text: Produced by Ronnie Sahlberg, Jens Sadowski, and the Online
  Distributed Proofreading Team at http://www.pgdp.net. This
  book was produced from scanned images of public domain
  material from the Google Books project.
  
  
  
  
  
  
  
  
  
                                ANMÄRKNINGAR
                               OCH NÖDVÄNDIGA
                                UPPLYSNINGAR
                                    VID
                              Herr C. J. HOLMS
       Anteckningar öfver Fälttågen emot Ryssland åren 1808 och 1809;
  
  
                                     af
                              G. ADLERCREUTZ,
                       såsom Medlem af Finska Arméen.
  
                                 STOCKHOLM,
                           H. G. NORDSTRÖM, 1836.
  
  
  
  
  
  
  
  Uti N:o 102 af det fjerde Aftonbladet den 26 Maj 1836, under rubrik:
  Litteratur, läses en recension af anteckningar öfver Fälttågen emot
  Ryssland åren 1808 och 1809 af Carl Johan Holm, tjenstförrättande
  Regements-Pastor vid Savolax Jägare-Regemente. Denna recension är bland
  de värdigaste och mest hugnande belöningar för qvarlefvorne af Finska
  Arméen, för öfverståndne faror och uthärdade mödor. I synnerhet om bland
  dessa någon skulle finnas, som, genom en eller annan händelse, orättvist
  blifvit förbigången vid utdelningen af Militaire belöningar, hvilket så
  lätt kan hända äfven den bästa -- den mest opartiska Befälhafvare.
  
  Detta uttryck af nationlig erkänsla och välvilja, uppväger i sanning
  både stjernor, band och titlar; åtminstone för den kloke mannen. För
  honom måste det vara mer tillfredsställande, att med godt samvete kunna
  af en sådan belöning tillegna sig den vederbörliga andelen, än om han
  utan särdeles utmärkelse erhållit en Tapperhets-medaille eller en
  Svärds-Ordensstjerna, -- hvilken sednare icke alltid utdelas för
  krigsförtjenster och således ej alltid bevisar mycket.
  
  Den sålunda gifna belöningen tillkommer ej endast de decorerade af
  Finska Arméen, den tillhör ifrån och med Trumslagaren till och med
  Befälhafvaren, om icke för gjorde Storverk, åtminstone för ståndaktig
  tro och ihärdighet i fosterjordens försvar. Den tillhör alla, utom de få
  svaga, hvilka som sjukliga odugor, öfverlemnade sig i fiendens våld och
  dymedelst för evigt brännmärkte sine namn.
  
  En Nation, som ger offentliga uttryck af aktning och erkänsla för
  krigarens bemödande att uppfylla sina pligter, skall aldrig sakna en god
  -- en tapper armée. Derigenom lifvas ynglingens kärlek till ära -- han
  kan ej önska sig en skönare lott, än att få ägna lif och blod för Konung
  och Medborgare. Men ingalunda sker det derigenom, att man för en ringa
  och föga oväntad öfverilning söker nedsmutsa den militaira ynglingen med
  trycksvärtan. Kanske man borde dermed vara mera sparsam och nogräknad i
  vårt land, i afseende på dess inflytande på sjelfva National-lynnet,
  som, i hänseende till vårt geografiska läge, bör vara krigiskt. Den
  sansade Medborgaren kan i alla fall icke undgå att se, hvarifrån
  stridsorsaken utgått -- och öfverilningen straffad efter landets, icke
  efter utländska lagar, måste tillfredsställa alla.
  
  Men denna, för Finska arméen så smickrande recension, är framkallad af
  en skrift, som skulle kasta en mörk skugga på denna Armée, om
  Författaren dertill varit en af dess Militaira medlemmar.
  Skriften upphöjer Arméens förtjenster till skyarne, i synnerhet
  Savolax-Brigadens, hvartill Författaren varit en sorts bihang under det
  att ett gement klander riktas emot dess Högre Befälhafvare. En låghet så
  vanlig hos de store Fältherrar, som efter krigens slut framstå, sedan
  alla faror, alla svårigheter och bekymmer äro förbi, för att ifrån sina
  skrifbord med pennan utbasuna huru mycket visligare och tapprare de
  skulle handlat, om de fört Befälet och ordnat företagen.
  
  Ja, tjenstförrättande Regements-Pastorn C. J. Holm, viste nog huru
  Finland kunde med Finska hären försvaras emot Ryska öfvermagten; huru
  det lätt kunnat återtagas, äfven sedan det var förloradt. Men föga
  kärleksrikt var det af Herr Holm emot Fäderneslandet, att hålla sin
  stora förmåga förborgad, medan ännu tid var.
  
  Jag tackar emedlertid Försynen att denna lumpne Författare icke hörer
  till mina Vapenbröder. Ädlare tänkesätt lifvade dem, än att de skulle
  tillåta sig kasta smuts på dessa Befälhafvare, som så mången gång hade
  fört oss till ära och heder, som delade med oss mödor, försakelser och
  faror. -- Författaren hörer till ett stånd af hvilket man väntat
  öfverseelsens mildare språk, emot mensklighetens ofullkomligheter, äfven
  hos en Befälhafvare. Men han har nedlåtit sig till smädelsens tungomål.
  
  Gerna skulle jag med tystnad lemnat Herr Holms anteckningar åt deras
  förtjenta öde, om han icke med så ovanlig oförsynthet påbördat min
  aflidne Broder Hans Exellence m. m. Grefve Adlercreutz och alla Arméens
  högre Befälhafvare: att hafva afgifvit falska rapporter, att hafva
  anställt gyckelspel, der det gällde menniskolif och att på andras
  bekostnad hafva sökt upphöja sin ära.
  
  Den respectiva Allmänheten må ursäkta: att jag icke med tillräcklig
  kallsinnighet kan se en Broders minne sålunda angripas; och ehuru ringa
  jag erkänner min stilistiska förmåga vara, för att mätas med Herr Holms,
  hvilken synes vara lika stor i det militära som i det evangeliska
  vetandet, så nödgas jag likväl våga mig till strids med denna Buse, och
  sålunda blottställa mig för alla de obehag Herr Holm förmår åstadkomma
  på ett stridsfält, der han redan är mera hemmastadd än jag, och som han
  nyligen med några så vackra recognosceringar ecclairerat.
  
  Jag börjar mitt anfall med den frågan:
  
  Hvarför har Herr Holm så sorgfälligt recelerat sina anteckningar och
  sitt vetande ända till nu?
  
  Nu, med Generalen m. m. Grefve J. A. Cronstedts frånfälle, äro alla de
  män nedstigne i grafven som Herr Holm genom sina anteckningar och
  omdömen angriper till heder och ära. -- De kunna ej mera uppstå att
  försvara den och tillrättavisa angriparen, som med sitt Stånds värdighet
  ansett förenligt, att i grafven störa de dödas hvila. -- Han har
  förmodat att de bortgångne icke mera i lifvet ägde några vänner som
  kunde eller ville försvara deras hittills obefläckade namn.
  
  Se der det enda svar, som den värde Författaren kan gifva på min fråga.
  
  Ty förgäfves åberopar han sin kärlek för sanningen. Den hade vunnit mer
  om han utgifvit sina anteckningar medan de deri angripne lefde och
  fullständigt kunnat utreda hvarje klandrat förhållande. Nu måste dessa
  anteckningar räknas till smädelsens utgjutelser.
  
  På skriftens första och andra sida säger Författaren: "_Med en styrka
  20,000 man skulle i ett så genomskuret land som Finland, mycket kunnat
  uträttas; vid de många fördelaktiga passen, kan en liten styrka lätt
  hindra och uppehålla öfverlägsna fiender._" (Nu var det likväl vinter),
  men på femte sidan säger Författaren redan:
  
  "_Ehuru Fienden vintertiden, då isarne öfverallt voro farbare, kunde på
  fem särskilte vägar intränga i Savolax._"
  
  Hvartill tjente då de fördelaktige passen och vattendragen, hvaraf
  Finland var genomskurit?
  
  Passen kunde nu på isarne kringgås och vattendragen öfverridas både med
  Cavalleri och Artilleri.
  
  Redan denna inconsequense i yttranden så nära inpå hvarann, ger något
  nära tillkänna Författarens halt och värde och hvad tillit man kan fästa
  vid dess omdömen. Om honom kan man med skäl säga, att han märkte grandet
  i Befälhafvarens öga men icke bjelken i sitt eget.
  
  På andra sidan börjar Herr Holm utveckla sina vackra militaira åsigter,
  med den frågan: "_Hvem har kunnat klandra Finska hären om den, seende de
  usla anstalterne etc. -- om den förlorat modet, ledsnat och återvändt
  till sina hemvist?_"
  
  Derpå svarar jag å egne och mine vapenbröders vägnar: att vi blifvit af
  våra fiender begabbade och hade förtjent det. De medborgare, som nu så
  välvilligt emot Finska Arméen recenserat Herr Holms skrift, hade då med
  rättvisa föraktadt och kallat oss uslingar -- och Herr Holm sjelf hade i
  sådant fall icke nu sutit vid ett godt brödstycke och Kongl. Wasa-Orden
  inom detta Fäderneslands område, hvilket bordt tysta munnen på hans
  ärelystnad som Författare och skona qvarlefvorne af Finska hären från så
  lumpna frågor som denna.
  
  Hans ytterligare raisonnement på samma och följande sidor ådagalägger
  Herr Holms fullkomliga obekantskap med ärans och en riktig
  militair-esprits fordringar. Han anför att intet annat än "_Finska
  folkets trohet och medfödda tapperhet -- -- Arméens från barndomen
  inplantade vördnad och tillgifvenhet för Konung samt ett med
  modersmjölken insupit hat till Ryssarne_" skall qvarhållit Finska hären
  under sina fanor.
  
  Finska Arméen hade likväl svurit sina fanor att med lif och blod
  försvara dem -- att icke förr än i döden öfvergifva dem -- Fanorne voro
  Svenska och Sverige var vårt fädernesland. -- Men Författaren,
  tjenstförrättande Regements-Presten, tillåter sig ändå fråga om någon
  kunnat klandra Arméen, i fall den svikit sin ed och förrädiskt lemnat
  sig i fiendens våld! Det var icke det gifna löftet, med ed bekräftadt,
  som förbandt Arméen vid sina Fanor, det var frugtan för Finska Folkets
  tro och tapperhet som höll Finska Arméen till sina pligter. Bevare Gud,
  för slika Predikanter!
  
  Finska Befälet visste att Arméen hade en Krigsära att bevara, hämtad
  från Lützens slätter, och jag hoppas man medger att detta befäl uppbudit
  all sin förmåga att försvara den. Detta är allt hvad Finska Arméen
  uträttadt. Men denna bevarade Krigsära är en klenod, om hvars värde Herr
  Holm icke synes äga något begrepp.
  
