text: Produced by Tapio Riikonen
  
  
  
  
  
  
  EN KONUNGASONS ÖDE
  
  Skildringar ur Erik XIV:s sons lif
  
  
  AF
  
  J. O. ÅBERG
  
  
  
  
  
  Stockholm,
  F. & G. Beijers förlag,
  1891.
  
  
  
  
  INNEHÅLL:
  
   Lejdebrefvet.
   "Den irrande fogeln" finner sitt bo.
  
  
  
  
  Lejdebrefvet.
  
  
  I.
  
  Skulle man någonsin tillämpa ordspråket "lifvet vexlar", så är det utan
  den ringaste gensägelse på Gustaf Eriksson, Erik XIV:s och Katarina
  Månsdotters son. Med allt skäl kan man säga att han af lifvets vindkast
  slungades omkring som en boll från det ena landet till till det andra.
  Än spåra vi honom i Tyskland, der haa dock utstod de svåraste lidanden,
  hans lefnad var underkastad; än finna vi honom i Sverige vid mötet med
  systern, än i Ryssland, i hvilket land ödet ändtligen förunnade honom
  en graf. Erik XIV var en folkets konung. Hans son var och är en i
  folkets ögon kär personlighet, kring hvilken en mystisk slöja drager
  ett djupt poetiskt skimmer. Född arfvinge till svenska kronan, men
  genom farbroderns, den illistige Johan III:s ränker utstött derifrån,
  måste konungasonen landsflyktig irra omkring i främmande länder, och så
  godt som lifnära sig af andra furstars gifmildhet. Ett vackert drag i
  Sigismunds karaktär är det, att han på alla möjliga sätt omhuldade
  Gustaf, och det oaktadt Johan III alls icke på något otvetydigt sätt
  lät förstå, att brorsonens uudanrödjande skulle ligga honom särdeles
  varmt om hjertat.
  
  Se här Gustaf Erikssons korta, men oändligt vackra saga, hvars senare
  del utgör ämnet för vår lilla berättelse.
  
  När upprorsförsöken mot Johan III blefvo allt tätare, begynte han,
  såsom man säger, draga öronen åt sig med afseende på hufvadmännen för
  uppviglingarne. Alldeles utan skäl misstänkte han brorsonen, som var
  naturlig arfvinge till kronan, för indirekta stämplingar, oaktadt han
  ännu var bara barnet, och konungen beslöt för den skull att skaffa
  honom ur vägen. Den hofbetjent, som erhöll i uppdrag att af dagataga
  den unge fursten, blef, såsom vi veta antastad af en Sparre. Denne
  fattade nemligen misstankar och undersökte betjentens börda. Derpå
  sände Sparre den unge Gustaf till främmande land. Så lyder en
  berättelse.
  
  Den andra är den, att Gustaf redan vid sju års ålder blifvit aflägsnad
  från fäderneslandet och satt i jesuitskolan i Braunsberg. Detta sista
  antagandet har de största skäl för sig, ty Gustaf hade ända från
  barndomen varit uppfostrad i katolska läran, den han också blef trogen
  så länge han lefde.
  
  Rörande är det att känna den unge furstens lefnad i de tidigaste
  ungdomsåren. Vetgirig som han var, sysselsatte han sig uteslutande med
  studier, och då nöden mången gång stod för dörren, måste han tillgripa
  de ytterste åtgärder för ätt skydda sig för undergång. Så berätta
  häfdatecknarne, att han, ifrigt studerande om nätterna, måste använda
  dagarne till kroppsligt arbete för att kunna uppehålla lifvet. De
  gröfsta och simplaste arbeten skydde han icke heller. Än såg man honom
  såsom skoputsare på värdshusen; än såsom ryktare i stallen. Det var
  isynnerhet i Wilna som hans mödosammaste tid förflöt. Så hände det
  omsider, att han för att lifnära sig måste för bröd pantsätta sin
  faders dagbok för åren 1566 och 1567.
  
  Men under det tidens stormar brusade omkring honom; under det
  farbroderns ränker omvärfde honom och mången gång hotade att störta
  honom i forderf, framstod ändock prins Gustaf såsom en personlighet,
  vida höjd öfver menniskornas usla småsinne. Detta bevisas bäst derutaf,
  att kärleken till hans fädernesland, hvarifrån han tidt och ofta fick
  röna så mycket ondt, likväl bibehöll sig ren i hans själ. Aldrig, äfven
  vid de största frestelser, tvekade han i valet, och hans vägran att
  ingå på ryska czarens anbud, då han varit tvungen att uppträda såsom
  Sveriges fiende, bevisar tydligt, att hans själ var ren som ett barns,
  som en ynglings, hvilken håller minnet af föräldrar och fädernesland
  såsom dess käraste skatt.
  
  Svensken känner allt för litet Gustaf Eriksson. Måtte dessa enkla rader
  lära honom att inse att i vår historia finnes en uppenbarelse, en ny
  Hamlet, värd det svenska folkets kärlek; en vemodig, poetisk natur,
  hvilkens snillegåfvor erkändes af hans samtid, som också för hans djupa
  insigt i kemin benämde honom: den andre Paracelsus.
  
  Det skulle blifva allt för långt att här redogöra för Gustafs alla
  öden. Vi inskränka oss för den skull att omnämna, det han omsider
  lyckades få träffa systern Sigrid på en ö i Stockholms skärgård och
  under stark bevakning, samt något senare, modern i Reval. Derefter
  måste han på den hämdgirige Johans befallning återvända till Polen,
  hvarifrån han medelst ett kejserligt lejdebref inbjöds till czar Boris
  Gudunows hof i Moskwa. Gustaf anträdde också resan dit, och det är
  denna hans vistelse i den gamla Kremlstaden, som vi här vilja teckna.
  
         *       *       *       *       *
  
  Regnet piskade obarmhertigt kejsarstadens gator och palats, och i det
  starkt rådande mörkret tog sig "staden med de hvita stenarne", såsom
  Moskwa benämnes, alldeles ut som en underskön nymf, badande sig i
  regnskurarne. Det var ödsligt på gatorna. Endast då och då syntes en
  dwornik i någon portgång. Med sömniga ögon kikade han en stund längs
  gatan, liksom för att förvissa sig om, hur länge det skulle förunnas
  honom att vara ensam och i ro njuta af den förledande wotkan, som
  gjorde honom så innerligt säll och lät honom glömma alla
  förtretligheter, till och med Maritschas störtskurar af ovett.
  Säkerligen tyckte också den gamle portvakten, vi få verkligen syn på en
  dylik, som i denna berättelse kommer att öppna raden af personligheter,
  att himmelens skurar vore en riktig välsignelse i motsats till
  Maritschas, det kunde man se på hans förnöjda uppsyn, då han sträckte
  ut det kala hufvudet och en ganska lång stund lät det sköljas af
  regnet.
  
  Sedan han en god stund hållit på med denna rensköljningsmetod, drog han
  sig småningom tillbaka men tittade ännu en gång ut och spejade längs
  gatan, hvarunder dessa halfhögt uttalade ord förnummos från hans
  läppar.
  
  "De ä' ute i qväll, båda två. Ack det är en förnäm och god herre, som
  aldrig sagt ett enda ondt ord till mig. Manin, brukar han ofta säga, du
  är en bra gubbe, och du skulle vara ännu bättre, om du inte hade din
  trätgiriga hustru att dragas med. När qvinnor få lust att träta, så
  rinna orden ur halsen på dem liksom vattnet genom ett såll. Ja, nog har
  han rätt, den förnäme herrn, som man påstår att vår fader czaren vill
  ha till man åt den sköna prinsessan Axinia", fortfor Manin med en suck
  och for med handen öfver den kalla hjessan. "Men, det var besynnerligt,
  att inte _han_ kommer på sin vanliga tid. _Hon_ stannar nog borta så
  länge hos furst Grenin, och så blir det väl äfven min lott i qväll, att
  få åtfölja honom när han hemtar henne. Ack", och härvid suckade Manin
  ånyo, "om Maritscha vore så ung, så skön och så god som hans hustru.
  Ack... ja, då vore hon nog inte hustru åt den fattige dworniken Manin,
  som nu inte har ett enda hår på sitt hufvud. Dina fingrar, Maritscha,
  ha gjort min hjessa kal som Ukraines stepper. Dina vredgade ord... men
  tyst, jag hör fotsteg", afbröt han sig sjelf och stack ånyo ut hufvudet
  genom porten. "Tänk om det skulle vara..."
  
