god predikan har alltid något godt med sig.
  
  -- Predika kan jag göra sjelf.
  
  Klippt!
  
  Läsarne läto en prest hålla förbön för Johan i Betlehemskyrkan, sedan
  de fått se honom i skarpskytteuniform en söndagsförmiddag.
  
         *       *       *       *       *
  
  I maj 67 aflade han studentexamen. Underliga saker kommo i dagen. Det
  fans karlar med skägg och glasögon, som kallade halfön Malacca för
  Sibirien och som trodde att östra indiska halfön var Arabien. Personer
  erhöllo betyg i franska, som uttalade eu som y och icke kunde
  konjugera hjelpverberna. Det var otroligt. Johan sjelf tyckte att han
  var starkare i latinet tre år förut. Historien skulle hvarenda en
  blifvit kuggad i, om man icke haft nys om frågorna. Det var för mycket
  läst och för litet lärdt. Kompendier i alla ämnen skulle ha gjort mera
  gagn och kunnat afsluta studentexamen i fjerde klassen. Men det var
  med studentexamen och är än, liksom med saligheten och frökentiteln,
  den skulle förlora sitt behag om den blef för alla; men nog skulle den
  bli behagligare för alla och mycket nyttigare.
  
  När han om aftonen var approberad (det slutades med bön, som skulle
  läsas af en fritänkare, hvilken staplade på Fader vår, hvilket
  origtigt tillskrefs sinnesrörelse), drogs han af kamraterna ner till
  Storkyrkobrinken, der de köpte honom en hvit mössa (han hade aldrig
  pengar). Derpå gick han ner till kontoret att glädja fadern. Denne
  mötte han i förstugan, på väg hem.
  
  -- Jaså, det är gjordt nu, -- sa fadern.
  
  -- Ja!
  
  -- Och mössan redan?
  
  -- Den har jag tagit på kredit!
  
  -- Gå in till kassörn, så får du betala den.
  
  Och så skildes de.
  
  Ingen lyckönskan; intet handslag. Nå, det var den gamles isländarnatur
  att icke kunna yttra ömmare känslor.
  
  Johan kom hem, då alla sutto vid aftonbordet. Han var glad och hade
  druckit punsch. Men hans glädje stämde ner. Alla tego. Syskonen
  gratulerade icke. Då blef han förstämd och teg sjelf. Gick direkt från
  bordet ut, till stan, till kamraterna. Och der var glädje. Barnslig,
  dum, öfverdrifven glädje, med för stora förhoppningar.
  
         *       *       *       *       *
  
  Om sommaren gaf han lektioner i stor skala och var hemma. Med pengarna
  skulle han resa till Upsala om hösten och ta graden. Presten lockade
  honom icke mer; det hade han lagt bakom sig, och för öfrigt stred det
  mot hans samvete att aflägga prested.
  
  Denna sommar var han för första gången hos en flicka. Han kände sig
  snopen, som så många andra. -- Jaså, det var alltsammans! -- Det var
  kostligt att det skedde midt emot Betlehemskyrkan. Hvarför hade det
  emellertid icke skett förut, så hade så många års qval varit
  besparade, så mycken kraft innehållen. Det var emellertid rätt lugnt
  efteråt, och han kände sig sund, glad, som om han fylt en pligt.
  
         *       *       *       *       *
  
  Om hösten reste han upp till Upsala. Gamla Margret packade hans
  kappsäck, lade ner kokkärl och kuvert. Derpå tvang hon honom att låna
  femton kronor. Af fadern fick han ett fodral med cigarrer och
  uppmaning att hjelpa sig sjelf. Sjelf medförde han åttio kronor, som
  han förvärfvat på lektioner och med hvilka han skulle göra sin första
  termin.
  
  Verlden stod honom nu öppen, och han hade ju inträdeskort på hand.
  Återstod bara att komma in. Bara!
  
         *       *       *       *       *
  
  Menniskans karakter är hennes öde, var denna tid ett stående och
  mycket godkändt talesätt. Nu, när Johan skulle ut i verlden och göra
  sitt öde, använde han många lediga timmar på att göra upp sitt
  horoskop, utgående ifrån sin karakter. Han trodde nemligen att han
  hade sin karakter färdig. Samhället hedrar med namnet karakter sådana,
  som sökt och funnit sin ställning, tagit sin rol, utfunderat vissa
  grunder för sitt uppförande och slutligen handla derefter automatiskt.
  