  Herr Holm påstår: att Savolax-Brigaden, till hvars bedrifter han uppger
  sig hafva varit åsyna vittne (förmodeligen likväl alltid utom
  skotthåll), skall varit Finska Arméens kärna. Härom kan jag med full
  visshet försäkra att Herr Holm betydligt förnärmar sanningen. Väl var
  Savolax-Brigaden en del af kärnan, emedan Finska Arméen för det mesta
  bestod af kärna.
  
  Att Savolax-Brigaden alltid vid återtåget skall utgjort Arméens
  eftertroupp, är en uppenbar osanning, enär denna Brigad icke förr än
  efter den 27 April 1808 stötte till den öfriga hären, som då redan hade
  gjort ett betydligt återtåg, och derunder flera gånger slagits med
  fienden.
  
  Att samma Brigad deltagit i den stora Finska Härens (om den så kan
  kallas) alla hufvudsakliga strider är äfven en dito osanning. Affairen
  vid Sikajocki anses af alla dem som förstå något, vara en af de
  hufvudsakligaste af flera skäl; men i synnerhet, emedan den återgaf
  Finska Arméen initiativen eller förändrade dess förhållande från
  defensift till offensift; emedan Finska Arméen här för första gången
  fick göra Ryssarne ett alfvarligt motstånd; emedan här gjordes ett
  betydligt antal fångar, trophéer m. m.
  
  Dessa betydliga oriktigheter i uppgifter bör upplysa Herr Holm, att det
  icke är så lätt att vara Militair-författare och Krigsdomare, samt att
  man icke äger snille fast man är galen, såsom en af Sveriges stora
  författare sagt.
  
  Den totala bristen på arrangement till ett alfvarligt krig, som i
  Finland förefanns 1808, är så allmänt känd, att Författaren väl kunnat
  spara sin svaga tekning deraf, likasom jag besparar mina anmärkningar
  öfver den.
  
  Savolax-Brigadens enskilta förhållanden, rörelser och drabbningar,
  känner jag för ofullständigt, för att derom tillåta mig något yttrande;
  men det klander författaren Holm ansett sig värdigt att allestädes låta
  påskina mot sin Brigad-Chef och Arméens Högre Befälhafvare, skall jag,
  om icke till fullo vederlägga, åtminstone i betydlig mån förringa.
  
  Författaren framställer Magazins-anläggningen i St. Michel, som alltför
  obetänksam, men är likväl så samvetsgrann att han åt andra öfverlåter
  bedömandet, förmodeligen såsom klandervärdt, tör hända till och med
  äfven såsom egennyttigt, emedan Magazinet kort derefter brändes; men
  huru mycket af de sköna Spannemåls- och Hö-förråderna som lemnades åt
  lågorna, har författaren ansett för obeqvämt att uppge. Saken var
  emedlertid välkommen. Den gaf anledning klandra Befälhafvaren.
  
  Förhållandet härmed är likväl sådant: att då Uppbrotts-Orderne för
  Finska Arméen utfärdades, uppmanades derjemte Rust- och Rothållare i
  hela Landet att af kärlek för allmänt väl förse sitt manskap, Cavalleri-
  och Tross-hästar med Proviant och Fourage för en månad, hvilket de med
  beredvillighet allestädes fullgjorde på Trouppernes samlingsställen. Det
  är nu denna lefverering jemte en ringa upphandling för de värfvade
  Corpserne, som författaren gör till en stor Magazins-formering, hvartill
  i Finland vid krigets utbrott icke fanns några penningar, Kongl. Maj:t
  och Kronan tillhörige.
  
  Längre fram i skriften skriker likväl författaren som en örn öfver brist
  på föda i de få och spridda qvarteren, oaktadt så mycket medfördes ifrån
  Magazinet i S:t Michel. Månne bristen på föda, om man icke haft något
  med sig -- om man uraktlåtit all omtanka i detta afseende, blifvit
  mindre?
  
  Att Savolax-Brigaden samlad låg qvar så länge i S:t Michel, tills man
  med någon säkerhet kunde förese, huru och hvar fienden ville inbryta i
  Landet, lärer icke klandras af någon annan än författaren Holm. Man vet
  att en samlad styrka imponerar aktning, då deremot en fiende icke kan
  önska sig bättre än att få sin motståndares Här spridd i Detachementer
  längs gränsen, likt den Svenska mot Norrige 1808. Dessutom synes
  tjenstförrättande Regements-Presten Holm icke hafva fått någon del i
  Brigad-Chefens förtroende om de säkra kunskapare hvarmed han hade
  omgifvit Brigaden, efter Holm är så orolig öfver dess qvarliggande, och
  i sin himmelska vishet förutser händelser som likväl icke inträffa.
  
  På ett annat ställe klandras Brigad-Chefen för det han för hastigt och
  utom drabbning öfvergaf Brigadens hembygd och här för det han icke
  genast rakade bort. Hvilket mische-masche i tankar och omdömen?
  
  Brigad-Chefens pligt var att ställa Brigadens rörelser i samband med den
  öfriga härens, hvilket han gjorde till Högste Befälhafvarens
  tillfredsställelse, hvarmed Holm äfven kunnat låta sig åtnöjas.
  
  Hans yttrande i dessa afseenden är ett ägta Holmiskt skryt, med sitt
  bättre vetande.
  
  Att Brigad-Chefen Grefve Cronstedt skall låtit Brigaden, i följd af ett
  falskt rykte, stå hela natten under Gevär, så att folket störtade till
  marken af köld, tillåter jag mig icke att tro; väl måste man gilla
  Grefvens försigtighetsmått att hålla Brigaden samlad, i synnerhet då det
  kunde hända att han ibland fick vänta på en Bataillon en hel timma,
  såsom det hände i Paavola; äfven att han icke tillät Bivouaqueeldar. Men
  deremot kan man med skäl lägga Herrar Bataillons-Chefs till last, om
  manskapet icke bakom Bataillonens kopplade Gevär fick röra och hoppa sig
  varma. Savolax-Brigaden, som skulle vara Arméens kärna, borde väl icke
  varit klemmigare än vi öfriga, som utan vakteldar ofta fingo stå på
  fältvakt i lika köld. Det var således icke värdt att Författaren tänker
  förbluffa alla läsare med sådane underverk. Grefve Cronstedt, om han
  ännu lefvat, skulle säkerligen vederlagt Författaren med ännu kraftigare
  skäl; men för Författarens eget anseende hade det varit bättre att han
  hade hållit sig närmare sannolikheten.
  
  Här lärer det nu vara i ordningen anmärka: att den Corps, som ville
  anses för kärnan af Finska Arméen, icke bordt knota, ännu mindre att
  högt yttra sitt missnöje öfver de åtgärder Brigad-Chefen vidtog i följd
  af ordres och instruction. Sådant kallas eljest brott emot tuckt och
  krigslydnad.
  
  Brigad-Chefen sjelf liksom vi öfriga af Arméen hade nödgats öfverge hem,
  maka och barn. Vi stridde när som så fordrades, men vi voro ej så
  öfvertappra att vi knotade och högt yttrade missnöje då vi nödgades
  retirera. Vår egenkärlek tilltrodde sig icke att bättre förstå Arméens
  och Fäderneslandets bästa, än våra högre Befälhafvare.
  
  Påståendet att Grefve Cronstedt afgifvit falsk rapport om den obetydliga
  affairen vid Läppävirta är, lindrigast sagt, en oförsynt skamlöshet.
  Grefve Cronstedts instruction att icke inlåta sig i någon afgörande
  strid eller att onödigt blottställa sina troupper, utan gå norr ut och
  betäcka vägen åt Uleåborg, satte honom utom allt behof att med en
  osanning bemantla sin retraite från Läppävirta och det ringa motstånd
  han der gjorde. Det är således alldeles otroligt att en högre
  Befälhafvare utan något behof, skulle blottställa sitt anseende, genom
  anförande af en så lumpen osanning.
  
  Författaren har också blott calculationsvis uppgjort beräkningen öfver
  Brigadens styrka i och omkring Läppävirta, då deremot Grefve Cronstedt i
  rapporten endast upptagit de troupper som deltogo i striden, dit
  Brigadens åsyna vittne troligen icke vågade sig fram, att räkna rotarne.
  Hvad förtroende kan då sättas till _åsyna vittnets_ bestridande af
  rapportens riktighet.
  
  Af lika halt och värde är Författarens berättelse angående den
  bortglömda posteringen i Jyngkkäby.
  
  Då denna postering utsattes, erhöll den förhållnings-ordres.
  
  Jag kan icke ens se: att då Brigad-Chefen ansåg denna instruction
  tillräcklig för alla händelser, att han på något sätt hade af nöden att
  underrätta Posterings-Chefen det Brigaden gick från Kuopio öfver sundet
  till Toivola ½ mil, blott för att bevisa Herr Holm att han icke glömt
  densamma.
  
  Men efter Herr Holms framställning synes att Capitaine Dunker uraktlåtit
  sin pligt att inrapportera så snart posteringen af fienden blef
  angripen, och således i betydligare mohn brustit i de föreskrifna
  iakttagelserna, än Brigad-Befälet. Utgången visar ock att någon vidare
  ordres ej var af nöden.
  
  Men bland de många löjligheter, som i denna skrift nästan öfverallt
  förekomma, må här nämnas Författarens uttryck: _Vår Kanon_. Vi
  presterskap, sade klockaren, eller månne kanonen kunde förkunna
  Evangelii lära och således var en Presterlig kanon?
  
  Tapperhet fordrades visserligen här, såsom vid alla tillfällen, der det
  gäller förlusten af armar, ben eller lifvet; men någon särdeles rådighet
  -- något hjeltemod, ser jag icke här kunde ådagaläggas, i synnerhet då
  författaren medger att snön, som betäckte isarne, var så djup att
  Cavalleri-attacken förlorade allt inflytande; icke eller har Författaren
  försökt uppgifva någon hjeltedat som dervid blifvit utöfvad, utom
  Cornett Dunkers, hvarföre han också blef decorerad.
  
  Ingen af Finska Arméen missaktar eller förnekar Capitainerne Dunkers och
  Malms egenskap och förtjenster. Med högaktning och vänskap hedras deras
  minnen af Finska Arméens qvarlefvor. Här bör åter icke förgätas huru
  Författaren uppger att Cavalleri-anfallen på isen afslogos med
  drufhagels-_Salvor_, ehuru detachementet endast hade en enda Canon med
  sig.
  