  Längre kom han icke med sina tankar, emedan en groflemmad karl i
  detsamma stod framför honom, och sade med undertryckt stämma:
  
  "Är prinsen hemma i qväll?"
  
  Dworniken mönstrade nyfiket och på samma gång misstroget nykomlingen,
  och han var synbarligen mycket tvehågsen med sig sjelf hvad han skulle
  svara, ty den okändes hemlighetsfulla uppträdande förekom den
  genomhederlige Manin såsom just icke på sin plats. Dworniken ämnade
  också utan att svara slå igen porten midt för näsan på den okände, när
  denne med en hastig rörelse hindrade Manin från att utföra sin
  föresats.
  
  "Jag frågade dig om prinsen är hemma i qväll", sade den okände på nytt
  och nu med högre stämma, hvari ett tydligt missnöje låg. "Har du inte
  fått mål i munnen att svara när man frågar, gamle gråskägg, så vet jag
  ett medel att göra dig meddelsam. Se här! Tag det här! Det är
  visserligen en obetydlig summa, bara femtio gyllen, men nog kan du
  förskaffa dig något nöje med dem och din hustru med, ifall du är så
  lycklig att ega en sådan. Nå, är prinsen hemma i qväll?"
  
  Manin visste icke rigtigt hvad han skulle svara. Den tunga börsen vägde
  han betänkligt i ena handen, under det han med den andra tidt och ofta
  ref sig bakom örat. Han visste icke om han skulle mottaga guldet eller
  ej.
  
  "Prinsen är inte hemma", mumlade han och betraktade den okände, och ju
  mera han såg på honom, desto mera tyckte han sig märka, att det var en
  förnäm herre. Det kunde ju icke heller vara annat, när han hade
  tillfälle att så der kasta bort femtio gyllen.
  
  "Hvar är han då?" frågade den okände vidare.
  
  "Jag vet ej. Förmodligen hos czaren, den Gud och den heliga jungfrun
  beskydde!"
  
  Den okände gjorde en omärklig rörelse af otålighet.
  
  "Är hans maka hemma?"
  
  "Nej."
  
  "Hvar är hon?"
  
  "Hos furst..."
  
  "Säg ut, karl!" dundrade den okände och darrade af feberaktig
  otålighet. "Jag måste veta det!"
  
  Manin ämnade just svara, då med ens en tredje person oombedd trädde
  emellan. Det var Maritscha, dwornikens maka. Hon hade genast med sin
  naturliga skarpsynthet upptäckt huru det stod till.
  
  "Jaså, du står här och låter besticka dig", skrek hon och ryckte med en
  snabb rörelse börsen ifrån Manin. "Har du inte annat att göra, du, än
  att stå här och sladdra med hvem som helst. Du skulle få hand om de här
  penningarne, du! Heliga jungfru, om jag då skulle få se dig nykter en
  enda timme på dagen så länge penningarne räckte, så vill jag ensam
  utstå alla menniskors qval i skärselden. Bättre kunna de användas i min
  hand. Gå du in, odåga, och laga skorna åt mig, annars ska' jag börja
  med ditt skägg också, och det smakar, som du vet."
  
  Med dessa ord knuffade den modiga qvinnan sin man åt sidan och slog med
  en häftig rörelse igen porten. Allt hade gått så fort, att den okände
  icke kunde hindra det. Sedan han hört, att Maritscha och hennes man
  aflägsnat sig, satte han ena handen till läpparne och lät höra ett
  skarpt ljud, liknande det när vinden far igenom en trång springa. Många
  ögonblick förgingo ej, förr än en karl närmade sig med hastiga steg och
  vördnadsfullt helsade den förstnämde.
  
  "Du stannar här", sade denne med befallande ton, "och ger noga akt på
  när prinsen går ut. Snart kommer han väl hem. Du får ändå inte aflägsna
  dig, utan vänta till dess han senare går ut. När han kommer ut, ger du
  mig genast signalen, men du måste akta dig noga så att du ej blir
  upptäckt. I synnerhet får du ej visa dig för dworniken i huset."
  
  "Ska ske som ni befaller, nådig herre", sade tjenaren och bugade djupt.
  
  "Tecknet vet du", sade hans herre.
  
  "Ja."
  
  Tjenaren blef ensam. När ljudet af hans herres steg förklingat, tog han
  upp en liten flaska, satte den för munnen och tömde den till hälften i
  ett enda tag. Ryssens ögon glänste då af fröjd och han mumlade för sig
  sjelf långa meningar, hvilka alla uttryckte den sällhet han erfor af
  wotkaflaskans innehåll. Sedan han en stund sett sig omkring, lutade han
  sig makligt mot porten och snart började hufvudet att allt mer och mer
  sjunka ned mot bröstet. Det var den obevekliga sömnen, som spelade
  väktaren detta lilla spratt.
  
  
  II.
  
  För att få upplysning på det föregående, måste vi bedja läsaren följa
  oss några dagar tillbaka i tiden.
  
  Vi begifva oss då till den borg, der Boris Gudunow residerade. Denne
  kejsare var en kraftfull man, som länge tyglade de vilda passionerna
  hos sitt folk, och hans regering var för landet ganska lyckosam. Men,
  liksom alls ryssar, hade han den älsklingstanken att utvidga riket
  på sina grannars, i synnerhet Sveriges bekostnad. De bördiga
  östersjöprovinserna lågo honom mycket nära om hjertat. Slutligen trodde
  han sig ha fått en idé, som, om den blefve utförd, skulle föra honom
  till målet och förskaffa honom de eftertraktade länderna. Han fick
  nemligen höra, ätt en brorson till Johan III var i Polen vid Sigismunds
  hof, Och när det också kom till hans vetskap, att prins Gustaf var den
  egentliga arfvingen till svenska kronan, som genom farbrödernes, Johans
  och Karls ränker blifvit honom frånryckt, lät han genast sända bud till
  prinsen och bedja honom komma till sitt hof. Gustaf, som hoppades att 1
  Ryssland vara befriad från den list och de försåt, som i Polen hotade
  hans lif, antog med tacksamhet inbjudningen och begaf sig till Moskwa.
  Der blef han mottagen med all den prakt, som tillkom honom såsom
  konungason, och han var daglig gäst vid det ryska hofvet, hvars
  förnämsta prydnad han snart blef. Han öfvergick också alla i manlig
  skönhet och i snille. Detta gjorde också, att den intagande prinsessan
  Axinia snart fästade sig med en verklig kärlek vid Gustaf. Han märkte
  visserligen detta förhållande och det smärtade honom, emedan han med
  hela sin själ fästhängde vid den qvinna, som i Tyskland blifvit hans
  maka, och hvilken hade åtföljt honom till Moskwa. Det tjenade till
  ingenting, att han yppade detta förhållande för czar Boris. Denne
  kullkastade genast hans betänkligheter med de orden, att kyrkan kunde
  upplösa hans äktenskap. Huruvida Gustaf sjelf var benägen därför, det
  känner man icke med visshet. Men i betraktande af hans redbara
  karakter, måste man anse, att han icke skulle varit i stånd att svika
  den qvinna, vid hvilken hans varma själ fästat sig. Nej, det var helt
  andra orsaker, som blefvo ämnen till den söndring, som snart nog
  uppstod mellan honom och czaren, och som till slut beredde hans
  undergång.
  
  Det var ett par dagar före händelsen i första kapitlet. I sitt
  arbetsrum gick czar Gudunow häftigt fram och tillbaka. Starka
  sinnesrörelser skiftade hastigt om hvarandra i hans djupt markerade
  anlete, och ofta ljungade ur de stora ögonen en eld, som tydligt
  ådagalade, att vreden bodde inom den mäktige mannen. Sedan han en stund
  gått fram och tillbaka tog han plats vid ett litet bord och lät
  hufvudet sjunka ned mot bröstet, under det han stödde ena armen mot
  bordskifvan. Hvad tänkte han på? Grubblade han på hvilka eröfringar han
  skulle göra härnäst? Om han skulle anfalla Polen eller Sverige?
  
  På intet af detta tänkte han nu.
  
  "Han vågar trotsa mig", utbrast czaren efter en stund och sprang upp.
  "Ah, det är också den förste som gör det? Är jag ej herre här? Har jag
  ej makten att låta honom omkomma när jag behagar? Och hvem skall
  någonsin bry sig om honom? Ingen, Kung Johan skall tvärtom känna glädje
  öfver att hans brorson kommit ur verlden. Ha", utbrast den vredgade
  herskaren ånyo och stampade med foten, "de fördelar jag erbjudit honom,
  dem..."
  
