text: Produced by Ronnie Sahlberg, Jens Sadowski, and the Online
  Distributed Proofreading Team at http://www.pgdp.net. This
  book was produced from scanned images of public domain
  material from the Google Books project.
  
  
  
  
  
  
  
  
  
                                ANTECKNINGAR
                                   ÖFVER
                                 FÄLTTÅGEN
                               EMOT RYSSLAND
                            Åren 1808 och 1809.
  
  
                                     Af
                              Carl Johan Holm,
            tjenstf. Regements-Pastor vid Savolaks Jägare-Regem.
  
                              STOCKHOLM, 1836.
                    TRYCKTE HOS P. A. NORSTEDT & SÖNER,
                            Kongl. Boktryckare.
  
  
  
  
                                  FÖRORD.
  
  
  De Anteckningar som härmed bland Allmänheten utgå, röra egentligen
  Savolaks brigaden, hvilken jag under hela fälttåget åtföljde; men som
  olika fördelningar af denna brigad, deltogo i de flesta krigshändelser
  åren 1808 och 1809, har jag dock ansett mig böra lemna en öfversigt
  äfven af de förnämsta tilldragelser vid den öfriga hären under nämde år.
  Min första afsigt var, att gifva detta arbete en vidsträcktare
  omfattning; men då berättelserna, meddelade af personer, hvilka deltagit
  i samma träffningar, ofta voro fullkomligt stridiga, och jag ej blef i
  tillfälle att med full säkerhet utröna det rätta, fann jag mig nödsakad
  att icke upptaga annat, än hvarom jag kunde förskaffa mig tillförlitlig
  visshet. Ett varmt nit för sanningen föranledde desse anteckningar,
  likasom det nu är anledningen till deras offentliggörande. Oväld och
  sanning har vid deras uppsättande alltid varit mitt syftemål.
  
  En person, hvilken, ehuru icke deltagande i sjelfva striden, likväl är
  närvarande, och efter behag får välja ståndpunkter att öfverskåda
  densamma, har ej sällan lättast att följa alla dess utvecklingar; och
  det rykte en officer har ibland sina kamrater, deras omdöme om hans
  handlingssätt, hans förtjenster eller felsteg, äro ofta en säkrare
  ledning, än den pregel man åsatt honom uti insände rapporter. Presten,
  som tjenstgör vid en korps, befinner sig vanligen i förutnämde läge; och
  emedan han, i följd af sin befattning, ej kan råka uti några stridiga
  förhållanden af medtäflan eller afund, erfar han snarast huru en hvar
  bedömes af sin omgifning. På många ställen var jag sjelf ögonvittne till
  de drabbningar som föreföllo, samt de rörelser som verkställdes, och
  tillika i tillfälle att höra erfarne officerares yttranden. Derföre
  grunda sig de omdömen jag tillåtit mig, antingen uppå personligen
  inhemtad kännedom och sakkunniges åsigter, eller ock den inom brigaden
  allmänt rådande tanken öfver ett ämne.
  
  Sålunda hafva dessa anteckningar uppstått och utbildat sig. De felsteg,
  som å vår sida begingos, har jag aldrig förtegat. Svenska och Finska
  folkens tapperhet är för väl känd, för att den, uppå sanningens
  bekostnad, skulle behöfva tillvinna sig något loford.
  
                                                            Författaren.
  
  
  
  
  
  
  
  Ryktet hade förkunnat, att vid det samtal, som, i Juni månad 1807, ägde
  rum emellan kejsarne Alexander och Napoleon, hade man öfverenskommit,
  att Finland skulle införlifvas med Ryska riket. Tidningarne berättade
  ock, att fredsslutet i Tilsit fastställt, att Ryssland skulle på en
  annan sida få ersatt, hvad det kunde förlora genom en gränse-reglering i
  Polen. Finnarne, med själ och hjerta Sverige och sin konung tillgifne,
  fruktade således ganska mycket den stora Ryska öfvermagten; men de sågo
  tillika med bestörtning, att konung Gustaf Adolf alldeles icke bekymrade
  sig om deras fädernesland, utan förhöll sig liksom han velat lemna det
  till pris åt den först kommande eröfraren. Inga förberedelser gjordes
  till landets försvar, inga åtgärder vidtogos till räddning från den
  hotande faran. Om Gustaf Adolf år 1807 skickat kläder och gevär öfver
  till Finland, samt försett Sveaborgs fästning med proviant och
  krigsförnödenheter, så skulle, på första vink, den Finska aktiva hären
  år 1808 kunnat bringas till 20,000 man, hvilka brunnit af ifver att med
  lif och blod försvara sin fosterjord. I ett så genomskuret land som
  Finland, hade desse kunnat uträtta ganska mycket, ty i de många
  fördelaktiga passen kan en liten styrka lätt hindra och uppehålla
  öfverlägsne fiender; en större armé har svårt att i desse glest bebodde
  orter förskaffa sig sina nödvändigaste behof.
  
  När kriget utbröt, var ingenting förberedt till landets försvar, utan
  Gustaf Adolf gaf Finska hären befallning att genast vid Ryssarnes
  ankomst draga sig tillbaka. Det var hårdt och påkostande för Finnarne,
  först att finna det inga anstalter vidtogos till räddning från den
  hotande faran, och sedan, att icke en gång sjelfva få försvara sin kära
  fosterbygd, utan blifva befallde att i fiendens våld lemna hustrur och
  barn samt allt hvad de ägde. Hvem hade kunnat klandra Finska hären, om
  den, seende öfverallt så usla åtgärder vidtagne, och sig sjelf alldeles
  öfvergifven samt utan allt bistånd från Sverige, i saknad af kläder och
  skor, och utan hopp om framgång, om den förlorat modet, ledsnat och
  återvändt till sina hemvist? Allt detta oaktadt uthärdade den med
  tålamod ett i alla afseenden besvärligt fälttågs vedermödor. Och äfven
  sedan hela Finland redan var i Ryssarnes våld, uppoffrade Finnarne ännu
  lif och blod för Sveriges försvar, och, liksom det hände den 5 Juli
  1809, då en hel bataljon blef sprängd, sökte de skingrade, under tusende
  svårigheter och faror, sig fram till Svenska hären, hellre än de gåfvo
  sig fångne, och af Ryssarne emottogo den erbjudna tillåtelsen att
  återvända till sina lugna och fredliga hemvist. Hvad var orsaken till
  allt detta? Ingenting annat än Finska folkets trohet och medfödda
  tapperhet; befälet var lifvadt af en varm känsla för äran, och soldaten,
  af naturen härdad och modig, hade en från barndomen inplantad vördnad
  och tillgifvenhet för sin konung, samt ett med modersmjölken insupit hat
  emot Ryssarne. Om en sådan här fått alla sina förnödenheter, om den i
  tid blifvit understödd samt rätt anförd, så hade sannerligen storverk
  med densamma kunnat utföras.
  
  Efter dessa allmänna erinringar öfvergår jag till den brigads
  krigshändelser, hvilken jag under hela fälttåget åtföljde, till hvars
  bedrifter jag så många gånger var åsynavittne, och hvilken i hela Finska
  armén utgjorde, att jag så må säga, dess kärna, var dess förtrupp under
  framryckandet och eftertrupp under återtåget, samt deltog, oberäknadt
  striderna i Savolaks, äfven uti stora Finska härens alla hufvudsakliga
  drabbningar.
  
  _Savolaks brigaden_, som låg fördelad i Savolaks och Karelen, samt hade
  sin samlingsplats i S:t Mickel, och vid krigets början stod under grefve
  Cronstedts befäl, utgjordes af Savolaks infanteri-regemente 900 man,
  vargeringen 450, Karelska dragonerna 250, dess vargering 125, Savolaks
  jägare-regemente 1200, brigadens artilleri-kompani 150, Karelska
  jägarena 600, samt ett kompani arméns flottas volontärer, hvilka lågo i
  Christina socken och uppgingo till 80 man; således tillsamman omkring
  3,750 man.
  
  År 1808 den 3 Februari ankom till Heinola, der brigad-chefen bodde,
  befallning om brigadens uppbrott och samling på S:t Mickels malm,
  hvarest vidare order skulle afvaktas. Brigaden, ehuru kringspridd på
  mera än 30 mil, var redan den 8 Februari till största delen samlad.
  Truppen inqvarterades och kantonerade i de omkring S:t Mickel belägna
  byar. Vargeringen afsändes, under öfverste-löjtnant von Törnes befäl,
  till Warkaus, hvarest brigadens förråder befunnos. Öfverste-löjtnant
  Tavast förordnades till brigadens general-intendent. Ganska mycket
  spanmål, viktualier och hö uppköptes, och ett stort magasin anlades, så
  att det såg ut som vi ej så snart skulle komma att uppbryta. Hela
  brigaden hade säkerligen en längre tid kunnat dermed underhållas. Nya
  gevär blefvo ifrån Helsingfors afhemtade och utdelades åt truppen; men
  Savolaks jägare, som förut hade så kallade Sprengtportska studsare,
  hvilka sköto på ovanligt långa afstånd[1], ville ogerna lemna dessa
  ifrån sig. Det bemedlades derföre så, att jägarena fingo behålla 30
  studsare på hvart kompani. De gamla gevären inlades uti ett magasin i
  S:t Mickel.
  
  [Fotnot 1: Under 1788 års krig yttrade Ryssarne, att de mest fruktade
  för det folket, som "bar kanonen på ryggen," d. v. s. Savolaks jägare
  med deras studsare.]
  
  Ehuru fienden vintertiden, då isarne öfver allt voro farbara, kunde på
  fem serskilda vägar intränga i Savolaks, nemligen genom Rantasalmi,
  Nyslott, Sulkava, Puumala och Christina, voro likväl inga åtgärder
  vidtagne, hvarken med posteringar eller observations-korpser. Om fienden
  inryckt på något af de fyra förstnämde ställen, hade han icke mött något
  motstånd, lätt hindrat vår förening med stora hären, och afskurit
  återtåget till Kuopio, dit vi, enligt befallning, skulle draga oss.
  Huruvida det, under en sådan ställning, var klokt, att i längre tid låta
  hela brigaden ligga i S:t Mickel, samt att, i anledning deraf, anlägga
  ett så stort magasin på detta ställe, lemnar jag åt andra att bedöma.
  
  Den 23 Februari erhölls från södra delen af Finland underrättelse, att
  Ryssarne gått öfver gränsen vid Abborfors, och att stora hären, efter
  smärre strider vid Kuuskoski, Forsby och uti Orimattila, dragit sig åt
  Tavastehus.
  
  Den 25 passerade en resande, kommande från Jokkas, genom S:t Mickel, och
  berättade att Ryssarne redan voro på det förra stället. Jokkas ligger 4½
  mil ifrån S:t Mickel, och är föreningspunkten för de fyra förstnämde
  från Ryssland ledande vägar. Deraf visar sig tydligen huru nödvändigt
  det skulle varit, att åtminstone någon del af brigaden blifvit dit
  förlagd; man hade ej då blifvit bedragen af lösa rykten, såsom denna
  gång. Emellertid gjordes genast larm, i följd af denna falska
  berättelse. Hela brigaden samlades från sina kantoneringsqvarter fram på
  S:t Mickels malm; kanonsluparne i Christina uppbrändes, och de derstädes
  förlagde volontärer förenades med brigaden. Alla trupper stodo hela
  natten under gevär, och oaktadt den strängaste köld, tilläts dem likväl
  icke att upptända någon eld. Många soldater blefvo derföre så
  öfverväldigade af kölden, att de, stående vid geväret, föllo till
  marken, och detta onödiga nattvak kostade brigaden öfver 100 man, hvilka
  måste skickas till sjukhuset. Den olyckliga ställningen fortfor intill
  morgonen kl. 8, då hvar och en ändteligen fick återgå till sitt qvarter;
  hvad truppen denna natt ändamålslöst uthärdade, kan ej beskrifvas.
  Följande dagen utskickades på vägen åt Jokkas små dragon-patruller;
  dessa upptäckte blott några Kossacker. Föröfrigt syntes och hördes ej af
  någon fiende.
  
  Den 29 Februari uppbröt hela brigaden ifrån S:t Mickel. Före aftåget
  vidtogos goda åtgärder för deras skötsel och vård, som qvarlemnades på
  sjukhuset. Regements-läkaren vid Savolaks jägare befalldes att der
  qvarstadna. Före uppbrottet voro alla de bondhästar uppbådade och
  hopsamlade, som möjligtvis kunde erhållas; en del nyttjades till
  trossens framförande, de öfriga användes att forsla proviant, hvaraf så
  mycket som kunde medföras togs ifrån magasinet. Resten af de vackra
  spannmåls- och höförråderna uppbrändes; men hvarföre magasinet med de
  kasserade gevären icke förstördes, är mig obekant; hvad jag med säkerhet
  vet, är att Ryssarne sedermera begagnade dessa vapen, samt nyttjade dem
  emot oss. -- En del af brigaden tågade, under öfverste-löjtnant Lodes
  befäl, åt Jokkas, derifrån till Jorois, o. s. v.; resten gick till
  Haukivuori, och fortsatte den 1 och 2 Mars sin marsch till Pieksämäki,
  samt den 4, 5 och 6 till Leppävirta, tretton och en half mil från S:t
  Mickel, och hvarest nu brigaden återförenades.
  
  Ehuru vi ej ännu sett någon fiende, fingo vi dock pålitlig
  underrättelse, att Ryssarne, hvilka genom Nyslott och Sulkava brutit in
  i Savolaks, voro, på ena stället 2,000 och på det andra 1,000 man
  starke; således för brigaden föga fruktansvärde. Hela brigaden, såväl
  befäl som manskap, knotade och yttrade högt sitt missnöje deröfver, att
  de nödgades lemna sin hembygd, sina hustrur och barn i fiendens våld,
  förrän de dertill blifvit tvungne; de begärde att få slås och försvara
  sin fosterbygd. Chefen för Savolaks jägare-regemente, öfverste Sandels,
  som vistats i Stockholm, och i Pieksämäki ankom till brigaden, bemedlade
  nu så, att kapiten Germund Aminoff, vid Savolaks jägare, hvilken mest
  högljudt hade yttrat missnöje öfver återtåget, kommenderades att, med
  200 skidlöpare, åt Warkaus trakten rekognosera fienden. Sedan Aminoff
  stött på en fiendtlig styrka af ungefär 1,500 man, tänkte han draga sig
  åt Warkaus; men erfor, att detta ställe redan var antändt och utrymdt af
  våra der varande trupper, hvilka förenade sig med brigaden i Leppävirta,
  sedan det förnämsta af kronans tillhörigheter blifvit med 170 hästar
  bortfördt.
  
  Kl. 7 f. m. den 11 Mars inrapporterade Aminoff till brigad-chefen i
  Leppävirta, att Ryssarne allt mer och mer framryckte; men som han mycket
  väl kände belägenheten, beslöt han att emellertid oroa och uppehålla
  fienden, samt drog sig slutligen in i skogarne, och ankom, på omvägar,
  om aftonen samma dag till brigaden.
  
  Oaktadt Aminoffs tidigt insända rapport, var fiendens ankomst till
  Leppävirta likväl en öfverraskning för brigaden, hvilken sorglöst, med
  oladdade gevär, hvilade i sina qvarter, då första skotten, middagstiden,
  vexlades vid fältvakten. Truppen uppställdes nu, så fort som möjligt, på
  stranden nedanför kyrkobyn. Ryssarne, som icke voro öfver 1,500 à 1,600
  man, framtågade nog oförväget på isen, utan att känna eller undersöka
  lokalen, så att de snart fingo framför sig Svenska styrkan, hvilken
  kunnat hafva fördel och betäckning af stranden; till höger om sig hade
  fienden en öppen ström, och bak om sig en väg, hvilken, genom
  Nikkilämäki by, der en del af vår brigad låg inqvarterad, ledde förbi
  dess venstra flygel. De Ryska kolonnerna befunno sig liksom i en fälla,
  samt hade kunnat och bordt blifva tagne. Major G. Ehrenroth vid Savolaks
  infanteri, begärde derföre och fick äfven tillstånd, att på denna väg
  marschera ner på isen och taga Ryssarne i ryggen; men innan han hann
  verkställa detta, erhöll han kontraorder, och grefve Cronstedt kunde ej
  vidare förmås att dertill samtycka, af orsak, såsom han uppgaf, att hans
  order innehöllo, det han ej finge inlåta sig i någon strid, utan endast
  rädda truppen, samt tåga norr ut. Sådant tillfälle som här erbjöd sig,
  yppas sällan, och truppens missnöje att det icke begagnades, behöfver
  jag ej omnämna. Men för grefve Cronstedt var det kanske svårt att handla
  annorlunda, isynnerhet som förhållandet mellan honom och general en chef
  Klingspor icke var det bästa. En obetydlig fäktning uppstod sedan i den
  ställning vi innehade, hvilken varade något öfver tre timmar. Grefve
  Cronstedt uppger i sin rapport, att han här icke hade mera än 800 man;
  men sådant nödgas jag bestrida. Brigaden utgjorde 3,750 man; deraf voro
  ungefär 150 qvarlemnade på sjukhuset i S:t Mickel, och Karelska jägarne,
  600 man, hade ännu ej förenat sig med brigaden; men något annat
  detaschement än 200 skidlöpare fanns icke afsändt, och desse kunna ej
  afräknas, ty de återkommo om aftonen midt under striden. Om sjuka,
  trossvakt m. m. afdragas, måste grefve Cronstedt likväl hafva haft en
  vida större styrka än den uppgifna.
  
  Uti rapporten yttras äfven: "att fienden, ståndaktig på sitt ställe,
  visade tydligen att han ämnade antingen samma natt eller i gryningen
  andra morgonen, tournera oss." Huru man kunde förutse hvad fienden
  ernade företaga, är svårt att förklara. Hans kolonner stodo stilla på
  isen, sedan de blefvo varse sitt misstag och den fara i hvilken de
  sväfvade. Striden var, som sagdt, ganska obetydlig; Ryssarne, osäkre om
  hvad som kunde hända dem, vågade i början knappt röra sig. Vår förlust
  utgjorde 9 man, hvaraf en dödskjuten; 3 Ryska fångar blefvo tagne. För
  denna fäktning blef brigad-chefen, grefve Cronstedt kommendör, och major
  G. Ehrenroth riddare af svärds-orden. Återtåget företogs i mörkningen,
  och fortsattes genom natten, så att vi den 12 Mars inträffade i
  Wehmasmäki, hvarest vägen från Tavastland och Wasa Län sammanstöter med
  den från Ryska gränsen.
  
  Den 13 Mars anlände brigaden till Kuopio, och inqvarterades dels uti,
  dels omkring staden. Karelska jägarne, 600 man, afbidade här brigadens
  ankomst, och blefvo nu med densamma införlifvade. Vid Jynkkä, ¾ mil
  söder om staden, utsattes en fältvakt, bestående af kapitenerne Dunkers
  och Malms kompanier af Savolaks jägare, jemte 20 Karelska dragoner under
  kornet Dunkers befäl, samt en trepundig kanon. Befälet fördes af kapiten
  Dunker.
  
  Den 15 Mars kl. 8 om morgonen aftågade hela brigaden ifrån Kuopio; men
  man glömde att indraga eller lemna behöriga föreskrifter åt fältvakten
  vid Jynkkä. Denna, som utgjorde ungefär 320 man, anfölls, en timma efter
  brigadens afmarsch, af en fiendtlig styrka, hvilken säkerligen uppgick
  till 2,000 man, med 4 kanoner, under general Tutschkoffs befäl. Oaktadt
  denna stora öfverlägsenhet, försvarade sig likväl fältvakten på stället,
  under afbidan på order från brigad-chefen, ända till kl. 12 på dagen.
  Men då började fienden kringgå hela positionen, och Dunker hade ingen
  annan utväg än att draga sig tillbaka. Återtåget fortsattes med största
  köld och hjeltemod. Uppå isen försöktes tvenne anfall af fiendens
  kavalleri; men detta jagades tillbaka med drufhagels salvor och
  gevärseld. När det sednare anfallet, med en förlust af 15 à 20 man, var
  afslaget, kastade sig kornett Dunker, med sina 20 dragoner, på Ryska
  kavalleriet, som tycktes vara nära 200 man, och tog dervid en husar till
  fånga.
  
  Då fältvakten redan befann sig under återtåg, således efter kl. 12, kom
  ändteligen brigad-adjutanten, löjtnant Brusin, ridande till fältvakten.
  Han frågade befälhafvaren: "hvem har befallt herr kapiten att öfvergifva
  sin post?" Dunker svarade helt kallt: "det har fiendens manöver gjort."
  Hvarpå Brusin tillade: "jag får berätta att brigaden marscherat bort,
  och herr kapiten får nu sauvera fältvakten så godt han kan." -- "Jag
  tänker så göra," svarade Dunker. Sådana voro de förhållningsorder Dunker
  fick ifrån brigad-befälet, och omkring kl. half till 1 erhöll han
  understöd utaf lif-bataljonen af Savolaks infanteri-regemente.
  
  Under återtåget hände sedermera den olyckan, att vår kanon råkade i
  något slags obestånd; och som Dunker för ingen del ville lemna den till
  byte åt Ryssarne, förorsakade dess iståndsättande, midt under
  fäktningen, betydligt uppehåll. Detta oaktadt nådde den öfverlägsna
  fiendtliga styrkan likväl ej sitt syftemål, att kringgå och taga denna
  lilla trupp. Något bidrog väl till en lycklig utgång, att isen öfverallt
  var betäckt med tre qvarters djup snö, hvilken hindrade isynnerhet det
  fiendtliga rytteriet att göra kraftfulla anfall; men Dunkers kloka
  anordningar, samt befälets och truppens utmärkta köld och tapperhet
  kunna icke nog lofordas. Då general Tutschkoff, som anförde Ryska
  styrkan, efter slutad träffning kom till Kuopio, berömde han Svenskarnes
  återtåg såsom mästerligt. Samma omdöme hördes ock i hela brigaden;
  brigad-befälet allena ville ej erkänna sådant. Men om stjerna eller
  tapperhets-medalj skola gälla såsom utmärkelser, så förtjente
  visserligen hvar enda officer, som här var närvarande, en sådan
  belöning. Kornet Dunker var den enda som utmärktes; han blef riddare af
  svärds-orden. Brigad-adjutanten, löjtnant Brusin, gjorde ingenting
  annat, än red tvenne gångor till fältvakten, sedan den redan börjat sitt
  återtåg, och gaf de uppbyggliga förhållnings-orderna, dem jag förut
  omnämt; han blef befordrad till kapiten. Dunker och alla de öfrige
  officerarne, som så väl förtjente belöning, fingo intet. Jag anser mig
  derföre skyldig att uppräkna dem, hvilka, utom Dunker, vid detta
  tillfälle i så hög grad gjorde sig värde att ihågkommas. Dessa voro
  kapiten Malm, löjtnanterne Burman, von Gerdten, Longe, Tigerstedt,
  Tuderus och Tavaststjerna.
  
  Sanna förhållandet är sådant jag nu beskrifvit det; att detta icke
  öfverensstämmer med grefve Cronstedts rapport af den 16 Mars, det vet
  jag. Ingen bör förundra sig deröfver, att grefve Cronstedt i sin rapport
  icke upptager, det han och hans adjutanter, vid brigadens aftåg från
  Kuopio, glömde hela fältvakten; men väl att han, för att förringa
  Dunkers förtjenst, uppger det fältvakten fick till understöd, utom
  artilleri och kavalleri, tvenne hela bataljoner. Då grefve Cronstedt
  erhöll underrättelse att fältvakten blifvit anfallen, befanns brigaden
  redan nära Toivola strand, således åtminstone en och en half mil från
  fältvakten. Jag hörde och såg grefve Cronstedts ängslan och oro öfver
  fältvaktens öde, och jag trodde ingalunda att han sedermera skulle vilja
  förtiga Dunkers och Malms verkeliga förtjenst. Fältvakten fick
  visserligen förstärkning både af artilleri, kavalleri och infanteri, då
  den hann upp brigaden i Toivola; men den hade då redan tre och en half
  timma ensam slagits med 2,000 fiender, hvarvid den slutligen erhöll
  blott en liten bataljon till undsättning.
  
  Då den af fienden förföljda fältvakten anlände till Toivola, stod
  brigaden uppställd på isen, vid stranden. Så snart vårt artilleri
  började gifva eld, stadnade fienden och svarade med sina stycken. Den
  fäktning som nu uppstod och varade omkring fyra timmar, var för det
  mesta endast en kanonad. Förlusten derunder var alldeles ingen på
  någondera sidan. Våra kanoner voro oduglige, hvarföre de också sedermera
  till större delen försänktes uti en insjö; af Ryssarnes kulor hunno en
  del ej fram, utan stadnade på isen, framför vår linje, de andra gingo
  alla öfver. I skymningen blef brigadens venstra flank öfverflyglad af
  fiendens skidlöpare, och under återtåget voro vi blottställde för deras
  eld, hvilken förorsakade oss någon förlust. Löjtnant Brundert vid
  Savolaks jägare blef dödligt sårad, och af manskapet fingo vi 11 man
  sårade samt 8 dödskjutne. Kornet Nandelstadt, träffad af sju pikstygn
  och ett kulskott, undgick, genom sin hästs snabbhet, att blifva fången
  af den mängd Kossacker som omgåfvo honom.
  
  Återtåget fortsattes genom natten till Kasurila by, en och en half mil
  från Toivola, samt dagen derpå till Pajala, tre mil. Den 17 marscherades
  åter, den 18 rastades; sedan fortsattes reträtten oafbrutet de följande
  dagarne, så att brigaden den 24 Mars ankom till Pulkkila, tjugu och en
  half mil ifrån Kuopio. Den 26 gingo vi till Frantsila, tre och en
  fjerdedels mil, den 27 till Temmes, en och trefjerdedels mil, den 28
  till Kempelä, tre och en fjerdedels mil, och den 29 till Uleåborg, en
  och en fjerdedels mil, der brigaden hoppades få hemta någon hvila, efter
  sina svåra och långvariga fältmödor.
  
  Brigaden hade nu tågat nära femtio mil. Huru många och stora
  besvärligheter vi derunder uthärdade, kan ingen föreställa sig, och står
  ej att beskrifva. Med skäl kan man säga, att marschen fortsattes genom
  natt och dag; ty sällan kommo vi till våra qvarter förr än vid
  midnatten, och innan man fick äta och var i ordning att lägga sig, var
  det redan långt lidit in på morgonen, och kl. 8 skulle alla åter vara
  samlade på den för brigaden utsatte uppställningsplatsen, till hvilken
  man mången gång kunde hafva en half mil, för att sedan å nyo fortsätta
  marschen. Bristen nästan på allting var redan allmän, särdeles ibland
  befälet, och i detta så glest bebodda, eller rättare sagdt öde land,
  befanns det omöjligt att erhålla något. De som först anlände till de vid
  vägen liggande hemman, kunde med svårighet få något litet; men alla som
  kommo sednare, alldeles intet. Sålunda fortsattes återtåget norr ut, på
  obanade vägar, under sträng köld, under ömsom elakt och godt väder, och
  mången gång var det en stor njutning, att på snödrifvan, med en stockeld
  framför sig, kunna hemta någon liten hvila. Hvad som i hög grad
  försvårade vår marsch, var den alldeles ofantliga mängd tross som
  medföljde, och hvilken så hindrade framtågandet, att hela kolonnen,
  oftast efter några steg, åter nödgades stadna. Enligt min öfvertygelse
  var det ett fel af brigad-befälet, att ej trossen, med nödigt befäl och
  betäckning, skickades förut; nu hade hvar bataljon sin stora
  tross-kolonn framför sig, och så snart något råkade i obestånd, hvilket
  ganska ofta inträffade, måste alla efterföljande bataljoner, i huru
  elakt väder som helst, göra halt, intill dess man åter var i ordning.
  Den djupa snön och de smala vägarne, hindrade oss att komma förbi
  hvarannan. Hvar bataljon nödgades hafva sin tross framför sig, så att
  den ej skulle borttagas af Kossackerne, som oafbrutet följde oss tätt i
  spåren.
  
  Vår påräknade och utlofvade hvila i Uleåborg blef ganska kort; vi
  anlände dit den 29 Mars, och måste redan den 31 rycka tillbaka till
  Kempelä, den 1 April till Temmes, och den 2 till Frantsila, sex och en
  fjerdedels mil från Uleåborg. Här qvarstod brigaden intill den 22.
  
  Under det vi lågo i Frantsila, blef, genom general-order, en femte
  brigad bildad och ställd under chefens för Savolaks jägare-regemente,
  överste Sandels befäl. Till denna brigad lemnade Savolaks brigaden: 1:o
  en bataljon Savolaks jägare, 2:o en sqvadron Karelska dragoner, och 3:o
  arméens flottas volontärer. Återstoden af Savolaks brigaden kallades nu
  den fjerde.
  
