text: Produced by Matti Järvinen, Jens Sadowski, and the Online
  Distributed Proofreading Team at http://www.pgdp. net
  
  
  
  
  
  
  
  
  
                            SIGRID LILJEHOLM.
  
  
                                  ROMAN
                                    af
                                 --a --g.
  
  
  
  
                               HELSINGFORS,
                        Theodor Sederholms förlag.
  
  
  
  
                       Imprimatur: _L. Heimbürger_.
  
  
  
  
                               HELSINGFORS,
                       Theodor Sederholms tryckeri
                                  1862.
  
  
  
  
  Min gamla Vän!
  
  Hur modig, hur öfvermodig oftast, är man icke vid sjutton år! Gazer och
  spetsar och band, som fladdra omkring oss, de tyckas oss vara idel
  vingar. Vi flaxa så långt det bär, ack, men de vingarna bära så lågt,
  det märka vi snart.
  
  Har du sett en sjuttonåring vid pennan? Var säker att det skrifves en
  tragedi i fem akter, en hjeltedikt eller något annat högt och stort.
  
  Det var en dag i Åbo, för många år sedan. Jag stod framför brasan och
  ditkastade blad efter blad af mitt manuskript.
  
  "Ma chère, hvarföre bränner du sådant galant papillottepapper", sade
  tante Aurore, som i detsamma inträde, "sådant är ju alltid brist på."
  
  "Åh, tante, det är bara skräp, början till en misslyckad tragedi."
  
  "Mais, chère petite, ne brûlez donc pas cela! Det var alldeles icke
  ovanligt i salig konung Gustafs tid, att en dame skref ett plaisanterie
  för att uppföras vid någon fête i famillen. Sådant hade alltid succès.
  Detta kunde employeras vid pappas namnsdag nästa vecka."
  
  Åter kastade jag ett blad i brasan och sade halft stött: "Icke var detta
  något skämt. Clas Fleming, sorgspel på vers i fem akter."
  
  "Ah, förträffligt, ma chère. Clas Fleming, riksmarsken, med draget svärd
  i handen. Habit habillé, broderad rock, frisure ailes de pigeon. Ebba
  Stenbock i pocher och engageanter, håret friseradt à la merveille. Johan
  Fleming: chapeau bas, spetskrås och manchetter. Hans älskarinna, (en
  sådan har du naturligtvis gett honom) en bergère, med en chapeau mignon
  högt opp på en hög frisure. Alldeles som i salig kungens tid brukades.
  Ah laissez moi faire! Jag förstår mig på sådant der. Det blir en
  surprise tout à fait af god ton. Mais, ma chère, skona då din pièce! Om
  det vore skäl att offra den åt lågorna, skulle jag i sanning vara den
  första att det äska! Betänk hvilken effekt detta skall göra! Du låter,
  till exempel, fru Ebba deklamera:
  
     "Barbar, må fritt din glaf bland usla offer rasa,
     Skall dock mitt stolta mod ej för din grymhet fasa!
     Ha! Dygd och hjeltemod, förenta i min själ
     De bott sen späda år, barbar, det vet du väl."
  
  Då fäderneslandets historia just aldrig varit tante Aurores starka sida,
  så undrade jag nästan öfver, att hon kunde gissa sig till personerna i
  min förolyckade tragedi, om än hon just ej syntes särdeles hemmastadd i
  tidens kostym. Jag frågade henne derföre huru allt detta herrskap vore
  för henne så väl bekant.
  
  Hon log ett litet satiriskt leende och sade: "I mina föräldrars hus
  bodde en man, som var -- huru bör jag uttrycka det -- un peu hors du
  monde. Ser du, jag var ung då och gjorde i honom en _lysande_ eröfring.
  N'est-ce-pas? Nåväl, han intresserade sig för alla gamla enfaldiga
  sägner, käringsagor enfin. När han dog, hade han testamenterat mig hela
  sin förmögenhet, och så kom jag äfven i besittning af hans luntor.
  Papillotter för hela min lifstid, tänkte jag då. Men nu ser jag redan le
  commencement de la fin af de skrifna papperen, och begagnar derföre
  stundom bladen ur en tryckt lunta, en gammal historia öfver ett par
  gamla kungar, ehuru tryckpapper är mera fragilt, än rätt lämpligt skulle
  vara. För att döda tiden, medan Lisette fäster opp mitt hår i
  papillotter, kastar jag stundom ögonen på de framför mig liggande
  bladen. Jag har sålunda kommit att läsa om den obstinata riksmarsken,
  ståthållaren. I sanning, han blir charmant. Du vet ej, chère petite,
  huru nödig en tyrann är för effekten. Det hörde jag sjelfva Leopold
  säga. Låt, till exempel, tyrannen utbryta:
  
     "Min nedrighet den vill jag klart i dagen ställa,
     Med usla nidingsdåd vill jag hvar dygdig fälla."
  
  Ah, kom till mig i morgon, ma chère, jag blir helt lifvad vid minnena
  från den tid, jag dröjde i min oncles hus i Stockholm. Du vet att jag
  växte opp der; och ehuru jag mången gång der fick bära opp ett badinage
  såsom "Tavastfröken", så beredde mig dock min lilla mine ett icke så
  ovänligt emottagande, äfven i de höga kretsarna."
  
  På begäran fick jag tillbyta mig det lilla som fanns qvar af tantes
  papillottepapper. Vid genombläddrandet fann jag, att de innehöllo
  anteckningar om tilldragelser och personer, hvilka stått i någon
  beröring med famillen Fleming. När och af hvem dessa anteckningar
  blifvit gjorda, var omöjligt att utreda. Likaså var icke möjligt att
  veta, huruvida de voro fullkomligt sanningsenliga.
  
  Hvad som särdeles kom mig att misstro dessa pappers trovärdighet, var
  det ovanliga sättet att se den märkeliga man, som var famillen Flemings
  hufvud. Jag genomsökte sednare hvarjehanda böcker, som föllo i mina
  händer, der jag kunde vänta att finna någon upplysning om den så mycket
  omtalade blodlystne tyrannen, den hårdhjertade upprorsstiftaren och
  mördaren, men en sådan fann jag icke. En mängd ohyggligheter, berättade
  af motpartiet, har jag visserligen hittat; men dessa voro så tydliga och
  så tjockt påbredda osanningar, att jag ej kunde anse dem bevisa något
  emot manuskriptets trovärdighet. Läste jag åter i hvad jag af tante
  Aurore hade erhållit af Wervings historia, så tycktes mig, som om jag
  jemnt såge författaren titta sig öfver axeln, för att se om ej Carl den
  elftes barska gestalt stode bakom stolen. Stundom föreföll det mig som
  om jag såge gubben Werving småle i sin själ, när han med mycken
  salfvelse utfar mot Flemings grymhet, blodtörst och framför allt hans
  uppstudsighet emot hertig Carl, men tillika icke försummar att anföra
  bref och bevis på huru Fleming handlade alldeles i enlighet med sin
  konungs befallningar och icke utan förräderi eller svek kunnat förfara
  annorlunda. De der beskärmelserna se ut temmeligen som sand, strödd i
  den kungliga censurens ögon.
  
  Alltså vet man ej huru mycket man af manuskriptet kan sätta tro till.
  Sägnerna i en famillekrönika, mundtlig eller skriftlig, taga sig stundom
  åtskilliga friheter med historien. Antecknaren synes ock icke velat
  befatta sig med det egentligen historiska, annat än blott som den grund,
  hvarpå personerna uppträda. De stora händelserna omordas vanligen endast
  i korthet, likasom blott för att återkalla tiden i minnet, och sålunda
  komma de små tilldragelserna, hvilka utgöra berättelsens egentliga ämne,
  att klarare framstå. Klas Flemings karaktär är endast antydd. Det ser
  nästan ut, som om den, som gjort anteckningarna, icke rätt skulle vågat
  försöket, att befatta sig med en så stor karaktär.
  
  Manuskriptet låg hos mig några tiotal af år, innan jag, i en stund af
  saknad och bekymmer, sökte förströelse i dess omordnande. Jag sänder det
  nu till dig.
  
  Någon sammandragning här, en omflyttning der, ett modernare tycke lagdt
  öfver det hela; sådana små förändringar har jag tagit mig friheten att
  göra, ja tillochmed någon gång att tillägga en liten reflexion. Hvad som
  dock undergått största ändring, är sjelfva språket. Man synes i vår tid
  icke älska en tidigare ålders sätt att uttrycka sig, du läser kanske
  hellre ett nyare, och detta ämne har dock allt för länge sysselsatt mina
  tankar, för att icke jag skulle önska att meddela det äfven åt någon
  annan.
  
                                Din ....
  
  
  
  
                            SIGRID LILJEHOLM.
  
  
  
  
                                    I.
  
  
  Solen sjunker blodröd ned bakom bergen, en susande vind far öfver sjön;
  när den hinner stranden, böja sig björkarne och alarne för dess framfart
  och strö omkring sig rika massor af gulnade löf. Men i den fordna
  klosterträdgården finnas numera inga löf att rycka från träden. De
  planterade sydländska träd, som der stodo förr, de hafva förgåtts i
  vanvård; den fordom ört- och blomsterrika trädgården, är nu ett snår af
  törne och tistel, och endast några få, små sängar i ett hörn, synas ännu
  vara vårdade. På dem vexa rosmarin, timjan, kyrfvel och andra, till
  kryddor och läkedom, goda örter.
  
  Hvad lider tiden? Intet ur finnes. Kanske fanns det fordom i det till
  hälften nedrasade tornet. Se der synes en solvisare, den är sned och
  till hälften nedfallen i grus.
  
  Nådendal, du stolta, du den heliga Brigittas mäktiga och rika dotter, är
  detta din härlighet!
  
  Allt dunklare faller dagern inom klostrets väggar genom de smala och
  höga fönstren och genom remnorna i murarne, men i skymningen sitta
  derinne tvenne gestalter, är det vålnader af nunnor, som besöka sin
  förstörda boning?
  
  Den ena synes klädd i nunnedrägt, hennes hufvud darrar, hennes kind är
  fårad och färglös, som på en död. Hon sitter i en hög, med sirater
  prydd, länstol, säkert fordom sjelfva fru Priorinnans. Den andra är ung,
  kanske femton år, och i hennes blick bor lif. Hon sitter på en låg pall
  vid nunnans fötter. Det är Elin Knutsdotter, sedan många år den enda
  återstående nunnan i Nådendals kloster, och hennes systerdotter Sigrid
  Eriksdotter Liljeholm.
  
  "Siri, mitt barn, jag vill ännu en gång tända lampan för Guds moders,
  sancta Annas och den heliga Brigittas bilder. Hjelp mig, jag orkar det
  knappt mera; men så länge en af den välsignades renlifves döttrar lefver
  i hennes helgedom, skall, om än det skall betalas med den sista skärf,
  hvarmed jag eger att uppehålla mitt bräckliga lif, de heliga icke sakna
  sitt ljus vid tiden för aftonmessan. Och nu, min Siri, lemna mig
  messeboken, att jag, herrans ovärdiga, ringa tjenarinna, må uppläsa
  bönerna, då ingen pater mera finnes, eller ens skulle få hålla den
  heliga messan. Knäböj min dotter."
  
  Siri tvekade ett ögonblick, men böjde derpå knä inför pallen, på hvilken
  hon sutit, och Elin uppläste, med djup andakt, de latinska bönerna, af
  hvilka hennes unga åhörarinna ingenting förstod. Sigrid bad i sin själ,
  att henne ej måtte tillräknas som synd, det hon ej ville neka sin nästan
  döende anförvandt att deltaga i hennes andakt.
  
  Sedan messan sålunda blifvit firad, sade Elin: "Siri, din moder har
  lofvat att du skulle få dröja hos mig, för att tillsluta mina ögon. Mig
  synes att jag snart går bort. När jag för sex dagar sedan knäböjde och
  ifrigt bad till den heliga jungfrun, om att hon ville förkorta denna min
  långa pröfvotid, se då log hon vänligt, och med detsamma nedföll denna
  blomma af metall, som förut haft sin plats i hennes heliga hand. Jag
  anser detta som ett tecken, att hon beviljat min bön. Jag har sutit här
  ensam i många år. Ack, nästan ifrån den tid jag blef invigd, började det
  nya kätteriets framgång! O Siri, o mitt kära barn, att jag skall se
  äfven dig, min halfsysters dotter, vara .... Dock, det måste ju så ske.
  Jag har ju lofvat din moder att icke söka att rubba din tro, och det
  skall jag hålla. Jag skulle ju ock, om jag lyckades föra dig till den
  heliga katholska tron, endast offra ditt unga lif åt ännu flera
  vedermödor, än dem lifvet alltid eger. Och dock borde väl icke
  verldsliga beräkningar få ega något inflytande i andliga ting. Ack, den
  ensamma blir svag äfven i tron, då hon ingen ledare eger. Sancta
  Brigitta, ora pro nobis. O sanctissima virgo Maria, ora pro nobis."
  
  Den åldrigas händer knäppte sig tillsammans omkring radbandet, och hon
  började att bedja öfver det, men hennes händer nedföllo maktlösa, och
  hennes hufvud sjönk mot hennes bröst.
  
  Sigrid knäböjde för att stödja henne, och den gamla lutade sitt hvita
  hufvud mot den ungas blomstrande kind; när hon så hvilat ett ögonblick,
  sade hon med svag röst: "tack mitt barn, det blir lättare nu åter."
  
  "Jag är ju dock en så dålig hjelperska", sade den unga flickan, sedan
  nunnan åter lutat sig tillbaka i länstolen, "vill då icke min mors
  syster låta föra sig till vårt hem? Vi skulle dock der kunna lemna
  bättre vård."
  
  "Tack, min Sigrid, men icke kan det så ske. Här har jag lefvat, sedan
  jag vid din ålder egnade mig åt den välsignade Guds moders och den
  heliga Brigittas tjenst, här vill jag dö som den sista trogna
  tjenarinnan i deras helgedom. Ack, jag har sett huru helgedomen blifvit
  öde, huru dess renlifves jungfrur gått ut i synd och verld; huru dess
  murar vittrats och den heliga tron försmädats. Jag har sett huru hvar
  man ryckte och rappade till sig af den heligas egodelar, och sjelfva
  allmogen nekade att betala skatten till klostret, och huru öfver
  hundrade hemman, som tillhörde sancta Anna och sancta Brigitta,
  borttogos, så att vår fromma moder, Abedissan, måste sälja klostrets
  dyrbarheter, än en präktig kredentz, än sjelfva kalkarne, för att betala
  de dryga, klostret pålagda skatterna."
  
  "Så gingo systrarna bort, många tog vår heliga moder opp till sig, men
  andra gingo ut och bröto sina heliga löften. Endast en till mig fanns
  qvar, då konung Johan, högtsalig i herranom, åter ville upprätta
  klostret. Han vredgades öfver sådant oskick, ty han var icke lik sin
  broder, hertig Magnus, som öfver sig kallade Guds straff, då han ville
  ur Wadstena utdrifva de fromma systrarna, hvarföre ock den heliga slog
  honom med vansinne. Snart var dock denna skymt af en dagning för den
  heliga tron åter borta. Mig arma, ensamma, har man dock tillåtit att få
  sitta qvar här och vårda, så vidt jag kunnat, de heliga qvarlefvorna;
  fastän man med våld utdrifvit de helige fäderne Franciskanerne från
  Raumo, redan för öfver fyratio år sedan. Och dock hade som ett
  järtecken, två år förut, staden brunnit opp, och året derpå den
  kätterske prestens boning. Så utdrefvos ock ur sanct Olofs kloster i Åbo
  de vördige fäderne Dominicanerne. Men järtecken och straff trotsas af
  detta syndiga slägte! Liksom för att håna det heliga, nedrefvos klostren
  i Wiborg, för att -- o styggelse! -- för att dermed upphjelpa
  fästningsverken! Se, mitt barn, här i detta hus har jag lefvat öfver
  sextio år, här hoppas jag vår fru och helgonen låta mina gamla ögon
  slutas, och mina gamla öron domna. De hafva så många år nödgats se och
  höra omtalas all den styggelse, som bedrifvits. Sedan har jag
  visserligen fröjdats åt att åter en rättrogen konung, vår Konung och
  herre Sigismundus, intagit sina fäders thron. Måtte helgonen bevara
  honom för allt det svek och argan list, som ställer sig emot honom, och
  gifva honom makt att skydda den sanna tron och återföra de
  vilsefarande."
  