  Den ädle författaren yttrar på sidan 13: "_Ingen bör förundra sig
  deröfver att Grefve Cronstedt i sin rapport icke upptager: att han och
  hans Adjutanter vid Brigadens aftåg från Kuopio glömde hela
  fältvakten._"
  
  Är detta språk värdigt en religionens tjenare, som uppger sig nitälska
  för sanningen? såsom sanning söker han påtruga Läsaren sina egna
  enfaldiga misstankar, hvilka han icke med ringaste bevis förmår styrka.
  Han borde hafva påmint sig att han nu icke talade i Predikostolen.
  
  Vidare anför författaren att Grefve Cronstedt, för att förringa Dunkers
  och Malms förtjenster, uppger det Fältvakten fick till understöd utom
  Artilleri och Cavallerie 2:ne Batailloner.
  
  Efter sig sjelf, dömer man andra, det är en erkänd och obestridlig
  sanning. -- Något bevis att motivet för en sådan Grefve Cronstedts
  framställning, var, att fördunkla sina underhafvandes förtjenst, har
  sanningsvännen Holm icke förmått låta framskymta.
  
  Han påbördar Grefve Cronstedt här en nedrighet till hvilken han sjelf
  varit capable. Och hvad skäl kunde väl en Befälhafvare äga till en sådan
  afund mot underlydande Befäls skicklighet, duglighet och förtjenst, som
  vanligen plägar utgöra en Befälhafvares tillfredsställelse och största
  glädje; men att Grefve Cronstedt af en ganska vanlig sak icke gjort ett
  underverk, det kan Herr Holm icke så lätt förlåta.
  
  Vid den af Herr Holm upprättade marchroute öfver Brigadens Tåg till och
  ifrån Uleåborg, är ej särdeles att anmärka; men det eviga knotet, som
  Herr Holm ifrån denna Brigad låter genljuda öfver allt, skulle verkligen
  kunna förringa den, ifrån kärna, till en, af egenkärlek och
  missbelåtenhet med allt, maskstungen och bräcklig yta, om de militaire
  medlemmarne deraf deltagit i en så dålig esprit, som likväl aldrig
  förmärktes förr än Herr Holms skrift såg dagsljuset.
  
  Sedan han med särdeles öfverdrift beskrifvit sina fältmödor under
  Brigadens återtåg, yttrar han på 16:de sidan: "_Vår påräknade och
  utlofvade hvila i Uleåborg blef ganska kort._"
  
  Hvem hade lofvat och hvem kunde lofva en längre hvila? Det har
  författaren icke uppgifvit.
  
  Hädanefter fäster Herr Holm sitt skarpsynta öga och sitt genomträngande
  omdöme emot General Adlercreutz, medan Grefve Cronstedt något får hämta
  andan; men såsom vanligt börjar bekantskapen med ett misstag eller
  osanning.
  
  Kl. 8 f. m. den 26 April afgick Ordres från Högqvarteret i Limmingo,
  till Grefve Cronstedt i Paavola, beklagligtvis, icke såsom Herr Holm
  säger, med Courier, utan, genom misstag, af en Adjutant vid Staben, med
  brefposter. -- Denna Ordres hade dock med säkerhet bordt vara framme kl.
  2 eller 3 eft. m., då emellan Hög-qvarteret och Paavola icke är mera än
  4 mil, då tiden bordt vara tillräcklig för Brigaden, att på tid och ort
  kunna inträffa.
  
  Herr Holm medger att fjerde Brigaden hörde mellan klockan 3 och 4 att
  strid vid Refvola från annat håll var börjad, men oaktadt Brigaden då
  bordt påskynda marschen, åtminstone fortsattes den utan uppehåll och
  således på några timar hade bordt närma sig betydligt, förmådde Herr
  Holm likväl icke höra att den började striden var häftigast emellan kl.
  6 och 7. Vådan för hans åt Himmelen helgade lif och räddhågan, hade
  troligen redan då tilltäppt hörsel-organerna.
  
  Utan annat bevis, än sitt eget inskränkta omdöme, tillåter författaren
  sig beskylla General-Adjutant Adlercreutz att hafva afgifvit falsk
  rapport -- ja han anser sig tvungen dertill, genom hvad, är svårt att
  förstå -- om ej af sin smädelust.
  
  På 18 sidan yttrar Författaren: "_Vid ringaste besinning måste det ock
  synas omöjligt, att med 150 man, som angripa nära 3,000, fortsätta
  striden i fyra timmar utan att innehafva någon särdeles stark
  ställning._"
  
  Men det är ock en bestämd osanning att Ryssarnes styrka i Revolax
  öfversteg 2,500 man, och det medgifves gerna, att det varit en
  orimlighet med 150 man angripa den, om det icke hade skett i förening
  med 4:de Brigaden, som skulle göra det verkliga anfallet.
  
  Ehuru motbjudande det är, att göra en framställning som kan hafva något
  utseende af skryt, nödgas jag här undertrycka äfven denna
  grannlagenhets-känsla för att tillrättavisa den oförsynta Presten.
  
  Med posteringen i Lankinen under Lieutenanten Blums vid Björneborgs
  Regemente Befäl, bestående af 100 man utaf nämnde Regemente och 50 man
  af Tavastehus Regemente med nödigt Öfver- och Under-Befäl, uppbröt
  General-Adjutant Adlercreutz omkring kl. ½2 om morgonen den 27 April
  1808. Under tyst och sakta marsch nalkades vi Revolax, gjorde ofta
  halter för att höra om Fjerde Brigadens anfall hade börjat. Klockan
  omkring 3 upptäcktes vi af en Cosack-Patrull helt nära Cosack-vakten. --
  Valet emellan att återvända eller attaquera, var hastigt tagit. Jag och
  Lieutenant Blum, med 40 man hvardera, beordrades att genast rusa på
  Cosack-vakten, hvilken flydde med sadlarne i hand. Vi formerade
  Jägarekedja och fortsatte marschen framåt circa 1,600 alnar genom en
  gles småskog. Framkomne till slätten stötte vi på Ryssarnes Infanteri
  Fältvakt omkring 100 man stark. Betäckta i skogsbrynet, der vi stadnade,
  underhölls här en liflig eld nära en timma, allt i förväntan på 4:de
  Brigadens ankomst, eller ock att Ryssarne åtminstone med någon
  betydligare styrka skulle vända sig emot oss och vi sålunda kunde lätta
  4:de Brigadens anfall. Men då ingendera inträffade, beordrades jag och
  Lieutenant Blum att med bajonetten bemägtiga oss de Rijbyggnader,
  hvarifrån Ryssarne underhöllo en ganska häftig eld emot vår troupp;
  detta verkställdes med vanligt hurrarop och lyckades väl. Ryssarne
  öfvergåfvo sin fördelaktiga ställning; uti Rijan togs några och 30
  fångar, hvaraf flera blesserade, hvilka dock i början ville försvara
  sig; men sedan några blifvit nedskjutne in i Rijan sträckte de öfriga
  gevär.
  
  Ännu skiljde oss en skogstrakt ifrån åkerfälten som omgifva Prestgården,
  och vi erhöllo ordres att genast framtränga dit. Uti skogen stötte vi på
  en stark Jägar-kedja, som 2:ne gångor repousserade oss. -- Vi hade redan
  icke obetydligt blesserade, då vi erhöllo en förstärkning af 30 man
  Björneborgare, hvarefter vi med bajonetten och med de muntra hurraropen
  hastigt nog rensade skogen; åtskilliga Ryska blesserade tillfångatogos
  här. -- Ankomne till skogsbrynet gjorde vi halt, och rapport insändes
  att hela Ryska styrkan var under gevär, uppställd framför Prestgården,
  då vi genast med förnyad ammunition, fingo ordres att från skogsbrynet
  underhålla en liflig eld med Ryssarnes Jägarkedja, men att ingalunda
  framrycka på slätten.
  
  Till höger om mig hade jag en liten i åkern utskjutande skogsbacke,
  hvarifrån jag trodde kunna derigera min troupps eld med bättre fördel
  och äfven bättre observera fiendens företag på andra sidan backen.
  Slätten, som skiljde mig ifrån backen, hade icke öfver 30 alnars bredd,
  men vid öfvergången deraf erhöll jag en svår blessur som afbröt min
  vidare verksamhet härstädes. -- Jag har således med min blod besannat
  denna enkla berättelse och att kl. nu var nära sju kan jag med godt
  samvete intyga, Herr Holm till föga heder, som sedan min broder 21 år
  hvilat i grafven, vill belasta honom med vanäran att hafva gifvit falsk
  rapport.
  
  Sedan jag genom badning med kallt vatten för att hindra förblödning,
  enär ingen förbindning här kunde äga rum i brist af Fältskär, dragit mig
  ur striden, affördes jag af min broders betjent uti hans släde till
  Lumijocki. Då jag under vägen hörde första kanonskottet, frågade jag min
  brors betjent, hvad klockan var, och han svarade ½ till 9. Om man afdrar
  den halfva timman för ljudet att hinna mitt öra och någon skillnad
  mellan urens gång medgifves, så var kl. åtminstone 8 då 4:de Brigaden
  började sitt anfall. Herr Holm har dock här visat någon sorts
  hederskänsla, då han sökt urskulda den Brigads långsamhet till hvilken
  han var ett bihang, men det är likväl fult att på sanningens bekostnad
  söka tillvägabringa excusen.
  
  Herr Holm säger: "_Det säkra är, att Ryssarne, sedan de _slagit_ och
  _förföljt_ Adlercreutz, återtagit sina qvarter och frukosterade som
  bäst._"
  
  Åter 2:ne stora osanningar, hvarken var Detachement under Adlercreutz
  slagit, eller förföljde Ryssarne honom ett enda steg. De voro kanske
  glada att slippa hans påhälsning. Likväl torde hända att General
  Gearnault var utsänd i ändamål att förfölja Adlercreutz; men han gick,
  utan att lossa ett skott, raka vägen till Sikajocki med sina 500 man.
  Adlercreutz deremot, sedan han i 4 timmar hade fortsatt striden mot en
  så öfverlägsen styrka, för att invänta Cronstedts ankomst, trodde då att
  orderne till honom icke hade framkommit, och ansåg derföre ändamålslöst
  att vidare fortsätta striden, hvarföre han, utan anfall af Ryssarne,
  drog sig tillbaka.
  
  På 19 sidan heter det vidare: "_Lika så måste jag bestrida hvad Grefve
  Klingsporr och Öfverste Adlercreutz i sina rapporter uppgifva: det
  Öfverstens anfall kl. mellan 3 och 4 bidrog till den seger som Grefve
  Cronstedt med 4:de Brigaden sedermera tillkämpade sig._"
  
  De fångar som om morgonen togos, de dödskjutne och blesserade som
  Ryssarne fingo under den tidigare striden, men i synnerhet General
  Gearnaults återtåg till Sikajocki som fullkomligt var en följd af
  Öfverste Adlercreutz anfall, lärer icke ringa bidragit till Grefve
  Cronstedts seger; om härtill beräknas den moraliska inverkan som en
  föregående djerf attaque från alldeles motsatt sida åstadkom, så lärer
  Herr Holm böra medgifva att Adlercreutz i någon mohn bidragit till den
  sednare segern, hvilket skulle bevisas.
  