  Den 22 April uppbröts och aftågades till Marttila by i Limingo socken,
  tre och en fjerdedels mil; derifrån åter den 24 till Öfre Temmes, en och
  en fjerdedels mil. Der qvarlemnades tvenne bataljoner; en af Savolaks
  jägare, under major Tujulins befäl, och en bataljon Karelska jägare.
  Återstoden af brigaden marscherade den 25 April ifrån stora vägen till
  Paavola kapell, dit vi anlände om aftonen samma dag[2].
  
  Den 26 April sent på aftonen ankom en kurir från stora arméens
  högqvarter i Limingo, med befallning, att brigaden, med undantag af de
  tvenne i Temmes qvarlemnade bataljoner, skulle uppbryta och morgonen
  derpå kl. 3 i Revolaks anfalla den under general Bulatoffs befäl
  derstädes stående Ryska fördelning. Innan dessa order hunno meddelas
  inom brigadens kringspridda qvarter, var klockan redan nära 11. Klockan
  1 samlades brigaden, utom Karelska jägare-bataljonen, på hvilkens
  ankomst vi stodo och väntade en hel timma. Det blef således omöjligt för
  oss, att kl. 3 inträffa vid Revolaks, ehuru afståndet icke var större än
  en och trefjerdedels mil. Dit ledde endast en dålig vinterväg som sällan
  kördes, och nu var alldeles obanad, samt af sådan beskaffenhet, att de
  kanoner som brigaden medförde, på flere ställen icke kunde framsläpas
  annorlunda än med manskraft. Brigaden upphann icke Revolaks förr än kl.
  emellan 7 och 8.
  
  [Fotnot 2: Grefve Klingspors uppgift i sin rapport, att vi den 26
  marscherade till Paavola, är origtig.]
  
  Under vägen hörde vi, kl. emellan 3 och 4, att strid vid Revolaks från
  annat håll var börjad. Den vid arméen tjenstgörande general-adjutanten,
  öfverste Adlercreutz, hade nemligen med en liten afdelning af 150 man,
  afgått från Lankinen, för att, i sammanhang med det anfall grefve
  Cronstedt borde verkställa, göra en demonstration på Ryssarnes venstra
  flygel; men att den förre, visserligen i hög grad personligt tapper,
  drabbade med fienden ända till kl. 7, såsom han i sin ingifna rapport
  yttrar, det nödgas jag bestrida. Vid ringaste besinning måste det ock
  synas omöjligt, att med 150 man, som angripa nära 3,000, fortsatte
  striden i fyra timmars tid, utan att innehafva någon särdeles stark
  ställning. Klockan var ej ännu 7 då vår förtrupp, under major Martinaus
  befäl, redan vexlade skott med fiendens fältvakt, hvilken stod en half
  mil ifrån Revolaks. Det säkra är, att Ryssarne, sedan de slagit och
  förföljt Adlercreutz, redan åter intagit sina qvarter och frukosterade
  som bäst, då vår ankomst blef upptäckt. Likaså måste jag bestrida hvad
  grefve Klingspor och öfverste Adlercreutz i sina rapporter uppgifva, det
  öfverstens anfall, kl. mellan 3 och 4, bidrog till den seger som grefve
  Cronstedt med fjerde brigaden sedermera tillkämpade sig. Afsigten att så
  mycket som möjligt förringa grefve Cronstedts och 4:de brigadens
  verkliga förtjenst, samt att upphöja öfverste Adlercreutz, är härvid
  öfver allt synbar.
  
  Då vår förtrupp började vexla skott med Ryska fältvakten och
  brigad-chefen skulle göra anordningen till anfall, var han sannerligen i
  en svår belägenhet. Han ägde icke den ringaste kännedom om fiendens
  styrka eller ställning, icke heller någon kunskap om ortförhållanden.
  Från högqvarteret, som anbefallt anfallet, erhöllos icke några sådana
  upplysningar, och att anställa rekognoseringar, dertill var ingen tid.
  Klockaren i Paavola gjorde, så godt han kunde, reda för lokalen vid
  Revolaks, genom ritning med krita på ett bord, och kanhända var det i
  anledning af hans upplysningar som brigaden fördelades i tvenne
  kolonner. Den ena fördes af major Martinau, den andra af
  öfverste-löjtnant Aminoff. Allt berodde nu på kolonn- och
  bataljons-chefernes köld och rådighet. Derföre yttrar ock grefve
  Cronstedt i sin rapport, det han hade att tacka _Försynens skickelse_
  för den lyckliga utgången.
  
  Anfallet begyntes; Ryska fältvakten drefs hastigt tillbaka; de trupper,
  som under vägen anlände fältvakten till förstärkning, äfvenså. Vid vår
  framkomst till Revolaks befanns Ryska hufvudstyrkan samlad på
  prestgården, hvilken låg på en höjd, omgifven af slätter. Dess kanoner
  voro ställde i öppningarne emellan husen. Slätterna voro större än att
  fienden af oss med infanteri-eld kunde beskjutas, och våra kanoner för
  små och oduglige, att med dem någonting kunde uträttas. Att bestorma
  syntes också vådligt, emedan slätterna voro betäckte med djup snö, öfver
  hvilken skaran icke bar särdeles braf. Men likväl var detta den enda
  utvägen, och grefve Cronstedt vidtog genast stormningen, med den kolonn,
  som anfördes af öfverste-löjtnant Aminoff. Savolaks infanteri
  verkställde anfallet under hurrarop, med utmärkt köld, mod och
  tapperhet, ehuru det möttes af en mördande drufhagels-eld, från de
  mellan husen uppställde stycken. Ingenting kunde uppehålla denna trupp;
  allt som gjorde motstånd nedgjordes med bajonetten. Kapiten Molander och
  fendrik Gregory Tigerstedt, äfvensom brigad-adjutanten, kapiten Brusin,
  hvilken anförde stormningen, utmärkte sig härvid framför alla andra. När
  den andra kolonnen under major Martinau, som förut rensat några gårdar
  från fiender, fick höra hurraropen, började äfven den att med
  skyndsamhet framrycka, och Ryssarne blefvo derigenom anfallne i ryggen
  af en bataljon Savolaks jägare, anförd af kapiten Germund Aminoff.
  Dermed var den hufvudsakliga striden slutad; ty så snart Ryssarne sågo
  sig angripne äfven bakifrån, sträckte de gevär som stodo vid
  prestgården. General Bulatoff hade väl med en liten trupp hunnit draga
  sig ifrån prestgården in i skogen, förr än Savolaks jägare-bataljon hann
  upp; men han var redan sårad, och för att undgå plundring af de i skogen
  spridde bondhopar, sände han en af sina adjutanter fram till
  prestgården, och gaf sig fången. Till lycklig utgång bidrog visserligen
  ganska mycket, att Ryska generalen Garnaoult, som var på kanonskotts
  afstånd med sitt uppställda regemente, icke bistod general Bulatoff,
  utan väntade på order. Så snart han erfor att Bulatoff med sin
  fördelning blifvit fången, flydde han med största skyndsamhet. Om han
  deremot genast anfallit oss, hade utgången kunnat blifva helt annan; ty
  af Martinaus kolonn var endast en bataljon framkommen.
  
  Vår förlust i denna träffning var kapiten Afflecht, löjtnant E.
  Tigerstedt och 15 man döde; kapiten Wright, löjtnant Meinander, fendrik
  Tigerstedt och 72 man sårade. Ryssarnes förlust deremot var i döde
  ungefär 150 à 200 man, befälhafvaren general Bulatoff sårad och fången,
  tre dess adjutanter (en sårad) och fyra andra officerare, en prest och
  en fältskär tagne, samt af under-officerare och soldater fångne 416, om
  jag inberäknar de 94 som voro sårade; ty endast 322 friska fångar
  gjordes. Dessutom eröfrades tvenne haubitser af metall, med tillhörande
  ammunition och tillbehör, tvenne 8:lb. metallkanoner, 21
  ammunitions-kärror, 350 st. gevär, 108 kopparkittlar, 103 hästar, en
  myckenhet sablar, gehäng, bandoler-taskor, rentslar, m. m., omkring 10 à
  12 tunnor hafre, ett parti konjak, samt åtskilliga köpmansvaror. Orsaken
  hvarföre vi fingo 416 fångar, men blott 350 gevär, anser jag mig böra
  förklara. Ryssarne hade här och på alla ställen den sed, så snart de
  sågo att de ej längre kunde försvara sig; att de kastade sina gevär i
  sjöar eller strömmar, eller förstörde dem på annat sätt, innan de gåfvo
  sig fångne, så framt sådant för dem var möjligt.
  
  Ryska styrkan vid Revolaks utgjorde, efter hvad jag af trovärdiga
  personer på stället samt af de fångne Ryska officerarne kunde utröna,
  omkring 3,000 man, med fem kanoner. Savolaks brigaden, som qvarlemnat
  tvenne bataljoner i Temmes, samt i Paavola, trossvakt[3], kockar,
  uppassare jemte sjuka, bestod, vid detta tillfälle, af tvenne bataljoner
  Savolaks jägare, (hvilka, efter de förut nämde afdragen i Paavola, icke
  kunna anses utgöra mera än omkring 500 man tillsamman), en bataljon af
  Savolaks infanteri-regemente, Karelska jägarne, brigadens artilleri,
  samt något af Karelska dragonerne, hvilket allt tillsamman taget uppgick
  till ungefär 1,800 man.
  
  [Fotnot 3: Trossvakten var ganska betydlig, emedan vi voro nödsakade att
  hålla vakt öfver alla skjutsbönder och hästar; ty bönderne, som redan
  skjutsat öfver 60 mil och utöfver två månader varit borta från sina
  hemvist, sökte alla möjliga tillfällen att med sina hästar rymma ifrån
  oss.]
  
  Att vårt anfall, utan kännedom af belägenheten och fiendens ställning,
  med en så ringa styrka kunde lyckas, dertill bidrog visserligen
  förnämligast det brinnande begär både befäl och manskap hyste, att få
  slåss med Ryssarne, ehuru öfverste Garnaoults flykt med hela sitt
  regemente äfven gjorde något. Hade stormningen skett en timma sednare,
  skulle den sannolikt hafva misslyckats; ty skaren hade längre in på
  morgonen icke mera burit de anfallande. Den var redan så upptinad, att
  karlen, efter några stegs språng, föll ner i snön, hvarifrån han måste
  gång efter annan arbeta sig upp. Detta gaf anledning till general
  Bulatoffs yttrande, sedan han var fången: "det var ett fan till folk ni
  har; jag såg flere gångor tydligen huru de föllo för mina kartescher,
  och likväl stodo de åter upp och sprungo lika rasande emot mig." Då de
  föllo ner i snön, trodde han att de stupat för hans kulor.
  
  Efter stridens slut såg man en ryslig bild af det elände som åtföljer
  krig. Prestgården, der drabbningen stått, var af Ryssarne utplundrad;
  emedan de misstänkte presten att hafva lemnat Svenskarne några
  upplysningar, hvilka bidragit till hvad som nu händt dem. Presten hade
  under träffningen ingen annan utväg, att undgå de igenom byggningen
  flygande kulorna, än att med hustru och barn kasta sig ned på golfvet.
  Under tiden plundrade och förstörde Ryssarne all deras egendom. Till och
  med sängkläderna borttogo de, sprättade dem sönder och läto fjädern
  flyga i luften samt behöllo öfverdraget. Utanför prestgården låg öfver
  allt, äfvensom i skogen derintill, fullt med döda och sårade Ryssar.
  Desse sednare ropade, qvedo och jämrade sig, samt bådo att vi skulle
  sticka ihjäl dem och förkorta deras lidande. De döda åter lågo alla
  afklädda, en del alldeles nakna och blodbestänkta; ty efter oss samlades
  hopar af bönder, som inpå kroppen plundrade alla de Ryssar de kommo
  öfver.
  
  I fall grefve Cronstedt icke varit så försigtig, hade han säkert, efter
  slutad strid, ännu kunnat taga flere hundrade fångar. Efter general
  Garnaoults flykt, skickades major Furumark, med en bataljon Savolaks
  samt en bataljon Karelska jägare, åt den vägen från hvilken Adlercreutz
  antågat, då han om morgonen före oss anföll Ryssarne. Derigenom blefvo
  alla de afskurna, som ej ännu hunnit undan. Flera stora hopar irrade
  derföre hela den 27 April och halfva den följande dagen omkring i
  skogarne. Stundligen kommo bönder och berättade på hvad ställe de sett
  sådana små kringirrande partier, och erbjödo sig att följa med och taga
  dem till fånga. Många officerare vid brigaden begärde också utaf grefve
  Cronstedt, att få gå för att uppsöka och taga dem; men grefven vägrade
  detta, af fruktan att Ryssarne kunde förstärkte återkomma, då hans
  försvagade styrka lätt kunde blifva slagen.
  
  Ryssarnes kringirrande i skogarne bevisar emellertid, huru oklokt det
  var af Adlercreutz, att med blott 150 man angripa dem från den sidan,
  dit de nödvändigt måste taga sin undflykt, i händelse de blefvo slagne.
  Om Adlercreutz haft med sig några bataljoner, så hade han kunnat uthärda
  striden intill dess Savolaks brigaden hunnit anlända; och då skulle
  ovilkorligen, vid dess framkomst, hela den vid Revolaks befintliga Ryska
  fördelningen blifvit tagen. Han hade hos sig tre hela brigader, hvilka
  lågo alldeles overksamma, och ryckte likväl ut för att anfalla en 3,000
  man stark fiende med blott ett kompani eller 150 man. Samtida och
  efterkommande må pröfva det skäl öfverste Adlercreutz i sin ingifna
  rapport förebar: att han ej ville använda större styrka, emedan fienden
  derom kunnat erhålla underrättelse. Det var mera sannolikt, att Ryssarne
  bordt få kunskap om Savolaks brigadens ankomst, som redan den 25 anlände
  till Paavola, en och ¼ mil nära deras fältvakt. Om man tillika fäster
  uppmärksamheten derpå, att grefve Klingspor, i sin rapport den 29 April,
  säger sig haft säker underrättelse, att fiendtliga styrkan vid Revolaks
  var 2,500 man, med sex kanoner, så blir det alldeles obegripligt, att
  blott 1,800 man beordras att verkställa anfallet på dem, under det tre
  hela brigader ligga alldeles overksamma, nära intill den väg dit
  Ryssarne måste retirera, i händelse de blefvo slagne. Hela anordningen
  har utseende af ett gyckelspel!
  
  Emellertid blef general en chef Klingspor utnämd till fältmarskalk, och
  general-adjutanten, öfverste Adlercreutz till general-major,
  brigad-chefen, grefve Cronstedt riddare af svärds-orden med stora
  korset, kapitenerne Molander och Brusin, riddare af svärds-orden,
  kapiten Magnus Ehrenroth major, samt löjtnant Carlqvist kapiten. Utom
  dessa blefvo följande, för ådagalagd tapperhet, hos Kongl. Maj:t
  rekommenderade; vid Savolaks infanteri: öfverste-löjtnanten och riddaren
  Lode, kapitenerne Ladau och Ehrenroth, löjtnanterne Meinander, Furumark,
  Fabritius, Tigerstedt och Reiher; vid Savolaks jägare: major Furumark
  samt kapitenerne Aminoff och Brunow; vid Karelska jägarne:
  öfverste-löjtnanten och riddaren G. Aminoff, kapitenerne von Wright och
  Burghausen; samt vid brigadens artilleri, kapiten von Born. Men major
  Martinau, hvilken genom sin ankomst bakifrån, med en bataljon Savolaks
  jägare, egentligen afgjorde utgången af striden, hade sannerligen också
  förtjent någon belöning. För öfrigt anser jag mig skyldig att bestyrka,
  det hvar enda officer, så väl högre som lägre, ådagalade vid detta
  tillfälle utmärkt köld och tapperhet, hvilket ock ganska väl behöfdes,
  då man skulle anfalla, utan minsta kännedom om belägenheten eller
  fiendens ställning och verkliga styrka.
  
  Många togo för afgjordt, att Ryssarne skulle förstärkte återkomma, och
  söka hämnas det nederlag de lidit; brigaden stod derföre hela dagen
  under vapen, och då den mot aftonen intog qvarter i Revolaks, fick den
  tillsägelse, att hela natten hålla sig färdig, att på första vink kunna
  rycka ut. Men allt förblef lugnt.
  
  Den 1 Maj sjöngs Te Deum, och segern firades med mycken glädje. Den 2
  Maj uppbröt brigaden och marscherade till Wihanti, tre mil; den 4 till
  Oulais kapell under Pyhäjoki, tre mil; den 5 till Merijärvi, två mil;
  samt den 6 till Kalajoki, två och en fjerdedels mil; hvarest äfven på
  samma gång inträffade 3:dje brigaden, hvilken hade tågat allmänna
  landsvägen. Ryssarne, som natten efter träffningen vid Revolaks dragit
  sig till Brahestad, stodo nu uti Kalajoki; men vid Svenskarnes ankomst
  drogo de sig genast tillbaka. Endast rytteriet af vår förtrupp fick se
  den flyende fienden. Det blef således för hvar och en synbart, att
  Ryssarne ansågo sin styrka för liten att göra motstånd emot oss, och att
  hela landet, som vi så nesligt hade öfvergifvit, nu var öppet för oss,
  endast vi tågade framåt. Men vårt general-befäl syntes icke hafva någon
  böjelse att återtaga Finland, hvilket vid denna tidpunkt hade varit
  lätt, och hvilket så tydligen bevisas af Sandels förhållande; utan vi
  fingo i sju veckors tid ligga stilla i Kalajoki, der vi blott roade oss.
  Det såg ut som vi med flit velat lemna Ryssarne tid att hinna få
  förstärkning. Och sedan vi efter denna långa hvilotid började rycka
  framåt, och slagit fiendens hufvudstyrka vid Lappo, så behöfde vi en hel
  månad och tre dagar för att framtåga sju mil. Jag kan derföre ej
  underlåta, att närmare utveckla hela detta förhållande.
  
  Som brigaden en längre tid stadnade i Kalajoki, utan att något företogs
  eller uträttades, tillåter jag mig att göra ett afbrott i min
  berättelse, likasom det var ett afbrott i våra krigsföretag, och skall
  söka fästa uppmärksamheten på det hela och isynnerhet på vårt
  general-befäls anordningar och företag.
  
  Grefve Klingspor yttrar i sin rapport af den 31 Mars, att: sedan den 25
  ingen fiende varit synlig på stora vägen, samt ifrån den 15 Mars ingen
  fiende heller förföljt Savolaks brigaden, utan att de allesamman gått åt
  Lappo, Ilmola och Storkyro, förmodeligen af brist på lifsmedel och
  foror. I rapporten den 7 April säger han: att fiendens styrka icke var
  noga bekant, emedan dess talrika lätta trupper göra, att ingenting kunde
  genom rekognoseringar erfaras. Allt detta oaktadt fortsattes marschen
  beständigt norr ut, utan att stadna och undersöka fiendens antal, och
  utan att veta hvad man flydde för, samt om fienden verkligen var så
  stark, att man borde draga sig tillbaka. Det var, ringast sagdt, en stor
  svaghet af vårt general-befäl, att blindt tro hvad Ryssarne utspridde i
  landet om sin styrka af 30,000 man, isynnerhet som Ryssarnes vanliga
  sätt att skryta ingalunda var obekant. Med allvarligt bemödande hade det
  ingalunda varit omöjligt, att få säker kännedom om fiendens antal, helst
  uti ett land hvars invånare voro oss af själ och hjerta tillgifne. Men
  man hade en gång fattat den föresatsen att retirera, och det retirerades
  med eller utan skäl, och de många utvägar landet erbjöd till försvar,
  samt till härens underhåll och förökande, blefvo alldeles icke
  begagnade.
  
  Genom träffningarne vid Siikajoki och Revolaks den 18 och 27 April, blef
  det utrönt, att Ryska hären i Finland ingalunda var så stor, som
  Ryssarne sjelfva föregåfvo. Hvarföre utforskades icke detta långt förut?
  Och hvarföre företogs icke nu genast försöket att återtaga landet? --
  Härvid kan jag ej undgå att göra den anmärkningen, grundad på alla
  officerares af stora arméen enstämmiga yttrande, att drabbningen vid
  Siikajoki ingalunda företogs med vårt general-befäls vilja och afsigt,
  utan att vi blefvo dertill tvungne, på det sätt, att då Ryssarne hastigt
  förföljde oss, och vi, efter vanligheten, erhöllo befallning att draga
  oss tillbaka, hindrades sådant af vår stora tross som var frånspänd, och
  omöjligt nu i hast kunde fås undan. Vi blefvo derföre nödsakade att
  försvara oss; hvilket, genom så väl befälets som truppens brinnande
  längtan att få mäta sig med fienden, utföll till vår stora fördel, samt
  lemnade bevis på, att Ryska hären i Finland icke var så oöfvervinnerlig,
  som vårt general-befäl synes hafva förmodat. Också var det en orsak till
  segern, att Adlercreutz, som ostridigt hade mycken personlig tapperhet,
  fick tillåtelse att efter sitt godtfinnande leda striden.
  
  Den 1 Maj utfärdade grefve Klingspor en proklamation och uppmaning till
  Österbottens allmoge, att lemna hären allt nödigt biträde, och att, som
  orden lyda: en hvar i sin mån tillfoga fienden all den skada och
  afbräck, "som ni, från urminnes tider kände tappre Österbottningar,
  honom tillfoga kunnen." Hvar och en som kände Finska nationens stora
  tillgifvenhet för sin konung och sitt land, gjorde sig i anledning deraf
  de gladaste förhoppningar, och väntade nu kraftfullare åtgärder, hvilka
  icke bordt kunna förfela ändamålet. I anledning af uppmaningen ankom ock
  en deputation, från flere af fienden ännu besatte socknar, till grefve
  Klingspor, och uppgaf att på deras ort 2,000 man af allmogen
  öfverenskommit, att till fäderneslandets försvar gripa till vapen. De
  erbjödo sig, att genom förstörande af vägar och broar bakom Ryska hären,
  afskära dess återtåg och falla fienden i ryggen; men de ville göra det i
  förening med arméen, och begärde nu blott befallning, på hvilken tid och
  på hvilket ställe de skulle utföra företaget. Men grefve Klingspor
  tackade dem för deras patriotism, klappade dem på axeln och sade: "när
  jag behöfver edert biträde, skall jag väl kalla på eder." Sådant skedde
  aldrig[4]. Detta bevisar, att Klingspor icke hade något allvar med den
  anmaning han utgaf den 1 Maj, och att han icke hade för afsigt att
  begagna alla de utvägar honom blefvo erbjudna. Tillika visar det af
  hvilken anda folket lifvades, och huru många medel till landets försvar
  en redlig befälhafvare kunnat påräkna. Och hvad en nation, upprest i
  massa, kan uträtta, bevisar Spaniens exempel emot Napoleon. Finnarne
  eldades fullkomligt af samma anda, och deras enthusiasm för sitt
  fosterland var större, än man kan föreställa sig. Vid början af Maj
  samlade sig Ålands allmoge sjelfmant, och tog, under anförande af en
  prest, adjunkten Gummerus och en länsman Arén, alla dervarande Ryssar
  till fånga. I Savolaks inställde sig bönderna, anförde af skolmästaren
  Hellgren, för att understöda kapiten Malm, då han den 12 Maj intog
  Kuopio. I Karelen förenade sig allmogen, under en bonde vid namn Tianen
  och en student Stenius, och bidrog ganska mycket till att drifva fienden
  utur detta landskap. I Nerpes socken uti södra Österbotten, togo
  inbyggarne, anförde af en under-officer Wikström, 150 man af kejsarens
  lif-kossacker till fånga. Ännu ett bevis på Finska folkets patriotism,
  vill jag anföra. Flere bönder från Walgrunds by i Mustasaari socken och
  Wasa län, hade, den tid vår armée stod i Wasa, derstädes uttagit mjöl
  att förbakas till bröd för krigshärens behof. Då vi sedermera drogo oss
  tillbaka och Ryska trupperna redan innehade hela landet omkring Wasa,
  smögo dessa bönder sig, i trots af många faror, till Brahestad, 28 mil
  ifrån Wasa, och återlemnade i bröd hvad de i mjöl emottagit. -- En sådan
  anda rådde hos Finska nationen.
  
  [Fotnot 4: Jag talade sjelf vid flere af denna deputation, och kan
  således bevittna sanningen af hvad jag anfört.]
  
  Men äfven hos Sveriges invånare felades ingalunda en varm
  fosterlandskänsla. Fyratio bataljoner landtvärn blefvo utan knot
  utskrifna. Betydliga bidrag till fäderneslandets räddning lemnades af
  enskildte personer från alla håll, och både fattiga och rika täflade med
  hvarandra, att genom frivilliga gåfvor ådagalägga sitt nit. Till och med
  Lapparne i Westerbotten gjorde sammanskott af matvaror för krigshärens
  behof. Lifvade af en sådan anda och beredde till hvarje uppoffring, hvad
  skulle icke Svenska och Finska folken förenade bordt kunna uträtta, om
  de haft en konung eller en befälhafvare, som förstått att rätt
  underhålla deras patriotiska tänkesätt, eller att begagna den rådande
  sinnesstämningen! Men Finnarne lemnades åt sitt öde, utan understöd, och
  de få hjelpsändningarne från Sverige blefvo ändamålslöst använde.
  Sveriges raska och modiga ynglingar förgingos af brist och elände, under
  det Finska hären dagligen minskades genom sina dyrt köpta segrar.
  
  I Finland gick det sannerligen ganska bedröfligt, illa och långsamt.
  Sedan största delen af landet var utrymdt, utan all undersökning huru
  stor den fiendtliga styrka var, för hvilken man retirerade, och sedan
  det, genom fäktningarne vid Siikajoki och Revolaks blifvit upplyst, att
  det ingalunda varit omöjligt att återtaga landet, om vi genast hade
  ryckt fram, så förblef likväl hela stora Finska arméen stilla liggande i
  sju veckors tid. I en rapport af den 8 Juli finner man den märkvärdiga
  uppgiften, att, efter slaget vid Siikajoki den 18 April, en hemlig
  rädsla alltid åtföljt Ryssarnes krigs-operationer. Men denna fiendens
  förlägenhet begagnades icke af vårt general-befäl. Finska härens så väl
  under-befäl som manskap, hade en brinnande åtrå att slås med Ryssarne,
  för att återtaga och försvara sin fosterjord, och denna önskan uttalades
  både ofta och lifligen. Ryssarnes ställning i Finland, efter Siikajoki
  och Revolaks strider, var också högst vådlig och äfventyrlig; deras
  styrka var för liten, att på flera och vidt aflägsna ställen begagnas,
  och de hade dessutom mycket att frukta af den på flera ställen samlade
  och hotande allmogen, som stod färdig att falla dem i ryggen och hindra
  deras återtåg. Men detta oaktadt lågo vi stilla, och då vi, efter sju
  veckors lång hvilotid, ändtligen uppbröto, gingo vi på tjugusju dagar
  från Kalajoki till Lappo, hvilket utgör tjuguen mil; och när, på
  sistnämde ställe, enligt fältmarskalken Klingspors egna ord i dess
  rapport, fiendens hufvudstyrka blifvit slagen den 14 Juli, så behöfdes
  ännu en hel månad och tre dagar för att hinna Alavo, beläget derifrån
  sex och trefjerdedels mil. -- Det syntes tydligen, att det icke var
  något alfvar hvarken med Finlands försvar eller återtagande, och för mig
  är det sannerligen omöjligt, att kunna finna någon enda ursäkt för
  fältmarskalken Klingspor, hvilken det ingalunda felades drift och
  verksamhet, _när han ville_.
  
  Men låtom oss höra och närmare granska hvad fältmarskalken Klingspor
  till sin ursäkt förebar. Han uppgaf i rapporten af den 26 Maj: att
  broarne voro af vårfloden bortflutna och vägarne obrukbara. Men flera af
  de största och betydligaste broar voro likväl oskadade. Alla tiders
  erfarenhet har visat, att det för en krigshär icke är omöjligt, att
  äfven under en fäktning slå bryggor, samt att bana vägar öfver sjelfva
  Alperna; men att återställa en och annan liten bro eller iståndsätta en
  god landsväg, som på ett och annat ställe kunde fordra 50 à 60 lass
  fyllning, kanhända ock något mera, sådant ville fältmarskalken Klingspor
  anse omöjligt för hela Finska hären! Han besinnade ej, att hvilken
  årstid som helst kunde det hända, att Ryssarne, om de blefvo förföljde,
  förstörde alla broar efter sig, för att hindra vårt framtåg.
  