  "Dock, det är tid att gå till hvila, min skröpliga lekamen behöfver ro,
  äfven den unga behöfver sömn. I morgon, om helgonen ännu bevarat mig vid
  lif och krafter, vill jag efter morgonbönen meddela dig åtskilligt, som
  du bör veta. Dock torde vara bäst, att först låta gå förbi den stund, då
  de omkringboende äro vana att komma hit, för att begära bot för sina
  åkommor. Om morgnarna bruka mina krafter vara något mera stärkta, så att
  jag hoppas kunna då förmå meddela dig hvad jag önskar säga."
  
  Efter ännu en aftonsignelse lade sig den gamla nunnan till hvila, och
  Siri skyndade att krypa ned i sin bädd, som hon redt i samma cell,
  emedan de många toma cellerna föreföllo henne så ödsliga och hemska. Hon
  läste nu i stillhet sin aftonbön och bad ännu en gång, att henne icke
  måtte tillräknas, att hon deltagit i syster Elins påfviska gudstjenst.
  Länge hade hon svårt för att kunna somna. Den cell, der syster Elin
  tagit sin boning, var belägen nära den stora, ödsliga klosterkyrkan.
  Siri kunde ej låta bli att lyssna, hon tyckte sig höra ständig rörelse
  derute. När vinden hven genom hvalfven, tyckte hon att derute messades
  eller sjöngs psalmer, och bäfvande drog hon sig tillsammans vid tanken
  på den tid hon skulle tillbringa i denna öde boning, ett hem endast för
  obekanta makter. Men hastigt satte hon sig opp, kastade en klar blick
  omkring sig i månskenet, såg hur den åldriga slumrade på sin bädd, och
  sade vid sig sjelf: "fy Siri, skall du vara barnslig och pjåkig! Skulle
  jag väl vilja lemna den gamla att dö här, ensam och öfvergifven. Nej
  visst icke! Åh, det är detta myckna underliga prat om helgon och
  allahanda döda menniskor, som gör mig yr i hufvudet; aldrig hade jag
  kunnat tro, att jag skulle få så mycket att göra med detta påfviska
  kram. Månne det är synd att höra derpå? Till Gud måtte väl ändå äfven
  hennes väg föra, så from och troende hon är! Och hvad angår mig att
  bedömma henne? Vårda och sköta den gamla, bör jag, om hon än vore en
  hedning. God natt nu, underliga, gamla klosterbyggnad! Nu lägger jag mig
  ned, och läser än en gång mitt Fader vår, och så somnar jag visst." Och
  så gjorde ock den femtonåriga.
  
  Följande morgon infunno sig sjuka, från den kringliggande trakten, för
  att begära bot, och den gamla nunnan utdelade råd och läkemedel åt alla.
  Stundom en signelse, stundom en dryck, en bön, som skulle läsas öfver
  den sjuke, eller dylikt. Sigrid hjelpte troget den gamla, att, efter
  hennes anvisning, tillreda åtskilliga blandningar.
  
  Sedan hvar och en fått sin del och gått sin väg, stannade man dock
  utanför klostret och pratade en stund och öfverlade, hvem den unga
  flickan kunde vara. Mången menade att hon väl vore en ny nunna, och att
  nu, under den katholske kungens välde, klostret åter skulle komma i
  flor; men slutligen sade en gubbe, åt hvilken hon räckt en helsodryck:
  "Nej se om det annat är, än att de gamla heliga ännu ha tänkt på Elin
  Knutsdotter, och det är minsan ej för mycket, för all den tjenst, hon
  gjort dem, och alla de oljor, hon för dem bränt; och så ha de skickat
  ned en engel att hjelpa henne nu på ålderdomen. Såg ni inte huru vacker
  och from hon såg ut, med sina milda ögon, och så ljus och fin och
  stilla. Jo tro man på att så är det."
  
  "Åh, ditt tok, kommer du igen med ditt påfviska prat, skall det aldrig
  gå ur dig. När ser du englar gå på jorden synliga?"
  
  "Ja icke sen detta kätterska reformationsväsendet, som de kalla det, kom
  i landet; men se här i Nådendals kyrka rå de heliga helgonen ändå, och
  det vet jag, att vill heliga Guds moder, nog har hon makt att skicka
  englar dem till tjenst, som tillbedja och offra åt henne."
  
  "Åh prat du, jag börjar nästan ångra mig, att jag lät narra mig hit, att
  ta emot af hennes papistiska meklamenter. Visst är den skälfvan stygg,
  när den rätt sätter an, men jag hade hellre bordt bruka den kuren jag
  lärde emot den förr, och den är god; ty det var sjelfvaste
  befallningsmannen på Åbohus, herr Lars Hordeel, som för flere år sen
  lärt den kuren, och det är ändå bara papistiskt otyg med det här
  klostret, bara signeri och styggelse."
  
  "Nå huru var den boten som herr Lars lärde."
  
  "Jo, man tar tre oblater och låter någon skrifkunnig person skrifva på
  den första: J namn faders + sons och den helige andes, och på den andra
  oblaten skrifver man: och sonen + sjelfver gud och på den tredje
  oblaten: och den helige ande + som för dig lidit hafver, och så äter man
  dem tre dagar å rad. Och si det är intet papisteri och signeri under, så
  att om det hjelper, så är allt godt."
  
  "Ja ja", utbrast nu en gumma, som såg litet förnämlig ut med sin veckade
  duk på hufvudet, "nog kan det väl vara bra, men nog vet jag mot
  skälfvasot ett medel som är bättre, ty det skref sjelfvaste drottning
  Margretha, konung Göstas husfru, och lärde det åt sin syster, fru
  Märtha. Och det har jag hört af min mor, som tjente sampiga på Åbohus,
  med en som hade hört det af en tjenstepiga på Hörningsholm. Och det är
  godt mot alla åkommor, och det är att skafva hjerpfjädrar af pennorna
  och torka och gnida fint, och dricka det med varmt öl, äfvensom att
  bränna fjädrarne och sedan lukta på dem."
  
  "Ja ja, mor, det der kan vara godt för förnämt folk, men hvem vet ändå
  om det passar för de ringa. Nej, nog går jag till nunnan i morgon efter
  den dryck, hon lofvade mig; hon har hjelpt mig förr, och kan väl göra så
  nu med. Ser J mor", sade gumman och såg klok ut, "här bär jag på mig en
  jernbit under tröjan, och så kan icke något trolltyg bita på mig."
  
  Snart skingrades alla de hjelpsökande, och nu sade den gamla nunnan:
  "Siri, du enda dotter af min halfsyster som alltid varit mig huld, och
  som sjelf nu vårdar den gamla, jag ville lemna dig ett minne af mig.
  Nyss har man sagt mig, att mig skall i arf hafva tillfallit ett litet
  stycke jord, ett par mil härifrån uppåt kusten. Min tid går ut, jag kan
  deraf intet begagna. S:ta Brigitta är plundrad på alla sina egodelar, en
  gåfva till detta hennes heliga hus, skulle blott bli ett nytt rof, om
  det ens finge gifvas. Jag har önskat gifva dig ett minne af mig, och
  tillkallade för ett par dagar sedan tvenne ärliga bondemän, åt hvilka
  jag förklarade min yttersta vilja vara, att du må ärfva detta lilla
  gods, om det är sanning att min gamle frände dött och att det öfvergår
  på mig. Jag har uppsatt min vilja skriftligen, och bönderna hafva
  derunder satt sitt bomärke. Detta jordstycke är helt litet och af ringa
  värde, du kunde derföre köpa dig ett gyllene halssmycke med rubiner
  eller saphirer, men gör dock icke det. Behåll det. En åldrigs
  välsignelse hvilar deröfver. Kanske skall det en gång göra dig större
  tjenst, än ett gyllene smycke skulle göra."
  
  "Ännu en sak vill jag meddela dig, mitt barn." Stödd mot Sigrids arm,
  gick den gamla ut i kyrkan och till en med sirater prydd vägg. "Jag vill
  nu meddela dig något, som väl föga kan komma dig till någon nytta; men
  ho kan dock förutsäga, hvad som enhvar förestår? Hufvudsakligaste skälet
  till att jag meddelar dig denna hemlighet, är den, att jag icke vill att
  den skall dö med mig. Må äfven du, innan du lemnar verlden, meddela den
  åt någon annan. Se här, mitt barn, så skall du vrida på denna sirat, då
  öppnar sig, som du ser, en dörr. Detta var fordom en gång, som sträckte
  sig långt, man har sagt ända till Åbo. Hvart den än gick, den var
  åtminstone en utväg ur klostret, som endast några få kände. Nu är den
  igenrasad längre fram, men som du ser, är här dock ett stycke ännu
  öppet. Detta ställe känner numera ingen annan än jag. Upptäckas kan det
  svårligen, före den dag, då kyrkans murar ramla. I tider af fara, kan
  det tjena att rädda någon undan förföljelse. Omtala det derföre icke för
  någon. Det har förut räddat menniskolif och lycka, och kan ännu göra
  det."
  
  Siri log i sitt sinne åt den vigt, den gamla fäste vid detta meddelande,
  men tyckte ändå att det var allt helt roligt att känna något, som ingen
  annan i hela verlden visste, icke ens mor, som dock hade reda på så
  mycket.
  
  Snart derefter hvilade Finlands sista nunna i sin graf, och det stolta
  klostret Nådendal har småningom fallit i grus. Endast kyrkan reparerades
  och begagnades sedermera. Men går du en morgon på den lilla staden
  Nådendals tysta gator, och ser huru flinkt strumpstickorna röras i
  händerna på hvarje mötande liten flick- eller pojkbyting, då ser du ett
  ännu lefvande minne af den heliga Brigittas systrar.
  
  
  
  
                                   II.
  
  
  I stugan på Tannila surrade spinnrockarne flitigt. Närmast dörren suto
  husets pigor och trampade ifrigt rockarne, under det de utdrogo långa
  trådar ur sina lin- eller blårtottar. Vid ett af de små fenstren väfde
  en af pigorna vadmal. I rummets öfra ända surrades spinnrocken lika
  ifrigt omkring af husets unga dotter, jungfru Sigrid, och det fina mjuka
  linet drogs af hennes runda, hvita fingrar, till ett garn, så jemnt och
  glänsande, som silke.
  
  Men hennes mor, fru Metta, hade sällan ro att sitta långa stunder vid
  spinnrocken. Än vandrade hon ut till visthuset, för att se åt om
  rottorna skonat de på väggen i rader hängande skinkorna och hararna, än
  stannade hon vid en spinnrock, för att skynda på en spinnerska, än
  hjelpte hon den väfvande att fastknyta en ända på väfven. "Åh ja, väfven
  håller bra nog, märker jag. Jo Elsa har spunnit ränningen och när hon så
  vill, kan hon få dugligt garn på rullan. Det vet jag, som sjelf lärde
  henne spinna, när hon ej var högre, än som så. Mor hennes hade dött åt
  året, och hennes far var dräng på godset, men icke kunde han lära henne
  spinna. Jo, gudskelof, sitt hushåll har man förstått att sköta här i
  verlden, och af godt och rent adelsblod har man kommit, och icke
  behöfver man tåla att en sådan, som fru Brita, herr Regert Oxes, tränger
  en ur kyrkbänken. Oxe heter hon och borde heta ko, så för hon sig, fast
  hon klär sig med pjukmyssa".
  
  Sigrid surrade allt flitigare om sin rock, och såg på sin tott så noga,
  som om det gällt att spinna sin lyckotråd, men svarade ingenting.
  
  "Ja, jag har klagat", fortfor fru Metta. "När herr Matts, pastorn, reste
  för att betyga sin vördnad för hans högvördighet Biskopen, mester Erik,
  som håller visitationer i moderkyrkan, bad jag honom med samma anmäla,
  hurusom fru Brita ville tränga mig ur kyrkbänken, och begära straff
  öfver henne, för sådant vanartigt uppförande. Gamle herr Matts mente väl
  bäst vara, att låta saken ligga ogild; men mig skall ingen förolämpa, om
  än min herre och man icke är hemma för att försvara mig; såsom han ock
  sällan är hemma, utan mest i Flemingens följe."
  
  Fru Metta tog i detsamma ned en stor nyckel från sin spik i
  nyckelskåpet, och gick till fiskboden, för att efterse sitt förråd af
  torra gäddor. När hon vände och synade sina gäddor, sade hon vid sig
  sjelf: "ja man må väl vårda en sådan välsignelse, vår not i år blifvit
  hugnad med. Det blir godt nog att kännas vid, och så kan man ha något
  att ge en fattig menniska, hvilket nog väl behöfves i dessa tider, då
  ingen annan har mat att sticka i munnen, än herr Clases knektar. Ja, det
  säger jag för sann, om än herr Erik håller honom i ära. Men se det
  gjorde saken, att jag lät drängarne lägga en julkaka i notkilen i första
  notvarpet, det syns att det halp, och vi fick fisk. Gamle herrn på
  Storby mente att det vore signeri. Bara gammelprat! Är inte bröd guds
  gåfva, och hvad är det för ondt i att locka fisken? Men herr Clas, han
  lemnar hvarken kakan eller fisken, allt skall knektarne ha. Vore jag
  karl, jag skulle ge den bondeplågarn hin svarte, och hålla mig till hans
  fursteliga nåde, hertig Carl. Men herr Erik, han är så from, och är som
  förhexad i Flemingen. Finge jag honom nu bara hem, jag skulle visa honom
  den afskriften af hans furstliga nådes bref, som de hade skickat hit med
  Månsas Lisa. Der får man nog si hur Flemingen far fram och förtrycker
  landet, och ställer till uppror mot kungen. Ja gud hjelpe herr Erik.
  Hertigen hotar så hårdt att straffa hvar och en, som håller med den
  landsförderfvarn, som det står i brefvet, som vill vara som tuppen på
  sophögen, och tycker sig vara vår kung; och det sa Månsas Lisa, att
  skulle bara alla ge sig under hertigen, så skulle nog bli god tid i
  landet, ty hertigen hade sjelf sagt, att det var bara till sina
  upproriska stämplingars bedrifvande, som Flemingen ville hålla qvar
  krigsfolket i landet."
  
  Fru Metta, liksom mången annan, var ej precist lätt att förmå med skäl,
  att öfvergå till annan mening, än den hon sjelf hyste, men deremot,
  liksom ock mången ann, ganska hastig att sluta sig till och vara
  öfvertygad om, hvad någon granngumma berättade och sade; om än hon för
  resten hade ganska ringa förtroende för samma gummas förstånd.
  
  "Nej, men står der icke en bytta, så att rottorna kunna hoppa upp på
  åsen, och derifrån på fisken. Jo, jag säger! Hade man ej ögonen med sig!
  I morgon skulle hvar enda fisk varit gnagad."
  
  Fru Metta hade varit så fullt sysselsatt med sina fiskar, att hon ej
  förrän nu varsnade, att vid visthusdörren stod en ung bonde och tummade
  på sin pitnilka, den han höll i handen. Nu ref han sig bakom örat, och
  framräckte ödmjukt åt fru Metta ett papper, hvilket befanns vara en
  kallelse från hans högvördighet Biskopen, till fru Metta Liljeholm, att
  infinna sig vid kyrkan.
  
  Fru Metta skyndade att stänga visthusdörren och började ordna hvad som
  under hennes frånvaro borde uträttas.
  
  "Ja, ungdom och visdom! säger man, och så säfliger hon är, icke har man
  mycken nytta af henne. Hur kan man vänta att hon skall kunna hålla
  ordning på folket! Der sitter hon bara och spinner; fast bra spinner
  hon, det måste jag medge." Emellertid fick nu ändå Sigrid en mängd
  förhållningsorder, om hvad som under fru Mettas frånvaro skulle
  uträttas, och så skulle det bära af. Ett bräde lades tvärs öfver en
  arbetskärra, deröfver breddes en rya och deruppe satte sig fru Metta med
  tömmarne i den ena handen och piskan i den andra. Nere på kärrans botten
  fick en liten gosse sin, ej just beqväma, plats, för att medfölja till
  sin matmors och hästens uppassning.
  
  "Vappo, se till att ej fåren gå in i hafverlandet derborta. Var aktsam
  om elden, Brita. Sigrid, låt se du har akt på att arbetet går; jag
  tänker du får ge blår till ny tott åt Elsa, innan jag kommer hem. Se så,
  gu signe er allesamman nu."
  
  Derpå gaf hon en klatsch åt hästen och begaf sig på väg med temmeligen
  god fart, under dugtiga knuffar och stötar på den ojemna och gropiga
  vägen.
  
