text: Produced by Jari Koivisto and Tapio Riikonen
  
  
  
  
  
  
  
  
  RICHARD LEJONHJERTA I HISTORIEN OCH POESIN
  
  Akademisk afhandling af
  
  CARL GUSTAF ESTLANDER
  
  
  
  
  
  Helsingfors,
  J. C. Frenckell Son,
  1858.
  
  
  
  
  Akademisk afhandling af CARL GUSTAF ESTLANDER hvilken, med samtycke
  af den vidtberömda Historisk-filologiska Fakulteten vid Finlands
  Universitet, och under inseende af FREDRIK CYGNÆUS, Filosofie Magister,
  Professor i Estetiken och Nyare Litteraturen, Riddare af K. K. S:t
  Stanislai Ordens andra klass, till granskning framställe af CARL GUSTAF
  ESTLANDER, Magister, uti Hist.--filol. Auditorium d. 11 Decemher 1858
  p.v.t.f m.
  
  
  
  INNEHÅLL:
  
       Företal.
    I. Richard Lejonhjerta i normandiska historien.
   II. Richard Lejonhjerta i normandiska poesin.
       Anmärkningar.
  
  
  
  
  Företal
  
  
  Med genialisk blick har Sir Walter Scott i sin förträffliga roman
  Ivanhoe förstått att uppfatta kontrasten emellan tvenne personligheter,
  hvilkas namn i Englands medeltidshistorie och poesi intaga märkeliga
  rum. Den ena är Richard Lejonhjerta, den andra Robin Hood. Vetterligen
  har ingen personlig beröring dem emellan funnits; och dock kan en
  sannare förändring af den historiska verkligheten icke tänkas, än
  den romanförfattaren tillåtit sig i denna sin sammanställning af
  riddarekonungen på tronen och fribytarekonungen i skogens vildmark. Ty
  huru omätligt än afståndet kan tyckas ifrån konungen öfver vesterns
  mäktigaste folk, hvars vilja var lag för blomstrande riken och hvars
  fana följdes af medeltidens stoltaste riddareskap, till den rättslöse
  fribytaren, som med sitt vilda följe jagades likt rådjur i Sherwoods
  skogssnår, sammanträffa dock deras karakterer och lif i tvenne
  väsendtliga punkter. Hvardera äro de äkta romantiska personligheter,
  på grund af sin lösbundenhet från det alldagliga lagbundna lifvets
  triviala förhållanden; hvardera äro de der jemte samtida representanter
  af de tvenne folk, det normandiska och det anglosaxiska, hvilka efter
  slaget vid Hastings inkastades till en blodig samvaro på Englands
  gemensamma jord. Medan Normanderne med hänryckning följa sin hjelte
  på hans verldsberömda riddarefärd till det Heliga Landet, skådar det
  anglosaxiska folket med sorgset mod i Sherwoods fribytare de sista
  försvinnande kämparne för dess nationela sjelfständighet och tillvaro.
  Motsatsen mellan de bägge personerna vidgar sig sålunda till en motsats
  mellan tvenne folks karakterer, lefnadsvilkor och samhällsställning,
  det ena herrskande, obändigt, aristokratiskt, det andra förtrampadt,
  godmodigt, folkmässigt.
  
  Skulle nu förf., sedan denna sammanställning fått makt med honom,
  stadnat helt enkelt vid ofvanantydda sida deraf, hade hans
  uppgift blifvit en rent historisk karaktersteckning af de bägge
  nationalhjeltarne samt, i och med dem, af de bägge folkelementerna, i
  den tidpunkt då striden dem emellan håller på att bortdö och de bereda
  sig att fredligt sammansmälta till en engelsk nation. Men Richard
  Lejonhjerta och Robin Hood hafva ännu en tredje punkt, hvari deras
  öden likna hvarandra. Den ena som den andra tillhöra dessa lyckliga
  dödlige, hvilkas odödlighet hvilar icke blott i historiens minnesblad,
  utan äfven i diktens bildersalar, hvarföre, när man forskande skådar
  tillbaka, hvardera ter sig i en dubbelgestalt, allteftersom den
  historiska verkligheten eller det fantasispunna omhöljet skymtar fram
  för blicken. Denna deras dubbla tillvaro är så mycket intressantare,
  som hvardera har sitt folk att tacka för den ena som den andra
  gestalten, sålunda att, under det menestreler och truverer gripit de
  spridda dragen af Richards person och iklädt honom den normandiska
  poesins riddarerustning, minnet af Robin Hoods äfventyrliga lif
  utbildat sig i Anglosaxarnes fantasi till folkvisor och ballader.
  Jemför man då den historiska personen med den diktade, är man sålunda,
  genom att tillse i hvad mon dikten förändrat verkligheten och huru hon
  vid skapandet tillvägagått, i tillfälle att uppskatta hvardera folkets
  skaldelynne, det är, att framställa medeltidens jemförelsevis lärda
  diktning i bredd med folkdikten.
  
  Men då en sådan dubbel, på en gång historisk och litteraturhistorisk
  jemförelse skulle gått vida utom gränsorna för en akademisk afhandling,
  och då förf. af enskild böjelse drogs till den sednare uppgiften,
  måste sammanställningen uppoffras, i det hvardera hjeltarne skildt
  behandlades. Uppgiften i efterföljande blad blir sålunda, att i den
  omgestaltning Richard Lejonhjerta i normandiska dikten undergått
  framställa denna diktnings lynne och art, hvartill åter de betingande
  vilkoren måste finnas i nationens samhällslif, tanke och handlingssätt.
  Huruvida, med en dylik plan, det historiska strängt i form af
  grundlägning bordt skiljas från det litteraturhistoriska, må utvisas af
  sättet hvarpå förf. förstått att lösa sin uppgift. Befunnes han häri
  hafva begått ett misstag, återstår honom blott den djupsinniga trösten:
  "hvad som engång skett kan ej mera hjelpas."
  
  Göres åter anmärkning derom, att den historiska grundlägningen är till
  öfverlopps vidlöftig, tar sig förf. friheten hänvisa till en sednare
  afhandling, der det erfordrades att grunddragen af anglonormandiska
  samhälls- och stats-skicket vore gifna, för att förstå det anglosaxiska
  folkets sorgliga ställning.
  
  Till att undvika upprepade citater kan det engång för alla anges,
  att följande arbeten anlitats, vid framställningen af Normandernas
  samhällsskick och den sociala sidan af Richards lif: _Thierry_,
  Conquête de l'Angleterre (Paris 1830), _Turner_, History of England
  during the Middle Ages (London 1853, vol. I), _Lingard_, History of
  England (London 1825, vol. II) -- vid behandling af korståget,
  utom förenämnde arbeten, _Michaud_, Histoire des Croisades (Paris
  1838 vol. II), -- vid undersökning af romandiktningens uppkomst samt
  menestrelernes lif och verksamhet: _de la Rue_, Essais sur les Bardes
  etc. (Caen 1834), _Warton_, History of English Poetry (London 1846) och
  _de la Villemarqué_, Contes populaires des ancies Bretons (Paris 1842),
  -- samt slutligen såsom källor för romanerna om Richard Coeur de Lion:
  _Weber_, Metrical Romances (Edinburg 1810) och _Ellis_, Specimens of
  early English metrical Romances (London 1848).
  
  
  
  
  I.
  
  Richard Lejonhjerta i normandiska historien.
  
  
  Den normandiska eröfringen af England var icke ett blott underkufvande;
  hon var en invasion, en kolonisation i stort. Hvilka anspråk på Edvard
  Confessorns tron Wilhelm Bastarden än kunde förebära, huru välsignad
  hans fana och huru helgadt än hans fribytartåg, antog den dynastiska
  eröfringen dock innan kort karakteren af inkräktande. Det anglosaxiska
  folket, fastän väl vandt i sin fromma indolens att underkasta sig
  främmande eröfrare, fann sig med förskräckelse denna gång hafva fallit
  byte för vida mer fordrande inkräktare än norska sjöröfvare och danska
  sjökonungar. Desse hade kommit som kraftiga lefnadsfriska naturfolk
  till ett jemförelsevis högt civiliseradt samhälle, åtnöjt sig med
  några sträckor af dess jord, fogat sig i dess former och inom få
  generationer fredligt sammansmultit med de beslägtade invånarne. Nu
  gälde det icke blott att afträda mer eller mindre gods och grund samt
  fredligt inrymma nykomlingarne plats jemte sig i de gamla formerna;
  det gälde att utrymma hela samhällsbygnaden, sjelfva ställa sig
  som rättslösa medlemmar utom densamma och åskåda huru främlingarne
  plundrade, förstörde och omgestaltade henne. Ty Normanderne medförde
  sjelfva ett samhällsskick, visserligen i grunden mindre sedligt och
  humant än Anglosaxarnes, men för tiden starkare genom det krigiska
  lynne feodalismen var egnad att väcka och underhålla. Huru mycket än
  af anglosaxiskt ursprung qvarblef och huru mycket än sednare, genom
  sin högre sedlighet, gjorde sig gällande, då de fördrifne åter fingo
  besittningsrätt i samhället, var det dock vid denna inympningsprocess
  den bittraste smärtan kändes, genom honom normandiska eröfringen
  erhåller sin fasansfulla karakter. Ju längre hunna i kultur och
  utveckling på engång förtryckarne och de förtryckte äro, dess större
  orättvisa, dess bittrare kränkning.
  
  Det låg sålunda i sakens natur, att eröfringen för århundraden skulle
  framkalla ett samhällsskick, deri våldet skipade lag och svärdet
  upprätthöll densamma. Men detta låg äfven i eröfrarnes egendomliga,
  krigiskt vilda lynne. Styrkan och svärdet egde hos dem urgamla anor,
  härstammande från en tid, då detta tappra folk som skandinaviska
  vikingar gjorde strandhugg på Europas skönaste kuster och skuro sina
  runor i hjertat af dess rikaste länder, plundrande och mördande med
  samma kallblodighet, hvarmed de vågade sig sjelfva bland atlantiska
  oceanens vågor. Styrkans rätt och svärdets välde erhöllo blott andra
  former, då Gångerolf bland sina följeslagare utskiftat Neustriens
  ödelagda fält jemte dess franco-galliske inbyggare. Sedan dess
  hade visserligen de bofasta vikingarne med förvånansvärd lätthet
  utbytt sitt norræna-mål emot infödingarnes gallicerade latin och
  sina Asa-gudar emot hvite Christ och hans helgon, samt tillochmed i
  religiös hängifvenhet och kyrklig fromhet så öfverträffat långt äldre
  kristnade folk, att de i slaget vid Hastings genom sina vakor och
  böner med skäl kunde synas Anglosaxarne mera likna munkar än
  stridsmän.[1] Äfven i vetande och bokliga konster hade de fordna
  Norrmännen åtminstone upphunnit det öfriga Europa; ty vid eröfringen
  berömmas de af Lanfrancus inrättade klosterskolorna såsom
  tillflyktsorter för klassiska studier,[2] hvarjemte normandiska
  presterskapet, om ock mera krigiskt än det för andans och fredens män
  egnat sig, stod i lärdom vida öfver Anglosaxarnes. Tillochmed i de
  sköna konsterna hafva Normanderna från denna tid lemnat oförgängliga
  spår; deras arkitektoniska minnesmärken från medlet af XI:te årh.
  vittna än i dag, genom den stränga och enkla konseqvens hvarmed
  romaniska stilen i dem utbildats och genom lätt fantastisk
  ornamentering, om tvenne genomgående drag i normandiska lynnet: kraft
  och prydlighet.[3] Det förra genomträngde lifgifvande och föryngrande
  hela det förslappade franco-galliska väsendet; det sednare göt sin
  förfining öfver feodallifvets råa seder. Prakt i husgeråd, drägter och
  vapen, ceremoniös ståt i kyrkobruken, lysande fester, belefvenhet i
  umgänge, måttlighet i mat och dryck utmärkte numera Skandinaviens
  sjöröfvare framför alla andra nationer i norden af Europa.
  
  Men allt detta oaktadt qvarbodde dock vikingasinnet med dess
  betydelsefulla egenskaper: en orolig äfventyraranda, lystnad efter
  byte förvärfdt i blodig idrott, törst efter rykte och ära samt ett
  känslolöst dödsförakt, som vid en mindre hunnen utvecklingsgrad utgör
  tapperhetens grund och vilkor. Huru många band och intressen än må
  hafva alstrats genom detta folklynnes bindande vid jord och fast
  egendom, var dock i och med, feodalförhållandena det väsendtligaste
  vilkoret för ett eröfrande krigarfolk i fullt mått förhanden:
  obehöfligheten af arbete och dermed frånvaron af medborgerlig
  verksamhet. Likalitet som för vikingen på hans drakskepp, der han
  seglade med sin skara af tillgifne kämpar, var för feodalherren med
  vallomslutna borgar, dit han församlade sina numera till vasaller
  förbytte män, ett fredligt arbete någon nödvändighet eller någon
  ära. Liksom då, beskattade han andras idoghet, förbehållande sig
  sjelf den gagnlösaste och dock ärofullaste lotten, vapenbrukets.
  I hans förhållande till fordne sjökonungen, numera hertigen af
  Normandie, förändrades genom bosättningen väl formen och namnet,
  men föga af sjelfva andan. Germanismens urgamla personliga trohets
  förhållande, beroende af den aktning anföraren genom styrka och
  tapperhet förvärfvat, var och förblef det hufvudsakliga sambandet
  äfven mellan baronen och hans länsherre; lätt brutet, såsnart den
  likaså urgamla germaniska sjelfständighetskänslan reste sig deremot
  starkare, endast i den mon det nu helgades af en mäktigare religion.
  Då emedlertid mera invecklade förhållanden, framförallt den spända
  ställningen till frankiske öfverherren och armoricanske vasallen,
  fordrade en större sammanhållighet, samt redan sjelfva bofastheten inom
  gemensamma landamären icke mera kunde tillåta samma oberoende, hvarmed
  den missnöjde vikingen styrde sitt skepp ifrån sjökonungens flotta,
  måste hertigarne af Normandie hos sig utbilda en annan kraft än blotta
  styrkans. Ty i detta förhållande torde riktigast grunden böra sökas
  till den list och förslagenhet, hvarför Normanderna gjorde sig kända
  och fruktade, och hvilken vid eröfringen af England utgjorde styrkan i
  Wilhelm Bastardens statskonst.
  
  Likt en planta, förflyttad i frodig jordmån och gynsamt klimat,
  utvecklade sig nu det normandiska lynnet i virrvarret af
  samhällsförhållanden, som genom eröfringen uppstod. Kufvadt genom
  anförarens list och deras egen tapperhet och öfverlägsna krigskonst,
  låg ett blomstrande konungarike, utmärkt för handel, konstflit och
  sedlig lagstiftning, öppet för alla eröfrarenes passioner. Icke blott
  Wilhelms normandiska och bretagnesiska baroner, hvilka i slaget vid
  Hastings anfört egna trupper, icke blott enskildte riddare, hvilka
  ifrån när och fjärran strömmat till eröfrarens af påfven helgade banér,
  tillochmed vapendragare och simpla soldater sågo sig plötsligen i
  besittning af ofantliga domäner. Personer med råa och tygellösa seder
  erhöllo genom en sådan vexling i lefnadsvilkor ett obegränsadt spelrum
  för alla onda böjelser. Äfven desse voro numera af adlig rang och högt
  anseende, medvetne om att under sig, såsom trälar på deras fordna
  jord, såsom beroende landbönder, eller åtminstone såsom skattskyldige
  vasaller, hafva landets fordne herrar, thegner som ceorler. Om äfven
  jemte dem anglosaxiske jordegare qvarblefvo i besittning af friheten,
  sågo de i desse frankliner och socagers en fiendtlig, föraktad,
  barbarisk massa, rättslös inför de numera af normandisk grefve eller
  biskop och normandiska baroner sammansatta shiredomstolarne, utan säte
  och stämma i pärernas församling, talande ett obegripligt språk och
  beledd för sitt grofva oartiga umgängessätt, sina långa skägg och vida
  mantlar.
  
  Hvilken sedlighet och rättskänsla ur sådana förhållanden nödvändigtvis
  måste framalstras, derpå är historien om de anglonormandiske baronerne
  under första århundradet efter eröfringen ett vältaligt vittne. Då
  Wilhelm Eröfraren, sedan äfven de ödelagda nordliga provinserna
  underkastat sig hans välde, högtidligen tillförsäkrade Anglosaxarne om
  samma lagar och styrelse som i "den gode kung Edvards dagar," lofvade
  han dervid mer än han kunde eller ville hålla. Der ett helt folk i
  sjelfva verket beröfvats sina rättigheter, måste det rätta sjelft
  blifva vacklande, begreppen derom förvridna, och ett näfrättstillstånd
  inträda, der styrkan ensamt fäller domslut. Till lycka för Englands
  framtid lade anglosaxiska statsförfattningen, såsom grundad på
  kommunalväsende icke subinfeudation, den ojemförligt större makten i
  konungens hand, och denna del af den "gode kung Edvards lagar" både
  ville och kunde Wilhelm Eröfraren vidmakthålla.
  
  Men vid hans död, så förtäljer Ordericus Vitalis,[4] fördrefvo
  normandiske baronerne konungens sheriffer och kastellaner, satte sig
  i besittning af slottena som han bygt på deras områden, samt begynte
  anfalla och plundra hvarandra eftersom deras medel tilläto. Inom kort
  uppväxte sådana borgar öfverallt i England, der vid eröfringen knapt
  ett fäste förefanns ens till landets försvar. Om äfven nödvändigheten
  af skydd emot en rofgirig granne och mot band af förtviflade
  Anglosaxare, hvilka sammanrotat sig till fribytare i skogar och
  otillgängliga moras, gaf upphof åt en del af dessa borgar, kunde de
  dock samt och synnerligen lika lätt tjena till oåtkomliga nästen,
  inom hvars keep[5] den baronliga röfvaren drog sitt byte och sig
  sjelf undan all hämd, och hvars fängelsehålor jemte galgen utgjorde
  inseglet på hans territoriala domsrätt. Den orolige Roger Mowbray,
  grefve af Northumberland, den beryktade Robert de Belesme, mannen med
  vilddjurssinnet, och den mäktige baron, som tillbragte sitt lif med att
  från ett välbefästadt slott företaga härjningståg till kringliggande
  nejder och uppfostrade sina sju söner till samma lefnadssätt, liksom
  till ett yrke, äro blott några bland de tallösa representanterna af
  en seigneurial sjelfständighet, som tillochmed trotsade den nyckfulle
  Wilhelm Rufi och den skoningslöse Henrik Beauclercs öfvermakt, dessmer
  hvilade gisselskarp öfver det värnlösa folket.
  
  Under den godsinte Stephans regering antogo våldsamheterna fullständigt
  tycke af anarki. Med vanlig trolöshet hade baronerne vid hans, likasom
  vid hans tvenne företrädares tronbestigning brutit en tillförene
  högtidligen aflagd hyllningsed. Följden deraf blef ett inbördes krig,
  der bägge partierna, konung Stephans och kejsarinnan Mathildas, dels
  för att anskaffa medel dels af blott roflystnad, förde ett fullständigt
  röfvarlif emot hvarandra och emot samhällets fredliga medlemmar.
  Ströftåg gjordes på fiendens gods, hvarvid menniskor bortfördes som
  boskap; de baronliga fängelserna fyldes med Anglosaxare, män och
  qvinnor, hvilka på det sinnrikaste marterades, för att aftvingas hvad
  möjligen af egodelar kunde återstå dem. När intet mera stod att tagas,
  brändes byar och kyrkor, så att man kunde färdas en hel dag utan att
  påträffa annat än kolade boningar och förödda fält. Geoffroy Grenville
  förvandlade i en hast klostret Ramsey till fästning; Robert Marmion
  gjorde samma bruk af Coventrys berömda kloster och grefve Wilhelm
  Albemarle af Bridlingtons kyrka; så att på sådant sätt borgarnes
  antal, ensamt under denna regering, växte med 126 nya. "Ja biskoparne,
  biskoparne sjelfva, säger en samtida författare, klädda i jern och
  fullständigt utrustade med vapen, plägade på stridshästar draga ut på
  byte tillsammans med förödarne af deras land," och helt högt sade det
  qvalda folket att Kristus och hans helgon voro insomnade.
  
  Erinrar man sig härvid det beröm för religiös hängifvenhet Normanderna
  upprepadt tilldelas, förefaller ett slikt gudlöst handlingssätt
  oförklarligt. Äfvenså måste man förvånas öfver den vederstyggliga
  hycklande beredvillighet, hvarmed baronerne plötsligen, på påfvens
  befallning, i Thomas Becket sågo och vördade ett helgon, sedan de
  under hans lifstid af politiska skäl förföljt honom intill döden.
  Men sådana motsägelser vinna sin lösning, blott man icke vill skåda
  religiositetens styrka i ett orubbligt vidhängande vid vissa kyrkliga
  dogmer, vissa sinliga symboler och föreställningar, hvilka meränväl
  tillåta att samma sinne på engång beherrskas af ett svärmande trosnit,
  en korsfarar-entusiasm, och af den omenskligaste, sedeslösaste
  råhet, ja af indifferens för alla kristendomens bud. Först i tider
  då kristendomen verkligen vunnit en objektiv sedlig halt, fylts af
  samhällets sed och fylt densamma, skulle sådana drag i tidslynnet
  blifva verkliga motsägelser. Redan vid eröfringen visade Normanderna
  huru litet af kristlig anda, ja af aktning för kyrkan sjelf fanns
  parad med deras asketiska vakande och bedjande. Från klostren
  fördrefvos munkarne, kloster- och kyrkojorden skiftades som krigsbyte,
  det anglosaxiska presterskapet afsattes och deras helgade drägter
  påkläddes stundom tillochmed soldater och låga tjenstehjon; hvarföre
  ock prelaterne ofta nog öfverträffade de verldslige magnaterne i råa
  seder, liksom de icke sällan upphunno dem i våldsamhet och roflystnad.
  
  Med denna skuggsida i det normandiska lynnet sammanhänger en
  annan, ökad liksom hon genom eröfringen, men af vida mörkare art,
  och beteknande en lidelsefullhet, som hos ett folk väl icke är
  oförenlig med kraft och styrka, men afgjordt häntyder på ett upplöst
  samhällsskick, en förslappad moral. Enligt ovedersägliga vittnesbörd
  skola de onaturligaste laster herrskat bland Normanderne samt af dem
  kringspridts i England,[6] och Giraldus Cambrensis har af Wilhelm
  Longchamp teknat en bild, i detta hänseende väl värd en plats bland
  antikens afskyvärdaste.[7] Till konung Henriks beröm förmäles, att
  han vid sitt tillträde till regeringen strängeligen rensat hofvet från
  dessa veklingar med långa lockar, vidärmade kjortlar och mantlar med
  släp;[8] men icke destomindre är det mot hans ende son det ofvantydda
  vittnesbördet särskildt andrages.
  
  Sjelffallet måste qvinnans ställning under sådana förhållanden vara
  föga betryggad. Ur det våld, hvarmed rika anglosaxiska arftagerskor
  vid eröfringen tvungos till äktenskap, uppkom inom normandiska
  feodalväsendet den afskyvärda giftomansrätten, hvarigenom länsherren
  kunde så godt som försälja en qvinlig vasall åt den mestbjudande; -- en
  af de betydligaste förändringarne i Anglosaxsarnes lagar, enligt hvilka
  ej ens fadren synes egt obetingad rätt att disponera öfver sin dotters
  hand. Der sålunda passionerna kunde ställa sig under sjelfva lagarnes
  skydd, behöfver deras tillvaro icke genom fakta bestyrkas. Endast
  chevaleriet, så långt dess förmildrande kraft inom samhället sträckte
  sig, kom härvid de betryckta till hjelp.
  
  Det kunde med skäl synas underbart, att ett samhälle ur ett sådant
  gäsningstillstånd, icke blott skulle rädda sin tillvaro, utan äfven
  framgå segrande till att, genom sedlig styrka och politisk kraft
  blifva vårt tidehvarfs föredöme och tongifvare. Normandernas energiska
  herrskarenatur har härtill blott delvis bidragit. Äfven Neapel blef
  stålsatt med normandisk kraft, och är dock nu blott ett slagg bland
  nationer. Långt större är det anglosaxiska folkets andel i Englands
  storhet, genom den tidiga hyllning i dess samhällsförfattning gafs
  åt menniskovärde, jemlikhet inför lag, folklig lagskipning, folklig
  representation, arbete och välstånd. Men ännu en tredje makt har
  innestående tacksamhetsanspråk hos verldsbeherrskarinnan. Det är
  konungamakten.
  
  När annorstädes i Europa feodaladeln i en partikulariserande
  sjelfständighet gjort högsta samhällsmakten till ett blott namn på den
  förste bland pärerne, herrskade deremot anglonormandiska konungen med
  en afgjord öfvermakt öfver sina obändiga vasaller. Derföre hände det
  ock, att när till exempel i Frankrike vigtskålen stält sig tvertom och
  adeln sjunkit till en blott hofprydnad åt envåldsmakten, Englands adel
  egde sammanhållighet nog att tvinga vigtskålarne till jemvigt, genom
  ett klokt användande af den egentliga samhällstyngden, folket; hvaraf
  det sedan kunde hända att folket, ifrån att vara vigt, blef, som sig
  vederbör, sjelfva de lefvande armar, som på engång uppbära vågskålarne
  och ställa dem i jemvigt.
  
  Härmed skulle vi sagt tillräckligt om normandiska samhällslifvet,
  såframt ej hjelten i vår afhandling vore en konung, såväl som han är
  både baron och riddare. Till att uppfatta en sådan samhällstyp blir det
  oss nödvändigt att först, om ock flyktigt, bestämma konungens ställning
  hos Anglonormanderne.
  
  Genom att bibehålla och, såvidt de gälde konungens myndighet, äfven
  upprätthålla den anglosaxiska konstitutionen, grundlade Wilhelm
  Eröfraren i England en stark och vidsträckt konungamakt. Ehuru
  visserligen grefvarnes myndighet i provinserna numera var ärftlig,
  blef den dock aldrig suverän,[9] hvarförutom flere provinser
  förvaltades direkte genom sheriffer. Redan i Henrik II:s tid förekomme
  earldömen som blotta titlar, liksom äfven baroner utan jord. Så
  våldsam och trotsig än den normandiska adeln var, visade sig dock
  vid alla tillfällen, att konungen var den mäktigaste länsherren i
  sitt rike. Genom bibehållandet af de kommunala shiredomstolarne var
  territorialdomsrätten på det kännbaraste inskränkt, och, så fal än
  rättvisan hölls vid konungens domstol, upphörde dock aldrig den
  anglosaxiska plägseden att vädja dit, såsom till den högsta instansen.
  Äfven beskattningsrätten hade Wilhelm Eröfraren i utvidgadt mått
  tagit som arf af sina anglosaxiska företrädare. Om äfven tillfälliga
  beskattningar merändels beslötos i baronernas församling, och derigenom
  grunden lades till engelska parlamentets rätt att bevilja utskylderna,
  förekommer dock icke intill magna-charta att hon skulle motsatt sig
  konungens fordringar.
  
  För att uppehålla en sådan myndighet, behöfdes dock att konungen,
  vid skiftandet af eröfringsbytet, skulle hafva försett sig med
  domanialbesittningar, öfvervägande hvarje enskildts; hvilket ej heller
  af Wilhelm Eröfraren blef försummadt. Utom anglosaxiska kronans, Edvard
  Bekännarens och Godvinska familjens vidsträckta länderier, hade han
  tillskansat sig alla skogar och alla de städer, hvilka icke blifvit
  förskrifna åt någon annan. Förökad genom talrika konfiskationer,
  försatte denna jordbesittning, jemte skatterna och utpressningarna,
  konungen i tillfälle att göra sig oberoende af vasallernes krigstjenst
  samt ersätta den, genom att i sold taga talrika skaror af vandrande
  riddare och äfventyrare.
  
  I sjelfva verket erbjuder den normandiska hären, sedan Englands jord
  blifvit vederbörligen utskiftad, anblicken af en indelt feodalarmé.
  Sedan anföraren erhållit ett visst antal riddargods,[10] utdelade
  han dem bland sina soldater, som sålunda trädde till honom i
  förhållande af krigstjenstpligtige vasaller. Andra åter emottogo
  enskildta riddarelän direkte af konungen. Hit hörde förnämligast
  de talrika skaror af äfventyrare, som strömmat till Wilhelms armé,
  och sålunda stodo oberoende af den normandiska feodalindelningen.[11]
  I detta förhållande fann Wilhelm Eröfraren en utväg att pålägga
  anglonormandiska länsväsendet den största inskränkningen. Anseende
  sig alltfortfarande såsom högsta anförare för de numera landegande
  normandiska krigarne, kunde han affordra äfven den lägsta medlemmen i
  feodalkedjan, liksom han i lägret vid Dive affordrat hela hären, tro
  och hyllningsed. Detta skedde tjugu år efter slaget vid Hastings vid
  en allmän sammankomst i Winchester eller Salisbury. Efter detta egde
  länsherren icke mera _laglig_ rätt att i sina strider med konungen
  fordra understöd af sina vasaller; konungamakten hade trängt, som en
  högre samhällsmakt, upplösande in i det anglonormandiska länsväsendet.
  
  Werkan deraf dröjde icke att visa sig. Redan under Henrik II hade den
  obändiga adeln blifvit späkt till lydnad, ja till tjenstfärdighet
  under hans godtycke, såsom den till sin skam visade det i striden emot
  Thomas Becket. Redan vid denna tid hade i England feodalväsendets
  krigiska institution till den grad förslappats, att plikten för
  försummad krigstjenst ifrån att vara ett straff, till det mesta
  blifvit en stående skatt (escuage), som af konungen uppbars, under
  det den krigiska delen af adeln tjente bland soldnärerne i hans armé.
  Förmedelst sina kringresande assisdomare utöfvade han myndigt högsta
  jurisdiktionen öfver landet, och af inbördes fejder känner man under
  hans regering föga andra än de, som uppväcktes af hans egen familj.
  