  En s. k. karakter är en mycket enkel mekanisk inrättning; han har bara
  en synpunkt på de så ytterst invecklade förhållandena i lifvet; han
  har beslutat sig för att för lifvet ha en och samma mening för en
  bestämd sak; och för att icke göra sig skyldig till karakterslöshet
  ändrar han aldrig mening, huru enfaldig eller orimlig den än är. En
  karakter måste följaktligen vara en temligen vanlig menniska och vara
  hvad man kallar litet dum. Karakter och automat tyckas något så när
  sammanfalla. Dickens' berömda karakterer äro positivdockor, och
  karaktererna på scenen måste vara automater. En väl tecknad karakter
  är liktydig med en karrikatyr. En karakter skall dessutom veta hvad
  han vill. Hvad vet man om hvad man vill? Man vill eller vill inte, det
  är allt. Söker man reflektera öfver sitt viljande, då upphör vanligen
  viljan. I samhället och lifvet måste man alltid betänka följderna af
  sin handling för sig och andra och måste derför reflektera. Den som
  handlar ögonblickligen är en oklok och en sjelfvisk, en naiv, en
  omedveten; det är sådana, som gå fram i lifvet, ty de se ej på hvad
  olägenheter deras handlingar kunna ha för andra, utan se bara på
  handlingens fördel för dem sjelfva.
  
  Johan undrade, med den vana han fått genom det kristliga
  njurransakandet att sjelfskåda sig, om han hade en karakter, passande
  för en man, som ville göra sin framtid.
  
  Han erinrade att den pigan, som han slagit, derför att hon blottat
  hans kropp under sömnen, efter händelsen sagt: det är karakter på den
  pojken! -- Hvad menade hon med det? -- Hon hade sett honom ega
  handlingskraft nog att efter en skymf gå ut i parken, skära en käpp
  och straffa henne. Hade han gått den ordinarie vägen och sqvallrat för
  föräldrarne, hade hon tyckt att han var en mes. Modern deremot, som då
  lefde, hade dömt hans handling annorlunda: hon kallade honom
  hämdgirig. Der hade han redan två synpunkter på samma sak och han höll
  sig naturligtvis vid den, som var minst hedrande, ty det trodde han
  mest på. Hämd? Det var ju straff? Hade han rätt att straffa? Rätt?
  Hvem hade rätt? Föräldrarne hämnades ju alltid! Nej, de straffade. De
  hade alltså en annan rätt än han, och det fans två rätt.
  
  Jo, han var nog hämdgirig. En pojke på Klara kyrkogård hade öppet sagt
  att Johans far hade stått i halsjern. Det var en skymf mot hela
  slägten. Som Johan var svagare än pojken, uppbådar han sin äldre
  bror, som kunde slåss, och tillsammans utkräfva de blodshämden med
  några snöbollar. Ja, de utkräfde hämden ändå längre, ty de klådde hans
  yngre bror också, som var relativt oskyldig, men som såg nosig ut.
  
  Det var nog gammal god slägthämd det der, med alla dess symptomer.
  Hvad skulle han ha gjort? Sqvallrat för magistern. Nej, det gjorde han
  aldrig. Han var alltså hämdgirig. Det var en graverande tillvitelse.
  
  Men så började han tänka efter. Hade han hämnats på fadern för de
  orättvisor han tillfogat honom, eller på styfmodern? Nej! Han glömde
  och drog sig undan.
  
  Hade han hämnats på lärarne i Klara genom att skicka dem stenlådor
  till julklapp? Nej! Var han då så sträng mot andra och var han så
  småaktig vid dömandet af deras handlingssätt mot honom? Nej bevars,
  han lät behandla sig ganska legert, var lättrogen och kunde narras
  till hvad som helst, bara han icke kände tryck, förtryck. Kamrater
  hade mot löften om byte narrat af honom hans herbarium, hans
  insektssamling, kemiska apparater, hans indianböcker. Hade han kräft
  dem, eller chikanerat dem? Nej, han skämdes, på deras vägnar, och höll
  till godo. Vid en termins slut hade fadern till en elev glömt betala
  Johan. Han skämdes att kräfva honom och först ett halft år senare
  måste han på faderns uppmaning taga ut sin fordran.
  
  Detta var ett egendomligt drag hos Johan att han identifierade sig,
  led på andras vägnar, blygdes. Han skulle, om han lefvat under
  medeltiden, ha stigmatiserat sig.
  
  Om en bror sa en dumhet eller smaklöshet, så skämdes Johan. I kyrkan
  hörde han en kör af skolbarn som sjöngo grufligt falskt. Johan gömde
  sig i bänken och skämdes.
  
  Han slogs med en kamrat och lyckades ge denne ett starkt slag för
  bröstet, men när han såg gossens ansigte förvridas af smärta, föll han
  i gråt och räckte honom sin hand. När någon bad honom om en sak, som
  han högst ogerna ville, led han på dens vägnar han icke kunde göra
  till viljas.
  