  När fru Metta hunnit målet för sin färd, lemnade hon hästen i gossens
  vård, och ernade bege sig in i kyrkan, men det lät sig ej så lätt göra.
  Vid kyrkdörren stodo alla nejdens qvinnor och barn, tätt sammanpackade,
  och gapade inåt kyrkan, dit de ej fingo intränga. "Hvem kan nu neka
  barnen att få se hans högvördighet", menade gummorna, och så tog en hvar
  sin minsta unge på armen och en hel skara omkring sig, och visst skulle
  en hvar se biskopen.
  
  Der stodo de nu alla sammanträngda, hufvud vid hufvud, alla med linhvitt
  hår och alla stirrande åt samma håll. Det var som en hel skog af
  tistelknoppar, som väl slagit ut ullen, eller en äng, tätt bevuxen med
  ängsull.
  
  "Jag är nu här, bara för att barnen ska få si", sade, med litet vigtig
  min, en gumma till sin granne. "Nog har jag sjelf sett honom. Jag fick
  rätt se honom äta i morgons, innan han gick i kyrkan."
  
  "Håken, fick J det mor? Hvad åt han monntro? Berätta kära mor?"
  
  "Han åt rätt som annat folk, vet J mor."
  
  "Håken, gjord han så, dä kunde jag alder tro."
  
  I detsamma blef det rörelse och böljande bland tistelknopparna. Det var
  fru Metta, som förorsakade den, genom sitt bemödande att framtränga. När
  gummorna nu sågo sig om, och blefvo varse den af alla kända Tannilafrun,
  som man nog visste skulle förstå att göra sig väg, så jemkade en hvar
  rum så godt hon kunde, och snart stod fru Metta främst för skaran vid
  kyrkdörren.
  
  I kyrkan syntes icke mycket folk. Längst bort satt, just invid dörren
  till koret, mäster Erik Erikson, biskopen från Åbo. Framför honom stod
  presterskapet och några af de förnämsta herrarne från socknen. Ett par
  capitulares och notarien suto vid ett bord. På något afstånd stodo
  åtskilliga af socknens allmoge, och här och der väntade i kyrkbänkarne
  sådana, som afvaktade att i sin tur få framträda och anmäla sina
  påståenden.
  
  "Lars Isakson, dömd, för trolleri, att stå tre söndagar å rad vid
  kyrkdörren under gudstjensten", relaterade notarien ur sin bok, "följer
  nu således i ordningen herr Simon i kapellet, anklagad att hafva låtit
  ohelga julmorgonen genom ringande till ottesången med en koskälla."
  
  Biskopen kastade en missnöjd, frågande blick på herr Simon, som
  framträdde. Herr Simons runda, glada ansigte bjöd till att antaga det
  högtidligaste och alfvarsammaste uttryck, som var möjligt, men ikring
  munnen spelade ett drag af skälmaktighet, som omöjligt lät sig
  öfverskylas.
  
  Biskopen såg högst alfvarsamt på presten. "Skall det då alltid vara
  klagomål öfver eder, Simon", sade han slutligen. "Redan gammal prest,
  och dock ständigt streck, som skulle anstå den okynnigaste djekne."
  
  "Högvördigste herr Biskop", svarade presten. "Denna gången åtminstone
  synes mig, att jag handlat välbetänkt. Skulle jag väl tillåta guds
  församling att bortsofva julottan? Eders vördighet torde icke hafva
  förgätit, att när ryssarne plundrade här under sista ofreden, bortförde
  de ock vår klocka. Huru skulle nu församlingen sammankallas? Icke kunde
  den stå på kyrkbacken i kölden i timtal och vänta. Men si, när koskällan
  ringdes, visst kröp der folk ur alla stugor, båd byggare och deras
  kyrkqvartersgäster. Icke tycktes mig eller skällan sämre, för det min ko
  ringt med den; nog ha många andra nöt ringt klockorna, äfven till
  samgång, utan att deröfver blifvit klagat hos biskopen."
  
  Mäster Erik runkade nästan omärkligt på hufvudet och sade: "en
  rättskaffens prest sörjer för att klocka anskaffas; men du har försummat
  denna skyldighet, såväl som mången ann."
  
  "Högvördigste fader, det skall visst ske, bara bonden har ett spann råg
  öfver att bestå till klockhjelp, nu har han ej ens ett sådant att blanda
  i barken, till att fylla sina och barnens magar."
  
  Åter runkade Biskopen smått på hufvudet, men sade blott: "för denna gång
  må dig förlåtas ditt tilltag, i betraktande af, att det kanske skett af
  enfald; men låt icke en annan gång sådant komma dig till last."
  
  Herr Simon bugade djupt och drog sig tillbaka, småskrattande bakom sin
  hatt, i det han halfhögt sade: "Kan väl härnäst ställa mig sjelf på
  kyrktaket och ropa folket till kyrkan; ty skrika kan jag, om derpå
  kommer an, och det så det hörs."
  
  "Lisa Eliasdotter har offrat ett ljus på altaret, för att få god
  kalflycka", uppläste åter notarien. "Saken är erkänd."
  
  Biskopen suckade i det han sade: "Djupt sitter papismen och djefvulens
  funder och signerier i de onda hjertan! Må hon stå en söndag vid
  kyrkodörren, att för sina signerier utskämmas."
  
  "Fru Metta Simonsdotter Abbornät, herr Erik Liljeholms husfru, klagar
  öfver att fru Brita Regertsdotter Oxe, henne ur kyrkbänken utträngt."
  
  Nu framträdde fru Metta inför biskopen och tänkte just börja sitt
  andragande, men med det samma steg äfven fru Brita Regertsdotter fram
  och sade bjert: "Nej si det är då ramaste lögnen det, att jag drifvit
  henne ut; men icke låter jag heller tränga mig ur bänken för alla
  snärtors skull, och för det hon satt der så bred, och hade jungfru
  Sigrid med sig, så skulle jag inte få sitta i adelsfruarnas bänk; men si
  så god är jag som hon, och behöfver inte vika för henne."
  
  Redan sade fru Metta några ord till svar, och en häftig träta började
  just utbryta mellan de båda fruarna, då biskopen viftade med handen och
  bjöd dem åtskiljas, hvilket, efter någon svårighet, ändtligen lät sig
  göra.
  
  De båda häftiga fruarna nedsatte sig nu i hvar sin bänk, på ömse sidor
  om gången, och sågo med vreda ögon på hvarandra.
  
  Sedan biskopen, med lägre röst, rådfört sig med de båda andre
  kapitelherrarne, bjöd han högt de båda fruarna att framträda, och sade:
  "Kyrkoförargelse må af ingen tålas. Jordens väldige äro dock alla såsom
  stoft inför herran, och J mågen icke inför honom förhäfva eder, eller
  drifva edra tvister. Rätteligen skulle vi ställa eder båda till spott
  och hån vid kyrkodörren, men som detta för eder adeliga värdighet icke
  ske kan, så mågen J båda eder kyrkostöring sålunda godtgöra, att J till
  kyrkan erläggen 10 mark och påföljande söndag detta edert godtgörande
  från predikstolen tillkännagifves."
  
  Fru Britas sinne jäste. Hon tyckte sig väl, på sätt och vis, hafva
  vunnit en seger, då hennes åklagerska nödgats plikta, men hon hade sjelf
  äfven blifvit ålagd detsamma. Med en knyck på nacken sade hon halfhögt:
  "En hederlig menniska ska få plikta, för att en sånder inte får sitta så
  bred hon vill. Hon borde minsan inte als få slippa i hvarken kyrka eller
  bänk; och än mindre hennes doter, som hon föder opp till papisteri och
  styggelse."
  
  Biskopen, som emellertid stigit upp från sin plats, såg frågande på
  henne, hon steg närmare och fortsatte: "Ja väl, det är ju allom kunnigt,
  huru hon skickat flickan att lära papisteri i det gamla nunnehålet
  Nådendal, och hur flickan der signat och messat med afgudiska fukter.
  Och en sån täcks anklaga hederligt folk!"
  
  Fru Brita afbröts nu af klockarn, som började sjunga en psalm, emedan,
  enligt förteckningen öfver göromålen för denna dag, numera intet annat
  skulle i kyrkan uträttas, än aftongudstjenstens hållande, och resten af
  aftonen skulle användas till reviderande af åtskilliga kyrkans
  räkenskaper. Medan fru Brita hade talat, hade presterna undanställt
  papperen och ordnat allt för gudstjensten. Klockarn hade nu upptagit
  psalmen, och när han sett biskopen lemna sin plats, för att sätta sig i
  en kyrkbänk, ansåg han att allt var i ordning, och började psalmen.
  Biskopen inträdde i en bänk och satte sig ned. Sålunda måste båda
  fruarna tiga, men svårt föll det sig. Fru Metta hade väl ej rätt kunnat
  höra, hvad hennes motstånderska sade, emedan när denna talade, hade hon
  stått nära biskopen och vändt ryggen åt fru Metta; men hon hörde ändå
  nog, för att finna att det gällde någon beskyllning emot henne. Nu var
  det ogörligt att få säga ett ord. Fru Metta satt en stund qvar, men det
  började skymma, gudstjensten var lång och hon nödgades, innan dess slut,
  lemna kyrkan, emedan det skulle varit omöjligt, att, utan fara för lif
  och lem, i mörkret resa hem, på den obanade och ojemna vägen. Icke eller
  anade hon att fru Brita gjort henne en beskyllning af den stora vigt,
  som fallet var. Hon begaf sig derföre hem, utan att vidare få orda
  något. Men icke var hon god till sinnes.
  
  
  
  
                                   III.
  
  
  Det var en vacker morgon om senhösten. Luften var klar och kall, och
  rimfrost glänste som silfver på granarnas lummiga grenar. På vallen vid
  Storkyro kyrka samlades folket i grupper, samtalande. Ifrigast ordades
  dock bland en hop karlar, som stodo straxt innanför porten till
  kyrkogården. Tre bönder, Bengt Poutu, Mårten Philipson och Jacob Illka,
  stodo omgifna af en krets andra bönder. Allt flere och flere samlades
  till de förre, och alla stadnade, uppmärksamt lyssnande. Stundom
  utstötte någre ett ha! eller annat kort ord, händerna foro till
  pukkoknifvarne, hvilka af alla buros vid bältet, stundom ryckte en och
  annan, liksom omedvetet, sin knif till hälften ur slidan, men småningom
  sjönk den åter långsamt tillbaka, då egarens uppmärksamhet syntes så
  fängslad, af hvad den talande anförde, att han ej tycktes veta af något
  annat.
  
  De äldre karlarnes alfvarliga, fårade anleten, de yngres mindre
  markerade, men äfven de om alfvar, tungt och träget arbete och dålig
  föda vittnande, alla syntes lifvade af samma känsla. Bitter och djup
  harm målade sig i alla dessa ansigten, men tillika ett visst lugn och
  resignation. Allt som de tre männen inuti gruppen omvexlande talade,
  lifvades dragen hos åhörarne, uttrycket i deras anleten blef allt
  vildare. Det var som när molnen draga sig samman vid horizonten, svarta,
  dystra, hotande, stundom frambryter en och annan svag blixt på afstånd,
  och man förutser att thordönet med kraft skall utbryta, att haglet skall
  förstörande nedbrusa, att orkanen skall härja; men ännu bryter ovädret
  icke löst, ehuru man ser förebuden.
  
  "Detta veten J alla", utbrast Bengt Poutu. "Så har Flemingen låtit
  utsuga landet, att vi snart ega knappt barken till brödet. Hvem vet icke
  huru de tagit maten ur våra bodar och silfret ur våra kistor, och der
  sådant ej funnits, ha de tagit våra hustrurs och döttrars kläder, ryckt
  brisken af deras hals och ringarna ur deras öron, hästen ur stallet och
  kon och fåret från betet. Och hvem af oss vet icke, att
  Österbottningarna, redan af kung Johan, fingo löfte om lindring från
  borgelägers tunga, sedan moskoviten hade brändt och sköflat i Salo och
  Limingo, och krigsfolket ej kunde hindra dem. Och ha vi ej sedan med
  våra söner och drängar, med egen kost och egna vapen, försvarat oss. Och
  nu, när vi ha fred med sjelfva moskoviten, nu skola vi rappas och
  skinnas af knektarne. Här ligga skottska ryttare, här ligga
  upplänningarne och finnar dertill. J veten ock huru herr Klas satt vakt
  både på sjö och land, att ingen skall få klaga hos hans fursteliga nåde,
  hertig Carl, eller sända ombud till riksmöten, som han sammankallat; och
  huru strängt herr Klas straffar alla försök att hos fursten söka hjelp.
  Men vi, som här stå, vi ha dock lyckats komma både fram och åter. Ville
  jag för eder omtala huru svår vår färd varit, blefve det för långt; vi
  hafva svultit, vi hafva farit som hundar för vår och allas eder rätt.
  Och der har han sutit och smort sig och lefvat kräseliga, medan folket
  lider; den landsförderfvarn och förrädaren! I många, många års tid har
  jag arbetat på att få denna saken i gång, men nu ha vi hertigens ord på
  att vi måga resa oss, och orätt med våld vräka."
  
  "Fingo ni riktigt tala med hans furstliga nåde?" frågade en röst ur
  hopen.
  
  "Jo, när vi kommo till Stockholm, och icke visste hvart vi skulle vända
  oss, då sökte vi först opp Hans Hansson, och bådo honom hjelpa oss med
  råd och dåd, och han rådde oss, och var en förståndig rådgifvare. "Gån
  omkring på gator och gränder", sade han, "och der J sen folk röras mera,
  så ställen eder i gatumötena och ropen och klagen. Talen om huru
  Flemingen förtrycker eder med borgeläger, emot konungens och hans
  furstliga nådes vilja. Skriken ut om hans grymhet och tyranni, och om J
  någon historie hört om honom, som till ondo är, så utskriken och
  utspriden den. Vore det än icke sanning, så är dock intet så ondt, att
  han icke värre bedrifvit mot folk och fä, ja, mot qvinnor och barn."
  
  "Vi lydde Hans Hanssons råd, och sedan vi hade upprört hela staden med
  vår klagan och vårt ropande kring gatorna, så fingo vi slutligen komma
  inför hans furstliga nådes egna ögon; men vi begärte bara några fenickor
  svenska knektar, att skydda oss mot herr Klases tyranni. Hans furstliga
  nåde frågade då huru tätt krigsfolket vore förlagdt hos oss, och då jag
  svarade att fjorton bönder egde att sörja för en knekt, och tjugu bönder
  för en ryttare, så ropade hans furstliga nåde: "Om tjugu bönder icke
  kunna öfvermanna en ryttare, och fjorton en knekt, så förtjena de intet
  bättre än att blifva plågade och förtryckta af både ryttare och
  knektar", och så reste sig hans furstliga nåde och såg så vred ut i
  ögonen, att våra hjertan bäfvade i oss, och han höjde sin knutna hand
  högt opp i vädret och skakade den, och så sade han: "Jag vet ingen annan
  råd, än skaffer eder rätt med eder egen hand. J ären väl så många, att
  ni må kunna slå dem ifrån eder, om ej med annat, så med klubbor och
  gärdsgårdsstörar."
  
  Rörelsen bland bönderna blef nu lifligare, alla händer omfattade
  knifvarne, häftiga utrop foro från mångas läppar; men åter stannade alla
  stilla för att höra mera.
  
  "Jag vågade nu ödmjukt förklara", fortsatte Bengt, när sorlet tystnat,
  "hurusom jag redan i många år hade sjungit den visan, att vi skulle taga
  våra egna näfvar till hjelp, men att landets män icke rätt på alfvare
  vågat sig derpå, utan bara här och der i små hopar, eftersom herr Klas
  vore insatt i sina höga embeten af konungen, och handlade i hans namn."
  
  "Men då blef hertigen ännu argare och slog näfven i bordet och sade:
  "Denne landsförderfvarn och hunden, Klas Fleming, honom behöfven J ej
  lyda mer än min gamla sko. Är det icke denne blodsugaren som förstör vår
  konungs och herres land, och förleder folket till uppror emot sin rätta
  öfverhet, och håller sina knektar i landet för att befrämja sina
  förrädiska afsigter. Försvaren eder sjelfve, emot denne stråtröfvaren
  och hans anhang, och varen trogne eder konung och mig, eder anborne
  furste. Blott J stån på eder till lands, skall jag väl sörja för att
  hålla sjön ren. Sägen edra bröder, att de stå manneligen på sig och icke
  låta kufva sig af Flemingen och hans kreatur." Derpå tordes vi intet
  annat än gå vår väg, ty han såg mäkta grym ut. Och så sökte vi oss hem,
  under många faror och vedermödor."
  