  Jemte denna betydelse, att vara den normandiska monarkins
  envåldsperiod, har de tvenne första monarkernes af huset Plantagenet
  regeringstid äfven betydelsen att vara detta underbara eröfrarfolks
  glans- och maktperiod. Liksom med samlad styrka utgick det nu på nya
  eröfringar och landvinningar. Irland fängslades för evigt, Skottland,
  der redan tidigare fredlig eröfring gjorts, gaf det sin hyllningsed,
  Bretagne var vunnet genom giftermål, och tillochmed de rika och oroliga
  folken söder om Loire måste finna sig vid att emottaga normandiska
  ståthållare i sina provinser, städer och slott. Utom romerska kejsaren
  och Ejubidernes sultan fanns ingen mäktigare monark i verlden. Men
  bygdt som detta välde var blott på svärdet, förgicks det såsnart
  svärdet, förslöadt emot Saracenernes kroksablar och förrostadt i
  kejsarens fängelse, sjunkit ur den jättestarka arm, som till samtidens
  och efterverldens beundran förde detsamma. I denna sin ställning liknar
  Richard Lejonhjerta Carl XII, så mycket tvenne hjeltar från olika
  tidsåldrar kunna det. Liksom denne, förspilde han med nationens bifall
  dess kraft emot Orientens horder, liksom denne återkom han efter en
  äfventyrlig färd genom Europa till sitt land, fullt af inre oro och
  anfallet af yttre fiende, och slutligen föll han liksom denne med
  svärdet i hand framför fiendtliga vallar, öfverlåtande sitt rike till
  styckning och till sekellång politisk vanmakt. Men för hvardera ledde
  deras verksamhet till detta resultat derföre, att de voro så ensidigt
  fullständiga representanter af sina nationers lynnen, af deras mannamod
  och styrka. Då detta hos dem var det egentligaste felet, älskas äfven
  begges deras minnen troget genom tiderna.
  
  Knappast har något folk att uppvisa en så ödediger slägt, som den
  plantagenetska är för England; ej ens Wasaätten undantagen. Sedan den
  sålunda fört sitt folk till undergång och, försjunken i slapphet,
  splittrat det normandiska väldet, men äfven just derigenom låtit en
  ny tingens ordning uppstå i England, stiger den åter upp, höjande
  sig sjelf och sitt nya folk i en bländande ridderlig glans samt
  återeröfrande mer än den någonsin egt, förverkar så än engång sitt
  välde på kontinenten och slutar med, att i ett fasansfullt inbördes
  krig sönderslita sitt land och utrota ända till sista telningen af sin
  stam.
  
  Redan den första familjen bar _inom sig_ detta öde i fullt mått,
  hvilket, ur ett välberäknadt steg till ökadt välde, lät upprinna en
  källa till inbördes hat, förföljelser och krig. Genom sitt giftermål
  med Eleonore ökade Henrik II sina ärfda kronor med Aquitaniens
  hertigliga och Poitous grefvekrona, men ökade äfven sina fienders
  antal med den förbittrade franska konungen, med de sjelfständiga, mot
  normandiska förtrycket spjernande folken i Syd-Gallien samt slutligen
  och sist med sin egen familj. Tillochmed i dessa bistra tider väckte
  det onaturliga krig, som härur framgick, hos allmänna meningen fasa
  och afsky, och folktron, redobogen att i det öfvernaturliga söka
  förklaringen till det onaturliga, trodde sig finna orsaken i ett
  fiendtligt öde, som för något hemligt missdåds skuld hvilade öfver
  slägten. Så visste man att berätta det Eleonore af Aquitanien, före
  sitt giftermål med Henrik II, stått i kärleksförbindelser med hans
  fader, Geoffroy af Anjou, och om dennes mor hade man att förtälja än
  hemskare och besynnerligare saker. Hennes make skall hafva bemärkt,
  att hon sällan besökte kyrkan och alltid smög sig bort derifrån innan
  mässan begynte. Oroad häröfver, hade han omsider beslutit att förvissa
  sig om förhållandet, genom att med våld låta qvarhålla den misstänkta
  gemålen; men hvarvid hon, afkastande sin mantel, bortflugit genom
  fenstret och aldrig mer återkommit. Tillochmed inom slägten sjelf
  framkallade sådana sägner tron på dess olyckliga öde. När fadrens
  sändebud kom, för att erbjuda fred och försoning åt den tredje af
  sönerna, grefve Gottfrid af Bretagne, skall denne hafva svarat, att han
  icke ville låta sig beröfvas sin arfslott, hvartill sändebudet skyndat
  att invända, det hans fader icke fordrade någon uppoffring på sönernas
  sida. "Du förstår icke hvad jag menar," säges då grefve Gottfrid
  genmält: "det är ett arf från våra förfäder, att bland oss den ena kan
  ej älska den andra. Se der vår arfvedel, hvilken ingen af oss skall
  frånträda".[12]
  
  Det är dock icke svårt att finna en naturligare förklaring. De gamla
  krönikeskribenterna intyga, att Henrik slutit sin förening med Eleonore
  blott af begär till hennes länderier, hvarföre han äfven innan kort,
  försmående sin gemåls kärlek, skänkt sina flyktiga böjelser åt en
  talrik skara af älskarinnor.[13] Eleonores eldiga sydländska sinne
  var icke skapt att med tålmodighet fördraga en sådan kränkning. När
  derföre hennes trenne äldre söner, Henrik, Richard och Gottfrid ännu
  voro växande, begynte hon hos dem inplanta hat emot fadren, hvilken i
  deras spädare år omfattat dem med öfverdrifven ömhet, men sednare med
  misstänksamhet sett dem utveckla sina häftiga och hersklystna lynnen
  under modrens ledning. I detta omänskliga bemödande understöddes hon
  ihärdigt af sin fordna gemål, konung Ludvig VII, som förmälde en af
  sina döttrar med den äldsta bland prinsarne, och öfverlemnade en annan
  den sedan så mångfald olyckliga Alix, åt konung Henrik som Richards
  blifvande gemål. Ledde af samma bevekelsegrunder, att försvaga den
  engelska konungen, deras länsherre, och derjemte hämnas den kränkning
  han tillfogat sin gemål, deras egen furstinna,[14] underblåste
  aquitaniske baronerne, med den berömde Bertrand de Born i spetsen, den
  sålunda tända lågan under hela det femtonåriga familjekriget.
  
  Uppfostrad i sådana förhållanden och redan vid sexton års ålder, såsom
  grefve af Poitou, inkastad i midten af dessa politiska slitningar,
  utbildades Richard, redan då berömd för sitt lejonmod, naturenligt
  nog till en typ af anglonormandisk baron. Af naturen begåfvad med en
  stor och starkt bygd kropp, utmärkt för armarnes längd och böjlighet,
  var han i fullt mått utrustad med det rörliga ostadiga lynne, den
  oförskräckta skoningslösa tapperhet, den hersklystnad, den rofgirighet
  och deri böjelse för prakt och ståt, som var hans nation och slägt
  egen. Egendomlig för honom sjelf deremot var en nyckfull spänstighet
  mot alla band och förbindelser samt den öppna godmodighet, hvars
  behag tillvann honom vänner och ännu tillvinner honom vår medkänsla.
  Wi blifva längre fram i tillfälle att anföra mer än ett drag deraf.
  Här må dock försvara sin plats ett yttrande han, med anspelning på
  ofvananförda sägen om hans stammoder, den anjouska grefvinnan, plägat
  fälla till sina vänner: "Är det underligt", skall han skämtande
  frågat, "att vi, som härstamma från en sådan rot, lefva i fiendskap
  med hvarandra? Den som från Hin Onde utgått, måste till honom
  återvända".[15] Wi veta att den gamla grefvinnan dock icke ensam bör
  bära skulden.
  
  Denna sin egensinniga naturs orolighet och våldsamhet uppenbarade han
  inom kort i den egenskap af vasall, hvari han trädt till sin fader;
  både genom godtyckligheten, hvarmed han fattade sina beslut och genom
  oböjligheten hvarmed han utförde dem. Sedan han hastat att förena sig
  med sina upproriske bröder, är han den siste i att ingå förlikning med
  fadren. Men, omsider tvungen att bedja om tillgift samt att, läggande
  sina händer i fadrens och böjande knä, svärja honom ny länsed efter
  det sedvanliga formuläret, hvilket af tiden ansågs för ett starkare
  band än det närmaste blodsförhållande,[16] utför han med nit sin
  försonade faders uppdrag, att tukta sina fordna bundsförvandter, de
  svikna baronerne i Poitou och Aquitanien. Han slår dem i en rad af
  drabbningar ifrån Loire till Pyreneerna, intar deras städer, fästen
  och slott, samt härjar deras länderier med eld och svärd. Hans
  utpressningar voro måttlösa, hvarje den minsta ohörsamhet straffade
  han grymt, ingen qvinna var tryggad för hans förolämpningar, om ej
  skyddad af slottsmurar.[17] Emedlertid har äldsta brodren Henrik,
  kallad le Jeune,[18] återkommit från sina irrfärder vid utländska hof,
  och blir nu af fadren erkänd som medregent. I denna egenskap fordrar
  han hyllningsed af sina bröder, grefvarne af Poitou och Bretagne.
  Den sednare lyder, men Richard vägrar häftigt och stolt, och innan
  kort drar Henrik med sin vasall Gottfrid, i härnad emot den oböjlige
  brodren, sluter förbund med hans förtryckte baroner och tyckes hota
  honom med en afgjord undergång. Inseende faran, att låta den krönte
  sonen vinna öfvertaget, skyndar fadren till valplatsen, men kunde först
  då bringa förlikning till stånd, när Henrik lemnat densamma, för att,
  under ångestqval öfver sitt förhållande emot fadren, nedstiga i sin
  förtidiga graf.
  
  Icke långt derefter fann äfven Gottfrid en brådstört död under hofvarne
  af sin egen häst vid ett tornerspel hos franska konungen; men lugnet
  återvände det oaktadt icke bland de få medlemmarne af familjen.
  På Frankrikes tron hade några år förut uppstigit den statskloke
  Philip II, hvars första handling af ett personligt, ej mindre än
  politiskt hat emot Richard var att öfverhopa honom med de varmaste
  vänskapsbetygelser. Denne, lika ärlig som passionerad i sina känslor,
  bedårades till en vänskap, hvilken, i förening med andra orsaker till
  missnöje, åstadkom en ny brytning mellan honom och hans numera af ålder
  och sorger nedböjdte fader; hvarmed besannades, att ett gifvet ord och
  en besvuren förbindelse utgjorde likaså svaga band inom normandiska
  feodalpolitiken, som dem naturen sjelf faststält och helgat. Ett bland
  de föreburna klagomålen gälde den öfvannämnda prinsessan Alix, hvilken
  nu af de begge vännerna affordrades konung Henrik, för att förmälas
  med Richard. Äfven sedan hon mognat till jungfru, hade detta giftermål
  blifvit uppskjutet af konung Henrik, såsom samtiden trodde, af skäl,
  hvilka redan genom hans karakter och tidens seder göras sannolika.
  Upptänd af passion till sin unga skydsling, skall han ernat göra henne
  till sin gemål, men då kyrkan icke beviljade honom skillnad från
  Eleonore af Aquitanien, låtit henne intaga den olyckligt förevigade
  Rosamund Cliffords plats. Då denna fordran följaktligen vägrades af
  fadren, vände sig Richard till Philip och, läggande sina händer i hans
  såsom han tillförene lagt dem i sin faders, svor honom hyllnigsed,
  icke blott för Poitou, utan äfven för de öfriga anglonormandiska
  besittningarne i Gallien. Det krig, som härpå följde, afbröts genom
  täta underhandlingar, i hvilka kyrkan sökte mäkla fred, för att förmå
  de tvenne konungarne till sitt åtagna korståg. Ständigt gäckad i sina
  försök, skred den påfliga legaten till sista medlet, det gemenligen
  så fruktade och ofelbara, att belägga Frankrike med interdikt. Philip
  svarade kardinalen blott skämtande, att han tycktes hafva luktat på
  engelsk sterling, men Richard deremot drog, ursinnig öfver prelatens
  djerfhet, sitt svärd och kunde endast med våld afhållas från att
  förföra sig på Kristi ståthållares sändebud.
  
  Den åldrige Henrik, dukande under för sitt rågade mått, nedsjönk
  omsider på sotsängen. På allvar längtande till fred, eftergaf han för
  sonens alla fordringar, och denne hastade till fadrens dödsbädd, för
  att under hans sjukdom hinna emottaga fredskyssen, den sedvanliga
  bekräftelsen på försoning, fruktande, säges det, att när fadren skulle
  tillfriskna, han kunde ångra sig och bjuda strängare vilkor.[19]
  Kyssen gafs, men vid utgången hörde han sin döende fader med dämpad
  stämma säga: "Måtte blott Gud icke låta mig dö, innan jag tillfyllest
  tagit hämd på dig!" Så lång tid förunnades honom icke. Han hann blott,
  innan han dog, förbanna den dag han föddes och de söner han framfödt.
  
  Richard, återkommen till franska lägret, uppväckte genom berättelsen om
  sitt uppträde med fadren mycken munterhet hos konung Philip och hans
  hoffolk. Vi anföra dock detta blott som ett drag af lättsinnighet; ty
  vid likbegängelsen gret han bittert, och hans första åtgärd blef att
  afskeda sina fordna rådgifvare och draga till sig sin faders. Dermed
  gick han att öfvertaga Normandernas rika krona.
  
  De egenskaper Richard sålunda lagt i dagen som baron och vasall, fanns
  för honom intet nödtvång att ändra såsom konung. Tvertom tillät det
  öfvertag, vi sett konungamakten ega, dem än friare framträda. Långt
  ifrån att behöfva offra något af sitt godtycke och sin tygellösa
  sjelfständighetskänsla för uppfyllande af sina konungsliga pligter emot
  samhälle och stat, kunde han nu gifva dem luft i en större, i en mer
  historisk grad.
  
  Också har historien ej att uppvisa en handling, der han skulle afsett
  sina länders och nationers välfärd, icke egen nyck eller egen ära. Han
  stiftade knapt en lag till deras fromma, han förde intet krig till
  _deras_ försvar och ära. Skulle i det sednare afseendet hans och deras
  intresse sammanfallit, såsom i försvarskriget emot Philip och Johan,
  blir det dock i utförandet ett blott personligt hämdkrig.
  
  Redan före sin tronbestigning hade han, vid underrättelsen om
  Jerusalems fall, antagit korset, liksom hans ridderliga samtid med
  begärlighet lyssnande till de uppmaningar kyrkan, med stöd af tidens
  religiösa föreställningar, stälde till dess äfventyrarlust. Hans första
  omsorg såsom konung blef derföre, att ur sitt rike sammanbringa de
  möjligaste största penningesummor till riddarfärdens företagande. Till
  den ändan lät han öppna alla rikets skattkamrar, kasta skattmästarne
  i fängelse och icke lössläppa dem förr, än de utbetalt till sista
  fyrken både af kronans och sina egna tillgångar. Derpå utsattes kronans
  länderier, privilegier och embeten till offentlig försäljning åt den
  mestbjudande; flere bland städerna, hvilka såsom kunglig egendom varit
  underkastade de godtyckligaste utpressningar af provosterna, köpte
  sig en fix beskattning och inslogo härmed den väg, hvarpå icke blott
  samtliga städerne, utan äfven hela engelska folket med tiden skulle
  erhålla sina fri- och rättigheter. Skämtande öfver att kunna göra en
  gammal biskop till ung grefve, sålde Richard Northumberland på lifstid
  åt grefbiskopen af Durham. Åt skottska konungen öfverlemnade han icke
  blott länsherrerättigheten, utan äfven tvenne gränsgrefskaper emot
  tiotusen pund i silfver.[20] Blott för att Richard skulle aflägga all
  ovänskap, betalte hans naturliga broder Geoffroy tretusen mark, "Jag
  skulle sälja äfven London, om jag blott kunde finna lämplig köpare",
  hade han sagt till sina hofmän.[21]
  
  Sedan han sålunda, lik tidens öfrige _chevaliers errants_, så att säga
  föryttrat sitt fädernegods, begaf han sig ut på sin äfventyrarfärd, i
  spetsen för en lysande armé och med rikt fylda penningkistor, lemnande
  sitt rike att skötas, så godt sig göra lät, åt de tvenne biskoparne af
  Durham och Ely. Hvad om denna korsfärd, hvilken bildar den egentliga
  riddareperioden i Richards lif, är att sägas, kan lämpligast anföras,
  då vi hunnit till tredje facen af hans karakter, den ridderliga;
  tillsvidare fortsätta vi att framställa hans betydelse såsom konung.
  
  Richards fyraåriga frånvaro har den, för honom sjelf nog negativa,
  förtjensten att utgöra en vändpunkt i Englands historie. Hittills
  hade konungamakten i jemt stigande vuxit i stadga och kraft. Så
  tallösa än baronernas oroligheter varit, hade de dock städse varit
  blott personliga, aldrig antagit formen af en samhällig opposition
  emot konungens makt.[22] Detta skedde nu för första gången, under
  den afskydde biskop Longchamps af Ely interimsstyrelse. Med större
  öfvermod än klokhet antog denne prelat alla en normandisk konungs
  sedvanor, afsatte misshagliga personer från deras tjenster, öfvade
  plundring och våldsamheter samt omgaf sig med ett lysande följe af
  mer än tusen hästar, så att hvarhelst han drog fram i landet
  trenne års inkomster icke förslogo att betäcka de kostnader han
  förorsakade.[23] Detta förfarande väckte allmän förbittring. Men då i
  England icke funnos dessa stora kronovasaller, hvilka ensamme skulle
  förmått afhålla missbruket, måste adeln sluta sig tillsammans, såsom
  makt emot makt, och derjemte i sin tur söka stöd hos folket.
  
  Om det öfverhufvud låg i feodalväsendets natur, att massan betraktades
  som ett rättslöst redskap, till, blott för att bygga de feodala
  borgnästena samt förse herrarnes lif med hvad till dess nödtörft och
  njutande hörde, måste detta förhållande i England kännas dubbelt
  tryckande, der icke blott ståndsskillnaden, utan äfven nationalhatet
  vidgade svalget. Väl försäkrar en författare under Henrik II, att inom
  de fria klasserna dåförtiden, nationerna blifvit så blandade, att en
  Anglosaxare knappast kunde skiljas från en Normand.[24] Den dagliga
  beröringen och ömsesidiga äktenskap måste härtill bidragit. Icke
  destomindre visade sig, äfven efter denna tid, en afgjord fiendtlig
  spänning emellan eröfrarnes och de eröfrades afkomlingar. De sednare
  egde i sjelfva verket, nedtryckte som de voro af utpressningar, i
  svett och möda odlande sin jord, i sina grofttimrade plumpa boningar
  utan värn emot adliga fribytare, genom sitt språk, sina seder och
  sitt hat uteslutne från hvarje ärofull och aktad plats i samhället,
  misstrodde och misstroende, alltför täta påminnelser om de orättvisor
  deras förfäder hundra år tidigare lidit, för att deras förnedrade
  samhällsställning skulle förefalla dem naturlig. Villigt af hat och
  hämdlust, eller äfven af nödtvång hade de, under de tätt inbördes
  striderna följt konungen eller baronen, ja äfven varit behjelplige
  i att tillfoga Kymrerne i Wales och Erserne i Irland samma öde, som
  öfvergått dem sjelfve. Men först då, när konungamaktens sammanpressande
  tryck förmått den franska talande baronen att sammanträda med den
  anglosaxiske borgaren och franklinen till en gemensam kamp, var den
  vädjoban funnen, hvarifrån det engelska folket på samma gång som det
  engelska statsskicket, efter en hundraårig strid, framträdde enigt och
  starkt.
  
  Hvad som främst utmärker början deraf, oppositionen emot Guillaume
  Longchamp, är den moderation och den aktning för konungens rätt, som
  af baronerne ådagalades. Då biskopen-regenten, instämd inför deras
  församling, icke hörsammade kallelsen, utan inneslöt sig i Towern,
  läto baronerne stormklockan röras och sammankallade Londons borgerskap
  till S:t Pauls katedral. Genom allmän omröstning förklarade detta
  "parlement" biskopen af Ely, med all undersåtlig trohet emot Richard
  okränkt, afsatt från regentskapet. Men utom en viss parlamentarisk
  takt, vittnar detta deras sätt att gå tillväga om en icke ringa kärlek
  och tillgifvenhet för deras frånvarande ridderlige konung.
  
  Denna tillgifvenhet framträder i än öppnare dag vid de stämplingar
  Richards yngste broder Johan, grefve af Mortaigne, äfven han trogen
  det plantagenetska familjelynnet, begagnande sig af oppositionen emot
  konungens viceregent, begynte emot hans krona. Af denne tillitsfullt
  belänad med flere provinser och villigt understödd af den beräknande
  franska konungen, sökte han både i England och Normandie att sätta
  sig i besittning af styrelsen. Men på engång äregirig och feg, grym
  och trolös, känslolös och vällustig, var han lika mycket föraktad som
  Richard för sina egenskaper, tillochmed sina fel, var populär och
  älskad. Sjelfmant drogo derföre de mäktigaste bland baronerne i härnad
  emot upprorstiftaren.
  
  Emedlertid hade ett dunkelt rykte spridt sig, förkunnande att deras
  irrande konung, under sin återfärd genom Tyskland, råkat i fångenskap
  hos kejsaren, och nu gälde det att, enligt feodallagarne, sammanbringa
  den dryga lösepenning, hvarför hans frihet skulle köpas. Oaktadt det
  inbördes kriget, åstadkoms med exempellös uppoffring den erfordrade
  summan af hundratusen mark i silfver. Komissarier genomströfvade
  länderna och uppburo de fördelade summorna; genom försnillning slogo
  de felt på en betydlig del, oaktadt tillochmed kyrkorna beröfvats sina
  heliga kärl och prydnader, och ännu en annan och en tredje insamling
  måste öfvergå de utblottade undersåterna.
  
  Icke destomindre var glädjen allmän, då Richard sent omsider landade
  i England. Förskräckta som af ett åskslag kapitulerade det ena efter
  det andra af Johans fästen; endast Nottingham gaf sig icke, oaktadt
  trumpeter, cymbaler och larmande glädjerop tillkännagifvit den ärorike
  konungens ankomst till de belägrandes läger. Men sedan han låtit
  uppresa en skyhög galge och deri upphänga fem fångar, blef besättningen
  fullt öfvertygad om hans närvaro och öfverlemnade sig på nåd och
  onåd.[25]
  
  Vid denna tid sträckte sig från Nottingham genom Lincolnshire en
  af de omätliga skogar, hvilka då ännu betäckte betydliga delar af
  Englands yta. Alltfrån eröfringen hade denna obygd, genomströmmad af
  Trent och Don, varit en fruktad tillflyktsort för talrika skaror af
  fogelfrie flyktiga Anglosaxare, hvilka föredragit att, skyddade af
  ogenomträngliga skogssnår, föra ett röfvarlif utom samhället, hellre än
  att inom detsamma böja nacken under det främmande oket. Det var här,
  i Sherwoods glada grönskande skogsnejd, anglosaxiska fribytarkonungen
  Robin Hood herrskade vid samma tid, då den normandiska riddarekonungen
  återkommit från det Heliga Landet och fullbordat Nottinghams belägring.
  Begagnande sig af historiens intyg, att Richard verkligen jagat i den
  fruktade nejden, är det här Walter Scott låter honom som okänd deltaga
  i fribytarnes krigsbragder, och äfven igenkänd dela deras vildmanna
  festligheter. Derom känner dock historien intet. Tyvärr kan hon ej
  heller bestyrka en sådan human folkvänlighet hos Richard, så nära
  det än må ligga för en idealiserande fantasi, att utkonstruera denna
  egenskap ur hans karakters godmodighet, hvaraf talrika drag qvarstå.
  
  Tvertom kändes trycket af hans våldsamma styrelse aldrig hårdare än vid
  denna tid. Om han vid begynnelsen af sin regering drifvits af blott
  en enda tanke, tanken på korståget och medlen för dess verkställande,
  drefs han nu af blott en känsla, hämdkänslan emot sin trolöse broder
  och än trolösare vän, franska konungen. Till dess tillfredsställande
  skulle hans rike fullkomligen utblottas genom en oerhördt dryg
  beskattning. Åtskillige baroner beröfvades sina embeten, hvilka såldes
  åt andra; hvarefter alla köp af slott, egendomar, länderier, dem han
  vid färden till Palestina afslutit, förklarades för blotta pantlån,
  på hvilka köparena genom inkomsterna redan återbekommit den lånade
  summan. "Och när nu så är, upplyste han de bestörte köparena, bören I
  inse hvilken synd det är att drifva ocker emot eder egen konung; vi ege
  en skrifvelse från den påfliga stolen, som förbjuder eder detta under
  bannlysningsstraff".[26] Ett annat enkelt beskattningssätt fann han i
  att låta sönderbryta rikets signet, hvarefter hvarje förläning under
  det gamla signetet förklarades ogiltig inför domstol och egaren tvangs
  att köpa sig det nya emot nya afgifter. Ej ens chevaleriets noblaste
  tidsfördrif skonades. En hvar som ernade deltaga i ett tornerspel,
  måste erlägga en dryg afgift, efter den rang han inom riddarskapet
  innehade. Åt assisdomarne gaf han nya och märkeliga instruktioner,
  bland andra äfven den, att han ville betrakta sig som arfvinge till
  alla de Judars fordringar, hvilka mördats i det gräseliga folkupploppet
  vid början af hans regering. Likaså insatte han sig som fordringsegare
  i sin brors stad och ställe, hvarjemte alla köp och förläningar denne
  gjort förklarades ogjorda. Genom sådana medel skall han på tvenne
  månader sammanbragt den otroliga summan af elfvahundradetusen mark
  sterling, så att hela England "his et aliis vexationibus, sive juste
  sive injuste, a mari usque ad mare redacta est ad inopiam," försäkrar
  en af tidens annalister, Roger de Hoveden.
  
  Mer än engång har, vid en sådan feodallifvets rättslöshet, vid
  dess godtycklighet och vid den öfvermakt åt fysiska styrkan i alla
  förhållanden tillerkändes, den frågan velat tränga sig fram till
  besvarande: hvar då tidens beprisade dygder, hvar denna ideala
  lyftning, detta svärmande trosnit, denna så berömda loyalitet i
  tänke- och handlingssätt, hvar ädelmodet, sjelfuppoffringen för den
  svagare, för hedern och äran, stå att sökas? Måhända äro desse ädle
  hjeltar, som villigt drogo sina svärd för enkor och faderlöse, som
  skattade lugn och lif mindre än intet i striden för religionen, för
  äran och för hjertats dam, blotta fantasibilder, fostrade af sysslolöse
  poeter, och romantikens mångbesjungna lif intet annat än en fantastisk
  dimverld, som lånar sin rika färgprakt från fantasins solljus, men
  sjelf är uppstigen ur sumpiga osunda nejder?
  
  Vi hafva sett att feodalväsendet, såsom statsskick, var långt ifrån
  egnadt att uppamma sedliga medborgare. Der den enskildtes förhållande
  till det allmänna fattades endast som ett personligt beroende af en
  individ, vasallens af sin länsherre, icke som en helhet af pligter
  emot det allmänna, förefanns icke det högsta begreppet af sedlighet,
  statens, och i dess ställe inträdde det svaga, af passioner, nycker och
  stridiga intressen lätt brutna bandet mellan tvenne individer: vasallen
  och länsherre-konungen. Icke destomindre låg uti detta samma personliga
  förhållande en sedlig makt, hvarigenom en ny tingenas ordning skulle
  utvecklas. Ty under det länsherren måste respektera vasallernas
  _gemensamma_ vilja såsom den lag, emot hvilken icke var att bryta,
  då hans styrka just berodde af deras medverkan, blef det för desse
  sednare från yttre nödtvång en moralisk pligtkänsla, att i honom vörda
  sin frikostige herre, sin tappre anförare och rättvise domare. Såsnart
  derföre det allmänna intagit länsherrens plats, var ur medeltidens
  loyalitetskänsla det moderna statsbegreppets utveckling funnen.
  
  På samma sätt uppsköto, midt bland passionernas tummel
  och tidens rättslöshet, ur samma rot som de, ur den
  germaniska sjelfständighetskänslan, individualismen, alla dessa
  chevalereska begrepp med makt att föryngra verlden; eller hellre, de
  äro ett annat yttringssätt för samma anda. Man har älskat att likna
  medeltiden vid en mörk och molndiger himmel och chevaleriet vid en
  dagbebådande morgonrodnad, som med sina rosiga strimmor genomstrålar
  de dunkla molnen; men glömmas bör då icke, att dessa sednare äro intet
  annat än en vackrare, en rosenröd färgbrytning i molnen sjelfva.
  
  Till en början var det inom feodalborgarne de urgamla germaniska
  privatdygderna öfvades och utvecklades. Galanteriet var ännu blott
  en aktning för qvinnan, tapperheten ett dödsförakt utan reglor och
  loyaliteten gälde, som vi sett, endast länsherren. Första steget i den
  process, genom hvilken dessa germaniska urdygder förallmänligades till
  sedliga makter, sådana de herrska i det moderna bildade Europa, skedde
  i och med deras utvecklande till lagbud för en egen, ur feodaladeln
  utvuxen klass, riddarne.
  