  I detsamma öppnades dörren försigtigt och furst Grenin anmäldes. Vid
  ljudet af detta namn spred sig en svag ljusning öfver czarens stränga
  drag, och han sade med en ton, som röjde icke blott en viss otålighet,
  utan äfven tillfredsställelse:
  
  "För in fursten!"
  
  Strax derefter inträdde furst Grenin, en liten spenslig figur med ett
  ständigt smil på de tunna läpparne. Sedan han vördnadsfullt helsat
  Boris Gudunow, som med ett pröfvande uttryck stadigt hade sina blickar
  fästade på hans anlete, sade han i låg ton, som hade han fruktat
  lyssnare:
  
  "Har eders majestät kommit längre med den halsstarrige svensken?"
  
  Det syntes tydligt, att czaren väntat sig denna fråga, ty han blef icke
  alls öfverraskad deraf, utan svarade med fullkomligt lugn:
  
  "Nej, min bäste furste. Jag blef just glad öfver att ni kom, ty ni
  brukar kunna gifva rätt goda råd. Hvad skall jag göra med prinsen? Alla
  de fördelar jag erbjuder honom, förkastar han. Om det nu är, såsom han
  säger, af kärlek till sitt fädernesland, inom hvars gränser det aldrig
  mera förunnas honom att komma, eller af tillgifvenhet för den qvinna
  han äktat i Tyskland, det kan jag icke rigtigt förstå. Om det sista
  antagandet vore det rätta, då... då..."
  
  Czaren uttalade icke meningen. De våldsamt knutna händerna och de
  flammande blickarna talade likväl till fyllest. Furst Grenin sade också
  genast:
  
  "Jag antager bådadera ers majestät. Dock är det svårt att behandla
  prinsen på annat sätt än som sker, åtminstone så länge han eger i sitt
  våld det lejdebref, som ers majestät gaf honom utom..."
  
  "Ah, ni framkastade med er vanliga slughet en vink åt mig, min käre
  furste", afbröt czaren lifligt. "Lejdebrefvet, ja! Skulle det icke
  finnas bland Moskwas befolkning någon person, nog djerf och nog
  förslagen att i hemlighet bemäktiga sig detta bref, som binder mina
  händer. Sök upp en sådan, furste, och hans belöning skall blifva
  riklig."
  
  Furst Grenin försjönk en stund i djupa tankar, och under allt detta
  gick czaren långsamt fram och tillbaka öfver golfvet. Hans armar voro
  korslagda öfver bröstet, och blickarne envist sänkta ned mot jorden.
  
  "Nu har jag en", sade ändtligen fursten och upplyfte hufvudet.
  
  "Bra, bra", utbrast czaren och gnuggade händerna. "Tror ni er kunna
  lita fullkomligt på honom?"
  
  "Ja, ers majestät. Som på mig sjelf."
  
  "Hans namn?"
  
  "Repnolsky."
  
  "Ah, kaptenen vid mitt garde?"
  
  "Ja."
  
  "Det är en käck karl, jag vet det", sade Boris Gudunow med synbar
  tillfredsställelse. "Jag har många gånger sett honom utföra handlingar,
  deri mod och förslagenhet spelat hufvudrolerna. Vill ni, furste, gifva
  honom i uppdrag, att bemäktiga sig lejdebrefvet?"
  
  "Som ers majestät befaller", svarade furst Grenin och reste sig upp.
  
  "Nå, nå, inföll czaren leende, det är icke så brådtom min bäste Grenin.
  Ser ni, jag väntar i hvarje minut prins Gustaf hit. Ännu en gång, och
  det i dag, vill jag framlägga mitt förslag för honom. Nekar han äfven
  nu; nåväl, då måste det ske som vi nu kommit öfverens om. Stanna qvar,
  furste! Det skall troligtvis intressera er att närvara vid ett så
  afgörande ögonblick."
  
  Fursten bugade sig utan att svara. En stunds tystnad uppstod. Härunder
  tänkte Boris Gudunow uteslutande på det stundande mötet med Gustaf och
  utgången deraf och han kunde icke betvinga den lätta oro, som besjälade
  honom. Furst Grenin deremot tänkte alldeles icke derpå. Han sysselsatte
  sig helt och hållet med att utfundera bästa sättet att vinna kapten
  Repnolsky för ändamålet. Kaptenen var en stolt och oböjlig natur, som
  kanske icke så lätt skulle låta beveka sig. "Ah, jag har det nu",
  tänkte fursten, och smilet kring läpparne bredde ut sig, "en högre post
  vid regementet och, om detta icke hjelper, högre adelskap, se der de
  snaror, i hvilka jag skall fånga min man."
  
  Slutligen anmäldes prins Gustaf. Ledigt och obesväradt inträdde den
  landsflyktige konungasonen. Allvaret tronade på hans vackra panna.
  Vemodet låg kring de hårdt sammanpressade läpparne, och i de vackra
  ögonen, dessa ljufva minnen af Norden och af den älskade modern, låg en
  sorgsenhet, som derifrån spred sig öfver hela det regelbundna, manligt
  sköna ansigtet. Hans smärta och väl proportionerliga gestalt böjde sig
  lätt för czar Boris Gudunow, under det han med välljudande stämma
  uttalade dessa ord:
  
  "Ni har låtit kalla mig hit. Jag är till er tjenst."
  
  Det låg någonting i Gustafs ton, som kom czaren att spritta till, och
  äfven furst Grenin kände sig obehagligt berörd af de skarpt uttalade
  orden. Han fruktade ett stormande uppträde.
  
  "Ni anar tvifvelsutan hvad det är frågan om", sade ändtligen Boris
  Gudunow och bjöd Gustaf intaga platsen bredvid honom. "Jag förnyar i
  dag inför er mitt förslag. Betänk er, min prins, innan ni för alltid
  stänger lyckans dörr bakom er."
  
  "Jag har betänkt mig", svarade Gustaf icke utan en ansträngning, som
  framlockade stora svettdroppar på hans panna. "Jag är eders majestät af
  hjertat tacksam för all den välvilja jag här åtnjutit, men jag kan icke
  för att göra er till viljes, uppoffra mina åsigter."
  
  Ju längre Gustaf talade, dess mera uttrycksfullt blef hans sköna
  ansigte. Det hördes tydligt på den lätta vibreringen i rösten, och det
  syntes lika tydligt af glansen i hans vackra ögon, att de ord han
  uttalade, kommo rakt från hjertat, och voro förestafvade af den
  innerligaste öfvertygelse. Han fortfor:
  
  "Ni bjuder mig er sköna dotter, prinsessan Axinia, till gemål. Er
  dotter är verkligen en qvinna, som skulle pryda hvilket glänsande hof
  som helst och der utgöra den dyrbaraste perlan, men jag kan ändå icke
  ingå på att äkta henne. Ni vet orsaken. Den älskliga qvinna, som i
  Wilna blef min maka, har allt för djupt intagit mitt hjerta, att jag
  skulle kunna förskjuta henne. Ack", fortfor han med hänförelse, "om det
  funnes någon plats i den stora verlden, der jag i enkelhet kunde få
  tillbringa mina dagar med henne, utan att behöfva frukta list och
  ränker hvart jag än går! Men, min lefnad har varit och skall väl alltid
  blifva en kedja af oupphörliga olyckor. Vidare bjuder ni mig att
  afsvärja min barndomstro. Jag säger er ännu en gång, och det kanske den
  sista, att jag icke _kan_ det. Jag _vill_ det icke heller, ty jag
  skulle då få tillnamnet affällingen, och min mor skulle icke utan
  blygsel kunna tänka på sin son."
  
  "Slutligen bjuder ni mig att i spetsen för en här eröfra
  östersjöprovinserna, för att sedan erhålla dem såsom hertigdöme. Ers
  majestät", utropade Gustaf eldigt och med hänförelse, samt reste sig
  upp, "en usling är den, som bär vapen mot sitt fädernesland.
  Förrädarens namn skulle brännmärka mig och jag skulle aldrig kunna
  blicka någon menniska, vore det också den simplaste af rikets föraktade
  slafvar, i ögonen. Jemt skulle ordet fosterlandsförrädare ljuda i mina
  öron. Nej, ers majestät, jag kan icke annat än anslå edra anbud, och
  böjer mig dessutom undergifvet för er vilja. Gör med mig hvad ni
  behagar. Men ännu, så länge det lejdebref, som ni gifvit mig, är i mina
  händer, går jag med upprätt hufvud omkring på Moskwas gator."
  