  Öfverste Sandels, som på hela venstra flygeln hade blott en brigad, låg
  ej stilla under stora arméens hvilotid. Inom den 28 Maj framryckte han
  och jagade fienden femtio mil tillbaka. I det allravärsta menföre tågade
  han med sin brigad på sju dagar ifrån Pulkkila till Kuopio, hvilket
  utgör tjugu och en half mil, och soldaterne uthärdarde med synbar glädje
  och munterhet de största besvärligheter, då det bar åt hembygden, och
  när de sågo sig äga en befälhafvare, som visade alfvar mot fienden.
  Samma hinder och svårigheter, hvilka skulle hafva mött stora arméen, om
  den genast ryckt fram, mötte äfven Sandels i ännu högre grad; och
  frammarschen för honom var derföre mera svår, att han, med nära 2000
  man, ryckte in i ett glest bebodt, fattigt och utblottadt land, fullt af
  ödemarker samt på intet sätt att jemföra med det väl odlade och förmögna
  Wasa län i Österbotten, hvilket stora arméen hade framför sig. Sandels
  kunde således omöjligen vänta, hvad stora hären med säkerhet hade att
  påräkna, att landet, i nödfall, någon tid kunnat föda hans fördelning;
  och Sandels saknade ännu dessutom den fördelen, som stora arméen ägde,
  att sjöledes kunna erhålla tillförsel. Men Sandels var en redlig man, en
  ärlig och pålitlig befälhafvare, och alla de af fältmarskalken Klingspor
  åberopade hinder öfvervunnos af en god vilja, förenad med verksamhet och
  drift. Under den tid stora arméen låg stilla och lemnade Ryssarne tid
  att skaffa sig förstärkning, tog Sandels vid Pulkkila, Kärsämäki,
  Piippo, Ahokylä, Nissilä, Saviselkä, Walkiamäki, Rautalampi, Kuopio,
  Laukkas, Leppävirta, Jorois och Warkaus, tillsamman 13 officerare och
  870 man fångar, öfver 100 kanoner, mera än 800 lass proviant (hvilka,
  beräknade efter 3 tunnor lasset och tillsamman med den proviant och
  hafra, som togs i magasinerne, utgjorde 5,296 tunnor), 12,000 L:lb. hö,
  1000 L:lb. kött, samt förstörde dessutom ganska mycket för fienden.
  Sandels, som hade blott en brigad under sitt befäl, ryckte fram med
  Finska härens venstra flygel ända till Ryska gränsen, och skickade en
  rekognoserings trupp till Sordavala stad i Ryssland. -- Något större
  bevis emot grefve Klingspor behöfves icke. -- -- Efterverlden må döma om
  han ej förtjente den stämpel Finska arméen gaf honom, och som jag i det
  föregående uttalat. Träffande och sannt yttras i en år 1809 författad
  visa:
  
     Men gick när man borde stå stilla,
     Men stadnade när man bordt gå;
     Man segrade alltid -- men illa;
     Ty baklänges gick det ändå.
  
  Under det vi lågo qvar i Kalajoki, ankom den för hela hären nedslående
  tidningen, att Sveaborgs fästning, genom kapitulation, blifvit
  öfverlemnad åt Ryssarne. Och som jag år 1810 var i tillfälle att på
  stället erhålla upplysningar om förloppet dervid, anser jag mig böra
  derom meddela några omständigheter.
  
  Den gamle, men kraftfulle generalen Klerker, som under grefve Klingspors
  frånvaro förde befälet i Finland, hade, vid underrättelsen om Ryssarnes
  tillernade snara inbrott, användt all möjlig verksamhet, drift och
  omtanka, att förse fästningen med dess förnödenheter. Landets invånare
  bidrogo ock härtill, på derom skedd uppmaning, med största
  beredvillighet. Spanmål och viktualier infördes i myckenhet. Garnisonen
  utgjorde 6000 man. Kommendanten, amiral Cronstedt, anbefalltes af
  general-befälet att uppgifva huru mycket krut han trodde sig behöfva,
  för att åtminstone till öppet vatten kunna försvara fästningen. Hvad han
  begärte lemnades honom i fullt mått; och sedermera, då man, vid fiendens
  hastiga anryckande, icke kunde anskaffa tillräckligt antal hästar, för
  att från Helsingfors med krigshären bortföra all der befintlig
  ammunition, uppgifves det, att ännu ytterligare 2000 centner krut
  blifvit insända till Sveaborg.
  
  Amiral Cronstedt var så allmänt högaktad såsom en rask, tapper och
  rättskaffens krigare, att både arméen och landets patrioter uti honom
  sågo det lyckligaste val till kommendant i denna fästning, och man är
  allmänt öfvertygad, att han icke genom penningar eller andra enskildta
  förmåner bevektes att uppgifva fästningen. Snarare kunde den ovilja han
  från längre tid tillbaka rönt af konungen, hafva inverkat på honom;
  hvartill kommo flera andra skäl, af hvilka jag nyssnämde år hörde
  omtalas de närmast bekanta. En framtid skall törhända upplysa, huruvida
  djupare dolda och politiska krafter här utöfvade ett icke ännu utredt
  inflytande.
  
  Belägringen började med föga lofvande förebud. Förvirring, oreda och
  bristande beslutsamhet visade sig redan vid Ryssarnes ankomst till
  Helsingfors. Den 2 Mars inryckte deras förtrupper derstädes. En bataljon
  af Adlercreutzska regementet låg der qvar, under major Tolls befäl. Han
  hade, på sin post, bordt hvart ögonblick vara beredd på fiendens anfall,
  och likväl blef han, då detta inträffade, i den grad uppskrämd, att han
  ej vågade qvarstadna på den utsatte samlingsplatsen, till dess hela
  truppen hunnit förena sig, utan aftågade, med dem som först anlände,
  under sådan brådska, att de soldater hvilka sednare inställde sig, icke
  viste hvar de skulle uppsöka bataljonen. Då denna sedermera angreps af
  de förföljande Kossackerna, befann man sig så illa beredd på försvar,
  att icke allenast gevären till en stor del voro oladdade, utan äfven
  många af dem sägas varit försedde endast med trädflintor, såsom till
  exercis. Följden blef en förlust af 73 man.
  
  Ryska belägrings-korpsen var högst obetydlig; den uppgifves med all
  sannolikhet till endast 2000 man, således blott en tredjedel af de
  belägrades styrka. Det är svårt att afgöra, om Ryssarne förstodo att
  dölja sina svaga stridskrafter, eller om kommendanten icke ville
  utforska dem, hvilket troligen ej blifvit svårt för honom, genom de
  bekantskaper han hade i Helsingfors och orten deromkring. Också fruktade
  Ryssarne mera för de belägrade, än dessa hade att befara af dem. Derföre
  hände det ock en dag, att då en del af besättningen ryckte ut för att
  exercera uppå isen utanför fästningen, förmodade Ryssarne ett utfall,
  bröto genast upp och aftågade från Helsingfors; men återvände, sedan de
  marscherat ¼ mil, och anfallet från fästningen uteblef.
  
  Sjelfva belägringen var troligen ibland de artigaste krigshistorien vet
  omtala. Fästningens gemenskap med fienden och det kringliggande landet
  var nära oafbruten, och befordrades snarare än den hindrades af fienden.
  Man nästan skydde att skjuta på hvarandra med alfvar. Sveaborg gick
  öfver med en förlust för garnisonen af 30 man. Men olyckan ville, att
  öfverste Jägerhorn fanns uppå Sveaborg, samt att han förstod att
  förskaffa sig alltför stort inflytande öfver amiral Cronstedt. Man
  misstänker Jägerhorn, som förut bodde i Lovisa, att hafva lyssnat till
  Ryska anbud, samt att han nu inom fästningen afbördade ingångna
  förbindelser. Han missledde Cronstedt, och uppskrämde de inom fästningen
  befintliga officers-fruarne, hvilka, genom pip och låt, verkade på sina
  männer. Falska rykten om Svenskarnes motgångar insmögos sorgfälligt af
  fienden; och Sveaborg kapitulerade. Denna skändliga handling tillskref
  man helt och hållet öfverste Jägerhorn.
  
  Då ryktet om en förestående kapitulation spridde sig inom fästningen,
  blef fråga alfvarsamt väckt att arrestera kommendanten och sedan
  försvara sig till det yttersta; men dels felades det en beslutsam och
  driftig anförare för ett så vådligt företag, och dels hade man hållit
  underhandlingarne så fördolde, att de icke blefvo kände innan den första
  konventionen redan var afslutad. Kommendanten hade ock, under
  föregifvande af källarenas fuktighet, låtit borttaga nästan allt krutet,
  samt inlägga det på fartyg, hvarest det, i händelse af uppror bland
  besättningen, lätt kunde förstöras. Nödig och hastig gemenskap mellan
  officerarne, förlagde på denna af flere serskildta holmar bestående
  fästning, felades äfven; likaså hvarje tillförlitlig kännedom om
  tillståndet vid krigshären och inom landet.
  
  Då Cronstedt låg på sitt yttersta, sade han till sin gamle bepröfvade
  och förtrogne läkare, att han under hufvudgärden hade en liten portfölj,
  hvilken innehöll papper, som betydligen rättfärdigade hans förhållande
  vid Sveaborgs kapitulation. Men som han icke mera behöfde något
  rättfärdigande inför menniskor, och några ännu i Sverige lefvande
  personer kunde alltför mycket blottställas, om de i portföljen bevarade
  handlingarne blefve bekanta, lät han i sin närvaro uppbränna dem af
  nämde läkare. -- Detta sprider väl icke något egentligt ljus öfver
  Cronstedts förhållande; men det ger styrka åt de mångfaldiga gissningar,
  hvilka om Sveaborgs öfvergång varit i omlopp.
  
  Men vi återgå, efter denna utflykt från vårt egentliga ämne, till
  krigsrörelserna i norra delen af landet.
  
  Den 18 Juni ryckte ändtligen brigaden ifrån Kalajoki till Himango, tre
  mil, hvarest rastades till den 22, då vi gingo till Lohteå; den 23 till
  Gamla Carleby, den 25 till Kråknäs, sedan andra och tredje brigaderne
  den 24 Juni intagit Ny Carleby; den 26 till Sundby, hvarest åter
  rastades till den 4 Juli, då vi marscherade till Neder Härmä. Vi hade
  således nu, efter uppbrottet från Kalajoki, på sjutton dagar hunnit 17
  mil framåt, och på intet ställe fått se den flyende fienden.
  
  Under tiden blefvo, i följd af general-order, en bataljon Savolaks
  infanteri, under major Grotenfeldt, och en bataljon Savolaks jägare,
  under major Furumark, afsände åt Lintulaks vägen, och der ställde under
  majoren vid Tavastehus regemente von Fieandts befäl. Denne var en ganska
  skicklig och i alla afseenden duglig krigare, och såsom längre tid
  bosatt i de närmast härintill belägne orter, hade han fullkomlig
  kännedom af landet. Fieandts fördelning, utgörande 650 man, med blott
  tvenne trepundiga kanoner, anfölls den 2 Juli af 2000 Ryssar. Lintulaks
  by blef utaf fienden intagen; men återtogs med storm och hurrarop af
  major Grotenfeldts bataljon, under det Furumark med sin gick för att
  afskära fiendens återtåg. Men vi blefvo slagne af en annan Rysk kolonn
  och kringvände, så att våra bataljoner icke hade någon annan utväg, än
  att antingen gifva sig fångne, eller ock med bajonetten slå sig igenom
  den fiendtliga kolonnen. Det sednare verkställdes, och Fieandt med sin
  fördelning drog sig tillbaka till Perho, med en förlust af 200 man. För
  denna träffning utnämdes major von Fieandt till öfverste-löjtnant och
  öfver-adjutant; major Furumark vid Savolaks jägare befordrades till
  öfverste-löjtnant, och vid Savolaks infanteri blefvo major Grotenfeldt
  och kapiten Ladau riddare af svärds-orden. -- Ryska förlusten vid detta
  tillfälle var ingalunda liten; men kan ej af oss med någon säkerhet
  bestämmas. Uti Ryska rapporten uppgafs Svenska styrkan vid Lintulaks
  till 2,500 man och vår förlust till 450 man; sin egen sade de vara
  betydligen mindre, hvaraf med sannolikhet kan slutas, att deras förlust
  för ingen del var ringare utan snarare större än vår.
  
  Under det brigaden låg i Härmä, afsändes, enligt general-order, ännu ett
  annat detaschement. En bataljon Savolaks infanteri och en bataljon
  Savolaks jägare, ställdes under majoren vid Savolaks infanteri Gustaf
  Ehrenroths befäl, hvilken erhöll befallning, att med dessa tvenne
  bataljoner intaga Lappo by, fyra och ¼ mil från Härmä, der brigaden låg.
  Lappo var både för Ryska och Svenska hären en ganska vigtig punkt. Här
  sammanstöta vägarne från Ny Carleby och Härmä, från Wasa, från
  Tavastehus och från Lintulaks, hvarest Fieandts fördelning var posterad.
  Orsaken hvarföre en så liten styrka, ungefär 500 man, som Ehrenroths
  detaschement utgjorde, först beordrades att intaga detta vigtiga ställe,
  och sedan lemnades på så långt afstånd från brigaden utan understöd, är
  sannerligen svår att förklara. Om en större styrka blifvit ditskickad,
  så skulle sedermera icke elfva officerare och 120 man behöft uppoffras
  för detta ställets återintagande.
  
  Den 8 Juli ankom Ehrenroth med sin trupp till Lappo, och Ryssarne flydde
  genast vid vårt annalkande. Lappo blef således besatt af Ehrenroth.
  Sedan Ryssarne fått underrättelse, att det icke var Svenska hären, utan
  blott en liten fördelning som innehade Lappo, kommo de den 10 Juli
  förstärkte tillbaka, anföllo Lappo, samt gjorde sådana dispositioner,
  att Ehrenroth med hela sin trupp bordt blifva tagen. Men Ehrenroth,
  vaksam på sin post, insåg det vådliga af sin ställning, och drog sig
  från Lappo; men kunde likväl ej hindra, att större delen af hans styrka
  blef sprängd. Då han återkom till brigaden i Härmä, hade han icke med
  sig mera än högst 300 man; resten framkom dock dagarne efter, på långa
  omvägar genom skogen, och hans slutliga förlust blef obetydlig eller
  omkring 20 man. Så väl major Ehrenroth, som den under hans befäl stående
  trupp, hade förtjent någon belöning för sitt förhållande, ehuru de
  blefvo slagne. Med en mindre rask och förslagen anförare än Ehrenroth,
  och med mindre mod och beslutsamhet i faran hos det öfriga befälet och
  truppen, hade ovillkorligen en stor del af detaschementet gått förlorad.
  Men allt deras välförhållande blef aldrig bekantgjordt. Törhända insåg
  general-befälet sitt misstag, att till ett så vigtigt företag afsända en
  så liten styrka, och underlät derföre att till Kongl. Maj:t inberätta
  dessa händelser. Ryssarnes rapport innehöll, att de den 10 Juli slagit
  4,500 Svenskar under grefve Cronstedts befäl. Sådana voro vanligen
  Ryssarnes uppgifter. Det var major Ehrenroth, med 500 man af grefve
  Cronstedts brigad, som här blef slagen.
  
  Den 13 Juli marscherade brigaden till Kauhava, två och trefjerdedels mil
  från Härmä, samt en och en half mil nära Lappo. Vid Kauhava och Härmä
  inträffade hela den öfriga arméen samma dag, för att den följande, under
  general Adlercreutz's anförande, anfalla Lappo, der Ryssarnes
  hufvudstyrka nu var samlad. Om denna drabbning som bordt blifva ännu
  mera hedrande för Finska hären, i fall man rigtigt begagnat alla sina
  fördelar, nödgas jag lemna en vidlöftigare beskrifning; emedan den i
  flera delar måste skilja sig från den framställning general Adlercreutz
  derom gjorde i sin ingifna rapport.
  
  Så snart det blef bekant, att Lappo af oss skulle anfallas, lemnade
  major Ehrenroth, som nyligen varit i Lappo och derifrån blifvit af
  Ryssarne fördrifven, åt general Adlercreutz nödiga upplysningar om
  belägenheten i och omkring detta ställe, bland annat äfven derom, att
  icke långt ifrån Kauhava, der vi nu stodo, fanns en skogsväg, som af
  infanteri och jägare kunde begagnas. Den förenar sig, ¼ mil öster om
  Lappo, med vägen från nyssnämde ort till Salmi, hvarest den delar sig åt
  Savolaks genom Lintulaks, samt åt Tammerfors genom Kuortane. Ehrenroth
  ansåg det nödvändigt, att på den vägen afsända trupper, för att afskära
  Ryssarne återtåget åt Savolaks sidan, dit de, i händelse af nederlag,
  naturligtvis skulle söka sin tillflykt, emedan de omkring Lintulaks hade
  en betydligare styrka. Flere gångor under marschen begärde ännu
  Ehrenroth, att åtminstone med tvenne bataljoner få dit afgå; men
  Adlercreutz biföll icke dertill.
  
  Den 14 Juli kl. 6 om morgonen uppbröt Savolaks brigaden, som bestridt
  fältvakten, och nu skulle utgöra härens förtrupper. Vi hade icke ryckt
  långt fram innan vi stötte på Ryska fältvakten, hvilken, under jemn eld,
  af Karelska jägarena drefs tillbaka. Sålunda avancerades långsamt, något
  mer än en timma, då Ryska fältvakten blef understödd af en betydlig
  fördelning; hvarefter dess motstånd blef så häftigt, att Karelska
  jägarne sågo sig tvungne till återtåg. General Adlercreutz, som sjelf
  följde med den å landsvägen befintliga slutna kolonn, hvilken framtågade
  i lika höjd med jägarekedjan i skogen, blef förargad öfver Karelska
  jägarenas reträtt, och yttrade: "vi skola ju framåt, och de tusan dj--ne
  gå tillbaka. Major Tujulin! ryck ni ut med begge Savolax
  jägare-bataljonerna, de gå säkert icke tillbaka." Tujulin befalte genast
  begge dessa bataljoner utrycka. Den ena fördes af kapiten Brunow, och
  den andra, på motsatta sidan om landsvägen, af kapiten von Fieandt.
  Sjelf fortfor Tujulin att, med sluten kolonn, åtfölja landsvägen.
  Savolaks jägare formerade nu kedja i skogen, och aflöste Karelska
  jägarena. Anfallet begyntes straxt under hurrarop, med full fart, så att
  Ryssarne ej fingo tid att besinna sig, mycket mindre att göra motstånd.
  Ehuru marken var i högsta grad oländig och skogen ganska tät, framryckte
  de likväl så hastigt, att den på landsvägen tågande slutna kolonnen
  knappt hann att följa med i lika höjd. Sedan detta fortgått någon tid
  med sådan häftighet, blef truppen så uttröttad, att den nödgades stadna
  för att hemta liten hvila. Savolaks jägare, som redan marscherat 95 mil,
  voro nu så illa beklädde, att de fleste af dem ledo brist på skoplagg.
  Under det de sutto och hvilade, ljöd en nästan allmän klagan öfver deras
  sårade fötter och sjuka tår. "_Voi, voi! minun jalkani!_" (aj, aj, mina
  fötter), hördes nästan öfverallt. General Adlercreutz gick då och
  frågade huru det var med dem, tröstade dem och lofvade afhjelpa detta.
  Och när han sedan efter en stunds samtal frågade, om de hvilat ut och
  hemtat krafter att å nyo kunna fortsätta anfallet, svarades med en mun:
  _ja_; och ingen enda syntes till med sjuka fötter; alla täflade om att
  kunna hinna fortast inpå fienden; allt annat var förglömdt, så snart det
  blef fråga om att förjaga och slå honom. Ju närmare vi kommo till Lappo,
  desto starkare blef Ryssarnes motstånd, hvarföre också fram på dagen
  tvenne bataljoner Savolaks infanteri utskickades, att som dubbel kedja i
  skogen understöda Savolaks jägare. Ifrån kl. 7 om morgonen till kl. 4 på
  eftermiddagen fortsatte Savolaks jägare striden med samma häftighet. De
  stadnade väl några gångor, och hemtade liten hvila; men straxt derpå
  fortsatte de åter framryckandet i fullt språng och med hurrarop. På
  eftermiddagen skickade Björneborgs regemente, som alltid utmärkte sig
  genom mod och oförskräckthet, tvenne bud till general Adlercreutz, med
  anhållan att få aflösa Savolaks jägare, hvilka af det långvariga och
  häftiga anfallet i så oländig mark, icke kunde annat än vara uttröttade.
  Men Savolaks jägare svarade: "Björneborgarenas tapperhet är förut nog
  känd; vi vilja också göra hvad vi kunna, och en strid sådan som denna,
  tillhör oss såsom jägare." General Adlercreutz kunde ej förmå dem att
  emottaga aflösning. "När vi vika tillbaka," sade de, "då må herr
  generalen aflösa oss." -- En sådan anda lifvade Savolaks jägare!
  
  Innan jag fortsätter berättelsen om sjelfva träffningen vid Lappo, anser
  jag nödvändigt att meddela en närmare kännedom om lokalen, för att rätt
  kunna bedöma hvad som skedde, samt hvad som kunnat och bordt ske. På
  vägen norr ifrån, den vi följde, var en ganska lång och stor backe till
  Lappo by, hvilken låg nere på slätten. Ifrån denna backe kunde man
  öfverskåda hela fiendens ställning framför byn, och se alla de rörelser
  der företogos. Denna väg gick öfver slätten, först i vestlig riktning
  eller mot vår högra flygel, men krökte sig längre ned åt söder, genom en
  med råg beväxt åker; sedan sträckte den sig genom en by, och längre fram
  åt vester öfver en elf. Denna väg leder till Wasa. -- Nedanför backen,
  der vi stodo, kom en annan väg ifrån Lappo, genom Leohtala by, hvilken
  var närmare oss och skogen, gick nedanför backen, först något åt öster,
  sedermera i sydlig riktning, åt Salmi, der vägen delar sig åt Savolaks
  och Tammerfors. Det var denna väg Ehrenroth ville besätta, för att
  afskära fiendens återtåg åt Savolaks. -- Ryssarne hade således, i sin
  närvarande ställning, blott tvenne vägar, på hvilka de kunde komma ifrån
  Lappo. Den åt Wasa hade de bakom sin uppställda linie, och kunde således
  aldrig förmoda, att denna väg till återtåg för dem skulle blifva
  afskuren. Den andra vägen, som gick åt Savolaks eller Tammerfors, hade
  de svårare att försäkra sig om; emedan den lätt af oss kunnat besättas,
  om vi blott utsträckt vår venstra flygel och med den framryckt.
  
  Kl. 4 på eftermiddagen framkommo vi till Lappo. Ryssarne voro uppställde
  i slagtordning, på de framför Lappo by befintliga stora åkerslätter.
  Deras högra flygel utgjordes af jägare och infanteri, med fyra 3:pundiga
  kanoner; venstra flygeln upptogs af tvenne 6:pundiga kanoner samt jägare
  och infanteri, hvilka besatt en der befintlig by, och stod för öfrigt
  utbredd och betäckt af växande råg på åkrarne omkring landsvägen åt
  Wasa. I medelpunkten var ett batteri uppkastadt, hvarifrån tvenne
  6:pundiga kanoner och tvenne haubitser, på begge sidor betäckte af ett
  talrikt rytteri, underhöllo en jemn eld. Vårt artilleri ställdes nederst
  i backen, och Savolaks infanteri utgjorde kanon-betäckning.
  Infanteri-elden upphörde då Ryska fältvakten, med dess förstärkning,
  genast vid framkomsten till Lappo drog sig till hufvudstyrkan. Savolaks
  jägare, som hela dagen hade förföljt fienden, sattes nu i reserven.
  Ryska styrkan utgjorde mellan 5 à 6000 man. General Adlercreutz's
  uppgift, att vår armée härstädes icke uppgick till mera än 3,300 man,
  nödgas jag motsäga. Han upptog förmodligen icke hela första brigaden,
  emedan den vid stridens början ännu ej var framkommen; men som jag
  bestämdt känner att den anlände under drabbningen, och var framme redan
  före det afgörande ögonblick, då Döbelns genombrytning verkställdes,
  anser jag äfven den böra tagas med i beräkningen. Alla fyra brigaderne
  utgjorde med all säkerhet omkring 5000, af hvilka ungefär hälften voro
  med i elden.
  
  I denna ställning fortfor striden en god stund, utan att något derigenom
  afgjordes eller kunde afgöras. General Adlercreutz fattade då det modiga
  beslut, att genombryta fiendens venstra flygel, och befallde derföre
  General von Döbeln att med andra brigaden, hvilken utgjordes af det för
  sin tapperhet utmärkta Björneborgs regemente, samt fyra 6:pundiga
  kanoner, verkställa denna genombrytning. Företaget var förenadt med
  stora svårigheter; ty vägen gick först genom en med råg beväxt åker,
  uppfylld af Ryska jägare och infanterister, och sedermera genom en by,
  der husen på begge sidor om vägen likaså voro besatte af fienden, som
  derifrån underhöll en mördande eld på våra stormande trupper. Ett sådant
  uppdrag kunde aldrig anförtros åt en modigare befälhafvare, eller åt en
  tapprare trupp. Jag hörde väl flere officerares anmärkningar deröfver,
  att icke vårt artilleri, som nu endast ryckte fram efter den slutna
  kolonnen, först med drufhagel fick rensa rågåkern från Ryssar, förr än
  infanteriet företog genombrytningen; men då hade denna ej kunnat
  verkställas så skyndsamt, och allt berodde på hastigheten; annars hade
  fienden, med sitt talrika rytteri, fått tillfälle att vidtaga åtgärder
  mot hela vår plan, hvilken då sannolikt misslyckats. Nu rusade
  Björneborgs regemente med oförskräckt mod på Ryssarne, och lät ej ett
  ögonblick uppehålla sig, hvarken af den ifrån rågåkern eller sedan af
  den från husen å ömse sidor om vägen mördande elden, (ehuru den
  nedgjorde tio officerare och omkring 100 man af våra tappre
  Björneborgare), utan marschen fortsattes hurtigt tills de kommo öfver
  den bakom Ryska linien befintliga elf, på vägen åt Wasa. Då svängdes
  kanonerna om, och ställdes emot fienden, midt för bron öfver elfven,
  samt bataljonerna på begge sidor om kanonerna. Genom denna djerfva och
  alldeles oväntade rörelse, var nu återtåget åt Wasa för Ryssarne
  alldeles afskuret. Om general Adlercreutz, sedan Döbelns genombrytning
  så väl lyckades, med en del af den öfriga hären, hade anfallit Ryska
  högra flygeln -- och något vidare anfall behöfdes icke, -- om han blott
  med några bataljoner besatt den vägen, som går åt Savolaks, så hade
  ovilkorligen hela Ryska hären, med tross och kanoner, bordt blifva
  tagen. Vägen hade åtminstone kunnat stängas och så förstöras, att aldrig
  en enda kanon eller den ringaste tross bordt kunna undkomma. Men nu blef
  hela denna väg lemnad alldeles öppen och obesatt; endast midt för
  Leohtala by var den bevakad af tvenne bataljoner utaf Savolaks brigaden;
  men Ryssarne följde ej vägens krökning ända intill fronten af vårt
  artilleri, utan skyndade sig, så snart de märkte Döbelns genombrytning,
  samt att återtåget till Wasa var dem afskuret, att itända nyssnämde by,
  ehuru alla deras sårade och sjuka lågo der, och under skygd af elden och
  röken, gjorde de sig i hast en ginare väg öfver åkern, bakom den
  brinnande byn, och kommo, under vår overksamhet, utan en enda mans eller
  en enda trosskärras förlust, lyckligen ifrån den verkligen svåra
  ställning, i hvilken de befunno sig.
  
  General Adlercreutz yttrar väl i sin rapport: att han ernat låta tredje
  brigaden genom skogen anfalla fiendens högra flygel; men i detsamma
  inkom rapport, att en ansenlig fiendtlig styrka visade sig vid Alapää
  by, således på ryggen af den kolonn, som angrep fiendens venstra flygel.
  Hvarföre han ditsände brigad-chefen Gripenberg med tvenne bataljoner. --
  I fall det verkligen så förhöll sig, att en sådan falsk rapport
  inkommit, så bestod dock den återstående reserven af tvenne bataljoner
  Savolaks jägare, en bataljon Karelska jägare, en bataljon Savolaks
  infanteri, en bataljon Tavastehus regemente, samt tvenne bataljoner Åbo
  Läns regemente. Hvarföre befalltes icke några af dessa sju, overksamma
  bataljoner att framrycka på vår venstra flygel? Ryska befälhafvaren
  begagnade deremot skyndsamt vårt felsteg till sin fördel. Hade Ryssarne
  qvarstått något längre, är jag säker att general Adlercreutz besinnat
  sig, och då hade de ingalunda sluppit undan, såsom nu skedde. Den enda
  fördel som vanns genom Döbelns och de tappre Björneborgarenas
  välförhållande denna dag, var den, att Lappo af Ryssarne blef utrymdt,
  och att vi om aftonen kl. 9 intogo qvarter i byarne, der Ryssarne kort
  förut hade stått.
  