  Att det skulle varit Adlercreutz's afsigt: förringa Svågerns, Grefve
  Cronstedts och 4:de Brigadens verkliga förtjenst, för att derigenom
  upphöja sin egen, är, lindrigast sagt, en Holmisk uselhet, alstrad i
  hans medelmåttiga hjerna, eller ock under samtal med de yngsta af
  Befälet. Brigadens berömvärda förhållande vill och kan ingen bestrida,
  men som derför icke med skäl får upphöjas till rang och värdighet med
  under- och storverk, såsom Herr Holm synes hafva pretenderat, lärer den
  upplyste Allmänheten ursäkta.
  
  "_Att Brigad-Chefen, då han skulle göra anordningen till anfall,
  sannerligen var i en svår belägenhet_," säger Herr Holm. Han vill dermed
  locka oss det vi tro skole: att han stod vid Brigad-Chefens sida,
  således i têten, der Grefve Cronstedt vanligen tog sin plats; men i vår
  upplysta tid tror man icke på Jesuiter.
  
  Att Grefve Cronstedt icke ägde den ringaste kännedom om fiendens styrka
  i Revolax, är en ytterligare osanning. Orderna till honom af den 26
  April 1808, contrasignerade af Baron v. Knorring, innehöllo att General
  Bulatoffs styrka var omkring 2,500 man, hvarpå Grefven ägde att förlita
  sig, utan vidare bekymmer. Fiendens ställning var han skyldig sjelf
  inhämta och på stället öfverskåda. Om jag skulle tillåta mig någon
  anmärkning mot denne redbare mannens åtgärder vid Revolax, grundad på
  Holms beskrifning, skulle jag tro att han begick ett väsendtligt fel, då
  han delade sin styrka förr än på slagfältet. Utgången visade ock, att
  han deraf hade mera olägenhet än nytta, men jag erhindrar mig att det är
  lätt klandra en Generals åtgärder med ett om här, och ett dito der, det
  kan hvar torpare och skräddare, men göra bättre när det gäller, skall
  vara svårare; derföre tiger jag.
  
  Att hela utgången skulle berott på Collonne- och Bataillons-Chefernes
  köld och rådighet, som författaren säger, derföre att Cronstedt i sin
  rapport yttrade det han hade att tacka Försynens skickelse för den
  lyckliga utgången. Menar då tjenstförrättande Regements-Presten, att man
  icke alltid har att tacka Försynens skickelse för en lycklig utgång,
  äfven då den icke beror af Colonne- och Bataillons-Chefs köld och
  rådighet? Att General Gearnault med sitt uppställda Regemente på
  kanonskotts afstånd från Revolax skall hafva afhört striden i afbidan på
  ordres, såsom Herr Holm anför, ökar ännu hans syndaregister med en
  osanning.
  
  Under det jag såsom blesserad låg uti Uleåborg hade jag äran göra
  General Bulatoffs bekantskap. Han sjelf uppgaf sin styrka i Revolax,
  efter Gearnaults aftåg, hafva varit 1,500 man. Om således Herr Holm
  aldrig så många gångor förnyar sitt påstående och sina uppgifter, att
  Ryssarne voro 3,000, måste jag anse sådant för blott förnyade
  osanningar.
  
  "_Hade stormningen skett en timma sednare, skulle den sannolikt hafva
  misslyckats_," säger Herr Holm. Deremot tillåter jag mig anmärka: att om
  den skett en timma förr, som den kunnat och bordt, så hade den
  säkerligen gått bättre än nu, och då hade troligen hela Ryska
  fördelningen blifvit tagen.
  
  Det anstår verkligen f. d. tjenstförrättande Regements-Presten Holm, att
  med alla sina om, men, och i händelse etc. bedöma Adlercreutz såsom en
  oklok anförare och att anropa både samtid och efterverld att bedöma
  honom som sådan. Är det sålunda som en ärlig mans bemödande att tjena
  fäderneslandet efter sin bästa förmåga skall belönas? Försynen hade
  kanske icke begåfvat honom med så stora egenskaper som Herr Holm, men
  han älskade äran, fäderneslandet och sanningen öfver allting annat, och
  hvarje ögonblick var han, färdig att uppoffra lifvet för dem, derpå gaf
  han sina medborgare flera bevis. Att han icke var någon stor Statsman --
  blott en djerf Soldat, det har den store Capten Lindeberg skrifvit --
  och hvem kan vidare derpå tvifla? Men det felades ännu att Finnen,
  tjenstförrättande Regements-Presten Holm, skulle lägga lök på laxen.
  
  _Om Adlercreutz haft några Batailloner med sig, så hade han kunnat
  uthärda striden till dess Savolax-Brigaden_ (den 4:de menar Herr Holm,
  ehuru han icke har någon reda på sig) _hunnit anlända, och då skulle
  ovilkorligt hela den vid Revolax befintliga Ryska fördelningen blifvit
  tagen_, säger Författaren. Hade detsamma icke inträffat om 4:de Brigaden
  i rätter tid infunnit sig på stridsfältet? Det var således icke
  Adlercreutz's, utan 4:de Brigadens fel, att alla Ryssar i Revolax icke
  blefvo tagne. Att Adlercreutz hade hos sig tre hela syslolösa Brigader
  är icke sant, och om dessa icke behöfdes att betäcka stora vägen,
  tillåter jag mig icke att bedöma. Men hade Ryssarne på densamma erhållit
  en större förstärkning och angripit, så hade det varit farligare, om
  Adlercreutz hade begagnat troupperne från denna sida, för hela Arméen,
  än om 4:de Brigaden hade blifvit afslagen. I alla fall visar utgången
  att den mot Revolax använda styrkan var tillräcklig. Herr Holm hade
  således bordt förlåta Adlercreutz att han häruti handlade efter sitt,
  och icke efter Herr Holms hufvud. Visserligen tror jag också att
  Adlercreutz, utan allt biträde af 4:de Brigaden, kunnat slå Ryssarne vid
  Revolax; men 4:de Brigaden hade icke sett någon fiende sedan retraiten
  från Toivola den 15 Mars; deremot hade de andre 3:ne Brigaderne slagits
  den 16 April vid Kalajocki och den 18 vid Sikajocki. Herr Holm har
  dessutom sjelf berättat att enär Brigaden högt yttrat sitt missnöje
  öfver att ej hafva fått slåss, samt äfven yppat deras brinnande lust att
  mäta sig med Ryssarne, så hade det varit hårdt hindra Brigaden förtjena
  den Lager, hvilken den nu förvärfvade.
  
  Men att General en Chef Grefve Klingsporr derföre blef Fältmarskalk,
  Adlercreutz General-Major (hvilket likväl skedde för Sikajocki-affairen)
  och Grefve Cronstedt Riddare af Svärds-Ordens Stora Kors, utan att Herr
  Holm för sitt åsyna vittnesmål och sin rådighet icke en gång fick en
  Cardinals-hatt, var bra hårdsmält.
  
  Herr Holms resonnement på 28 sidan är af så låg beskaffenhet, att det
  icke från något Svenskt Boktryckeri bordt utgå. Han gör Finska
  General-Befälet, Fältmarskalk Grefve Klingsporr, General-Adjutant
  Adlercreutz, icke till mindre än Fäderneslands förrädare. Männer som
  intill sin död likväl åtnjöto Konungens och Nationens aktning samt
  välvilja, som hedrades med deras förnämsta utmärkelser, hvars handlingar
  voro gillade af både Konung och Folk; men f. d. tjenstförrättande
  Regements-Presten Holm beröfvar dem nu lönen för hela lefnadens mödor --
  NB utan andra bevis mot dem, än Herr Holms fantasier om motiverna till
  deras handlingssätt. Och detta får äga rum i vårt Fädernesland utan
  ansvar inför Lag?
  
  Herr Holm är visserligen en så lumpen Författare och dess arbete så utan
  all förtjenst, att han icke är värd en ärlig mans afseende. Men
  slagdängan, om den utan tillrättavisning finge fortlefva, faller i
  händerne på en kommande generation, som icke kan föreställa sig Rikets
  förlägenhet och detresse under perioden af åren 1808 och 1809, och då
  skall slagdängan förvilla våra son-söners söners omdömen och väcka deras
  förakt för Fädrens minnen -- och detta tror jag hvarken vi, eller de
  män, som af Herr Holm angripas, förtjena.
  
  _Men vårt General-Befäl_ (Fältmarskalken Grefve Klingsporr,
  General-Adjutant Adlercreutz) _syntes icke hafva någon böjelse att
  återtaga Finland, hvilket vid denna tidpunct hade varit lätt och hvilket
  så tydligt bevisas af Sandels förhållande._ Dessa äro Författarens lika
  märkvärdiga, som nedriga, eller måhända blott oförståndiga ord.
  
  Att icke hafva håg återtaga Fäderneslandet då det lätt kunat ske, kan ej
  kallas annat än _förräderi_ och är icke eller annat.
  
  Kastom derföre ögat på kartan. Sandels har ända till Kuopio och
  Vehmasmäcki, blott en enda väg att betäcka. Honom kan återtåget således
  icke afskäras, så länge den större Arméen icke är slagen och alldeles
  tillbakakastad. Sandels hade i denna Armée alltid en stödjepunct. Hans
  styrka utgjorde omkring 2,000 man. Han framträngde i den mohn han insåg
  möjlighet att föda sin corps. Der ett fiendtligt förråd eller magazin
  fanns, dit framträngde han. Ingen kan med större glädje än jag erkänna
  Hans Exellence Fältmarskalken m. m. Grefve Sandels förtjenster såsom
  Befälhafvare; men äfven han kunde icke göra omöjligheter, hvarföre han
  också af den ädle Författaren i sinom tid, får uppbära andelen af tadlet
  -- beskyllning för falsk Rapport.
  
  Voro nu omständigheterna lika för Fältmarskalken Grefve Klingsporrs
  Armé-Corps?
  
  Visserligen hade han med all lätthet kunnat rycka fram för Ryssarnes
  Militairestyrka i norra delen af Österbotten, Hans corps utgjorde
  omkring 7,000 man stridbare; men hade han alla förnödenheter för denna
  här? kunde han med de utsvultne och utkörde Artilleri- och
  Tross-hästarne framskaffa Artilleriet och Ammunition, ägde han
  transportmedel att framskaffa nödig subsistance i fall sådant icke
  funnits i de blifvande qvarteren som vid Finska Arméens och Ryssarnes
  frammarsch i det hufvudsakligaste var medtagen och som Ryssarne troligen
  skulle ytterligare förstört då de funnit att deras eget väl derpå
  berodde.
  