  "Bröder, kamrater", ropade nu Jacob Illka, så att det skallade kring
  kyrkogården, "viljen J ännu tåla Svedjeklases tyranni? Viljen J ännu
  svälta och se edra hustrur och barn förgås i elände, viljen J låta
  Flemingens knektar frossa vid ölstånkan, under det edra barn tugga stamp
  och bark? Viljen J tåla öfvervåld i edra hus af knektarne, då intet
  annat fordras, än taga eder sjelfva rätt. J hören det sjelfve, hertigen
  uppmanar eder dertill. J hören det: Flemingen har ingen rätt att
  befalla, utan är en upprorsstiftare emot konungen och hertigen. Ären J
  fege uslingar, att J låten honom förtrycka eder? Jagen bort honom, slån
  ned honom. Låtom oss draga till hans fördömda näste. Kamrater, gripen
  till vapen, allting duger dertill, störar, knifvar, klubbor; kom: ned,
  ned med Svedjeklas och hans anhang!"
  
  "Ned med Fleming och med alla herrar", skrek Poutu, "alla, alla som äro
  klädda i kläde, äro folkets förtryckare."
  
  Länge hade Poutu sträfvat för ett mål: att komma bönderna att resa sig
  mot herrarne. Hans glödande hat mot de sednare, hade vändt sig helt och
  hållet mot Fleming, sedan denne som ståthållare herrskade öfver Finland,
  och till full låga hade hatet flammat opp, då Poutu sommaren förut, för
  sina stämplingar blifvit fängslad och förd till Åbo slott; derifrån han
  dock lyckades undkomma. På andra trakter af landet arbetade, för samma
  sak, Hans Fordeel och flera andra, äfvensom många hertigens utskickade.
  Men vördnaden för konungen och hans befallningshafvande, höll ännu
  bönderna tillbaka, ehuru redan på flere håll blod gjutits.
  
  Nu var det annorlunda. Nu hade de hertig Carls eget ord på, att de egde
  rättighet till sjelfförsvar emot knektarne. Fleming egde ingen rätt att
  beherrska, än mindre att förtrycka folket. Bonden behöfde icke föda
  knektarne, då de icke höllos till rikets tjenst, utan endast till
  Flemings upproriska afsigters befrämjande. Nu var böndernas ifver och
  harm drifven till sin spets.
  
  En tropp af Flemings ryttare kom nu utefter landsvägen, mot dem stormade
  bönderna. En strid uppstod. Den blef ett förespel till klubbekrigets
  gräsliga drama, som nu blossade opp och höljde Finlands jord med
  fyratiotusende dess raskaste söners blod, gjutet af bröder emot bröder;
  som härjade, som sköflade, som brände, och hvars spår först sent
  utplånades från det förstörda landet; hvilket länge blef ett rof för
  hungersnöd, pest och elände.
  
  Att redogöra för huru klubbhären ökades, huru den härjande framgick, hör
  icke till vårt ämne. Framåt vältrade sig massan mot Tavastland, allt mer
  tillväxte den och plundring, mord och brand, följde i dess spår. Hvarest
  knektar kunde uppspåras, nedhöggos de, stoppades de under isen, eller
  ock sköts till måls på dem. Kunde någon uppge att egaren af en gård,
  hade någon anförvandt ibland knektarnes anförare, då sköflades, utan
  vidare tvekan hans gods, och förstördes genom brand och härjande.
  
  
  
  
                                   IV.
  
  
  I sitt arbetsrum på Åbo slott, satt riksmarsken, ståthållaren Klas
  Fleming. Han stödde sin arm mot ett litet i fenstersmygen stående bord,
  på hvilket lågo åtskilliga papper. Ett litet stycke ifrån honom satt,
  vid ett större bord, hans skrifvare. "Här är ett bref från hans
  majestät, konungen", sade denne, i det han steg upp och vördsamt räckte
  brefvet åt riksmarsken, som genast bröt det. Sedan han genomläst
  brefvet, vände han sig till skrifvaren och sade: "Här äro åtskilliga
  befallningar från kunglig majestät, hvarom bref och order skola
  utfärdas, så snart dessa öfriga bref äro genomgångna. Nu vidare, hvad
  finnes här yttermera?"
  
  Skrifvaren började nu redogöra för de på bordet liggande papperen. "Här
  är ett bref från hans furstliga nåde, hertig Carl, till menige män, som
  i Österbotten boende äro. Han uppmanar allmogen, att icke gifva någon
  akt på hvad eders herrlighet månde utfärda för befallningar,
  alldenstund, som orden lyda: han sådana påbud, utan befallning och
  tillstånd, gjort hafver, särdeles från oss och riksens råd. Hertigen
  säger ock vidare: der han ock någon befallning från kunglig majestät
  bekommit, som han beropar sig på, hvilket vi dock icke kunne tro, så är
  det genom orätt och falsk berättelse skedt."
  
  "Kasta brefvet i den der lådan", sade Fleming, "jag känner sorten".
  
  "Här är ett annat bref, som Lasse Nielson inskickat från Österbotten.
  Han lät tillika anmäla, att han, enligt eders herrlighets befallning,
  skall innan kort tåga hit med sina knektar. Brefvet är från hans
  furstliga nåde, stäldt till menige knektar vid Lars Nielsons fana. Torde
  icke vara af nöden att uppläsa alla de vanliga beskyllningarne, som stå
  främst, emot eders herrlighet, om lögner och bedrägeri och förtryckande
  af allmogen. Sedan följer: Derföre är vår nådige vilje och befallning
  att J ingen vart begifve eder efter herr Klas Flemings bud och
  tillsägelse, utan hålle eder qvar i den landsändan, till dess vi med
  riksens råd, eder något, till kunglig majestät och kronans gagn och
  bästa, befalla låte. Och der något olagligt kan blifva eder ålagdt,
  antingen af herr Klas eller någon annan, då gifve vi eder fullmagt och
  befallning, att J, med allmogens hjelp, må försvara hvad våld och orätt,
  som eder kan tillbjudit varda. Det J, trogne tjenare och krigsmän, må
  veta eder efter rätta."
  
  "Fördömmelses mordbrandsstiftare!" sade Fleming, sammanbitande tänderna.
  "Undra sen öfver bönderna! Släng det i lådan."
  
  "Här är yttermera ett bref, som jag fann ibland några papper här på
  slottet. Det är skrifvet till herr Clas Hermanson Fleming, och till Hans
  Erikson, då de hade Åbohus omhanda, att de icke måtte inlåta eders
  herrlighet på fästet."
  
  Häftigt tog Fleming brefvet ur skrifvarens hand, läste några rader deri
  och utbrast, "sådant torde dock vara ohördt i något land", i det han
  häftigt steg opp och gick några hvarf fram och åter öfver golfvet. "Är
  jag väl en förrädare mot min konung och riket, har jag förrädiske
  praktiker i sinnet emot mitt fädernesland? Har jag ej låtit bruka mig
  som en ärlig svensk man, från min ungdom, både i storm och slag.
  Hertigens bud och tjenare har jag emottagit i konungens namn, ehuru på
  egen bekostnad, och de hafva fått inkomma på konungens fästen och jag
  har satt dem vid min sida vid bordet. Och mig vill han stänga ute, som
  eger att i konungens namn befalla öfver all krigsmakt." Åter satte han
  sig ned, så häftigt, att stolen, ehuru tung den än var, dock for ett
  stycke från sin plats, slog sin knutna hand i bordet och utropade: "Men
  vill jag fästningarna, med guds magt, omhänder hafva, till dess jag dem
  i konungens egna händer kan andtvarda, då han, Gud gifve snart,
  återkommer till sitt rike; och hvad han befaller, skall jag troget
  efterkomma, trots hertigen, om jag än derför skall lifvet mista!"
  
  Skrifvaren hade emellertid sysselsatt sig med några af de på bordet
  liggande brefven, och började nu åter sin redogörelse:
  
  "Från herr Erik Sparre och herrar Bjelke, med begäran att eders
  herrlighet måtte komma till Sverige, för att deltaga i styrelsen och
  förena sig med regeringen der, och icke sätta eder emot hertigen."
  
  "Kasta brefvet i andra lådan", sade Fleming. "Du får gå nu. Kom igen om
  en timme. Dem är jag ingen lydnad skyldig", fortsatte han för sig sjelf.
  "Icke är jag deras skjutsbonde, att jag behöfver draga efter dem. De ha
  lika långt till mig, som jag till dem." Nu grep han ett på bordet
  liggande färdigskrifvet bref, till hvilket han ännu fogade några rader,
  och undertecknade det sedan:
  
                                "_Clas Fleming_,
                                friherre till Wik, riksmarsk,
                                öfversteamiral och krigsöfverste, som nu
                                hafver många regenter, hvilka alla
                                förordna, ändock jag mig intet rättar
                                efter mera än en, som heter konung
                                Sigismundus. Kommer mina likar och bjuda
                                något till, så slår jag dem på hufvudet."
  
  "Slå dem på hufvudet, ja, slå hufvudet af dem; alla här i Finland, som
  förrädiske äro. Jag undrar hvem som stode mig i vägen, om jag ville
  begära dem af konungen! Han skulle gifva mig dem att sålla såsom agnar,
  alla dessa lumpna lycksökare, som äro antingen stumma hundar eller
  tillochmed vifta svansen för hertigen."
  
  Han satt en stund försänkt i tankar, dörren öppnades och fram till honom
  trädde hans husfru, fru Ebba. Han varsnade henne ej, innan hon vänligt
  lade sin hand på hans axel. Då ryckte han häftigt till, och ur ögonen
  for en blixt, men det vredgade uttrycket mildrades nästan till
  vänlighet, då han såg hvem det var, som stört honom, och han sade
  endast: "Ebba."
  
  Fru Ebba forskade ett ögonblick i hans ansigte och sade: "åter
  obehagliga nyheter, min vän."
  
  "Hertigen sörjer för att sådana ej saknas. Dertill växer mig böndernas
  uppror öfver öronen. Lyda andras råd, der eget vore bättre, är dårars
  verk. Bönderna hade bort qväsas genast, men jag lyddes på Olof
  Sverkersons råd att bida. Han ställde sig, som om han kännt konungens
  önskan. Numera torde ej resningen kunna undertryckas, utan att det
  kostar mycket blod."
  
  "Ack min herre, bönderna äro enfaldige och vilseledde. Låt dock ej din
  hand falla alltför tungt öfver dem. De hafva i sanning haft mycket att
  lida."
  
  "Ebba, mildhet vore här grymhet. Konungens trogne och ärlige undersåter
  måste skyddas. Upproret måste qväsas, om ej hela landet skall bli ett
  förödelsens hemvist."
  
  Fru Ebba suckade djupt och sade, efter några ögonblick, liksom till en
  fortsättning af hvad hon emellertid tänkt vid sig sjelf: "och sedan att
  veta huru dina fiender af hvarje den minsta anledning, ja ofta utan all
  anledning, göra om dig berättelser, hvilkas lögnaktighet hvarje barn
  borde kunna inse!"
  
  "Se, min stolta Ebba är ju som hvarje annan qvinna", sade Fleming
  leende, "gråter öfver hvad klaffarena säga."
  
  "Skulle jag icke det? Huru känner icke jag dig, den ädle! Men
  menniskorna känna dig icke så, och ditt namn skall gå till efterverlden
  med de fläckar, som lögnen vidhäftat det, och som illviljan utbredt. De,
  som efter oss lefva, skola tro hvad de hört."
  
  "Hvad mera, blott Han, som _öfver_ oss lefver, ser sanningen, och det
  som _inom_ mig lefver, nemligen samvetet, säger att jag handlat redligt.
  Domen öfver död man, är mäktig, Gud är mäktigare."
  
  "Många finnas, som säga att herr Klas dock kunde en mohn jemka med sig,
  utan att göra orätt. Att det vore fäderneslandet nyttigare att gifva med
  sig, än att stå på Konungens rätt i det yttersta."
  
  "Nej, vid Herren Gud, icke", utropade Fleming, i det han höjde sin hand
  och lät den åter falla på bordet. "Sanning och rätt äro alltid desamma,
  om än tusende skrika om att det är bättre nytta af att ljuga och
  bedraga. Nytta är bra, men ärlighet varar längst."
  
  "Jag erhöll i dag ett bref från min syster, drottning Cathrina. Hon ber
  mig, åter en gång, föra talan för enighet och eftergifvenhet."
  
  "Nå, hvad har väl din höga fränka att påstå?"
  
  "Om du så tillåter, vill jag läsa opp brefvet:
  
  "Till oss älskelig, ärlig och välbördig qvinna, fru Ebba, herr Klas
  Flemings till Qvidja och Svidja, vår kära syster, gunsteligen.
  
  "Catharina, med Guds nåde, Sveriges, Göthes och Wendes Enke-Drottning.
  
  "Vår synnerliga gunst och kärliga helsning; alltid med den evige Gud,
  som tillförene. Vill jag, hjertans kära syster, gifva eder tillkänna,
  att Vi, Gudi dess lof, äre temmeligen väl till hälsan, och unne Oss den
  nådige Guden alltid, att detsamma om eder spörja.
  
  Nu, då mig lägenhet gifves, att med herr Nils få hjertans kära syster
  denna sedeln tillhanda, vill jag eder, hjertans kära syster, icke
  förhålla, hurusom dessa svåra oenigheter emellan H. F. N. Hertig Carl
  och H. H. herr Klas Erikson, eder herre, mig till sinnet månde gå. Och
  beder jag eder kärligen, hjertans kära syster, att J ville använda allt
  ert inflytande hos Hans Herrlighet, att han måtte denna striden till en
  ända komma låta; seende huru under all denna fiendtligheten hela riket
  lider, och huru man väl af all denna oenigheten inom salig konung
  Gustafs hus, alltför mycken sorg och suckan haft att bestå, och
  blodsutgjutelse och skada inkommit. Derföre, hjertans kära syster, ville
  J icke afslå min tjensteliga begäran, det J ville förena eder med mig,
  att söka någon fredlighet åstadkomma, och bedja Hans Herrlighet, att han
  dock icke ville i det sista så hårdt stå på konungens rätt, då deraf
  numera endast blodsspillan och landets förhärjelse komma kan. Är ock väl
  H. F. N. den, som makten hafver, att drifva sin vilja igenom, gifve Gud
  till fosterlandets välgång. Synes mig ock detta landet af partier så
  sönderbråkadt, att en starker hand vid styret behöfves; det ock Hans
  Fursteliga Nåde bättre torde kunna styra, än Hans Majestät Konung
  Sigismundus, den sig så i de Polskes händer befinner, att han väl aldrig
  detta oroliga landet med rätt styrka styra kunde. Alltså, och då herr
  Klas är såsom ett hufvud öfver finnarne, så skulle fred och rolighet
  snarligen i landet blifva, blott han ville mera sig Hertigen underkasta,
  och vilja vi tro, att om H. F. N. än regeringen eftertraktar, han dock
  icke till kronan sträfvar, såsom han med så många heliga förbindelser
  försäkrat. Detta är icke första gången som J, hjertans kära syster,
  hafven, jemte mig, försökt att i denna saken tala fred och försonlighet.
  Framställ nu min önskan. Gud gifve framgången till det bästa."
  
  "Resten af brefvet torde jag knappt uppläsa, det är blott angående det
  ölet, jag sände i somras, och några råd för Heblas hosta, som syster
  Cathrina lär mig bota med vax af ottesångsljus. Men nu vill jag blott
  orda något om brefvets hufvudinnehåll. Säg mig dock, min herre och make,
  vore det dock icke mera lugnt, om J ville litet foga eder efter
  hertigen."
  
  "Visserligen."
  
  "Bönderna skulle väl ock upphöra med sina dåd i sådant fall?"
  
  "Troligen skulle hertigen ålägga dem att hålla sig stilla, om jag skulle
  underkasta mig honom."
  
  "Tror J att de öfrige Finske herrarne, i sådant fall, skulle vidare
  sätta sig opp emot honom?"
  
  "Föga nog, om jag skulle ställa flottan och krigshären till hertigens
  behag."
  
  "Skulle väl icke då all split och blodsutgjutelse emellan partierna
  upphöra?"
  
  "Troligen, ty utan att hafva något stöd inom landet, kan konungen föga
  ens försöka, att med främmande troppar befästa sin thron."
  
  "Tror J icke att hertigen med rättvisa och kraftig hand skulle styra
  landet?"
  
  "Jo, detta blefve troligen fallet."
  