  Han var feg, såg icke någon gå ohörd ifrån sig af fruktan att få se en
  missnöjd. Han var ännu mörkrädd, rädd för hundar, hästar, främmande
  menskor. Men han kunde vid behof vara modig, såsom då han revolterade
  i skolan och det gälde hans studentexamen, eller då han opponerade mot
  fadern.
  
  En menniska utan religion är ett fä, stod det i gamla abc-boken. Nu,
  när man upptäckt att fäna äro de mest religiösa och att den som har
  vetande icke behöfver religion, så blir religionens gagnande
  verksamhet betydligt reducerad. Genom att oaflåtligt sätta kraften
  utom sig, i Gud, hade ynglingen förlorat kraften och tron på sig
  sjelf. Gud hade ätit sönder hans jag. Han bad alltid och alla stunder,
  då han var i nöd. Han bad i skolan, när frågan kom, han bad vid
  spelbordet, när korten gåfvos. Religionen hade förderfvat honom, ty
  den hade uppfostrat honom till himlen i stället för till jorden,
  familjen hade förstört honom, ty den hade bildat honom för familjen
  istället för till samhället, och skolan hade utvecklat honom för
  universitetet i stället för till lifvet.
  
  Han var villrådig, svag. Om han skulle köpa tobak, frågade han vännen
  hvilken sort, och han stannade i valet mellan Hoppet och Gefle vapen,
  tills han slutligen tog Chandeloup. Derför föll han i händerna på
  vänner. Det att veta sig vara afhållen borttog fruktan för det okända,
  och vänskapen stärkte honom.
  
  Nycker förföljde honom ännu. En dag, under det han var i kondition på
  landet, reste han in till staden för att derifrån fara ut och helsa på
  Fritz. När han kom till stan for han icke ut, utan blef liggande på en
  säng hemma hos föräldrarne, under många timmars kamp om huruvida han
  skulle fara eller ej. Han visste att vännen väntade honom, längtade
  sjelf få träffa honom, men reste ej. Dagen derpå for han tillbaka till
  sitt herrskap, skref ett jämrande bref till Fritz och sökte förklara
  sig. Men, Fritz blef ond och förstod sig inte på nycker.
  
  I all sin svaghet kände han stundtals en ofantlig fond af kraft, som
  gjorde att han trodde sig om allt. Vid tolf års ålder såg han en
  fransk ungdomsbok, som brodern hemfört från Paris.
  
  -- Den ska vi öfversätta och ge ut till julen, -- sa han.
  
  De öfversatte, men sedan visste de ingenting om proceduren, och boken
  blef liggande.
  
  Han fick fatt i en italiensk grammatika och läste italienska.
  
  På konditionen tog han sig för, af brist på skräddare, att ändra ett
  par byxor. Han sprättade upp sömmarne, sydde om dem, pressade med
  stora stallnyckeln. Han lagade också sina skor.
  
  När han hörde syskonen spela qvartetter var han aldrig nöjd med
  utförandet. Han kände lust att springa upp och ta instrumenten från
  dem och låta dem höra hur det skulle vara.
  
  När han öfvade sin sångstämma begagnade han violoncellen och tog ut på
  den. Bara han fått veta hvad strängarne hette.
  
  Johan hade lärt sig tala sanning. Småljög, som alla barn, af
  sjelfförsvar eller mot näsvisa frågor, men hade en brutal förnöjelse
  att midt i en konversation, der man lirkade med sanningen, säga rent
  ut hvad alla tänkte. På en bal der han teg, frågade hans dam honom om
  han var road af att dansa.
  
  -- Nej, inte alls.
  
  -- Nå, hvarför dansar ni då?
  
  -- Derför att jag är så illa tvungen.
  
  Han hade stulit äpplen, som alla pojkar, och det graverade honom ej,
  och han gjorde inga hemligheter af det. Det var häfd på det.
  
  I skolan hade han aldrig haft någon affär af ledsam art. En gång sista
  dagen på termin hade han brutit ner klädhängare och rifvit sönder
  gamla skrifböcker i sällskap med andra. Han kom fast, ensam. Saken var
  ett okynne, ett utbrott af vild glädje, och togs icke vidare tragiskt.
  
  Nu, när han gått till doms med sig, började han samla andra menskors
  omdömen om sig, och nu först häpnade han öfver de skiftande domarne.
  Fadern tyckte han var hård; styfmodern att han var elak; bröderna att
  han var besynnerlig; pigorna hade lika många omdömen, som de voro
  talrika; den sista älskade honom och ansåg föräldrarne behandla honom
  illa och att han var snäll; väninnan tyckte först han var känslofull,
  vännen ingeniören först att han var ett älskligt barn; vännen Fritz
  att han var en dysterman, full af ysterheter; mostrarna att han hade
  godt hjerta, mormor att han hade karakter; hans älskarinna på
  Stallmästargården afgudade honom naturligtvis; lärarne i skolan
  visste icke riktigt hvar de hade honom. Mot de morska var han morsk,
  mot de hyggliga hygglig. Och kamraterna? Det sade de aldrig; smicker
  begagnades ej, men ovett och slag när det behöfdes.
  