  Hos Normanderne var detta steg vid eröfringen ännu icke uttaget. Väl
  hade de fordne vikingarne förbytt sina vingade drakskepp emot starka
  fastbygda springare, lärt sig att hvila lans,[27] samt utbildat den
  från fädren ärfda seden att medelst svärdets omgjordande och händernas
  påläggande förklara den unga ädlingen för "varaktig," d.ä. upptagen
  bland de vapenföres antal. Tillochmed omtalas ett vapenbrödraförbund af
  sålunda adopterade eller dubbade ryttare (cavaliers), benämnande sig
  efter en gemensam symbol Riddarne af Svanen.[28] Harald Godvinsons
  dubbande till normandisk riddare är äfven ett bevis derpå, att redan
  före eröfringen ett riddareväsende begynt lösa sig från jorden, en
  krigsadel uppstå bland feodaladeln.
  
  Dock var ännu den unge vapensvennen, som, efter att hafva lärt sig
  lydnad genom att förrätta sysslor vid ett baronligt hof och finare
  seder genom umgänget med damerna derstädes, af baronen erhöll
  riddareinsignierna, i de flesta fall en blifvande vasall, och hans
  upptagande sålunda hufvudsakligen en feodalceremoni; hvarföre den
  äfven skedde utan helgande af religionen och utan afläggande af
  några egentliga riddarelöften.[29] I sjelfva verket är Taillefer, i
  slaget vid Hastings blindt rusande emot fienden, under utöfvande af
  fornnordiska svärdskonster[30] och sjungande en eldig stridssång,
  endast till hälften en kristen riddare; till den andra är han en
  berserk.
  
  I eröfringen erhöll äfventyrarlusten i Normandernes lynne en icke
  mindre riklig näring än våldsamheten. Den plötsliga lycka mången fattig
  krigare, hvilken landat blott med sin häst, sitt pantsar och svärd,
  gjort på Anglosaxarnes bekostnad, lockade alltfortfarande skaror af
  krigare att lemna sina knappa egodelar i Normandie, Flandern, Bretagne,
  Anjou, Maine, ja äfven Aquitanien, för att draga ut på äfventyr till
  eröfringens gyllene land. Den länge pågående egendomsvexlingen i
  Northumberland, de jemna inbördes striderna, och sednare eröfringen af
  södra Wales och Irland underhöllo strömmen intill Richard Lejonhjertas
  tid, genom att öppna för den hemlöse riddaren de mest lysande utsigter,
  att från hästryggen svinga sig upp till grefskaper och baronier, att
  förvandla sitt tveklufna bachelierstandar till banneretens aflånga
  banér, samt utsira vapnet på sin sköld till ett familjevapen.[31]
  
  Dermed hade eröfringen af England verkat till att lösa riddarskapet
  från länsväsendet och jorden. Likartadt inflytande utöfvade korstågen.
  Äfven andra orsaker tillkommo. I mången baronlig familj förslog icke
  den ärfda jorden att lifnära medlemmarne, jemte det en allmänt gällande
  förstfödslorätt lemnade de yngre sönerna oförsörjda; eller der uppstod
  oenighet. Utan annat arf än sitt namn och sin rustning, obunden af
  familje- och samhällsband -- i England äfven befriad från all
  skatt,[32] -- obekymrad om de intressen härur och ur känslan för
  nationalitet och fosterland uppstå, drog medeltidens unge ädling ut att
  vinna gods och guld eller rykte och ära, allteftersom hans håg bjöd
  honom.[33]
  
  I det vandrande riddarskapet vinner chevaleriet sin fulländning; ty
  det är först genom ett fullständigt lösande från alla samhälliga
  band, som germanismens, feodalitetens och riddareväsendets gemensamma
  tanke: subjectiviteten kunde i hela sin ensidighet förverkligas. De
  enda lagar som erkändes af chevaleriet, sedan det sålunda begynt
  afsluta sig till en sjelfständig korporation, ett själsadelskap öfver
  börds- och egendomsadeln,[34] voro de gamla feodala privatdygderna,
  hvilka, genom att icke här bero af de passioner som söndersleto
  samhället, utvecklades till större renhet och innerlighet. Ickeförthy
  bidrog det anglonormandiska samhället till de chevalereska sedebudens
  utvecklande, derigenom, att dess oupphörliga split och förvirring, dess
  gränslösa förtryck af den starkare öfver den svagare, öppnade rika
  tillfällen för den vandrande riddaren, att i striden visa sin mandom
  och i värnandet af den förtryckte lösa sin ed, att genom äfventyr och
  genom uppnående af det oupphinneliga vinna lysande ära, medan en lätt
  förvärfvad rikedom manade till slösande frikostighet. Äfven kyrkan
  och poesin trädde till, den förra helgande, den sednare idealiserande
  de chevalereska lärorna. Riddareeden innebär numera något annat än
  en blott feodal förpliktelse. Att värna religionen blef det främsta,
  att bistå de svaga och förtryckta det andra löftet. Den brutala
  tapperheten höjdes till mod och adlades till ädelmod, vinningslystnaden
  blef en brinnande lystnad efter rykte, och frikostigheten ett säkert
  kännetecken på adel.[35] Synnerligast genom skaldernas medverkan
  framgick ur den enkla aktningen för qvinnan galanteriets konstiga
  lärosystem, hvari qvinnan uppsattes som en nyckfull, alltbeherrskande
  idol och kärleken gjordes till pligt.
  
  Genom att sålunda vara stäldt utöfver verkligheten, med dess mödosamma
  näringsomsorger, dess samhälliga intressen, kraf och pligter, förlorar
  sig riddareväsendet i en idealistisk öfverspändhet, der allvaret
  göres till lek och af lekar göres blodigt allvar. Praktfulla fester
  och tornerspel af mångfaldiga slag blefvo tidens högskolor, der
  ädlingen lärde sig den enda kunskap af honom kräfdes: en lefvande
  kännedom af chevaleriets komplicerade läror. Man kan derföre med
  rätta kalla chevaleriet den glada sidan af feodallifvet, blott dervid
  icke förbises, att de i grunden äro ett, från ett och samma tänkesätt
  utgångna.
  
  Ty om man närmare skärskådar detta glada högstämda lif, med dess
  ömtåliga känslor för heder och ära, med dess hat emot den låga,
  fega och snikna handlingen, dess sjelfuppoffring för den svaga
  och förtryckta, visar sig dock äfven här det tygellösa godtycket,
  obemantladt nog, såsom herrskande och den fysiska styrkan såsom
  rättskipande; visserligen mindre hårdt och vildt än ute i det politiska
  lifvet, men derföre icke mindre nyckfullt. En trubadur i XII:te seklet
  uttrycker enkelt följande chevalereska grundlära: "Den chevalier, som
  vill stå i högt värde, har att åtaga sig hårda vedermödor; det fordras
  att han öfvar sin dygd här och der, _att han tager eller gifver_, som
  det faller sig efter tid och ort." Dermed bjöds riddaren att utöfva
  en jemnande rättskipares kall, till afhjelpande af nöd och betryck.
  Men efter en sådan grundsats må man heller icke förtycka markisen
  af Malaspina hans sjelfförsvar, då han af trubaduren Raymbaud de
  Vaqueiras beskyldes för röfveri och all möjlig våldsverkan. "Ja, vid
   Gud, Raymbaud, jag erkänner att jag många gånger tagit af andra deras
  håfvor, men blott af lust att gifva, icke för att samla mig
  rikedomar och skatter".[36]
  
  Lika falsk som trivial är då den åsigten, hvilken i chevaleriet vill
  skåda en vandrande polis, och dess hufvudsakliga förtjenst i den nytta
  det gjorde i medeltidens rättslösa samhällsskick.[37] Rättvisans
  skipande har aldrig varit anförtrodt i nyckfullare händer. Äfven
  handlingar framsprungna ur de noblaste motiver måste misstros, såsnart
  genom dem en enskildt tar det rätta i sitt våld. Det rätta och det goda
  uppbäres aldrig till fromma för det rätta och goda sjelft på
  lansspetsarn. Det är icke i sådant fall allmän sed, som bestämmer
  hvad rätt och godt är; det är den råa styrkan. Sålänge dessa begrepp,
  likt drottningarne vid tornerspelen, for tillfället bestämdes af
  den starkaste armen och styfvaste lansen, hjelpte ädelheten och
  högsintheten i de chevalereska lärorna till föga. Först då, när de
  ifrån att vara en kasttillhörighet, konventionela,[38] öfvergått
  till god sed inom samhället i sin helhet, när de genomträngt dess
  lagar och institutioner samt af detsamma hegynt upprätthållas, då hade
  chevaleriet uppvisat sin höga betydelse, som amma och fostrarinna.
  
  Vi hafva härmed vidrört den andra bristen uti chevaleriet. Sålänge det
  stod i sin högsta kraft och fulländning visar det sig, i medvetandet
  om sin dygd, såsom ensidigast och intolerantast. Liksom från dess
  rättigheter, så äfven från dess pligter voro de lägre samhällsklasserna
  uteslutna. Att till riddare dubba en oadlig, var vid strängt straff
  förbjudet, och tillständigt endast för konungen.[39] Till att lindra
  de lägre klassernas förtryck, att afhjelpa deras olyckor, hade riddaren
  icke förbundit sig. Han framträdde i sitt förhållande till dem icke
  annorlunda, än den hårde, snikne, känslolöse feodalbaronen. Medan han,
  brinnande af kärlek, kunde draga till verldens ända för en nyck af sin
  herrskarinna, behöfde han icke taga ett steg till afvärjande af det
  våld, som öfvergick roturierens, villainens qvinna. Ena dagen redobogen
  att draga sitt svärd för den förtryckte baronens sak, drog han det
  andra dagen, för att aftvinga en idog krämare hans vinst; hvarföre
  äfven en borgare gemenligen gjorde sitt testamente, innan han från
  Paris reste till Amiens.[40] Hederskänsla, frikostighet, oförvägen
  tapperhet, ärelystnad, orubblighet i åtagna förbindelser, dyrkan af
  de sköna, artiga manér och fina seder, allt hvad som inbegripes under
  begreppen _loyalité, courtoisie och valeur_, var icke en bestämning
  på högt menniskovärde, utan på riddarevärde; ty i sin sanning är idén
  om menniskovärde ännu icke ett århundrade gammal.
  
  Ej under då, att så få spår af chevalereska motiver bli synliga i
  tidens politiska historia. I dess ensidighet och lösryckta ställning
  utöfver samhället, kunde riddareväsendets direkta inflytande på de
  feodala institutionerna endast vara af ringa betydenhet, och på
  historiens fält måste den ändamålslösa handlingen, huru lekande
  intressant hon genom frånvaro af allvar än må te sig, förkastas såsom
  oberättigad, åtminstone förbises såsom värdelös.
  
  Under denna dom faller Richard Lejonhjertas hela tillvaro, sånär som
  på den ena handlingen: korståget, och den ena egenskapen: att vara
  en tidstyp. Derförutom vore han i sitt rikes tidböcker blott ett
  konunganamn, vid hvilket man fäste åratalen 1189 och 1199, för att,
  efter gammal vördnadsfull plägsed, sålunda afräkna ett decennium
  i de förenade anglosaxiska och normandiska folkenas lif. Men han
  har den odödliga lyckan att afspegla en tid, der det för individen
  icke behöfdes, till att vara stor efter tidens sinne, att med sina
  handlingar utså frön till odödliga frukter, verka sedligt i ett
  allmänt nationalintresse, eller verka stort i mensklighetens tjenst;
  der allt ankom på att natursidan hos individen var stort anlagd, att
  hans mod, hans kropps- och sinnesstyrka voro kraftigt utvecklade,
  samt hans passioner starka, hvarefter han hade att göra dessa sednare
  gällande enligt tidens moraliska, ofta konventionela föreskrifter;
  deras innehåll må då icke hafva varit allvarsammare, än en obefläckad
  sköld, en skön dams ära, en nyck; följden icke mer, än en bruten lans
  eller ett förspildt menniskolif. Tiden sjelf handlade icke annorlunda.
  Tvifvelsutan äro korstågen af en stor verldshistorisk betydelse; men
  de äro det icke genom någon ny tanke, som i dem skulle uttalats, ty
  de innebära öfverhufvud ingen förnuftig tanke, de lägga ingen ny sten
  till den europeiska samhällsbygnaden, ingen ny länk i den menskliga
  bildningens utvecklingskedja; utan de äro det i sina sekundära,
  opåräknade följder, och genom att vara storartade känsloutbrott af
  en reflexionslös tid. Det är derföre mer än en tillfällighet, att
  Richard Lejonhjertas enda bragd af historisk betydelse var ett korståg.
  Hvar eljest skulle en ande, på engång så lejonlikt majestätisk och
  lejonlikt vild, söka sig ett spelrum, om icke der, hvarest Europa med
  lejonsprång, liksom af naturdrift, kastade sig öfver den asiatiske
  tigern?
  
  Egenteligen kan endast det första korståget sägas hafva framgått ur ett
  svärmande trosnit; hvarföre också det ensamt ledde till målet. Huru
  stor ifver än må hafva gripit massorna vid erkebiskoparne Wilhelms
  af Tyrus och Balduins af Canterbury predikningar, är dock det tredje
  tåget mera en riddarfärd i stort. Här utfördes striden emot de otrogne
  icke af fanatiska skaror från alla åldrar och stånd, för deras själars
  frälsnings skuld, utan af ädle riddare för deras äras skuld. Isynnerhet
  för Richard, var visserligen den Heliga Grafvens eröfrande målet, men
  äran af att vara kristenhetens förste riddare hufvudsaken.
  
  Också iakttog han noggrant hvarje tillfälle under sin färd, att,
  likmätigt en vandrande riddares pligt, kasta sig i svårigheter och
  uppsöka äfventyr. Qvarlemnande sin här i Marseille, för att invänta
  flottan, hvilken fördröjt sig med att hjelpa Portugiserna till rätta
  emot Morerne, besteg han med få följeslagare några skutor, sökande sig
  fram längs kusten till Salernum och Messina, landsteg i Rom, der han
  svårt upptuktade en kardinal, som gjort sig känd för simoni, besökte
  reliqvier och undergörande bilder samt tillvann sig allmän beundran
  för sitt nobla handlingssätt. Hit hör äfven följande tilldragelse.
  Då Richard, åtföljd af blott en följeslagare, genomvandrade en by i
  granskapet af Regio, hörde han ifrån en bondes stuga skriket af en
  sparfhök. Full af ovilja skyndade han in för att borttaga jagtfågeln,
  hvars egande enligt Normandernas lagar var de ofrälse stånden vid
  strängt straff förmenadt. Men egaren, som icke kunde inse billigheten
  i den främmande riddarens beteende, drog sin knif och understöddes
  kraftigt af tillströmmande bönder med störar och stenar. För den
  ridderlige konungen hotade äfventyret att taga den menligaste utgång,
  ty då de chevalereska buden förbjödo honom att besudla sin klinga med
  ignobelt blod, kunde han endast använda flata sidan af svärdet, som
  brast i hans hand, hvarefter han genom stenkastning och sluteligen
  genom flykten måste rädda sig till ett närgränsande kloster.
  
  I Messina, dit han inseglade med en eröfrares pomp, förfor han våldsamt
  såsom i ett eröfradt land. Munkarne ur ett grekiskt kloster fördrefvos,
  för att lemna rum åt hans krigsförnödenheter, och då Messinas borgare,
  till hämd för öfvervåld som hans riddare begått, gjort ett infall i
  lägret, intog han deras stad, sjelf stormande från den brantaste sidan,
  samt öfverlemnade honom till sköflings; Sicilianarnes skepp brändes,
  deras qvinnor bortfördes till lägret och på murarne planterades
  Englands fana. Derpå eröfrade han ett fäste på calabresiska kusten,
  tillhörigt sicilianske konungen, i afsigt att dermed tvinga denne, att
  åt sin företrädares enka, Richards syster Joan, utelemna arfvet efter
  hennes gemål. Konung Tancred, förskräckt öfver ett sådant sätt att
  uppgöra arfsangelägenheter, skyndade att i förlikning erbjuda sin gäst
  fyratiotusen uns i guld, hvarefter de svuro hvarann fred och vänskap
  samt vexlade rika skänker. Bland annat skall Richard begåfvat Tancred
  med Arthurs berömda svärd Calibourn, men emottog af dennes gåfvor
  icke mer än en enkel ring. Åt Philip afstod han, som en gärd åt deras
  vapenbrödraskap, hälften af förlikningsbytet jemte många skepp, och
  inbjöd vid julen hvarje ädling i de förenade härarne till sitt bord,
  hvarvid enhvar efter måltiden begåfvades med en skänk, afpassad efter
  hans rang och värdighet; så att Richard vann stort rykte och pris,
  alldenstund han på en månad bortgaf mer än någon af hans företrädare på
  ett helt år.
  
  Det oaktadt bestod vänskapen emellan korsfararekonungarne icke länge.
  Då Richards moder tillförde honom den unga prinsessan Berengaria af
  Navarra såsom blifvande gemål, erinrade sig Philip sin olyckliga syster
  Alix, och förebrådde Richard på det häftigaste, att hafva svikit
  sitt löfte emot denna prinsessa. Denne svarade blott lugnt, att han
  icke kunde hafva till maka den hans fader haft till mätress, hvilken
  beskyllning, på engång emot sin faders heder och sin trolofvades
  oskuld, han inför Philip genom vittnen bevisade. Den statskloke franska
  konungen fann tiden ännu icke vara inne att bryta med Richard, hvarföre
  öfverenskoms, att denne i fem års tid skulle betala tiotusen mark emot
  tillståndet att få gifta sig med hvem han behagade, hvilken summa af
  Philip ansågs som ett skäligt skadestånd för systerns vanära. Den
  sålunda återstälda vänskapen bekräftades med ed både på reliqvier och
  evangelium. Tillochmed skall Richard, gripen af plötslig ånger öfver
  sin tvist med en korsfarare, instält sig inför en samling af prelater,
  blottad inpå kroppen och med trenne knippor böjliga spön i sina händer,
  hvarefter han på knä bekänt sina synder, emottagit deras förebråelser
  samt slutligen med tålamod "underkastat sig samma gisslande som inför
  Pilatus öfvergått verldens Frälsare".[41]
  
  Härmed hade vintern och en betydlig del af våren 1191 förgått under
  split och overksamhet på Sicilien. Före affärden utgåfvos märkeliga
  påbud emot den herrskande passionen för spel; en passion, hvarför
  Normanderne gjort sig kände redan vid eröfringen, och som noga
  öfverensstämde med den tjusning för dem fanns i hvarje risk, der
  någonting stod att vinna, rikedom eller ryktbarhet. Endast konungarne
  egde rättighet att spela efter godtfinnande. Dernäst egde erkebiskopar,
  biskopar, grefvar och baroner den största friheten. Gemene man var spel
  tillåtet endast i de förres sällskap. Det är med anledning af sådana
  lagar en samtida häfdateknare utbrister: "Må Gud välsigna dessa vise
  och fromme konungars pilgrimsfärd.".
  
  Innan ankomsten till Heliga Landet hade Richard lyckan att få bestå
  ett äfventyr, som tillfälligtvis äfven blef af vigt för korståget.
  Under en storm, som förskingrade flottan, strandade tvenne skepp
  emot Cypern, der de plundrades af Grekerne. Endast med nöd undgingo
  de kungliga fruntimmerna samma öde. Richard beslöt att hämmas, och
  efter en kort strid var Cyperns beherrskare tvungen att kasta sig för
  segrarens fötter, hvilken lät binda honom i kedjor af silfver och guld.
  I detta nyvunna kejsaredöme firade han sin förmälning med Berengaria,
  som straxt derpå kröntes till drottning af England. Glansen af dessa
  högtidligheter förhöjdes genom närvaron af Jerusalems exkonung, Guy af
  Lusignan, som med ett praktfullt följe tagit sin tillflykt till Richard
  på Cypern.
  
  Så arm och bekymmersam än Jerusalems krona kunde synas, hade icke
  destomindre en medtäflare uppstått, som sökte göra henne huset Lusignan
  stridig. Tyvärr hade Philip i lägret vid Acre blifvit vunnen för
  markisens af Montferrat sak, hvaremot Richard nu rördes till deltagande
  för den flyktige exkonungen. Sålunda var orsak till söndring gifven,
  redan innan Richard anländt.
  
  Vid ankomsten uppstodo talrika nya. Utanför Acres hamn hade
  Richard genom sin oförskräckthet seglat ett ofantligt turkiskt
  transportfartyg i sank,[42] och derigenom väsendtligen bidragit
  till fästningens utmattande, liksom han genom Cyperns eröfrande
  betydligt lättat tillförseln för de belägrande. För hvardera af dessa
  bedrifter lofsjöngs han, men ännu mer för sin frikostighet. Ty då
  Philip vid sin ankomst utdelat blott trenne guldstycken åt hvarje
  riddare, utdelte Richard, som ökt sina skatter med hälften af all
  Cyprioternes lösegendom, fyra guldstycken, och Vinisauf, detta korstågs
  historiograf, anmärker, att han genast blef den mest populära i
  lägret. Detta anseende, i förening med Richards öfverlägsna tapperhet
  och ridderliga dygder, gjorde honom till sjelfskrifven ledare för
  korsfararhärens många oberoende trupper; hvilken plats äfven hans
  ärelystnad pockande fordrade. Men Philip, icke mindre ärelysten, ehuru
  mycket mer förslagen, kunde såsom Richards länsherre icke godvilligt
  afstå företrädet åt sin ridderlige rival, hvilken derförutom, genom en
  gränslös stolthet känslig för den minsta äfven inbillade förolämpning,
  samt med ett förtryckande öfvermod i att städse vädja till sin
  öfverlägsna styrka, var oförmögen att göra sitt inflytande gällande
  öfver korsfararnes mångfaldiga intressen. Sålänge belägringen varade
  tillbakahölls dock den hotande missämjan, dels af gemensam fara från
  Saladins oupphörliga anfall, men hufvudsakligast af Richards iråkade
  sjukdom, som gjorde honom oförmögen att annorlunda än i en hängbår
  vara med om krigsoperationerna. Men såsnart Acre fallit och en bitter
  oenighet uppstått, då Richard låtit nedkasta österrikiske hertigens
  banér från de eröfrade murarne, var endrägten ohjelpligen förstörd, och
  Philip bekantgjorde, under förevändning att endast sålunda kunna gagna
  den heliga saken, sitt beslut att återvända hem.
  
  Dermed var vinnandet af korstågets ändamål vordet en omöjlighet. I
  sjelfva verket utvisade redan belägringen af Acre, hvilken fortsats
  under tvenne års tid, deri mer än en half million[43] menniskor från
  alla delar af det kristnade Europa deltagit och trehundratusende
  skola funnit sin graf, att hela Europas förenade styrka, innefattande
  dess tappraste krigare och anförd af dess berömdaste konungar,
  blott med möda varit mägtig att frånrycka Saladin en obetydlig
  fästning, dessmindre skulle förmå återeröfra den Heliga Staden, vid
  hvars besittande Islam icke mindre oryggligt fästat sitt sinne än
  kristenheten. Men belägringen af Acre utvisar derjente, att, mer än
  Saladins anförareskicklighet och outtröttliga vaksamhet, mer än hans
  tallösa vindsnabba ryttarskaror, mer äfven än klimatets brännande sol,
  febersjukdomar och hungersnöd, förslappningen i det religiösa nitet
  och de verldsliga intressenas öfvermagt gaf åt företaget denna utgång.
  Ty förutom konungarnes delade politik, hade under de hundrade år som
  förflutit, sedan Vesterlänningarne i Palestina upprättat sin länsstat,
  jemte de tvenne mägtiga riddareordnarne, en länsadel derstädes
  blifvit bofast, hos hvilken länsväsendets sedvanliga split och
  söndring, samt ett närmare umgänge med de otrogne qväft all religiös
  känsla; så att tillochmed den åsigten synes trolig, att för deras
  sjelfständighetskänsla de Westerländska monarkernas herravälde varit
  lika förhatligt som Saladins eget.[44] Det ena målet, som hundrade år
  tidigare var så stort, så alltöfvervägande och alla enskildta passioner
  betvingande, var det icke mera. Allt det mod, den ståndaktighet och
  försakelse, hvarmed kristna härskarorna stormade fram emot Acres murar
  eller afslogo Saracenernes förtviflade avfall, äro grundade i en annan
  orsak än denna, i chevaleriets anda. För honom var äran nog, och äran
  kunde vinnas vid Acres murar likasåväl, som vid Jerusalems. Hela detta
  korståg bevisar sig sålunda som ett sannskyldigt tornerspel i stort,
  der vesterns nationer utsänder blomman af sin adel, för att vid Turons
  höjder och Belus stränder mäta sina krafter med Orientens riddarskap.
  Det är en förnyad kamp om Troja,[45] med samma ringa stridsorsak och
  samma stora kraftutveckling, samma söndring och samma hjeltemod, och
  slutligen med likartade hjeltar.
  
  På god grund har Richard Lejonhjerta blifvit benämnd det kristna
  Europas Achilles. Med ett likadant ynglingamod förenar han samma
  obändighet och egensinnighet, samma trofasthet i vänskap och generösa
  frikostighet. I striden är det äfven kring honom allt vänder sig, på
  hans vrede eller försonlighet allt beror. För honom är ock företaget
  helt och hållet en personlig sak, och sakens framgång af vigt, blott
  såvidt hans rykte och ära dermed var förenad. Det är icke heller som
  anförare han vinner sin ryktbarhet, det är genom de tallösa bragder han
  med sitt djerfva mod och sin klinga utför, genom de försakelser han i
  öknarne utstår, genom den sjelfuppoffring, med hvilken han blottställer
  sig för sina följeslagare. Under tåget ifrån Ptolemais till Joppe är
  det han, som i slagtningen vid Arsur skyndar Hospitaliterriddarene till
  hjelp, der de nedtryckas af svärmande Beduinskaror, han som trenne
  resor, den sista blott med femton riddare vid sin sida, förströr de
  otrogne och mejar dem, "liksom skördemannen den vaggande halmen"[46]
  När Tempelriddarne på ett ströftåg öfverraskas af fienden och,
  oaktadt under af tapperhet, nödgas ropa efter hjelp, hastar Richard
  till, endast med få följeslagare och besvarande desses varningar med
  orden: "att han icke vore värdig anföra och benämnas konung, derest de,
  hvilka stält sig under hans ledning, utan hjelp dukade under." Omsider
  anländ till närheten af den Heliga Staden, finner man omöjligheten af
  dess eröfrande under instundande vinterregnen och stormarne. Richard
  besluter då att uppbygga det förstörda Ascalon. Än uppmuntrande, än
  sjelf arbetande med sten och grus, fortdrifver han arbetet. Då bland
  andra förnäma riddare och baroner hertig Leopold af Österrike vägrar
  att deltaga i arbetet med de orden, att han hvarken vore timmerman
  eller murare, sparkar honom Richard och förbjuder hans fana att resas i
  lägret; tillfölje hvaraf denne aflägsnade sig och med honom Tyskarne.
  Kort derpå öfvergaf äfven hertigen af Burgund företaget jemte
  återstoden af den franska hären.
  
  Nu begynte äfven Richard sjelf misströsta, och de afbrutna
  underhandlingarne med Saladin återtogos. Bland andra förlikningsförslag
  var, att Richard skulle förmäla sin syster Joan med Saladins broder
  Malek-Adel, ooh åt dem det Heliga Landet öfverlemnas. Detta förslag
  väckte högljudd förargelse bland korsfararne, isynnerhet presterskapet,
  och knotet ökades vid åsynen af de rika skänker monarkerne tillsände
  hvarandra. För att då rättfärdiga sitt trosnit, lät Richard halshugga
  alla fångar, som befunno sig i hans våld och utställa hufvudena i
  lägret. Med en dylik handling af skoningslös råhet hade han befläckat
  sig redan tidigare. Då sultanen icke uppfylt vilkoren vid Acres
  kapitulation, lät han utföra den fångna besättningen i åsynen af
  saraceniska lägret, och gaf sina riddare tillstånd att nedhugga dem,
  hvilket de gladeligen gjorde, hvarefter soldaterna, troende sig i
  hedningarnes inelfvor finna ädelstenar och dyrbara läkemedel, på det
  gräsligaste misshandlade likena. Talrika sådana drag förvandla det
  storartade i Richards karakter till groteskt. Han återkom sällan till
  lägret, berättar Vinisauf, utan att vara åtföljd af ett stort antal
  fångar och medföra tio, tjugu eller trettio hufvuden, som fallit för
  hans slag.
  