  Boris Gudunow hade sprungit upp vid Gustafs sista ord. Hans kinder voro
  hvita som snö. Hela hans kropp skälfde af förbittring och ögonen
  tycktes i hvarje sekund vilja tränga sig ut ur sina hålor.
  
  "Gå, gå!" utbrast han slutligen med hes stämma. "Jag skall låta er se,
  att det trots ni visat czar Boris Gudunow icke skall blifva
  ostraffadt."
  
  Prins Gustaf afträdde med en stolt bugning.
  
  Mellan czaren och furst Grenin uppstod nu en lång öfverläggning, och
  följden deraf blef den, att fursten genast lät efterskicka kapten
  Repnolsky. Det var i ett litet rum i en af slottets flyglar, som
  Repnolsky mottog sina instruktioner. Men de båda herrarne hade icke
  talat utan vittnen. En af Axinias hofdamer hade af en händelse råkat få
  höra hvad som afhandlades. Utan att förlora ett enda ögonblick omtalade
  hon genast allt för prinsessan.
  
  Axinia älskade verkligen, såsom förut blifvit nämdt, prins Gustaf. När
  hon då fick vetskap om de ränker, som smiddes mot honom, blef hon
  nästan utom sig af ångest. Hvad skulle hon nu göra för att hindra
  anläggningen? Skulle hon sjelf eller genom andra låta varna prinsen?
  Hon beslöt sig för att sjelf göra det. Härvid måste hon likväl gå
  försigtigt till väga, ty spioner omgåfvo henne öfver allt.
  
         *       *       *       *       *
  
  Furst Grenin var, såsom ofvan antyddes, en listig man, som icke gerna
  ville släppa tillfället ur händerna att komma i ännu större gunst hos
  czar Boris Gudunow. Sedan han lyckligt och väl fått kapten Repnolsky
  att åtaga sig att stjäla bort prins Gustafs lejdebref, mot det att haa
  (kaptenen) skulle erhålla högre befattning vid det regemente, han
  tillhörde, öfverlade fursten med sin lika sluga och ränkfulla maka om
  bästa sättet att aflägsna Gustaf från hemmet den dag stölden skulle ega
  rum. Nu var händelsen den, att Theresia, så hette den unga prinsessan,
  ganska ofta brukade komma på besök hos furstinnan Grenin, emedan denna
  visat den landsflyktiga en särdeles varm vänskap, och dessutom var en
  bildad qvinna, med hvilken Theresia, som sjelf egde djupa kunskaper och
  ett sinne, öppet och mottagligt för alla lifvets förhållanden, helst
  önskade att umgås. På denna omständighet byggde de furstliga makarne
  sin nedriga plan. Bud sändes till prins Gustafs ädla maka med en
  bjudning. Theresia ville ej neka, ehuru hon den dagen helst velat vara
  hemma. Hon gick således, dock först sedan hon erhållit Gustafs löfte,
  att han på aftonen skulle afhemta henne. Furst Grenin underrättade
  genast kapten Repnolsky om förhållandet. Denne tog för den skull sina
  mått och steg, och läsaren har förmodligen reda gissat, att det var
  kaptenen, med hvilken han fick göra bekantskap i början. Så var det
  också.
  
  
  III.
  
  Knappt hade kaptenens handtlangare, en bestucken soldat vid gardet,
  slumrat på sin post, förr än snabba steg längre upp på gatan
  tillkännagåfvo, att en person, som hade brådtom, nalkades. Vare sig nu
  att soldatens rus icke var så grundligt, att det helt och hållet
  förmådde betaga honom medvetandet, eller att tanken på hans skyldighet
  och det oförsonliga straff han skulle ådraga sig, om han försummade
  tjensten, höll hans själ i så stark spänning, att den var urståndsatt
  att njuta någon hvila -- nog af: när den okände personen kom närmare,
  spratt soldaten upp ur sin halfslummer, ruskade på sig några ögonblick
  och gick derpå fram till den anländande som, efter att en stund ha
  betraktat huset, stannade framför porten, synnerligen tvehågsen om han
  skulle knacka på eller ej. Soldatens framträdande kom honom att spritta
  till.
  
  "Hvem söker du här i huset?" sporde soldaten med myndig ton.
  
  "Jag har bref till den främmande prinsen."
  
  Soldaten var en mäkta klippsk figur, som ville taga tillfället i akt
  att visa sin påpasslighet för kaptenen och derigenom komma i gunst hos
  honom. Han sade för den skull, i det han slog den okände budbäraren
  lätt och med en viss förtrolighet på skuldran:
  
  "Lemna du mig brefvet. Jag är dwornik här i huset och väntar just nu på
  att prinsen ska' komma hem."
  
  Den främmande betraktade, så godt sig göra lät, soldaten närmare och
  icke utan misstroende.
  
  "Om du är dwornik, hvarför sitter du här ute i regnet?" sade han. "Har
  du ej något tak att krypa in under?"
  
  "Visst har jag det", svarade den falske dworniken med ett tilltvunget
  leende, "men ser du", och vid dessa ord sänkte han rösten till en låg
  hviskning, "jag fick alltför mycket wotka i går, och bakruset gör, att
  jag helst dväljes utom hus, isynnerhet när det regnar som nu. Ah, det
  är särdeles skönt, när vattnet så här svalkar pannan."
  
  Med dessa ord aftog den listige soldaten mössan och lät regnet
  öfverskölja hufvudet. Och han fortfor, sedan han ånyo satt på sig
  hufvudbonaden:
  
  "Men har du inte smakat en tår wotka i dag, så kan du få här. Jag har
  väl så mycket öfver, att du kan få dig en dugtig klunk."
  
  Med dessa ord drog han upp den till hälften tömda flaskan och
  öfverräckte den till främlingen. Denne, som tillförene betraktat
  soldaten med misstrogna blickar, förändrade nu hastigt uppförande, och
  knappt hade wotkan fuktat hans läppar, förrän han blef ganska meddelsam
  af sig.
  
  "I förtroende skall jag omtala för dig", sade han och lutade sig intill
  soldaten, "att jag hört att brefvet är från prinsessan. Om du nu vill
  framlemna det till prinsen, så ska' du få en del af den belöning jag
  får. Jag har brådtom jag, ska' du veta. Katinka väntar mig. Det är
  besynnerligt med henne vet du. Hon kan aldrig lägga sig om qvällarne
  förrän jag kommit hem. Också är hon ju bara barnet ännu, inte mera än
  tjugo år. Se här är brefvet! Lemna prinsen det och nu farväl!"
  
  Sedan han först visligen tömt flaskan så noga, att ingen kunde göra det
  bättre, aflägsnade han sig med skyndsamma steg.
  
  "Den var inte svår att fånga", mumlade soldaten och gnuggade händerna
  af förnöjelse. "Undrar just hvad den här lilla breflappen kan
  innehålla... Ah, der kommer en person till! Han är af samma
  kroppsstorlek som prinsen! Ja, det är han."
  
  Soldaten tryckte sig så nära väggen han kunde. Prins Gustaf, ty det var
  han, gick den gömde så nära att han nästan vidrörde honom med armbågen,
  slog lätt på porten och blef snart insläppt. Då först kunde soldaten
  andas ut igen.
  
  "Ja nu är han hemma, men hur länge ska' det dröja innan han kommer ut
  igen", tänkte soldaten. "Här kanske jag kan få posta hela natten."
  
  Ensamheten på den folktomma gatan jemte regndropparnes melankoliska
  plaskande mot marken gjorde att han ånyo försjönk i en lätt dvala, der
  han stod lutad mot den kalla och fuktiga väggen. Sålunda förgick
  ungefär en timme. Då gnisslade den tunga porten ånyo på sina gångjern
  och uppväckte soldaten, som denna gång slumrat till hårdare.
  
  "Der är han, och den gamle dworniken är med honom i afton också",
  mumlade soldaten, när prins Gustaf och Manin trädde ut samt togo vägen
  åt det håll, der furst Grenins ansenliga palats var beläget. "Nu kan
  det vara på tid att låta höra signalen."
  
  Med dessa ord satte han båda händerna för munnen och lät höra ett
  likadant ljud som det, hvarmed kaptenen lockat honom till sig, men
  soldatens signal var mera dämpad, för att icke väcka alltför stor
  uppmärksamhet, alldenstund prins Gustaf och Manin ännu voro inom
  hörhåll. Knappt hade soldaten gifvit signalen, så framträdde kapten
  Repnolsky med skyndsamma steg.
  