  Innan jag slutar berättelsen om denna drabbning, vill jag omnämna en
  tilldragelse, för hvars sannfärdighet jag ansvarar. Sedan Savolaks
  jägare, vid härens framkomst till Lappo, blefvo satte i reserven, samt,
  efter hemtad hvila, stodo i backen och åskådade general von Döbelns
  lyckliga genombrytning af fiendens venstra flygel, yttrade kapiten Carl
  Magnus v. Fieandt till sina kamrater: "så gerna som vi stå här
  overksamma, tar jag min pluton och går bort; om det behöfves, så är här
  i reserv-corpsen ändock tillräcklig styrka att kunna agera med." Derpå
  aftågade han med sin pluton, efter Döbelns genombrytning, emot fiendens
  i oordning bragte venstra flygel. Han var nära att bemägtiga sig en
  kanon, för hvilken flere hästar och en del af servisen blifvit
  bortskjutne, och som stod qvarlemnad utan betäckning. Men den häftiga
  och väl rigtade elden från vårt artilleri, hindrade honom att verkställa
  detta, och Fieandt med sin trupp nödgades åse, huru några få Ryssar
  bortsläpade den redan nästan öfvergifna kanonen. Derefter framryckte
  Fieandt vidare, och tog 52 fångar, de enda som blefvo tagne i denna
  drabbning.
  
  Härvid vågar jag en mer än sannolik gissning. Savolaks jägare, med sina
  tschakoer och gröna kapotter, kunde på afstånd svårligen skiljas ifrån
  Ryssarne, och det är mycket troligt, att Fieandt med sin trupp blifvit,
  under sin utvandring, bemärkt af någon adjutant, eller någon annan, som
  straxt i sin häpenhet ansåg det för en betydlig Rysk styrka, och sålunda
  gaf anledning till den falska rapport, hvilken general Adlercreutz sade
  sig under striden hafva fått. Fieandts tilltagsenhet bevisar emellertid
  hvad som kunnat och bordt utföras. Men der fångar egentligen bordt
  tagas, der fingo de fri genomgång. Major Ehrenroths flera gångor
  förnyade begäran, att få besätta Savolaks vägen, afvisades med köld. Och
  Ehrenroth, hvilken så nyligen varit på stället och fullkomligen kände
  belägenheten, hade kunnat vara general Adlercreutz till stor nytta vid
  detta tillfälle.
  
  Vår hela förlust på denna dag var 11 officerare samt 120 man. Ryssarnes
  förlust kan ej uppgifvas, emedan deras sårade blefvo uppbrände i
  Leohtala by. Fångarnes antal uppgick, såsom nämdt är, till 52. För denna
  drabbning blefvo major Tujulin och kapiten Brunow riddare af
  svärds-orden. Tapperhets-medalj erhöllo: kapiten von Fieandt, som hela
  dagen förde bataljonen i elden, samt löjtnanterne Berner, Wrede,
  Ekestubbe, Taube, Schwartz, Andersin, Lind och Lundeberg, alla vid
  Savolaks jägare. Vid Savolaks infanteri blefvo öfverste-löjtnant Lode
  och kapiten D. Aminoff riddare. Den sistnämde dog under vår vistelse i
  Lappo, utaf sin erhållna blessyr.
  
  För öfrigt utmärkte sig i denna träffning följande vid brigaden: grefve
  Cronstedt, adjutanten, kapiten Brusin, öfverste-löjtnant Aminoff,
  kapiten Burghausen, och löjtnant Salmén, samt vid brigadens artilleri
  under-löjtnanten von Becker.
  
  Sedan Ryssarnes hufvudstyrka nu blifvit slagen vid Lappo, troddes
  allmänt, att vi genast skulle förfölja dem, som undsluppit så lätt den
  14 Juli. Men vi blefvo öfver 8 dagar stilla liggande i Lappo, och
  framryckte omsider till Tiistenjoki, samt derifrån till Ruona bro i
  Kuortane socken, hvarest vi åter dröjde en längre tid. Tredje brigaden,
  under brigad-chefen Gripenbergs befäl, blef äfven förlagd på detta
  sistnämde ställe.
  
  Första brigaden, bestående af Åbo Läns regemente, hade emellertid, under
  öfverste Palmfelts befäl, blifvit försänd till Sarvikka. Den 9 Augusti
  skickade Ryssarne dit en rekognoserings trupp, hvaraf öfverste Palmfelt
  blef så förskräckt, att han med hela sin brigad drog sig undan från sin
  post vid Sarvikka, och stadnade ej, ehuru ingen fiende förföljde honom,
  förr än han kom till Ruona bro, der vi lågo. Derigenom ådrog sig Åbo
  Läns regemente ett allmänt förakt af hela den öfriga Finska hären,
  hvilket gick så långt, att om en soldat af nämde regemente kom inom
  Savolaks lägret, blef han med mångfaldiga smädeord genast bortkörd, samt
  förklarades ovärdig att få vara ibland de öfrige Finnarne. Jag var
  närvarande den 16 Augusti om aftonen, när general-order för följande
  dagens anfall ankommo och upplästes, då Savolaks jägare-officerare högt
  yttrade: nu har general-befälet ställt ganska klokt till för arméens
  framryckande till Alavo; ty det har befallt, att Åbo Läns regemente
  marscherar ut och efter dem ett sexpundigt batteri. En tillstädes
  varande Åbo Läns officer, löjtnant Aminoff, som var adjutant hos
  öfverste Palmfelt, upptog detta alfvarsamt, så att fråga blef om envig;
  men påföljande dagens träffning vid Alavo gjorde allt detta om intet.
  
  Sedan Åbo Läns brigaden så plötsligt retirerat från Sarvikka, yttrades i
  de officiella rapporterna den 12 Augusti, att samma brigad blifvit dit
  återsänd med förstärkning. Detta måste jag helt och hållet bestrida,
  såsom alldeles icke öfverensstämmande med verkliga förhållandet. Trenne
  bataljoner af Savolaks jägare regemente, utgörande till samman ungefär
  400 man, under major Tujulins anförande, beordrades att i första
  brigadens ställe gå till Sarvikka. Då dessa tvenne bataljoner skulle
  aftåga, blefvo de befallte att stadna på andra sidan om Ruona bro, då
  brigad-chefen grefve Cronstedt ankom, och tilltalade den uppställda
  truppen på följande sätt: "ni känner alla hvad som händt med Åbo Läns
  brigaden, på det ställe dit ni nu skall gå, så att jag ej behöfver nämna
  något derom. General Gripenberg och jag hafva kommit öfverens, att
  utvälja tvenne de mest pålitliga bataljoner att skickas dit i deras
  ställe. Jag har ej tvekat i mitt val, och jag hoppas att ni svarar emot
  detta förtroende." -- Jag behöfver icke nämna hvad detta tilltal verkade
  hos en trupp, der både befäl och soldater hade den ärelystnaden, att
  alltid vilja anses för ett bland de tappraste regementer vid Finska
  hären. Så snart grefve Cronstedt återvändt, öfverenskom
  officers-korpsen, före afmarschen från stället, med handslag, att vid
  Sarvikka ovilkorligen stå till sista man, hvilken befallning de ock
  kunde erhålla om återtåg: "på det (såsom det hette) Åbolänningarne ej må
  kunna säga om oss, hvad vi och andra sagt om dem." Detta aftal hörde
  major Tujulin, som härvid stod på något afstånd. Han, i jemförelse med
  de öfriga officerarne, en mera åldrig man, vände sig till dem med sin
  vanliga glada uppsyn, och yttrade: "gossar, gossar! jag hör hvad ni har
  för er, jag tycker om er derföre; men ni skall lofva att lyda mig; jag
  deremot lofvar er, att jag ej skall befalla reträtt, förr än två
  tredjedelar eller åtminstone öfver hälften af oss stupat." Med sådana
  tänkesätt och föresatser aftågade dessa bataljoner den 10 Augusti från
  Ruona bro till Sarvikka.
  
  Så snart de framkommit, skyndade major Tujulin att sjelf rekognosera
  belägenheten, och fann dervid, att en väg ledde ifrån fiendtliga sidan,
  hvilken tog kommenderingen vid Sarvikka i flanken, samt att tvenne
  andra, som gingo bakom Sarvikka, gjorde det lätt att falla den i ryggen.
  Stället var således ingenting mindre än tjenligt att här fatta posto.
  General-befälet hade förmodligen på kartan sett att en bäck lopp fram
  vid Sarvikka, och i anledning deraf befallt att stället skulle med någon
  trupp besättas, utan att för öfrigt känna belägenheten, eller låta
  undersöka den, innan befallningen utfärdades. Major Tujulin tog derföre
  det beslut, att, utan vidare order, återvända med sin fördelning, tre
  fjerdedels mil, till Kuhalampi, der han uppställde sig, men qvarlemnade
  vid Sarvikka en fältvakt af 50 man, samt insände till brigadchefen
  rapport om denna förändring. Vid Kuhalampi qvarstod kommenderingen, utan
  att någon fiende syntes, intill den 17 Augusti, då hela den öfriga hären
  der inträffade, under sin marsch emot Ryssarne vid Alavo, beläget sex
  och ¾ mil från Lappo. Den behöfde således, från den 14 Juli, en hel
  månad och tre dagar för att hinna sex och tre fjerdedels mil framåt.
  
  Den 17 Augusti, sedan vädret klarnat, folkets kläder fått något torka
  efter ett svårt regn, samt gevären blifvit plundrade, uppbröt hela
  arméen omkring kl. 12 på dagen. Efter vanligheten utgjorde Savolaks
  brigaden förtruppen, och ibland dem Savolaks jägare. En bataljon
  Savolaks infanteri, under major G. Ehrenroths befäl, följde med general
  Gripenberg, som tågade en biväg åt venster, för att ifrån Töysä, på
  vägen som derifrån går till Alavo, falla fienden i flanken. Kl. half 2
  begynte striden, hvilken blef allt häftigare, ju närmare vi kommo Alavo.
  Ryssarnes motstånd var nu helt annat, än för två eller tre månader
  tillbaka. Vårt artilleri, särdeles under löjtnant Lind, ryckte så nära
  in på fienden, att dess linie derigenom flera gångor blef bruten;
  under-löjtnant von Becker, vid Savolaks brigadens artilleri, tillfogade
  också fienden betydlig förlust; men ändock kunde ej Ryssarne förmås att
  vika. Till och med efter tredje brigadens framkomst på deras flank,
  öfvergåfvo de likväl icke sin ställning, utan förändrade den blott
  hastigt. Karelska jägarena, på vår venstra flygel, blefvo deremot så
  häftigt anfallne, att de redan nödgades vika; men då framryckte en
  bataljon Savolaks infanteri, anförde af öfverste-löjtnant Lode, och dref
  fienden med bajonetten tillbaka. Denna bataljon, som hade en slätt att
  springa öfver, innan den kunde begagna blanka vapen emot de af den täta
  skogen betäckte Ryssarne, fick dyrt betala sin tapperbet; ty öfver 50
  man stupade vid detta tillfälle, öfverste-löjtnant Lode blef svårt
  sårad, äfvenså major Tavast samt alla de öfrige officerarne, så att en
  subaltern-officer var det enda återstående befäl vid hela bataljonen.
  Men detta anfall afgjorde ock stridens lyckliga utgång; ty så snart
  denna flygel straxt deruppå blifvit förstärkt af en bataljon Tavastehus
  regemente, under öfverste-löjtnant Wetterhoffs befäl, och med lika ifver
  som förut fortfor att rycka fram, nödgades fienden hastigt börja sitt
  återtåg på vägen åt Wirdois, samt förföljdes ¾ mil, af öfverste
  Palmfelt.
  
  Fiendens styrka vid Alavo var, inberäknadt rytteri och artilleri, 4 à
  5000 man. Vår armée bestod af tredje och fjerde brigaderne, tvenne
  bataljoner Åbo Läns, samt en bataljon Österbottens regemente, och
  utgjorde tillsamman något öfver 3000 man, af hvilka ungefär en tredjedel
  ej var med i elden. Fiendens förlust blef 2 officerare och nära 100 man
  dödskjutne, samt en officer och 120 man fångne, hvaribland 50 sårade.
  Vår förlust utgjorde 15 à 16 officerare samt omkring 200 man döde och
  sårade. Ibland desse siste befanns Savolaks brigadens chef, grefve
  Cronstedt.
  
  Som han nu, till brigadens stora afsaknad, upphörde att vara dess
  anförare, fordrar rättvisan att nämna några ord om denna af hela
  brigaden allmänt älskade befälhafvare. Grefve Cronstedt var den
  förträffligaste chef man kan önska sig; alltid vänlig och faderlig,
  äfven emot den ringaste; vaksam och driftig, utan att för mycket
  uttrötta soldaten. Med sällsynt köld och rådighet förde han sin brigad i
  de hetaste strider; sjelf skydde han aldrig faran, stod alltid främst
  för att genast kunna vidtaga nödiga anordningar, och det knot, som i
  början yttrade sig emot, honom, förbyttes, sedan brigaden lärde rätt
  känna honom och han lärde känna brigaden, i den största högaktning och
  tillgifvenhet. De misstag man i början ansåg honom hafva begått, glömdes
  snart, då man insåg hans många och stora egenskaper såsom anförare, samt
  när hvar och en blef öfvertygad, att de härrörde, icke från grefve
  Cronstedt sjelf, utan från hans unga, kittsliga och oerfarna adjutant,
  löjtnant Brusin. Grefve Cronstedts enda fel var, att han lemnade Brusin,
  en visserligen tapper och driftig officer, för mycket förtroende och för
  stort inflytande. Endast den stränga sanning jag uti denna framställning
  föresatt mig, såsom mitt högsta mål, har tvungit mig att icke förtiga de
  mindre goda anordningar, hvilka i början af kriget röjde sig. Grefve
  Cronstedts i detta fälttåg ådagalagde förtjenster, äro i alla fall
  större, än att de kunna fördunklas af några smärre inträffade misstag.
  
  Utom den förut nämde Savolaks infanteribataljon, hvilken under
  öfverste-löjtnant Lodes befäl utmärkte sig vid Alavo, bör jag äfven göra
  Åbo Läns regemente den rättvisa, att det, för att godtgöra felsteget vid
  Sarvikka, slogs vid Alavo med största tapperhet. Öfverste-löjtnant Lode,
  som redan förut vid Revolaks och Lappo så mycket utmärkt sig, att han
  begge gångorna af general Adlercreutz rekommenderades till nådig
  hugkomst, blef ändtligen för denna drabbning utnämd till öfverste, och
  erhöll sedermera, den 3 Juli 1809, tillika med öfverste Aminoff vid
  Karelska jägarena, svärds-orden med stora korset. För denna träffning
  utnämdes, vid Savolaks infanteri, major Tavast riddare samt derefter
  öfverste-löjtnant; och kapiten Carlqvist, löjtnanterne C. M. von
  Fieandt, Orbinski och Meinander, samt fendrikarne Hjelmman och Savander
  tillades svärds-ordens medalj. Vid Savolaks jägare blef kapiten Germund
  Aminoff riddare; han, tillika med löjtnanterne Berner och Collan, voro
  sårade. Vid Karelska jägarena erhöllo löjtnanterne Humble och Salmén
  samt adjutanten Fr. Aminoff svärds-ordens medalj. För öfrigt blefvo
  rekommenderade: grefve Cronstedt; vid Savolaks jägare, kapiten von
  Fieandt, löjtnanterne Ekestubbe, Hartman och Klingspor; vid Karelska
  jägarena, kapiten von Burghausen; samt vid Karelska dragonerne,
  löjtnanterne Ruthensköld och Schlyter -- General Adlercreutz upphöjdes
  till friherre.
  
  Före stridens början hade Ryssarne afsändt sin tross, med 2 à 300 mans
  betäckning, på vägen åt Töysä och Etseri. Major G. Ehrenroth, vid
  Savolaks infanteri, beordrades derföre, efter slutad träffning, att med
  sin bataljon förfölja fienden åt denna väg. Han upphann honom icke förr
  än vid Etseri pass, tre ¾ mil från Alavo, nedgjorde 24 man, samt tog 3
  officerare och 42 man, jemte något proviant och en mängd slagtboskap.
  Utom major Ehrenroth utmärkte sig fendriken Gregory Aminoff, som derföre
  erhöll svärds-ordens medalj. Den i alla afseenden duglige och genom sin
  tapperhet förtjente major Ehrenroth, _fick intet_; men utnämdes omsider,
  den 24 October 1808, till riddare af svärds-orden med stora korset,
  sedan han vid Oravais blifvit sårad.
  
  Ryska hären vid Alavo hade ernat retirera åt Töysä och Etseri, dit den
  sändt sin tross, och hvarigenom den kunnat förena sig med de vid
  Lintulaks stående Ryssar; men hindrades af general Gripenberg, som med
  sin brigad skickades på Töysä vägen, före träffningens början. Ryssarne
  nödgades derföre återtåga åt Wirdois, dit de blefvo förföljde af
  öfverste Palmfelt med första brigaden. Den 21 Augusti utförde Palmfelt
  det uppdrag han fått, att från Wirdois pass fördrifva fienden. Detta
  verkställdes hufvudsakligen sålunda, att en del af truppen afgick på
  båtar för att taga fienden i ryggen; ty så snart Ryssarne blefvo varse
  båtarne, flydde de genast med största skyndsamhet, och Wirdois pass, 4½
  mil från Alavo, intogs af oss.
  
  Samma dag Wirdois pass af oss anfölls och intogs, blef på ett annat
  ställe, eller vid Karstula, grunden lagd till det återtåg, som
  hädanefter af oss måste företagas. Brigad-chefen Sandels hade flere
  gångor erinrat general-befälet, om nödvändigheten att skicka en större
  styrka på denna väg, hvilken låg emellan honom och stora arméen, och som
  var den genaste för Ryska från Savolaks ankommande förstärkningar. Men
  hvad orsaken än må varit till uraktlåtenhet häraf, ligger det dock vårt
  general-befäl till last, att hafva fästat så liten uppmärksamhet på
  denna vigtiga väg, som gick direkte till Gamla Carleby, och genom hvars
  besättande fienden ovilkorligen stängt all utväg till återtåg för hela
  Finska hären. Äfven Ryska befälhafvaren begick det felet, att han ej,
  sedan Fieandt var slagen vid Karstula, ryckte fram till Gamla Carleby,
  dit han hade endast hälften så lång väg som vi. Hade han besatt denna
  stad, så hade vi sannolikt blifvit nödsakade att gifva oss fångne.
  
  Som tvenne bataljoner af Savolaks brigaden befunno sig vid Lintulaks
  fördelningen, vill jag i korthet omtala förloppet härstädes. Den 21
  Augusti kl. 5 om morgonen började Ryssarne anfalla den kommendering, som
  under öfverste-löjtnant von Fieandts befäl stod vid Karstula. Fieandts
  styrka utgjorde ungefär 1,250 man, med sex kanoner. Den blef nu angripen
  af omkring 4000 man, med ett talrikt artiller. Uti tio timmar
  försvarades vår ställning emot detta öfverlägsna antal; men sluteligen,
  då en större fiendtlig trupp var nära att taga hela fördelningen i
  ryggen, samt afskära dess återtåg, nödgades Fieandt draga sig tillbaka.
  Major Hästesko, med största häftighet anfallen af en tredubbel fiendelig
  styrka, hvilken gått öfver ett vad, utmärkte sig härvid ganska mycket,
  och endast genom hans tapperhet räddades våra kanoner. För att
  tillbakahålla fiendens alltför häftiga påträngande, ställdes sedermera
  en sexpundig kanon på landsvägen; men det dröjde icke länge förr än
  halfva servisen, en under-officer, befälhafvaren för kanonen samt trenne
  hästar voro nedskjutne, samt kanonen af fienden eröfrad. Då rusade
  löjtnant Reiher, med sin af Savolaks infanteri bestående division, på
  Ryssarne, återdref dem med bajonetten, och tillbakahöll den påträngande
  fienden, till dess de döda hästarne hunno blifva frånspände och kanonen
  räddad. Striden fortfor med yttersta häftighet intill sent på aftonen.
  Tre choqver af Ryska rytteriet blefvo lika så tappert afslagne, som de
  oafbrutna infanteri- och jägare-anfallen. Vår förlust i denna 16 timmars
  blodiga träffning, var större än den af öfverste-löjtnant v. Fieandt
  uppgafs. Härom öfverensstämde flere närvarande officerare, äfvensom
  läkaren, hvilken på sjukhuset emottog de sårade. Den uppgick troligen
  till 7 à 800 man. Återtåget fortsattes ända till Öfver Wetil, fem mil
  nära Gamla Carleby. För denna fäktning blef kapitenen vid Savolaks
  infanteri, Ladau, utnämd till major; och löjtnant Reiher samt kornetten
  vid Nylands dragoner O. Boye erhöllo svärds-ordens medalj.
  
  Sålunda tillintetgjordes frukterna af alla våra segrar. Stora arméens
  ställning vid Wirdois kunde omöjligen bibehållas, sedan Fieandt
  retirerat ifrån Lintulaks; ty derigenom hade Ryssarne vägen öppen till
  Kuortane, som var bakom oss. Vi hade ställt så illa till, att Ryssarne
  behöfde slå hvarken Sandels eller stora arméen, hvilket hvardera blifvit
  svårt för dem, utan så snart Fieandt med sin lilla trupp var återkastad,
  måste vi nu ovilkorligen draga oss tillbaka ifrån alla våra vunna
  fördelar. Den 22 och 23 aftågade vi derföre till Ruona bro i Kuortane
  socken. Förr eller sednare måste sådant inträffa, såsom naturlig följd
  af general-befälets långsamhet och mindre goda anordningar under hela
  fälttåget, sedan segern vid Revolaks, hvilket redan förut blifvit
  omnämdt och utveckladt.
  
  Vid Ruona bro stadnade nu stora arméen tills vidare. Der hade vi på
  högra flygeln ett batteri, försedt med sex stycken 6:pundiga kanoner, i
  centern eller midt för bron ett batteri, bestyckadt med 3:pundiga
  kanoner, och på venstra flygeln ett batteri med 6:pundiga kanoner.
  Framför dessa förskansningar voro nödiga förhuggningar gjorda; men
  försvars-linien var utsträckt nära en half mil. Såsom förposter voro
  tvenne bataljoner af Tavastehus regemente, under öfverste-löjtnant
  Wetterhoffs befäl, ställde en och ¼ mil framom Ruona, på vägen åt Alavo,
  och på vägen åt Lintulaks stod öfverste Aminoff, med Karelska jägarena,
  posterad vid Mengijärvi, två mil från Ruona bro. Sådan var ställningen
  då fienden, den 31 Augusti, med betydlig styrka anföll öfverste-löjtnant
  Wetterhoff, hvilken, efter fem timmars strid, på erhållen befallning,
  drog sig till Ruona; hvarefter en del af Ruona bro blef bränd. Natten
  derpå anlades af fienden tre batterier emot vår medelpunkt och högra
  flygel. Kl. 11 förmiddagen den 1 September började från den en liflig
  eld, hvilken lika lifligt besvarades från vår sida. Ryska batterierna
  voro så nära oss, att för ett skott derifrån föllo 22 man af Tavastehus
  regemente, som utgjorde kanonbetäckning vid trepundiga batteriet. Tvenne
  af våra 6:pundiga kanoner på högra flygeln blefvo demonterade. Under det
  kanonelden med häftighet fortsattes, ryckte flere regementer infanteri
  och jägare emot vår venstra flygel, hvarest fienden började anfalla
  ungefär kl. 1 på dagen. Äfven inlopp den falska underrättelsen, att en
  betydlig styrka blifvit afsänd att kringgå vår högra flygel. På vår
  venstra, gjordes emellertid flere ganska häftiga anfall; men de blefvo
  alla med tapperhet afslagne. Mot aftonen befalltes en bataljon Savolaks
  jägare, anförd af kapiten Aminoff, samt en bataljon Tavastehus
  regemente, under öfverste-löjtnant Wetterhoffs befäl, att framrycka
  öfver en äng, der bataljonerne stodo, och intaga en by på andra sidan,
  hvilken var besatt af fienden. Aminoff, som insåg huru vådlig denna
  rörelse skulle blifva, sade då till den general-adjutant, hvilken
  meddelat ordern: "kom med och se att vi göra vår skyldighet; ty då vi en
  gång erhållit befallning att angripa, gå vi icke utan order tillbaka, om
  ock hvar man skulle blifva på ställ!" Adjutanten följde med; anfallet
  verkställdes med all möjlig tapperhet, och flera gårdar voro redan
  rensade från fiender; men deras styrka var här så öfverlägsen, och
  skogen deromkring öfver allt besatt med infanteri och jägare, så att den
  mest mördande eld man någonsin kan föreställa sig mötte våra, både ifrån
  byn och isynnerhet ifrån skogen; och adjutanten fann sig föranlåten att
  befalla begge bataljonerna att återvända. Jag hörde officerare, hvilka
  förut varit med i ganska heta strider, yttra, att det kulregn som här
  mötte dem, var så tätt, att de icke kunde begripa huru en enda man
  kunnat komma derifrån tillbaka. Här blef ock vår förlust på denna dag
  den betydligaste. Bland många andra, erhöll äfven öfverste-löjtnant
  Wetterhoff en blessyr, hvilken, af honom vanvårdad, kanhända lade denne
  tappre och förtjente man i grafven. Träffningen påstod denna dag ungefär
  i 8 timmar; mörkret gjorde slut derpå. Om natten drog sig hela hären
  till Salmis, en half mil ifrån Ruona, hvilket återtåg, efter sedermera
  inlupne underrättelser, var förhastadt, emedan äfven Ryssarne under
  natten retirerat ifrån Ruona; men, underrättade om vårt aftågande,
  återvände de genast.
  
  Den 2 September kl. 6 om morgonen anfölls åter vår fältvakt, hvilken var
  förlagd ¼ mil fram om Salmis. Så snart den kunnat inrycka, hvilket
  skedde under full drabbning, uppstod liten stillhet; men efter några
  timmar börjades fäktningen åter, samt fortsattes till kl. 6 om afton, då
  general Adlercreutz befallte återtåg, hvilket verkställdes med all
  ordning, under oafbruten strid.
  
  Finska hären utgjorde 3,500 man; fiendens styrka, anförd af general
  Kamensky, var ganska säkert 8 à 9000. Vår förlust på dessa tre dagar
  uppgick till mer än 20 officerare samt omkring 800 man, sammanräknadt
  döde, sårade och fångne. Fiendens förlust kan jag bestämma annorlunda än
  efter blotta gissningar, och förbigår således att angifva den, så väl
  här, som vid alla andra tillfällen, der jag ej kan göra det med någon
  säkerhet. Vid fjerde brigaden blefvo, af Savolaks infanteri,
  löjtnanterne Orbinski och Hjelmman dödskjutne, samt major M. Ehrenroth
  blesserad; af Savolaks jägare, löjtnant Schwartz illa sårad, kapiten
  Brunow erhöll en lindrig kontusion, och löjtnant Klingspor blef fången.
  För denna träffning känner jag icke några andra utmärkelser vid
  brigaden, än att major M. Ehrenroth vid Savolaks infanteri blef riddare,
  samt att löjtnanterne Schwartz och Klingspor, vid Savolaks jägare,
  blefvo befordrade till kapitener. Under träffningen vid Ruona togo vi
  tvenne officerare samt 50 man.
  
  Den 1 September blef äfven öfverste Aminoff, posterad vid Mengijärvi,
  anfallen och tillbakadrifven af ungefär 2000 man. Hela härens återtåg
  fortsattes sedan åt Lappo, och derifrån till Ylistaro, dit fjerde
  brigaden ankom den 6 September. General Vegesack, som med en fördelning
  af trupper öfverkommit från Sverige, stod nu i Lappfjärd, och för att
  närma sig Finska arméen, drog han sig till Kauhajoki, sedan han vid
  Lappfjärd blef angripen af omkring 4000 man. Ryssarne sjelfve uppgåfvo,
  i Åbo Tidningar för den 5 Oktober, sin styrka vid Kauhajoki till 18,000
  man. Tredje brigaden låg i Lappo, och från den sidan hade vi emot oss
  samma härkorps som vid Ruona, och nu var åtminstone 7000 man stark, med
  hvilken sedermera förenat sig de 2000, som anföllo och drefvo öfverste
  Aminoff från Mengijärvi; således ungefär 9000 man från den sidan. Endast
  trenne bataljoner under öfverste-löjtnant Reuterskölds befäl betäckte
  vägen åt Ny Carleby, och stodo vid Kauhava. Öfverste-löjtnant von
  Fieandt, hvars kommendering, åter blifvit förstärkt till 8 à 900 man,
  skulle betäcka den vigtiga och för Ryssarne genaste vägen till Gamla
  Carleby, på hvilken han hade åtminstone 4000 fiender emot sig. Tvenne
  bataljoner af andra brigaden lågo uti Lill-Kyro.
  