  "Välan, jag har nu uppfyllt drottning Cathrinas begäran, jag har
  framställt hennes önskningar till det bästa. Hvad sägen J härom, herr
  Klas?"
  
  "Att konung Sigismundus är min herre och konung, den jag, och hela
  Sverige och Finland hafver svurit tro."
  
  Fru Ebba böjde djupt sitt hufvud och sade med värma: "jag väntade det
  så."
  
  Efter en stunds tystnad började fru Ebba åter: "Min vän, jag kom nu in
  till dig äfven för att tala om några små husliga angelägenheter. Du har
  ju lofvat ditt beskydd åt herr Erik Liljeholm och hans unga dotter. Hvad
  synes dig, ville du icke erbjuda henne att, till en tid, vistas i vårt
  hus? Sedan du berättade mig om den anklagelse, som mästar Erik gjort
  emot henne, vid sammankomsten i höstmarknaden, har jag tänkt härpå."
  
  "Gerna, min Ebba, vill jag visa herr Erik denna lilla välvilja för all
  hans trohet och vänskap emot mig."
  
  "För samma vänskaps skull har ock hertigen hotat honom att han skulle få
  sin kål kokad och sina fiskar varma", sade fru Ebba. "Men", tillade hon
  med ett litet fint leende, "nu såge jag gerna, om han skulle hitsända,
  vare sig kall eller varm, kål; ty, som du vet, ha vi här en 40 à 50
  personer att dagligen bespisa, och förråderna börja tryta. Jag ville
  just fråga härom. Från Qvidja är större delen af afkastningen inhämtad.
  Det torde väl vara nödigt, att från de andra godsen låta leverera något,
  så framt du ej vill taga af kronans förråder, åt det myckna folket."
  
  "Nej, käraste Ebba, kronans förråder äro hårdt anlitade i dessa tider.
  Från Ylänä må hemtas hvad der finnes, när föret stadgar sig."
  
  "Jag förmodade sådant svar. Då allmogen drar så svår borgelägers tunga,
  så må väl ock vi gerna föda, så många vi kunna, af konungens folk."
  
  Fru Ebbas blick råkade nu falla på hennes mans ena stöfvel, den han höll
  utsträckt på mattan och på hvilken en mängd lera fasttorkat, sedan en
  utfärd på morgonstunden.
  
  Fleming följde riktningen af hennes blick, log smått och sade: "förbarma
  sig, nu får jag väl bannor. Aj, aj, Ebba kära. Aldrig får du din man ens
  borstad, än mindre klädd i sammet och siden, som herrarne der i
  Stockholm. Men du är mig ju dock alltid huld, om än jag är en
  skogsbjörn, som hvarken lär sig dansa eller att fästa papillotter i
  raggen; ja, icke ens lär sig aftorka ramarna, så att han ej skulle sätta
  tassfärdor på dina hvita golf."
  
  "Och dock, min herre och make, gläffsa hundarne och rycka björnen i hans
  lurfviga pels!"
  
  "Låt dem rycka, och låt dem skälla. Hundgläffs fäller ej björnen."
  
  
  
  
                                    V.
  
  
  "Hvems är gården deroppe, som ser så ståtlig ut", frågade Jacob Illka,
  som numera blifvit vald till anförare. Bondehären tågade uppför en
  backe.
  
  "Den tillhör herr Ifvar Tre Flammor."
  
  "Ånej, herr Ifvar dog ren i somras. Gården ärfdes af hans systerson,
  unge herr Enevald Fincke."
  
  "Då står han i skyldskap med Svedjeklas, ty jag vet att Tre Flammorna i
  tiden, genom gifte, kom i någon slags slägtskap till Flemingarna."
  
  Mera behöfdes icke, genom dessa ord var gårdens unge egare dömd, och
  till den vackra gården störtade hela skaran.
  
  Solen sken blekt öfver den nedanför kullen belägna insjön. Tallar och
  granar stodo mörka på afstånd, närmast gården skakade björkarne sina
  fina löflösa grenar.
  
  Gårdens unge husbonde, Enevald Fincke, stod på trappan, då de ifrigaste
  af bönderna började skönjas. Hans blick mörknade allt mer, då han såg
  huru skaran tätnade, och slutligen vände uppför vägen till gården.
  Drängarne voro ute i skogen; det var ock allt detsamma, hvad skulle de
  förmått mot denna mängd! Hans blod jäste vid tanken på att icke ega
  medel, att skydda sig emot en hop bönder. Han ropade namnet på en af
  husets tjenstepigor. Då denna kom ut på trappan och fick se bondehären,
  gaf hon till ett rop af förskräckelse, men Enevald sade, nästan
  föraktfullt: "För eder är det väl bäst att skynda undan, medan ni ännu
  kan hinna. Stå inte och skrik nu, skynda på de andra pigorna. Spring
  bakvägen ut till skogen, göm er der vid kolmilan."
  
  "Herre gud, ändå ni sjelf, herr Enevald?"
  
  "Jag blir qvar. Prata inte. Skynda."
  
  Flickan sprang, och innan kort voro hon och hennes kamrater så långt
  borta, att de väl kunnat minska farten; men flåsande och andtrutna
  fortforo de att springa så fort de möjligen kunde, ända till dess de
  hunnit det anvista stället, der de började öfverlägga om huruvida de
  icke borde springa ännu djupare in i skogen, eller om det inte ändå vore
  bäst att först springa hem och bärja undan för elden, ifall
  klubbmännerna skulle bränna gården. Dessa och många andra dylika förslag
  begrundades med all ifver.
  
  Enevald gick emot de på gården inströmmande bönderna, och frågade hvad
  de ville.
  
  "Antingen skall ni, herr Enevald Fincke, komma genast med oss och hjelpa
  oss att köra bort Flemingen, eller ock veta vi att ni är en förrädare,
  som han, och då skall ni få sura fiskar. Hej, fort hit och följ med
  oss."
  
  "Aldrig", sade Enevald med afsky, "aldrig skall jag blanda mig med edert
  upproriska och blodsölade följe."
  
  "Slå ned honom, qväf hans arga mun." Med orden följde gerningen, Enevald
  slogs till marken och bands.
  
  Det vanliga förstörelseverket bedrefs med ifver. Somliga släpade samman
  hvad ätbart fanns och började äta; andra tyckte sig vara klokare och
  skyndade att först förse sig med hvad som af värde kunde finnas i huset;
  men just under det alla voro som ifrigast sysselsatta att på ett eller
  annat sätt sörja för sig, flammade redan lågan högt opp och bortjagade
  alla. En af de yngre klubbemännen hade roat sig med, att i förtid kasta
  eld i ett rum der blår var uppstapladt, utan att bry sig om huruvida
  detta kom olägligt för kamraterna. Innan kort stod huset i låga, och här
  var numera intet att göra. Bondhopen begaf sig bort åter, släpande med
  sig det härjade godsets egare.
  
  "Hvad skola vi göra med herr Enevald?" frågade Bengt Poutu.
  
  "Skjuta till måls på honom".
  
  "Kasta in honom i huset, i bästa brasan".
  
  "Stoppa ner honom under isen". Dessa och dylika förslag hördes från
  flere håll, men Bengt Poutu sade: "Vi kunna föra honom med oss, han
  måste hjelpa oss. Han har varit utrikes, och han förstår sig bättre på
  herrars funder, än vi bönder."
  
  "Tror du den ena korpen hackar ögat ur den andra", sade Illka, "bäst
  göra af med honom. Död hund biter ingen".
  
  "Grannar", sade Poutu till de närmast omgifvande, "jag börjar frukta att
  vi dock gjuta för mycket blod. Jag räds detta ej är rätta vägen att
  uträtta vårt lofliga verk. Nog kunde det gå af med mindre".
  
  "Det skall allt Svedjeklas svara före. Hej, inga mesar och harhjertan".
  
  Bengt gick nu närmare till Enevald och sade: "Hvar och en som ej är med
  oss, är mot oss. Är ni icke skyldig att hjelpa allmogen och befria dem
  från förtryck, om de skona eder?"
  
  "Vore edra vägar de rätta, så skulle jag icke undandraga mig att hjelpa
  eder, men ni härjen och sköflen som röfvare, med eder går ingen man af
  ädelt blod, förr må ni mörda mig, som ni gjort med så mången annan".
  
  "Herr Enevald, er far var en hederlig man, han stod mer än en gång på
  böndernas bästa. För hans skull ville jag att ni skulle blifva skonad.
  Jag har ock förmått männen att aftaga edra band, och behandla eder
  skonsamt. Skulle ni rätt veta huru bonden förtryckes, ni skulle icke
  förebrå oss vårt förehafvande! Flemingen vill vara landets kung, derför
  sätter han sig opp och är upprorisk mot kungen och hertigen. Det vet ni
  nog, unge herre, det veta herrarne alla, och Hertigen hinner ej komma
  och jaga honom bort. Men få vi honom bara undan, så slippa vi den
  förderfveliga knektehopen, och Hertigen ger oss frihet från borgelägret,
  som så utsugit landet, att vi snart ha hvarken ko eller so. Ja, unge
  herre, så är det. Kom blott med oss, och vi vilja snart jaga bort
  tyrannen. Se här, kan ni läsa? Här är bref som Hans Hansson sändt med
  Hans Fordeel. Det är Hertigens bud och befallning att man ur huset skall
  uppresa sig, draga till Åbo och i vägen sköfla adelns och krigsfolkets
  gårdar, och slå ihjäl allt varaktigt folk. Endast Hans Hanssons gård
  Kanchas, Clas Åkessons Åminne och Ljuxala, der fru Carin sitter, böra
  skonas. Dessutom står här skrifvit att vi skola tåga till Åbo, ta in
  slottet och ta Flemingen till fånga. Nå, J har väl icke lust att
  motsträfva hans furstliga nådes befallning, unge herre".
  
  Nu anlände en liten tropp bönder, som varit utsända för att skaffa
  underrättelser, och de inberättade, att två mil härifrån funnes en
  herregård, Tannila, hvars egare, en af Flemingens ifrigaste anhängare,
  herr Erik Liljeholm, nu vore på Åbohus, att hans fru vore hemma på
  godset, och att man der kunde vara säker på att finna rika matförråder.
  
  "Godt", sade Illka, "just hvad vi behöfva. Vi rasta till morgonen i
  denna by."
  
  Natten var kall. Enevald som blifvit bortförd i sin tunna drägt, led af
  kölden. Genom bemedling af Poutu, hvilken allt hoppades att vinna honom,
  erhöll han till begagnande en bondrock samt en luden mössa.
  
  Följande morgon ropade Illka: "Må hvar och en packa ihop hvad han
  samlat, nu vandra vi till Tannila, till fru Mettas matbodar".
  
  "Till fru Mettas matbodar", skriade skaran, och tåget satte sig i
  rörelse. Enevalds blod jäste vid tanken på att en adelig qvinna skulle
  öfverfallas, han skulle se det, och icke, som hans riddare ära fordrade,
  beskydda den värnlösa. Han hade varit länge i fremmande land och icke
  sett fru Metta sedan sin barndom, detta återseende blefve bedröfligt.
  Hade han helst icke varit fängslad! Nedlåta sig till att bedja, att
  hyckla för en bonde, det kunde han ej förmå sig till, ehuru han väl
  kunnat bli fri, blott han låtsat gå in på Poutus förslag. Men detta
  ville han dock ej.
  
  
  
  
                                   VI.
  
  
  "Brita, har jag inte sagt dig tusen gånger, att du inte får ställa bort
  en kittel innan du skurat den blank, och den der är ju så knottriger,
  som ditt eget koppärriga ansigte; men det är skilnan, att koppärren ha
  vår herre märkt dig med, och de lända dig till ingen skam, ty lika bra
  menniska kan du vara, fast du inte är så fager i ansigtet; men har du
  kittlarna mulna och inte skurar tennfaten blanka, så vill ingen hederlig
  karl ha dig till hustru. Ändå qvasten, står den icke i vrån! vet du icke
  att den skall hänga der på spiken i kontoret? Brita, Brita, om du fast
  tjenar hos en torpare, så skall du vara ordentlig; och du sen, som fått
  hedern komma i ett adelshus. Slå inte den öfverblifna ärtmaten i ett
  brukadt fat, tag du vackert ett rent käril. Ren mat ska tiggarn ha, som
  får den öfverblifna betan, så väl som herrskapet sjelf, som äter först
  ur fatet".
  
  "Henne får jag mycket besvär med, innan hon blir folk", fortsatte fru
  Metta för sig sjelf, i det hon ernade lemna stugan, der Brita sysslade,
  men möttes i dörren af Elsa, som störtade emot henne likblek, med
  stirrande ögon och vidöppen mun.
  
  "Elsa, hvad i herrans namn går åt dig, har du sett otyg midt på dagen,
  eller har nån stöpt bly öfver dig? Hvad fattas dig, menniska?"
  
  "Klubbmännerne, klubbmännerne, bönderne", stammade Elsa.
  
  "Gud hjelpe en hvar för det plågoriset! Hvad om dem nu åter?"
  
  "De komma, de komma hit, de komma straxt, de ha bränt opp herr Enevald
  Finckes gård!" Nu hade hennes tungas band lossat, och hon bröt ut i
  skrik och snyftningar.
  
  "De skall väl så raggen heller, icke våga sig till hederligt folks hem",
  sade fru Metta, men blef ändå en mohn blekare.
  
  Nu kom Sigrid och sade med hastig bäfvande röst. "Klubbmännen komma.
  Mor, hvad är att göra, hvart fly vi. De komma der nere på ängen som en
  molnsky, de äro så många".
  
  "Än sen" sade fru Metta "de må vara huru många de vilja, så ska de väl
  vara menniskor. Alldrig har jag gjort dem något för när, och de ska väl
  veta ha respekt för folk". Emellertid syntes hon ej vara så alldeles
  säker på sin sak, utan samlade hastigt, med Sigrids tillhjelp, en korg
  med silfverkannor och dylikt, hvilket Sigrid med Elsas bistånd tömde uti
  källargropen under stuggolfvet, der en mängd vatten samlats.
  
  "Skäms ni inte, era pjextossare, som så der stöfla in till hederligt
  folk", skrek fru Metta i detsamma åt några inträdande bönder. "Vet du
  inte Jöns, att ha bättre vördnad för din nabo fru? Åh skäms din långa
  slyngel, har du gett dig ihop med det der följet, och står med
  skinnkarpusen på hufvut inför mig. Mössan af på fläcken, Jöns".
  
  Jöns hade stormande och stormodigt inträdt, men blef så häpen när fru
  Metta, alldeles med sin vanliga öfverlägsna ton, tilltalade honom, att
  han halft förlägen strök mössan af hufvudet och ej rätt visste hvad han
  skulle företaga sig.
  
  Enevald hade trängt sig in jemte bönderna och stod, äfven han, ett
  ögonblick helt förvånad öfver fru Mettas courage, men i detsamma
  varsnade han Sigrid, som bäfvande smög sig så nära hon kunde till sin
  mor. Till henne hviskade han sagta: "Följ mig, jungfru, jag vill försöka
  att föra er härifrån". Då hon ännu qvarstod invid fru Metta sade han:
  "Jag är Enevald Fincke. Dröj icke jungfru, följ mig".
  
  "Jag kan ej", svarade Siri lika sakta, "min mor".
  
  "Har för ögonblicket ingen fara, jag skall hemta henne, så snart ni är i
  säkerhet". Han tog henne i handen och förde henne genom en liten dörr ut
  i ett rum invid, dit ännu ingen inträdt. Der kastade han öfver henne
  bondrocken och den ludna mössan, hvars öronlappar han bad henne
  tillknyta under haken, och tillika neddraga sitt hår i pannan. "Tag det
  der täcket i famnen, håll det högre för ansigtet, så gömmer det bättre.
  Siså. Vi måste gå genom farstun, der är mörkare. Denna dörr går väl
  dit?"
  
  Genom farstun trängde sig nu Enevald fram, den darrande Sigrid följde.
  
  "Si på den, som fått ett sånt prägtigt täcke. Hvar fick du tag i det?"
  frågade en bonde.
  
  "Dit åt, der finns mycket goda saker", svarade Enevald, och pekade åt
  det håll, hvarifrån han kom. "Dit har ännu ingen hittat".
  
  Åt denna sida vände sig nu karlarne, och medan alla ur farstun strömmade
  åt andra sidan af huset, frågade Enevald: "hvar finns vindsstegen?"
  
  "Här".
  
  "Opp fort. Göm er der. Tända de eld, skall jag hemta er".
  