  "Är allt klart?" frågade han med undertryckt stämma.
  
  "Ja", svarade soldaten.
  
  "Godt, följ då prinsen och laga så, att han blir uppehållen så länge
  som möjligt på vägen."
  
  Soldaten aflägsnade sig med skyndsamma steg först sedan han öfverlemnat
  brefvet till kaptenen, samt omtalat den okändes förmodan, att det var
  från prinsessan.
  
  "Från prinsessan", tänkte kaptenen. "Ah, det kan inte vara annat än en
  varning. Fort nu till verket. Jag ser att lyckan gynnar mig. Porten är
  bara löst tillsluten."
  
  Med dessa ord stötte han sakta till porten, så att den gick upp utan
  buller, samt trädde in. Han kände noga till lokalen, och för den skall
  ilade han, utan att låta sig hejdas af något, upp till andra våningen,
  der prinsens rum voro belägda.
  
         *       *       *       *       *
  
  Hos furst Grenin var ett lysande sällskap församladt. Civila och
  militära personligheter trängdes om hvarandra i de glänsande, och med
  all den prakt, som en rik rysk furste kan åstadkomma, utstyrda
  salongerna. Värden och värdinnan voro sjelfva älskvärdheten och ehuru
  den tid redan hade förflutit, då prins Gustaf bort vara der, och denna
  omständighet marterade det furstliga värdfolket, kunde likväl ingen
  upptäcka i deras anleten, att en djup oro besjälade dem.
  
  Det tillhör dem, som röra sig i den förnäma verldens salonger, att
  hyckla känslor, hvilka äro dem motbjudande. Det kallas för nobelt,
  diplomatiskt, verldsvett och mera sådant, man måste säga ett och tänka
  ett annat, så fordrar "goda tonen".
  
  I denna förställningskonst hade det furstliga värdfolket hunnit
  mästerskapet. Men hur instuderadt det ändock var i sin ädla konst,
  förmådde det likväl med möda tygla sin glädje, när anmälaren med hög
  stämma framsade:
  
  "Prins Gustaf af Sverige."
  
  Alla, som sågo glädjen lysa i furstens och furstinnans blickar, trodde
  naturligtvis, att den härledde sig från sjelfva besöket. Så trodde
  också Theresia, och den tacksamhet hon kände, blef ännu större.
  
  Prins Gustafs uppträdande väckte stor rörelse hos de församlade. De,
  som personligen kände honom, äflades att få trycka hans händer. De, som
  aldrig sett honom, trängde sig fram, för att få skåda in i det manligt
  sköna anlete, om hvars fägring de hört så mycket. Gustaf var också
  intagande i den enkla svarta drägt han bar, och när han, sedan han
  helsat på värdfolket, gick fram till Theresia och med ömhet tryckte
  henne till sitt bröst, samt kysste henne på den marmorhvita pannan, då
  kände han sig så outsäglig lycklig, som han icke känt sig på länge. Det
  var också med den hängifvenhet, som en sant älskande qvinna känner för
  den hon gifvit sin tro, som hon blickade in i hans ögon, som hon
  återgäldade honom hans omfamning, och som hon hviskade endast dessa
  betydelsefulla ord: "Min Gustaf".
  
  Bland den tidens ädla tidsfördrif räknades musiken ganska högt. Gustaf
  var också en stor älskare af denna sköna konst, som förmår stilla
  själens gnagande sorger, och uppväcka leendet kring de läppar, der
  vemodet annars tagit sin stadigvarande boning. På framställan af det
  furstliga värdfolket och sedan Theresia också bedt honom derom, sjöng
  den irrande konungasonen med manlig stämma, följande sång, den han
  sjelf skrifvit och satt melodi till:
  
          Den irrande fogeln.
  
      När vintern strör drifvor och snötäcket är
      En svepning kring lilja och ros;
      När isarne famna båd' skogar och skär,
      Och sommarvind flyktat sin kos,
      Den irrande fogeln sig söker ett bo,
      Att lefva med makan i kärlek och tro
                       uti Nord.
  
      När isarne smälta från klipporna ner
      Och våren har hunnit till oss;
      När sommarens sol ifrån himmelen ler
      Och mattadt är stjernornas bloss --
      Den irrande fogeln sig söker ett bo,
      Att lefva med makan i kärlek och tro
                       uti Nord.
  
      När fogeln ej finner det sökta i nord,
      Till främmande land står hans håg,
      Ack, härlig och skön är den grönskande jord,
      Ack, härlig den djupblåa våg!
      Snart irrande fogeln har funnit sitt bo,
      Och snart får han slumra från kärlek och tro
                       i sin graf.
  
  Det var så tyst i den stora samlingen, att hvar och en kunde höra sitt
  eget hjerta slå. När furstesonen slutat sin enkla visa, en anspelning
  på honom sjelf, ty med den irrande fogeln menade han sig sjelf, det
  kunde ingen undgå att märka, rådde ännu tystnad några minuter. Theresia
  var blek som om dödens kylande hand vidrört hennes kinder. Den ena
  handen var hårdt tryckt mot hjertat. Den andra omfattade troget ett
  litet porträtt af Gustaf, hvilket hon ständigt bar på sig.
  
  "Slå bort dessa vemodiga tankar, min prins", sade ändtligen furst
  Grenin och närmade sig Gustaf. "Ni bör ej tänka för mycket på dylika
  sorgliga ämnen, ty czaren, den Gud gifve ett långt lif, vill ju..."
  
  "Tala ej om czaren", afbröt Gustaf häftigt, men med undertryckt stämma.
  "Ni vet hvad som senast förefallit oss emellan. Efter detta uppträde
  kan det ej blifva godt mera. Jag känner, att jag står vid den
  skiljoväg, der jag måste välja. Men", fortfor han och kastade hufvudet
  stolt tillbaka, "aldrig skall jag välja någonting, sam ställer mig i
  harnesk mot mitt fädernesland."
  
  Furstinnan Grenin, som just nu kom fram till de samtalande, hade redan
  ett ord på tungan, då ett högt larm nedifrån gjorde hennes afsigt om
  intet. Skott föllo och en larmande folkhop började trängas i palatsets
  trappor. Furst Grenin ilade ut och kom snart tillbaka. Hans ansigte var
  likblekt.
  
  "Hvad är på färde; hvad är på färde?" ropade en del af gästerna, under
  det andra rusade ut, för att sjelfve öfvertyga sig om hvad som stod på.
  
  "Tionde regementet har gjort uppror", sade furst Grenin, "och jag
  fruktar, att mitt eget regemente snart skall följa exemplet. Hör bara!
  De ursinnige upprorsmännen plundra öfverallt."
  
  Fruntimren voro nästan halfdöda af förskräckelse. De som mest bibehöllo
  sitt lugn, voro furstinnan Grenin och Theresia. Den sistnämnda stödde
  sig mot prins Gustafs arm, och såg upp till honom med fullkomlig
  trygghet.
  
  "Kom, min älskade", sade han efter en stund och då larmet småningom
  aflägsnat sig, "vi vilja begifva oss hem; det är..."
  
  "En biljett till prins Gustaf af Sverige", ropade i detsamma en röst.
  
  Med feberaktig otålighet bröt prinsen den lilla biljetten. Vid den
  första blick han kastade på den, bleknade han och måste stödja sig mot
  en stolskarm för att icke falla. Men i nästa minut var han åter den
  stolte mannen, som trotsigt går emot lifvets stormar.
  
  "Kom", sade han och tryckte en varm kyss på den bäfvande Theresias
  läppar, "vi måste skynda hem. Kanske skall jag icke komma för sent att
  hindra det nedriga skurkstrecket."
  
  "Hvad är det; för himmelens skull hvad står på?" hviskade Theresia och
  virade sina armar kring Gustafs hals.
  
  Prinsen öfverräckte åt henne det af hans fingrar tillskrynklade
  papperet, och Theresia läste följande prydligt skrifna ord.
  
      "Min prins. Skynda er hem. På hög befallning beröfvar man
      er nu det lejdebref, som kejsaren gifvit er."
  
  Brefvet hade ingen underskrift. Hvem var författarinnan? Gustaf anade
  det, men han sade det icke till någon. Länge dröjde det icke förr än
  han och Theresia voro på väg till hemmet.
  
  Sedan furst Grenin sett till, att hans regemente icke deltog i de
  upproriska rörelserna, skyndade han hem. På vägen mötte han Gustaf och
  hans maka. De sågo honom icke.
  