  Sådan var nu arméens hopträngda och verkligen vådliga ställning, sedan
  Ryssarne hunnit få förstärkningar på alla ställen. Då Lappo af oss
  öfvergafs den 10 September, hade fienden, för att afskära vårt återtåg,
  endast behöft skicka en betydligare styrka till Ny Carleby, hvilken stad
  vi nödvändigt måste passera, i fall vi skulle draga oss norr ut, och dit
  hade de kortare väg än vi. Fieandts lilla fördelning på Lintulaks vägen
  kunde ej heller hindra dem att besätta Gamla Carleby, för att der möta
  vår stora här, i händelse vi kunnat slå oss igenom vid Ny Carleby. Folk
  felades icke Ryssarne numera, sedan de haft fyra månader att skicka nya
  trupper till Finland. Och i fall Ryssarne med en betydligare styrka
  fattat posto vid Ny Carleby, eller någon annan af de elfvar vi skulle
  öfvergå, vet jag ej huru vi med vår stora tross och vårt artilleri
  kunnat forcera oss norr ut. Vår ställning och våra utsigter voro
  sannerligen mörka och förtviflande.
  
  Det synes således vid första påseendet, som det varit ett stort och
  oförlåtligt fel af Finska härens befälhafvare, att försätta arméen i en
  så vådlig ställning, och att ej aftåga till Gamla Carleby ifrån Lappo, i
  stället för att, som nu skedde, gå till Ylistaro, och lemna vägen norr
  ut öppen för Ryssarne. Men just för denna manöver förtjente vårt
  general-befäl heder och beröm; ty: 1:o blef det derigenom möjligt för
  oss, att kunna bärja och till Sverige öfversända de betydliga kronans
  förråder, hvilka funnos i Wasa, äfvensom alla der befintliga fångar samt
  egna sjuka, hvilka utgjorde omkring 1,400 man; 2:o hade vårt
  general-befäl för afsigt, att derigenom förena sig med general Vegesack
  och hans från Sverige öfverkomna fördelning, hvilken förstärkning för
  Finska hären var af högsta nödvändighet. Jag tilltror mig således kunna
  påstå, att det icke var något strategiskt fel af vår befälhafvare, ehuru
  det så ansågs i början. Men huru ock dermed må förhålla sig, så blefvo
  vi räddade från den öfverhängande faran, genom en krigslist af general
  Adlercreutz. Den var följande: Adlercreutz lät ifrån högqvarteret
  utsprida det rykte, att hela Finska hären skulle aftåga till Wasa, der
  gå om bord och öfverföras till Sverige. För att göra detta så mycket
  mera troligt, vidtogos många förberedande anstalter härtill; embargo
  lades på alla i Wasa, Ny Carleby och kringliggande orter befintliga
  fartyg, till vida större antal än som verkligen erfordrades, för att
  transportera hvad som fanns uti Wasa. Det ansågs vid Finska hären för så
  säkert, att vi alla skulle afgå sjöledes till Sverige, att 60 man af
  Savolaks brigaden rymde öfver till fienden på en enda natt; emedan de
  alldeles icke ville blifva förde öfver hafvet. Ryssarne styrktes
  derigenom så mycket mera i den tron, att vår föresats verkligen var
  denna; och de uraktläto derföre att skicka några trupper till Ny eller
  till Gamla Carleby, utan sammandrogo all sin styrka i trakten omkring
  Wasa, för att så mycket mer kunna försvåra vår inskeppning, och dervid
  kunna slå oss, eller taga större delen af oss till fånga. Häraf kan det
  förklaras, hvarföre Ryska styrkan, som nu stod vid Ny Carleby, var så
  liten, eller omkring 15 à 1600 man, och hvarföre en lika liten trupp var
  qvarlemnad på vägen åt Gamla Carleby. Sådant var ingalunda någon
  försummelse af den tappre och driftige general Kamensky, som nu anförde
  Ryska arméen.
  
  Ingen af oss visste annat, än att marschen ställdes direkte till Wasa.
  Då hären bröt upp den 12, begärde och erhöll jag tillstånd att i egna
  angelägenheter få resa förut till staden, och vid framkomsten dit
  träffades flere till brigaden hörande officerare, hvilka dels varit
  sjuka, dels sårade; men nu blifvit så vida återställde, att de väntade
  på arméen, för att åter komma i tjenstgöring. De tänkte på ingenting
  mindre, än att denna dag lemna Wasa. Men oförmodadt fingo vi i staden
  höra, att Vegesacks fördelning, som stod söder om Wasa, icke blott hade
  ankommit, utan ock, i största hast, tågat genom staden, och att således
  Ryssarne ifrån Lappfjärds sidan hade vägen öppen till Wasa. Jag behöfver
  ej beskrifva vår bestörtning. Från staden kommo vi lyckligt; men på
  vägen, innan vi anlände till hären, voro vi nära att upphinnas af
  Kossackerne. En löjtnant Arppe vid Karelska jägarena, som dröjde litet
  längre än vi andra i staden, nödgades lemna sin häst och kärra samt alla
  sina saker till rof åt de förföljande Kossackerne, samt rädda sig genom
  skogen.
  
  Men förr än jag vidare fortsätter berättelsen om arméens återtåg norr
  ut, bör jag något nämna om en händelse med fjerde brigaden, hvilken jag
  icke sett i tidningarne omtalad, och som törhända icke blifvit till
  högre ort inrapporterad.
  
  Den 10 September middagstiden begynte Savolaks brigaden marschen från
  Ylistaro, der vi legat i fyra dygn. Ryssarne voro oss ganska nära, samt
  började mer och mer tränga in på oss; och som vi hade en färja att
  passera, förorsakades derigenom uppehåll, hvarföre Savolaks jägare,
  hvilka utgjorde eftertruppen, kommo i strid med fienden. Sedan hela
  brigaden lyckligen hunnit öfver färjan, fortsattes tåget på en väg utmed
  ån på södra sidan. På norra sidan om ån var en annan väg, hvilken tredje
  brigaden tågat, och som den icke behöfde uppehålla sig vid någon färja,
  utan oafbrutet fortsatte sin marsch, framryckte den mycket fortare än
  vi. Deraf hände, att Ryska förtruppen på norra stranden hann före oss,
  och kunde således obehindradt beskjuta vår kolonn på den södra. Dessutom
  blefvo vi förföljde af de fiender, som efter oss hade gått öfver färjan.
  För att tillbakahålla deras påträngande, bildade Savolaks jägare en
  kedja i skogen. Under full fäktning fortsattes återtåget på detta sätt,
  med mycken köld och ordning, ända till dess det började mörkna. Nu ankom
  vår dåvarande brigad-chef, öfverste Cedergren, för att påskynda
  reträtten. Han tjente vid fortifikationen, och var på intet sätt duglig
  till brigad-chef; men general-befälet ville förmodligen skaffa sig
  anledning att kunna rekommendera honom till någon kongl. ynnest, och
  derföre blef han brigad-chef. Han begynte nog oförsigtigt ropa till
  soldaterna: _spring, spring!_ och det hade den verkan, att soldaterna
  trodde faran vara så stor, att ingen räddning för dem vore möjlig. De
  kunde derföre af sitt befäl icke mera hållas tillsamman, utan här uppkom
  den största oordning. Jag känner ej vår förlust vid detta tillfälle; men
  med full visshet vet jag; att Leppävirta kompani af Savolaks
  jägare-regemente, bestående af 70 man under gevär, förlorade 10 man,
  hvilka togos till fånga. De andra kompaniernas förlust var ungefär i
  samma förhållande, och kapiten C. M. v. Fieandt var dessutom ganska nära
  att med hela sitt kompani blifva fången; emedan öfverste Cedergren låtit
  upprifva en bro (hvilken vi skulle passera), förrän hela eftertruppen
  var öfverkommen. Den tappre kapiten Fieandts kloka anordningar, och det
  inbrytande mörkret afböjde olyckan. Det var samma kapiten Fieandt, som
  så mycket utmärkte sig vid Lappo, den 10 och 14 Juli, vid Alavo den 17
  Augusti, vid Ylistaro den 10 och vid Oravais den 14 September. Tvenne
  gångor räddade han hela sitt kompani, och likväl erhöll han, för allt
  detta, icke en gång en majors-fullmagt, ehuru flere af hans yngre
  kamrater fingo en sådan, och oaktadt han i slaget vid Lappo anförde ena
  Savolaks jägare-bataljonen, hvilken der förvärfvade sig så mycken
  krigsära.
  
  Vårt återtåg fortsattes sedan till Lill-Kyro, utan att af fienden vidare
  oroas. Här förbereddes åter allt till strid, emedan fiendens rörelser
  gåfvo anledning att befara ett anfall; men hans afsigt var blott att
  uppehålla oss, under det han från alla håll hopsamlade sina trupper, för
  att sedan så mycket säkrare kunna fullkomligen slå oss, när vi skulle
  verkställa den förmodade inskeppningen.
  
  Den 12 September uppbröts och marscherades, icke till Wasa, såsom det
  allmänt troddes, utan till Wörå, en och tre åttondedels mil på vägen åt
  Ny och Gamla Carleby.
  
  Den 13 September marscherade vi två och en åttondedels mil till Oravais,
  der en ganska förmånlig ställning af oss intogs. En höjd, som
  beherrskade hela fältet nedanföre, besattes af vårt artilleri; till
  höger hade vi ett ointagligt berg, hvilket sträckte sig ända till
  hafsstranden; på venstra flygeln var en stor äng, och straxt ofvanföre,
  längre åt venster, ett sankt kärr. Bättre position kunde knappt önskas,
  och Ryssarne, i sin ingifna rapport, kallade den _nästan
  oöfvervinnelig_. Vår fältvakt, som stod en fjerdedels mil framför
  Oravais, blef redan om aftonen den 13 rekognoserad af flere fiendtliga
  patruller. Ungefär kl. 5 på morgonen, den 14, blefvo våra förposter,
  under öfverste von Platen vid Helsinge regemente, häftigt anfallne.
  Motståndet var tappert och långvarigt, och några fångar togos derunder;
  men öfverste von Platen blef sårad och förposterna nödgades, efter
  betydlig förlust, draga sig tillbaka, hvarefter de, för att hemta nödig
  hvila, blefvo ställde i reserven. Den nu anryckande fienden lät sitt
  artilleri genast spela emot våra stycken och vår högra flygel; denna
  kanonad besvarades af oss ganska lifligt. Fjerde brigaden stod på
  venstra flygeln längst till venster, i öfra ändan af ängen samt in på
  kärret. Der underhölls en jemn, men mindre häftig eld, och ju längre
  Ryska jägarekedjan avancerade uppåt, desto mera vesterut drog sig äfven
  vår jägarekedja; på denna flygel föreföll för öfrigt hela dagen intet af
  vigt. Deremot anföll fienden flere gångor vår medelpunkt, hvilket alltid
  afslogs; och ända till middagstiden bibehöllo vi vår ställning
  oförändrad. Fiendens angrepp voro icke heller så häftiga. Emot middagen
  gjorde Ryssarne ytterligare anfall, och då läto generalerne Adlercreutz
  och Vegesack, hänförde af sitt personliga mod, förleda sig att icke
  blott afslå dem, utan ock förfölja dem med tvenne bataljoner, under
  öfverste Brändström, understödde af tvenne 6:pundiga kanoner, förde af
  kapiten Panchéen. Fienden drog sig genast tillbaka, jagad af våra
  trupper. Vi hade fortsatt detta förföljande tre åttondedels mil, då vi
  kommo förbi en liten insjö. Bakom densamma hade Ryssarne ett bakhåll af
  3000 man, hvilka, sedan vi väl voro förbi sjön, framryckte, och, från
  skogen vid landsvägen, underhöllo en mördande eld; vår trupp, redan
  öfverflyglad, erhöll nu befallning att draga sig tillbaka. Från tvenne
  sidor måste våra tillbakatågande trupper uthärda fiendens eld, och
  Upplands regementes tvenne bataljoner, under öfverste-löjtnant Drufva,
  anbefalldes att skydda återtåget. Ryssarne sökte med särdeles ifver att
  genombryta vår venstra flygel, och om någonsin tapperhet och rådighet
  behöfdes, var det sannerligen vid detta tillfälle; men sådant ådagalade
  också öfverste-löjtnant Drufva på ett utomordentligt sätt. Öfverste
  Brändström och löjtnanten vid Upplands regemente, baron O. Mörner blefvo
  här illa sårade, den sednare af trenne bajonetstygn. Fienden rusade
  nästan oupphörligt på våra å landsvägen uppställde kanoner, för att
  borttaga dem; men blef ständigt afslagen. Svårast var det, då våra
  trupper skulle passera den framför vår linie befintliga slätt, emedan
  fienden emellertid besatt skogen derintill med infanteri. Förlusten blef
  här ganska stor, och på slätten vid sjön blefvo omkring 100 man fångne,
  midt för hela härens åsyn. Utgången bevisade således, att Ryssarnes
  flykt var blott en krigslist af general Kamensky, för att locka oss från
  den fördelaktiga position vi innehade. Striden hade varat i femton
  timmar, och vår förlust derunder blef omkring 40 officerare samt 1,200
  man döde, sårade och fångne.
  
  Svenska styrkan vid Oravais utgjordes af general Vegesacks Svenska
  fördelning, 3,600 man; en bataljon af Vesterbottens regemente, under
  öfverste Essen; en bataljon af Österbottens regemente, under
  öfverste-löjtnanten baron von Otter, samt fjerde brigaden, utom tvenne
  bataljoner under öfverste-löjtnant von Fieandt på Lintulaks vägen.
  Således kan Svenska hären på detta ställe omöjligen beräknas högre, än
  till omkring 5000 eller högst något öfver 5000 man. Hvar de andra tre
  Finska brigaderne stodo, skall jag längre fram omnämna. Efter sedermera
  erhållne trovärdiga upplysningar, uppgick Ryska arméen vid Oravais till
  ungefär 15,000 man, med 16 kanoner. Ryssarne uppgåfvo väl sin styrka
  endast till 10,000 och den Svenska till 16,000 man med 20 kanoner. Men
  de beräknade ock vår förlust större än hela vår styrka härstädes
  verkligen var, eller till 7000 man. Enligt en af mig förut åberopad Rysk
  rapport, införd i Åbo Tidningar, skulle fiendtliga styrkan vid Kauhajoki
  ensamt utgjort 18,000 man. Dermed voro nu förenade de 10,000, som stått
  emot oss vid Ruona och Mengijärvi. Således skulle, efter Ryska
  uppgifterna, deras här vid Oravais bordt vara 28,000 man; men den
  uppgick endast till omkring 15 à 16,000 man.
  
  För denna drabbning blefvo brigad-chefen, öfverste Cedergren och majoren
  vid Savolaks infanteri G. Ehrenroth, riddare af svärds-orden med stora
  korset. Svärds-ordens medalj erhöllo: löjtnanterne Jack, Charpentier och
  Aminoff. För öfrigt utmärkte sig: major Sunn, kapitenerne Germund
  Aminoff, von Fieandt, von Burghausen och von Born, samt löjtnanterne
  Breitholtz, Hartman och Salmén.
  
  Vid Svenska fördelningen utmärkte sig isynnerhet öfverstarne Brändström
  och von Platen, hvilka också, ehuru ej förr än den 3 Juli 1809, blefvo
  riddare af svärds-orden med stora korset; men den som ådagalade den
  största tapperhet, var öfverste-löjtnant Drufva vid Upplands regemente.
  Huru han blef belönad, känner jag ej.
  
  Om aftonen emot mörkningen företogs reträtten ifrån Oravais, och
  Savolaks brigaden, som minst lidit denna dag, utgjorde eftertruppen.
  
  Första Finska brigaden stod vid Härmä, på vägen från Lappo till Ny
  Carleby; men blef af Ryssarne tillbakadrifven ända till denna stad.
  General Döbeln ankom dit med andra brigaden, jemte kapiten Gyllenbögels
  fördelning, och den 13 September, eller dagen före drabbningen vid
  Oravais, slog han Ryssarne och fördref dem från Ny Carleby, samt
  förskaffade vår här öppen väg till återtåg.
  
  Tredje brigaden under general Gripenbergs anförande, hade äfven tågat
  norr ut, och sedan Döbeln rensat Ny Carleby från fiender, ryckte
  Gripenberg åt Gamla Carleby och ankom till Kronoby. Ryssarne besatte
  nyssnämde stad med omkring 1,500 man, och anföllo den 15 September så
  väl öfverste-löjtnant von Fieandt, hvilken stod norr om Kaukko bro, som
  tredje brigaden vid Kronoby; men blefvo slagne och nödgades draga sig
  tillbaka åt Neder Vetil.
  
  Efter slaget vid Oravais fortsatte vi återtåget, så att fjerde brigaden
  den 15 passerade Munsala kapell och Ny Carleby, samt stadnade öfver
  natten vid Soklot, fyra och en half mil från Oravais. Vid Esse å, sex
  och en half mil från Oravais, gjordes sedermera halt. Men fienden gick
  med rytteri öfver ån, vid Esse kyrka, en och en fjerdedels mil från
  landsvägen, hvarföre hären åter bröt upp, för att vid Kaukko bro göra
  ett kraftigt motstånd. Nämde bro förstördes och tvenne bataljoner
  Savolaks jägare afsändes till Kelvio, för att betäcka den väg som
  derifrån leder till Peitso, och sålunda försvara arméens venstra flygel.
  En fiendtlig trupp visade sig vid Kelvio, några skott lossades, och vi
  gjorde oss färdige till strid; men fiendens afsigt var blott en
  rekognosering.
  
  Svenska hären tog sedermera sin ställning vid och omkring Himango,
  omkring 15 mil ifrån Oravais.
  
  Den 29 September afslöts, vid högqvarteret i Lohteå, ett stillestånd
  emellan oss och Ryssarne, på 8 dagars uppsägning. Ryssarne skulle
  bibehålla sin ställning vid Gamla Carleby, och Svenskarne den de
  innehade vid Himango; på Kuopio sidan skulle Idensalmi kyrka utgöra
  gränspunkten emellan begge härarne. Sandels, som slutligen sett sig
  nödsakad att lemna Toivola pass (den 30 September), der han, öfver tre
  månader försvarat sig mot en så mycket öfverlägsen fiende, blef nu,
  genom detta fördrag, tvungen att öfvergifva äfven det fördelaktiga
  Palois pass, ungefär en mil söder om nyssnämde kyrka, hvilket han låtit
  befästa, för att der intaga en ny ställning. Han hade derstädes ganska
  säkert kunnat en längre tid uppehålla Ryssarne. Då Ryska
  öfverbefälhafvaren föreslog vapenhvilan, afsåg han det hela, och vårt
  general-befäl, som hade blott sin enskildta ställning för ögonmärke,
  ingick beskedligt fördraget, utan att bekymra sig om Sandels och den
  flygel han hade att försvara.
  
  Under stillestånds tiden anbefaltes, genom en general-order, att
  öfverlefvorna af fjerde brigaden, hvilken, med de från Lintulaks
  återkomne tvenne bataljoner, numera utgjorde blott omkring 800 man,
  skulle förenas med femte brigaden, och ställas under öfverste Sandels
  befäl. Vi uppbröto derföre och tågade norr ut till Limingo, samt
  derifrån ner åt Savolaks till Idensalmi, der Sandels intagit sin
  ställning vid Wirta pass, ¼ mil norr om Idensalmi kyrka. Således hade vi
  åter att tåga trettiotre mil. Sandels brigad förstärktes dessutom med
  700 man af Östgötha lif-grenadiererna, under kapiten Gyllensköld, så att
  hans fördelning slutligen utgjorde nära 2,700 man.
  
  Stilleståndet mellan Svenska och Ryska härarne uppsades af Ryssarne den
  19 Oktober, så att fiendtligheterna åter skulle taga sin början den 27
  kl. 1 på dagen. Men detta stillestånd uppsades icke vid stora arméen,
  der det var afslutadt, utan blott genom bref från general Tutschkoff
  till brigad-chefen Sandels i Idensalmi. Detta bevisar, att vapenhvilan
  den 29 September blott var en list af Ryssarne, för att draga Sandels
  ifrån den fördelaktiga ställningen vid Palois. Ryssarne kände Sandels
  ganska väl, och viste derföre, att de icke kunde locka honom från hans
  goda position, likasom de gjort det med Adlercreutz och Vegesack vid
  Oravais. De försökte således, om de ej å nyo kunde bedraga vårt
  öfverbefäl; och detta lyckades. Stilleståndets uppsägning var för
  Sandels alldeles icke oväntadt, ehuru han trodde, att den skulle ske vid
  stora arméen. Likaså ansåg han det ock för säkert, att han skulle blifva
  anfallen, genast efter vapenhvilans upphörande. Han hade derföre låtit
  uppkasta batterier på norra sidan om Wirta pass, hvilket han ville
  försvara i det längsta. All umbärlig tross skickades till Pulkkila, och
  alla sjuka på vägen åt Uleåborg.
  
  Den 27 Oktober, då stilleståndet kl. 1 på dagen skulle upphöra, erhöllo
  alla trupper tidigt på morgonen befallning att göra sig färdige till
  strid. Emot kl. 12 skickades kapiten Brusin, såsom parlamentär, till
  Ryska sidan, med föreskrift att vid sin återkomst indraga alla de
  dragon-vedetter, som voro utsatte på södra sidan om Wirta bro, hvilken
  kapiten Burman erhöll order att skyndsamt upprifva. Vid Idensalmi kyrka
  mötte Brusin en Rysk adjutant, som tillkännagaf att stilleståndet redan
  var till ända lupit; på den förres invändning, att klockan ännu ej vore
  mera än 12, gjordes intet afseende. Brusin skyndade sig då med de
  indragna vedetterna tillbaka, under det att fiendens rytteri i fullt
  traf förföljde honom; och ehuru han lät blåsa i trumpeten och
  tillkännagifva det han vore parlamentär, lossades likväl flere skott
  efter honom. Vid hans ankomst till bron, hade denna ännu ej hunnit att
  rifvas mer än till hälften; fiendens häftiga eld gjorde dess fullkomliga
  förstörande omöjligt. En stark kanonad började genast, och underhölls i
  flere timmar å begge sidor. Oaktadt en ganska liflig skjutning från våra
  batterier, äfvensom af första bataljonen Savolaks jägare, hvilken var
  stäld vid Kauppila hemman, kunde fienden likväl icke hindras att så
  mycket iståndsätta bron, att den af infanteri och jägare kunde öfvergås,
  och utan att låta afskräcka sig af den mördande eld som mötte dem,
  trängde Ryssarne öfver densamma, fördrefvo Savolaks jägare ifrån
  Kauppila, samt skyddade sig bakom denna gård för vårt artilleri. Trenne
  bondgårdar, belägna invid våra batterier, blefvo härunder af fiendens
  artilleri satte i brand, och kunde i brist på tid icke räddas. Våra
  kanoner riktades förnämligast emot bron; men likväl fortforo Ryssarne
  att tränga sig öfver, och stälde sig bakom det nämde hemmanet, der de
  stodo fria för våra skott. Deras afsigt var förmodligen, att på detta
  sätt kunna samla en betydligare styrka på denna sida om strömmen. Då
  omkring 7 eller 800 man hunnit öfver, blef en af våra kanoner
  demonterad, och fördes ur batteriet; detta ögonblick af minskad eld
  begagnade general Alexeieff, och bestormade vårt batteri, med de
  öfverkomna trupperna. Ryssarne hade redan inträngt på batteriets
  bröstvärn och uti embrassurerna, så att kanonerna ej mera kunde
  begagnas, då öfverste Falander kastade sig på dem, med tvenne
  bataljoner[5]. Till hans understöd beordrades straxt derpå Westerbottens
  lifbataljon, under major Schildt, samt Österbottens norra bataljon under
  major Essen. Följden var, att fienden icke allenast blef tillbakaslagen
  och fördrifven, utan äfven till större delen nedgjord med bajonetten; 70
  man och 2:ne officerare togos till fånga, och ganska få lyckades att
  komma tillbaka öfver bron. Hela fältet emellan batterierna och bron var
  betäckt af döde och sårade, och isynnerhet invid och öfverallt uppå den
  omkring 200 alnars långa bron, såg man hopar af stupade fiender. Då
  Sandels, efter slutad strid, var nere och besåg denna del af slagfältet,
  skall han hafva yttrat: "gode herrar! detta är lilla Austerlitz!"
  
  Träffningens utgång var nu afgjord; men striden upphörde likväl icke
  förr än emot kl. 7 på aftonen. Ryssarne som icke kunnat få fast fot på
  norra sidan om bron, uppstälde sig nu på andra stranden, och en jemn
  infanteri-eld underhölls från begge sidor, under det hela stridsfältet
  upplystes af de brinnande gårdarne. På aftonen inträffade de öfriga
  Savolaks bataljoner, hvilka ankommo från stora arméen, och de blefvo
  genast befalde att rycka ner till strömmen, för att aflösa de der i
  elden stående trupper. De fingo således också, någon kortare tid,
  deltaga uti denna för Svenska vapnen hedrande drabbning.
  
  [Fotnot 5: En bataljon af Savolaks jägare-regemente under major
  Grotenfeldt, men hvars begge kompanier fördes af de för sin tapperhet så
  allmänt aktade majorerne Dunker och Malm, samt Wasa regemente, uppsatt
  vid krigets början, och under detta fälttåg vid alla tillfällen utmärkt
  genom raskhet och mod; det utgjorde nu omkring 300 man, och stod under
  öfverste-löjtnant Conradis befäl. Hela styrkan uppgick ej fullt till 500
  man.]
  
  Fiendens styrka, kommenderad af general Tutschkoff, och under honom af
  flere generaler, bland hvilka furst Dolgoruki, hvilken straxt vid
  stridens början dödades af en kanonkula, utgjorde ganska säkert nära
  7,000 man. Sandels hade deremot vid träffningens början icke mera än
  1,200 man; när bestormningen afslogs, hvarigenom utgången var afgjord,
  hade han ej ännu fullt 2,000, och mot slutet uppgick hans hela styrka
  till omkring 2,600. Fiendens förlust blef 2 officerare och 70 man
  fångne, samt öfver 30 officerare (bland dem furst Dolgoruki) och omkring
  1,200 man döde och sårade. Vi förlorade fendrikarne Zidén och Stenberg
  samt 32 man döde; kapitenen Silfverbrand och Löthman, löjtnanten von
  Wendel, samt fendrikarne Fahlstedt, Svanborg och Asp och 251 man sårade;
  tillsamman 8 officerare 283 man, utom flere så väl af befäl som manskap,
  hvilka erhållit kontusioner.
  
  För denna träffning blef brigad-chefen Sandels general-major,
  öfverste-löjtnant Conradi öfverste, majorerne Grotenfeldt, Dunker och
  Bosin öfverste-löjtnanter, samt kapitenerne Brusin och Fuchs majorer.
  Öfverste Falander, som förut under femte brigadens krigshändelser så
  mycket utmärkt sig, upphöjdes i adligt stånd och antog namnet Edelstam,
  samt blef dessutom riddare af svärds-orden med stora korset.
  Löjtnanterne Tuderus, Neiglick, af Bjerkén, Björksten och kornett
  Brandenburg erhöllo svärds-ordens medalj. För öfrigt utmärkte sig
  majorerne von Essen och Schildt, kapiten Elfving vid artilleriet, samt
  adjutanten, löjtnant Wallgren.
  
  Slutligen kan jag ej undgå att göra den anmärkning, att här, äfvensom
  vid alla andra tillfällen då vi segrade, t. ex. vid Revolaks, Lappo,
  Alavo, m. fl., skedde det alltid med bajonetten.
  
  I följd af stora arméens rörelser, nödgades vi, oaktadt våra nu vunna
  stora fördelar, att genast vara betänkte på återtåg; och som general
  Sandels fann svårighet, att, under den sena årstiden och det högt usla
  väglaget, framskaffa sina egna sårade, beslöt han; straxt efter slutad
  träffning, att tillbjuda general Tutschkoff att borttaga alla sina på
  norra stranden qvarliggande sårade, samt draga försorg om deras skötsel.
  Kapiten Burman, som talade Ryska, och derföre beständigt användes vid
  parlamenteringar, skickades för att göra general Tutschkoff detta anbud,
  hvilket antogs, och i följd hvaraf ett stillestånd afslöts uppå 36
  timmar.
  