  Som en fogel var Sigrid uppför stegen. Ögonblicket derefter låg den
  sönderkrossad af Enevalds händer mot golfvet. Spillrorna slängde han i
  en knut. Spillror och söndrade don, hörde till ordningen för dagen, så
  att de väckte ingen uppmärksamhet, ehuru flere karlar i detsamma
  återkommo och omringade Enevald. Man hade saknat honom, och ställde nu
  ett par karlar för att vakta honom.
  
  Sedan Sigrid lemnat stegen och hunnit några steg in på den mörka vinden,
  och sålunda kände sig jemförelsevis i säkerhet, började hon vakna såsom
  ur en dröm. Förskräckelsen hade beröfvat henne all redig tanke, hon hade
  endast haft en instinktlik känsla af att vela fly. Men nu sansade hon
  sig med ångest. Hennes mor, hvar var hon, i hvad fara sväfvade hon? Och
  denne fremmande yngling, hvem var han, kunde och ville han, som han
  lofvat, rädda hennes mor?
  
  "Nej, nej, jag måste söka upp henne, huru kunde jag så lemna henne".
  
  Sigrid hastade till luckan, lyftade litet på den, men nere under henne i
  farstun stormade den vilda skaran; om än stegen stått qvar, icke hade
  hon haft mod att tränga sig ned ibland dem. Åter slöt hon sakta luckan,
  knäföll derinvid och bad en brinnande bön om hjelp och nåd för sin mor,
  för sig sjelf, för sina föräldrars hus och alla menniskor deri, och för
  honom, som hon fruktade skulle få lida, för det han velat rädda henne.
  Nu hade hon sansat sig och blifvit lugnare. Hon smög sig, mellan en
  mängd gammalt husgeråd, fram till en liten glugg, derifrån hon varsamt
  såg ned på gårdsplanen. Der möttes hennes ögon af en gräslig syn. En af
  husets tjenare låg der fallen och syntes kämpa med döden; kreatur
  slagtades; blod, rykande kroppar af djur; menniskor med demoniska
  blickar och åtbörder; eder och förbannelser, blandade stundom med rått
  skratt. Sigrid nedföll afsvimnad.
  
  När Enevald återkom i stugan, stod fru Metta bunden vid sängstolpen.
  Några klubbmän hade satt sig ned i rummet för att dricka, och ölstånkan
  påfylldes flitigt. Fru Metta teg, men huru hennes sinne jäste, såg man
  på hennes kind, som vexlade än dunkelt röd, än alldeles blek. När hon
  blef varse Enevald, kastade hon på honom en frågande blick, som han
  besvarade med ett halfhögt: "i säkerhet". De båda väktarne tyckte sig
  dock märka tecken till förstånd emellan fångarne, och bortförde genast
  Enevald.
  
  Emellertid utsläpades på gården de motsträfvande och råmande oxarne och
  korna. Männens klubbor och knifvar gjorde hastigt slagtare-arbete. Fåren
  lågo snart bland de andra slagtade djuren. Eldar uppgjordes i spisarne;
  i husets stora grytor kokades väldiga förråder och refvos derifrån och
  förtärdes halfråa. Emellertid roade sig flere af karlarne att slå sönder
  fönstren och förstöra sådant, som ej kunde medföras. Man sökte efter
  flere af gårdens folk, än de man redan sett, men fann ingen. Pigorna
  hade äfven lyckats gömma sig så väl, ehuru helt nära gården, att ingen
  hittades. "De hade dock bort slagtas med gårdens öfriga nöt", skrek en
  röst.
  
  "Bry er inte", svarade en ung dräng som hade dragit skinnkarpusen ända
  ned mot ögonen, "vi ska skaffa fällor åt dem, just sådana, som
  harbrännor ska vara". Hastigt ryckte han till sig en såg från väggen,
  klef, jemte ett par andra karlar, opp på stugans bänkar, och innan kort
  voro takåsarne afsågade på flere ställen, nästan ända igenom.
  
  "Siså, om frun der nere i stugan slipper lös och alldrig så litet är arg
  och smäller i dörrarna när hon går in här, så tänker jag båd hon och
  andra i hennes följe ska få tak på hufvudet".
  
  "Visst borde man tutta på" föreslog någon, men en och annan af
  grannarne, som slutit sig till klubbehären, började mena på, att Fru
  Metta ändå varit mången till råd och hjelp och mättat mången fattig, och
  man borde nu ändå ej så rent förderfva henne.
  
  "Nå, så skall man väl då laga sällskap hit", ropade skrattande en ung
  dräng, hvars glada blå ögon tydde på ett lätt sinne, ehuru han nu var
  gripen af den allmänna yrseln och lika vild som de andra. Derpå tog han
  de slagtade kreaturens hufvuden, spetade upp deras munnar med stickor
  och ställde sådana i alla fönster, liksom om de skådat utåt. "Siså, nu
  ser här folklikt ut", ropade han gycklande, och ett stort skratt och
  buller uppstod under det skaran började tåga från gården.
  
  En hög rodnad uppsteg på fru Mettas kind, då hon hörde rösten af sina
  kära kreatur, när de utsläpades och fälldes. Dessa föremål för hennes
  dagliga omvårdnad, hon kände dem hvar och en särskildt på rösten, och
  tårarna trillade en och en utför hennes kinder. Ofrivilligt utsade hon
  för sig sjelf några af de mest älskade kornas namn, när hon hörde deras
  nödrop.
  
  Många och långa voro de timmar, som sålunda tillbringades af henne, och
  lättare är att tänka sig än beskrifva hvad hon led, då hon måste sitta
  här fängslad, och visste att nu förstördes hennes ståtliga bo, detta
  hennes tankars mål, hennes hjertas stolthet och hennes ögons fröjd.
  
  "Siså, farväl nu, kära fru", sade Jöns, "frun behöfver nog hvila sig nu,
  när frun haft så mycket fremmande. Sitt stilla, var så god, icke
  behöfver frun ha besvär att följa oss, sådana ringa gäster frun i dag
  haft. Skall jag helsa till herr Erik Liljeholm på Åbohus?"
  
  Hade fru Metta varit fri, så hade Jöns fått en sjungande örfil, så tung
  som af den dugtigaste karlahand, om än svaret derpå blifvit ett
  klubbslag, som spräckt hennes hufvud; men fru Metta älskade ej att bruka
  munnen, der hon ej kunde göra sitt ord gällande, och så teg hon
  fortfarande.
  
  Enevald omringades af en tropp bönder och medfördes, utan att ens få
  yttermera gå in i stugan, der fru Metta var fången. När hon eller Sigrid
  kunde få hjelp, visste han icke. Tre af gårdens drängar hade med ondo
  och godo blifvit tvungna att åtfölja klubbehären, en som satt sig till
  motvärn låg slagen vid gårdsporten, en hade rymt till skogs jemte husets
  qvinnliga betjening, vid första skymt af de annalkande bönderna.
  Troligen blefve fru Mettas öde, att icke slippa fri innan någon af det
  gömda gårdsfolket vågade sig hem, ty Sigrid kunde icke eller komma ned
  från vinden utan stege, men någon slags motstånd vågade Enevald ej göra,
  af fruktan att reta bönderna och föranleda dem att i förargelsen stifta
  brand, eller begå något annat nidingsdåd.
  
  
  
  
                                   VII.
  
  
  När Sigrid ändtligen, efter en långvarig svimning, slog opp ögonen, drog
  det en betydlig tid ut, innan hon kunde lyfta opp sitt hufvud. Slutligen
  började hon sansa sig och ihågkomma hvar hon var och hvad som händt. När
  hon kom till fullt medvetande reste hon sig opp, och steg åter fram till
  gluggen. Nu var allt tyst. Ingen menniska syntes. Endast förödelsens
  styggelse låg öfverallt. Den slagne tjenarn, qvarlefvor efter de
  slagtade djuren, de blodiga, grinande djurhufvudena i de sönderslagna
  fönstren, allt påminnte henne om, att hon ej blott drömt en gräslig
  dröm.
  
  "Min mor, o Gud, hvad har blifvit af henne", ropade Sigrid ångestfullt,
  sprang till vindsluckan och ryckte opp den. Äfven här var allt tyst. Men
  huru komma ned? Dock denna tid byggdes ej höga rum. Sigrid var lätt och
  van att springa utför de höga åsarne i nejden, och nu i sin ångest
  bäfvade hon ej för att våga ett djerft försök. Med ett hopp stod hon på
  farstugu-golfvet, och lyckades komma oskadd ned.
  
  Från rum till rum sprang hon nu, sökande sin mor och ropande henne.
  Lyckligtvis kom hon först åt den sida, der hon lemnat fru Metta, och
  undgick sålunda faran af att begrafvas af taket i det rum, der bjelkarne
  voro genomsågade. Nu tyckte hon sig höra svar på sina rop, och fann
  slutligen fru Metta, utmattad af ansträngning att försöka göra sig lös.
  
  Med ett glädjerop sprang Sigrid fram, och grep en på bordet liggande
  knif; snart voro banden afskurna och mor och dotter lågo i hvarandras
  armar.
  
  "Detta har jag till straff, för att jag mången gång ömkat allmogen och
  klandrat herr Klas för hans stränghet! Ömka sådana röfvare och
  hedningar, ja. Jo, jo, när paddan kommer till välde så pöser hon! Mina
  kor, mina präktiga kor! Ser du, der ha de odjuren ställt Rosans hufvud,
  min alrabästa ko, som mjölkade sex kannor om dagen, och som alldrig
  smakade på sitt morgonfoder, om inte jag hade klappat henne på det der
  samma fattiga hufvudet förut. Och mina snälla kalfvar och qvigor, och
  Liljan, och Dockan, och Blidaros, och Mansikka, och Murikki, alla döda",
  och fru Metta grät så att hon snyftade, något som Sigrid aldrig förut
  sett henne göra. Hon öppnade nu en liderdörr, "se", utropade hon glad,
  "Stoltafin lefver än. Hon var i går litet modstulen och mådde ej väl, så
  att jag lät skilja henne ifrån de andra, och skickade Matts med
  Storsvarten till gamla Österbottens Annika, för att be henne komma och
  stöpa bly öfver henne. Det var så godt det, så ha vi Storsvarten i
  behåll. Jag vånner de nu vore här ren, så man hade någon till hjelp, att
  få börja rödja undan här. Hvar hålla de nu tro alla hus? Hu! Herre
  välsigne och bevare oss, hvad är detta? En död karl! Rysligt,
  förfärligt! Det är ju Erki. Kanske finns det dock lif i honom, jag
  tycker hjertat klappar en smula. Han måste bäras in, kölden gör af med
  honom annars, om han änn något lif har qvar. Tag i med du, Siri, det
  duger ej att vara fin när det gäller en menniskas lif kanske, och
  drängar och pigor ha vi ej nu att befalla. Men äro de då alla
  ihjälslagna, efter ingen syns till ännu. Tyst, vänta ett ögonblick, mig
  faller något in. Spring du och ring på klockan. Komma de ej när de höra
  vällingsklockan, då äro de i sanning döda".
  
  Sigrid åtlydde befallningen, och när hon återkom efter väl förrättat
  värf, hade fru Metta nogare undersökt den slagne karlen och blifvit
  stärkt i den tron att han lefde, men tillika besinnat sig att det ej
  vore värdt att försöka bära bort honom, då hon hade så svag hjelp att
  anlita, som Sigrid. Hon betäckte honom derföre med hvad som fanns af
  sådana kläder och täcken, som klubbmännen ej aktat värda att medtagas.
  
  Nu var Fru Metta åter redan alldeles densamma som vanligt, så att när
  tjenarene småningom började åter infinna sig vid den kända signalen,
  tittande försigtigt för sig om allt var säkert; då var hon genast i full
  verksamhet och satte alla till arbete att undanrödja förödelsens värsta
  spår.
  
  Nu visste äfven en af tjensteflickorna berätta, att en ko blifvit
  räddad. Hon hade sett den i vildt språng sätta af åt skogen, och ingen
  hade förföljt den, åtminstone då hon såg den.
  
  "Se der kommer gamla Annika med Matts och Storsvarten, det var galant.
  Ja, mor, ni må visst signa och häfva ögonen. Vill ni läsa olycka öfver
  de fördömda klubbkarlarne, så lägger jag visst inte fingrarna emellan.
  Det är säkert det".
  
  Lilla mor Annika lutade sig mot sin käpp och vaggade fram och åter och
  lyfte sin hand flere gånger. Om af förvåning och fasa, som fru Metta
  trodde, är dock icke så säkert. Fru Metta berättade nu att hon ej egde
  flera kor än den sjuka, som mor Annika skulle stöpa öfver, och en
  bortlupen. "Läs nu en signelse så hon kommer hem, pigorna äro så
  uppskrämda, så att ingen törs gå att söka henne".
  
  Annika redde sig att göra fru Metta till viljes. Hon klef opp på backen
  bakom fähuset och började läsa. Först mumlade hon länge, nästan
  ohörbart, slutligen höjde hon rösten, allt tydligare hördes nu hennes
  ord: "Jungfru Maria klagade sig, min ko är spildt och illa vildt. Den
  gamle han gick på ett brinnande berg och såg de vanne qvinnor. Jag manar
  dig, du vanne qvinna; du får mig mitt igen. Fullt som ett ägg, rödt som
  en blomma, innan solsätt tecknadt eller korsadt". De sednaste orden
  uttalade hon med hög, besvärjande röst, under det hon sträckte sin käpp
  i vädret och ritade figurer dermed i luften. Derpå ropade hon tre
  gånger, med ljudelig röst, den saknade kons namn och förklarade sedan
  att den innan solnedgången skulle komma hem; hvilket ock ganska rigtigt
  skedde; om blott enligt dessa husdjurs vana, eller i anledning af
  besvärjelsen kan lemnas derhän. Sigrid gick fram till fru Metta och sade
  ödmjukt: "Mor, monne icke detta är sådant signeri, som är förbjudit? Är
  det rätt att låta henne utöfva det här?"
  
  "Ack ja, hör man på bara. Ägget skall lära hönan. Har du också mål i
  mun, lammet! Är du så uppskrämd, att du tror det vara papisteri, bara
  jungfru Maria nämnes. Det skall jag väl säga åt mäster Erik midt i syna,
  om han ännu börjar med sitt grumlande, om att vi låtit dig lära
  påfviskhet. Hade jag dig bara under herr Eriks beskydd, då vore jag lugn
  både för klubbmänner och dumma beskyllningar. Vare detta sagt med all
  vördnad för biskopen".
  
  Vördnaden var dock en mohn rubbad på sednare tider, ty fru Metta kunde
  ej rätt förlåta, att Biskop Erikson dömt henne att pligta, så väl som
  Brita Oxe.
  
  Genom de göromål som upptagit fru Metta i det yttre, hade hon blifvit
  hindrad ifrån att gå in i boningsrummen, hvilka ock för henne egde vida
  mindre intresse, än hvad som rörde hushåll och ladugård; men sedan
  Annika nu slutat alla läsningar och blåsningar och korsningar för
  kreaturens räkning, sade fru Metta: "Kära mor, sannerligen jag vet om
  jag eger en matbit ens att ge er. Jag måste se efter om de vilddjuren
  lemnat oss något i behåll. Gå nu in i stugan sålänge".
  
  "Tackar som bjuder, tackar som bjuder, hi hi hi", sade lilla mor Annika
  och neg sig till ännu mindre än vanligt. "Aldrig har nån förr gått från
  fru Metta Liljeholm, utan att ha fått magen mätt, inga skall det ske
  hädanefter heller så snart, hi, hi, hi".
  
  Det var icke utan, att ej fru Metta kände sig en smula smickrad af mor
  Annikas ord, och det så mycket mer som hon väl visste med sig, att hon
  gjort skäl för att kallas god _mat_-moder. Nu skulle hon bege sig för
  att i "herrskapsstugan" afhämta nyckeln till ett visthus, som syntes
  vara ouppbrutet, och sålunda ännu behöfde nyckel för att efterses.
  
  I det samma hördes någon komma skyndsamt ridande oppför vägen. Pigorna
  skreko till af förskräckelse, men fru Metta gick rakt emot den kommande.
  
  "Gud ske lof, jag kommer icke för sent", utropade Enevald Fincke och
  kastade sig af hästen. "Bönderna hade misstankar till mig, de bevakade
  mig noga. Jag fick ingen utväg till att kunna hjelpa hvarken fru Metta,
  eller eder dotter, jungfru Sigrid. Detta var mig en stor oro, men ännu
  mera plågades jag af tanken på, att jag icke funnit tillfälle att varna
  eder för takbjelkarne. Jag har dock lyckats att fly från mitt obeqväma
  ressällskap, och gläder mig att se, det J mig förutan undgått faran".
  