  "Ja, skynda, skynda", mumlade den listige fursten, med ett segerleende
  på läpparne och i blickarne. "I skolen ändå komma för sent. Kapten
  Repnolsky har väl nu fullbordat sin handling."
  
  Läsaren anar nog från hvem den lilla biljetten kom. Den var från
  Axinia. Knappt hade budbäraren återkommit och prinsessan fått veta, att
  Gustaf ej var hemma, samt att biljetten blifvit lemnad till dworniken,
  förrän en oförklarlig aning sade henne, att det icke stod till så, som
  det borde. Denna oro lemnade henne icke, huru mycket hon än försökte
  att slå bort den. Slutligen blef den henne alldeles öfvermäktig. Hon
  skref en annan biljett och sände, den till furst Grenin, i tanke att
  den skulle träffa prinsen der. Men budet, en pålitlig tjenare, blef
  uppehållet genom den oreda, som uppstod i följd af upproret, och kom
  icke fram så fort som ämnadt var.
  
  Vi vilja nu följa, kapten Repnolsky på hans färd.
  
  
  IV.
  
  När kapten Repnolsky genomilade de mörka korridorerna, som man måste
  passera innan man kom till prinsens våning, kände han sig ganska illa
  till mods och stannade ofta liksom tvekade han i vissa ögonblick att
  låna sig till verktyg åt czarens hämdgiriga planer. Han kände Gustaf
  personligen och hade, äfven han, blifvit intagen af beundran och
  medlidande för den landsflyktige konungasonen. I vissa ögonblick
  tvekade han verkligen, om han skulle fortsätta eller vända tillbaka,
  men han hade redan gått för långt för att kunna återvända, det erkände
  han. De egna fördelarne lade också sina tunga vigter med i vågskålen,
  och kapten Repnolsky var icke en så ädel menniska, att han kunde
  åsidosätta dem. Och hur många finnes det väl, som vid tillfällen, då
  egna fördelar erbjudas, äfven på bekostnad af vänskapen och aktningen,
  stöter dem tillbaka? Icke en bland tusen.
  
  "Nej, jag måste framåt", tänkte kaptenen, der han trefvade sig fram i
  korridorerna. "Jag har gifvit furst Grenin mitt hedersord på, att jag
  skall försöka att få lejdebrefvet i mina händer. Skulle jag nu svika
  detta löfte! Då skall kanske czaren i sin förbittring taga mitt lif.
  Detta är han nog i stånd till."
  
  Han var snart framme. Yttre dörren öppnade han med sitt vapen och det
  dröjde icke länge, förrän han stod i prins Gustafs arbetsrum, men här
  påkom honom ytterligare de besynnerliga tankarne, och just den tanken,
  att han liksom en simpel tjuv om natten skulle göra inbrott hos den han
  högaktade, och det på czarens befallning, marterade honom grufligast.
  Mere gånger drog han den mot chiffonieren utsträckta handen tillbaka,
  och en gång närmade han sig till och med dörren, i afsigt att gå med
  oförrättadt ärende. Men, då framhöll sjelfkärleken för honom sin
  förledande spegel, och alla betänkligheter veko, för att vid nästa
  försök ånyo dyka upp igen.
  
  "Bab, raskt till verket", utbrast han och utsträckte för tredje gången
  handen mot den chiffonier, hvari Gustaf förvarade sina angelägnaste
  papper. "Nu eller aldrig måste det ske, annars är det för sent."
  
  För en kraftig bindning af dolken sprang klaffen upp. Repnolsky
  öfverfölls af en darrning äfven nu i sista ögonblicket. Nu var det
  likväl för sent för honom att vända tillbaka med oförrättadt ärende.
  Omkring honom var det så tyst som i grafven, och det var just denna
  mystiska tystnad, som ängslade honom, den bistre krigaren, som icke
  bleknat på slagfältet. Det tycktes honom som om luftens tusen andar
  andats så kylande på honom. En kallsvett bröt fram på hans panna. Hans
  knän svigtade, och då han ändtligen efter långt sökande höll
  lejdebrefvet i sina händer, skälfde hans kropp alldeles som om en
  frossa skakat den.
  
  "Bort, bort!" mumlade han och slog igen klaffen så att det gaf eko i
  rummet. "Nu fort till fursten!"
  
  Han gick icke; han sprang icke; han bokstafligen flög genom de samma
  korridorer, der han för blott några minuter sedan måst trefva sig
  varsamt fram. Som en vansinnig störtade han trapporna utför, och skulle
  just träda ut på den lilla gården, då en gäll qvinnoröst skrek: "Jaså,
  det är tjufvar här i huset. Hjelp, hjelp!" Det var Maritscha, som
  blifvit honom varse, och nu med sina rop sökte uppväcka grannarne.
  Samtidigt stälde hon sig i vägen för honom, och det syntes tydligt, att
  hon var fast besluten att göra motstånd i det längsta.
  
  Det der hindret hade icke kaptenen beräknat. Han studsade också i
  början af öfverraskning, men snart återfick hans själ sin spänstighet,
  och han märkte alltför tydligt, att endast våldet kunde hjelpa honom ur
  knipan. Med godo skulle det aldrig lyckas, det såg han på Maritschas
  hotande uppsyn.
  
  "Låt mig passera, qvinna", sade han för den skull med så lugn stämma
  som möjligt.
  
  "Nej, säger jag", skrek dworniken Manins modiga hustru, "ni kommer inte
  fram utan öfver mitt lik, kom ihåg att Maritscha håller ord hon."
  
  "Släpp mig fram", sade kapten Repnolsky för andra gången och nu med
  mera hetta, ty han kunde ganska väl förnimma röster af annalkande
  personer, hvilka ditlockades af Maritschas skri. "Jag begrafver dolken
  i ditt bröst, om du ropar en enda gång till. Ur vägen!"
  
  Med dessa ord sprang kaptenen fram, men icke många steg, innan den
  modiga qvinnan hängde sig fast vid hans arm och släpades ett godt
  stycke ut i portgången. Hon liknade en vampyr, som sugit sig fast vid
  Repnolsky. Kaptenen var ursinnig. Skulle hans företag nu göras om intet
  af denna qvinna, som de onda makterna, enligt hans förmenande, utsändt
  till att förfölja honom, Skulle han, just då han njöt af segerns
  frukter, lida nederlag? Aldrig! Dertill var kapten Repnolsky alltför
  beslutsam och van att handla.
  
  Folket strömmade emellertid till allt ymnigare, och redan började en
  och annan att sticka in hufvudet genom den lilla till hälften öppnade
  porten. Repnolskys bröst häfde sig våldsamt och hans fingrar slöto sig
  krampaktigt omkring dolkfästet.
  
  "För sista gången frågar jag om du vill släppa mig", frampustade
  kaptenen och upplyfte dolken. "I annat fall är du dödens?"
  
  "Nej, nej, jag släpper er aldrig", skrek Maritscha. "Döda mig, men
  äfven då skall..."
  
  Längre kom hon icke, ty utan betänkande begrof Repnolsky den hvassa
  dolken i Maritschas bröst. Blott ett doft rosslande och dworniken Manin
  var befriad från det jordiska umgänget med sin trätgiriga hustru.
  
  Kapten Repnolsky störtade ut. Hans ansigte var förvridet. Han visste
  knappt åt hvilket håll han skulle gå, så förvirrad var han. Kring honom
  skränade pöbeln och det fans till och med dem, som voro så djerfva, att
  de grepo tag i honom för att hålla honom fast. Men då återvände
  Repnolskys besinning. Med kraftig arm utdelade han några slängar på
  måfå och kom undan.
  
  Knappt hade han försvunnit, då prins Gustaf, som nästan bar den
  förskräckta Theresia på sina armar, tilllika med Manin, som stött till
  honom under vägen, anlände till sin bostad. Vid åsynen af folkmassan
  studsade han tillbaka, men dworniken, som märkte hans ängslan, steg
  fram till porten och sade med hög stämma:
  
  "Hvad är på färde, go' vänner, efter I ären samlade här så många?"
  
  "Åh", sade en dwornik från ett närbeläget hus, "det är intet för annat,
  än att förkunna dig, att det varit tjufvar i huset, och att du aldrig
  mer får omfamna Maritscha."
  
  "Har hon lupit ifrån mig då", sade Manin. För sig sjelf tänkte han:
  "Jojo men, de der gyllena, de hade allt en stark dragningskraft på
  henne. Så länge de vara kan jag vara lugn för hennes skällsord."
  