  Den 28 Oktober gjorde fienden flere rörelser, för att kringgå vår
  ställning; och som general Sandels insåg, att det, i sådan händelse, för
  väglagets skull, blifvit ganska svårt att rädda kanoner,
  ammunitions-vagnar och öfrig tross, uppbröt han med brigaden den 29 kl.
  2 om morgonen och aftågade till Salahmi, tre mil från Idensalmi kyrka;
  förposter qvarlemnades 1 mil sydligare, vid Wieremä. Belägenheten var
  visserligen icke här den förmånligaste; men likväl sådan, att fienden
  någon tid kunde uppehållas. Vägarne hade, genom ett långvarigt regn och
  ständigt körande med tunga lass, blifvit i den grad förderfvade, att
  många hästar tröttnade, och att således ett återtåg under fiendens
  förföljande varit ganska äfventyrligt. Af allmogen, i detta glest
  bebodda land, kunde ej heller tillräckligt antal skjutshästar erhållas,
  hvarföre dragonhästarne måste begagnas att framskaffa våra sårade och
  sjuka. Vid Salahmi funnos icke flera än tvenne små bondgårdar, der blott
  tre rum kunde erhållas; ett hade general Sandels, det andra upptogs för
  hans matlagning, och det tredje för adjutanterne. Hela brigaden måste
  således bivuakera, hvilket denna årstid, då väderleken var både kall och
  fuktig, gjorde så väl befälets som manskapets belägenhet högst svår.
  Dertill kom att befälet led brist på uppehälle, hvilket, i detta glest
  befolkade land, ej kunde emot betalning erhållas. Följden blef ock, att
  sedan vi legat här till den 13 November, då vi fortsatte vår marsch 18
  mil, till Uleåborg, samt slutligen till Torneå, der vi kommo till hvila,
  så uppfyldes sjukhusen med uslingar.
  
  Under det vi lågo i Salahmi, förskansade vi oss med fältverk och
  förhuggningar. Men fienden verkstälde blott en rekognosering till
  Wieremä, den 6 November, hvarvid vi förlorade en man dödskjuten, samt
  elfva man fångne. För öfrigt låg fienden stilla, utan att företaga
  något.
  
  General Sandels hade, såsom befälhafvare, en förtjenst, hvaruti han
  ganska mycket öfverträffade alla andra vid Finska hären befälhafvande
  generaler, den, att han alltid förskaffade sig så säkra kunskaper, att
  han fullkomligen kände sin fiendes ställning och äfven dess minsta
  företag. Annars hade det varit för honom omöjligt, att verkställa allt
  hvad han utförde under sommaren 1808, ofta midt ibland fiendens trupper.
  Och som hans planer voro väl beräknade, och han alltid vid deras
  utförande ådagalade klokhet och en rastlös verksamhet, tror jag mig med
  skäl kunna påstå, att ställningen i Finland blifvit helt annan, om
  Sandels haft högsta befälet. Men äfven han delade alla menniskors lott,
  att någon gång misstaga sig. Och då jag nu går att omtala träffningen
  den 11 November, nödgas jag, så okärt det också är för mig, icke
  allenast beskrifva händelserna dervid annorlunda, än de omtalas i den
  utaf general Sandels ingifna rapport, utan ock omnämna en svaghet hos
  general Sandels, som vållade stridens mindre lyckliga utgång. Men
  sanningen är en häfdetecknares första pligt.
  
  Det är ingalunda på några lösa uppgifter, som jag omtalar denna
  träffning, annorlunda än den blef inrapporterad. Jag grundar tvertom min
  berättelse på det som hvarje person vid brigaden kan bestyrka, och har
  dessutom haft ganska tillförlitliga handlingar att rådföra. Jag har
  äfven läst den af general Sandels åt öfverste-löjtnant Dunker lemnade
  instruktion, hvilken, med Sandels egenhändiga underskrift, vid Dunkers
  död fanns af honom förvarad. Numera öfverste Montgomery anför ock, uti
  tidningen Allmänna Journalen 1825, N:o 226, att Dunker fått uppdrag att
  öfverrumpla Ryssarne vid Idensalmi, tvert emot hvad general Sandels
  rapport innehåller.
  
  General Sandels hade alltid, såsom jag redan förut nämnt, den nogaste
  kännedom om sin fiende. Således viste han nu att Ryssarne, hvilka till
  Karelen afsändt en del af de förut vid Idensalmi stående trupper, lågo
  alldeles overksamme, isynnerhet sedan de erhållit underrättelse om de
  till Sandels från stora arméen ankomne förstärkningar. Ryssarnes
  ställning var följande. General Tutschkoff, som bodde på Idensalmi
  prestgård, hade sina trupper förlagde bakom eller söder om Idensalmi
  kyrka, uti Palois, Ulmala, Taipale och andra byar, belägne de närmaste
  en half och de aflägsnare en och en half mil från Wirta bro. Generalerne
  Alexeieff och Jerschoff lågo oss närmare, på Fredriksdal, och af deras
  fördelning omkring 400 man, såsom förposter, längre norr ut, emellan
  Fredriksdal och Walkiais by; återstoden, eller omkring 1,000 man, stodo
  vid Wirta bro. General Sandels, som begagnade alla tillfällen att
  tillfoga fienden afbräck, uppgjorde, i anledning af denna Ryssarnes
  ställning, följande plan. En utvald trupp af 1,000 man, skulle, med fem
  mils omväg, genom kärr och ödemarker, den 10 November kl. 12 om natten
  öfverrumpla de vid Wirta bro förlagde Ryssar, hvilka lågo der sorglöse,
  och trodde sig tryggade genom sina förposter. Wirta bro skulle sedermera
  förstöras, för att hindra de på södra sidan förlagde Ryska trupper att
  komma de sina till undsättning, hvarefter man borde rycka fram mot
  Fredriksdal och Walkiais byar, samt i förening med en på stora vägen
  ankommande styrka, taga den derstädes liggande korpsen, med dess begge
  generaler till fånga. Lyckades detta, hade det icke blifvit svårt att
  taga general Tutschkoff och hela hans stab, med flere generaler. Till
  Palois by, hvarifrån undsättning möjligen kunde ankomma, var en half
  mil. Med den noga och säkra kännedom general Sandels hade, både om
  fiendens overksamhet och dess ställning, var visserligen denna plan
  ganska klok och väl beräknad, samt talar högt till general Sandels ära,
  såsom en redlig och driftig befälhafvare. Sandels hade förut verkstält
  flere lika djerfva företag, ibland andra, där han den 25 Juni, genom
  major Dunker, lät förstöra vid Paukarlaks, midt emellan fiendens
  trupper, en stor fiendtlig transport, bestående af 400 lass. Men denna
  gång begick han det felet, att ej hålla sin plan hemlig, utan meddelade
  den åt ganska många af sina officerare. Deraf hände, att den blef känd
  utom hären. En landtmätare, hvars namn jag ännu icke vill nämna, ansågs
  hafva lemnat Ryssarne underrättelse om general Sandels förehafvande. Det
  vissa är, att han, såsom bekant och vän till flere officerare, var
  närvarande, då denna plan omtalades, samt reste, efter erhållen kunskap
  derom, genast öfver till Idensalmi, der Ryssarne stodo, och hvarifrån
  han icke sedermera återvände. Flere omständigheter styrka misstanken
  emot landtmätaren, och det säkra är, att den mindre lyckliga utgången
  ensamt härrörde deraf, att företaget förut var röjdt.
  
  I följd af general Sandels plan, uppbröt öfverste-löjtnant Dunker, såsom
  befälhafvare för expeditionen, åtföljd af kapiten Brusin, såsom
  adjutant, den 8 November kl. 2 om morgonen, med 400 lifgrenadierer, 300
  man af Savolaks infanteri och 200 Savolaks jägare. Förtruppen förd af
  major Malm, inträffade den 10 om aftonen en mil nära Wirta bro, och
  fortsatte sin marsch obehindradt intill en half mil från nämde bro, då
  den stötte på en af fienden utsatt fältvakt. Detta syntes väl
  tillkännagifva att vårt företag var röjdt; men det hade dock varit
  oklokt att genast återvända, innan man härom förvissat sig. Malm fick
  derföre befallning, att med yttersta häftighet anfalla Ryska fältvakten,
  och om möjligt framtränga till bron. Dunkers instruktion innehöll, att
  han kl. 12 om natten borde vara framme vid Wirta bro, och i händelse det
  lyckades honom att obemärkt dit anlända, skulle han medelst raketter
  gifva detta tillkänna, då andra trupper skulle på stora vägen rycka fram
  emot de mellan Walkiais och Fredriksdal stående fiender. I fall hans
  ankomst blef upptäckt, så skulle han icke uppkasta raketter, utan söka
  att skyndsamt draga sig tillbaka. Dunker följde den sista föreskriften;
  ty innan förtruppen hann fram till Wirta bro, mötte den flere starka
  kolonner, ett bevis derpå, att dess anryckande var röjdt. Men i det
  djupaste mörker kl. 12 om natten, var återtåget ej lätt att verkställa.
  Vår trupp stötte öfver allt på nya fiender, genom hvilka den med
  bajonetten måste bana sig väg. Ofta begagnades gevärs kolfvarne, och
  endast af språket kunde man urskilja kamrater från fiender. Efter många
  svårigheter förde Dunker sin trupp tillbaka, tillika med sina sårade,
  och inträffade vid brigaden den 13 på förmiddagen. Under denna
  expedition hade han förlorat en officer dödskjuten, 8 officerare
  blesserade, 3 fångne, samt af manskapet 200 man döde och sårade, och 30
  fångne. Blesserade voro: major Malm, och af subaltern-officerare: Weber,
  Furumark, Meinander, Molander, Hjelmér, samt vid lif-grenadiererne
  Plomgren och Lindegren. Major Malm, löjtnant Weber, och fendrik Savander
  blefvo fångne.
  
  Östgötha lif-grenadiererna, som här för första gången voro med i elden,
  utmärkte sig på det mest hedrande sätt, och eftergåfvo ej Savolaksarne
  uti tapperhet. Och om belöningar ej skola bestämmas blott efter
  utgången, så förtjente onekligen alla officerare och hela den trupp, som
  deltog i denna träffning, utan allt undantag, att ihågkommas. Jag har
  mig likväl ej bekant några flere, än att löjtnanterne Furumark,
  Meinander och C. M. von Fieandt blefvo kapitener, samt fendrik Molander
  löjtnant.
  
  Hade Ryssarne, underrättade om vårt företag, vidtagit klokare åtgärder,
  och efter vårt började återtåg förföljt oss ända till ett sankt kärr,
  hvilket vi skulle passera, och det vi blott ett led i sender kunde gå
  öfver, så skulle få af vår trupp undkommit. För att taga den, ansågo de
  sig nu blott behöfva uppställa slutna kolonner densamma i förväg; men
  vårt manskap öppnade sig väg med bajonetten och gevärs-kolfvarne, midt
  igenom den så mångfaldigt öfverlägsna fienden. Att bestämma Ryssarnes
  styrka, är icke möjligt. Troligen var största delen af hela Ryska hären
  sammandragen; ty äfven de vid Walkiais och Fredriksdal förlagde trupper
  befunno sig nu vid Wirta bro.
  
  Den 12 November ankom en kurir från stora arméens högqvarter i
  Brahestad, med befallning till oss att uppbryta, och så ställa vår
  marsch, att brigaden omkring den 19 kunde inträffa uti Limingo eller
  Kempelä; hvarföre vårt återtåg företogs, straxt efter Dunkers återkomst
  till brigaden. Den 16 kommo vi till Pulkkila, den 17 till Marttila, den
  18 till Frantsila, elfva och en half mil från Salahmi. I Pulkkila
  provianterades truppen för åtta dagar, och de der befintlige magasiner
  tömdes. Uti Frantsila förlades brigaden, enligt ankomne general-order, i
  kantonerings-qvarter.
  
  Den 20 November, kl. 8 om morgonen, anlände till Frantsila den under
  general Tutschkoff stående Ryska hären, hvilken, efter erhållen
  förstärkning, utgjorde omkring 10,000 man. Genom långa omvägar hade
  fienden förutskickat starka fördelningar i förväg, och vidtagit alla
  medel att kringgå oss. Men då Ryska förtruppen redan vexlade skott med
  vår fältvakt, ankom en kurir från stora arméens högqvarter, och medförde
  en den 19 emellan generalerne Buxhoevden och Klercker afslutad
  konvention, enligt hvilken Svenska hären, utan att af Ryssarne
  förföljas, borde den 29 utrymma Uleåborgs stad, der Ryssarne skulle
  inrycka den 30 November. Våra trupper skulle sedan, efter uppgjord
  marsch-ruta, utrymma Uleåborgs län, och Kemi elfs båda stränder
  öfverlemnas åt Ryssarne. Genom denna konvention afbröts en redan börjadt
  träffning. Så snart major Fuchs, såsom parlamentär, till fienden
  öfverfört underrättelsen om stilleståndet, tillstäldes en allmän frukost
  för de begge härarnes officerare, hvarunder general Tutschkoff yttrade:
  "general Sandels är ibland vår tids lyckligaste fältherrar; ty
  hitintills har han med utmärkt heder gått från alla drabbningar, och nu,
  då allt var så förberedt, att han med sin lilla trupp nödvändigt skulle
  blifva fången, eller åtminstone fullkomligen slagen, hjelpte ödet honom
  på ett särdeles sätt."
  
  Den 25 November uppbröt brigaden från Frantsila och tågade till Temmes,
  den 26 till Kempelä, och den 27 till Uleåborg. Den 29 inryckte Ryska
  förtruppen i denna stad, sedan Sandels med sin brigad, samma dag om
  morgonen, gått derifrån.
  
  Savolaks brigaden, som utgjorde eftertruppen, fortsatte sedan dagligen
  sin marsch, under omvexlande stark köld och yrväder, samt anlände den 11
  December till Kemi kyrka, hvarifrån brigaden uppbröt den 13 och blef
  förlagd i Kakamo by af Torneå socken, för att utgöra förpost-kedja emot
  fienden. Större delen af denna brigad, hvilken stått under grefve
  Cronstedts befäl, och åtföljt stora arméen till Wirdois, hade nu tågat
  250 mil. Den hade ock deltagit uti 33 större eller mindre träffningar,
  hvilka nedanföre skola uppgifvas, utom de fem hvilka sedermera
  föreföllo. Att denna så mycket anlitade korps, nu skulle utgöra
  förpost-kedja mot fienden, under det Vesterbottens regemente, som bordt
  försvara sitt eget land, fick gå hem till roten, kunde ej annat än väcka
  missnöje. Gränslinien utmed Kakamo elf upptog omkring två och en half
  mil, och sedan brigaden, genom lifgrenadierernas och Westerbottens
  regementes afskiljande, sammansmält till ungefär 1400 man, och ännu
  ytterligare förminskades, genom den under vistelsen i Torneå härjande
  farsoten[6], så påkallade den långa bevaknings-sträckan en rastlös och i
  högsta grad svår tjenstgöring.
  
  Dertill kom en ovanligt sträng köld, så att thermometern sällan visade
  mindre än 35 à 36; men ofta ända till 40 grader under fryspunkten. I
  början voro vi här så hopträngde, att uti ett rum bodde, utom
  gårdsfolket, 22 af Savolaks jägare regementes befäl och stab, med deras
  uppassare, och bland dem tre sjuka.
  
  Jag borde visserligen lemna en skildring af de mödor och mångfaldiga
  besvärligheter, som Savolaks brigaden under detta fälttåg måste utstå;
  men jag bekänner, att jag icke kan göra det så fullständigt, som saken
  erfordrade. Mången skulle också anse min beskrifning öfverdrifven,
  hvarföre jag vill omnämna blott en del af hvad jag sjelf sett. Jag var
  ofta med, då truppen kopplade sina gevär på sidan om vägen, och befäl
  och manskap, frusna och darrande af köld, hemtade sin hvila på blotta
  snödrifvan, hvarunder truppen, såsom till exempel i Löfånger, var
  provianterad med omalen råg i stället för bröd och mjöl. Jag var med, då
  hela truppen med allt befäl, uti sexton dygn i November månad,
  bivuakerade under köld, snö och yrväder; och mången af befälet hade då i
  flere dagar ingen annan föda än gröt, doppad i rent och obemängdt
  vatten, till morgon, middag och qväll. I början af fälttåget felades väl
  icke proviant för truppen; men för befälet så mycket mera. De som först
  kommo till de få vid vägen belägne gårdar, kunde med böner erhålla
  något; men alla de andra intet. På tobak, hvarvid soldaten är allmänt
  van, var sådan brist, att en tums lång bit, ansågs både af befäl och
  manskap, som en stor sällsynthet. Efter 50 à 60 mils marsch hade
  soldaternas kläder blifvit slarfviga, och deras skor alldeles utslitna,
  så att befälet, vid utkommendering till fältvakt, nödgades göra afseende
  på hvilka af manskapet hade skor eller icke. Ja, jag såg soldater af
  Savolaks jägare regemente gå på post utan skor.
  
  [Fotnot 6: Under en tid af tre veckor dogo elfva officerare och tvenne
  prester hörande till brigaden; och då man om morgonen kom till
  sjukhuset, lågo hopar af lik, efter dem som dött om natten, uppstapplade
  mot väggen.]
  
  Efter sådana besvärligheter, efter 250 mils marsch och efter deltagandet
  i så många träffningar, hade det varit en billig fordran, att Savolaks
  brigaden fått hemta nödig hvila, och Svenska regementer blifvit
  beordrade att stadna och bevaka Sveriges gränsor. Men så tillgick det
  icke. Jul-högtiden, som annars af Savolaksarne plägar firas med stor
  högtidlighet, den firades 1808 af brigadens qvarlefvor med ganska
  nedslående känslor. De hade så många vågat lif och blod för
  fäderneslandets räddning; de hade sett så många af sina kamrater stupa
  vid sin sida eller förgås af sjukdomar, och nu, oaktadt alla sina
  ansträngningar och uppoffringar, sågo de sig så långt aflägsnade från
  sin hembygd, från sina hustrur och barn, från sina föräldrar och andra
  anhöriga, utan hopp att någonsin mera, såsom Svenska undersåter, få
  återse dem. Svenska hären, på hvars bistånd vi så länge väntat, och för
  hvars hembygd nu ensamt skulle stridas, den fick gå hem på sina rotar,
  och de som så mycket lidit, som uthärdat så många besvärligheter, de
  skulle ännu under den strängaste köld utgöra förposter mot fienden.
  Bekymmerfullt frågade derföre den ene den andre: "är det meningen, att
  vi qvarblifne uslingar kanske helt och hållet skola uppoffras? Eller
  finnes det ännu någon skymt af hopp för oss?" Att, under sådana
  omständigheter, kärleken för anhöriga och den egna fosterjorden hos en
  och annan uppvaknade, att de öfvergingo till fienden och sökte sina
  lugna hemorter, bör ej förundra någon. Besynnerligare är det, att ej
  flere valde denna utväg; ty antalet af dem som emottogo Ryssarnes
  erbjudna tillstånd att återvända till hembygden, var ganska ringa. Detta
  är ett så talande bevis på Finska härens trohet, att historien aldrig
  borde glömma det. Först sågo Finnarne med bestörtning, att inga åtgärder
  blefvo vidtagne mot den för Finland hotande faran; sedan befaltes
  Savolaks brigaden att lemna sin hembygd utan att se fienden, mycket
  mindre få försvara sig; derefter fortsattes marschen genom natt och dag,
  men då landet kunnat återtagas, då lågo vi stilla. Med slarfviga kläder
  och nästan utan skor, fördes Savolaks brigaden till strids, och den
  slogs vid alla tillfällen med sällsynt tapperhet. På kraftigt bistånd
  från Sverige väntades hela sommaren förgäfves. När Finland redan var
  förloradt, och Finnarne icke mera hade någon fosterjord att försvara, då
  tilläts Svenska soldaten återvända hem, och Finnarne ensamme nödgades
  bevaka Sveriges gränsor. Till Finska hären utbetalades ej dess
  välförtjenta fält-aflöning, under det att Svenska vestra arméen låg i
  Stockholm och roade sig. Den åtnjöt der fält-traktamente samt bepryddes
  med stjernor och tapperhets-medaljer, medan Finnarne, för deras
  fosterjords försvar, uthärdade de största mödor. Hvilken nation, så
  behandlad som Finnarne, skulle väl hafva ådagalagt så mycken tapperhet
  och trohet, som desse gjort det vid alla tillfällen? Ännu den 5 Juli
  1809, visade de, ehuru redan 40 mil aflägsnade från Finland, hvad det
  Finska mannamodet förmår!
  
  Sedan general Sandels afslutat med Ryska förpost-befälhafvaren, general
  Alexeieff, ett stillestånd på obestämd tid, med 96 timmars uppsägning,
  blef dock den stränga tjenstgöringen något mildrad. Vi, som hittills
  legat så hoppackade, blefvo den 29 December förlagde till Laivaniemi by,
  samt erhöllo nu mera utrymme. Derefter lemnade general Sandels
  brigad-befälet till öfverste Falander, för att sjelf afresa till
  Stockholm.
  
  
  
  
                                  År 1809.
  
  
  I början af Februari månad erhöll Savolaks brigaden befallning att
  uppbryta, för att aftåga till Burträsk socken i Westerbotten, hvarest vi
  skulle intaga kantonerings-qvarter, och få hvila. Sedan den nu på
  förpost-kedjan blifvit aflöst af tredje brigaden, anträddes marschen den
  9 Februari och fortsattes den 10, då vi kommo till Sangis, fem mil från
  Laivaniemi och fyra mil från Torneå stad. Den 11 rastades; den 12 till
  Månsby i Kaliks socken, två 7/8 mil; den 13 till Töre, två 1/8 mil; den
  14 rastades; den 15 till Hvitå i Råneå socken, en ¾ mil; den 16 till
  Rånbyn, en 7/16 mil; den 17 rastades; den 18 till Persön i Luleå socken,
  en 7/8 mil; den 19 till Sunderbyn, två ¼ mil; den 20 rastades; den 21
  till Ersnäs, två mil; den 22 till Portsnäs i Piteå socken, två 5/16 mil;
  den 23 rastades; den 24 till Pitholmen, två ¼ mil; den 25 till Jäfre, en
  1/16 mil; den 26 till Åby i Skellefteå socken, två ¼ mil; den 27 till
  Frostkåge, två 9/16 mil; den 28 till Sunnanå, en 5/8 mil. Här rastades
  till den 2 Mars, då tåget fortsattes till Renbergsvatten, två mil, och
  den 3 Mars framkommo vi till Burträsk, hvarest brigaden intog de utsedde
  kantonerings-qvarteren.
  
  Men brigadens hvila här blef lika så kort och ovaraktig, som på alla
  andra ställen. Den ovanliga köld, som denna vinter inträffade, gjorde
  att isen öfver Qvarken emellan Umeå och Wasa lagt sig. Och som det
  förspordes, att Ryssarne i och omkring Wasa sammandrogo en betydligare
  härfördelning under general Barclay de Tolly, fordrade en nödvändig
  försigtighet, att äfven omkring Umeå hafva några trupper. Savolaks
  brigaden fick derföre åter uppbryta, och marscherade den 10 Mars till
  Nyby, tre 1/8 mil; den 11 till Rikleå, två 1/8 mil; den 12 till
  Djekneboda, en ½ mil; den 13 till Umeå socken, två 7/8 mil, der
  generalen, Grefve Cronstedt återtog befälet öfver densamma.
  
  Savolaks jägare regemente, som nu mera utgjorde endast omkring 240 man,
  skulle bevaka öfvergången öfver Qvarken, hvarföre det förlades uti Täfte
  by, och hade en 50 mans fältvakt på Holmön, en större ö, belägen ute i
  hafvet, en mil från fasta landet. Savolaks infanteri och Karelska
  jägarena stodo vid Steksjö och Degernäs, Karelska Dragonerna uti
  Löfånger, någon liten del af brigaden låg uti Skellefteå, 15 mil ifrån
  Umeå, och resten var förlagd mellan Ratan och Ångersjö, på en sträcka af
  ungefär 9 mil. Denna brigad, nu mera under gevär omkring 1000 man, var
  visserligen tillräcklig att bevaka, men för ingen del att försvara hela
  denna kust-sträcka, i händelse af ett anfall från Finska sidan. Detta
  oaktadt tilläts likväl Westerbottens regemente att ligga hemma på roten.
  
  Den 19 Mars insändes från fältvakten på Holmön rapport, att fienden var
  uti antågande öfver Qvarken; hvarföre samma dag om aftonen 40 man af
  Savolaks jägare, samt natten derpå 100 man, under öfverste-löjtnant
  Furumark, rykte ut till nämde ö. Wid Ostnäs by, ytterst vid hafsbandet,
  qvarlemnades den öfriga lilla styrkan af Savolaks jägare, tillika med
  all tross. Den 20 om morgonen, då tvenne patruller saknades, som
  förmodligen blifvit af fienden uppsnappade, utskickades två officerare,
  med 50 man, att rekognoscera. Denna trupp hann ungefår en mil framom
  fältvakten, då den stötte på omkring 200 man Ryskt kavalleri, hvilka,
  vid våra jägares ankomst genast drogo sig tillbaka, hvarefter
  rekognoscerings truppen återvände. Emellertid utsändes beständigt både
  åkande och gående patruller, på begge sidor om Holmön, för att utröna om
  någon fiendtlig styrka skulle vilja kringgå nämde ö.
  
  Den 21 Mars kl. 9 f. m. anfölls fältvakten på Holmön, af ungefär 300
  man; men som rapport i det samma inlopp, att en fiendtlig kolonn syntes
  på vestra sidan om ön, drog fältvakten sig tillbaka, utan att inlåta sig
  i någon strid. Då vår styrka var nedkommen på isen, visade sig tydligen
  fiendens afsigt, att med den omnämnda kolonnen kringgå oss. De som
  angripit fältvakten, och nu förföljde den, erhöllo förstärkning, så att
  de kunde anses utgöra 700 man. En större fiendtlig kolonn, hvilken
  förgäfves bemödat sig att hinna vår trupp i förväg, framkastade sitt
  kavalleri, med en jägare bakom hvarje ryttare, och lyckades sålunda att
  uppställa en liten styrka framom densamma; men skyddad af sina
  tiraljörer, hvilka underhöllo en jemn eld, framtågade dock fältvakten en
  hel mil på den flacka isen, omgifven af så talrika fiender, med samma
  köld och ordning, som på ett exersis fält. Under denna marsch blefvo
  löjtnant Neiglick, jemte 2 under-officerare och 11 man sårade. På sådant
  sätt framkom Furumark med hela sin trupp till Ostnäs, hvarest
  öfverste-löjtnant Tujulin var qvarlemnad, med ungefär 50 man, hvilka
  stodo uppställde på stranden, såsom en dit ankommen förstärkning.
  Fienden vågade sig derföre icke i land, utan bivuakerade hela natten ute
  på isen.
  
  Samma dag kommo äfven fyra andra fiendtliga kolonner, hvilka tillsammans
  ansågos utgöra omkring 3000 man, samt framryckte mot Degernäs och Obbola
  byar, hvarest major G. Ehrenroth, med en bataljon Savolaks infanteri,
  var stationerad. Han ryckte genast ut med sin lilla styrka, och höll
  stranden besatt ifrån kl. 4 till kl. 9 e. m., då en bataljon Savolaks
  infanteri, under öfverste-löjtnant von Törne, Karelska jägarena, under
  major Fredensköld och Kajana bataljon under löjtnant Clementioff,
  anlände till förstärkning, hvarefter hela styrkan utgjorde omkring 750
  man. Sent om aftonen verkställde fiendens kavalleri flere försök att
  intränga uti de vid stranden belägna gårdar; men hindrades derifrån af
  major Ehrenroth, som på alla ställen förekom det. Ryssarne blefvo
  härigenom nödsakade att draga sig tillbaka, bakom några i skären belägna
  holmar, der de bivuakerade öfver natten, och, för att värma sig,
  uppbrände de ett härstädes infruset handels-fartyg.
  
  Den 22 om morgonen började Ryssarne kringgå Ehrenroths ställning,
  hvarföre återtåg anbefalldes och verkställdes under beständigt
  handgemäng med fienden, hvilken med mångdubbel styrka följde oss tätt
  uti spåren. Detta återtåg fortsattes till Tegby, 1/8 mil nära staden.
  Äfven detta ställe kringgicks af fienden med starka kolonner; men grefve
  Cronstedt afsände nu sin adjutant, major Brusin, såsom parlamentär, och
  lät föreslå en underhandling. Ryska generalen Barclay de Tolly önskade
  genast muntligt samtal med grefve Cronstedt, och en konvention afslöts,
  enligt hvilken de uti Umeå, och söder om staden stående Svenska trupper
  skulle, innan kl. 4 e. m., lemna staden och fritt aftåga med allt hvad
  de kunde föra med sig af artilleri, tross och förråder, samt utrymma
  Westerbottens länegräns, och taga sin ställning efter behag, på andra
  sidan om nämde gräns, i Ångermanland. Men de trupper som stodo norr om
  Umeå, skulle marschera norr ut till general Gripenbergs fördelning, utom
  Savolaks jägare, hvilka borde erhålla fritt genomtåg, äfven sedan
  Ryssarne besatt staden. Enligt uttryckligt förbehåll skulle ingen
  plundring få äga rum. Grefve Cronstedt blef, efter dessa händelser,
  kommendör med stora korset af svärds-orden, samt löjtnant Clementioff
  kapiten. Flere nådebevisningar för de här förefallna träffningar äro ej
  mig bekante, ehuru major G. Ehrenroth, som vid alla tillfållen utmärkte
  sig både genom tapperhet, drift och rådighet, äfven nu bordt ihågkommas.
  Likaså hade öfverste-löjtnant Furumark icke förtjent att glömmas; endast
  hans vaksamhet förekom, att icke Savolaks jägarne blefvo tagne på
  Holmön.
  