  Johan undrade nu om han var en så mångsidig figur, eller om omdömena
  voro så mångsidiga. Var han falsk, visade han sig annorlunda mot de
  ena än mot de andra? Ja, och det hade styfmodern väder på. Hon sa
  alltid att han gjorde sig till, när hon hörde något godt om honom.
  
  Ja, men alla gjorde sig till. Hon, styfmodern, var vänlig mot sin man,
  hård mot styfbarnen, mjuk mot sitt barn, stod på tå för husvärden, var
  högfärdig mot pigorna, neg för läsarpresten, log mot de mägtiga,
  grinade mot de vanmägtiga.
  
  Det var ackomodationslagen, som Johan icke kände. Menskorna voro så;
  det var en anpassningsdrift, hvilande på beräkning och öfvergången
  till omedveten eller reflexrörelse. Som ett lamm mot sina vänner, som
  ett lejon mot sina fiender.
  
  Men när var man sann? Och när var man falsk? Hvar fans jaget? Som
  skulle vara karakteren? Det fans icke på ena eller andra stället; det
  var med på båda. Jaget är icke något ett sjelft; det är en mångfald af
  reflexer, ett komplex af drifter, begär, somliga undertryckta då,
  andra lössläppta då!
  
  Ynglingens komplex var, genom många korsningar i blodet, stridiga
  element i familjelifvet, rika erfarenheter ur böcker och brokiga
  upplefvanden i lifvet, ett ganska rikt material, men oordnadt. Han
  sökte ännu sin rol, efter som han icke funnit sin ställning, och
  derför fortfor han att vara karakterslös.
  
  Han hade ännu icke kunnat besluta sig för hvilka drifter som skulle
  undertryckas och hur mycket som af jaget skulle och måste offras för
  samhället, i hvilket han nu gjorde sig i ordning att inträda.
  
  Hade han kunnat se sig sjelf nu, hade han funnit att de flesta ord i
  han talade voro ur böckerna och kamraterna; hans gester från lärare
  och vänner; hans miner från slägtingar, hans lynne från mor och amma,
  hans böjelse från far, farfar kanske. Hans ansigte bar icke några drag
  af mor eller far. Som han icke sett morfar eller farmor kunde han icke
  döma om likhet dervidlag. Hvad hade han då af sig sjelf och i sig
  sjelf? Ingenting. Men der funnos två grunddrag i hans själskomplex,
  som blefvo bestämmande för hans lif och hans öde.
  
  Tviflet! Han tog icke emot tankarne fullständigt kritiklöst, utan
  utvecklade dem, kombinerade dem. Derför kunde han icke bli automat,
  och icke inregistreras i det ordnade samhället.
  
  Känslighet för tryck! Derför sökte han dels minska det genom att höja
  sig i nivå, dels anlägga kritik på det högre, för att få se att det
  icke var så högt och alltså icke så eftersträfvansvärdt.
  
  Och sådan gick han ut i lifvet! För att utveckla sig, och lika fullt
  alltid förbli sådan han var.
  
  
  
  
  Innehåll:
  
  
     1. Rädd och hungrig              1.
  
     2. Dressyren börjar             35.
  
     3. Borta ifrån hemmet           48.
  
     4. Beröring med underklassen    63.
  
     5. Med öfverklassen             94.
  
     6. Korsets skola               117.
  
     7. Första kärleken             147.
  
     8. Islossningen                180.
  
     9. Han äter andras bröd        221.
  
    10. Karakteren och ödet         245.
  
  
         *       *       *       *       *
  
  
  
  
  ERRATA/TRYCKFEL:
  
  
    Ett fåtal errata/tryckfel i den ursprungliga texten har rättats som
    följer:
  
      Sidan  95: "Rationela" ändrat till "Rationella" i "Rationella metoder
                 voro äfven införda".
  
      Sidan 149: Punkt tillagt efter "Evangeliska Fosterlandsstiftelsen".
  
      Sidan 183: "efter som" ändrat till "eftersom" i "men eftersom kungen
                 också var liberal".
  
      Sidan 183: "Sverge" ändrat till "Sverige" i "och äfven i Sverige
                 sipprade in".
  
    Alla andra variationer i stavning, avstavning och interpunktion, har
    bibehållits så som det förekommer i originaltexten.
  
  
  
  
  
  End of Project Gutenberg's Tjensteqvinnans son, by August Strindberg