  Den hederlige dworniken var, såsom vi höra, just icke en stor älskare
  af sin äkta hälfts sällskap.
  
  "Lupit bort", eftersade en mushik med långt silfverhvitt hår. "Ja, nog
  har hon lupit bort, men till det ställe, hvarifrån hon aldrig vänder
  åter. Vän Manin, din hustru har blifvit mördad."
  
  "Mördad", eftersade i sin ordning den stackars Manin. "Hvem har det
  varit, som kunde rå på henne, det vill jag fråga?"
  
  Men som ingen kände kapten Repnolsky, kunde heller ingen afgifva något
  svar på Manins fråga. Väl fuktades den hederlige dwornikens ögon af ett
  par tårar, då han betraktade sin hustrus blodiga kropp, men inom sig
  var han rätt belåten med det lugn, som han nu skulle få ega på sin
  ålderdom.
  
  Sådan är menniskonaturen: Ibland hård som klippan, ibland mjuk och vek
  som vax.
  
  "Lejdebrefvet är borta", suckade prins Gustaf, då han kom upp i sitt
  rum och undersökte papperen. "Arm och utan skydd står jag nu här i
  denna stad. Czaren hatar mig, och skall troligtvis göra allt för att
  tillfoga mig oförrätter. Till hvem skall jag vända mig?"
  
  "Till Gud", ljöd en mild och sorgsen stämma bakom fursten, och när han
  vände sig om, slöts han i Theresias, den trogna qvinnans armar. "Till
  Gud, min älskade", hviskade hon och förde Gustaf fram till en liten väl
  arbetad biktstol. "Låtom oss böja oss inför den styrande allmakten och
  anropa den heliga jungfrun om hennes förböner. Bed, min Gustaf, bed!"
  
  Och från oskuldsrenare hjertan hafva väl aldrig någonsin några böner
  uppstigit till den eviges tron! De bådo ur djupet af sina själar, och
  natten var långt framskriden, då fursten tog ett ömt "god natt" af
  Theresia för att i ensamheten klaga sina smärtor.
  
  När Gustaf vaknade nästa morgon, fann han huset omringadt af soldater.
  Han anade hvad som komma skulle, men han ville åtminstone visa sina
  förföljare så mycket lugn han kunde. Ödet hade stält så till, att det
  var kapten Repnolsky, som anförde soldaterna. När denne kom, för att i
  czarens namn fängsla Gustaf, sade denne:
  
  "Med svek och list hafven I vunnit edert mål. I hafven stulit ifrån mig
  det skyddsbref, som czaren gifvit mig, och I hafven gjort det på hans
  befallning. Här är jag. Tagen mig och gören med mig hvad I behagen. Men
  icke kunnen I väl vara så grymma, att I rycken ifrån mig den qvinna,
  som numera skall förljufva mina återstående dagar?"
  
  Kapten Repnolsky vågade icke möta Gustafs blickar. Han blygdes inför
  den ädle furste, som han varit med om att störta. Utan att säga
  någonting förde han prinsen till det för honom inrättade fängelset.
  
  Nu började svek och ränker att på allvar smidas omkring den olycklige
  furstesonen. De värsta beskyllningar, man kunde hitta på, framdrogos, i
  akt och mening att fälla honom, men med det ädla sinnets öppenhjertliga
  storhet och stolthet bemötte Gustaf alla de mot honom framstälda
  anklagelserna så kraftigt och så bevisande för sin oskuld, att han icke
  kunde fällas. Han qvarhölls ändock i fängelset ett par år och hade
  under denna svåra tid, då han måste lida oerhördt, blott en tröst
  deruti, att Theresia tilläts besöka honom ibland. Denna ädla och
  uppoffrande qvinna egnade den olycklige furstesonen alla de stunder han
  kunde få, och hennes kärlek till honom minskades icke det ringaste,
  oaktadt sorgerna hopade sig med hvarje dag allt mera öfver deras
  hjessor.
  
  Huru många sådana qvinnor finnas väl?
  
  Emellertid inträffade en vigtig förändring inom Ryssland. Boris Gudunow
  störtades och en annan kejsare kom på tronen. Då inträffade också en
  vändpunkt i Gustafs lif. Han frigrafs ur fängelset och fick sin bostad
  i den lilla förtjusande staden Kaschin, dit han också flyttade, och
  derifrån han icke kom, förrän dödens hand löste de jordiska bojorna.
  Det är i nämnde stad som följande tilldrager sig.
  
  
  
  
  "Den irrande fogeln" finner sitt bo.
  
  
  I.
  
  Det var en strålande sommardag år 1607. Solen blickade så vänligt ned
  på jorden och torkade de små daggperlor, som natten utsått. Vinden
  susade i träden och bäckarnes små silfver böljor sorlade så lekfullt
  mot stränderna. Det var en skön dag, den, på hvilken vi föra läsaren
  till Kaschin, till den lilla strax söder om staden belägna lunden. Ack,
  om vi kunde förstå det mångskiftande sus, som genomgår trädens kronor,
  måhända skulle vi då kunna tyda många af lifvets gåtor. När stormen
  ryter och trädens kronor darra för den starkes andedrägt, säger oss
  icke då en inre stämma, att vi ej äro annat än flarn, annat än stoff
  korn, som slungas omkring i verlden? När det milda suset hviskar i
  löfven och dessa liksom smekande vagga för de lätta flägtarne, tycka vi
  icke då, att det finnes liksom en röst, som talar till oss om en frid,
  som bjuder de inre stormarne att lägga sig till hvila? Natur, hvem kan
  begripa dig? Hvem kan tillfyllest fatta dina storartade företeelser?
  Ingen. Men vi kunna älska dig såsom en källa till mycken inre frid; vi
  kunna älska dig såsom en del af oss sjelfva.
  
  Den ofvan nämda dagen susade vinden så mildt genom trädkronorna i
  Kaschins lund. Aftonen inbröt och med den lugnet. Strax efter
  solnedgången syntes en hög gestalt, något böjd, nalkas ett af de
  största och lummigaste träden. Några ögonblick betraktade han den sakta
  vaggande kronan, tycktes lyssna till det knappt hörbara suset i löfven,
  och satte sig derpå vid trädets fot.
  
  Denne man var Gustaf Eriksson, den irrande konungasonen.
  
  Hur förändrad var han icke nu! Fängelseluften i förening med upprepade
  bekymmer hade tagit bort hans krafter. Han var nu mera knappt annat än
  skuggan af sig sjelf.
  
  "Det lider till slutet af min lefnad", tänkte han och lät hufvudet
  sjunka ned mot bröstet. "Glädje har jag erfarit i rikt mått, ty en
  kärlek, sådan den knappt finnes har skänkts mig. Theresia", utbrast han
  med af rörelse darrande stämma, "du goda, uppoffrande qvinna, kvar
  skall du finna en fristad, när jag går hädan? Ensam lik fogeln, som
  kretsar öfver min hjessa, skall du kanske irra verlden omkring, sökande
  dig ett näste, men ej finna något sådant. Hvem skulle väl vilja upptaga
  den biltoge furstesonens maka?"
  
  När Gustaf gjorde sig dessa frågor såg han icke, att en hög, qvinlig
  gestalt nalkades honom från sidan. Han förnam icke ljudet af hennes
  lätta fjät på den saftiga gräsmattan. Då qvinnan stod alldeles invid
  honom, då lyfte han upp sina blickar och spratt till.
  
  "Ni här, min furstinna", hviskade Erik XlV:s son, och ett matt leende
  bredde sig öfver hans vackra bleka drag. "Är ni också omhvärfd af
  fiender och lömska snaror som jag? Dock", fortfor han och for med
  handen öfver den feberheta pannan, "jag glömmer att jag talar till den
  forne czaren Boris Gudunows sköna dotter. Ha, dessa minnen från den tid
  er far lefde, de bränna mig i själen, och de skola icke upphöra att
  bränna mig till dess... de förbränt mig! Dessa småsinnade krypdjur..."
  
  "Min furste", afbröt Axinia, ty det var hon, "ni dömer min fader
  alltför strängt. Det var ej hans egentliga mening att förfara så hårdt
  emot eder, fastän han af politiska skäl ansåg sig tvungen dertill."
  