  "Herr Enevald Fincke, välkommen i detta förstörda hem. Jag hoppas att
  här dock ännu finnes något rum, som man kan stiga in uti, ehuru jag
  varit så upptagen, att jag ännu ej hunnit se om boningsrummen. Stig in,
  herr Enevald, att så väl jag, som min dotter, må få tacka eder för det
  bistånd ni gaf henne i dag, och att vi må få höra huru ni lyckades
  undkomma de vilddjuren".
  
  "Stanna, fru Metta, ni vet således icke sjelf ännu huru förrädisk er
  inbjudning är. Taksparrarne derinne äro genomsågade, det är högst
  osäkert att vistas der".
  
  Fru Mettas vrede jäste åter opp. Hon gick dock in i huset, öppnade
  varsamt dörren, såg in, runkade på hufvudet och skickade Sigrid att
  befalla de båda drängarne hemta in stöttor, afsåga dem och stöda under
  taket. Detta var hastigt gjort, ty stora förråder af verke låg vid
  gården. Så snart det med säkerhet lät sig göra, ledsagade fru Metta sin
  gäst genom herrskapsstugan till kammaren innanföre, der fönstren icke
  voro sönderslagna.
  
  Fru Metta kände sig nu småningom högst otreflig till mods, af att icke
  kunna bjuda ens en bägare öl åt Enevald; men hon hade redan undersökt
  tunnorna och de voro alldeles toma, de flesta sönderslagna. Sigrid hade,
  blyg och förlägen, satt sig i ett hörn af rummet, men fattade dock
  slutligen mod, och steg fram till Enevald. "Tillåt mig", sade hon djupt
  rodnande, "att tacka er för er godhet emot mig, som dock var er alldeles
  fremmande. Jag förstod då ej ens för huru stor fara ni utsatte er för
  min skull".
  
  "Det var min lyckliga stjerna, hulda jungfru, som tillät mig att få göra
  er denna tjenst, det skulle mäster Sigfrid Forsius säga eder, om han
  vore här", svarade Enevald skämtande. Fru Metta förundrade sig öfver att
  Sigrid hade vågat tilltala den fremmande herrn, men sedan hon sjelf
  förenat sina tacksägelser med hennes, tillade hon: "Dålig värdinna är
  jag, som ej ens kan undfägna eder, och dock fordrar jag att ni skall
  fylla gästens pligt, ehuru jag ej fyller en värdinnas. Jag ber er
  nemligen att berätta oss nyheter. Låt oss veta både huru ni kom i
  upprorsmännens händer, och sen huru ni kunde lyckas att undfly".
  
  Enevald redogjorde nu för huru hans gård blifvit plundrad och bränd och
  han sjelf bortförd; omtalade sedan sitt bekymmer öfver att nödgas
  medfölja bondehären från Tannila, utan att kunna lemna någon hjelp.
  
  "Slutligen", fortsatte Enevald, "hade bönderne hunnit till Nokia. Der
  beredde de sig att rasta öfver natten. Mitt sinne reste sig
  oöfvervinnerligt emot, att fortfarande vara tvungen att kampera med
  dessa råa gastar, och mina tankar flögo ständigt hit till Tannila.
  Emellertid kom underrättelse om att Fleming vore i antåg med krigsmakt.
  Denna nyhet verkade som ett trollslag. Den bullersamma folkhopen, som
  förut endast ordat om sin önskan att få tag i herr Klas för att slå
  honom till jorden, den hade nu med ens blifvit helt spak, när den
  fruktade mannen med sina knektar stod den inpå lifvet. I den allmänna
  villervalla, som nu uppstod, lyckades jag obemärkt, smyga mig ut till en
  inhägnad, der, ibland andra hästar, äfven de förvarades, som togos från
  Tannila. Jag kastade mig opp på en af dem och red i sporrsträck
  derifrån. Jag tror att man märkte min flygt, ty jag hörde skrik och
  hojtande att stanna; men i villervallan torde ingen hafva kommit sig att
  förfölja mig, åtminstone upphann mig ingen."
  
  "Mycken tack äro vi eder skyldiga äfven för eder välvilliga omsorg om
  oss. Hem, kan ni numera i afton icke resa, och det är sannt, der har ni
  icke ens tak öfver hufvudet. Men ni är trött och behöfver hvila, och det
  behöfva vi alla, ty det är nu ganska sent, och vi ha alla haft en
  besvärlig dag. Hurudan välfägnad jag kan bestå eder, vet jag ej sjelf
  än, knappt nog hurudan bädd. Genom er rådighet att krossa stegen, kom
  ingen att tänka på att i vinden kunde finnas något förvaradt; jag tänker
  väl att jag derifrån skall få oss bäddar. Men mina sängar med goda nya
  sängkläder, som stodo bäddade här i rummen, varma och sköna, dem ha de
  allt fört med sig. De voro utmärkt väl tillställda, spunna hemma, och
  väl väfda och med nya dun."
  
  Fru Mettas mod höll på att svika henne, vid minnet af de många
  uppbäddade sängar, som utgjort hennes stolthet; men tid var ej nu att
  sörja. Hastigt var hon åter i verksamhet, de söndrade fönstren
  tillstoppades så godt sig göra lät, fönsterluckorna stängdes och brasor
  upptändes. Något mat upphemtades ur ett visthus, som blifvit ouppbrutet,
  emedan bönderna ej kunde tro annat, än att ej mera än hvad de redan
  hittat kunde i ett hus finnas, och derföre ej ansågo löna mödan att
  vidare söka flera förråder. Så blef snart allt det nödvändigaste ordnadt
  för natten.
  
  Följande dagen skulle Enevald fara för att se efter sitt eget förödda
  hem, men måste lofva fru Metta att till natten återkomma till Tannila,
  der hon dock kunde bjuda honom ett bättre rum, än han kanske kunnat
  finna det hos någon af sina torpare.
  
  Fru Metta och allt folket i gården voro nu hela denna dag upptagna af
  omsorger att ställa rummen i beboeligt skick, att från vinden nedbära de
  der förvarade linne- och sängkläder, samt att på alla håll ordna och
  putsa efter gårdagens förstöring; och tack vare hennes kloka
  anordningar, började allt att antaga ett temligen ordnadt skick, då hon
  tredje dagen om morgonen varsnade en ryttare, som tog af stora vägen opp
  till Tannila. Hon trodde först det vara Enevald Fincke, men stod dock
  oviss och såg utåt, till dess hon helt hastigt utropade: "Sannerligen är
  det icke herr Erik", och dermed skyndade ut emot honom. Men Sigrid hann
  ändå fortare fram. I detsamma han kastade sig af hästen, tog den
  högreste krigaren den unga flickan om lifvet, kysste henne och lyfte
  henne högt, som om hon varit ett litet barn. "Se min snälla, kära
  flicka, Gud välsigne dig. Har jag dig här oskadd och glad, och mor
  Metta", han kysste äfven henne och tog henne i handen. "Se, Gud vare
  lof, jag har eder, mina kära, åter utan mehn. Detta är nästan mera, än
  jag vågade hoppas. Då är ju allt bra."
  
  "Ack, det är dock, tyvärr, icke så alldeles bra. Se till hurudant ett
  hus du kommer! Stig dock in, min herre och man, och stå ej utanför ditt
  eget hus, huru illa tilltygadt det än må vara."
  
  "Käraste min Metta", svarade herr Erik, "icke ha träd eller sten känt
  smärta af hur de blifvit medfarna, nej, icke ens fönsterglasen ha känt
  deraf, och sådan rask matmor, som du, sörjer nog före, att allt snart
  åter kommer i skick och visthusen bli fulla. Men hur är det med våra
  tjenare, kommo de utan skada från leken?"
  
  "Erki ligger ännu illa sjuk af röfvarenes slag, men jag hoppas han
  kommer sig. Pekka och Jussi ha slagit sig till klubbehären. På dem var
  ej stor skada, de voro dåliga karlar, och gingo med endast för att få
  plundra, ty sannerligen de hade något förtryck af krigsfolket att klaga
  öfver."
  
  "Stackars Erki! Nå, icke behöfver jag be dig vårda honom väl, det vet
  jag att du i alla fall gör. Annat kan man väl ej nu för ögonblicket göra
  för honom."
  
  "Se båda mina linklädsskåp! Fulla med linkläder voro de från golf till
  tak, nu är allt förstördt, utom hvad jag hade i kistorna på vinden, och
  som ej rymdes i skåpen, och det är allt som nu finnes qvar."
  
  "Kära mor Metta, bry dig icke derom. Jag är viss att du har så mycket
  qvar, att vi ha både för sängarne, bordet och våra personer, och ingen
  dag behöfva vara utan. Hvad mer om resten är borta."
  
  "Herre Gud, har jag väl sträfvat och fäktat, för att mista allt så här.
  Hvad skulle min saliga mor säga, om hon visste detta; af henne fick jag
  hela det ena skåpet fullt med linne."
  
  "Ha vi då icke qvar till nödigt ombyte?"
  
  "Jo visserligen, icke är det ändå så eländigt."
  
  "Nå, icke tänkte du väl sälja linkläder?"
  
  "Så J kan fråga."
  
  "Läs då fast dina skåp och inbilla dig att kläderna ligga derinne, så är
  ju allt lika bra."
  
  "Ja J talar, J, som den som ingenting skulle förstå. När har nån förr
  kunnat säga mig på, att jag bykat och slamsat oftare, än mitt stora
  årsbyke? Och de sköna, goda sängkläderna sen? Tillochmed det rara
  bolstret med kassedun och engelskt var med tärningar på, är borta."
  
  "Jaså, jag hade just beredt mig på att få hvila godt på de mjuka
  bolstren i hemmet. Lappri, nog kan man sofva på en planka, det är jag
  ock mera van vid."
  
  "Nej, min käre herr Erik, visst skall J få en god bädd, när J som ett
  rart fremmande kommer till edert eget hem, och herr Enevald Fincke
  dessutom, som jag bjudit hit till natten, efter han intet eget hem har."
  
  "Nå, således är ju allt godt, hvad bry vi oss om hvad gubbarne tagit."
  
  "Det är visst att jag vore färdig att sörja det än mera, när J, herr
  Erik, icke alls vårdar eder om att hjelpa mig bära sorgen", sade fru
  Metta leende. "Men nu ville jag dock höra nogare om hvad du skref om
  från Åbo. Hvad är det mästar Erik grumlar om att Sigrid skulle öfvergått
  till katholska läran?"
  
  "Ja detta kunde jag ej allt skrifva om. Du vet, mor, att hertigen lutar
  åt kalvinisteri, och på hans bedrifvande var det visserligen, som vördig
  biskopen, mäster Erik Erikson, hade, i enlighet med Söderköpings beslut,
  låtit nedtaga alla taflor och prydnader ur den ståtliga domkyrkan i Åbo.
  När vår nådige konung och herre förnam detta, skref han till herr Klas
  och befallte att ett sådant bilderförstörande ej skulle få ega rum, och
  han ålade biskopen att taflorna skulle hållas i godt förvar. Nu under
  marknaden lät herr Klas rida ikring staden och sammankalla folket, för
  att för dem uppläsa kungens bref, men deraf blef mycket buller och bång.
  Abraham Melcherson, du känner ju honom, han gick med sina vingliga ögon
  omkring bland bönderna, och retade opp folket, så de begynte skrika och
  begära sina förra kyrkobruk igen, med ljus och sallt och kalkens
  upphöjelse och dylikt, som blifvit aflagt såsom påfviska villfarelser.
  
  "Ja", menade fru Metta, "nog har det varit si och så med den saken, ty
  visst är, att sämre har årsväxten varit allt sen de välsignade
  ceremonierna ej fingo iakttagas vid gudstjensten."
  
  "Nå, lika mycket hur dermed var, men det vissa är, att biskopen han stod
  på sig och försvarade sina gerningar, och herr Klas, som du vet ej har
  långt efter vrede, blef så ond, att han blef helt svart i syna. Nå han
  är nu just ej så ljuslätt eljest heller. Och han redde af biskopen så
  jag fruktade han skulle slå till honom. Men der voro många af
  adelsherrarne som ville komma åt herr Klas, och deribland någre hans
  fränder, som äro honom hätske, och de påstodo att förakt för god sed och
  religion utbredt sig bland folket, och att herr Klas icke borde vara
  den, som skulle hålla med folket i att illa bemöta presterna. Så kom der
  en som påstod att herr Klases ryttare hade kommit i delo med en prest,
  och så hade de kastat honom ut öfver kyrkogårdsmuren. Herr Klas for opp
  med knuten näfve, men satte sig åter ned och kastade nacken bakut och
  såg tankfull och ledsen ut. "Sannerligen jag det kan hjelpa", sade han.
  "Gjord gerning är gjord." Ännu funderade han litet på saken, men sade
  sedan skrattande: "Ja inte vet jag bättre råd, än att de kasta honom in
  igen samma väg, ty sannerligen jag kan annorlunda hjelpat."
  
  "Sådan gudsförsmädare", sade fru Metta och lyfte ögon och händer.
  
  "Nå inte var det så farligt heller! Men så började alla att påstå det
  herr Klas skulle straffa sina knektar. Om de finge medhåll vid sådant
  barbari, blefve snart hela landet en röfvarehåla och dylikt, och nu blef
  herr Klas så ond, att han sprang opp. Men vet J, mor, biskopen han är
  dock en dugtig man, ty han gick emot honom med alfvar och värdighet och
  utan all räddhåga och sade: "Herr Klas Fleming", sade han, "J ären en
  stor och mäktig man och förmår mycket, men derföre ligger ock på eder
  ett ansvar, större än på andra, som mindre makt hafva. Eder tillkommer
  att vaka öfver att i landet religion och god sed skyddas. Fienden går
  omkring och vill utså sitt onda utsäde; presterna tillkommer att genom
  from lära motarbeta honom, men icke att genom af menniskor uppfunna
  ceremonier ohelga religionen och återföra påfviska bruk och
  villfarelser, dem vi längesedan afsvurit. Men när religionens väktare
  icke vördas, då segrar fienden och falska läror utspridas. Så har nu ock
  hos mig anmäldt blifvit, hurusom en adelig jungfru, med sin fars
  tillåtelse, vistats i det nära utrotade klostret Nådendal, och der
  öfvergått till katholska bekännelsen. Riksens ständers beslut af den 21
  Oktober 1595 vid Söderköpings riksdag, är eder kunnigt, det utfäster
  straff af landsflykt och egendoms förlust, icke allenast för affall från
  den rena lutherska läran, utan ock samma straff för den, som med vett
  och vilja, son eller dotter, derifrån afsöndrar." Mig föll genast i
  hågen att väl någon på mig velat kasta den skuld, som skulle Sigrid
  affallit från vår tro, ty det unga barnet kunde inga fiender hafva,
  hvilka för hennes egen skull kunde vilja göra en sådan anklagelse. Jag
  behöfde ej länge vänta, ty mäster Erik fortfor: "Det är en af herr
  riksmarskens och ståthållarens egna krigsöfverstar, nemligen herr Erik
  Liljeholm, som anklagas för sådan förbrytelse emot beslutet vid
  Söderköpings riksting."
  
  "Åter märkte jag hur vreden kokade opp hos herr Klas och han utropade:
  "Söderköpings riksting och käringsamlings sqvallerting, det är allt just
  ett och samma. Och J, mäster Erik, åberopen eder hvad der beslutits, och
  veten dock att denna såkallade riksdag, har intet att betyda, då den var
  tillställd af hertigen, tvertemot hans kunglig majestäts förbud. Och
  dock vill jag höra om det är någon sanning i alla dessa beskyllningar
  emot krigsfolket." Nu ropade herr Klas mig och frågade: "Herr Erik
  Gustafson, är det väl sanning hvad vördige mäster Erik beskyllar eder
  och eder dotter före?"
  
  "Nej, på riddareord icke", sade jag och lade handen på bröstet. "Godt",
  sade herr Klas, "ni ser således, vördige biskop, att man fört eder bakom
  ljuset, och herr Erik Liljeholm och hans unga dotter stå under _mitt_
  beskydd, och dermed Gudi befallat." Och samlingen upplöstes."
  
  "Nu hafva herr Klas och fru Ebba erbjudit Sigrid att få komma i deras
  hus och åtnjuta deras beskydd. Huru oskyldig hon än är, kunde hon dock
  råka ut för ledsamheter, men i herr Klases hus vågar ingen peka finger
  åt henne ens. Mig synes sålunda bäst, att vi med tacksamhet antaga
  tillbudet. Dock såge jag helst om jag hade äfven dig i Åbo, ty sedan
  bönderna nu en gång kommit i vana med uppror, mord och blod, kan man ej
  vara säker för nya excesser, och det vore bäst om du kunde vara undan
  faran."
  