  Sedan vintern gått till ända, anryckte Richard för andra gången
  emot Jerusalem, under härens jubel och bifall. Men underrättelsen
  om utbrustna oroligheter i hans hemland samt stämplingarne, som tagit
  ny fart vid markisens af Montferrat mord, hvilket, så oförenligt än med
  hans öppna karakter, lades Richard till last, hejdade än engång hans
  framsteg. Hans sinne fördystrades, och under bittra tårar beskådade
  han från höjderna vid Emaus den Heliga Staden, vid hvilken hans ära
  syntes honom fästad. Sjelf bidrog han genom en oförklarlig nyckfullhet,
  att nedslå krigarnes entusiasm, hvilken upplågat ånyo vid Jerusalems
  granskap, och inom kort upplöste sig hela hären, hvarefter Richard
  beslöt att återvända hem. Äfven säges fåfängliga planer emot Cairo och
  vidtutsväfvande emot Babylonien bidragit till denna utgång.[47]
  
  Vid den kristna härens upplösning frambröt Saladin åter från Judeén och
  vände sig emot Joppe, hvars ringa garnison icke förmådde skydda staden
  och blott med möda försvara sig i citadellet. Richard, underrättad
  härom, skyndade från Ptolemais på några galejor de beträngda till
  hjelp, sprang af otålighet till midjan i sjön, och förskingrade som
  en plötslig stormvind Saracenerna ur staden. Men föraktande att
  befästa sig derinom, slog han läger med sina femtiofem riddare,
  af hvilka blott tio beridna, samt tvåtusen man infanteri utanför
  murarna. Om natten gjorde Saracenerne ett så plötsligt öfverfall, att
  han endast till hälften hann beväpna sig. Icke destomindre drefvos
  fienden tillbaka, och af öfverdådig djerfhet begynte Richard förfölja.
  Ofverallt der trängseln var som störst, syntes hans högväxta gestalt,
  osårbar, liksom hade den varit af koppar.[48] Vid hans blotta
  åsyn darrade de tapraste bland Masulmännerna och håren reste sig
  på deras hufvuden. Der han frambröt, kunde hvarken enskildte eller
  skaror af otrogne motstå huggen af hans ofantliga slagssvärd, för
  hvilka hufvuden, armar, händer förströddes omkring i luften. Midt
  under striden berättas honom att Mameluckerna inträngt från en annan
  sida i staden. Med tvenne riddare och några soldater skyndar han
  till, nedgör de inträngande och återvänder till striden, der han med
  sådan ifver rusar in bland fienden, att han helt och hållet försvann
  från de sinas åsyn. Sluteligen störtar hans bäst, och hjeltekonungen
  sväfvar i största fara, till dess Malek-Adel genom stridstumlet sänder
  honom tvenne arabiska springare. Ryggande för en sådan öfvermensklig
  tapperhet, afstod Saladin omsider från sitt försök emot Joppe, hvars
  räddande äfven för de kristne syntes oförklarligt, och mättad på
  bragder afslöt Richard ett treårs stillestånd, utfästande sig att efter
  denna tid återvända, för att förnya kampen. När han steg ombord vid
  Ptolemais, kunde de kristne icke återhålla sina tårar; de sågo i honom
  sitt värn, sin styrka och sin räddning aflägsna sig; äfven sjelf brast
  han i gråt.
  
  Hittills har Richard Lejonhjerta, på skådeplatsen för sina mest lysande
  bragder, der han bländat tvenne riddareverldar med deras glans och
  vunnit en plats bland sagornas mest beprisade hjeltar, uppträdt i
  spetsen för en lysande här af baroner och riddare, omgifven af ett
  hof, slösande och rofgirig, ädelmodig och grym, i allt följande sina
  passioner, främst ärelystnadens; -- ett verkligt riddareideal.
  Hemfärden deremot visar honom beröfvad all glans och prakt, ensam
  irrande genom fiendeland, förföljd, försmäktande i fängelse, i sånger
  klagande öfver sin förlorade frihet och sina vänners otacksamhet; --
  äfven häri ett riddareideal. Det är kändt huru en storm förskingrade
  hans flotta och tvang honom att i pilgrimsdrägt, under en köpmans namn,
  företaga en vandring genom den djupt förolämpade hertigens af Österrike
  länder. Efter att trenne dygn vandrat utan hvila och föda, anlände han
  till Wien, och tog in i ett litet värdshus i en af förstäderna.
  Emedlertid hade ryktet om hjeltekonungens färd begynt sprida sig och
  äfven hunnit till hertigen af Österrike. Af hämdlystnad och snikenhet
  anbefalte denne noggranna efterspaningar, och en dag ertappades hans
  page, som afsändts till torget för att uppköpa lifsmedel, lades på
  sträckbänken och bekände. Värdshuset omringades, och Richard, som till
  en början drog sitt svärd, besluten att sälja lifvet så dyrt som
  möjligt, underkastade sig omsider att öfverlemna det åt hertigen sjelf,
  som lät inspärra sitt konungsliga villebråd på slottet Tyernsteign;
  hvarefter köpenskap öppnades mellan honom och kejsar Henrik, samt
  mellan denne och franska konungen.
  
  Trött vid att gyckla med sina fångvaktare och på dem pröfva sin styrka,
  sökte Richard stundom tröst i dikt och strängaspel, hvari han innehade
  ett icke ringa grad af konstnärskap. Genom sin moder, den vid de
  provençaliska "cours d'amour" berömda Eleonore af Aquitanien, redan
  från barndomen förtrogen med provençalisk skaldekonst, utvecklades hans
  hog och smak än mer under tiden han som grefve af Poitou tillbragte,
  än i förbund än i våldsamma krig med de aquitaniske baronerne. Om än
  det normandiska blodet aldrig förnekade sig i hans hårda och vilda
  naturel, intrycktes deri dock af den vekare provençaliska bildningen
  en känslofullhet, som gjorde honom förmögen af poetisk konst, och som
  väsendtligen bidrager att, jemte ädelmodet, adla hans berserkalynne
  till ridderlighet. Enligt samtida trubadurers vittnesbörd skall han
  kunnat "adroitement" skrifva kupletter öfver sköna damers ögon.[49]
  Men framförallt var han berömd genom "sirventes", såsom tidens
  politiska sånger, stridssånger och satirer kallades. Med Bertram de
  Born skiftade han icke sällan poetiska hugg jemte vapnens, och då
  hertigen af Burgund, vid det andra återtåget från Jerusalem, författat
  en satir, deri han skonat hvarken Richard eller hans fruntimmer, var
  denne icke sen i att svara.
  
  Ännu förefinnes en af de sånger Richard diktat i sitt ensliga fängelse.
  Den är förvarad i en gammal roman: _Chronique et fabliaux de la
  composition de Richard Roy d'Angleterre_, hvarifrån den öfvergått i en
  sednare roman "_La tour Tenebreuse_." "Jag har aldrig egt, utbrister
  han, en följeslagare så ringa, att jag ej skulle köpt hans frihet. Jag
  förebrår eder intet, I baroner; men tvenne vintrar hafva skridit hän,
  och jag är ännu en fånge! Min länsherre härjar mina länder, fastän vi
  svuro hvarandra trohet. Men min tröst är, att jag icke skall vara sen
  till att hämnas. Men eder, o skalder, I vänner som jag älskat, älskar
  jag än. Sjungen att mina fienders ära må försvinna, då de anfalla mig;
  sjungen att jag aldrig varit dem trolös eller falsk; sjungen huru lågt
  det är, att anfalla en fånge. O aftonstjerna, du strålande dam, må
  himlen vårda din skönhet och hennes, som är min, och hvars slaf jag
  är".[50]
  
  De förebråelser Richard gör sina baroner äro dock så tillvida
  oförtjenta, att en lång tid förgick, innan ryktet hann förtälja om det
  öde, som drabbat deras irrande konung. Omsider spred sig en dunkel
  sägen att han satt fängslad på något bergsslott i Tyskland, och det
  är då som hans vän, den ädle trubaduren Blondel, skall hafva svurit,
  "qu'il querroit son seignor en toute terre, tant qu'il l'averoit
  trové," samt begifvit sig ut att uppsöka honom, utan annan ledning än
  sin vänskap och sin sång. Vandrande från slott till slott, skall han
  sluteligen anländt till ett "tour tenebreuse," och derifrån hört en
  sång, hvilken de författat tillsammans, Richard och han.[51] Tyvärr
  synes denna romantiska handling icke vara historisk, åtminstone såvidt
  den tillskrifves den berömde Blondel de Nesle. Äfven om man antager
  en annan, Guillaume Blondel, såsom Richards skaldevän, torde dock
  händelsen vara en sednare romantisk tilldiktning, ty den som i sjelfva
  verket öppnade förbindelsen mellan landet och dess fängslade konung,
  var en ganska trivial person, den landsflyktige exregenten Guillaume
  Longchamp.[52]
  
  Dermed begynte underhandlingarne. Iklädd sin kungliga skrud, instälde
  sig Richard för den tyska riksförsamlingen, der han hufvudsakligast
  anklagades för markisens af Montferrat mord, samt att hafva öfvergifvit
  kristenhetens sak i det Heliga Landet. Men så fri och majestätisk
  var hans hållning, så kraftigt och fast hans försvar, att biskoparne
  och baronerne brusto i tårar och tillochmed kejsaren sjelf rördes
  till medlidande. Ifrån denna stund utbyttes hans fängelsehåla emot
  en rymligare boning, och hans kedjor aftogos. Men timmen för hans
  befrielse var ännu långt aflägsen. Den slog först då, när man blifvit
  ense om en ofantlig lösepenning, och Richard böjt sin stolthet till
  den visserligen betydelselösa ceremonin, att högtidligen påsätta
  kejsaren sin krona samt sedan emottaga den af honom i förläning,
  jemte förpligtelse att betala en årlig tribut. I ersättning belönades
  han af kejsaren med åtskilliga länder i Frankrike, hvilket så mycket
  lättare kunde ske, som denne öfver dem egde endast en tvifvelaktig
  dispositionsrätt.
  
  Ändtligen i frihet, ilade Richard utför Rhen genom Köln till Antwerpen,
  och då någon större farkost icke fanns förbanden, kastade han sig i en
  köpmans, Alain Trenchemers galeja och landade omsider i England.
  
  Ju orättvisare fängslandet, ju hårdare fängelset, och ju nedrigare
  furstarnes handlingssätt, dess djupare glödde harmen i Richards bröst.
  Vecka för vecka hade den ökats under halftannat års pinsam enslighet,
  och Philip af Frankrike, den trolöse menedige vännen, hvars lömska
  köpslageri han med rätta kunde tillskrifva långvarigheten af sin
  fångenskap, var dess hufvudsakliga föremål. Vi hafva sett hvad denna
  vrede kostade England. I denna hejdlösa hämdpassion må äfven orsaken
  sökas, hvarföre kriget som han begynte emot Frankrike, de ofantliga
  utpressningarne oaktadt, och fastän han var sin rival öfverlägsen i mod
  och krigskonst, blef så utan alla frukter. Oförmögen att böja sig till
  en tanke på det allmänna, till ett nationalintresse, förde han kriget
  som ett tornerspel a outrance, der ett personligt ofall tillfogadt
  Philip gälde mer, än att kunna beröfva honom en provins och öka eget
  rikes gränsor. Med glädjen af ett tillfredsstäldt hat förtäljer han
  i bref till biskopen af Durham om en drabbning vid Gisors, der han
  åtföljd af en handfull folk slagit Philip och trehundrade franska
  chevalierer på flykten. "Vi kommo honom att fly, skrifver han
  triumferande, vi trängde honom vid Gisors portar så att bryggan brast
  under honom, och vi hafva hört att han fick dricka af vattnet i Epte,
  och att tjugu riddare drunknade. Med en lans stötte vi ur sadeln,
  Mathieu Montmorenci, Alain de Rusci och Foulque Gilecoal och togo dem
  till fånga. Hundrade af hans riddare tillfångatogos" etc.[53] Också
  föreslog Philip, att striden skulle afgöras genom envige mellan fem
  riddare ömse sidor, hvilket Richard förkastade, då Philip ej sjelf
  ville utgöra en af de fem.
  
  Icke mindre tillfredsställelse skänkte biskopens af Beauvais
  tillfångatagande. Denne prelat, som förvärfvat sig det ärofulla ryktet
  att vara en käck och manhaftig stridsman, hade såsom Philips sändebud
  hos kejsar Henrik manat till många af de förödmjukelser, som tillfogats
  Richard. Till hämd blef han kastad i ett djupt fängelse och omenskligt
  belastad med bojor. Uppbragte öfver embetsbrodrens ovärdiga behandling,
  vände sig de öfrige prelaterne till kyrkans öfverhufvud, som i ett
  bref förmanade Richard att hafva förbarmande med "hans käre son, den
  belvacensiske biskopen." Richard svarade med att tillsända påfven
  prelatens blodiga pansarskjorta och en vidfästad lapp, hvarpå stodo
  blott de orden: "Se till, om detta är din sons kjortel".[54]
  
  Deremot afstod han redoboget, vid ett af de många stillestånden,
  suveräniteten öfver Auvergne, hvilken Richard egde blott till namnet,
  men Philip genast förstod att med list och våld verkliggöra. När
  sedan Auvergnaterne reste sig emot de franska tilltagena, lofvade
  Richard dem i hemlighet vapen och understöd, men slöt, vid Philips
  inbrott i Auvergne, utan rimligt skäl ett nytt stillestånd med sin
  rival, öfverlemnande Auvergnaterna åt hans hämd, och deras frihet till
  ohjelplig undergång.[55] Mot brodren Johan hade Richard redan vid
  krigets början öfvat det ridderliga ädelmod, som icke sällan bestämde
  hans handlingssätt. Denne svage furste, hos hvilken tidens sämsta
  olater så att säga iklädt sig ridderlig drägt, hastade darrande vid
  sin lejonhjertade broders ankomst till Normandie, att på böjda knän
  tigga sig tillgift för stämplingarne mot hans krona och frihet. Richard
  tvekade väl först, men förlät honom på deras åldriga moders förböner,
  dock utan att återställa hans länderier och med de orden: "Må jag så
  lätt förgäta ditt fel, som du skall förgäta att du felat".[56]
  
  Betydelselöst som hela detta krig är den händelse, hvilken medförde
  hans död. En skatt hade blifvit funnen på grefve Vidomars af Limoges
  egor. En del hembjöds konungen, men denne fordrade allt. Då grefven
  vägrade att efterkomma en så orättvis fordran, begynte Richard genast
  belägra hans slott Chaluz, afslående alla kapitulations vilkor. En dag
  träffades han i skuldran af en pil, gaf i vredesmod tecken till anfall
  och intog slottet, hvars samtliga besätning hängdes, förutom den snälle
  bågskytten. Nu först utdrogs pilhufvudet ur såret, som redan öfvergått
  till brand, och läkarekonsten förklarade honom icke stå att hjelpas.
  Han lät då införa sin baneman och frågade, hvarför han tagit just honom
  till mål för sitt skott. "Vet, o konung, svarade ynglingen oförskräckt,
  med din egen hand har du dödat min fader och tvenne mina bröder. Jag
  är redo för de största qval, blott jag är viss om att du dör, som
  förorsakat så mycket ondt." Richard befalte att fången skulle försättas
  i frihet och begåfvas med en penningesumma, hvarefter han afled.
  
  Sålunda slöt Richard Lejonhjerta, såsom han lefvat, med svärdet i hand,
  vid fullföljandet af ett äfventyr, hvari hans orättvisa och godtycke
  invecklat honom. "Dicebatur ubiqve qvod non erat talis in orbe,"
  intygar Roger de Hoveden, en samtidig historieförfattare, hvilken
  utförligt behandlat Richards lefnad och bedrifter; långt utförligare,
  än den moderna historieskrifvaren anser honom förtjent att omtalas.
  Dess mera begråtes hans död af tidens skalder. "Ack, min herre, min
  mäktige konung, hvar äro nu våra vapenlekar och våra tornerspel, hvar
  det lysande hofvet, den präktiga skänken, då du är borta, du som i allt
  var vårt allt. Hvad skall blifva af dina tjenare, som lefde af din
  mildhet, hvad skall blifva af dem du höjde till lycka och ära? Blott
  grafven är dem öfrig." Så klagar trubaduren Gaucelm Faidit i elegin
  öfver sin gynnares död.
  
  Han säger ock: "I att drabba Richard, har döden beröfvat verlden all
  dess ära, dess glädje, dess rikedom;" samt vidare: "Tusende år skola
  förflyta innan en sådan riddare åter uppstår. Hans like skall aldrig
  komma i tapperhet, i frikostighet, i ädelmod. Icke Alexander, Darii
  besegrare, utöfvade en sådan gifmildhet, Charlemagne och Arthur kunna
  med honom icke mäta sig. En hälft af verlden darrade för honom, den
  andra beundrade honom".[57]
  
  I dessa omdömen af tidens poesi och tidens historia utsäges, att
  Richard egde alla erforderliga egenskaper, för att de efterkommande
  i honom skulle gifva sin fantasi ett ideal för alla riddare, jemte
  det trubaduren, genom att ställa honom i jembredd med romantikens
  berömdaste fabelhjeltar, sjelf begynner den idealiseringsprocess, hvars
  fortgång och resultater det nu ingår i vår uppgift att framställa.
  
  
  
  
  II.
  
  Richard Lejonhjerta i normandiska poesin.
  
  
  Att det gifves en motsvarighet mellan en tids handlingssätt och
  poetiska skapelsesätt, kan på förhand antagas redan ur den filosofiska
  satsen, att anden är en i alla utvecklingsformerna. Och denna
  samstämmighet bör icke fattas blott så, att lifvet utgör stoff för
  dikten, -- ty stoff kan äfven en längesen förfluten tid blifva för
  en långt sednare tids fantasi, -- utan så, att sjelfva det poetiska
  uppfattningssättet är i harmoni med andan och toners i tidens lif.
  
  Ur det föregående torde hafva framgått, att i medeltiden företrädesvis
  natursidan hos menniskan erhöll utveckling och berättigande. Ute
  i samhällslifvet herrskade styrka och våld, i stället för sedlig
  ordning; i chevaleriet, der likväl naturdrifterna adlats till dygder
  eller der rent andliga impulser af heder, ädelmod, frikostighet, voro
  bestämmande, buro dock äfven dessa karakteren af naturmakter, de der
  icke tyglats under samhällets sed; i individens inre utgjorde passionen
  driffjädern och den subjektiva lusten rättesnöret. Motsvarande denna
  starkt utvecklade sinlighet i handlingens och viljans verld, står
  _inbillningskraften_ såsom poetisk skapelsekraft.
  
  Ehuruväl en beståndsdel deri, är inbillningskraften ännu icke fantasi;
  han är blott ett i sinligheten försiggående fantasispel. Utan att
  afse kausalsammanhanget, och utan att vårda sig om hvad af det
  åskådade är sant, hvad osant, återspeglar han lifvet daguerrotypiskt,
  är sålunda endast reproduktiv, fastklibbad i sina bilder. Men genom
  att derjemte vara en i menniskoandens inre skeende återspegling, är
  inbillningskraften äfven löst ifrån verkligheten, oberoende af tid och
  rum, sammanställande sina porträttartade drag till de onaturligaste
  bilder, dem han drifver i ett ändamålslöst virrvarr, allteftersom
  sensationer, begär, korteligen, den inre sinligheten bjuder.
  
  Ett sådant inbillningskraftens spel uppenbarar sig tydligt i sjelfva
  riddarelifvet. Det lyser fram ur chevaleriets öfverspända handlingar
  af kärlek, tapperhet, heder. Vi erinra blott om skalden Rydell, som så
  lifligt förestälde sig grefvinnans af Tripoli skönhet, att han, dödligt
  kär, företog den långa färden till Palestina, blott för att skåda
  originalet till sin bild, eller om de talrika riddare, som lemnade
  hem och härd, för att på måfå draga till Babylon och andra Orientens
  underländer, lockade af de gyckelbilder inbillningskraften målat.[58]
  
  I tidens religiösa föreställningar och i dess naturåskådning
  framträder inbillningskraften än mera verksam. Här samverkade med
  honom en annan makt: _okunnigheten_, till att frammana den här af
  dels okroppsliga, dels förvridna menniskoartade gestalter samt det
  virrvarr af nyckfulla tilldragelser, som gifva en så underbar ton åt
  medeltidens hela åskådningssätt. "Den kristna Olympens" (Vischer)
  helgonskara, de kyrkliga miraklerna, relikdyrkan, afguderiet å ena
  sidan, jättar, troll, elfvor, feer, varulfvar, dvergar å den andra, äro
  barn af samma moder, inbillningskraften, den tidens okunnighet gjort
  fruktsam. Den sednare gaf dem upphof, den förra form och bild.
  
  I sjelfva verket är okunnigheten den luft, hvari inbillningskraften
  egentligast kringsväfvar. Ju klarare insigt i tingens natur en fullare
  bildning medför, dess mer förstår anden att gripa och framställa
  objektiviteten i dess sanning, såväl i afseende å sammanhang som
  gestalt; dess mer höjes inbillningskraften till fantasi. "The
  illiterate are ever children," säger Bulwer, och det gäller, likasåväl
  om deras sätt att handla, som att åskåda och tänka. I bristen på
  kunskap, såväl om förgångna tiders erfarenheter och rön, som om
  naturens lagar, finna vi åter en gemensam grund för tidens
  handlingssått och poetiska skapelsesätt. Hemfallet åt sin egen
  sinlighet, är det obildade sinnet oförmöget att gestalta förhållandena
  efter en förnuftig insigt, oförmöget att gifva passionerna ett
  förnuftigt mål, vare sig det handlar eller åskådar. Naturkrafterna
  saknar det i samma inom möjligheten att använda i lifvet, som det
  bäfvar tillbaka för fantomerna, som dess inbillningskraft af dem
  skapat.
  
  Att tvista om källan till vidskepelsen är derföre fåfängligt. Hon
  rinner hvarhelst bildningens solljus icke kommit henne att sina;
  dock så, att hennes färg och halt är olika efter olika folklynnen.
  Intet folk lade så som Skandinaviens i sin barndom känning af den
  kraft och den makt, som bodde i svärdets klinga. I stället för att
  då finna kraften i armen som förde svärdet, och den demoniska makten
  i menniskosinnet som förde armen, förlade man den i svärdet sjelft.
  Men svärdets jern hemtas ur bergens dunkla inre, och hvadan kunde det
  demoniska hafva kommit, om det ej der inlagts i klingan af illfundiga
  väsenden! Så skapades Dvergarnes slägten. Skoningslöst slukade
  vågorna vikingarnes bräckliga farkoster; blott en omärklig spricka
  i dess botten, och skeppet drogs oemotståndligen emot djupet. Det
  var tvifvelsutan en osynlig kraft som gjorde det; men icke en allmän
  naturlag, utan ett förkroppsligadt troll, en hafsnymf, ett vidunder; så
  mycket afgjordare, som man mer än engång sett dess gestalt i skummet
  på böljornas toppar. I den dunkla höstqvällen uppstiga lätta dimmor ur
  leende källor, insjöar, vikar. Mystiskt smyga de fram öfver fälten,
  svepa sig kring trädens stammar, dansa om för en vindfläkt. Hur kunde
  detta för Celternes[59] lättrörliga inbillning te sig som annat än
  feer och elfvor, hvilka träda dans på den gröna ängen? Skymtar dertill
  ännu ett irrbloss genom dimmorna, är för inbillningskraften dörren
  till de förunderligaste regioner öppnad. Än är det förskräckelsen,
  än vemodet, än glädjen, som vid dessa irrfärder bevingar honom. I
  medeltiden var, såsom vi sett, kroppsstyrkan den, som gaf ton och
  utslag; dess dygder och känslor stodo för det mesta på styrkans
  grund. Ej under då, att också den kroppsliga styrkan erhöll sin
  personifikation i obändiga jättar: ifrån den jättestarka riddaren
  med svärd och lans var steget icke långt till flere famns jättar med
  klubbor och grymma sinnen. Dertill kommo, dels ur de Hel. Skrifterna,
  dels traditionsvis ur antiken tämda lejon, drakar och hela skaran af de
  gamla gudarne, numera degraderade till menniskofiendtliga väsenden.
  
  Alla dessa skapelser samlade sig ifrån skilda länder och folk i
  den romantiska verldsåskådningen. Då nu poesin utgör den i gestalt
  utträdande åskådningen, förarbetades de här till ett stående romantiskt
  diktstoff; vidskepelsen ur lifvet blef fantasteri i konsten. Att
  vidhålla detta, är af högsta vigt, till att särskilja romantikens
  poetiska uppfattningssätt från den modernare skaldekonstens, der
  visserligen dessa skapelser äfven kunna förekomma. De utgöra dock
  numera ingen beståndsdel i tidens åskådning af lifvet, man tror icke på
  dem, de äro för oss blott ett diktadt poetiskt machineri.
  
  Men utom den andel okunnigheten sålunda eger i tidens vidskepelse,
  d.ä. i det fantastiska åskådningssättet hos poesin, är hennes andel i
  uppkomsten af poesins innehåll icke ringa. Liksom feerna, elfvorna,
  jättarne et hoc genus omne, har man sökt härleda den romantiska
  poesins hjeltar och äfventyr ifrån något enskildt folks diktarverk
  samhet. En teori (_Wharburtons, Wartons_) har funnit roten, hvarur
  de vuxit, i Orienten, synnerligast hos Araberne, en annan (_Percys_)
  hos Skandinaverne. De franska kritikerne hafva om tvistepunkten delat
  sig i tvenne läger: ett provençaliskt och ett nordfransyskt. Vid
  sidan af dessa uppstodo dessutom ett scottskt (_Sir Walter Scott,
  Ellis_), och ett armorikanskt (_de la Villemarqué_). Som resultatet
  af de litterära fejderna qvarstår att den romantiska, riddare-poesin
  hemtat sina sagoämnen från de germaniska såväl som de romaniska, de
  skandinaviska såväl som de celtiska folkens åldriga nationalsånger.
  En hjelte uppstod, anförde sitt folk i striderna för dess ära och
  sjelfbestånd, gaf det lagar, faststälde dess sed. I folkets tacksamma
  hogkomst rotade sig minnet af hvad han gjort och fortlefde generation
  efter generation i sånger och sägner. Vid ungdomens lekar, vid
  krigarnes och ädlingarnes församlingar, vid folkfesterne ljödo
  sångerna om hans bragder, hans segrar, hans lidanden.[60] Men folkets
  tillgifvenhet för sina välgörare var osvikligare än deras minne af
  detaljförhållanden. Småningom förvirrades de historiska dragen,
  traditionerna sammanblandades, tillochmed fixa geografiska förhållanden
  kastades i ett hullerombuller, hvarjemte fantasteriet inbröt i det
  historiska med massan af sina skapelser. Det var dock icke par princip
  den historiska sanningen här vanstäldes, icke af någon afsigtlighet;
  det var af ren okunnighet. Men denna växte ju mera tiden framskred och
  ju vidsträcktare ämnet spred sig. I samma grad tilltog förvridningen
  i de ursprungliga dragen, sednare händelser inmängdes, och andan och
  tonen i de traditionela skapelserna förändrades med andan och tonen
  i seklerna de genomvandrade. Omsider framkomna till det egenteligen
  romantiska tidehvarfvet, antingen alltfortfarande i folkets mun, eller
  uppsamlade af skrifkunnige munkar i rimkrönikor och på latin affattade
  historier, insattes i de gamla poetiska folkhjeltarne riddarehjertan,
  hvarefter de ikläddes riddarrustningar och sålunda gjordes till
  föremål för den romantiska poesin.
  
  Genom en sådan utveckling är det som folkliga traditioner om Carl
  den Store under tidernas lopp vuxit till en ändlös roman-cykel om
  Charlemagne, i hvilken talrika hjeltar från åtskilliga tider och
  länder sammanförts och utgöra hans vidtberömda Douze-pairs.[61] I
  sjelfva verket återstår af den historiske kejsaren, sådan hans lefnad
  i _Joannis Turpini historia de vita Caroli magni et Rolandi_[62]
  enligt folktraditionerna framställes, föga mer än sjelfva namnet. I
  denna urkund och grufva för jonglörer, truverer och trubadurer, som
  bearbetade ämnet, är han knapt mer än en kärna, en bark, kringom
  hvilken folkfantasin spunnit den ena tråden efter den andra. På samma
  väg hafva Arthur, Gherait-ab-Erbin, Owen, m.fl. af de britiska hjeltar,
  hvilka i VI:te årh. e.Ch. bestredo Anglosaxarne besittningen af
  Wessex, Cornwales, Deira och Berenicia, qvarlefvande i de förträngde
  Briternes hogkomst, med tiden förvandladts till en riddarekonung och
  en tableronde af chevalierer, hvari hela romantiken såg idealet icke
  blott af ett riddarelif, utan äfven af ett riddaresamfund; hvarjemte
  de barder, Aneurin, Taliesin, Merdhin och Lywarch den åldrige, hvilka
  med harpan i ena och svärdet i den andra handen deltogo i dessa strider
  och besjöngo dem, sjelfva öfvergingo i traditionen och, och siare som
  de voro, blefvo stommen till romantikens mäktigaste besvärjare. Tack
  vare de la Villemarqués forskningar, kan man nästan steg för steg
  följa utvecklingen af dessa Arthur-sagans hjeltar, från bardernas
  mystiska poemer, genom de prosaiska triaderna och traditionerna, genom
  folksånger och folksägner, ända till den bretagnesiska kronika, _Brut y
  Brenhined_, hvilken af Walter Calenus öfverfördes till Wales, samt af
  Galfridus de Monumetha öfversattes till latin, och hvarifrån truveren
  Wace utdrog på normandiskt mål den första Arthur-romanen.
  
  Med denna vandring hade de romantiska sagoidealerna öfvergått ifrån
  skilda folksägner och sånger till riddardiktningens romaner. På
  vägen hade de omhöljts med allt det poetiska fantasteri, vi funnit
  inbillningskraften och okundigheten i förening hafva skapat. Men äfven
  andra förändringar underkastades de, såväl till anda och innehåll
  som till dikternas form, ur hvilka det romantiska skapelsesättets
  egendomlighet framträder.
  
  Sagoidealernas förvandling ifrån folkhjeltar till riddare inträffar
  icke långt efter det chevaleriet utträdt från de feodala borgarne.
  Liksom detta i och med detsamma lösbinder sig från alla nationela och
  samhälliga intressen, försvinner äfven det nationela ur dikten. Hvilka
  fiktioner folksången än må tillägga sina hjeltar, är det dock städse
  nationens egendomliga anda och lynne, som ur dem tala intill sednaste
  efterverld. Hjeltarne sjelfva handla som folkförare, framträdande
  från den fixa bakgrunden af nationela tänkesätt och seder, hvilken
  bakgrund äfven utgör diktarens oreflekterade ståndpunkt. Men sedan
  riddareandan fullständigt ryckt in i de gamla sagoämnena, förblekna
  de folkliga dragen för romantikens kosmopolitism, riddarelifvet intar
  den nationela bakgrundens ställe och de folkliga intressena, kringom
  hvilka hjeltarne samlats, lemna rum för chevaleriets individuela
  bevekelsegrunder af heder och ära, generositet, tacksamhet, kärlek,
  svårmod, svartsjuka o.s.v. Om derföre chevaleriet var en förkonstlad
  verld utöfver och främmande för de skilda folken, deras lif, lynnen,
  seder och bruk, sväfvar den chevalereska diktningen på samma sätt
  utöfver de skilda folkpoesierna, förtunnande deras kärnfullare
  skapelser till öfverspända fantastiska gestalter, likt i luften
  simmande moln, hvilka ökas och erhålla sin näring ur jordens vatten,
  men endast genom att ombilda dessa till lätta ångor af nyckfulla
  gycklande figurationer.
  