  Ehuru från 1:sta, 2:dra och 3:dje Brigaderne intill denna tid inga
  nödrop hade hörts öfver bristande föda under tåget, så hade sådant
  likväl så lätt kunnat hända, i synnerhet om bristen blifvit alltför stor
  och sedan den otåliga tjenstförrättande Presten hade blifvit ett bihang
  till denna Armée-Corps.
  
  Redan i Gamla Karleby skulle Grefve Klingsporr nödgats dela på sin
  styrka om han icke velat löpa fram såsom en tjenstförrättande Prest.
  
  Ju längre fram Grefve Klingsporr med sin här hade trängt, ju mer hade
  han nödgats dela den, i mohn som communicationsvägarne blifva flera.
  
  I Wasa, Åbo och vid Hangöudd stodo större och mindre Ryska Corpser utom
  den Grefve Klingsporr hade emot sig på sjelfva stridsbanan. -- Grefve
  Klingsporr skulle således aflägsnat sig ifrån sina med säkerhet
  påräknade och förberedde tillgångar, medan fienden närmade sig till sina
  egna och de förstärkningar han väntade som sedermera inträffade.
  
  Den 25:te April erhöll Fältmarskalken underrättelse att Amiral Cronstedt
  på Sveaborg hade capitulerat och att Fästningen den 3 Maj skulle åt
  fienden öfverlemnas, i fall icke ett bestämdt antal Linie-Skepp såsom
  förstärkning innan den tiden voro i hamnen inlupna. Isarne voro ännu
  denna tiden fasta som berg och med sundt förnuft kunde hvar man, utom
  Herr Holm, förutse att Fästningen skulle gå öfver.
  
  Härigenom blef Ryssarnes belägrings-corps emot Sveaborg för dem
  disponibel, då deremot Grefve Klingsporr icke hade mer att vänta någon
  appui af denna Fästning eller dess Garnizon. Han skulle således
  framryckt utan att i landet hafva ägt en enda stödjepunct, i fall hans
  här lidit något nederlag, hvarigenom hela Arméen, Grefve Sandels Corps
  deri inbegripen, tvärt emot Konungens bestämda instruction, äfventyrats.
  
  I Maj månad, som nu var för hand, förestod öfvergången från vinter till
  sommar, som i Finland sker med mycken hastighet. Floderna svälla öfver
  sina bräddar och vattnet rusar fram med stormens fart. I och med
  detsamma tillföll också Ryssarne de stora fördelar, hvarom Författaren i
  början af sin skrift gör så mycket väsende, nemligen de fördelaktiga
  passen i det genomskurna Finland, der Författaren påstår att en liten
  styrka länge kan hindra och uppehålla öfverlägsna fiender.
  
  Kunde väl Grefve Klingsporr här nu anses Ryssarne så öfverlägsen att
  dessa icke i de fördelaktiga passen skulle kunnat hindra och uppehålla
  honom tills nödiga förstärkningar från deras operationsbas kunnat utgå?
  
  Herr Holm pretenderar nu äfven att Finska Arméen under fiendens eld
  skulle slå bryggor öfver de framrusande vattnen som genomskära landet.
  Huru skulle de dervid stupande ersättas? Jo, i händelse Grefve
  Klingsporr hade fått begagna sig af alla Författarens om, så skulle det
  gått bra. T. ex. om Arméen alltid fått sina behofver och förstärkning
  när det behöfdes, samt blifvit rätt anförd, så skulle Arméen, såsom f.
  d. Konungen påstod bordt ske, kört Ryssarne ur Europa. Men då skulle
  icke händt hvad likväl nu inträffat och som Författaren sjelf berättar:
  att Savolax Jägare vid Lappå-affairen nödgats qvida: voj-voj minum
  Jalkanin. Författaren har äfven velat vara en hänförande målare, men har
  glömt att utan en riktig hållning ingen målning duger. Men då
  Författaren berättar förenämnde anecdot, minnes han icke hvad han här
  sagt.
  
  På samma sida, säger han vidare: "_att vi nesligt öfvergifvit landet_."
  Det är en skamfull osanning. Hvar gång fienden nalkades, försvarade vi
  oss såsom män ägnar och anstår, men vi retirerade utan knot på våra
  förmäns ordres, vi lydde -- sådan är krigarens pligt.
  
  Att Författaren i Kalajocki fick under islossningen uthvila och roa sig
  efter alla sina utståndna fältmödor, klandrar han, men yttrar missnöje
  deröfver att sådant icke fick ske i Uleåborg, då Brigaden behöfdes på
  ett annat ställe. Författaren är en öfver allt, och med allt,
  missbelåten man.
  
  Men hvad blef nu slutligen också Fältmarskalken Grefve Sandels öde? Jo,
  att gå tillbaka -- rik på ära, men utan nytta för arméen -- för land och
  rike.
  
  Hvad hade väl den större Finska härens öde blifvit, om den efter Herr
  Holms förslag framrusat utan alla beräkningar och försigtighetsmått?
  troligen detsamma som Grefve Sandels, i fall dess återtåg icke blifvit
  afskuret; men huru många olyckor -- huru mycket lidande besparades icke
  det olyckliga landet, genom inställandet af ett sådant tåg? men hvad rör
  sådant en tjenstförrättande Regements-Prest? blott han får klandra
  General-Befälet.
  
  Hade Sveaborg ännu varit Svenskt och man med säkerhet kunnat räkna på en
  förstärkning af 12 à 15,000 man reguliera troupper jemte nödiga gevär
  och ammunition till Finska folkets väpning, då hade det varit
  oförlåtligt att lemna fienden rast eller ro -- då hade man kunnat lemna
  något mer åt hazarden. Men hela verlden, utom Herr Holm, visste att f.
  d. Konungen ville leka krig, icke allvarsamt göra det, hvilket ock
  öfverallt är bevist, då under Finska Arméens framträngande till närmare
  Tammerfors, gjordes några landstigningar med 2 à 3,000 man, som icke
  kunde framtränga 3 à 4 mil i landet, icke ens få fast fot der.
  
  Herr Holm citerar det Spanska Guerillakriget såsom bräckande Napoleons
  lycka; må han kasta ögonen på de 9,000 Polska och Lithauiska Bönder som
  af ett enda Ryskt Regemente sprängdes.
  
  Presten Holm tror icke att stridernas utgång beror af Försynens
  skickelse, men han tror att med platta predikningar kunna slå fiendtliga
  härar och eröfra länder.
  
  Ett enda tillfälle lärer gifvits, då Finska Fälttåget troligen kunnat få
  en annan vändning än det nu tog: det var då första och andra Brigaderne
  i Tavastehus hade sammanträffat.
  
  Till Generalen m. m. Friherre af Klerkers ära och af tacksamhet mot
  denne tappre Gubbes minne, må mig tillåtas att här anföra en anecdot,
  som af en aktningsvärd man nyligen blifvit mig meddelad, hvilken
  verkligen ägde tillfälle vara tillstädes då General Klingsporr anlände
  till Tavastehus och af Generalen Baron Klerker mottog Befälet, samt att
  åhöra deras första samtal.
  
  Innan Grefve Klingsporr anlände, hade redan General af Klerker vidtagit
  alla nödiga anstalter att följande dagen angripa den fiendtliga styrka,
  som hade förföljt oss på vägen åt Tavastehus, till och med var ett
  betydligt antal hästar och slädar upptagne för att dermed i händelse af
  en lycklig utgång, framkasta 2 à 3 Batailloner på vägen till Helsingfors
  och sålunda afskära fiendens tillflyckt och förening med
  Belägrings-Corpsen i Sveaborg.
  
  I och omkring Tavastehus var vår styrka fullt ut lika, om icke större än
  fiendens. Här skulle troligen Finska krigarens förmåga utvecklat all sin
  kraft. Det hade gällt här allt hvad som var oss heligt, ära, maka och
  barn. Den moraliska kraften var här fulkomligt på vår sida.
  
  Hade det lyckats General Klerker att spränga fiendtliga Corpsen mot
  Tavastehus, som icke synes alldeles otroligt, så hade Sveaborg varit
  räddadt; en del af dess Garnizon kunnat understödja oss; den Corps som
  hade framträngt på vägen åt Hangöudd hade fallit i våra händer utan
  svärdsslag, och om ifrån Ryssarnes operationsbas, icke genast nya
  krafter kunnat framtränga, hade deras anfall för det året åtminstone
  echouerat. Men åter är jag en stor Fältherre med mina om, hvarföre jag
  återgår till tystnaden.
  
  Emedlertid skall General Klerker hafva erbjudit sig att med sitt
  70-åriga gråa hufvud ansvara för sakens utgång, men hvarå Grefve
  Klingsporr skall svarat: Min instruction är bestämd, "Ordres skola
  genast utfärdas om Arméens marsch i morgon." Härvid skall tjenstgörande
  General-Adjutanten Grefve Löfvenhjelm, som var närvarande, tillåtit sig
  flera inkast, men då Grefve Klingsporr påmint honom om Lewenhaupts öde
  förföll all vidare discussion derom.
  
  Författarens raisonnement på 29 sidan är det plattaste man kan läsa.
  
  Han säger t. ex. "_Och utan att veta hvad man flydde för._" Finska
  Arméen marcherade alltid med fullständig ordning; den lydde vid alla
  tillfällen ordres; den försvarade sig när fienden angrep.
  
  Kallas det att fly? förstår denne författare hvad han säger?
  
  "_Men man hade en gång fattat föresats att retirera, och det retirerades
  med eller utan skäl._"
  
  Må man läsa den instruction Konungen hade utfärdat för General-Befälet i
  Finland och döma om General-Befälet fattat föresatsen eller lydde
  föreskriften. Men hvad frågar bedrifternas åsyna vittne efter Konungens
  föreskrift, han lyder ej en gång Evangelii, ty då hade han icke skrifvit
  som han gjort.
  
  Finska Arméen fortsatte sin marche utan att angripas, utan att
  förföljas. Det är sant, den gick således för att uppnå, hvad man kallar
  en operationsbas, eller en sådan punct, der den icke af en öfverlägsen
  fiende mer kunde tourneras eller afskäras från Fäderneslandet. Detta
  kallar den djupsinnige Författaren flykt. Hvem rår väl före, att man vid
  Författarens bildning lemnat en sådan lucka i hans vetande, att han icke
  förmått uppfatta sådana saker? Likväl tilltror han sig kunna skrifva en
  Krigs-historia, att bedöma Generalerna lika väl som Soldaten. Också har
  han riktigt gått på i ullstrumporna och bedömt allt huller om buller.
  