  Härvid påtvinga sig ovilkorligen några ytterligare anmärkningar.
  Hvarföre skulle, under allt detta, Westerbottens regemente förblifva
  liggande på roten, och icke försändas till Umeå, att försvara sitt eget
  land? Om grefve Cronstedt, hvars hela styrka under gevär utgjorde
  omkring 1,000 man, kunnat uppställa 2 à 3,000, så hade Ryssarne ingen
  ting förmått uträtta, på sin höjd plundra en eller annan närmast
  stranden belägen gård. Men halfåtgärder voro så vanliga under detta
  krig! I fall, sedan isen lagt sig öfver Qvarken, och det blef bekant,
  att Ryssarne sammandrogo en betydlig här i och omkring Wasa, den i Råneå
  och Luleå stående Finska brigaden, tillika med fjerde brigaden i
  Burträsk, fått befallning att rycka ned till Umeå, samt Westerbottens
  regemente blifvit uppbådadt och samladt derstädes, så hade derigenom en
  så stor styrka blifvit samlad, att Ryssarne för ingen del kunnat få fast
  fot i Umeå. Ryska hären som gått ifrån Wasa, uppgafs till 10,000 man;
  men deras officerare sjelfve erkände, att de under den svåra marschen
  öfver Qvarken förlorat nära 2,000, hvilka störtat under vägen. Den usla
  hop som framkom, hade visst icke blifvit svår att slå och taga till
  fånga. I händelse åter grefve Cronstedt, med sin obetydliga trupp gjort
  ett starkare motstånd, hade dermed ingen ting annat blifvit vunnit, än
  att några hundrade man stupat, hvilka väl, efter vanligheten dyrt sålt
  sina lif; men Umeå stad samt en mängd byar hade troligen blifvit af
  Ryssarne plundrade, af förtrytelse öfver motståndet och förlusterna.
  Grefve Cronstedt vidtog, efter min öfvertygelse, den klokaste utvägen,
  med de ringa stridskrafter honom voro lemnade.
  
  Den 24 Mars ankom en kurir med en Rysk officer, som medförde befallning
  till general Barclay de Tolly, från en chef kommenderande Ryska
  generalen Knorring, att, i följd af en emellan general Döbeln och
  general Knorring på Åland afsluten konvention, Umeå och Westerbotten
  genast skulle utrymmas och Ryssarne återtåga öfver Qvarken. I anledning
  deraf återvände Ryssarne oförtöfvadt, sedan de i Umeå magasin
  provianterat för fyra dagar, samt uttagit några hundrade par
  ullstrumpor. Deras sjuka qvarlemnades, under förbehåll att de, efter
  tillfrisknandet, utan någon utvexling skulle öfversändas till Wasa.
  
  Vid samma tid inträffade en för hela Finska hären i högsta grad
  smärtande tilldragelse. General Gripenberg, som hade högsta befälet
  öfver de trenne Finska brigaderna mellan Torneå och Luleå, afslöt, den
  25 Mars i Kaliks, en neslig konvention, dertill isynnerhet förledd af
  den hos honom tjenstgörande general-adjutanten öfverste Palmfelt. Till
  följd deraf öfverlemnades åt Ryssarne hela dervarande fördelning,
  utgörande ungefär 3,000 man, med alla förråder, Råneå, Piteå och Luleå
  stora magasiner, samt allt artilleri med tillbehör. Nitet gick än vidare
  så långt, att Ryssarne, genom samma konvention, förklarades berättigade
  att erhålla all Svenska kronans emellan Torneå och Umeå befintliga
  tillhörighet. Allt detta stod icke under Gripenbergs befäl, och han ägde
  således ingen rättighet att besluta derom. Emellertid gjorde Ryska
  generalen Schuvaloff stränga anspråk så väl på Karelska dragonerna,
  hörande till fjerde brigaden, som ock på kronans förråder i Skellefteå,
  och grefve Cronstedt nödgades slutligen svara, att han med sina kanoner
  och bajonetter skulle försvara de till hans brigad hörande Karelska
  dragoner, m. m.
  
  På general Gripenberg faller vanhedern af nämde konvention, ehuru den
  allmänt ansågs vara öfverste Palmfelts verk[7]. Den så utmärkt tappra
  och ihärdiga Finska hären, hade sannerligen icke förtjent att slutligen
  undergå ett sådant öde.
  
  Några dithörande omständigheter förtjena omnämnas. Allt hvad löjtnant
  Hesselius, i sin berättelse, tryckt i Gefle år 1810, uppgifver rörande
  händelserna i Luleå, är fullkomligen sannt. Men jag anser mig böra
  tillägga, att ej blott Hesselius, utan nästan hvar enda officer vid de
  tre brigaderna, yttrade högt sin förtrytelse öfver konventionen. Icke
  blott i ord, utan ock i gerning visade det sig hos många. En bataljon af
  Björneborgs regemente hade beslutit och var redan färdig att aftåga
  söder ut, sedan de fått underrättelse att Cronstedt med sin brigad åter
  innehade Umeå. Men innan sådant verkstäldes, ville de vidtaga något
  kraftigare steg. Björneborgs regementes officers-korps beslöt derföre,
  att, gemensamt med flere andra tillstädes varande officerare, vända sig
  till general Aminoff, som, utan något befäl, befann sig vid arméen, och
  det berättades af personer, dem jag ej har skäl att misstro, att desse
  officerare, anförde af major Charpentier vid artilleriet, gått till
  general Aminoff, och meddelat honom, att de beslutit uppsäga general
  Gripenberg all lydnad, samt uppdraga befälet åt Aminoff, hvilken de
  anhöllo måtte rädda hären. Men olyckligtvis var regements
  förändringen den 13 Mars redan känd, och general Aminoff, som under
  förmyndare-regeringen stått i högsta ogunst, väntade sig inga särdeles
  förmåner af ett sådant steg, hvarföre han svarade, det hans sjuklighet
  hindrade honom att emottaga förtroendet. Någon kraftigare åtgärd blef
  derföre icke vidtagen. Åtskillige officerare fattade likväl det beslut,
  att genast begifva sig till Umeå, dit de ock lyckligen ankommo; men
  många hindrades derifrån, i brist dels på penningar, dels på hästar.
  Major Sunn vid artilleriet, underrättad om Ryssarnes återgång öfver
  Qvarken, hade visserligen kunnat frälsa det till Savolaks-brigaden
  hörande artilleri, som stod under hans befäl, och hvartill han äfven
  blef uppmanad; men honom felade beslutsamhet, kan hända ock, såsom
  Hesselius uppgifver det, en god vilja.
  
  [Fotnot 7: Öfverste Palmfelt tjente vid Åbo läns regemente, och under
  Finska härens första återtåg hade en stor del af detta regementes
  officerare lemnat sig efter, under förebärande af sjukdom. Ingen enda
  officer vid Savolaks brigaden blef på sådant sätt efter; ty äfven de
  insjuknade följde med arméen.]
  
  Under det grefve Cronstedt och general Schuvaloff tvistade, huruvida
  något af det som tillhörde fjerde brigaden, kunde inbegripas under
  Kaliks konvention, transporterades, med all drift och verksamhet, alla
  de emellan Umeå och Ratan liggande effekter in till Umeå; men hvad som
  fanns uti Skellefteå, bestående af sjö-artilleri, gevär och något krut,
  kunde, för brist på hästar, ej bortföras. Grefve Cronstedt befalte
  derföre öfverste-löjtnant Furumark, som fått befälet i Skellefteå, att
  der söka försvara sig; men skulle han blifva anfallen af en öfverlägsen
  fiende, borde han draga sig tillbaka till Löfånger, ungefär fem mil
  derifrån, hvarest voro förlagde omkring 200 man af Savolaks jägare, dem
  han ägde att begagna till sin undsättning, samt sedan vidare återtåga
  till Umeå.
  
  Svenska styrkan i Skellefteå utgjorde ungefär 650 man, inberäknade 20
  volontärer och 28 dragoner. Skellefteå ligger femton mil norr om Umeå,
  dit tvenne vägar leda: stora allmänna landsvägen, och en annan, genom
  Burträsk, hvilken invid Gumboda, sju och en half mil från Umeå, förenar
  sig med den förra. Hafsisen kunde ännu denna tid begagnas, både af
  infanteri, kavalleri och artilleri; denna omständighet gjorde Furumarks
  ställning svår och osäker. Nödiga vakter och patrulleringar försummades
  ingalunda, för att utröna om någon fiendtlig trupp skulle framtränga
  öfver hafvet.
  
  Den 15 Maj, kl. 7 om morgonen inkom rapport, att en Rysk trupp var
  synlig ute på isen; styrkan uppgafs icke. Kapiten Florus Toll erhöll då
  genast befallning, att begifva sig till den öfver en mil aflägsna
  fältvakten, för att närmare undersöka förhållandet. Han återkom och
  berättade, att en större fiendtlig korps tågat öfver hafvet, och tog sin
  rigtning åt Yttervik, det vill säga i förväg för Svenska fördelningen, i
  fall denna ville draga sig tillbaka utmed allmänna landsvägen. Detta
  oaktadt togs icke Burträsk vägen, som är en fjerdedels mil kortare,
  ehuru sämre och mindre körd, utan Furumark lät kapiten Burman förleda
  sig att följa strandvägen, på hvilken all tross förut afskickades. Det
  andra felet Furumark här begick, var att han qvardröjde, sedan han
  erhållit första rapporten att en Rysk trupp var i antågande på isen.
  Begge dessa felsteg voro så mycket större, som belägenheten är sådan,
  att en trupp, då den var så nära att den kunde varseblifvas på hafvet,
  hade kortare väg till Yttervik än Furumark. Om han gått Burträsk vägen,
  hade Ryssarne haft lika lång, om icke längre väg till Gumboda, det enda
  stället, der han kunnat afskäras, och dit endast rytteri förmått hinna
  honom i förväg.
  
  Fältvakterna fingo, efter kapiten Tolls återkomst, befallning att rycka
  in; men de blefvo i detsamma anfallne. Klockan 9 var hela vår trupp i
  fullt handgemäng med fienden. Återtåget företogs, utan att de här
  befintliga kronans tillhörigheter blefvo uppbrände eller på annat sätt
  förstörde, hvartill förberedande anstalter kunnat vidtagas, under de
  dagar Furumark väntade sig att blifva angripen. Kapiten Burman
  anbefaltes endast att förstöra Skellefteå bro, samt derefter alla mindre
  broar och trummor, för att så mycket som möjligt hindra fienden att
  förfölja. En af våra kanoner blef genast, vid den omnämda bron, tagen af
  de utmed elfven framryckande fienderna; men den återeröfrades straxt
  derpå, under Furumarks eget och öfverste-löjtnant Ahrenkihls anförande,
  af det tappra Wasa regementet. Återtåget fortsattes sedan en och en half
  mil, då rapport inlopp, att Kossackerna anfallit vår trosskolonn,
  hvarföre kapiten Burman erhöll befallning, att med 20 Karelska dragoner
  dit framrycka. Han stötte på en Rysk trupp, som gått öfver isen, och nu
  afskar all vidare frammarsch. Ryska befälhafvaren, general Alexeieff
  föreslog kapitulation; men Furumark afslog den. Då erbjöd den förre att
  låta räkna sin trupp; "den utgör, tillade han, 2,000 man; all eder
  tapperhet blir fåfäng; det beror på er sjelfva att föreskrifva hvilka
  vilkor som helst, utom fritt aftåg." -- Furumark kapitulerade.
  
  General Wrede yttrar i sin rapport, af den 22 Maj 1809, att "Skellefteå
  detaschements olycka är en af de händelser, som ej stått i mensklig magt
  att förekomma. Farhågan för ett anfall öfver hafsisarne, den 15 Maj,
  ingår ej nog i beräkningen af probabiliteter, för att kunna authorisera
  ett för tidigt utrymmande af den enda post, hvarigenom landet och
  kronans dyrbara förråder kunde betäckas, och ur ett sådant skäl hade
  ingen post i hela Norrland bordt försvaras, emedan sjön öfverallt
  åtföljer landsvägen." Men enligt min tanke var Furumarks nederlag
  snarare en följd af den omständigheten, att högste befälhafvaren,
  general Wrede, som tillika förde befälet öfver de trupper, hvilka i
  Jemtland skulle försvara Svenska riksgränsen emot Norrige, hade sitt
  högqvarter i Hernösand, trettioåtta mil från stället; att han ej
  skickade någon af sina adjutanter att undersöka belägenheten, och gifva
  nödiga föreskrifter åt Furumark, huru han borde förhålla sig, i händelse
  han blef anfallen; samt slutligen att Savolaks jägare, till hvilka
  detaschementet skulle draga sig, stodo i Löfånger, vid stora vägen
  emellan Skellefteå och Gumboda. Hvad jag sist anfört tvingade Furumark,
  om han ville följa sin instruktion, att välja strandvägen, och detta
  medförde den inträffade olyckan. Detaschementet hade bordt blifva
  anbefaldt, att göra sitt återtåg genom Burträsk, och Savolaks jägare
  vara förlagde vid Gumboda, då i värsta händelsen blott tross och
  artilleri gått förlorade; men truppen blifvit frälsad.
  
  Mod och stridslust saknade hvarken Furumark eller truppen; men i deras
  nu redan afskurna ställning var här ej mycket att göra. Några officerare
  och omkring 50 man visade likväl mera beslutsamhet än befälhafvaren; de
  kastade sig in i skogen, uppsökte Burträsk vägen och framkommo på den
  till Umeå. Kapiten Florus Toll och löjtnant Wilhelms, hvilka varit på
  Sveaborg, men efter denna fästnings uppgifvande afgått till Svenska
  hären, befunno ibland dem. Ryska styrkan vid Skellefteå utgjorde omkring
  7,000 man, under general Schuvaloffs öfverbefäl.
  
  Medan detta föregick vid Skellefteå, stodo, såsom redan nämndt är,
  Savolaks jägare, under öfverste-löjtnant Dunker, i Löfånger, der de
  borde afvakta öfverste-löjtnant Furumarks befallningar. Men Dunker, icke
  overksam, erfor snart att gemenskapen emellan honom och Skellefteå var
  afskuren, och uppbröt den 16 Maj, på eget bevåg, utan att vidare invänta
  några order. Han drog sig tillbaka åt Gumboda, der han hoppades få
  förena sig med Furumark, hvilken han ej förmodade kunna begå det fel,
  att göra sitt återtåg längs strandvägen, och underrättade genast
  brigad-chefen, öfverste Edelstam (Falander) om sitt förhållande.
  
  Sedan Ryssarne tvingat Furumark att gifva sig, framkastade de också en
  kolonn till Löfånger, för att på samma sätt taga Dunker; men den kom för
  sent. Om Dunker icke fattat ett raskt beslut, i tid uppbrutit, utan
  skickat och förfrågat sig, och begärt förhållnings-order, så hade samma
  öde hotat honom som Furumark. Men med min kännedom om hans karakter är
  jag öfvertygad, att han likväl aldrig skulle gifvit sig, och styrkes i
  denna min tro derigenom, att han, då han den 5 Juli befann sig i en lika
  äfventyrlig ställning, icke gaf sig.
  
  Straxt efter den 15 Maj inföllo flere varma dagar med solsken; hafsisen
  blef härigenom mindre säker, och Ryssarne nödsakades att inställa alla
  vidare kringrännings-försök.
  
  Men Umeå, der arméens förråder af alla slag befunno sig, och hvarifrån
  dessa i hast icke kunde bortföras, hotades likväl nu åter af ett
  fiendtligt besök. Den lilla Finska trupp, som nu mera återstod, utgjorde
  blott något öfver 700 man, och var således högst otillräcklig att
  försvara denna stad emot de 7,000 Ryssar, som voro i anryckande. I denna
  vådliga ställning emottog general von Döbeln befälet efter grefve
  Cronstedt, hvilken afreste till Stockholm. För att vinna tid att rädda
  de i Umeå befintliga dyrbara förråder, började Döbeln genast att
  underhandla med Ryska generalen Schuvaloff, och en konvention afslöts, i
  följd hvaraf fiendtligheterna skulle inställas till den 6 Juni; men
  Svenska trupperna utrymma Umeå den 31 Maj och hela Westerbotten den 3
  Juni. Med den honom egna verksamhet vidtog Döbeln straxt i början
  ändamålsenliga åtgärder, och uträttade hvad som knappast syntes
  verkställbart. Tio köpmansfartyg, hvilka ännu den 24 Maj lågo
  aftacklade, afseglade redan den 28 och 29 fullastade med kanoner och
  andra kronans tillhörigheter. -- Den 1 Juni stodo vi på södra sidan om
  Umeå elf.
  
  Vid Juni månads början aflöstes åter general v. Döbeln, som emottog
  befälet i Jemtland, af general Sandels, hvilken varit frånvarande, men
  återkommit till hären, och nu fann sin fordna brigad så mycket
  förminskad. Vi förlades utmed Lögdeå elf, på Ångermanlands gräns emot
  Westerbotten; Savolaks jägare inqvarterades på Nordmalings kyrkovall.
  Under loppet af denna månad tilldrog sig för öfrigt intet
  anmärkningsvärdt. Högqvarteret fortfor att vara i Hernösand.
  
  Sedan underrättelse inlupit; att Ryssarne, af fruktan för de Svenska
  fartyg, hvilka kryssade utmed kusten, fördelat och försvagat sin här vid
  och omkring Umeå, samt att bron öfver Umeå elf af vårfloden blifvit
  upprifven, uppbröto vi den 1 Juli, och började rycka framåt, för att
  uppsöka fienden. Men vi kommo för sent, och detta tillskrifver jag den
  nödvändighet, i hvilken general Sandels befann sig, att, innan han kunde
  företaga något, förut rådfråga den på tjugu mils afstånd boende
  öfverbefälhafvaren, hvarigenom tiden gick förlorad. Ryssarnes
  förlägenhet och villrådighet var i första ögonblicket ganska stor; de
  hopsamlade alla hästar de kunde komma öfver, och deras tross stod flere
  dagar påpackad och färdig att afgå. Om Sandels då genast kunnat begagna
  sig häraf, anfallit fienden under dess första bestörtning och medan dess
  stridskrafter voro skingrade, så hade han säkert haft framgång; men
  sedan Ryssarne hunnit hemta sig, samt insågo att de ej hade att befara
  något af de Svenska fartygen, fattade de åter mod och sammandrogo sina
  spridda trupper, som då blefvo oss vida öfverlägsne. Vi blefvo
  sedermera, den 5 Juli, sjelfve slagne, hvilket ej skett om vi förekommit
  fienden, och i tid angripit honom.
  
  Vi hade framryckt endast två och 3/8 mil, då vi erforo att en större
  Rysk styrka, under general Alexeieff, sammandrogs vid Norr- och Sörmjöle
  byar. Denna underrättelse föranledde general Sandels att göra halt vid
  Hörnefors bruk, trupperna bivuakerade, och en Svensk brigad anlände till
  vår förstärkning.
  
  Den 2 Juli anbefaltes öfverste Edelstam, att med Finska brigaden, som nu
  bestod af tre bataljoner, 2:ne 6:pundiga kanoner och 16 dragoner, drifva
  fienden från Sörmjöle, ¾ mil från Hörnefors, samt, om möjligt, att äfven
  gå till Norrmjöle. Sedan han framryckt 3/8 mil nära Sörmjöle, gjorde han
  halt och utsände major G. Ehrenroth med 58 man, att undersöka fiendens
  styrka och ställning. Ehrenroth hann blott 1/8 mil framåt, då han stötte
  på en Rysk fältvakt af 60 man, hvilken drifs tillbaka och förföljdes
  ända till Sörmjöle. I en liten skog nära denna by hade fienden utställt
  en betydligare trupp i bakhåll, hvilken nu framryckte och sökte afskära
  Ehrenroth; men medelst rådighet och köld lyckades det denne, att genom
  skogar och myror rädda sig, med en förlust af blott tre man. Edelstams
  hufvudstyrka blef straxt derpå anfallen; men efter ett par timmars
  träffning, hvarunder fanjunkaren Costian och tvenne soldater sårades,
  drogo Ryssarne sig tillbaka, och Edelstam återvände till Hörnefors.
  
  Sedan Kossacker, understödde af infanteri, den följande dagen (d. 3)
  visat sig nära Hörnefors, anbefaltes öfverste-löjtnant Bosin att utrycka
  med 200 man, och undersöka om Ryssarne ernade företaga något nytt anfall
  eller endast åsyftade en rekognoscering. Detta detaschement hade knappt
  kommit 1000 alnar framom vår fältvakt, då det blef anfallit; en liflig
  fäktning uppstod, och fienden tillbakadrefs omkring 1/8 mil, der han
  erhöll förstärkning. Tvenne bataljoner ankommo också till
  öfverste-löjtnant Bosins undsättning; men som Ryssarne drogo sig
  tillbaka till Sörmjöle, och syntes hafva haft för afsigt att endast
  rekognoscera, inställde denne allt vidare förföljande. Löjtnanten vid
  Savolaks jägare, baron Wrede, som anförde förtruppen, erhöll under denne
  träffning en kontusion i hufvudet, och tvenne soldater blefvo sårade.
  Ryssarne förlorade tvenne fångar och några man dödskjutne.
  
  Den 5 Juli blefvo vi angripne vid Hörnefors. General Sandels yttrar väl,
  i sin ingifna rapport, att han väntat sig detta anfall; men jag vågar
  försäkra, att han aldrig tänkte låta det komma derhän. Genom en
  tillfällighet fick jag, den 5 om aftonen, af öfverste-löjtnant Dunker
  veta, att sedan Sandels blifvit underrättad, det generalerne
  Kosatschkoffski och Gadaskoj med 1500 man ankommit till Umeå, derifrån
  de troddes snart vidare anrycka, och förena sig med den fiendtliga
  styrkan omkring Sörmjöle, hvarefter ett anfall var att befara, så hade
  denne general beslutit, att morgonen derpå rycka fram och angripa
  Ryssarne, innan de omnämnda förstärkningarne hunnit anlända. Och detta
  rättfärdigar Sandels ganska mycket. Ty om han verkligen väntat sig att
  så snart blifva anfallen, så hade det varit ett stort fel att qvarstadna
  vid Hörnefors, der, enligt Sandels egna ord, i hans rapport af den 7
  Juli, "positionen var omgifven af mycket couperad terrain, tät skog och
  mellanliggande hus och gårdar, och fienden dessutom å sin sida hade
  fördelen af höjderne, samt den omständighet tillkom, att stället, der
  artilleriet bordt agera, var för trångt för användandet deraf." Utom
  dess ledde från Sörmjöle, hvarest Ryssarne stodo, en väg genom skogen
  gerad till Ångersjö, vid stora landsvägen, ¾ mil bakom vår rygg. Att
  afbida Ryssarnes anfall, på ett ställe der högra flygeln, i och för de
  många derstädes befintliga vadställen öfver ån, var illa försvarad, den
  venstra utan minsta svårighet kunde kringgås, och hela ställningen för
  öfrigt tagas i ryggen vid Ångersjö, hade aldrig kunnat vara general
  Sandels afsigt, utan att åtminstone hafva besatt vägen till sistnämnde
  by, och utan att på venstra flygeln låta göra nödiga förhuggningar.
  General Sandels skulle icke heller då hafva tillåtit hela Savolaks
  jägare officers-korps att bo uti ett torp, 1/8 mil bakom truppen.
  Ryssarnes anfall var alldeles oväntadt.
  
  Men äfven Ryssarne förhöllo sig här ganska oklokt. De anföllo oss om
  aftonen, straxt efter kl. 9, då våra trupper ännu hastigt och lätt kunde
  uppställas. Hade de angripit oss två eller tre timmar sednare, då vi
  hunnit insomna, och genast låtit en större styrka rycka fram från
  Sörmjöle till Ångersjö, så hade de tagit oss i ryggen och för oss
  afskurit återtåget.
  
  Ryssarnes stridskrafter vid Hörnefors utgjordes af Alexeieffs hela
  fördelning 4,000 man, och, enligt sedermera inlupne underrättelser, hade
  äfven generalerne Kosatschkoffski och Gadaskoj den 5 Juli förenat med
  honom en förstärkning af 1,500 man; således tillsammans 5,500 man.
  Svenska styrkan var sammansatt af 1:o _Finska Brigaden_, bestående af
  Savolaks första fält-bataljon, eller det fordna Savolaks infanteri,
  under major G. Ehrenroth; Savolaks andra fältbataljon, eller de fordna
  Savolaks och Karelska jägare regementerna; under öfverste-löjtnant
  Dunker; samt Österbottens fält-bataljon, hvartill hörde, utom
  Österbottningar, de från Umeå sjukhus till brigaden ankomne
  tillfrisknade soldater af de fleste fordna Finska regementer.
  Brigad-Chef var öfverste Edelstam. 2:o _Svenska brigaden_, under
  öfversten, grefve Gyldenstolpe. Den utgjordes af en bataljon, sammansatt
  af Upplands, Westmanlands och flere Svenska regementers tillfrisknade
  soldater, med Finska officerare, kallades Svenska bataljonen och stod
  under öfverste-löjtnant Bosins befäl; en Helsinge fält-bataljon, under
  öfverste-löjtnant Cedergren; samt tvenne bataljoner Jemtlands regemente,
  anförde af majorerne Gyllenskepp och Arnell. -- Uti rapport af den 18
  Maj uppgafs Finska brigaden till 700 man under gevär, i en sednare af
  den 31 Maj omnämnes att 230 tillfrisknade voro i Umeå sjukhus, att till
  brigadens förstärkning påräkna. Sedan dessa i Juni månad inställt sig,
  kan man upptaga Finska brigaden till omkring 900 man; ty någon betydlig
  afgång hade icke inträffat. Den så kallade Svenska bataljonen var
  omkring 200 man. Helsinge fält-bataljon nära 500. De tvenne Jemtlands
  bataljoners styrka känner jag ej; men anser dem tillhopa hafva utgjort
  åtminstone 400 man. Efter denna beräkning kan man antaga hela Svenska
  styrkan vid Hörnefors, med artilleri och kavalleri, till 2,000 man, och
  ej 1,800, såsom general Sandels uppgaf den.
  
  Våra förposter stodo ¼ mil från Hörnefors bruk; i centern på vägen åt
  Sörmjöle, en fältvakt af 200 man; på högra flygeln en fältvakt af 50
  man, och på den venstra en fältvakt af 100 man; tillsammans 350 man.
  