  Härmed är ett nytt lif framsatt att af inbillningskraften
  daguerrotyperas. Subjektiviteten, i form af ett inre känslolif, är
  diktens absoluta innehåll, i och genom hvilket de yttre kulturformerna
  blott svagt framskymta. Lifvet är en lek, ofta nog blodig som ett
  tornerspel à outrance, men städse utan sedlig betydelse. Egoismen
  går hand i band med försakelsen; hvad som adlar dem båda, känslan
  af ett allmänt syftemål, saknas. Ur lefnadssättet är det groteska.
  men ock det enkla och godmodiga försvunnet; så ock sedernas oskuld.
  Lidelserna, klent bundna af de chevalereska buden, föda en lastbarhet,
  som visserligen, af det allmänna tänkesättet fördömmes, men dock
  framträder till åhörarnes inre belåtenhet. Man tänke blott på drottning
  Guenever och riddar Lancelot, på Tristan och den ömma Iseault. Ett
  sådant galanteri trampar icke mer på halmbeströdda golf; det söker
  sig uttryck i ett gladare lefverne, der man föres från blodiga lekar
  till praktfulla fester, der man bländas af rustningarnas glans, af
  drägternas kostbarhet, af svajande fanor, der man döfvas af trumpeter
  och cymbaler. Det öfversinliga fantasteriet, som i folkdikterna
  lider af en viss tyngd, blir lättare, än mer fantastiskt, talrikare.
  Skogarne hvimla af feer, jättar, drakar; på förtrollade slott, prinsar
  och prinsessor är lågt pris, såsom naturligt är, då trollkunnige
  producenter finnas i tallös mängd.
  
  Nödvändigtvis inträder med denna förändring i de gamla sagoämnena
  äfven en förändring i kompositionssättet. Inbillningskraften, löst
  ifrån nationela känslor och intressen, ströfvar här än mer ohejdadt
  omkring i skymningen af tidens okunnighet. I samma mon det teknade
  lifvet blifvit afventyrligt lekande, blir berättelsens gång planlös;
  liksom i handlingssättet, så äfven i kompositionssättet saknas
  ändamålet. Oaktadt hela dikten -- eller hellre, just derför att han
  nu är så uteslutande på karakteren och dess inre känslolif anlagd,
  vinner denna i riddarediktningen icke någon sann utveckling, så att
  dess böjelser, åsigter, vilja, skulle träda i full vexelverkan med det
  yttre bestående. Han är dertill alltför innerligt gestaltlös, så att
  säga glödande i blicken men icke utpräglad till gestalten,[63] dels
  i denna känslofullhet för nyckfullt godtycklig af brist på objektiv
  halt, för att kunna afgifva den sedliga hållning konsten fordrar.
  Romanen, mera biografi än epos, gör sålunda en ansats till den moderna
  psykologiska diktningen,[64] men hinner icke hennes ståndpunkt
  tillfölje af sin nyckfulla motivering, ja motivlöshet. Hjelten föres
  från äfventyr till äfventyr, från en underbarhet till en annan, och,
  kastad mellan dessa motivlösa handlingar och omotiverade händelser,
  tills han ströfvat sig mätt, eller hellre tills den diktande personen
  ansåg tiden inne att göra slut, beger han sig omsider i kloster, eller
  dör, eller hegynner lefva ett stilla lif med sin sköna.[65] Med denna
  obundenhet i uppfattning och komposition är den folkliga naivetén till
  viss grad förlorad. Diktaren lägger an på att öfverraska sin publik
  med det otroliga, att blända honom genom det praktfulla, ja att smeka
  hans lidelser genom det retande. Han prålar med kunskap om förgångna
  tider, och fastän tillochmed hans vetande genom barnslig vidskepelse
  förefaller den moderna läsaren naivt, ställer han sig dock dermed öfver
  _sin_ publik, som, än mera barn än han, kan förvånas öfver undren i
  hans camera-obscura. Medan folksångaren enkelt berättar i den anda
  och ton hans folks skaldelynne drifver, tränger sig här beräkning och
  godtycke mellan skalden och ämnet.
  
  Och dock är riddaredikten långt ifrån att vara fri konst. Romancieren
  är på dubbelt sätt bunden. Vi afse först den hans egenskap, att i
  allmänhet vara ett barn af sin tid, som måste återgifva dess anda
  och lynne. Väl är han häri icke olik den modernaste konstpoet. Men
  hvad som skiljer honom omätligt från denna är, att han, oaktadt sin
  ofvanantydda öfverlägsenhet, i kapp med publiken tar fantasiskapelserna
  för full sanning. Må han ock betvifla sanningen af de godtyckliga
  friheter han sjelf tagit sig med ämnet; verkligheten af hvad han ifrån
  den samfäldta fonden emottagit betviflar han icke. För den ena som de
  andra voro Arthur och Charlemagne med respektiva följen icke diktade
  idealer blott, utan verkliga personer, på hvilkas lif och bragder man
  trodde lika fullt och fast, som på verkligheten af de hjernfostrade
  andeväsenden. Så intimt äro dikt och sanning förvexlade, att endast den
  allvarligaste kritik förmår skilja dem åt.[66] Samma fabler återkomma
  derföre än som historia, än som poesi. Af Britternas traditioner
  gjorde biskop Geoffroy af Monmouth sin "Historia Britonum",[67] af
  denna Maistre Wace en roman, hvilken af Robert från Gloucester åter
  ombildades till en rimmad historia, nu sträckande sig från Brutus
  till Edvard I, och ur denna hemtade den s.k. Regnorum Chronica, som i
  klostren användes till lärobok, talrika fabler.[68] Så utsväfvande
  fri romancieren i uppfattning och komposition än är, tyckes det dock
  honom sjelf och andra att han, likt krönikerimmaren och annalisten,
  blott berättar en historia. Deraf det naiva, historiskt-berättande
  framställningssättet, som romanen bibehåller, fastän han upphört att
  vara ett epos, sedan innehållet blifvit allt annat än episkt, blifvit
  individens inre känslolif. Denna dubbla karakter, af bunden naiv
  folkdikt och frittskapande karaktersdiktning, ger åt riddareromanen
  hennes ställning af öfvergångsform från epos till modern roman.
  
  Men äfven der, hvarest ämnet är rent af diktadt, i de s.k.
  kärleksromanerna, är framställningen af tidsfantasin så förutbestämd,
  att endast ringa variation blir diktaren öfrig. Man kunde vänta, att
  den obundna kompositionen skulle leda till rik mångfald af karakterer,
  situationer, vexlande känslor och händelser. Detta är dock långt ifrån
  fallet. Då den inre motiveringen saknas, iklädas karaktererna vid
  utförandet blott en gemensam riddarerustning, under hvilken man väl
  kan igenkänna en starkare eller svagare arm att slå, ett större eller
  mindre mod, ett mer eller mindre belefvadt uppförande, men ur hvars
  slutna hjelmgaller endast få egendomligheter kunna tala. Impulserna
  äro få och snart uttömda, stående fiktioner återkomma jemt, och
  skildringarne, ehuru de med lefnadssättets prakt blifvit mera lysande,
  blifva stereotypa, då de icke hemtas ur verklig naturåskådning. Härur
  äfven armhet på bilder, som åter betingar ett styft och rått poetiskt
  språk, fortlöpande i enformiga rim-par.
  
  Härur uppstår det andra slaget af bundenhet: den stereotypa stilen,
  betingad af torftigheten i det chevalereska lifvet. Oförmögen att
  derur finna nya haltfulla företeelser såsom ämnen för sina dikter, och
  tillfredsstäld med den ringa näring inbillningskraften ur verkligheten
  behöfver, åtnöjde sig medeltidsdiktaren för det mesta med de poetiska
  fiktioner och uttryckssätt, som före honom funnos kuranta, pålägger
  dem det ämne han behandlar, och blir sålunda fullständigt bunden af
  sin tids poetiska styl. I honom växer han fast, yfves öfver kännedomen
  deraf, betraktar sig, i besittning af denna kunskap, som en _lärd_ man,
  en _man af yrke_, hvilken är mängden öfverlägsen i poetiskt vetande.
  Men denna skråmässiga belåtenhet med den gifna formen stänger för
  honom vägen till en verklig konstnärsståndpunkt. Han förblir blott
  reproduktiv, icke produktiv. Endast ringa är det nya, som för hvarochen
  af de stora romanerna lägges till den gifna fonden, hvarföre äfven här
  de enskildte diktarne mestadels försvinna blifva namnlösa bland mängden
  af tidens skalder.
  
  Jemlik den individuela fantasins ställning till tidsfantasin, är
  således den ställning skalden intog till skalderna. Desse afslöto
  sig till en korporation, hvilken, så att säga i bolag öfvertog
  sagoämnena ur folkpoesin och utarbetade riddarediktningens styl, och i
  hvilken de enskildte diktarne, på några undantag när, namnlöst uppgå.
  Tidigare, vid Carl den Stores tid, benämnas sångarne ex professo
  _citharoedi, joculatores, ministrelli l. ministelli_, eller äfven,
  med afseende å deras dramatiska föreställningar, mimi, histriones;
  med hvilka benämningar antydas deras handtverkarmässighet,[69] och
  att de som äkta torgsångare beledsagade sången icke blott med
  instrumenter, utan ock med gester och gycklerier, vare sig då att de
  äro vanslägtade afkomlingar af de celtiske barderne, som de la Rue
  och Percy vilja det, eller af det romerska lifvets kringvandrande
  komedianter, hvilket är Wartons åsigt.[70] Ifrån denna förnedrade
  ståndpunkt hos de romaniserade Gallo-Frankerne, höja de sig så, att
  af krönikeskribenternes föraktliga benämningar: joculatores och
  ministrelli uppkommit de aktade namnen _jongleurs_ (anglo-norm.
  _jugleours_, engl. _juglers_) och _menestriers, menestrels, minstrels_.
  I skaror, vandrande från trakt till trakt, sjöngo de i borgar och
  slott, på torg eller vid marknader, uppfängande ur folksången de
  nationela ämnena, sjelfva kringspridande dem, och sålunda icke ringa
  bidragande till ämnenas sammanblandning.
  
  Med den öfriga gallo-frankiska kulturen antogo Norrmännen vid sin
  bosättning i Neustrien äfven dess skaldekonst, ehuru visserligen
  "joculatores" här i många afseenden påminna om de gamla nordiska
  hofskalderne, som hos Skandinaviens stora och små furstar innehade en
  så betydande ställning, icke blott som lof- och stridssångare,
  utan äfven som tignarmän och gesandter.[71] Denna deras egenskap af
  hofskalder intyga de tidiga sånger, hvari Robert le Diable (antagligen
  Rollo), Guillaume Longue-Epée, Richard Sans-Peur, ehuruväl icke
  mera på historiskt-panegyriskt sätt besjungas, och i sjelfva verket
  måste man i de _joculatores regis_, hvilka enligt krönikornas intyg
  Ludvig Ultramarinus fördref vid sitt infall i Normandie,[72] skåda
  en förening af fornnordiskt och romantiskt diktarskap. En sådan
  joculator är äfven den Berdic, åt hvilken Doomesdaybook förtäljer
  Wilhelm Eröfraren hafva skänkt åtskilliga gods i Gloucestershire.[73]
  Huru mycket af nordisk skaldekonsts egendomligheter vid denna
  förening öfvergått i den begynnande riddarediktningen, kan ej afgöras,
  då poetiska minnesmärken från denna period icke finnas. Men det vissa
  är, att utvecklingen af den chevalereska diktningen håller ett streck
  med utvecklingen af det chevalereska lifvet hos Normanderne. Icke
  lång tid efter, sedan den oroliga eröfringsandan och lusten efter
  byte öfvergått till ridderlig afventyrarlust, sedan den obändiga
  sjelfständighetskänslan nått sin afslutning i chevalierens oberoende
  af samhällets lag och kraf, sedan aktningen för qvinnan uppjagats
  till galanteri, korteligen, sedan chevaleriet hos Normanderna slagit
  ut i blomma, fritog sig äfven dess skaldekonst från det nordiska
  hofskaldskapet å ena sidan, från det franco-romaniska torgsångarskapet
  å den andra, ombildade fritt de ärfda sagoämnena i riddareväsendets
  anda, samt fixerade romantikens styl med dess löpande fiktioner,
  uttryckssätt och versmått.
  
  De sålunda förändrade hjelteqvädena bära ömsom namn af _chansons des
  gestes_[74] och _romans, romaunts_. Detta sednare namn härleder
  sig från motsatsen mellan det celtiska språket och den ur latinets
  förskämning uppkomna _lingua romana rustica_, hvilken sednare, efter
  att hafva förädlats till _la langue française_, öfverlemnar sitt namn
  till odelad besittning åt medeltidens större episka dikter. Synnerligen
  rotfäster det sig i England genom den nya motsatsen mellan Normandernes
  och Anglosaxarnes munnarter. Ifrån denna diktart har namnet öfvergått
  på dess moderna fortsättning, romanen.[75] Dels sjungna, dels
  reciterade, med ackompagnement af harpa eller fiol, äfven beledsagade
  af gester, föredrogos dessa metriska berättelser af en eller flere
  sångare, sålunda att, sedan sagoämnena vuxit i vidd, en vidtog der
  den andra slutade. Härigenom sönderfalla de i skilda brancher, af
  hvilka det gifves ända till tjugu tillhörande en och samma chanson.[76]
  Huru författandet tillgick är lättare att föreställa sig än bevisa.
  Dels ur manuskript, dels genom mundtligt meddelande lärde sig
  sångaren en dikt, hvilken han i ensamheten, eller äfven under sjelfva
  framsägandet utrustade med nya partier, allteftersom publikens intresse
  för tillfället syntes honom kräfva. Han var sålunda till en betydlig
  del improvisatör, och det i samma mon oförsyntare än folksångarn, som
  pieteten för ett från fädren ärfdt ämne icke hos honom behöfde finnas.
  Hvad andel den ene eller andre eger i den sålunda växande dikten, kan
  naturligtvis icke afgöras. Lyckades det dem att intaga sin publik,
  voro belöningarne sedvanligen icke ringa. Ofta afklädde sig furstarne
  sina mantlar och smycken, för att dermed belöna dem, eller skänkte dem
  de dyraste springarne ur sina stall. Också underläto de icke att i
  sina chansons framställa förebilder af en sådan frikostig "gentilesse."
  Om Robert af Normandie, korsfararen, förtäljes det, att han åt
  jonglörer, snyltgäster och jongleresser -- ty äfven qvinnor medföljde
  redan tidigt de kringvandrande banden -- bortskänkte allt hvad han
  ur sitt hertigdöme kunde utpressa, tills omsider baronerne reste sig
  och fördrefvo honom.[77] Vi finna dem i intimaste förhållande till
  konungar och mäktiga furstar, såsom Guillaume Blondels förhållande
  utvisar, de voro icke sällan af adlig samhällsställning, och när
  konungar och baroner sjelfva begynte utöfva deras konst, har man svårt
  att särskilja konstnärerne från konstvännerne.
  
  Denna menestrelernes popularitet bekräfta krönikeskribenterne, ehuru
  gemenligen med stor grämelse och förbittring. De underlåta sällan
  att tillägga dem benämningarne "scurrae", "leccatores", "famelici",
  "nebulones." Isynnerhet är den stränge Jobannes Sarisburiensis under
  Henrik II outtömlig i smädeord, och om man äfven afräknar en del
  af tadlet på jalusin som naturligen herrskade emellan den gladare
  skaldekonstens och den alvarliga vetenskapens tjenare, återstå dock
  tillräckligt talande bevis, att stämpla de muntra skarorna som
  uppbärare och kringspridare af tidens lastbarhet. Det icke minst
  talande är sedeslösheten i deras sånger.
  
  Öfver denna exeqverande och improviserande klass stod _truderernes_,
  ehuru gränsen dem emellan icke lätteligen kan uppdragas, om ens någon
  sådan förefanns. Röja de förra tydligt nog sitt torgsångare-ursprung,
  stå deremot desse konstpoeten närmare. Att äfven truveren drog
  omkring från hof till hof eller stod i tjenst hos enskildte, torde
  icke kunna nekas, men skillnaden är, att diktandet, icke sjungandet,
  var hans uppgift. Han valde sig ett eget sagoämne ur den gemensamma
  fonden, utarbetade det fullständigt till en dikt, satte derpå sitt
  namn och äfven, hvilket aldrig blir fallet med folkpoeten, en viss
  egendomlig prägel, ehuruväl så matt, att endast den öfvade kännaren
  kan särskilja den ena truverens dikter från den andras. Han var icke
  improvisatör, hans dikt är mera ett sammanhängande helt och stilen
  mera vårdad. Gemenligen uppskrifven på samma gång som författad, röjer
  den ett mindre direkt afseende på publiken, och saknar de vanliga
  uppmaningarna till undseende och frikostighet.[78] Ofverhufvudtaget äro
  flertalet af metriska roman-manuskripter troverernes arbeten, och sedan
  de långa riddare-romanerna vid slutet af XII:te årh. begynte _läsas_
  vid de bildades samqväm samt menestrelernes förmedlande verksamhet
  sålunda blifva öfverflödig, öfvergick denna art af
  medeltidsdiktningen alltmer till de jemförelsevis lärde diktarene,
  truvererna.
  
  Bland dessa intaga munkarne ett icke obetydande rum. Om mer än en roman
  känner man, att den leder sitt ursprung från någon from klosterbroders
  lediga stunder, och talrika fabelkrönikor äro återfunna i klostrens
  manuskripter eller i bibliotekarie-brodrens förteckningar.[79] Att
  dessa andans män, för hvilka det ridderliga lifvet synes hafva bordt
  vara främmande och dödt, icke destomindre uppträda med så rika bidrag
  till den romantiska diktningen, intygar blott huru allmänt kringspridda
  fabelämnena voro, huru den romantiska uppfattningen låg så att säga
  i luften, och huru enkelt poetens tillgörande vid framställningen i
  sjelfva verket var. Med detta de andliges och lärdes deltagande hade
  romantiska fantasin tagit längsta steget ifrån folkpoesins ståndpunkt.
  Ty, om äfven genom deras lärdom tron på det underbara och fabelaktiga
  icke rubbades, om det diktade icke särskiljdes från det historiska, är
  dock lärdomen det skedvatten, som upplöser den förtroliga föreningen
  mellan diktaren och ämnet, för att stöpa det i en form, som han engång
  för alla utsirat med det romantiska lifvets ornamenter. När sednare
  genom framhemtade klassiska mönster de lärde och bildade erhållit andra
  former, öfvergifva de för det mesta de gamla ämnena, som nu förlora sig
  i ändlösa prosaromaner, eller ock (åtminstone i England) återvända med
  minstrelerne till folket.
  
  Början af romantiska poesins blomstringstid hos Normanderna infaller
  vid tredje korståget. Richard Lejonhjertas regering bildar således
  äfven för menestraudien glansperioden, som dock fortfar genom följande
  århundradet, efter normandiska väldets sönderfallande. Hans egen
  poetiska verksamhet och hans kärlek för skaldekonst bidrog härtill
  på det verksammaste. Hans hof blef samlingspunkten för sångare
  och skalder, hvilka, fördrifna från Philip Augusts, hit togo sin
  tillflykt. Vi hafva sett honom sjelf försäkra, att hans käraste vänner
  voro skalderna. Företrädesvis var han bevandrad i den provençaliska
  skaldekonsten, i hvars språk och anda hans egna dikter för det mesta
  äro affattade. De berömdaste skalderna i hans poetiska omgifning
  voro, jemte menestrelen Blondel, trubadurerne Gaucelm Faydit och
  Foulque de Marseilles. I denna hans ställning utgör hans uppträdande
  inom tidens litteratur en af de vigtigaste verkande orsaker till en
  intimare beröring mellan de tvenne skaldeverldarne: den normandiska
  och provençaliska, hvilka intill dess temmeligen oberoende delat
  emellan sig den romantiska fantasin och dess sagoämnen. Ifrån
  denna tid begynner ett erotiskt element allt starkare framträda i
  Nordfransonernas diktning; kärlekssången ("canso", "chanson") får i
  Chrestien de Troyes sin första betydelsefullare idkare.[80]
  
  Detta beskyddande af den poetiska konsten och förtroliga umgänge
  med dess idkare är äfven en af de omständigheter, som gjorde att
  tidsfantasin så begärligt upptog honom bland sina hjeltar. Redan under
  hans lifstid skall en viss Gulielmus Peregrinus, en "poeta per eam
  aetatem excellens", som medföljt Richard till det Heliga Landet, gjort
  hans bragder till föremål för ett latinskt poem: _Odoeporicon Ricardi
  regis_.[81] Också hafva vi af Faydits _planh_ funnit, huru fantasin
  begynner panegyriskt med att fullända hans ridderliga dygder till
  jemgoda med Arthurs, Charlemagnes och Alisaunders, tills hon i romanen
  slutar med att kalla:
  
      "Kyng Rychard the werryor best,
      That men fynde in ony jeste."
  
  Till att vinna en sådan utmärkelse, har han i sjelfva verket
  att vandra samma väg, som den vi funno desse ursprungligen
  historiska personligheter hafva tillrygralagt; ehuru visserligen
  poeternes tillgöranden här blifva i samma mon mindre, som Richard redan
  till sin historiska karakter närmar sig ett riddareideal, och som den
  romantiska poesiskruden redan fanns färdig att påläggas. Till detta
  ändamål behöfde Richard Lejonhjerta icke afklädas några nationela drag,
  icke betagas några folkliga intressen och motiver; ty sådana funnos hos
  honom öfverhufvud icke. Det godtyckliga och nyckfulla samt tapperheten,
  generositeten, obändigheten egde hans personlighet på förhand, och på
  äfventyr var hans lefnad icke fattig. Att öfverdrifva egenskaperna,
  förvirra det historiska och geografiska, samt tillägga allehanda af
  de löpande fiktionerna, var här fantasins (inbillningskraftens) hela
  uppgift.
  
  Tyvärr tillåter icke bristfälligheten hos tidens litterära
  minnesmärken, att historiskt följa arbetet. Först femtio år efter
  Richards död finna vi första spåret deraf. De kungliga räkenskaperne
  under Henrik III, förvarade i de såkallade "piperolls," innehålla för
  år 1246 en anordning, att bepryda Clarendon-palatset med en målning,
  föreställande _historia Antiochiae cum duello regis Ricardi_.[82] I
  denna anordning finna vi redan tvenne poetiska misstag: att ställa
  Richard i gemenskap med Antiochias belägring, samt att tillskrifva
  honom en duell, hvilket sednare vi verkligen återfinna i romanen
  begagnadt och vidlöftigt utfördt. Redan i den närmaste generationens
  minne hade således de historiska händelserna begynt förvirras och
  utsmyckas; och man har antagit, att redan nu en poetisk berättelse
  öfver hans lefnad fanns gängse bland menestrelerna,[83] till en början
  mera autentisk, sednare allt mer och mer romantiserad. Dess tillvaro
  blir dock bestyrkt först genom munkarne Robert af Gloucesters och
  Robert de Brunnes rimkrönikor, den förres skrifven omkring 1300, den
  sednares afslutad 1338; icke blott, att hvardera af dessa omnämna honom
  såsom uppskrifven och af dem sjelfva läst, utan den sednare begagnar
  äfven drag derur vid sin framställning af Richards lefnad, anförande
  sin källa och utan tvekan om dess sanning.[84] Att riddarekonungens
  historia under loppet af XIII:de seklet af normandiska diktare
  förvandlats till en metrisk riddareroman, full af fiktioner och fabler,
  är sålunda utom allt tvifvel, ehuru originalet på "la langue française"
  gått förloradt.
  
  Men förutom denna fabelaktiga bearbetning har en annan pågått, trognare
  anslutande sig till historien och utgörande blott en rimmad version af
  krönikorna. Äfven till denna är det normandiska originalet förkommet.
  Dess tillvaro bevisas dock af ett engelskt manuskript-fragment i de
  s.k. Auchinlek M.S., i Advocates Library i Edinburgh.
  
  Sålunda finnes af de originala dikterna om Richard Coeur-de-Lion intet
  öfrigt, eller åtminstone äro deras manuskripter ännu icke framdragna
  ur bibliotekernas damm, hvarföre dikten måste sökas i engelska
  öfversättningar.
  
  Vi hafva hittills icke afsett det anglosaxiska folkelementets
  deltagande i medeltids-poesin. Chevaleriet, dess åskådningssätt, seder
  och bruk, så ock dess skaldekonst, var en främmande kulturform, hvilken
  af Normanderne infördes och utbildades i anglosaxiska samhällets sköte.
  En gren af normandiska kulturen sträckte sig, så att säga, öfver
  kanalen till en annan jordmån, men fortfor dock att erhålla samma
  näring och ega samma lif som moderstammen. Färgskiftningen, som måhända
  fanns och förorsakades af olika jordmån och olika klimat, är, till den
  del hon kunde röja sig i sedvanor, lefverne och poesi, till en början
  för ringa att kunna fixeras. Först då, när sambandet under konung
  Johan afskars mellan anglonormandiska grenen och franco-normandiska
  moderstammen, och den förra rotades ensamt uti Englands jord, kunde
  denna icke annat än med tiden förändras till en egen moderstam, så
  mycket mera varierande från den normandiska, som de anglosaxiska
  närande elementerna städse förefunnits och med öfverväldigande styrka
  gjorde sig gällande. I statsskick, seder och bruk vidtager ifrån Johans
  och magna-chartas tider, genom Henrik III:s oroliga, af borgerliga
  strider sönderslitna regeringstid, utvecklingen af en egendomlig
  kultur, som under Edvarderna visar sig fri och sjelfständig nog, att
  träda i fiendtligt förhållande till den franco-normandiska, numera
  fransyska nationaliteten. Man måste erinra sig den jemförelsevis
  höga grad af utveckling anglosaxiska samhällsskicket vid eröfringen
  innehade, samt den starkt utpräglade nationalitet, det egendomliga
  lynne, som röjde sig i dess samhällslif, dess plägseder, drägter,
  litteratur och äfven poesi, för att kunna fatta möjligheten af
  dess återupprättelse, efter att i nära tvenne sekler hafva varit
  nedträngdt till samhällets lägsta regioner samt derstädes föraktadt och
  förtrampadt.
  
  Nödvändigtvis följa språket och litteraturen de öfriga lifsformerna
  åt vid detta uppstigande; ifrån ett armt och förtryckt anglosaxiskt
  folkspråk, böjer sig det förra, riktadt med ett oberäkneligt antal
  romaniska ord och former, till att vara bildningens språk, erhåller
  användning icke blott i enkla och förgängliga folksånger, utan äfven
  i lärd litteratur och konstpoesi. Först då, när detta inträffar,
  erhållas minnesmärken, hvarur engelska språkets utveckling ur det
  anglosaxiska och insteg hos normandiska samhällsklasserna kunna
  följas. _Chronicon anglosaxonicum_ och Layamons engelska (anglosaxiska)
  version af Waces _Brut d'Angleterre_, från sednare hälften af XII:te
  årh., äro de tidigaste spåren af dess användande i skrift. Efter
  denna tid blifva engelska manuskripter allt talrikare. De innehålla
  företrädesvis legendsamlingar och religiösa poemer; men äfven
  satiriska dikter förekomma från XII:te århundradet.[85] Af egentlig
  riddarediktning torde Tristram-romanen, skrifven omkring 1250 af en
  Thomas of Erceldoune, vara den första engelska,[86] vare sig han då är
  original eller öfversättning. Robert de Brunne bestyrker dess tillvaro
  på så "quaint Inglis", att han med svårighet kunde förstå den.[87]
  Äfven romanen _Geste of king Horn_, grundad på anglosaxiskt sagoämne,
  är af gammalt datum.[88] Från början af följande sekel blir romantisk
  diktning på engelskt tungomål talrik och otvifvelaktig.
  
  Detta bevisar, att vid denna tid en riddarepublik förefanns, hvilken
  talade engelskt språk, och för hvilken engelska minstreler diktade och
  sjöngo. Under Edvarderne blir hon den talrikare. De franska talande
  aftaga äfven bland högre klasserna. Edvard III utfärdade 1362 påbud om
  engelska språkets begagnande i rättegångsväsendet, och till devis på
  sin sköld bar han ett engelskt måtto.[89] Under Richard II uppstodo
  engelska skolor för de högre klasserna, hvarmed det slutliga intyget
  gafs, att fransyska kulturen var vorden rotlös och öfverflödig i
  England.
  
  Vid hvilken tidpunkt de tvenne poetiserade berättelserna om Richard
  Coeur-de-Lion iklädts engelsk drägt, låter icke bestämma sig. Som orsak
  till öfversättandet anges i introduktionen:
  
      "In Frensshe bookys this rym is wrought,
      Lewede menne (laymen) knowe it nought;
      _Lewede menne cunne French non;
      Among an hondryd unnethis on_";
  
  af hvilket förhållande kunde slutas till Edvard III:s eller Richard
  II:s regering. Att romanen i sitt nuvarande skick icke är äldre än
  Edvarderne, upplyses af det ställe, der det förtäljes, att icke blott
  "erl, byschop and barouns", utan äfven "knyghtes, squyers, burgeyses,
  and every freeholdande" instälde sig till det "parlement" Richard höll
  före sin affärd till Palestina, hvilken parlaments-sammansättning kan
  anses stadgad först med Edvard II:s regering.
  