  Här upprepar han åter de vackra fraserna: om de många utvägar landet
  erböd till försvar, förmodligen åter de fördelaktiga passen -- de
  obeväpnade tappra bönderne. Han riktigt söker nöta sitt eget oförstånd
  på läsaren.
  
  "_Och hvarföre företogs icke nu genast försöket att återtaga landet?_"
  
  Emedan man icke ville blottställa Arméen, utan all förut synbar nytta,
  att förlora hvad den genom så ansträngda marscher och mödor ändteligen
  hade upphunnit.
  
  På slutet af 29:de och 30:de sid. yttras:
  
  "_Härvid kan jag icke undgå att göra den anmärkningen, grundad på _alla_
  Officerares af stora Arméen enstämmiga yttrande: att drabbningen vid
  Sikajocki ingalunda företogs med vårt General-Befäls vilja och afsigt._"
  
  Här kan min vedervilja mot alla smädelser icke längre återhålla rätta
  benämningen å Författarens yttrande, neml. att detta var en ägta Holmisk
  __Lögn__. Författaren behagade, så vida benämningen icke skall vinna
  vitsord eller laga kraft, uppge vid hvilket tillfälle han kunnat inhemta
  "_alla_" Officerares af stora Arméen enstämmiga yttrande i detta ämne.
  
  Att hvarken jag eller någon annan af mina närmare bekanta hört af en
  sådan fråga, kan jag med godt samvete försäkra. Och icke har någon af
  den större Arméens Officerare, som NB. kände förhållandet, möjligen
  kunnat ge ett sådant intyg, som Herr Holm uppger, om ej för att drifva
  litet spektakel med _Bedrifternas åsyna Vittne_.
  
  Hvad General-Befälets afsigt, i afseende på Sikajocki-affairen, var, är
  temligen klart, att den låg utom deras beräkning, nemligen: att Ryssarne
  skulle till sin ofärd komma åkande med 3 à 4 Batailloner för att
  upphinna oss. Men deremot, hvad viljan beträffar, skall följande korta
  relation om affairen ådagalägga, att den från början var bestämd att
  afslå Ryssarnes anfall.
  
  Den 16 April, sedan Grefve Löfvenhjelm blifvit fången, kallades
  Brigad-Chefen, Öfverste Adlercreutz, af Excellensen Grefve Klingsporr
  att emottaga General-Adjutants-befattningen för Arméen. Han framställde
  genast för H. E. Grefve Klingsporr, att Arméen redan vore så
  concentrerad, med Savolax-Brigaden deri inbegripen, och att Arméen redan
  upphunnit den ståndpunct, att ej mer kunna afskäras från Sverige; att
  Arméen behöfde hvila och en reorganisation, efter den våldsamma
  marschen, samt att nu också vore tid på att försvara Arméens krigsära.
  
  H. E. Grefve Klingsporr gillade och godkände dessa åsigter, samt
  öfverlät till Adlercreutz att bevaka och utföra de militaira affairerne
  vid Arméen, naturligtvis under Excellensens tillsyn och med hans bifall,
  hvilket Adlercreutz aldrig underlät att inhemta.
  
  Den 17 hvilade Arméen öfver i Brahestad. 2:dra Brigaden (hvarvid jag var
  anställd som Adjutant) i Salo, med Brigadens Högqvarter i Salo
  Prestgård. Öfverste Döbeln hade efter Adlercreutz mottagit Befälet öfver
  denna Brigad, som nu utgjorde förposterna.
  
  Kl. 3 eft. m. inkom rapport, att en betydlig fiendtlig Cavalleri-styrka
  syntes på isen, ställande sin direction mot Salo strand. Brigad-Chefen
  beordrade mig att genast utrycka med en Sqvadron Nylands Dragoner och
  Infanteri-Piquetten, för att observera fiendens företag och hindra honom
  gå i land. Så snart jag kom ned på isen, fant jag likväl den stora
  fiendtliga styrkan endast bestå af en Sqvadron Husarer och omkring 50
  Cossacker. Fiendens hela ändamål syntes vara att utforska om Svenska
  Arméen låg stilla. Så snart jag avancerade, drog fienden sig tillbaka.
  Emedlertid uppehöllt han mig till långt inpå aftonen, då han drog sig
  tillbaka åt Pyhäjocki.
  
  Den 18 i dagbräckningen uppbröt Arméen för att gå till Sikajocki; 2:dra
  Brigaden utgjorde Arrier-Garde.
  
  Ankomne till de främste gårdarna i närheten af Sikajocki, der Fältvakten
  skulle utsättas, och medan jag ännu var sysselsatt att utställa
  vedett-kedjan, visade sig först ett parti Cossacker och strax derefter
  Infanteri, då skottvexlingen började; med Fältvakten drefs Ryssarne
  genast tillbaka ur en liten skog, som omgaf gården, der Fältvakten var
  placerad.
  
  En half timme sedan jag hade insändt Rapport om Ryssarnes annalkande och
  förtrouppens ankomst, anlände General-Adjutanten sjelf till stället, och
  nu syntes på fältet en större fiendtlig Colonne anrycka med forcerad
  marsch. Jag beordrades, att med Fältvakten uppehålla fiendens
  framryckande genom skogen, så länge som möjligt.
  
  Emedlertid hade Brigad-Chefen låtit formera Brigaden på en höjd tvert
  öfver vägen. 2:ne 6-pund. kanoner placerades venster om den, midt för en
  större öppning i skogen, der vägen från fienden framkom. 2:ne större hus
  voro nära våra kanoner som tjenade till ett godt skydd för den egentliga
  kanonbetäckningen. Brigadens flyglar stöddes på bägge sidor mot en
  ganska tät skog. Fältvakten uppryckte på Brigadens båda flyglar. Först
  här blef affairen allvarsam. Fienden syntes åtskilliga gånger ämna
  angripa med blanka vapen, men hvilket icke ville lyckas, då Björneborgs
  Regemente alltid visade sig färdigt att möta honom på halfva vägen.
  Sedan affairen sålunda fortfarit flere timmar, fick Brigaden ordres att
  vid Sikajocki genombryta 1:sta Brigaden för att hemta någon hvila och
  föda, sedan den hade marscherat 2½ mil och slagits flere timmar, hvilket
  sålunda icke var ovälkommet.
  
  Nu striddes å ömse sidor om ån, mest med Artilleri. Mot aftonen hade
  fienden tournerat begge våra flyglar. I det Krigsråd som nu hölls, voro
  de fleste rösterne för en snar retraite sedan man var öfverflyglad; men
  Adlercreutz förklarade, att han ansåg fienden så hafva försvagat sin
  centre, att den troligen icke skulle kunna motstå ett hurtigt anfall,
  hvarföre han ock genast befallte attaque, som utfördes af 1:sta
  Brigaden, hvarvid numera General-Lieutenanten Grefve Björnstjerna och
  2:dra Brigad-Adjutanten Carl Ramsay, såsom den dagen tjenstgörande hos
  Adlercreutz, särdeles skall hafva utmärkt sig. Utgången af denna attaque
  finnes i officiela rapporten derom detaillerad.
  
  Dömme nu läsaren sjelf, af denna obestridligt sanna berättelse om
  affairens gång, huruvida någon, och aldraminst bedrifternas åsyna
  vittne, som dervid alldeles icke luktade på röken, med skäl kan påstå:
  "_Att drabbningen vid Sikajocki ingalunda företogs med vårt
  General-Befäls vilja._"
  
  Men följom den ädle Författaren vidare, der han yttrar:
  
  "_Och vi, efter vanligheten, erhöllo befallning att draga oss
  tillbaka._"
  
  _Vi_ voro alldeles icke med här. Kanske att presterskapet hade erhållit
  ordres draga sig undan, men att Arméen icke erhöll sådane ordres, synes
  af förestående relation.
  
  "_Hindrades sådant af vår stora tross, som var frånspänd och omöjligt nu
  i hast kunde fås undan._"
  
  Huru Författaren, som hörde till Savolax-Brigaden och låg bort kring
  Tomme, kunde hafva någon slarfva med på den så kallade stora Arméens
  tross, efter han kallar den vår, är verkligen förundransvärdt. Men till
  Författarens framtida efterrättelse får jag meddela, att då affairen
  flyttades till Sikajocki, eller då 2:dra Brigaden genombröt den 1:sta,
  var redan trossen ett godt stycke på vägen till Karinkanda och således
  icke i vägen för trouppens rörelse. Väl var både Excellensen Grefve
  Klingsporrs Högqvarter och trossen blottställde för ett anfall af
  fiendens Cavalleri och Jägare, som på isen hade kringgått Arméens högra
  flygel; men hvilket hurtigt afslogs af högqvarters-vakten och
  tross-betäckningen.
  
  Jag bör högt förklara, att Fältmarskalken m. m. Grefve Klingsporr var en
  värd Befälhafvare för Finska Arméen. Hans ålder och således mindre
  vigueur, hindrade honom väl att sjelf föra troupperna i elden, som här
  alldeles icke var af nöden; men han var af hjerta och själ Konung och
  Fädernesland tillgifven. Han bar bekymren för Arméens ära liksom för
  dess oumbärliga behofver med all möjlig drift och omtanka, hans
  förtroende för den activa General-Adjutanten för Arméen, hans
  consequence i beslut, hans värdiga representation vid sammanträffande
  med fiendtliga Generaler, hans långa erfarenhet samt djupa
  och genomträngande förstånd gjorde honom till en värdig
  General-Befälhafvare, utan att likväl kunna vinna nåd inför Bragdernas
  åsyna Vittne.
  
  På 36 sidan yttrar Författaren: "_Men Sandels var en ärlig och pålitlig
  Befälhafvare, och alla de af Fältmarskalken Grefve Klingsporr och dess
  General-Adjutant Adlercreutz åberopade hinder öfvervunnos af en god
  vilja._"
  
  Dessa egenskaper saknades således hos Klingsporr och Adlercreutz?
  
  På 37 sidan: "_något större bevis emot Grefve Klingsporr behöfves inte
  -- -- Efterverlden må döma om han icke förtjente den stämpel Finska
  Arméen gaf honom och som jag i det föregående uttalat._"
  
  Här afbördar Författaren rågan på sin låga skamlöshet. Han vågar här
  föra ordet i Finska Arméens namn. Utom 4:de Brigaden var Holm en okänd
  person, som smög fram i mörkret. _Jag_ hoppas framtiden må bedöma honom
  som den låge belackaren förtjenar.
  