  "Jaså", inföll Gustaf med bitterhet och allvarlig skärpa i tonen, "det
  var ej hans mening att medelst sina stinkande fängelsehålor suga musten
  ur mig. Det var af politiska skäl, säger ni, som han behöll mig, svage
  mask, som aldrig gjort anspråk på någon krona, i fängelse. Nej, säger
  jag. Det var af enskildt hat till mig, derför att jag icke ville äkta
  er och blifva en fosterlandsförrädare, som han lät mig undergå dessa
  års tortyr."
  
  "Det var af den orsaken, säger jag. Dock", fortfor han, och hans stämma
  blef lugnare, "jag hatar honom icke derför. Med mig är det snart slut.
  Min Iefnadslampa kan icke brinna så länge. Ser ni, min furstinna, det
  fattas olja på den, och den olja som fordras, finnes icke till att få.
  Hvad lifvet ändock tyckes skönt och hänryckande, då man står i
  beredskap att lemna det. Kanske förefaller det så derför, att man skall
  veta att rätt uppskatta dess höga värde. Men, hvad är det som
  förskaffar mig äran af ert besök, min furstinna?"
  
  Axinias ögon fyldes af tårar, då hon sade: "I morgon skall jag resa
  till Polen. Detta land får nu mottaga czar Boris Gudunows olyckliga
  dotter. Jag ville ändock se er ännu en gång, min furste, och det är för
  att säga er mitt farväl som jag uppsökt er."
  
  "Ja, det blir allt vårt sista farväl", sade Gustaf med låg stämma, och
  då prinsessan yttrade den förmodan, att sjukdomen kanske skulle gifva
  med sig, sade prinsen vemodigt: "Ah nej; jag känner att döden redan
  börjat gnaga på lifstråden. Den skall ej länge motstå angreppen. Men,
  hvem är det som kommer der? En krympling. Hvad kan han vilja? Han
  närmar sig."
  
  "Det är kapten Repnolsky, som kommer att bedja er om förlåtelse", sade
  Axinia. "I sista drabbningen med turkarne blef han lifsfarligt sårad.
  Han har icke lång tid att lefva."
  
  "Förlåtelse", upprepade furstesonen och betraktade prinsessan med
  frågande blickar. "Hvad är det för en förlåtelse som jag skall gifva
  honom? Icke har han väl något att afbedja hos mig?"
  
  "Ni får sjelf höra och döma sedan", sade prinsessan. "Kaptenen är nu
  framme."
  
  En vanmäktig krympling, se der allt hvad som återstod af den fordom
  kraftige kapten Repnolsky. Han var sig knappt lik, och Gustaf måste
  länge se på honom, innan han kunde känna igen honom. Prinsen betraktade
  honom stillatigande några ögonblick, derpå sade han, idet han vänligt
  räckte kaptenen handen:
  
  "Våra lotter äro temligen lika hvarandra, kapten Repnolsky. Båda stå vi
  på grafvens brädd. Båda äro vi söndersargade, jag till mitt inre, ni
  till ert yttre. Hvilket som mest plågar menniskan, det kan jag icke
  afgöra, men det vet jag, att när de inre stormarne brusa, är det
  förfärligt."
  
  Kaptenen svarade med en röst, som darrade af den djupa rörelse han
  erfor.
  
  "Det är sant, min furste, att våra öden äro så till vida lika, att vi
  båda snart måste skiljas hädan. Men i ett äro de likväl olika. Ni dör
  som en menniska, älskad och värderad af alla, jag deremot som en
  föraktad, såvida jag icke erhåller er förlåtelse."
  
  Vid dessa ord föll den fordom så stolte och om verldslig storhet
  drömmande Repnolsky på knä för Gustaf, och heta tårar strömmade ur hans
  ögon.
  
  "Hvad är det för en tillgift ni begär af mig, kapten Repnolsky", sade
  Gustaf mildt och på samma gång förvånad. "Jag vet mig icke hafva något
  att förlåta er."
  
  "Ack jo, min prins", sade kaptenen med bruten stämma och sänkte pannan
  mot jorden. "Det var jag, som stal bort ert lejdebref."
  
  För ett par sekunder ryckte det till våldsamt kring Gustafs mungipor,
  men det varade icke länge, förrän lugnet återkom.
  
  "Då var det också ni, som dödade dworniken Manins hustru?"
  
  "Ja, min prins."
  
  "Öfver våra goda och onda handlingar dömer Gud", sade den ädle
  furstesonen och blickade uppåt. "För det onda ni tillfogat mig har ni
  af hjertat min förlåtelse. Men se, der kommer Manin, och det tillhör
  honom att döma i den andra saken."
  
  Med dessa ord vinkade prinsen åt den gamle dworniken, som med
  stapplande gång nalkades. I få ord omtalade Gustaf derpå huru det
  förhöll sig med Maritschas död, och att kaptenen var hennes baneman.
  När han slutat, sade den gamle dworniken med djup stämma:
  
  "Herre, jag har för länge sedan förlåtit Maritschas mördare, utan att
  veta hvem det var. Visst var det mera än sorgligt för mig att förlora
  min hustru, men när denne ädle furste flyttade hit till Kaschin, bjöd
  han mig vara honom följaktig. Ensam som jag var, antog jag tillbudet
  och nu har jag bara en bön till den heliga jungfrun, och det är den,
  att hon icke låter mig öfverlefva min ädle herre."
  
  Vid dessa ord störtade den gamle dworniken till Gustafs knä och
  öfverhöljde hans händer med kyssar.
  
  "Herre", sade han ånyo, när de första utgjutelserna voro öfver, "icke
  vill jag med min förbannelse öka edra qval i skärselden. Min förlåtelse
  har ni i rikaste mått."
  
  Ännu en god stund fortsattes samtalet, och när qvällens skuggor begynte
  sänka sig öfver staden och den lilla lunden, bröt sällskapet upp.
  
  Snart blef det öde i Kaschins lund.
  
  
  II.
  
  Åtta dagar hade gått till ända, och vid det lummiga träd, hvarunder
  Gustaf brukade sitta, var en graf uppkastad. Om vandraren frågade de
  små barnen, som lekte i lunden, hvems den grafven var, så svarade de
  alla med en mun:
  
  "Det är hans, den gode furstens."
  
  Och om man händelsevis mötte någon äldre man eller qvinna, som styrde
  sin gång ut till Kaschin, och frågade dem i hvad ärende de skulle gå
  dit, så fick man det svaret:
  
  "Vi vilja se den gode furstens sista färd."
  
  Med friden på sina läppar hade Erik XIV:s och Katarina Månsdotters son,
  den rätte arfvingen till Sveriges krona, utandats sin sista suck i den
  lilla staden Kaschin, landsflyktig från det land, som han älskat så
  högt och för hvars skull han, såsom vi känna, ådrog sig czar Boris
  Gudunows förföljelse.
  
  När den regerande czaren fick kunskap om Gustafs död, sände han en
  betydande penningesumma till hans begrafning med all den ståt en furste
  har rättighet att fordra. Men äfven nu hade det oblida ödet sin hand
  med i spelet. Stadens guvernör dolde af snikenhet penningarne och lät
  nästan i tysthet begrafva furstesonen i den vackra lunden. Och denne
  guvernör, hvem var det väl? Jo, det var samme man, i hvilkens hus i
  Moskwa Gustaf och hans maka fordom åtnjutit så stor gästfrihet så länge
  de voro uppburne vid Boris Gudunows hof. Det var också samme man, som
  på ett så lömskt sätt narrade Gustaf ifrån sitt hem, på det att kapten
  Repnolsky måtte kunna stjäla bort hans lejdebref; med ett ord, det var
  furst Grenin.
  
  Ödet skiftar så olika här i verlden. Snart störtades Grenin och måste
  tillbringa sina återstående dagar inom fängelsets murar. Var icke detta
  en Guds rättvisa, en hämnande nemesis?
  
  En liten tid uppehöll sig Theresia i Kaschin, och besökte hvarje dag
  Gustafs sista hvilorum. Ett kloster gaf ändteligen den "irrande
  fogelns" maka en lugn fristad.
  
  Gustaf Erikssons lefnadssaga är så enkel, men så full af storartade
  handlingar, vittnande om ett ädelt sinne och en trofasthet, som sällan
  söker sin like. Svenska folket känner litet eller intet om denne prins
  eller hans öde. Vi hafva för den skull försökt att med dessa få ord
  gifva det ett svagt begrepp om denne fursteson, denne irrande fogel,
  såsom han sjelf kallade sig, som i främmande land fick sitt bo.
  
  
  
  
  
  
  
  
  End of the Project Gutenberg EBook of En konungasons öde, by J. O. Åberg