  Än mindre kan, i brist på originalerna, afgöras i hvad mon dikten
  genom öfversättandet förändrats. Men då chevaleriet utan väsendtliga
  modifikationer kunde uppträda hos olika nationer, behöfde dess diktning
  endast få förändringar undergå, för att öfverflyttas från ena språket
  till det andra. Hvarförutom de engelska öfversättarne städse visa sig
  synnerligen samvetsgranna i att återgifva originalerna.[90] Måhända
  kunde man dock i den bitterhet,[91] hvarmed Fransmännen här skildras,
  finna ett inflytande af det begynnande nationalhatet under Edvard III.
  Men bitterheten kan lika lätt tillskrifvas spänningen mellan franska
  och anglonormandiska diplomatin, hvilken spänning är långt äldre än
  tillvaron af en engelsk nation och engelskt nationalhat.
  
  Det enda fullständigare manuskript af Coeur-de-Lion-romanen, som ännu
  finnes öfrigt, är Caius-College M.S., Cambridge, hvilket de i början
  af XVI:de årh. tryckta editionerna i det närmaste följt, och äfven
  följts i den af oss begagnade samlingen af "Metrical Romances." Detta
  manuskript öfverensstämmer rad för rad med sednare delen af det
  auchinlekska fragmentet, hvilket vi nyss funnit vara en öfversättning
  utaf den historiskt trognare bearbetningen af ämnet. Deremot skilja
  sig dessa manuskripter i framställningen af Richards börd och ungdom,
  i det det sednare äfven här följer historien, det förra i dess ställe
  upptagit gamla fiktioner. Man kan häraf med säkerhet draga slutsatsen,
  att romanen, i den form vi nu ega henne, är en sammansättning af de
  tvenne ursprungligen skilda bearbetningarne: den trognare historiska
  och den fabelaktiga, ur menestreltraditionen uppteknade.[92] I detta
  skick innefattar dikten öfver 7000 versrader, fördelade på tvenne
  brancher eller "parts."
  
  Redan af ett så mekaniskt sammansättande kan man sluta till hvad plan
  ifrågavarande dikt skall kunna ega. Erinrar man sig dertill ännu,
  huru menestrelerna plägade tillvägagå med nya episoders insättande
  och gamlas omarbetande, måste erkännas, att sättet hvarpå romanen
  uppstått, fullgodt emotsvarar planlösheten i medeltidsfantasins
  skapelsesätt. Det är egenteligen trenne händelser ur Richards lif,
  hvilka här utgöra innehållet: Hans börd och ungdom, striden i det
  Heliga Landet, samt fångenskapen. Genom att sålunda utelemna slutet af
  hans lefnad, är dikten sjelf utan slut, hvilket vi funnit dock vara
  alltför öfverensstämmande med den romantiska diktningens natur. Genom
  att omkasta de två sednare episoderna åter, göres det inre
  förhållandet delarne emellan lika godtyckligt, som det helas afslutning.
  I historien motiveras korståget ur Richards lust för äfventyr samt ur
  tidsomständigheterna; fångenskapen ur dessa och ur det öfvermod,
  hvarmed han förskaffade sig fiender. I motsats till den moderna
  fantasins sätt att grundlägga, genom att klargöra och koncentrera de
  historiskt gifna motiverna, borttappas de här helt och hållet.
  
  Sedan Richards börd och den underbara tilldragelsen med hans mor
  blifvit skildrade, förtäljes huru han i hemlighet fattade beslut att
  rekognoscera ställningen i Palestina, anställer ett tornerspel i
  ändamål att utfinna de tappraste bland sina riddare, och beger sig
  i pilgrimsdrägt ut på färden. På goda skäl antar Ellis (Introd. pg.
  284), att denna rekognosceringsfärd har sin uppkomst i Edvard I:s
  tåg till Palestina 1270, det han företog åtföljd endast af en ringa
  skara. Likaså kan det berömda tornerspel, hvari denne prins deltog i
  Chalons, hafva varit romancieren en förebild. Åtminstone vet man icke,
  att Richard skulle uppträdt inom skranket. Huru dermed än må förhålla
  sig, begynner i alla händelser Richards egen historia tydligare
  framträda först med fångenskapen, hvari han råkar på återfärden genom
  den tyska konungens land. Men om ock här det historiska i situationen
  blir igenkänneligt, är dock den historiska motiveringen borta. Så
  återfinner man visserligen ett historiskt tycke i den scen, der
  Richards fängslande beskrifves. Det sker på ett värdshus, medan han
  jemte följeslagarne håller på att tillreda sin måltid.[93] En engelsk
  menestrel inkommer, erbjuder sig att underhålla dem med sin konst, men
  afvisas af Richard. Uppbragt öfver ett sådant bemötande, söker han
  hämd på pilgrimerne, genom att förråda dem åt konungen af Almayn. Men
  när nu ingen fiendskap mellan denne och Richard finnes omtalad, ej
  heller någon annan bevekelsegrund anges, måste man åtnöja sig, liksom
  romancieren, med den enkla uppgiften, att konungen kallar Richard sin
  "dedly foo", och förevitar honom, att hafva kommit "with velanye"
  hans "londe to spye and sume treson for to don", och kastar honom i
  fängelse. Med denna episod sammanhänger den tredje ej det ringaste.
  Återkommen från fångenskapen uppmanas Richard, liksom samtidens öfriga
  furstar, genom påfven Urbans sändebud, att hasta till det Heliga
  Landet, der tillfölje af _Eerl Joys' och Markes Ferrants_ [94]
  förräderi hela landet _Surry_ (Syrien) gått förloradt och den tappre
  _Duke Milon_, son till Jerusalems konung _Bawdewynys_, nödgats öfverge
  allt försvar. Låter man nu detta gälla som historiska och tillräckliga
  motiver för Richards andra färd till Palestina, kunde denna del dock
  lika godt vara en skild roman för sig. Att Richard i förbifarten tågar
  genom Tyskland, för att hämnas på konung Modard, är blott en episod i
  berättelsen om korståget, icke ett motiv till det samma. Hans förra
  färd omnämnes icke ens, och rekognosceringen kommer honom på intet sätt
  till godo. Dock är motivet till Richards hemfärd från Palestina det
  rent historiska, att oroligheter utbrustit i England.
  
  Enda verkliga sambandet mellan dessa trenne delar är, att de
  röra sig kring en och samma person, utgöra berättelser i samma
  lefverneshistoria. Vi hafva redan angifvit såsom romanens allmänna
  karakter, att vara mera biografi än epos, men derjemte funnit att,
  likalitet som de allmänna kulturformerna episkt uttala sig i den
  handlande personen, likalitet några allmänna intressen (ideer) gifva
  halt åt hans passioner och handlingar, hvarför ej heller någon egentlig
  karaktersteckning kan uppstå. Oaktadt, således de sjutusen versraderna
  äro uteslutande egnade åt Richard Lejonhjertas lefnad och bedrifter,
  vinner hans karakter med dem icke så mycken belysning, som Walter
  Scott, i sin roman "The Talisman", kastar deröfver genom den enda
  rådsförsamlingsscenen, efter det Englands banér blifvit bortröfvadt.
  Undantager man en viss moderation i tal och äfven handling, som han
  under fångenskapen visar, äro föröfrigt de genomgående grunddragen en
  egendomlig jättelikhet både till kropp och själ, en obändig tapperhet,
  stundom ock ett drag af råhet. Alldeles försvunnet är ej det godmodiga
  och loyala; af generositet deremot finnes i hans lynne knapt en skymt.
  Än mindre har romancieren begagnat sig utaf hans skaldenatur. Af
  den chevalereska kärlekens impulser finner man föga spår i Richards
  historia, och dikten har i detta afseende, som i de flesta andra, icke
  förbättrat historien. Öfverhufvudtaget äro de finare, mera andliga
  dragen i karakteren obegagnade, de starka sinliga deremot öfverdrifna
  till en grotthet, som tillochmed får tycke af kannibalism. Genom denna
  grofkornighet röjer Richard Coeur-de-Lion en betydlig underlägsenhet,
  jemförd med de finkänsligare riddarne af tableronden, en stark
  frändskap deremot med Charlemagne-sagans hjeltar.
  
  Efter att i diktens anlägning och karaktersteckning igenkänt det
  romantiska skapelsesättets lynne, återstår att genomgå de situationer,
  hvari dikten förlägger Richard, och i dessa förvirrade historiska
  tilldragelser finna en specielare tillämpning af detsamma.
  
  Richards fader är Henry, konung af Yngelonde, som af sina vasaller
  omsider förmås att taga sig en gemål, men blott på det vilkor, att
  de hemta honom den skönaste qvinna i verlden. Kunskapare utsändas.
  Underbarligen påträffa desse midt på hafvet ett praktfullt skepp,
  hvarpå färdas Corbaring, konung af Antiochia, med sin dotter
  Cassodorien. Då denne genom en syn erhållit befallning att resa till
  England, tyckes kunskaparne intet tvifvel vara, att ju Cassodorien är
  den sköna de söka. De återvända till konung Henry, som ännu samma afton
  firar sin förmälning med den fagra okända. Men tyvärr är Cassodorien
  icke lika god kristen, som hon är skön och intagande. Redan följande
  morgon svimmar hon vid hostians upplyftande och undviker denna ceremoni
  för framtiden. I femton år, under hvilka hon föder åt Henry sönerna
  Richard och John samt en dotter Topyas, njuta de det oaktadt en ostörd
  lycka, tills omsider en erl "of gret pousté" får infallet, att göra
  konungen uppmärksam på detta drottningens oskickliga förhållande, och
  äfven lätteligen öfvertalar honom, att med våld qvarhålla henne vid
  ceremonin. Följden blef förskräcklig, ty Cassodorien fattade sin dotter
  med ena handen och prins John med den andra, samt flög i den bestörta
  menighetens åsyn upp genom taket. Prins John "fel from the eyr in that
  stounde and brak his tygh on the grounde", men med dottren försvann
  hon och blef aldrig mera återsedd. Konung Henry undrade öfver hennes
  ändalykt så, att han snart kände sitt slut nalkas och lemnade riket åt
  sonen Richard, hvilken, ehuru vid denna tid blott i sitt femtonde år,
  "was a man of grete powere", som
  
      "Dedes of armes gaff hym to.
      As falleth for kynges and knyghtes to do."
  
                                       (v.v. 35-250).
  
  I denna fiktion igenkänner man lätteligen de folkliga sägner, som
  enligt krönikorna (Johannes Bromton, hos Script. rer. Angl.) redan
  på Richards tid voro gängse om hans farmor, grefvinnan af Anjou,
  och derifrån af menestrel-traditionen öfverflyttats på hans mor.
  Den plantagenetska slägten är dock icke ensam om en så underbar
  familjehistoria. Gervasius af Tilbury, som skref omkr. år 1200,
  förtäljer densamma om en viss dam af Espervel, med den skillnaden, att
  hon vid sin flygt medtog en del af slottets vägg.[95] Tvifvelsutan
  ligger till grund för dess öfverförande på Richards mor, det hätska
  demoniska lynne denna furstinna gjort sig känd för, liksom äfven,
  att hon här förvandlats till en antiocheisk prinsessa, kan anses
  föranledt af hennes skandalösa uppförande i Antiochia under andre
  korståget.[96] I sakens natur ligger ock, att Richards historia,
  hvars mest lysande del förlöper inom Orienten, så mycket hellre skulle
  förses med en sådan tilldiktning, som orientaliska prinsessor äro
  stående artiklar i medeltidens fiktionsförråd. Öfverhufvud voro de
  skönaste damerna från österlandet. Der är det såväl Guy of Warwick,
  som isynnerhet Sir Bevis of Hamtoun finner dem. Detta gäller dock i
  gemen alstren af den romantiska inbillningskraften, som, älskande
  halfskymningen, finner henne ingenstädes mera mystiskt lockande än i
  Orienten, om hvars främmande lif och natur tiden visste jemt och nätt
  så mycket, som erfordrades att låta inbillningen der kringströfva.
  Ibland Mahounds-dyrkare, Saracener och Morer kunde, det tillgå ännu
  orimligare, än ibland kristne, då hos dem icke fanns samma kristna
  samvete, då deras handlingar icke leddes af chevaleriets motiver och
  då de voro, om icke söner af åtminstone nära beslägtade med Hin Onde
  sjelf. En sådan dunkel menskoverld lefde nödvändigtvis i en mystisk
  naturverld, så att sambandet dem emellan der icke var ledt ens
  af de naturlagar, som dock erkändes af romantiska fantasin i dess
  vesterländska hemland.
  
  Ur detta förhållande, att Cassodorien är från ett land, der det ej stod
  så alldeles helt till med kristendomen, vinnes utvecklingen i denna del
  af romanen. Men hennes brist är ingen själsegenskap, hvarföre ock den
  handling, svimmandet vid hostians upplyftande, som derur framgår, är en
  blott fysisk tilldragelse. Med rätta har derföre hennes demoniska natur
  alls intet inflytande på Richards karakter. Romancieren glömmer det
  helt och hållet under diktens fortgång.
  
  Likalitet behöfver han finna någon grundlägning deruti, att Richard
  med sin faders död bestigit en tron och regerar ett helt folk. Vi
  hafva sett, att det för Richard sjelf i verkligheten intet betydde.
  Det enda drag, hvarmed han här visas som konung, är, att han befalte
  enhvar af sina baroner inställa sig vid det tornerspel, han utlyste
  till Salisbury, "on forfeyture on lyff and londe". Sjelf uppträder
  han dervid okänd som en _knight aventurous_, i trenne olika skepnader.
  Först rider hat inom skranket på en kolsvart häst, i kolsvart rustning,
  på hvars hjelmkam satt en glupande korp. Kring halsen bar han en klocka
  och i handen ett spjut om fjorton fots längd och tjuguen tums tjocklek.
  Betydelsen af korpen förklarar dikten vara tålamod under mödor och
  arbete, samt af klockan beskyddandet af den heliga kyrkan. Efter att
  hafva kastat åtskilliga riddare ur sadeln, återvänder han till skogen,
  hvarifrån han kommit, och framträder ånyo i en röd rustning på en
  blodrõd häst, och på hjelmkammen en röd hund, hvars svans nedhängde
  till marken, och som antydde hans hat emot hednahundarne. Men då ingen
  ville utsätta sig för hans jättespjut, tog han on klubba och red in på
  den berömde riddar Thomas de Multon, mot hvars hjelm han riktade ett
  slag, som ofelbart skulle krossat en mindre utmärkt kämpes hufvud. Sir
  Thomas aktade derpå intet och då Richard ger den flegmatiske riddaren
  ett än hårdare slag, slår denne tillbaka med sådan kraft, att konungen
  förlorade stigbyglarne och skyndsamt måste draga sig till skogen.
  Ännu en tredje gång infann han sig rustad i hvitt, med ett rõdt kors
  på skuldran och en hvit dufva på skölden, utför samma manöver emot
  Sir Foulke Douyly, men med samma framgång. Efter tornerspelets slut
  kallar han till sig de tvenne bepröfvade hjeltarne och frågar dem om
  tillgången, hvilken af dem ånyo skildras, än mera utförligt och med
  föga granlagenhet emot den okände riddaren, i det den ene ber djefvulen
  hänga honom hvar han må finnas, den andre tror att han var ett
  spöke.[97]
  
      "Kyng Rychard sat föl stylle and lough
      And sayde: Frendys sykerly,
      Takes nought to greeff; for it was I";
  
  hvarefter han uppenbarar dem sin rekognosceringsplan, på hvilken de
  gladeligen ingå, kyssa hvarandra och besvära ett trohetsförbund.
  (Vv. 251-612.)
  
  Man kan vid denna skildring icke underlåta att fästa uppmärksamheten
  vid en vigtig beståndsdel i riddarpoesin, symboliserandet. Liknelsen
  spelar öfverhufvudtaget en ringa roll i denna poesis språk och
  uttryckssätt. De stående liknelserna äro endast få och enkla, sådane
  som "rede as blood", "Whyte as mylk", m.fl.; icke ofta påträffar man
  en så utförlig som den, då Cassodorien säges vara "bryght as the
  sunne thorugh the glas", eller den, då en galeja säges gå så snabbt
  "as quarrel dos off the arweblast." Denna brist sammanhänger med
  medeltidens åskådning af naturen, hvilken för honom var en sluten,
  mestadels ondskefull verld för sig. Ej underligt om han, med en sådan
  åsigt, ingen likhet kunde finna mellan förhållandena i naturlifvet
  och menskolifvet. Endast med ångest och suckan dvaldes det sednare i
  det förra. Menniskans rätta hemvist var i himmelens öfvernaturliga
  regioner. Men för att dock kunna föreställa sig dessa, måste han åter
  gripa tillbaka till natur- och jordlifvet. Detta gjordes på tvenne
  sätt: idealiskt, sålunda att han i sin fantasi höjde tingen til
  fullkomlighet, och så kastade dem öfver svalget till Guds rike,[98]
  eller symboliskt så, att han lät dem gälla som tecken af sina religiösa
  föreställningar. Så blef korset vägvisaren på den törniga stigen till
  himmeln, lik en från höjden skallande klocka ljöd kyrkans manande
  toner till den tröttade och ståndaktige vandraren, från afgrunderna
  vid vägen hördes, som hundars tjut, de onde makternas skrän, lik en
  ren och hvit dufva sväfvade den Helige Ande hugsvalande öfver honom
  o.s.v. På denna väg var det öfverspända sinnet outtömligt i att utfinna
  likheter, som i sjelfva verket voro blott helt godtyckligt insatta, och
  symboliserandet utbreder sig till att betekna äfven moraliska begrepp
  och åsigter, såsom dess användande i det chevalereska lifvet bevisar.
  
  Svårare att förklara än detta egendomliga slag af liknelser, äro
  de talrika drag af onaturlighet, som möta oss i den romantiska
  diktningen. Vi afse icke här den verld af fantastiska skapelser, som
  af tidens vidskepelse framtrollats; icke heller de underbarheter ett
  öfvernaturligt vetande ansågs frammana. Det gifves dertill ännu tvenne
  slag af onaturlighet, eller hellre osannolikhet, ofta använda i denna
  diktning, hvilka i väsendtlig grad bidraga, att för moderna läsare
  gifva henne det fantastiska tycket, men i afseende å hvilka både
  den diktandes och åhörarnes mening är svårfattlig. Så kan man icke
  lätteligen besvara den frågan: hvad mente romancieren och hvad tänkte
  sig tidens bildade publik, vid anförandet af de kolossala dimensionerna
  på Richards spjut? Längre fram förtäljes, att han vid stormandet af
  Messina med sitt svärd afhögg sjudubbla kedjor af jern. Hans yxa är af
  tjugu pund stål, och i sitt envige med Saladin fäster han med kedjor
  vid sadelknappen en bjelke om fyratio fots längd, för att dermed
  kullslå Saracenernas leder. Äfven Robert de Brunne i sin rimkrönika har
  upptagit sådana drag,[99] i öfvertygelse om deras sanning. Att här
  särskilja mellan tidens historia och dess dikt, är icke möjligt. Men
  vare sig publiken fattade dem i den förra eller sednare betydelsen, är
  deras tilläggande karakteristiskt för medeltidens sätt att idealisera.
  Ty i sjelfva verket äro ett fjorton fots spjut och en tjugu punds
  klubba blott alltför passande vapen för Richard, sådan han i romanen
  framställes, "in deed a lyoun, in thought a libbard".[100] Det är
  genom sådana poetiska öfverdrifter hans bild utpräglas till jätte mer
  än riddare; man tycker sig se en Colbrand, en Fierabras, hellre än
  en sonnettskrifvande chevalier. Tvifvelsutan ligger i denna ensidiga
  plumpa uppfattning af Richards lynne den sanningen, att tiden mera
  hade känning af hans kroppsstyrka och mod, och att den vackrare sidan
  af hans karakter lemnat vida sparsammare spår i de samtidas minne; men
  deri ligger äfven det vittnesbördet, att tidens diktarlynne var rått,
  groft, oförmöget att förandliga och förfina sitt ämne.
  
  Det andra slaget af onaturlighet, som ger åt riddaredikten dess
  bizarra habit, är villervallan i anförda geografiska och historiska
  förhållanden; ehuru visserligen intrycket häraf tillkommit först med en
  längre hunnen vetenskaplig insigt, men deremot för medeltidspubliken
  icke förefanns. När hjeltarne i en handvändning genomströfva hela
  den europeiska kontinenten, när skepp ifrån Asien segla obehindradt
  fram till Cöln,[101] när soudaner (sultaner) i spetsen för miljoner
  Saracener från norden inbryta i Britannien,[102] när soudanen af
  Persien instämmer sin vasall, en kristen riddare, inför en domstol
  af 12 pärer,[103] förefaller det oss som allt fixt och bestående
  vore lemnadt till rof åt inbillningskraften och dikten blivit dröm.
  Händer sig då, att detta hullerombuller är iklädt den torraste
  krönikeberättelses form, växer det bizarra intrycket. Den summariska
  beskrifningen af rekognosceringsfärden lemnar ett profstycke, så
  mycket mer förvånande genom okunnighet, som Heliga Landet i mer än ett
  århundrade utgjort tornerplatsen för kristna till hundratusendetal.
  Från Flandern vandrade Richard och hans tvenne följeslagare till
  Braundys, seglade till Cypern och Acres,
  
      "And so forth to Massedoyne,
      And to the cité of Babyloyne;
      And fro thennes to Cesare;
      Off Nynyve they wer ware.
      And the cité of Bedlem,
      And to the cité of Sudan Turry
      And eke also to Abedy
      And to the castle Orglious" etc.
  
  Vi hafva anmärkt, att den följande episoden, fångenskapen, endast löst
  sammanhänger med den föregående samt i sin helhet saknar motivering.
  Deremot måste erkännas, att han genom händelsernas vexling är den
  intressantaste delen, och utmärker sig i skildringens liflighet och
  frihet från longörer.
  
  Det första äfventyret Richard har att bestå är märkeligt, såsom mera
  öfverensstämmande med ett burleskt folklif, än med chevaleriets finare
  seder. Konungen af Almayn hade en son benämnd Ardour, hvilken ansågs
  som den starkaste man i landet. Han besöker Richard i fängelset och
  frågar honom:
  
      Arte thou Richard, that strong man
      As men sayn in every lond?
      Wilt thou stand a befet of my hond?
      And anon I gyfe the leve
      Another buffet thou me geve.
  
  Richard antar beredvilligt denna stormodiga proposition, och emottar
  på sin kind ett så kraftigt slag, att eld sprang ut af hans ögon. På
  utsatt tid följande morgon inställer sig denne punktligt och framhåller
  kinden för Richard, som derpå lägger sin hand med sådan framgång, att:
  
      In twoo he brak his cheke bon;
      He fel doun ded as ony ston.
  
  Konungen, underrättad om denna sin sons olyckliga täflingskamp,
  svimmar, såsom vanligt, och brister sedan ut i en veklagan, af mera
  känslofullhet, än gemenligen röjer sig i dessa dikttypers samtal. Äfven
  drottningen uttrycker icke illa en djup sorg öfver sin enda son:
  
      "Whenne the qwene it undyrstood,
      For sorwe, sertys, sche was nygh wood.
      Sche gahchyd [gashed] herself in the vysage,
      As a wymman that wolde be rage;
      The face fomyd al on blod;
      Sche rent the robe that sche in stood,
      Wrong her handes that sche was born."
  
  För Richard medförde det än hårdare fängelse.
  
  Emedlertid får han tillfälle, att äfven på ett annat sätt kännbart
  hämnas sitt orättvisa fängslande. Det händer sig nemligen så, att
  konungens dotter, den sköna Margery, älskar Richard "with all her
  myght". Hvar hon egenteligen lärt känna hans oöfverträfflighet,
  säges icke, såframt ej prins Ardours olyckliga slut bibragt henne
  öfvertygelse derom. Hon inleder kärlekshandeln med att midnattstiden,
  jemte trenne kammartärnor, inställa sig i Richards fängelse, och när
  hon då
  
      "sawe him, with eyen twoo.
      Her love sche cast upon him tho (then).
      And sayd: Richard, save God above.
      Of alle thyng moste I the love!"
  
  Denne synes icke så frapperad af hennes plötsliga sympati, som läsaren
  torde vara, utan förklarar blott, att hon väl föga båtnad kunde hafva
  af en stackars fånges kärlek, hvilken i tvenne dagar sett hvarken mat
  eller dryck.[104] Prinsessan, rörd af medlidande, befaller fångvaktarn
  icke blott hemta mat och dryck, utan efter supén föra fången i en
  vapendragares drägt till hennes kammare.[105] En så skickligt anlagd
  intrig, om hvilken endast trenne kammarjungfrur och en fångvaktare voro
  medvetna, lyckas det oaktadt icke, ty på sjunde dagen märker en riddare
  Richards vandringar och för underrättelsen derom till konungen. Denne
  sammankallar i hast sina "erlis, barouns and wyse klerkes," för att
  till dem hemställa dessa "wooful werkes" och sin önskan, att Richard
  måtte straffas till lifvet, men upplyser dem derjemte om det
  folkrättsliga stadgande, att "men schal noo kyng to deth doo." Också
  kunna de församlade, efter mer än tvenne dagars rådplägning, icke
  förena sig om något gemensamt beslut, i hvilken förlägenhet konungen
  får anvisning på en vis man, Sir Eldryd, som väl vore i stånd att
  hjelpa honom derur. Denne efterskickas och finner äfven medlet. Han
  råder konungen att använda sitt starka lejon, genom att svälta det i
  tvenne dagar och sedan insläppa det i Richards fängelse, på hvilket
  sätt han kunde vinna sitt ändamål, utan att handla emot lagen.
  
  Men den sköna Margery är på sin vakt, meddelar Richard deras anslag,
  och föreslår honom att fly jemte sig. Detta afböjer Richard,
  alldenstund det vore emot landets lagar att aflägsna sig utan
  tillstånd, och emedan det så högt skulle bedröfva konungen,[106]
  anhåller blott om fyratio silkesslöjor, hvita som mjölk, och förklarar
  sitt suveräna förakt för lejonet. Aftonen före den afgörande dagen
  tillställa de en "sopere" (supé) i Richards fängelse, deri, utom de
  bägge älskande, Richards kamrater samt fångvaktaren och en "noble
  knyght" deltaga, den sednare, som det tyckes, blott till rim åt ordet
  "i-dyght"; efter hvilken supé Richard icke finner det stridande emot
  landets lagar och konungens sinnesro, att han
  
      "and that swete wyght[107]
      Dwellyd togedder al that nyght."
  
  Om morgonen vill hon icke aflägsna sig, utan försäkrar i trenne skilda
  rim-par, att hon skall dö för sin käraste, hvilket dock afböjes af
  Richard, som derpå ombinder sina armar med de fyratio slöjorna och
  afvaktar lejonets ankomst. Detta inställer sig och gör en "gret venu"
  (leap) emot Richard, som behändigt vänder sig åt sidan och dervid ger
  lejonet en spark emot bröstet, så att det finner större uträkning i
  att rytande utsträcka sina tassar emot väggen. Af denna oförsigtighet
  förstår dess motståndare att begagna sig, stryker in sin arm i lejonets
  inre och utsliter hjerta, lefver och andra inelfvor. Richard, som här
  öfverhufvudtaget visar ett fromt och mildt sinnelag, knäfaller och
  tackar himlen för sin räddning, beger sig derpå med hjertat i handen
  till konungen, som vid denna tid satt till bords med sina hertigar och
  grefvar. Här utkramar han bloden, doppar hjertat i saltkaret på bordet,
  samt uppäter det i den bestörta samlingens åsyn. Ehuru han kanske går
  ett steg för långt, har konungen dock till en viss del rätt, när han
  utbrister:
  
      "This is a devyl and no man,
      That has my stronge lyoun slawe,
      The herte out of hys body drawe.
      And has it eeten with good wylle."
  
  Deremot tillmäter han sig något, som egentligen icke är hans verk, då
  han i anledning häraf säger:
  
      "He may be callyd, be ryght skylle,
      Kyng i-crystenyd off most renoun.
      Stronge Richard Coer-de-Lyoun."
  
  Romanen är naiv nog att glömma, att han ur Richards historiska
  tillnamn skapat berättelsen om lejonhjertat, icke tvertom.[108] När
  tillnamnet _Coeur de Lion_ uppkommit, kunna vi icke afgöra, men det
  vissa är, att romanen icke behöfver större fingervisning af historien
  för att skapa en fiktion.
  
  Denna kraftscen skall nu motsvara hvad i historien fortäljes om
  Richards imponerande uppträdande inför tyska riksförsamlingen, hvilket
  så väsendtligen bidrog att göra ett slut på hans nesliga fångenskap.
  Ur förskräckelsen, hvaraf konungen greps vid anblicken af sin fånges
  öfvermenskliga styrka och vilda lynne, söker dikten samma motiv. Man
  kan sålunda, med att här jemföra dem med hvarandra, inse huru omätligt
  underlägsen den sednare är den förra i motivering af händelsen ur
  karakteren.
  
  Till de tvenne andra fiktionerna, hvarmed berättelsen om fångenskapen
  (v.v. 649-1249) är utrustad, kan dock ingen skymt af historisk grund
  upptäckas; såframt ej det gyckel han med sina väktare tillät sig, kunde
  satt berättelser i omlopp, hvarur sedan tilldiktningen om enviget med
  Ardur utbildats.[109] Föröfrigt röjer denna, såväl som kärlekshandeln
  med prinsessan, en grofkornighet i uppfattningen, och den sednare en
  sensualism i känslan, som vittnar starkt nog om publikens råa tycken.
  Jemför man detta kärleksäfventyr med riddar Lancelots galantare
  uppoffringar och mannamod kräfvande förhållande till drottning
  Guenever, eller Tristrams glödande, af en trolldryck frammanade
  passion för den trogna Iseault, ehuru äfven de äro uttryck af tidens
  sedeslöshet, visar sig dikten här vida underlägsnare i framställning;
  i synnerhet som kärleksförhållandet här, genom att sednare helt och
  hållet lemnas å sida, tyckes utgå blott på stundens råa njutning.
  