  Jag kan icke tillåta mig tro, att inom 4:de Brigaden en så dålig esprit
  ägt rotfäste som Herr Holm vill låta påskina. Det är väl möjligt, att
  någon af de yngsta gossarne, som, lika med Herr Holm, ansett sina
  bragder mindre tillräckligt af Grefve Klingsporr belönte, yttrat något
  missnöje; men inom Finska Arméen hörde jag aldrig något klander emot
  Fältmarskalken, hvilket lika mycket hade träffat General Adlercreutz,
  och det med all rättvisa, emedan Fältmarskalken, i hvad det militaira
  angick, mycket anförtrodde sig till honom. Jag hade likväl många vänner
  och relationer i Finska Arméen och var dagligen i beröring med alla
  corpser, för att ett sådant missnöje eller klander skulle kunnat
  undfalla mig. Jag är också förvissad, att mina gamla Vapenbröder
  ingalunda gilla Herr Holms förfarande att i offentligt tryck så nedrigt
  angripa Fältmarskalken Grefve Klingsporr och General Adlercreutz.
  
  För inbrottstjufven kan man värna sig med starka lås och bommar, men
  emot äreskändaren efter döden kan endast nationens förakt freda.
  
  På Samma sida fortfar Herr Holm vidare:
  
  "_Träffande och sant yttras i en år 1809 författad visa:_"
  
     _Man gick när man borde stå stilla,_
     _Man stannade när man bordt gå;_
     _Man segrade alltid -- men illa,_
     _Ty baklänges gick det ändå._
  
  I afseende å innehållet af första raden, borde man vända sin bitterhet
  mot den instruction Konungen under den 4 Februari 1808 låtit utfärda för
  General-Befälet i Finland, icke emot detta General-Befäl.
  
  Angående innehållet af andra raden, så har jag redan derom yttrat mina
  tankar, att Arméen icke bordt framrycka i landet utan att deraf kunna
  vänta någon förut synbar nytta, men väl blottställa den för en påskyndad
  upplösning.
  
  Snillets utflykt, i innehållet af de båda sista raderna, bör ej såra
  någon, och är ju dessutom en påtaglig sanning, som sjelfva Herr Holm
  icke kunnat bestrida, hvilket han eljest så gerna gör.
  
  Men hvarföre segrade Finska Arméen så illa?
  
  Emedan den med hvarje seger försvagades utan att erhålla någon
  förstärkning, och att till krigets utförande ingenting var förberedt;
  emedan gevär icke kunde erhållas för att beväpna Finska folket, hvarföre
  också Fältmarskalken Grefve Klingsporr icke kunde begagna sig af det
  tappra folkets erbjudande att deltaga i landets försvar och
  återeröfring; hvarföre Fältmarskalken af den kortsynte Författaren så
  grymt angripes och nedsmutsas, _såsom icke ägande allvar med landets
  återtagande_. Sverige ägde icke en gång tillräckligt gevär för eget
  Landtvärn, än mindre för att öfversända till Finland.
  
  På 57 sidan beskylles åter General-Befälet för osann rapport.
  
  Förhållandet var likväl sådant, att första Brigaden verkligen återgick,
  ej till Sarvikka, utan till Kuhalampi, der Brigad-Högqvarteret utsattes,
  men förstärkningen under Major Tujulins Befäl förlades till Sarvikka och
  således var rapporten riktig. Författaren har derföre här ännu äran af
  ett ytterligare misstag och oriktig beskyllning emot General-Befälet.
  
  Hans yttrande om det orätta af General-Befälet, som hade utsatt Sarvikka
  till posteringsstation, bevisar Författarens obekantskap med en
  Posterings-Chefs åliggande att sjelf recognoscera sin local, och att
  derom rapportera till högsta Befälhafvaren. Dessutom voro de vägar, som
  tournerade Sarvikka, endast gångstigar. Infanteri kan tränga genom
  skogar och moras och behöfva således icke en gång gångstigar, också
  erhöll Major Tujulin en allvarsam föreställning för sitt återtåg till
  Kuhalampi.
  
  På 58 sidan yttras: "_der både Befäl och Soldater_ (vid Savolax
  Regemente) _hade den ärelystnaden att alltid vilja anses för ett af de
  tappraste Regementer vid Finska Hären_."
  
  Att denna epidemie verkligen starkt graserade inom 4:de Brigaden, så ser
  det åtminstone ut på Författarens alla framställningar, men i synnerhet
  hos Brigadens _åsyna vittne_. Eljest ägde jag flera bekanta och vänner
  vid 4:de Brigaden, högaktade och värderade för deras förtjenster och
  verkliga tapperhet, som ingalunda bestod i feta ord. Men dessa märktes
  aldrig hafva varit af epidemien angripne.
  
  På samma sida yttras vidare: "_Så snart Grefve Cronstedt återvändt,
  öfverenskom Officers-corpsen före afmarschen från stället med handslag:
  att vid Sarvikka ovilkorligen stå till sista man, hvilken befallning de
  än kunde erhålla om återtåg._" I sanning en vacker krigstukt och lydnad!
  
  Det är då besynnerligt, att de icke stå der vid Sarvikka ännu? men
  handslag betyda icke alltid mycket.
  
  Vid Lappo-affairen omtalas en C. M. v. Fieandt, som utan ordres -- ja
  utan tillstånd, skall hafva med sin Pluton bortgått ur reserven för att
  göra underverk, som i alla fall blifvit en följd af hufvudstridens
  utgång. -- Om man nu skulle tillåta sig tro allt detta, så var i sanning
  disciplinen och krigslydnaden i rätt bedröfligt skick vid denna Brigad.
  
  I öfrigt, men med undantag af Författarens radoterie om manövern och den
  falska rapporten, är hans berättelse om Lappo-affairen den närmast med
  sanningen öfverensstämmande af alla hans berättelser. -- Men i manövern
  ville Herr Holm att Adlercreutz skulle begå samma fel som Ryssarne vid
  Sikajocki, och blottställa sig för samma följd.
  
  Men hvad som skulle förmått General Adlercreutz att äfven om denna
  affaire afgifva en falsk rapport, såsom Författaren låter påskina eller
  åtminstone sätter i fråga, är svårt att begripa.
  
  Att en anförare under striden, som ännu väger oafgjord, skulle bortsända
  en half Brigad, för nöjet att få skrifva en osanning, derom lärer
  Författaren knappt kunna öfvertyga de enfaldigaste.
  
  Deremot afviker Författarens berättelse i allt för många delar, om
  affairen vid Alavo, från rätta förhållandet.
  
  Dertill är också en naturlig orsak, ty stridsfältet var här af
  beskaffenhet, att icke kunna öfverskådas af _ögonvittnet_, annorlunda,
  än inom skotthåll.
  
  Och jag, som i denna affaire var tämmeligen mycket använd på alla
  ställen, men kunde icke någonstädes upptäcka denne för sin oförsynthet
  utmärkte man, hvarken hos Grefve Cronstedt, då han blef blesserad, eller
  under det han af Archiatern af Bjerkén förbandts på stridsfältet, icke
  heller hos Öfverste-Lieutenanten Lode eller hos Major Tavast, sedan de
  hade blifvit blesserade. Trossen, hvilken jag icke hade tillfällen
  besöka, lärer här, liksom vid de flesta tillfällen, varit den värde
  Författarens tillhåll, i fall han ens var med vid Alavo.
  
  Vägen mellan Sarvikka och Alavo går genom en hög och vacker skogstrakt.
  Den 16 Augusti, då Troupperne concentrerades för att följande dagen
  angripa fienden, inträffade mot aftonen åskväder med störtregn.
  Troupperne bivuakerade om natten, som var mörk, uti förenämnde skog.
  
  Kl. emellan 11 och 12 om natten hördes en skottvexling och jag afsändes
  för att inhämta underrättelse om anledningen dertill. Min ridt igenom
  bivuakerne längs vägen, der manskapet plundrade och rengjorde gevären
  samt torkade sina kläder vid eldarne under de höga träden, utgjorde en
  så skön anblick, att den hade förtjent en skicklig målares pensel.
  Skottvexlingen var föranledd af en fiendtlig recognoscering på våra
  förposter, hvilken återvände genast utan att söka repoussera dem.
  
  Den 17 Augusti om morgonen i dagbräckningen sattes Troupperna i rörelse,
  icke såsom Herr Holm uppger: "_omkring kl. 12 på dagen_." Det var icke
  förenligt med General Adlercreutz's lynne att söla med hvad han hade
  beslutit och således skulle ske; men innan han företog något, betänkte
  han sig allvarsamt.
  
  Morgonen var klar, vacker och lugn ifrån dagningen, och kunde således
  icke _uppklarna_, såsom Författaren anför. Kl. omkring 6 stötte vår
  Jägarkedja på fiendtliga vedetterna, icke såsom Herr Holm uppger, _kl. ½
  till 2 eft. m._ Om mitt minne icke bedrar mig, anförde nu mera
  Öfverste-Lieutenanten G. Brunow vår Jägarkedja och med hans vanliga
  continence repousserade fiendtliga fältvakterne ända tills han af
  fiendtliga Artilleri-elden möttes.
  
  Jag nödgas erkänna att jag icke under kriget förde några anteckningar,
  emedan jag dertill hade föga tid, men tilldragelserna stå ännu så
  lifligt för mitt minne, så jag vågar tro, att jag skall göra få misstag,
  i hvad jag tillåter mig anföra. Jag kunde då omöjligt föreställa mig,
  att 28 år derefter nödgas uppträda på publicitetens stridsbana, att
  försvara mina högaktade Förmäns och Anförares ärliga namn och rykten mot
  en så kallad Religionens tjenare.
  
  Ibland Herr Holms domslut och större misstag rörande Alavo-affairen är:
  att en Bataillon af Savolax Regemente, under Öfverste-Lieutenant Lodes
  Befäl, på högra flygeln, skulle afgjort stridens lyckliga utgång, är,
  allt för lindrigt sagt, en osanning.
  
  Ryssarnes första ställning var framför kyrkan, med Artilleriet på den
  något upphöjda kyrkogården. Högra flygeln, stödd emot ett djupt kärr,
  den vänstra mot en liten sjö nedom kyrkan; i denna ställning fortsattes
  striden ganska länge, hvarunder Grefve Cronstedt blesserades; men utan
  någon för oss synbar orsak, gjorde Ryssarne hastigt en frontförändring
  åt höger, betäckte emot vårt Artilleri, genom några små höjder och
  brytningar på fältet samt en skogsdunge. Förmodligen skedde denna
  rörelse på underrättelsen om Brigaden Gripenbergs anryckande på vägen
  från Töijsä i ryggen på Ryska ställningen.
  
  Ryssarnes andra ställning stödde sin högra flygel inpå stranden af
  förenämnde sjö med centern och Artilleriet i Hörkeläby och vänstra
  flygeln mot skogen späckad af Jägare.
  