  Den 5 Juli kl. 9 om aftonen, straxt efter slutadt tapto, hördes skott,
  hvilka genast med största häftighet ljödo utmed hela förpostkedjan.
  Fältvakten i centern, som bestod af Jemtlands regemente, hade att
  repliera uppå Svenska bataljonen, hvilken låg på norra sidan om ån, vid
  bruks kyrkan, och genast ryckte fram. För att understödja fältvakten på
  venstra flygeln, som utgjordes af Finnar, utryckte Österbottens
  fält-bataljon. Till högra flygelns undsättning beordrades Savolaks
  första fält-bataljon, en bataljon Jemtländningar, anförd af Kapiten
  Sandman, samt Helsinge fält-bataljon. Savolaks andra fält-bataljon fick
  befallning att betäcka öfvergången öfver bron. På vår högra flygel sökte
  visserligen fienden att begagna de der befintliga vadställen öfver ån;
  men anfallet var här, såsom general Sandels sjelf uppger i sin rapport
  "mera lamt," och på denna flygel var styrkan emot fienden tillräcklig. I
  centern understöddes fältvakten ganska kraftigt af Svenska bataljonen,
  hvilken med utmärkt tapperhet återhöll fiendens framträngande. Sedermera
  anbefaltes Savolaks andra fält-bataljon, att aflösa Svenska bataljonen,
  och under jemn eld och sakta återtåg hindra fiendens alltför häftiga
  framryckande. På vår venstra flygel gick deremot icke så braf, och åt
  densamma lemnades för liten uppmärksamhet, ehuru general Sandels sjelf i
  sin rapport yttrar, att "affären der var lifligast och ytterst häftig."
  Fienden anföll här med mycken häftighet, och Österbottens bataljon,
  ensam för svag att göra nog kraftigt motstånd, drog sig alltför fort och
  hastigt tillbaka. Följden deraf blef, att starka, fiendtliga kolonner
  fingo tillfälle att rycka fram och afskära återtåget för Savolaks andra
  fält-bataljon, som i spridd jägare-kedja, under den tappre
  öfverste-löjtnant Dunkers befäl, stridde i centern. Huruvida detta
  undgick general Sandels och hans adjutanters uppmärksamhet, emedan ingen
  af de aflöste bataljonerna skickades till understöd, vågar jag ej
  bestämdt påstå; men säkert är, att de i elden varande trupper, som af
  skjutningen bedömde fiendens framryckande, insågo hvad som skulle
  inträffa. Under hetaste striden yttrade någon åt Dunker, att man borde
  draga sig tillbaka med större hastighet; emedan det hördes af skotten,
  att Österbottningarne på venstra flygeln alltför fort gingo undan. Men
  Dunker svarade: "om Österbottningarne springa, så kan jag likväl aldrig
  förmås dertill. Jag följer mina order, och retirerar under full charge."
  Kort derpå funno de, att ett Ryskt regemente, i sluten kolonn, hade
  trängt framför Savolaks jägare, som underhöllo elden mot de förföljande.
  Befälhafvaren för den fiendtliga kolonnen steg fram, sträckte ut sin
  värja och erbjöd pardon åt den afskurna bataljonen; men Dunker ropade
  blott: "skjut den der!" Ryska anföraren träffades icke; men deremot blef
  Dunker dödligt sårad, och kulan, som först gick igenom underlifvet,
  genomborrade derefter ena armen. De karlar som buro bort honom blefvo
  kort derpå nedskjutne, så att de fälde honom till marken, och hans
  dervid uppgifna jemmerrop, injagade en hemsk bestörtning hos truppen,
  hvilken så högt älskade och värderade honom. Hela bataljonen omringad af
  öfverlägsna fiender, saknade nu all utväg att vidare kunna förena sig
  med den öfriga hären; men som den likväl icke ville gifva sig fången,
  blef den alldeles sprängd. Allt detta blef icke omnämndt i de insända
  rapporterna. Sedan Dunker stupat, inträffade ännu den olyckan, att ingen
  ville taga befälet öfver bataljonen. Dunkers närmaste man, kapitenen vid
  Karelska jägarena von Burghausen, var länge sedan sårad och bortförd.
  Löjtnant Humble vid samma regemente, var äldst på stället; men han
  vägrade, emedan det var allmänt bekant, att von Gerdten vid Savolaks
  jägare blifvit utnämnd till kapiten, hvarföre befälet tillkom honom. Von
  Gerdten invände, att innan han fått fullmagt, eller hans befordran stått
  på general-orderna, ansåg han sig blott såsom löjtnant, och således
  yngre än Humble. Under sådana öfverläggningar förlorades den dyrbara
  tiden. Sluteligen sade von Gerdten: "åt hvar och en karl som kan rädda
  sig, och genom skogen taga sig fram till arméen, betalar jag en
  riksdaler." Och dermed lemnade von Gerdten bataljonen, och räddade sig
  genom skogen. Han kom alldeles ensam fram till hären.
  
  Arméen fortsatte sitt återtåg till Håknäs, dit vi anlände kl. 4 om
  morgonen den 6 Juli. Den tappre Dunker var då borta, till allmän sorg
  och saknad. Men icke nog dermed, af hela bataljonen fanns vid härens
  framkomst till Håknäs, icke mer i behåll än den omnämde von Gerdten och
  adjutanten Aminoff, hvilken under träffningen blifvit skickad att begära
  mera ammunition; men ingen enda soldat. Hela Savolaks andra bataljon,
  bestod nu endast af blesserade kapitenen von Burghausen, förenämde
  tvenne officerare; samt löjtnant Andersin och 30 jägare, som med honom
  varit på fältvakt å venstra flygeln; oberäknad trossen och dem som
  åtföljde densamma. Sorg och hemsk bestörtning intog derföre alla sinnen.
  Glädjen blef så mycket större, då kl. 1 på dagen den 6 Juli, löjtnant
  Tuderus återkom med omkring 50 Savolaks jägare, sedan de arbetat sig
  fram både land- och sjö-väg; genom kärr och moras, med mycken möda och
  många besvärligheter. Dagarne derefter anlände på samma sätt smärre
  partier af den sprängda bataljonen, dels med och dels utan befäl. Ännu
  flere dagar efter drabbningen, instälde sig ett större antal, äfven
  många sårade, och bland dem adjutanten vid Savolaks jägare Lundeberg,
  hvars blessyr, genom utståndna mödor, så förvärrades, att den förde
  honom till grafven. Alla dessa ville helre söka sig fram till hären än
  gifva sig fångne, och af Ryssarne emottaga den erbjudna tillåtelsen, att
  återvända till sina hemvist och anhöriga.
  
  Sålunda såg man denna trupp, som lidit så mycket, som ofta befunnit sig
  i saknad af lifvets förnämsta behof, hvilken alltid utgjort eftertrupp
  under återtåg, och förtrupp vid framryckandet, hvilken efter en marsch
  af mera än 300 mil, nödgades, under den strängaste köld ensam bevaka
  Sveriges gränsor, nu icke hade något fädernesland att försvara, och
  stridde endast för Sverige samt förlorat sin älskade befälhafvare, stå
  instängd af Ryska kolonner, utan någon anförare i denna vådliga
  ställning. Det hade då sannerligen icke varit förvånande, om den gifvit
  sig fången, för att få återvända till sina hembygder. Men någon af
  under-befälet tillropade den: "kom ihåg, att vi äro Savolaksare, låt ej
  Ryssarne få taga er." Det redan svigtande modet vaknade hos dem, och
  ingen fara kunde nu mera afskräcka dem ifrån försöket att hinna Svenska
  hären. Sådane voro Savolaks jägare, och derför blef bataljonens slutliga
  förlust i denna drabbning icke så stor, som det i början syntes.
  
  Uti rapport af den 6 Juli uppgifves andra fält-bataljonens hela förlust
  i träffningen vid Hörnefors hafva utgjort: dödskjutne, 1 officer och 18
  man; sårade 4 officerare och 17 jägare; samt af hela brigaden icke mer
  än 23 saknade, hvilka förmodades återkomma. Rätta förhållandet är, att
  den 6 Juli, då rapporten uppsattes, var förlusten ännu icke känd. Först
  efter 8 dagar, då alla af den sprängda bataljonen hunnit återkomma,
  kunde den noggrannare bestämmas. Den uppgick för andra Savolaks
  fält-bataljonen till omkring 100 man, i stället för de uppgifne 35. För
  de andra bataljonerna är rapporten enlig med verkliga förhållandet. Vår
  hela förlust var 11 officerare och nära 200 man. -- Vid början af
  striden framträngde Kossacker till bruket, straxt efter det Sandels
  begifvit sig derifrån. De förfelade således sitt ändamål att taga honom;
  men de togo i stället allt hans bordssilfver.
  
  Finska brigaden innehade sedan en ställning söder om Öre elf, med
  bataljoner förlagde uti Nordmalings kyrkoby, samt vid Olofsfors bruk,
  der general Sandels hade sitt högqvarter. Här qvarstodo vi intill den 18
  Augusti, då underrättelse inlopp, att en betydlig Svensk här landstigit
  vid Ratan, och tagit fienden i ryggen; i följd deraf ryckte vi norrut.
  Vårt framtågande gick likväl nog långsamt, och långsammare än det kunnat
  ske; ty Öre elf passerades ej af oss, förr än natten mot den 20. I fall
  det funnits något samband emellan företagen, så hade väl ej Sandels
  styrka bordt denna tid ligga overksam; han hade tvertom bordt locka
  fienden sydligare inåt landet, under det en så afgörande plan förehades
  af landstignings hären, hvilken derigenom lättare kunnat bemägtiga sig
  den vigtiga ställningen vid Umeå elf. Öfver-amiralen Puke, som blifvit
  utnämnd till general-befälhafvare, och fått sig ledningen af det hela
  anförtrodd, var ju den 14 Augusti i Hernösand, der general Wrede hade
  sitt högqvarter, hvarföre uppgjordes icke der något sådant?
  
  Då vi den 21 Augusti om aftonen ankommo nära Umeå elf, upptäckte vi ett
  å södra sidan elfven af Ryssarne uppkastadt batteri, omkring hvilket
  Kossacker voro synliga. Anordningar gjordes genast att angripa och
  bestorma detta batteri, och anfalls planen utfördes mycket noggrannt;
  men vid framkomsten var ingen fiende synlig, och kanonerna voro endast
  af träd. Kossackerna hade emellertid skyndat sig öfver och lösgjort
  flottbron på södra sidan, samt derigenom betagit oss möjligheten att
  genast komma öfver elfven. Dagen derpå, sedan bron åter blifvit
  iståndsatt, gingo vi öfver, och fortsatte marschen fram till Säfvar. Der
  var brigaden flere dagar sysselsatt att begrafva de öfver allt både i
  skogen och omkring husen, efter träffningen den 19, qvarliggande döde.
  
  Under det vi lågo vid Säfvar, kom general Wachtmeister antågande med
  1,500 man af de trupper, som deltagit i striden vid nyssnämnde ställe
  och Ratan. Då Wachtmeister hann till första Finska fält-bataljonen,
  ropade han: "hurra för våra Finska kamrater;" hvilket af hans trupp
  upprepades, samt besvarades med hurra af Finska bataljonen. Samma
  förhållande inträffade vid andra bataljonen; men då han kom till tredje
  fält-bataljonen, hvilken utgjordes af Savolaks, jägare, stodo alla
  tysta, och ingen besvarade Wachtmeisters och hans trupps hälsning. Så
  stor var förtrytelsen öfver utgången af den ryktbara expeditionen.
  
  Det synes ock verkligen förundransvärdt, att general Kamensky, med en
  korps af 8,000 man, hvilka flere veckor lidit af hunger och hvarje slags
  fältmödor, kunde slå sig igenom omkring 5,000 man friska trupper, utan
  att ens förlora något af sin tross eller sitt artilleri, som blott på en
  enda väg kunde framkomma. Men ännu obegripligare ansågs det, att grefve
  Wachtmeister lemnade Djekneboda obegagnadt, detta af naturen så starka
  pass. Hade han stadnat här med sin hufvudstyrka, och befäst sig, så
  skulle hans företag aflupit annorlunda. Ryska befälhafvaren väntade
  sådant, och hade yttrat, att om han blefve nödsakad att gifva sig,
  skulle han vända sig till general Sandels, med honom uppgöra
  kapitulationen och öfverlemna sig åt honom. Wachtmeister uppger i sin
  rapport af den 21 Augusti, att han "erhöll underrättelse, det fienden
  marscherat med någon styrka, för att turnera så väl hans venstra som
  högra flank, hvilket ofelbart vid detta såkallade pass är görligt." Men
  detta sista föregifvande är alldeles origtigt. Till venster ligger en
  liten sjö och sedan ett sankt kärr intill hafvet; till höger äfven en
  insjö, hvilken väl af infanteri kan kringgås, men blott på en smal
  landttunga, på hvars vestra sida ett oländigt moras tillstöter.
  Afståndet emellan begge desse sjöar är omkring sextio alnar, och der
  framlöper landsvägen, invid hvilken, på norra sidan, den Svenskarne
  kunnat besätta, finnes en höjd, hvilken beherrskar hela den nedanföre
  liggande slätten. Sådan är belägenheten. Då general v. Döbeln någon tid
  derefter passerade stället, och undersökte det, skall han hafva yttrat:
  "Herre min Gud, att du aldrig gifvit mig ett sådant ställe att slås
  uppå! Detta pass säger man kan turneras; -- ja visserligen, genom Åbo
  och Wasa." Passets fördelaktiga läge var också erkändt före drabbningen
  vid Säfvar; ty den hos grefve Wachtmeister tjenstgörande
  general-adjutanten Lagerbring, yttrar, i sin rapport af den 17 Augusti:
  "Djekneboda är ett förmånligt pass emellan tvenne sjöar."
  
  Efter de upplysningar jag erhållit af sakkunnige män, tror jag mig kunna
  meddela några tillförlitliga uppgifter, till bedömande af förhållandet
  härstädes.
  
  Ett hufvudsakligt fel som begicks, och hvilket äfven medförde detta
  krigsföretags misslyckande, var att öfverbefälet anförtroddes åt en
  sjöofficer, hvilken efter landstigningen ej åtföljde hären, utan förblef
  på flottan, hvarifrån befälhafvaren för landttrupperna, general
  Wachtmeister, vid oförutsedda fall, skulle afvakta hans befallningar.
  Men derföre skall efterverlden anklaga endast den person, som gaf vika
  för partisinnet, och ej öfverlemnade ledningen af denna vigtiga
  expedition åt någon af de erfarne och i Finland bepröfvade generalerna
  Adlercreutz, Sandels eller v. Döbeln. Desse voro icke förlegade och af
  sig komne; de hade ju nyligen visat prof på kraft och duglighet.
  
  Grefve Wachtmeister ägde visserligen ej den nerv och verksamhet, som
  fordras af en anförare; men han var likväl icke i så hög grad felaktig,
  som allmänna omdömet stämplat honom. Han hade blifvit anbefalld af
  öfveramiralen Puke, att skyndsamt framrycka till Umeå, för att hinna
  till denna stad i förväg för general Kamensky, hvars hufvudstyrka stod
  omkring Öre elf. Men utförandet af denna befallning var ej så lätt, som
  det föregafs, utan blef tvertom, genom flere sammanstötande
  omständigheter, omöjligt. Wachtmeister hade ifrån Ratan längre väg till
  Umeå än Kamensky från Öre, och det var dessutom svårare för Svenskarne,
  att framtåga uti ett land redan besatt af fienden, som der hade flere
  posteringar, hvilkas fördrifvande medförde tidsförlust. General
  Kamensky, som i god tid blifvit underrättad om landstigningen, kastade
  sig genast, med största delen af sina trupper, emot Wachtmeister,
  hvilken, redan ankommmen till Säfvar (d. 18 Aug.), nu ansåg ett vidare
  framryckande vådligt. Wachtmeister ernade icke bjuda fienden drabbning
  vid Säfvar; men vågade ej heller draga sig tillbaka, innan han erhållit
  öfver-amiral Pukes förhållningsorder, hvarföre han afskickade
  general-adjutanten Lagerbring till Ratan, för att derom anhålla. Men
  denne hade ej hunnit återkomma, då Kamensky, hvilken på 36 timmar i
  sträckmarscher tillryggalagt åtta mil, redan börjat striden.
  
  Svenska hufvudstyrkan stod på norra sidan om Säfvars ström, och på den
  så kallade Säfvars backe; på södra sidan om strömmen, var utsatt en
  fältvakt, som bestod af en bataljon Södermanlands regemente, under
  öfverste-löjtnant Hercules. Då denna fältvakt blef anfallen (d. 19 Aug.
  kl. 7 f. m.) hade den genast bordt draga sig tillbaka och förstöra bron,
  då Svenska hären, oaktadt sin mindre fördelaktiga ställning, kunnat göra
  ett samladt försvar svar och bibehålla sig, tills Lagerbring återkommit
  från amiral Puke. Men öfver-adjutanten, baron Stackelberg, som hade
  befälet öfver förposterna, lät sin personliga tapperhet förleda sig, att
  stadna qvar med fältvakten och de till dess understöd uppställde
  bataljoner, samt att inlåta sig i strid med hela Ryska hären, hvarigenom
  han kanske till en stor del blef orsaken till hvad som här inträffade.
  General Wachtmeister kastade den ena bataljonen efter den andra emot
  fienden; men trupperna invecklades i striden utan något samband sig
  emellan, och blefvo, oaktadt den utomordentliga tapperhet de på alla
  ställen ådagalade, slagne i detalj. Olyckligtvis var den skickligaste
  och mest erfarne anföraren på stället, general-adjutanten Lagerbring,
  ännu frånvarande; efter hans återkomst varseblef man mera ordning och
  säkerhet uti rörelserna. Sedan rapport inlupit, att Ryssarne framträngde
  öfver ett vad på venstra flygeln, anbefalldes ett allmänt återtåg,
  hvilket med största köld och ordning verkstäldes. Striden hade då varat
  åtta timmar.
  
  Svenska hären inträffade samma dag, om aftonen, vid Djekneboda,
  hvarifrån den efter ett kort rastande fortsatte sitt återtåg till Ratan.
  Orsaken hvarföre Wachtmeister icke stadnade vid Djekneboda, uppgifves
  framför allt hafva varit brist på ammunition, hvilken under den
  långvariga striden vid Säfvar blifvit så förminskad, att han med
  återstoden ej trodde sig kunna uthålla någon ny drabbning. Detta skäl
  talar mera till hans ursäkt, än det han sjelf förebar i sin rapport af
  den 21 Augusti.
  
  Wachtmeister hade vid Rutan intagit ett ställning, skyddad af uppkastade
  fältverk och de expeditionen åtföljande kanonslupar, då Kamensky, som
  några timmar sednare inträffade, uppfordrade honom att skyndsamt åter
  inskeppa sig, med hotelse att i annat fall ytterligare angripa honom.
  Följden häraf blef en strid. Ryssarne gjorde flere anfall; men de blefvo
  hvarje gång tillbakaslagne. General Kamensky vann dock sitt
  hufvudändamål; ty medan en del af hans trupper sysselsatte de på näset
  vid Ratan sammanpackade Svenskarne, tågade hans öfriga styrka, med hela
  trossen och artilleriet, obehindradt norrut. Han hade vid Säfvar lidit
  förluster, insåg vådan af sin belägenhet, och åsyftade nu endast att
  genom ett skyndsamt återtåg rädda återstoden af sin här.
  
  Drabbningarne vid Säfvar och Ratan vore blodiga; Svenskarne förlorade
  omkring 40 officerare och 1000 man, och Ryssarne uppgåfvo en ännu större
  förlust.
  
  Underrättelsen om fredsslutet i Fredrikshamn, den 17 September 1809,
  afbröt fiendtligheterna. Finland var för everdeliga tider afträdt till
  Ryssland. Öfverlefvorna af Finska hären blefvo nu indelade i tvenne
  fält-bataljoner, af hvilka den ena, under öfverste-löjtnant G.
  Ehrenroth, fick befallning att aftåga till Westerås, och den andra
  qvarblef i Umeå. Under sin marsch till Westmanland, erforo Finnarne en
  utmärkt välvilja af alla medborgare klasser. Invånarne i Hernösand och
  Gefle utmärkte sig härvid isynnerhet; men öfverträffades likväl af dem
  uti Westerås. Icke blott stadsboerna, utan äfven kringliggande socknars
  inbyggare täflade häruti med hvarandra. Omkring 5 månader lågo de i
  Westerås, och under hela denna tid hade de der ett nästan dagligt
  gästabud.
  
  Jag har icke fört anteckningar öfver femte brigadens krigsföretag under
  Sandels befäl, om sommaren 1808, ehuru en del af Savolaks brigaden också
  deltog deruti; emedan jag åtföljde den del af Savolaks brigaden, som
  anfördes af grefve Cronstedt, och således icke var i tillfälle att om
  den förra förskaffa mig tillförlitliga uppgifter. Dessutom äro den
  förstnämde brigadens händelser fullständigt beskrifna af
  öfverste-löjtnant Burman.
  
  För att lätta öfversigten af de krigshändelser, i hvilka Savolaks
  brigaden deltog åren 1808 och 1809, vill jag här i ett sammanhang
  uppräkna dem.
  
     1808 den     11  Mars, vid Leppävirta.
                  15  Mars, vid Kuopio och Toivola.
                  27  April, vid Revolaks, der Ryssarne förlorade 1
                         general, 7 officerare, 416 man, 4 kanoner, 103
                         hästar, m. m.
                   2  Maj, vid Pulkkila, hvarest Sandels tog 5 officerare
                         och 286 man till fånga, samt förlorade 5
                         officerare och 70 man.
                   3  Maj, vid Kärsämäki, då 2 officerare, 35 man och 96
                         lass proviant blefvo tagne.
               s. d.  vid Piippo, der 26 man togos till fånga.
                  --  vid Ahokylä, hvarest 11 man och 200 lass proviant
                         eröfrades.
                  --  vid Nilsiä, då 6 man och 69 lass proviant erhöllos.
                   9  Maj, vid Taipale; kapiten Malm gjorde 1 offic. och
                         89 man fångar.
                  12  Maj, vid Kuopio, der kapiten Malm tog 300 fångar,
                         2,200 tunnor säd och mjöl, samt 1,000 Lisp. hö,
                         och förlorade endast 2 man döde och en sårad.
                  25  Maj, vid Rautalampi, togos 58 tunnor mjöl.
                  --  vid Leppävirta, eröfrades 320 tunnor mjöl och säd,
                         samt 800 Lisp. hö.
                  --  vid Jorois, togos 222 tunnor säd och mjöl, samt
                         1,097 Lisp. hö.
                  29  Maj, vid Warkaus, eröfrades 68 kanoner och 31
                         nickor.
                  29  Maj, vid Koivisto i Laukkas socken, togos 27 fångar
                         och 60 tunnor mjöl.
                 12,  13, 14 och 15 Juni, träffning vid Jorois, Kutumäki,
                         Warkaus och Kelloniemi, på hvilka ställen vi
                         förlorade 1 officer och 47 man.
                  25  Juni, vid Paukarlaks, der kapiten Dunker, midt
                         emellan fiendens trupper, tog 9 man fångar och
                         öfver 400 artilleri-hästar, samt förstörde 400
                         lass proviant.
               s. d.  vid Toivola, hvarest 12 fångar gjordes; men vi
                         förlorade 1 officer och 21 man.
                   1  Juli, vid Kelloniemi, togos 21 fångar; men vi
                         förlorade 5 officerare och 79 man.
                   2  Juli, vid Lintulaks, der Fieandt förlorade omkring
                         200 man.
                  10  Juli, vid Lappo, der major Ehrenroths fördelning
                         blef sprängd.
                  14  Juli, vid Lappo, hvarest Ryska hufvudstyrkan blef
                         slagen och fördrifven; men vi förlorade 11
                         officerare och 120 man.
                  11  Augusti fördref kapiten Malm, med 220 man och 300
                         bönder, Ryska styrkan 1,700 man, under general
                         Alexeieffs befäl, ifrån hela Karelen, och
                         förlorade dervid endast 2 officerare, 29 man och
                         16 bönder; men fienden nära 200 man.
                  17  Augusti, vid Alavo, der Ryssarne, efter ett
                         hårdnackadt motstånd, blefvo slagne.
                  21  Augusti, vid Karstula, då Fieandts fördelning blef
                         slagen och förlorade omkring 800 man.
               s. d.  vid Wirdois, der passet af oss intogs och fienden
                         fördrefs.
                  --  vid Etseri, tog major G. Ehrenroth 3 officerare och
                         42 man, jemte proviant.
                  31  Augusti och 1 Sept., vid Ruona bro i Kuortane,
                         hvarest vi förlorade omkring 800 man och 20
                         officerare.
                   2  Sept., vid Salmis.
                  10  Sept., vid Ylistaro.
                  14  Sept., vid Oravais, der vi blefvo slagne och
                         förlorade omkring 1,200 man och 40 officerare.
                  27  Oct., vid Idensalmi; Sandels slog Ryssarne, hvilka
                         förlorade 17 officerare och 730 man, och Sandels
                         8 officerare samt 269 man.
                  11  Nov., vid Idensalmi, der Dunker blef slagen och
                         förlorade 9 officerare och 230 man.
     1809 den     21  Mars, vid Holmön, utanför Umeå.
                  22  Mars, vid Umeå.
                  15  Maj, vid Skellefteå, hvarest Furumark blef tagen,
                         med 650 man.
                   2  och 3 Juli, vid Sörmjöle.
                   5  Juli, vid Hörnefors, der Sandels blef slagen och
                         förlorade 11 officerare och nära 200 man.
  
  Savolaks brigaden hade således under detta fälttåg deltagit uti 42
  större eller mindre träffningar, och vid alla tillfällen utmärkt sig för
  sin tapperhet. Jag har ej vid hvarje tillfälle omnämnt alla de
  officerare, som der ådagalade mod och oförskräckthet; emedan detta
  skulle för mycket hafva ökat arbetets vidd. Jag anser mig derföre, innan
  jag slutar, på ett ställe böra uppräkna de officerare, som vid alla
  tillfällen utgjorde brigadens heder. Om deras namn härigenom kan bevaras
  åt efterverlden, blefve sådant för flere ibland dem nästan den enda
  belöning de erhållit. Vid uppgörandet af denna förteckning, har jag
  ansett öfverflödigt, att omnämna vid hvilken korps hvar och en tjente,
  utan blott uppgifvit den tjenstegrad han vid krigets början innehade.
  
  Desse voro, ibland
  
  _Regements-officerare_: grefve Cronstedt, Sandels, G. Ehrenroth, Lode,
  G. Aminoff, Furumark, Martinau, Grotenfeldt och Tujulin.
  
  _Kapitener_: Dunker, Malm, C. M. v. Fieandt, Brunow, Molander, v. Born,
  Germ. Aminoff, v. Burghausen, v. Wright, M. Ehrenroth, Ladau och Tavast.
  
  _Subalterner_: Brusin, Burman, Dan. W. v. Fieandt, G. M. Dunker, Er. Al.
  Tigerstedt, Gr. Aminoff, Orbinski, Reiher, Schwartz, Tavaststjerna,
  Taube, Carlqvist, Ekestubbe, Lundeberg, Neiglick, Tuderus, Lind, C. M.
  v. Fieandt, Gr. Tigerstedt, B. J. Meinander, v. Gerdten, Fr. Aminoff,
  Salmén, v. Becker, Oppman, Er. Ad. Tigerstedt, Harlin, Hjelmman,
  Savander, Wallgren, Hartman, Collan, Humble, Furumark, Weber, Wrede,
  Andersin, Longe, Ad. W. Meinander och Molander.
  
  Savolaks brigaden, som vid krigets början utgjorde 3,750 man, hade, om
  jag icke misstager mig, vid dess slut endast omkring 200 man i behåll.
  Leppävirta kompani, af Savolaks jägare regemente, hvilket bestod af 150
  man, hade blott 3 man öfriga. Man kan med skäl säga, att Savolaks
  brigaden "stod till sista man." Denna brigad och Björneborgs regemente
  kunna ostridigt jemföras med hvarje af fornålderns och samtidens mest
  ryktbara trupper.
  
  I företalet har jag nämnt, att mina anteckningar grunda sig på hvad jag
  sjelf sett, på flere erfarne officerares omdömen och på det inom hären
  rådande tänkesättet. Men det är likväl möjligt, att, oaktadt mitt
  alfvarliga sträfvande efter sanning, någon läsare, som öfvervarit
  händelserna eller deltagit i dem, kunde upptäcka ett eller annat
  misstag, hvilket kunde fordra rättelse. I sådan händelse anhåller jag
  att denna ville hafva godheten, att tillsända mig sina på säkra grunder
  stödde anmärkningar, adresserade på Bjästads post-kontor, då jag, vid en
  möjligen ny upplaga, ej skall underlåta att meddela de rättelser,
  hvartill dessa anmärkningar kunna föranleda. Men anmärkaren täckes äfven
  uppgifva sitt namn och sin karakter; ty anonyma tillrättavisningar anser
  jag mig ej kunna begagna.
  
  
  
  
                           Tillägg och Rättelser.
  
  
     Sid.  21 står: Meinander läs: Adolf W. Meinander
      --   26, 63, 96 står: Meinander läs: Berndt Joh.
              Meinander
      --   57  rad.   7  nedifr.  står:  Trenne  läs:  Tvenne
      --   99   --   17  uppif.    --      33     --     37
  
                     [Illustration: Högupplöst karta.]
  
  
  
  
  Noteringar:
  
  
  Originalets stavning och interpunktion har bibehållits. Ett fåtal
  uppenbarliga fel har rättats som följande (innan/efter):
  
     [s. 11]:
     ... under general Tutschkofs befäl. Oaktadt ...
     ... under general Tutschkoffs befäl. Oaktadt ...
  
     [s. 12]:
     ... Tutschkof, som anförde Ryska styrkan, ...
     ... Tutschkoff, som anförde Ryska styrkan, ...
  
     [s. 68]:
     ... drog sig till Rouna; hvarefter en del ...
     ... drog sig till Ruona; hvarefter en del ...
  
     [s. 81]:
     ... infanteri G. Ehrenroth, riddare af svärs-orden ...
     ... infanteri G. Ehrenroth, riddare af svärds-orden ...
  
     [s. 98]:
     ... afbröts en redan början träffning. Så snart ...
     ... afbröts en redan börjadt träffning. Så snart ...
  
     [s. 114]:
     ... soms fanns uti Skellefteå, bestående af sjö-artilleri, ...
     ... som fanns uti Skellefteå, bestående af sjö-artilleri, ...
  
     [s. 128]:
     ... på venstra flygeln allför fort gingo ...
     ... på venstra flygeln alltför fort gingo ...
  
     [s. 129]:
     ... omringad af öfverlägsna fieder, saknade ...
     ... omringad af öfverlägsna fiender, saknade ...
  
     [s. 130]:
     ... af blesserade kapitenen von Burghausin, förenämde ...
     ... af blesserade kapitenen von Burghausen, förenämde ...
  
     [s. 139]:
     ... Finland var för everldeliga tider ...
     ... Finland var för everdeliga tider ...
  
  
  
  
  
  
  End of the Project Gutenberg EBook of Anteckningar öfver Fälttågen emot
  Ryssland åren 1808 och 1809, by Carl Johan Holm