  Endast uttryckssättets naiveté kan härmed försona. Ty, om ock det
  sedeslösa är här, liksom framdeles, tillkommet genom romancierens
  beräkning att intressera, säges dock det fula så enkelt och utan
  omsvep, att det, åtminstone för en modern läsare, förlorar af sin
  vidriga natur. Otympligheten i framträdandet ger det en komisk
  anstrykning, hvaraf vi i vårt referat sökt återgifva intrycket, ehuru
  visserligen ingen komik ligger i diktarns intention. Ofverhufvudtaget
  smyger sig ett sådant intryck med genom hela riddarediktningen. De
  ofta nog högsinnade känslor och afsigter, och de icke sällan ädla
  handlingar, stundom tragiska händelser det gäller att framställa, väcka
  först motsvarande intryck i den moderna läsarens sinne. Men då han
  derpå finner dem iklädda ett omotsvarigt torftigt uttryck, gripes han
  af den putslustiga kontrasten, ungefär som vid anblicken af de celebra
  neu-ruppinska framställningarna ur Frälsarens lefverneshistoria,
  eller af dessa ofasonerliga dockor, hvari dock barnasinnet kan skåda
  bilden af verklig menniska. Denna omotsvarighet mellan intentionen och
  uttrycket -- en brist hvaraf folksången egenteligen icke lider -- ökas,
  å ena sidan genom den zirlighet och förfining i känslor, åsigter och
  handlingar, det chevalereska lifvet vill i dikten hafva uttryckt, å
  den andra genom armheten på bilder och liknelser i diktens stereotypa
  stil, hvilken vi redan angifvit, samt genom otympligheten i denna
  stils diktion. Det ena draget fogas enkelt vid det andra, oftast utan
  någon annan sammanhörighet mellan satserna, än den simplaste, den af
  grund och följd, och merändels så, att satsen slutar med versraden.
  Strukturen blir sålunda lik den af en vedtraf, -- _sit venia verbo_,
  -- ur hvilken man kan utdraga ett eller annat träd; högen faller
  samman, är sig lik som förut, endast med minskade dimensioner. Skulle
  versraden icke väl rymma satsens ord, oaktadt hon kan varieras från sex
  till tio stafvelser, eller denna icke fylla raden, ändras qvantitet
  och accent efter behag och det stumma _e_ göres ljudande eller icke.
  Största vigt deremot lägges på rimmet, för hvars skuld, såsom vi sett,
  en hel riddare saklöst indrages. Vanligare hjelpmedel äro en mängd
  stående betydelselösa uttryck, hvilka derförutom tjena recitatorn till
  hvilopunkter, liksom rimmet tjenar honom att leda minnet. Sådana äro
  t.ex. "withouten leasing," "withouten let," "the sothe to say," "loud
  and still," o.s.v.
  
  Hvad som återstår af berättelsen om fångenskapen, är mer eller
  mindre rimmad krönika. Konungen af Alemayn finner vådligheten af en
  sådan obändig fånge som Richard, hvilken slagit hans son, och kränkt
  hans dotter, och sönderslitit hans starka lejon, och besluter att
  emottaga som lösen hälften af Englands kyrkosilfver. Detta meddelas
  Richard högtidligen i tyska riksförsamlingens närvaro. Denne antager
  propositionen, afsänder bref och bud till sina två erkebiskopar och sin
  kansler, hvilka i hast sammanbringa det äskade och utlösa sin konung
  jemte hans följeslagare. Desse sednare hafva öfverhufvudtaget föga roll
  spelat under fångenskapen, i öfverensstämmelse med romanens
  allmännaoförmåga, att icke kunna följa mer än en person i sender,
  åtminstone ej använda flere individualiteter till händelsens
  betingande. Vid återkomsten till England glädja sig hans grefvar och
  baroner, tackande Gud att de återsågo sin herre lefvande.
  
  Erinringarna ur krönikornas berättelser fortsätta sig genom större
  delen af romanens tredje episod, korståget. Endast hämdtåget emot
  konungen af Almaigne, som nu kallas Modard, afbryter den historiska
  gången. Sedan Richard utnämnt biskopen af York till kansler, gifvit
  sina domare sträng befallning "ledes the pore men be ryght" -- en
  omsorg, hvilken merändels icke bekymrade den historiska Richard, och
  som bevisar, huru minnet af hans tyranniska styrelse bleknat för minnet
  af hans hjeltedater, -- samlat sin stora flotta lastad med lifsmedel
  och beväpning, hvaribland tretton skepp med bisvärmar, och gifvit Aleyn
  Trenchemer, galeyskepparen, här upphöjd till rang af öfveramiral,
  befallning att föra den till Marchayle [Marseille]; förklarar han för
  sina riddare, att han och hans
  
      "knightes off mayn
      Wole hastely wende thorwgh Alemayn.
      To speke with Modard the kyng.
      To wete why, and for what thyng,
      That he me in prisoun heelde,
      But he my tresore agayn yelde,
      That he off me took with falshede,
      I schal quyten hym hys mede."
  
  Oaktadt denna stränga hotelse, visar Richard en oväntad humanitet. Han
  förbjuder allt öfvervåld i det främmande landet, och befaller att alla
  matvaror böra köpas. Konung Modard å sin sida förbjuder undersåtarne
  att sälja sådane för hvad pris som helst, och hotar sålunda sin
  motståndare och hans stora armé med en gräslig hungersnöd. Då låter
  Richard samla fikon, russin, nötter och annan frukt samt deraf bereda
  en närande spis, genom att tillägga vax och en mängd af talg och flott,
  medelst hvilka oväntade insigter i matberedning han tillintetgör det
  förderfliga anslaget. Samtidigt beredes honom en stor hjertefröjd
  genom den ömma Margerys ankomst med mer än hundrade riddare i sitt
  följe, hvarefter det oförtäckt intima förhållandet dem emellan åter
  vidtar. Sålunda framtagande öfver städerna Coloyne och Marburette,
  till Carpentras[110] tränger han konung Modard på lifvet, tills för
  den beträngde som enda utväg återstår, att genom sin dotters bemedling
  söka blidka honom, hvilket ock sker med den påföljd, att Richard tog
  den knäfallande konungen i sina armar "and kyste hym ful-fele sythe."
  Modard icke blott återställer lösesumman, utan tillägger tvenne
  underbara ringar, hvilkas egenskap han sålunda beskrifver:
  
      "Hennes to the lond of Ynde,
      Better thenne [than they] schalt thou none fynde:
      For who soo has that on stone,
      Watyr ne schal hym drenche none;
      That othyr stone, who soo that bere.
      Fyr ne schal hym nevyr dere [hurt];"
  
  en present, som visserligen icke kommer Richard till pass framdeles,
  men för oss är af intresse, såsom profstycke på den tidens vidskepelse,
  hvilken hvilar på det falska vetandet om naturkrafterna, på trolldom.
  
  Ty äfven medeltiden egde en aning om vetandets makt öfver naturen,
  men icke såsom en insigt i dess lagar, genom hvilken menniskan
  vinner sig kraft att använda dem för sina ändamål, utan såsom en
  öfvernaturlig förmåga, att förvända lagarne sjelfva, helst till fromma
  för njutningslystnaden och passionen. I sednare tider, ju mera vetandet
  löser sig från öfvertron och begynner bygga på sinlig erfarenhet,
  blir trolldomen i sin tjenst hos lidelsen ett ondt, han blir hexeri.
  Men sålänge han stöder sig på den naiva tron, är han äfven sjelf
  oskyldig, afser mestadels kroppsligt bevarande och välbefinnande,
  eller tillintetgörande af fysiska hinder för uppnående af något godt,
  eller ock blott ett afsigtslöst fantastiskt spel, omhuldas derföre
  af det allmänna tänkesättet, förföljes icke med rep och bål. Med
  denna karakter ingår han för det mesta i riddarediktningen, som i
  Merlin skapat sig en fullständig typ af trollkarl och besvärjare,
  hvilken, ehuru en ättling af den lede fienden sjelf, genom dop och
  kristendom förbättrats till en national- och general-wohlthäter åt
  konung Arthur, den der använder sina öfvernaturliga insigter och
  krafter, till att hemta honom arméer genom luften, och låta tälten
  nedfalla öfver hans fienders hufvuden, att förutsäga honom deras
  företag, o.s.v. I denna välvilliga gestalt sammanhänger trolldomen,
  å ena sidan med fee-väsendet, hvarifrån talrika nyttiga presenter
  strömma till omhuldade hjeltar och hjeltinnor, -- det är på denna
  väg Arthurs svärd, Escaliborn, erhållit sin underbara kraft, från
  detta håll Lancelot bekommer sin förtrollade ring med den märkeliga
  egenskap, att upptäcka för bäraren när förtrollning egde rum samt
  dymedelst tillintetgöra henne; -- å andra sidan med tidens relikdyrkan
  och amuletväsende. Visserligen saknas icke trolldom med en ond
  menniskofiendtlig riktning, men som sådan tillhör han det hedniska
  lifvet, isynnerhet Saracenernas, kristendomens erkefiender, hvilkas
  gudar, _Mahound_ och _Termagant_,[111] _Jubyter, Apollyon_ äro, näst
  Hin Onde sjelf, de ledaste illvilligaste personnager på jorden. Här
  är trolldomen djefvulstyg, svartkonst och necromancie, som den fromme
  riddaren må akta sig för och med Guds hjelp söka öfvervinna, såsom af
  Richards exempel kan ses, vid det tillfälle, då Saladin utmanar honom
  till envige, att med hjelm och svärd afgöra: "whether is of more power,
  Jesu or Jubyter!" För att rätt tillförsäkra sig om segern, tillkallar
  denne en "noble clerk," en "maytyr [master] Negromacien," som af tvenne
  mäktiga "feendes off the eyr," luftandar, genom "the feendes craft off
  helle," tillskapar ett eldigt sto med dess föl, så beskaffade, att, när
  den förra gnäggade, den sednare af ingen mensklig kraft kunde hindras
  att skynda till för att di, hvilket naturligtvis skulle tillskynda den
  förras ryttare en omätlig öfvervigt. Fölet försändes till Richard,
  som gladeligen emottar detsamma. Ofelbart skulle äfven det listiga
  anslaget lyckats, såframt ej en engel nedstigit och för Richard
  uppenbarat detsamma jemte medlena att tillintetgöra det, hvilka äro,
  att betsla djuret starkt, lägga på dess nacke den ofvannämnda fyratio
  fots bjelken, samt "in Goddes name" uppstiga. Detta efterföljer han
  med en from besvärjelseformel,[112] tilläggande på eget bevåg den
  tvifvelsutan klokaste åtgärden, att stoppa fölets öron med vax, och
  vinner så en lysande seger öfver Saladin.
  
  Öfverhufvud anträffas i romanen om Richard Coeur-de-Lion mindre af
  trolldom, liksom äfven mindre af erotisk romantik, än i den rent
  fiktitiva riddarediktningen. Detta söker naturligast sin förklaring i
  diktens historiska ursprung, eller hellre deri, att tidsfantasin för
  kort tid bearbetat ämnet, innan det fixerades i sin nuvarande form.
  Företrädesvis skilja sig de nu (fr. v. 1659) följande berättelserna
  om Richards vistelse på Sicilien och Cypern föga mer från krönikorna,
  än man kan antaga att glömska och okunnighet, utan någonslags
  fantasiverksamhet, kunnat åstadkomma. När der talas om ett folk
  benämndt _Griffouns_, om en konung _Tanker_ af det landet _Poyle_ samt
  om hans son _Roger af Ceyle_; när der förtäljes huru Philip af Fraunce,
  genom ett bref till Tanker, sökte förtala Richard, men genom Rogers
  mellankomst de begge kungarne försonades; när vidare förtäljes, att
  Richard med största foglighet -- en egenskap som vi tillförene anmärkt
  -- sökte undvika strid, men ytterligare retad,
  
      "was wroth and eager of mood,
      And began to stare as he were wode.
      The table with his foot he smote
      That it went on the earth fote-hote,"
  
  men att han dock, oaktadt denna vrede och obehaget af en långvarig
  belägring af staden "Messene," under hvilken tiden för det mesta åtgår
  till ömsesidig munhugning,[113] då Philyp från hästryggen kastade sig
  på knä och bad om förlåtelse, genast beviljade den under omfamning och
  milda ord samt tillochmed, då Philyp
  
      "gan to preach
      And bade Richard be his _soules leach,
      And the tresour yield again than_
      That he had take of every man,"
  
  högsinnadt återställer det byte han vid Messenes eröfring tagit;
  så mötes man visserligen af en mängd dels nya, dels oigenkänneligt
  forvridna namn och förhållanden, samt af en detaljering i lokal och
  samtal, hvarom historien intet vet. Men af tidens vanliga fiktioner
  finna vi här intet, någon modern idealisering af historien än mindre;
  blott riddarediktningens vanliga teknik är hvad till historien
  tillkommit.
  
  Deremot kunde det synas, som om vid Richards vistelse på Cypern en
  ny episod blifvit agglutinerad. Det händer nemligen, att då Richard
  afsänder trenne baroner, för att af kejsaren återfordra hvad han
  plundrat från hans strandade skepp, denne "began to rage," "grunte
  [grinded] his theeth and fast blewe", samt kastade en knif efter dem.
  Emot detta visserligen banditlika beteende vågar hans "steward" inlägga
  en manlig protest, med den påföljd att:
  
      "The eyen twinkled of the emperour.
      And smiled as an evil traytour."
  
  Döljande sin vrede, vinkar han sin steward till sig, liksom för att
  rådgöra med honom, men begagnar tillfället, då denne fallit på knä,
  att afskära hans näsa. Den misshandlade tar till flykten, öfverlemnar
  nycklarne till alla kejsarens slott i Richards händer, och tillför
  honom dessutom "this night The emperours daughter bright." Men denna
  synnerligen lifligt skildrade händelse, baserar sig fullt på historien,
  åtminstone på krönikorna; ty Roger de Hoveden förtäljer i grunden samma
  sak.[114]
  
  Äfven skildringen af sjösegern öfver det turkiska transportfartyget
  "drowmound"[115] är blott versifikation af historien, om man afser
  från den omständigheten, att romanen låter Richard entra och med ryggen
  stödd emot masten -- en skildring som i lifligt och precisa detaljer
  påminner, fastän aflägset, om de Homeriska stridsbilderna[116] --
  kämpande eröfra fartyget, krönikorna deremot förtälja, att han efter
  ett afslaget anfall seglade detsamma i sank. Vid angreppet säger
  romanen:
  
      "They rowede hard, and sungge ther too:
      With heuelow and rumbeloo,"
  
  och konstaterar sålunda den aktningsvärda åldern hos detta lustiga
  omqväde, som klingar alltän i sjömansvisorna äfven på våra skeppsdeck.
  
  Vid inloppet i Acres hamn ger romanen Richard ett tillfälle att pröfva
  sin öfverlägsna styrka, hvilket historien försummat. Genom en kedja
  har hamnen i sju år varit spärrad, och den kristna belägringshären
  tillfölje deraf bragt i yttersta nöd. Richard låter styra sin galeja
  rakt emot kedjan, ställer sig sjelf i fören och afhugger den med ett
  slag af sin yxa. Landstigen, förtäljes honom af erkebiskopen af Pisa en
  ganska problematisk historia om de kristnas olyckor under belägringen,
  och om de ädle kämpar som dervid fallit, bland hvilka främst må nämnas
  "the emperour of Alemayne", som dock måtte varit någon annan än
  Richards gode vän Modard the Kyng. Han teknar hungersnöden så kraftigt,
  genom att uppräkna de enorma priserna på alla nödvändighetsvaror, att
  Richard "wepte with his eyen bothe", och omedelbarligen springer till
  häst. Så börjas belägringen af Acre (med v. 2871).
  
  Dermed begynna äfven de ändlösa krigsföretag, belägringar eller
  drabbningar, som upptaga återstående delen af romanen; betydelselösa,
  utom i att, med hela den skildringens percision som är romanen egen,
  afbilda det romantiska stridssättet, samt i att visa djupet i det
  suveräna förakt och glödande hat, hvaraf den kristna verlden var
  intagen emot Saracenerna. Ännu vid Acre kan man följa den historiska
  tråden, som virar sig igenom diktens broderier. Vi erna dock icke
  uppehålla oss vid detaljerna. Förklaringsvis må endast tilläggas,
  att bland belägringsanstalterna de tretton skeppslasterna med
  bisvärmar intaga en vigtig plats, genom att inkastas i fästningen
  och plåga Saracenerna ända till ursinne, samt att styrkan i Richards
  anförarekonst låg i det kraftiga sätt, hvarpå han uppmuntrade t.ex. sin
  "minour", min-gräfvare, med en dyr ed att, ifall ej den yttersta vallen
  vore instörtad till middagstiden, "he scholde hym hew to peses [pieces]
  small".
  
  Företrädesvis uppehåller sig romanen vid Richards sjukdom under
  belägringen af Acre. Som orsaker till sjukdomen angifvas arbetet på
  sjön, det vexlande klimatet, samt att Richard icke fann i det Heliga
  Landet någon mat eller dryck så närande för kroppen, som den han var
  van vid i "Yngelonde". Förgäfves samla sig vise män och läkare, både
  "Crystene and Sarezyn, for to loke hys uryn". Ingen hjelp stod derur
  att finnas, tills hela den kristna hären på sina knän natt och dag
  bådo:
  
      "Fadyr, and Sone, and Holy Gost, -- -- --
      Geve Kyng Richard amendement".
  
  Men i samma mon han tillfrisknade, återvände hans matlust. Han
  gripes af en oemotståndlig längtan efter svinkött. Sådan föda stod
  naturligtvis icke att fås i Judarnes gamla hemland. Men ingen af hans
  folk vågade säga honom det. Omsider hittar en gammal riddare på utväg.
  Han ger dem det rådet, att taga en ung och fet Saracen, slå ihjäl den
  tjufven, öppna och flå honom samt skyndsammeligen steka köttet. Han
  förutser att Richard efter så smaklig måltid skall, genom Guds hjelp
  och hans klokhet, snart blifva frisk och sund. Så sker; hednahunden
  slaktas, rostas och framsättes:
  
      "Beffore Kyng Rychard karff a knyght;
      He eete faster than he karwe myght.
      The Kyng eet the flesh and gnew the bones,
      And drank wel afftyr, for the nones:
      And whenne he hadde eeten inowgh,
      Hys folk hem tarnyd away and lowgh.
      He lay stylle, and drowgh in hys arme;
      Hys chaumberlayn hym wrappyd warm."
  
  Obegripligt styrkt af denna makalösa spis, till att tukta Saracenerna
  för deras kärlek till Mahound, stiger han upp och utför under af
  tapperhet, men känner vid återkomsten till lägret en synnerlig appetit
  efter hufvudet till det kreatur, han på morgonen med sådan framgång
  ätit. Man kan lätteligen föreställa sig hans omgifnings förskräckelse.
  Inga undflykter hjelpte. Kocken hotade han:
  
      "So god me save,
      But I see the hed off that swyn
      Forsothe, thou schalt lesen thyn".
  
  Darrande för sådana alternativer, framräckte kocken hufvudet. Måhända
  skulle den finaste menniskokännare till kammartjenare icke redt sig
  bättre i en så brydsam ställning. Oaktadt händelsen med lejonhjertat
  bordt gifva någon ledning, kunde denne här näppeligen ana till sin
  chevalereske herres sinnesstämning vid åsynen af anrättningen. Men hans
  fruktan var onödig, ty:
  
      "The swarte vys when the Kyng seeth,
      Hys blacke berd, and whyte teeth,
      Hou hys lyppys grenned wyde:
      'What devyl is this?' the Kyng cryde:
      And gan to laugh as he wer wood.
      'What is Sarezynys flesch thus good?
      J and my folk schole eet moo (more)!'"
  
  Äfven den moderna läsaren torde, efter en sådan kannibalisk scen, icke
  mer vara rådvill vid bedömandet af Richards poetiska personlighet, samt
  af den förmåga medeltidsfantasin egde i att idealisera. Romanen har
  dock än ytterligare arrangerat en scen, som fullständigt förjagar
  alla trifvel om tidens råhet. Ur historien erinrar man sig den vilda
  massakern af de saraceniska fångarne efter Acres kapitulation.
  Genom detta och dylika drag stämplade sig Richard med karakteren af
  blodtörstig grymhet. Men då dikten nu icke blott upptagit detta stoff
  ur verkligheten, utan dertill ännu utsirat det med tilldiktningar i
  en än råare anda, stämplar han ovedersägligen hela tiden med samma
  karakter, men i stegrad grad. För att utverka lösgifvandet af de
  förnäma saraceniska fångar, "Prynces, Dukes sons and Konges, Amyralles
  and many Sawdan", som Richard vid kapitulationen fått i sitt våld,
  skickar Saladin till honom sändebud med rika gåfvor och anbud om dryga
  lösesummor. Richard emottar sändebuden med milda ord och inbjuder dem
  att spisa vid sitt bord, men ger i hemlighet befallning att afslå ett
  visst antal af de förnämsta fångarnes hufvuden, vanställa ansigtena,
  koka och framsätta dem för sändebuden samt särskildt ett för honom
  sjelf, hvilket han lofvar skall smaka honom "as it wer a tendyr chycke
  (chicken)". När sändebuden fingo sigte på de rykande anletena, och ur
  vidfästade pergamentsrimsor i dem igenkände sina närmaste vänner och
  anhöriga, grepos de af ångest för det öde dem sjelfva förestode; en
  känsla, som på det högsta måste stegrats vid anblicken af Richards
  glupska appetit och genom de hånande ord, hvarmed han manade dem att
  äta.
  
      "Every man sat stylle, and pokyd othir,
      They sayde: 'This is the develys brothir,
      That sles our men and thus them eetes'.
      In the erthe they wolde have crope."
  
  Richard tröstar dem dock att han, såsom "Kyng, Crystene and trewe",
  skulle respektera deras egenskap af sändebud, men ber dem återvända
  till sin Sawdon och stilla hans _melankoli_ med den underrättelsen,
  att han och hans kristne män funnit ingen spis så närande, som
  Saracenhufvuden, samt att han icke ernade återvända till England förrän
  han uppätit hvarenda hedning, män, qvinnor och barn. Till yttermera
  visso repeteras denna scen i sändebudens berättelse inför Saladyn.
  Denne begynner till en början att rasa, men besluter vid närmare
  besinnande, att erbjuda Richard omätliga länder[117] och den närmsta
  Sawdonsplatsen näst honom sjelf, om han ville försaka "Jesu and Mary"
  och "Appolyn to lorde take"; hvilket anbud Richard afslår med den
  fromma önskan: "the devyl hange you be a corde!", och det ultimatum,
  att alla sextiotusen fångarne skola afdagatagas. I verkligheten
  åtföljdes massakern af likenas gräsliga stympande. Dikten finner
  det mera öfverensstämmande med en kristlig konst, att låta denna
  akt förhöjas genom närvaro af englar, hvilka ropa till de kristne:
  "Seynyors, tuez, tuez"!
  
  I känslan af det lyckliga intryck den sednaste skildringen måtte hafva
  gjort på åhörarne, slutar romancieren här sin första "part" (med v.
  3730), liksom han begynt den, med en invokation öfver den fromme
  Richard, "Goddys own palmère".
  
  När den sednare menestrelen träder till, begynner äfven han med en
  ingress, ehuru helt kort, och af ett egendomligt innehåll. "Glad är,
  säger han, vårens tid, då fåglar sjunga sina sånger och blommor pryda
  äppel- och päronträn, då glädjen är stor i vik och sjö, då djuren
  leka och spela, då damerna smycka sina jungfruburar med röda rosor
  och liljor samt öppna danserna, då riddarne leka med sköld och lans i
  'joustes and turnementes' och många äfventyr träffa dem." Denna ton
  af naturkänsla öfverraskar läsaren, såsom sången af en enslig fågel i
  en nejd, der naturen för resten är stel och ödslig. Ty af naturkänsla
  och naturskildring finnes i romanen för öfrigt intet spår. Användes en
  naturscen, en skog, ett berg, en lund som lokal för händelsen, äro i
  detta fall skildringarne stereotypa, nödtorftiga, aldrig för egen skuld
  och af naturlust. Genomkorsad som naturen var af nyckfulla och onda
  väsenden, skydde inbillningen att dröja hos henne, känslan drog sig
  undan derför, eller öfverflyttade sin hemska stämning på de ditförlagda
  väsenden. I denna brist särskiljer sig riddaredikten väsendtligen från
  medeltidens folkpoesi, der poeten är så förtrogen med naturlifvet, att
  det omedvetet doftar fram, äfven genom hans enklaste berättelser. Man
  har derföre all anledning att sluta till, det dessa enstaka utbrott af
  naturlust -- synnerligen talrika t.ex. i romanerna om Merlin -- äro
  antingen qvarlefvor från den tid dikten lefde i folkets mun, eller ock
  tillkomna genom umgänget med folkpoeterne.
  
  Vi hafva tidigare anmärkt som en följd af denna brist på naturkänsla,
  ett torftigt poetiskt språk; en annan är saknaden af relief. De
  skildrade händelserna stå icke inne i någon åskådlig lokal, som skulle
  omgifva dem och gifva upphöjning. Belägrar Richard en fästning, ser
  man hvarken berg, slätter eller skogar, som skulle bilda hennes läge.
  Så minutiöst detaljeradt diktarn än tillvägagår, blir den verkliga
  naturegendomligheten borta. Hans förmåga är här icke större, än vid
  karaktersteckningen. Streck drages på streck, men ingen skuggning,
  ingen fond. Ej klarare, än man i Richards person ser tidens krafter
  aftryckta, ser man Palestinas natur afteknad i skildringarne om hans
  härnadståg.
  
  I hvardera af dessa afseenden ökar sig perspektivlösheten ju mer den
  historiska botten försvinner, hvilket med den andra afdelningens
  början åter inträffar. Endast missämjan mellan Richard och Philip
  qvarstår som en historisk ledtråd; men äfven denna groft spunnen
  och borttrasslad i massan af de krigsföretag, som nu utgöra diktens
  innehåll. Kung Richard uppgör en slags operationsplan, der anförarne
  strängeligen bjudas, att icke taga någon lösen af hednahundarne,
  utan låta dem samteligen springa öfver klingan, såframt de ej antaga
  kristendom och dop. Likafullt ledes Philip, dels af förbittring öfver
  Richards sjelftagna myndighet, dels af lumpen nidskhet, till att antaga
  kapitulationsanbud af städerne Taburette och Achrane. Emedlertid
  utföra Richard och hans tvenne vapenbröder, Thomas de Multong samt
  Fylk Doyly, hvar i spetsen för sin armé, med större omutlighet sina
  uppdrag. Richard belägrar och intar staden Sudan Surry, och lemnar
  derstädes ej en själ vid lif. Samma resultat ger de Multouns anfall
  emot fästet Orgylons, intaget genom list och i grund förödt. Samma
  öde öfvergick den stora staden Ebedy, sju mil i omkrets, med trettio
  torn och i hvarje torn en "chef-amyrayle". Först föllo tornerna för
  Fulk Doylys belägringsmaskiner, sedan amiralerna för hans svärd. Efter
  sålunda välbestälda ärender sammanträffa de fyra anförarne vid en
  festlig middag, och förtälja sina bragder. Philip kan då icke neka
  till att hafva mottagit lösepenningar. Han öfverhopas af Richard med
  de häftigaste förebråelser, hvarefter de besluta att gemensamt tåga
  till Taburette och Achrane, för att tillse, huruvida dessa städer,
  enligt öfverenskommelse, erkänna Philips öfvervälde; hvilket de under
  oqvädingsord förneka. Sedan städerna ånyo intagits och Richards
  radikala operationssätt äfven på dem användts, företar sig denne,
  att hålla en straffpredikan för sin olydige bundsförvandt: "Certes,
  Phelyp, säger han, thon art nought wys"; dock "The be _forgeven the
  fyrste gylt_". Men skulle han beträdas än engång med samma förseelse:
  
      "sykerly, we schole be wrothe
      Swylke foyles yiff thou haunte,
      Sarezynes liff yiff thou graunte;"
  
  Till sist ber han honom aflägga sin girighet. Vid dessa bannor begynte
  kung Philip "to morne and held hym stylle" samt "gowtyd" (pouted), och
  lofvade "withouten noys": "In me schal be no delay."
  