  Det var ifrån denna ställning Ryssarne repousserade Carelska Jägarnes
  anfall, hvilka understöddes af Öfverste-Lieutenanten Lodes Bataillon,
  som med bajonetten återdref Ryssarne, hvilka redan hade framträngt
  halfvägs till kyrkan. Här voro Ryssarne ingalunda betäckte af någon tät
  skog, som Författaren uppger, men Lodes Bataillon blef under detta
  anfall blottställd för fiendtliga carteche-elden från Hörkeläby,
  hvarigenom hans förlust blef så betydlig. Af en Bataillon
  Österbottningar under Öfverste-Lieutenanten von Otters Befäl,
  understöddes Savolax Infanteri-Bataillon, icke af Tavastehus Regemente,
  under Wetterhoffs Befäl, såsom Herr Holm behagar att berätta.
  
  Deremot var det Åbo Läns lätta Bataillon, under Öfverste-Lieutenanten
  Reutercronas Befäl, som hade ränsat skogen, på Ryssarnes vänstra flygel
  och kringgått densamma. Det var då denna Bataillon bröt ur skogen i
  fiendens rygg, som Ryssarne i fullt språng drogo sig några 100:de alnar
  tillbaka, men gjorde åter stånd vid ändan af slätten.
  
  I fall det någonsin vore tillåtit använda en önskan i en beskrifning:
  ack, att vi hade här haft en väl beriden Esqvadron! hvarje Cavallerist
  förstår denna önskan.
  
  Svenska centren intog Hörkeläby, der vårt Artilleri nu afbröstade; högra
  flygeln upptog slätten mellan Byn och skogen samt Åboläns lätta
  Bataillon fortsatte att forcera Ryssarnes vänstra flygel, hvarföre de
  också efter en timmas strid i sin sista ställning brådstörtadt anträdde
  sitt återtåg på vägen åt Wirdojs.
  
  Det var således det ihärdiga anfallet på vänstra flygeln af Åboläns
  lätta Bataillon som afgjorde stridens lyckliga utgång, men ingalunda det
  på högra; hvilken flygel för Sjön icke kunde kringgås, icke heller med
  fördel angripas i fronten, emedan den var mycket gynnad af localen.
  
  Herr Holm torde nu af denna framställning finna, att det för ett åsyna
  vittne icke duger stå vid trossen, der man knappt hör skotten, och
  skrifva detailler om förloppet af en strid, efter personers berättelser,
  som omöjligt kunnat vara i tillfälle öfverskåda hela stridens gång,
  emedan hvar och en af de dugliga äro sysselsatte med egna åligganden och
  de odugliga alltid se illa.
  
  Endast Befälhafvaren, hvars pligt är att följa det hela med sin
  uppmärksamhet, och hans Adjutanter, om de icke taga misste på Savolax
  Jägare och Ryssar, såsom Herr Holm vid Lappo-affairen låter så serdeles
  qvickt förmoda, äro äfven de i tillfälle att något när kunna göra reda
  för det helas gång.
  
  Emedlertid är väl Herr Holm det första exempel i verlden på en
  tjenstförrättande Regements-Prest, som tilltrott sig förmågan och
  rättigheten att bedöma både högre och lägre krigares mer eller mindre
  förtjenster vid hvarje tillfälle -- ja bättre än den erkände och erfarne
  Befälhafvaren. O, Holmiska egenkärlek! du är i sanning lika stor som
  oförsynt.
  
  På sidan 61 säger Herr Holm: "_Fiendens styrka vid Alavo var,
  inberäknadt Rytteri_ etc." Vid Alavo syntes icke en enda fiendtelig
  Cavallerist, Ryttare eller Cossack.
  
  Att Öfverste Palmfeldt endast skall förföljt Ryssarne ¾ mil från Alavo,
  är osanning, ty han förföljde dem ända till Wirdojs hvilket Herr Holm
  äfven sjelf längre fram berättar; men som jag förut sagt, har denne
  Författare ingen reda på sig.
  
  Jag bör också fästa Läsarens uppmärksamhet på inconcequencen af Hr Holms
  yttranden och omdömen om Grefve Cronstedt i S:t Michel, vid Läppävirta
  och Toivola, samt efter Grefvens nu erhållne blessure vid Alavo och hans
  aflägsnande från Brigaden. -- Herr Holm har på det sednare stället velat
  göra bot för sina synder och erkänna sanningen, samt utfärdar derföre
  ett sanningsfullt, rättvist och vackert Prestbevis för den sårade
  Grefven.
  
  Jag hade visserligen med min uppmärksamhet ämnat följa denna slingrande
  och lömska Författare till Finska Campagnens slut, men intet menskligt
  tålamod kan dermed uthärda. Jag tror mig nu också redan hafva
  tillräckligt ådagalagdt halten och värdet af Herr Holms anteckningar och
  tillåter mig endast en observation till, som fullkomligt skall
  ådagalägga denna Författarens nära frändskap med den vidt bekante
  Münchhausen.
  
  Öfverallt yttrar Herr Holm sig, som om han varit närvarande vid
  tilldragelserne med Dunker och Malm, med Grefve Sandels och 4:de
  Brigaden på samma gång. Läsaren behagar erinra sig, att han i början af
  skriften uppger sig hafva varit åsyna vittne till alla Savolax-Brigadens
  bragder. Till slut afger han en förtekning på dessa bragder, 42 till
  antalet, hvaraf han bevisligen icke varit närvarande vid hälften.
  
  Mina anmärkningar och upplysningar skola visserligen icke komma
  Författaren anonyma tillhanda: huruvida han vill och för sig anser
  nyttigt att begagna dem vid den nya blifvande upplagan, som han ämnar
  låta utgå öfver land och riken, beror på hans egen rådighet.
  
  Men I, unge medborgare! låten edra omdömen icke förvillas af denna
  smädefulla Författares anda. Hela hans skrift innehåller knappt någon
  enda sida utan osanning eller misstag som liknar den -- utan oriktiga
  grundsatser och falska omdömen.
  
  Finska Arméens så väl högre och lägre Befäl, som troupper, gjorde
  visserligen inga underverk -- ingenting mer, än hvad hvar och en del af
  Svenska Arméen skulle gjort i samma omständigheter. Den uppbjöd hela sin
  förmåga att uppfylla krigarens pligter. Låten qvarlefvorne af denna
  Armée sluta sin bana i den sköna öfvertygelsen, det I erkännen deras
  redliga bemödanden, att uppfylla dessa svåra pligter. Det är den enda
  belöning I kunnen gifva och vi få. Ädlare och större män skola derefter
  bland Eder framstå att belöna Eder rättsinnighet. -- Hvad förtroenden
  kunnen I väl fästa vid en Prests radoterier, som vågat framställa den
  frågan: _hvem hade kunnat klandra Finska hären om den förlorat modet,
  ledsnat_, _och återvändt till sin hemvist_?
  
  
  
  
                                  Tillägg.
  
  
  Just som jag hade slutat förestående Anmärkningar och Upplysningar öfver
  Herr Holms vackra Historia om Finska kriget 1808 och 1809, ankommo
  Tidningarne, och i det Fjerde Aftonbladet för den 29:de Juni, under
  Rubrik: De nyaste Utflykterna af Ultra Fanatismen, får man läsa ett
  utdrag af Samlaren, som i anledning af den recension Dagligt Allehanda
  skall innehålla öfver Herr Holms Anteckningar, uppmanar hvarje
  Fäderneslandets vän att läsa dem, hvarigenom Samlaren hoppas att hatet
  än mera må upplåga mot hvarje förrädare.
  
  Deraf ser man smädelsens lätta framgång i våra dagar, och huru skadligt
  det vore i historiskt hänseende, att Herr Holms Skrift utan
  tillrättavisning finge gå framtiden till möte.
  
  Då det sålunda redan lyckats Herr Holm, genom Daglig Allehandas och
  Samlarens biträde, att uppföra Hans Excellence Fältmarskalken m. m.
  Grefve Klingsporrs och Hans Excellence m. m. Grefve Adlercreutz's namn
  på Svenska publicitetens chavott, såsom sitt fäderneslands förrädare;
  hvad kan man då icke vänta af framtiden? Månne icke då hvarenda Svensk
  skall bli Landsförrädare? O tempora! O mores!
  
  Tiden har ock sedermera utvecklat, huru mycket bättre allting gick för
  Finska Arméen, sedan den förrädiske Klingsporr och dito Adlercreutz
  aflägsnade sig derifrån. Sedan framkommo de rätta stor- och underverken:
  Capitulationen i Kaliks, Förrådernas bortgifvande ända till Umeå,
  Arméens modlöshet, dess ledsnad, dess återvändande till sina hemvist,
  som Författaren Holm påstår, icke bör förundra någon.
  
  Månne allt detta skulle hafva inträffat, om den förrädiske Klingsporr
  och Adlercreutz ännu hade stått i spetsen för Finska hären? Hvad menen
  I, gamle Vapenbröder, qvarlefvor af den Finska hären, som ännu lefva i
  Sverige?
  
  O mitt Fädernesland! Måtte Du alltid till Ditt försvar finna endast
  sådane Förrädare, som Klingsporr och Adlercreutz!
  
  Förgäfves må Författaren Holm uttömma all sin smädelse på de dödas mull;
  man hoppas likväl att den icke skall finna rotfäste i nationens
  öfvertygelse, utan mötas af hvarje rättsinnigs förakt och afsky; på ena
  sidan för sitt plumpa skryt, på andra för sina fräcka osanningar, lögn-
  och smädefulla framställningar mot nästan alla Arméens högre
  Befälhafvare.
  
  
  
  
  Noteringar:
  
  
  Originalets stavning och interpunktion har bibehållits. Ett fåtal
  uppenbarliga fel har rättats som följande (innan/efter):
  
     [s. 13]:
     ... från Koupio öfver sundet till Toifvola ½ mil, ...
     ... från Kuopio öfver sundet till Toivola ½ mil, ...
  
     [s. 14]:
     ... Koupio glömde hela fältvakten." ...
     ... Kuopio glömde hela fältvakten." ...
  
     [s. 26]:
     ... nögats dela på sin styrka om han icke ...
     ... nödgats dela på sin styrka om han icke ...
  
     [s. 27]:
     ... Kunde väl Grefve Klingsporrs här nu anses ...
     ... Kunde väl Grefve Klingsporr här nu anses ...
  
     [s. 34]:
     ... Prestgård. Öfverste Döbeln hade efter Adlercreuts ...
     ... Prestgård. Öfverste Döbeln hade efter Adlercreutz ...
  
     [s. 46]:
     ... vid Läppävirta och Tojvola, samt efter ...
     ... vid Läppävirta och Toivola, samt efter ...
  
  
  
  
  
  
  End of the Project Gutenberg EBook of Anmärkningar och nödvändiga
  Upplysningar vid Herr C. J. Holms Anteckningar öfver Fälttågen emot Ryssland åren 1808 och 1809, by Gustav Magnus Adlercreutz