  Vi hafva nu anfört nog, för att visa huru karrikerad historien är i
  medeltidens barnsligt okunniga föreställning. Vi följa således icke
  de tvenne försonade vännerna på deras krigståg emot Caiphas, icke
  vid deras eröfring af Niniven, verkstäld förmedelst envige mellan
  trenne kristna riddare och trenne Saracener, icke heller till deras
  företag emot Babyloyne, under hvars belägring Philip plötsligen
  "turnyd false for a porcioun off golde", öfverger korsets fana och
  tågar hem, men hvilket vidlöftiga företag dock af Richard lyckligen
  bringas till slut, efter det ofvanomtaldta enviget mellan honom och
  Saladyn. Vi underlåta att upgifva huru många arméer, gemenligen af
  sextiotusen hvar, och huru många Sowdaner och Amyrayler för Saladyn
  nedgöras, ty sådana reproducerar romanen i oändlighet. Ej heller
  erna vi ytterligare vitsorda romancierernes minne, för det de
  urkrönikorna upptagit Richards tvist med hertigen af Österrike, vid
  återuppbyggandet af Ascalons murar, ehuru skildringen deraf kunde
  framhållas såsom ett lyckligt utmålande af historiens konturer, och
  ehuru anmärkas kunde, att romancieren der antyder, huru den förolämpade
  hertigen sednare hämnas på Richard, glömmande att fångenskapen redan
  försiggått. Vår afsigt har icke varit att se till _hvad allt_ af
  historisk verklighet i dikten qvarstår, utan _på hvad sätt_ hon det
  gör. Dock må ytterligare ett ställe anföras, då der framträder en af
  tidens läror, som visserligen ledde Richard i hans historiska lif,
  men som i dikten sparsamt kommer till användning. Vi hafva sett huru
  totalt det ridderliga förhållandet mellan korsfararne och Saladin,
  deras chevalereske motståndare, är ur romanen förkommet. Helt oväntad
  förefaller derföre Richards loyalitet, när en saracenisk öfverlöpare
  förtäljer honom, att en rik karavan var på väg till Saladin samt att
  dess stora betäckning, för tillfället sofvande, lätteligen kunde
  nedhuggas, och Richard då svarar:
  
      "Fy! a debles! -- -- I am no traytour
      To sloo men, whyle they slepe -- --
      Be cler day upon the feeldes,
      They schal see cloven helmes and scheeldes."
  
  Dock bör, till heder för diktens konseqvens, tilläggas, att någon
  ignobel handling icke kommit Richard till last, bland alla de många
  brutala.
  
  Återstår endast, att tydligare framhålla en egenskap hos
  romandiktningen, som i det föregående här och der antydts. Vi hafva
  funnit, huru dess framställning både af karakter och situation lider
  brist på perspektiv, huru armt dess språk är på bilder och liknelser,
  huru otymplig sjelfva dess diktion. Och dock lyckas hon icke sällan,
  att djupt intrycka sina skildringar i läsarens sinne. Man tänker
  lätt, att en diktande verksamhet, som är bygd på inbillningskraftens
  rörliga fantastiska gestaltande, eger för litet lugn och ro, att
  utbreda sig i detaljerade beskrifningar. En sådan flygtighet röjer hon
  verkeligen i afseende å bildernas sammanhang, men icke i afseende å
  deras utbildande. Tvertom går den här till en motsatt ytterlighet, i
  att hopa drag på drag och göra skildringarne ändlösa. Nu är visserligen
  fallet, att inbillningskraften icke utgallrar de sanna och väsendtliga
  dragena. Men detta hindrar ej, att de drag han framhemtar, kunna ega
  den sinliga bestämdhet och precision, som gör bilden klar och liflig.
  Så bestämmer han Richards kolossala spjut på fot och tum; då vreden
  hos Cyperns kejsare beskrifves, heter det att han "_grunte his teeth
  and fast blewe_"; efter den afskyvärda måltiden säges om Richard,
  att han "lay stylle and _drowgh in hys arme_". Belägras en fästning,
  säges precist hvilka delar som angrepos, och med hvilka sorts vapen.
  Richards rustning får man känna från hjessan till fotabjellet. På denna
  romandiktningens förmåga kan den sista skildringen, Joppes befrielse,
  tjena som exempel. Tydligt ser man huru den betryckta garnisonen samlar
  sig på vallarne under glädjerop vid Richards ankomst, huru denne från
  sin galeja hoppar i land, huru han genast nedgör ett dussin Saracener,
  och huru de öfriga, tillfölje af trängseln i portarna, nödgas öfver
  vallarne fly ur staden. I sitt läger utanför staden sitter Richard
  till bords med sina få baroner, förplägande dem med öl och vin samt
  muntrande dem med sitt skämt. Framför honom inställa sig Saladins
  sändebud, klädda i guld och silke, med långa skägg, hållande hvarandra
  i handen. I striden nedslår han den ene så att halfva kroppen faller
  till marken, andra halfva qvarblir i sadeln, en annan så att häst och
  karl af ett hugg nedfalla döda, en tredje klyfves till sadelbommen, en
  fjerde träffas i hufvudet, o.s.v.
  
  Då emedlertid armheten på bilder och diktionens styfhet icke
  destomindre gör skildringarna torftiga, söker diktaren ersättning i det
  praktfulla och kostbara. På den romantiska diktens förmåga i den vägen
  erbjuder romanen om Coeur-de-Lion ett lysande exempel i beskrifningen på
  det fartyg, med hvilket Corbaring färdas jemte sin dotter till England.
  Skeppet är af hvitt hvalrossben, hvarje spik af guld, af guld äfven
  stäfven; masten är af elfenben, seglena af sammet, tågena af silke. Der
  sitter Konungen på en stol af karbunkel, maten framsättes på silkestyg
  och når Cassodorien stiger i land, utbredes för hennes fötter mattor
  af gyllenduk. Häri liknar dikten på det närmaste de miniaturmålningar,
  som från denna tid äro bevarade. På typiskt uppfattade, uttryckslösa,
  men med yttersta noggranhet teknade gestalter är lagd en lysande
  färgprakt. Men konstnären har ej förstått, att blanda sina färger. Han
  måste upprepadt begagna samma, och kan sålunda ej förebygga, att genom
  färglägningens prakt den inre torftigheten framlyser.
  
  Hvad nu vidkommer romanens slut, hafva vi redan anmärkt, att ett sådant
  egenteligen icke finnes. Sedan diktaren skildrat Joppes befrielse och
  uppräknat fredsvilkoren med Saladin, säger han blott i korthet, att
  Richard återvände till England, regerade der i tio år, samt sedan blef
  skjuten i "Castel-Gaylard". Anseende sig sålunda hafva uttömt sitt
  ämne, tillägger han en from bön för Richards och alla närvarandes
  fridfulla ändalyckt, samt det sedvanliga _Amen, Explicit_.
  
  
  
  
  Anmärkningar.
  
  
  [1] Se skildringen af slaget vid Hastings hos A. Thierry, Sharon
  Turner, samt Bulwer i hans roman "Harold, the last of Saxon kings."
  Denne sistnämnde karakteriserar Normanden väl med att kalla honom
  "Crusader and Templar before Crusades were yet preached, or the
  Templars yet dreamed of."
  
  [2] Jfr. Abbé de la Rue, t. I. pagg. LXXI. ff.
  [3] Kugler, Handb. d. Kunstgeshichte, Stuttgart 1842, pg. 449.
  
  [4] Sharon Turner, pg. 409.
  
  [5] Så benämnes utrycksfult den fyrkantiga bygnad, som utgjorde
  slottets kärna och hvars murar vanligen skola hållit sina tio fot i
  tjocklek. Se beskrifningen å de anglonormandiske borgarne hos Lingard,
  pg. 245 not.
  
  [6] Thierry, vol. II, pg. 399.
  
  [7] Warton, vol. I, pg. 117, not j.
  
  [8] _Effoeminatos curia propellans, lucernarum usum noctibus in curia
  restituit, qvi fuerat tempore fratris intermissus_. Man har mycket
  tvistat om meningen med detta återställande af facklornas bruk. I
  det sammanhang annalisten anför det synes dock klart, att det afsåg
  plägseden att efter qvälsvarden släcka facklorna till döljande af de
  vederstyggligaste utsväfningar. Lingard, vol. II, pg. 154. Jfr. James,
  Forest Days, ed. Tauchn. pg. 239.
  
  [9] Undantag gör grefskapet Chester, hvilket egdes som
  domanialbesittning af Hugo de Avranches.
  
  [10] "Knihts fiefs l. fees." Ehuru feodalförfattning icke kan sägas
  hafva funnits hos Anglosaxarne, funnos der dock krigarlän, i det
  soldater ex professo (knihts) hade dels af kronan, dels af enskildte --
  ty äfven dessa egde sina house-carles -- mindre jordagods, gemenligen 5
  stora plogland, i förläning emot skyldighet att göra krigstjenst. Dessa
  krigarlän blefvo grunden för jordens fördelning vid eröfringen.
  
  [11] Thierry, vol. II, pgg. 32-35.
  
  [12] Thierry, vol. III, pagg. 331, 2, ff., ur Johannes Bromtons krönika
  hos "Script. rer. Angl."
  
  [13] Dens., pag. 280, enl. Gervasius Dorobernensis.
  
  [14] Att detta verkligen hos dem var en bevekelsegrund, se Thierry,
  anf. del., pag. 9.
  
  
  [15] Thierry, anf. st. pg. 331.
  
  [16] Ad omnem sinistram suspicionem penitus amovendam, homagium atgue
  ligantiam patri suo facere omnibus modis instituerunt -- Thierry, a.
  vol. pg. 324.
  
  [17] Lingard pg. 426.
  
  [18] _Jeune_ betydde på tidens skaldespråk ädel, nobel.
  
  [19] Se framställningen om Henriks död hos Thierry.
  
  [20] Således icke just af den rättskänsla Walter Scott, i sin roman
  "the Talisman", visserligen med fantasins rätt, låter Richard
  tillskrifta sig sjelf som motiv, i samtalet mellan honom och riddaren
  af Leoparden.
  
  [21] Guillelmus Neubrig., anf. af Thierry, vol. IV, pg. 80.
  
  [22] Hallam, vol. II., pg. 98.
  
  [23] Jfr. hvad som förtäljes om konung Henriks framfart, Lingard, pg.
  194. -- Om biskopen sjunges i en gammal ballad:
  
      He was left a vice-roy here,
      Who, like a potent emperor,
      Did proudly domineer.
  
      Our Chronicles of him report,
      That commonly he rode
      With a thousand horse from court to court;
      Where he would make abode.
  
  Ritson, Robin Hood, London 1885, vol. I, pg. 137.
  
  [24] Dialogue de Scaccario, -- "sic permixtæ sunt nationes, ut vix
  discerni possit hodie (de liberis loquor) qvis Anglicus qvis Normannus
  sit genere", etc. Hallam, vol. II, pg. 77.
  
  [25] Se Thierry, vol. IV, pg. 76 ff.; Vi äro icke i tillfälle att
  bedömma huru grundad denna framställning må vara.
  
  [26] "Rescriptum apostolicae sedis, qvo prohibimini regi proprio
  fenerari;" Thierry, anf. ur "Script. rer. Francic."
  
  [27] Konsten att couchera lansen, så vigtig vid riddarestridesättet, är
  måhända en normandisk uppfinning. Se Turner, pgg. 78, 429.
  
  [28] -- ab illis famosis militibus, qvi a cycni nomine intitulabantur.
  Mathias Paris., anf, af Thierry, vol. II, p. 80.
  
  [29] Hvartill kan slutas af det sätt, på hvilket Harald Godvinson af
  hert. Wilhelm dubbades. Jfr. Bulwer, ofvanciterade roman, vol. II, Pg.
  93.
  
  [30] Sådan konst räknar Snorre Sturleson (ed. Peringsköld, vol. I, pg.
  311) bland andra kon. Olof Tryggwasons berömmelser, förtäljande att han
  kunde "lek at tremur handsöxum."
  
  [31] Insignierna å sköldarna öfvergingo i XII:te årh. från personliga
  till familjevapen. Som sådant kan man anse äfven Tempelriddarnes:
  tvenne personer ridande på samma häst. Ivanhoe, pg. 85.
  
  [32] Turner, 1, pg. 420.
  
  [33] -- -- -- An errant knight,
       He nor of castles, nor of land was lord.
       Houseless, he reap'd the harrest of the sword
       And now, not more on fame than profit bent,
       Rode with blythe heart unto the tournement;
       For cowardice he held a deadly sin,
       -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- --
       It seem'd that he, such pomp his train bewray'd,
       Had shap'd a goodly fortune by his blade.
  
  Ur Parthenopex de Blois, anf. af Scott, i "Essay on Chivalry" (Prose
  Works, Edinburgh 1847, pg. 515).
  
  [34] Fauriel, Histoire de la poesie Provençale. Paris 1846, vol. I,
  passim.
  
  [35] "Den håller jag för ädel, sjunger Bertrand de Born, hvars hus
  kostar mycket, och som gifver utan måtta." Fauriel, n. a. vol. 1. Pg.
  494.
  
  [36] Fauriel, anf. arb. vol. 1. 487 & 493.
  
  [37] Den förtjenstfulle Sharon Turners. Han ser uti "Knight-errantry"
  en "popular and lucrative profession" och i "Knight-adventurers" en
  klass, än hvilken ingen "could be more valued or even useful", då den
  tvingade "the great to respect the voice of law and feel the punishment
  of offended justice." - A. a. pgg. 410, 411. -- Märkeligt nog ser Scott
  (a. a. pg. 547) uti Bachelorskapet nära nog detsamma. -- Fauriels
  åsigt, att chevaleriet afsigtligen frammanats af presterskapet, är en
  besynnerlig konstruktion. -- A. a. Pg. 479.
  
  [38] Vi känna hur vågadt detta uttryck är, men finna intet lämpligare.
  
  [39] Hallam, a. a. vol. II, pg. 687. I södra Gallien synes i detta
  afseende större frisinthet hafva herrskat. Jfr. Fauriel, a. a. vol. I.
  pg. 515.
  
  [40] Villemain, Tableau de la Littérature de moyen Age; Paris 1846,
  vol. I. pg. 250.
  
  [41] Detta efter Bromton. En annan annalist förlägger händelsen till
  Richards död; hvilket dock af tid och omständigheter göres föga
  sannolikt: Se Michaud, pg. 427.
  
  [42] "Englands första sjöseger." (Michaud). -- Bland andra
  krigsförnödenheter, hvarmed detta skepp varit lastadt, omtalas grekisk
  eld, hvilken spelade en stor roll i den österländska försvarskonsten,
  samt "serpents", som dels anses för giftiga ormar, dels för ett slags
  brännbara piecer, att kastas in bland de belägrandes slung- och
  kastmachiner (_petrariæ, mangonelli, balistæ_), samt öfver stormtaken
  och murstegorna (_kattor_ kallade).
  
  [43] Enligt Bohadin, Saladins biograf. Förlusten uppges af Finisani,
  hvilken sjelf bivistade belägringen. På ett år skola 120 tusen lik
  blifvit begrafna. -- Se Lingard, vol. II. pg. 457.
  
  [44] Härpå är det som Scott i "The Talisman" grundar Stormästarns
  för Tempelorden och markisens af Montserrat handlingssätt; en
  framställning, som bär prägel af att vara väl stödd på forskning.
  
  [45] Denna jemförelse är gjord redan af korstågets krönikeskrifvare,
  Gauthier Vinisauf. Se Michaud.
  
  [46] En gammal krönikeskrifvares liknelse.
  
  [47] Turner, Pg. 351.
  
  [48] Vinisauf, som sammanställer honom med Anteus, Achilles, Alexander,
  Judas Maccabeus och Roland, säger: "caro tamquam ænea nullorum
  cedebat armorum generibus." Michaud, Pg. 509.
  
  [49] Warton, vol. I. pg. 116 not 1.
  
  [50] Turner, pg. 361. Jfr. Warton, vol. I. pg. 117.
  
  [51] Sången finnes bevarad och är på provençaliska; vi anföra den här i
  en välgjord engl. imit. som ett prof på tidens lyrik:
  
      Your beauty, lady fair,
      None views without delight;
      But still so cold an air
      No passion can excite:
      Yet this I patient see,
      While all are shun'd like me.
  
      No nymph my heart can wound
      If favour she divide,
      And smiles on all around
      Unwilling to decide:
      I'd rather hatred bear
      Than love with others share.
  
  Ur Percys "Reliques of ancient Poetry."
  
  [52] Lingard, pg. 484.
  
  [53] Anfördt af Turner, pg. 360.
  
  [54] Lingard, Pg. 492. ff.
  
  [55] Thierry, vol. IV, pg. 115. ff.
  
  [56] Camden, Remains; anf. af Turner, pg. 361.
  
  [57] Turner, pg. 360, 361.
  
  [58] Villemain, a. a. vol. I. pg. 251.
  
  [59] Att elfvor och feer hafva de celtiska folken att tacka för
  sin uppkomst, om ej till namn, åtminstone till gestalt, antager af
  Scott (_Demonology and Witchcraft_, Letter IV), ehuru han finner dem
  sednare bemängda med Skandinavernas dystrare dvergskapelser. -- Jfr. om
  uppkomsten af dessa andeväsenden Prices _Preface_ till 1824-års ed. af
  Wartons _History_, hvari han, emot W., förfäktar åsigten om desammas
  genuina opprinnelse, ehuru under skilda namn och med skild lokalfärg,
  hos Europas folk, antika som moderna.
  
  [60] Synnerligen belysande för detta faktum är, hvad Fauriel anför om
  uppkomsten af romanerna om Guillaume Courtnez, vol. II. pg. 406. ff.
  -- Scott utvecklar samma åsigt i _Essay of Romance_, pg. 557 ("Prose
  Works").
  
  [61] Den i litterärt hänseende märkeligaste bland dessa är
  _Ogier-le-Danois_, hvilket sagostoff förmodeligen genom Frankernas
  andra invasion inkommit till Gallien från Tyskland, der det bearbetats
  i sammanhang med Niebelungensagorna, jemte hvilka det uppgår i den
  nordiska heroologin, der Ogier återfinnes i folkhjelten _Holger
  Danske_. -- Jamieson, "Popular heroic and romantic Ballads" Pg. 266.
  uti "Illustrations on Northern Antiqvities," Edinburgh 1814.
  
  [62] Denna krönika, i tiden tillskrifven Carl d. Stores erkebiskop
  Turpin, är författad mellan 1:sta korståget och 1122, då den af påfven
  "sanktionerades till historisk autenticite." Bland bevisen för att
  sagorna om _Douze-pairs_ äro af långt äldre datum, kan nämnas att bisk.
  Flodeard af Rheims omk. 960 omtalar dem i sin krönika. Warton, Dissert.
  Pg. XVI. -- Ellis, Pg. 344.
  
  [63] Viscber, Esthetik, erste Auflage, vol. II. pgg. 480, 481. "Der
  Ausdruck geht ueber sein begrenztes Organ unendlich hinaus."
  
  [64] Dens., vol. III., Die Dichtkunst, § 877.
  
  [65] Som undantag härifrån må nämnas _la Charrette_ af Chrestien de
  Troyes, der Guenevers befriande genom Lancelot utgör det begränsade
  ämnet, och der en motivering är synbar, i det hjeltens oförsiktighet
  att åka på en bondkärra och det vanrykte han dermed ådrager sig till en
  del är orsaken till hans missöden. Äfven romanen om _Libius Disconius_
  (Le beaux disconus) har en slags motiverad anlägning.
  
  [66] "The fabulous knights of romance were so completely identified
  with those of real history, that graver historians qvote the actions of
  the former in illustration of, and as a corollary to, the events they
  narrate. Ex.g. Barbour." Scott, Ess. on Rom. pg. 568.
  
  [67] Hvari bland annat förtäljes, huru Brutus härjade Aquitanien och
  sluteligen anlände till trakten af nuvarande Tours, "såsom Homerus
  intygar." Warton, vol. I., Pg. 128.
  
  [68] Warton, vol. I. pg. 84.
  
  [69] Se de la Rue, vol. I., pg. 105; Percy, a. a. "Essay on the ancient
  minstrels", Not. A. & C. -- Ducange ger en annan härledning ifrån
  minister, hoftjensteman, då under Pipin d. Lille en minister skulle
  funnits som anförare för musiken.
  
  [70] Vol. II., Pg. 516, Prices not.
  
  [71] En blick i Heimskringla öfvertygar derom. Sigwatur, kon. Olaf den
  Heliges stallare, är ett exempel.
  
  [72] De la Rue, vol. II., pg. 8.
  
  [73] Warton, vol. I., pg. 11.
  
  [74] Af gesta, gestes; deraf namnet gestours för sångarne sjelfva,
  hvardera äfven skrifna jestes, jestours: ursprunget till det engelska
  jest, gyckel i ord och åtbörder, hvarmed på engång antydes det mimiska
  i medeltidssångarens konst och det förfall hvari hon råkade.
  
  [75] Enl. engelskt språkbruk benämnes det berättande medeltidsepos
  såväl som den moderna romanen _romance_ (ifall Scotts definition får
  antas gällande, a. a. pg. 554; Johnsons är en annan). Samma begrepp
  betekna Tyskar och Fransmän med ordet _roman_, besparande namnet
  _romance_ för de mindre, mera lyriska, ofta sångbara styckena, som
  äfven i svenskan benämnas _romanser_. Då ett namn för medeltidens
  riddareberättelser, oss veterligen, icke är stadgadt, och roman som
  romans kan vara lika förvillande och lika klart, hafva vi godtyckligt
  beslutit oss för det förra; der vi icke kunnat undvika det.
  
  [76] De la Rue, vol. I. pg. 145. ff.
  
  [77] Thierry, vol. II, pg. 237.
  
  [78] Percy, Essay on the ancient etc., Notes, vol. I. pg. LXXVI. -- Jfr
  de la Rue, vol. I. Chapitre cinquième. Denne går dock uppenbarligen för
  långt i särskiljandet mellan medeltidssångarne ach diktarne.
  
  [79] Warton, vol. I. pg. 80.
  
  [80] Ej ens de la Rue, den ifrige förfäktaren af Normandernas
  prioritet, vågar fullt förneka Provençalerne försteget i denna art
  af lyrik; hvaremot han synes tillfullo bevisat, att hjeltesången
  (chanson de geste) samt de många slag af lyrik, hvilka, med olika namn,
  dels efter instrumentet som ackompagnerade, dels efter metern, kunna
  sammanfattas under ett gemensamt namn, sirventes, äro, om ock icke en
  tidigare, åtminstone en sjelfständig produkt hos Nordfransonerne. Se
  hans a. a. vol. I. Article troisième.
  
  [81] Warton, vol. II, pg. 15, not i.
  
  [82] Warton, vol. I. pg. 119. Märkeligt nog instämmer W. sjelf i dessa
  misstag, då han i noten (k) säger: "Richard the First performed great
  feats at the siege of Antioch in the Crusade. The _Duellum_ was another
  of his exploits among the Saracens."
  
  [83] Ellis, Specimens, Introduction to Richard Coeur-de-Lion. Warton
  (anf. st. samt pg. 143) antar tillochmed, att denna roman skulle
  innehållits redan i den stora _liber romancis regis_, om hvars
  beprydande piperolls för 1287 gifva upplysning. Hans kommentatorer
  förkasta dock hypotesen.
  
  [84] Rob. af Gloucester intygar:
  
       In romance of him ymade we it may find ywrite;
  
  Rob. de Brunne säger:
  
       He tellis in the romaunt, sen Acre wonnen was
       How God gaf hin fair chance at the bataile of Cayfas.
       Sithen at Japhet was slayn fauuelle his stede
       The romans tellis gret pas ther of his doubty dede o.s.v.
  
  [85] Warton, vol. I, pg. 8-26.
  
  [86] Detta är Scotts åsigt, som antages af Fauriel, a. a. vol. II.
  28. 426, och understödes af Ellis, a. a. pgg. 36, 37. -- Enligt denne
  skulle Thomas of Erceldoune hemtat Tristram-sagan direkte från
  brittiska lokal-traditioner, genom riket Strathclyde fortplantade på
  "The Scottish border", och der bearbetade af de skottska minstrelerne,
  hvarefter hon sedan öfvergått till truvererne. Denna åsigt vederlägger
  Price, (Warton, vol. I. pgg. 45-112), åtminstone hvad förf. i homas
  vidkommer. Deremot torde tiden för dess uppkomst icke kunna betviflas.
  
  [87] Warton, vol. I. pg. 69.
  
  [88] Dersammast. pgg. 36-42. Jfr. Ellis, anf. st.
  
  [89] _Hay, hay, the wythe swan, By Godis soule J am thy man_. Warton,
  vol. II. pg. 32 n.a.
  
  [90] "There is perhaps no one instance in which our early translators
  have ventured to alter any material circumstances in the story, which
  they undertook to give in English." Ellis, Specimens, Pg. 283.
  
  [91] The Frensche men be covaytous;
       Fyghte they cunne with wurdes lowde,
       And telle, no man is her [their] pere;
       But, when they come to the myster [métier],
       And see men begynne strokes dele,
       Anon they ginne to turne her hele.
  
  Richard Coer-de-Lion, v. v. 3823, 30-34.
  
  [92] Jfr. Ellis, Introd. to Richard Coeur-de-Lion.
  
  [93] Att Richard verkligen var så sysselsatt, då hert. Leopolds män
  öfverraskade honom, söker Ellis bevisa ur ett gammalt latinskt poem,
  hvilket 1196 öfverlemnats åt Henrik VI och är författadt af Petrus de
  Ebulo.
  
  [94] I den förre af dessa igenkänner man måhända den unge furst
  _Josselin_ af Edessa, hvars sorgliga öde under ruinerna af hans stad
  icke kunnat uti sången försona hans tidigare hoglöshet. Den sednare är
  utan tvifvel markisen af Montserrat, hvilken, liksom till hämd för de
  beskylningar Richard för hans skald fick uppbära, i anglonorm. dikten
  bär anklagelse för förräderi.
  
  [95] Ellis, pg. 285.
  
  [96] Derom se Michaud, Pg. 210.
  
  [97] _Pouke_, dåförtiden en af de manliga feerna; numera ett skogsrå.
  
  [98] I Galicien finnes en kyrka, "los Angeles", om hvilken folket än i
  dag vet berätta, att den är uppbygd af englar, nedstigna från himmeln,
  hvilka som grundlägning medförde en _bjelke från taket af Guds boning_.
  Denna är af guld och så lång, att den sträcker sig under jorden flere
  mil till S:t Jago de Compostellas katedral. Ur Borrows "Bible in
  Spain."
  
  [99] Notes upon "Richard Coer-de-Lion" hos Weber.
  
  [100] Leopard.
  
  [101] Denna färd gjordes ofta, t.ex. af Sir Bevis of Hamptoun.
  
  [102] I romanerna om Merlin.
  
  [103] I romanen om Guy of Warwick.
  
  [104] "Allas, -- he sayde in that stounde --
        With wrong am I brought to grounde;
        What myght my love doo to thee?
        A pore prisoner, as thou may see.
        This is that other day i-gon
        That meete ne drynk ne hadde I non!"
  
  [105] "And aftyr soper, in the evenyng,
        To my chaumbyr thou hym bryng,
        In tho atyr of a squyer:
        Myselff thenne schal kepe hym ther."
  
  [106] "Rychard sayde: I undyrstande
        That wer agayn the lawe of lande,
        Away to wende withouten leve:
        The kyng ne woll I nought so greve.
        Off the lyoun ne geve I nought;
        Hym to sle now have I thought."
  
  [107] Person; begagnas i denna tidens språk hvarken i föraktlig eller
  ironisk betydelse.
  
  [108] Jfr. Percy. vol. III. pgg. 15. ff.
  
  [109] Se Turner, kap, om Richard I.
  
  [110] Att "Coloyne" är Cöln och "Marburette" är Marburg, kan väl
  antagas; men huru Carpentras i sydvestra Frankrike kunde ligga i vägen,
  är svårt att inse.
  
  [111] _Termagant l. Tervagaunte_, troligast af det anglosax. _ter_,
  mycket ... och _magan_, mäktig, urspr. ett germaniskt gudanamn,
  sedermera öfverflyttadt på Saracenernas Gud. Ännu qvarstår ordet i
  engl. språket. Percy, I. pg. 56.
  
  [112] "Be the apostles twelve,
        Though thou be the devyl himselve,
        Thou schalt me serve at this nede!
        He that on the rood gan blede,
        And suffryd grymly woundes fyve,
        And sethen rose from deth to lyve,
        And boughte hankynd out off helle
        And, sithen, the fendes pousté gan felle
        And aftyr fleygh up into hevene,
        Now God, for hys names sevene,
        That is on [one] God in Trinité,
        In hys name I comaunde thé
        That thou serve me at wylle!"
  
  [113] Ett ständigt återkommande Öknamn för Richard är "taylard",
  "tayled", hvars förklaring, om än det antages betyda "besvansad", dock
  är omöjlig att finna, då den normandiska riddaredrägten i sådan måtte
  icke skiljde sig från andra nationers.
  
  [114] "Iratus vero imperator propter hunc sermonem, percussit eum cum
  cultello quem tenebat, et amputavit nasum ejus, qui consilium illud
  dederat. Post prandium, abiit ad regem Angliæ et adhesit illi." Weber,
  Notes, III. 354.
  
  [115] Dromones, redan i Cod. Just. ett slags fartyg, af det grekiska
  _drómon_.
  
  [116] "A strong batayle ther began,
        Betwene the hethene men and tham,
        With swerdes, speres, dartes kene;
        Arwes and quarelles fleyght betewene,
        Also thykke, withouten stynt (stop),
        As hayl, afftyr thundyr dynt:
        And in the bykyr [battle] that was so hard,
        Into the drowmound come kyng Richard.
        Whenne he was comen in in haste,
        He dressyd his bak into the maste,
        With hys ax that he ovir-raughte,
        Hastely hys deth he caughte.
        Some he hytte on the bacyn,
        That he cleff hym to the chyn;
        And some to the gyrdyl stede,
        And some unto the schyppys brede;
        Some in the hals so hytte he,
        That hed and helm fleygh into the see:
        For non armour withstood his ax,
        No more than a knyff does in the wax."
  
  [117] Dessa äro: "Surrey", "Egypte, that ryche thyng", "Damas",
  "Babyloune", "Arabye", "Cessoyne", "Affryke", "Bogye", "Alysaundryes
  lond", "grete Greece", dertill "mony ryche empyre", och "al Yude" ända
  till "Preter Ihons" distrikt.
  
  
  
  
  
  
  
  
  End of the Project Gutenberg EBook of Richard Lejonhjerta i historien och
  poesin, by Carl Gustaf Estlander