  "Min herre och man, det har jag redan bedt dig om, att icke påyrka. Här
  är alltför mycket arbete, innan allt åter kommer i skick och i sin gilla
  gång. Från hemmet låter jag ej skrämma mig, då jag så väl behöfs här."
  
  Nu steg fru Metta hastigt opp och sade: "Nå, här sitter jag och hör på
  eder, och ställer ej ens för att en så kär gäst, som J ären i edert eget
  hus, må få sig något till lifs."
  
  Innan kort hade äfven Enevald Fincke återkommit, och snart var en
  aftonkost framställd, som var både ymnig och god. "Det må jag tro att du
  kan trolla", yttrade herr Erik förnöjd. "Aldrig brister välfägnad, der
  du är värdinna. Och öl tillochmed! Visst skulle det varit litet svårt
  att sakna sådant, men huru du nu hunnit få bryggt, förstår jag icke."
  
  "Åh, fru Elin på Kalfnäs hade lånat af mig en tunna öl, till dess hennes
  malt skulle hinna bli mältadt, och som hon nu just fått det färdigt och
  hunnit brygga, så återsände hon lånet, när hon hörde huru här gått våld
  öfver oss."
  
  
  
  
                                  VIII.
  
  
  De storas, de mäktigas strider, hvad röra de väl en ringa landtflickas
  öde? Må hon sitta vid sin spinnrock, må hon sköta sitt kök, sina
  blommor, sin grannlåt och se till blott att hemmet är dammfritt, och
  lemna åt männen, de som makt och kraft hafva, att deltaga i lifvets
  stora skiften! Och dock sönderslås hennes spinnrock, härjas hennes
  blomsterland, förstöres eller fläckas hennes sirliga drägt och förödes
  hennes hem af dessa samma stormar, som skaka throner och förstöra
  länder. Vi vilja derföre lyssna till ett samtal emellan herr Erik
  Liljeholm och unge herr Enevald, för att derigenom kunna kasta en blick
  på den tid, hvari den unga lefver, och af hvars stormar äfven hennes öde
  skakas.
  
  Vid den skummande ölbägaren satt herr Erik glad i sitt hem, der han så
  sällan hade tillfälle att vistas. Midt emot honom satt Enevald Fincke,
  lyssnande till den äldre riddarens berättelser om ställningar och
  förhållanden, dem Enevald, som under loppet af flere år vistats utrikes,
  icke så noga hade reda på. Fru Metta deltog ock stundom i samtalet,
  Sigrid satt tyst, men uppmärksamt lyssnande.
  
  "Man säger att herr Klas afrådde salig konung Johan ifrån att låta välja
  sin son till konung i Polen", sade Enevald.
  
  "Ja, han arbetade visst deremot, och nu är det just han som har mesta
  besväret af att hans råd ej den gången hördes, och som nu bäst bjuder
  till att vidmakthålla Sverige åt sin lagliga konung. Men hertig Carl har
  nu fria händer till allt odåd hemma i Sverige, det ärfda riket, der han
  mer och mer undergräfver konungens välde."
  
  "Men", invände Enevald, "konungens ord måste ju dock alltid gå öfver
  hertigens?"
  
  "Jo, när kungen hitsänder en befallning, så krusar och krumbugtar
  hertigen, och förklarar sin underdåniga ödmjukhet och åtlydnad af
  kunglig majestäts i Polen befallningar; men just denna ende gången måste
  han göra precist tvert emot, ty illvilliga menniskor och hertigens
  fiender hafva denna gång förledt hans majestät, som ej kan känna
  förhållandena, att ge ut en för landet skadlig befallning. Ja, stundom
  låds hertigen tillochmed tro, att hela brefvet är understucket och af
  onda menniskor förfalskadt! Åter skrifver kungen och påstår sin rätt att
  bli åtlydd, och hertigen skrifver så ödmjukt tillbaka, och är
  grufveligen bedröfvad öfver att hans majestät, konungen i Polen, låter
  illviljare förleda sig att misstro honom och hans goda vilja."
  
  "Inser då icke folket detta?"
  
  "Hertigen ställer sig väl med bönderna, ifrar för deras bästa och
  tillhåller domstolarna att göra det lägre folket rätt; och så pratar han
  med bönderna, lika kraftigt och rakt på saken som de sjelfva och lika
  groft också. Folket har lärt sig att misstro vår konung, emedan han
  hyllar den hatade katholska läran. Och så talar hertigen för bönderna
  och säger, att nog veta de alla hur konungen lofvat att landet oförryckt
  skulle få behålla sin rena evangeliska lära, men hurusom jesuiter och
  papister dock bedraga konungen att utfärda skadeliga påbud. Och ingen
  vore väl mera, än hertigen, öfvertygad om, säger han, det konungen
  aldrig annat tänkt, än att hålla sitt ord heligt, och att konungen visst
  ej ville förfölja sina undersåter, för det de stå vid sin sanna tro,
  fast många tala om huru han vill införa det påfviska otyget och göra
  Sverige till ett lydland under Polen. Men käre vänner, tillägger
  fursten, och ser så from ut, jag, för min del, kan visst aldrig tro att
  hans kunglig majestät af Polen har sådant oförsvarligt uppförande i
  sinnet."
  
  "Hvarföre, herr Erik, nämnen J vår nådige herre och konung endast såsom
  kunglig majestät i Polen?" frågade fru Metta förvånad.
  
  "Det är så hertig Carl oftast benämner honom", svarade herr Erik, "dock
  bevare oss Gud att upplefva den dag, då endast denna tittel skulle
  tillkomma vår konung.
  
  Att hertigen syftar dertill, är väl utan all fråga, och vår herre och
  konungs sinne är ock, tyvärr, så lugnt, att han icke med rätt
  tillräcklig kraft ställer sig till sitt folks och sin kronas värn. Men
  så länge herr Klas håller hufvut oppe, skall väl ingen så lätt rycka
  spiran af vår lagkrönte arfherre. En trogen konungens man, står han som
  en klippa i bränningen, och röres lika litet af krångel och hotelser,
  som af löften och smicker. Hertigen försöker af all makt att få herr
  Klas i sina händer till Stockholm, och har skrifvit gång på gång, och
  har velat smickra honom med hur oumbärlig han är i rådet, och att han ej
  må undandraga sig, när fäderneslandet behöfver honom, men Klas är honom
  för slug!"
  
  Enevald såg betänksamt på det fradgande ölet och invände: "I riksrådet
  lär han ej ha låtit höra sin röst nyligen, men då man innehar så många
  stora embeten, hinner man väl ej med alla. Kunglig majestät har ju
  nyligen insatt honom som general-fältöfverste och ståthållare i Finland,
  med makt som en kung, riksråd, riksmarsk, öfversteamiral, det kunde allt
  vara tjenster för fem stora herrar."
  
  "Ju fastare stödet ställs, dess bättre stöder det, när det är godt, och
  herr Klas är orubblig som våra gråberg."
  
  "Ja, ja", sade fru Metta och runkade smått på hufvudet, "nog är herr
  Klas orubblig alltid och skroflig med som ett gråberg. Nog vet du huru
  hertigen och alla herrar gyckla öfver hans grofva ord och maner."
  
  "Illa anstår det hertigen att tala om hans grofhet", svarade herr Erik.
  "Der herr Klas säger tig! skriker hertigen "håll käften, eller skall du
  få dig ett truthugg", och der herr Klas säger: "du är ingen hederlig
  man", der säger hertigen: "du är en tjufstryker och dertill en ölebult."
  
  "Men var det då så väl gjordt, att han ej lät finnarne fara till
  riksmötena?" frågade åter fru Metta. "Det fanns nog mången, som menade
  att hertigen ville folket väl, men att Flemingen bara inte ville släppa
  dem dit för att de ej skulle få klaga på honom."
  
  "Mor, mor, tala ej efter hvad hertigens handtlangare säga. Nog är det
  allt godt och bra att få ihop riksmöte, men går det ej till efter lag
  och rätt, så är dermed ringa godt. Och när hertigen lyser ut riksmöte,
  och kungen förbjuder sitt folk att bevista det, då gör den rätt, som
  icke släpper folket dit; om än allmogen, i sitt oförstånd, låter narra
  sig och tror allt hvad skojare pratar i dem. Och om än svenskarne måste
  lyda Söderköpings och Arboga beslut, då de ha föga vån att annat göra,
  när de ha hertigen i nacken på sig, så skola åtminstone finnarne hålla
  lag och rätt helig, så länge hertigen ej fått band på dem, och det
  skall, med guds hjelp, ej ske så länge herr Klas har nästan hela rikets
  flotta omhanda och står stark i Finland. Redlig och rättfram och utan
  krångel och krokar, viker han ej åt höger eller vänster. Trupper har han
  här att försvara vår konungs sak, den stund det behagar hans majestät
  att återkomma till sitt arfrike. Hertigen menar nog på att afdanka
  tropparna, som ännu stå i tjenst sen kriget mot moscowiten, och när herr
  Klas allt icke afskedar dem, så har hertigen vändt sig direkte till
  krigsfolket sjelfva, och befallt dem att ej lyda herr Klas, som han
  säger vara en förrädare mot kung och land. Men ännu har det ej lyckats
  honom att utså myteri och uppror bland knektarne, hur än han bjudit
  till."
  
  "Hvad herr Klas gör, tyckes väl eder rätt, och icke vill jag dömma
  annorlunda än J; men allmogen klagar bittert, och nöd lida de; och är
  det icke just det förtryck som af knektarne utöfvats, hvilket nu kostar
  så ohyggligt mycket mord och brand".
  
  "Svårigheten att försörja trupperna, är stor och, Gud bättre, folket
  lider i sanning mycket. Då de äro undan ögonen på herr Klas, så tycka
  sig knektarne kunna spela herrar, och ta med pock och våld af bonden
  mycket mer än de skulle ha rätt till. Borgelägers tunga är nog svår
  redan tillochmed när knekten nöjer sig med det nödvändiga. Men hvad vill
  herr Klas göra? Han måste hålla trupperna väl, han måste se igenom
  fingrarna med mycket! De veta nog sjelfva, huru väl hertigen skulle taga
  emot dem, om de skulle lyda honom och öfvergå till Sverige. Och dessa
  fremmande legoknektar, dessa skotter, mest lycksökare, dessa polacker,
  som i grund förakta de arma finnarne och behandla dem som vore de djur,
  hvad vill han företaga sig med sådana? Skicka bort dem och vara ur stånd
  att stödja sin konungs sak, eller qvarhålla dem och ha fördrag med deras
  oseder. Men förr skulle herr Klas låta hela verlden gå under, än svika
  sin tro och sin konung".
  
  "Och dock", sade fru Metta, "kan jag ej rätt annat, än ha medlidande med
  dessa arma bönder, så vilda de än äro. Skulle än stundom herrarne fara
  fram fogligt med dem, så roffa och skinna fogdarne dem, som om de ej
  vore menniskor fast de äro bönder, och knektarne, det vet en hvar huru
  de husera. Hvad skall folket väl till slut ta sig före. Folk äro de ju
  ändå, om än af sämre blod. De slåss ju och resa sig, för att freda hus
  och hem för våld. Ena odjur äro de dock, bränna och härja som röfvare
  och vilddjur, och slagta folk och fä, så att det ryser i en".
  
  "Finska bonden är en tålig man. Finge han blott fundera för egen
  räkning, så skulle han tåla sitt lidande denna gång, som alltid, och
  visste han huru herrarne dock ville lindra hans nöd, så skulle han lida
  än tåligare. Jag hade nyss ett bref från min gamle vän herr Gödich
  Fincke till Porkala, befallningsmannen på Nyslott. Huru innerligen han
  för de fattiga bönderna deltar och för deras nöd ömmar, det kan rätt gå
  en till hjertat, och äfven hans gods hafva de dock brännt! Men hertigens
  utskickade kringföra bref bland allmogen, om de alla verkligen utgått
  från hans furstliga nåde sjelf, vill jag dock lemna derhän, ty icke bör
  man skylla honom för allt heller. Der utmålas Flemingen som en gud- och
  äreförgäten tyrann, en blodsugare, en förrädare som ljuger sig vara af
  konungen tillsatt, och som blott tillskansat sig ett olaga välde. Ja man
  utsprider att konungen är död, att Hertig Karl är konung. De
  påtagligaste och vildaste lögner utspridas om Herr Klas, och folket tror
  dem och berättar dem för sina barn, och som en blodig tyranns, skall
  hans minne gå till efterverlden. Och nu uppmanas bönderne att resa sig,
  att utrota eller bortjaga tyrannen och hans anhängare. Och i sanning,
  länge nog har herr Klas sökt med godo stilla upproret, men det går ej
  längre an, det måste brytas innan det får en större makt. Herren vare de
  arma bönderne nådig, men jag rädes mycket blod kommer att flyta! Må det
  komma öfver deras hufvuden som ställt till allt detta; icke öfver dem
  som måste försvara sin konungs sak, och skydda oskyldiga menniskor för
  plundring och mord af dessa upprors män. Än här, än der, samlas en
  skara; röfvar, bränner, mördar och plundrar herregårdarne och alla som
  de tro hålla med herrarne. Herr Klas har varnat dem, han har belönat de
  socknar som förhållit sig stilla, med att ge dem eftergift i skatterna,
  han har tillskrifvit och varnat allmogen, och förmanat dem att icke på
  detta blodiga sätt söka skaffa sig rätt. Men uppviglarne tros mera af de
  uppretade bönderne, och allt större har det onda vuxit. Det kan ej
  hjelpas, stränghet måste dock nu slutligen användas, om ej hela landet
  skall ges till spillo".
  
  "Ja, herre gud", suckade fru Metta. "Hvad är det annat än ohyggligheter
  som stunda. Talas det ej om hur både bröd och annan mat blifvit förvänd
  i klara bloden. Och talte icke fru Regissa om huru de berättat om, att
  en gammal ek burit ollon som sett ut som turkhufvun, med spetsiga mössor
  på nacken, och sådana, att ingen trädsnidare kunnat skära dem bättre.
  Och när de sen brötos opp, voro de fulla med blod. Ja, ja, herre gu!
  Hvad blir det väl annat än blodiga och ohyggeliga händelser, när
  christna menniskor fara fram som turkar och hedningar. Ja, ja, sådant
  spås före, och värre än sker".
  
  
  
  
                                   IX.
  
  
  Påföljande morgon red en ryttare in på gården och frågade efter herr
  Erik Liljeholm. Han framlemnade ett bref från ståthållaren, deri denne
  skref, att han nu rastade med krigsfolket endast få mil ifrån Tannila,
  att nästa nattqvarter skulle tagas i en by blott en fjerndels mil
  derifrån, och att han inbjöd sig sjelf, jemte några följeslagare, till
  gäst hos herr Erik, väl vetande att fru Mettas spisekamrar icke fruktade
  att anfallas.
  
  Herr Eriks min ljusnade klarligen, och han gick för att åt fru Metta
  meddela nyheten om den käre och aktade gästens ankomst som blifvit
  förebådad, och att fröjda sig öfver den heder som skulle ske hans hus. I
  hans håg föll ingen tanke på att i det nyss plundrade huset någon
  svårighet kunde uppstå vid att emottaga den höge gästen. Han blef
  derföre öfveraskad att till svar på sitt meddelande se fru Metta slå
  ihop händerna, under det hon utropade: "Åh herre min skapare, och det
  sägen J så lugnt, herr Erik!"
  
  Herr Erik, som det icke föll i sinnet att någon annan tanke, än häpnad
  öfver den stora äran, uttalade sig i fru Mettas utrop, sade helt lugnt:
  "Kära mor, en hög herre är visserligen herr Klas, och mycket stor är
  äran, som oss vederfares, men icke behöfva vi dock låta förskrämma oss
  deraf. En större herre hoppas jag dock vi ju dagligen mottage i vårt hus
  och våra hjertan, och det är herren Gud, och inför honom äro vi dock
  alla lika".
  
  "Ack herr Erik, J är eder dock alltid lik", utropade fru Metta, nu helt
  förifrad mot sin lugne man. "Förstår J då icke, begriper J icke, att i
  ett utplundradt hus icke finnes utväg att med heder ta emot sådant
  fremmande".
  
  "Nå så tag emot honom med mindre heder då. Herr Klas kunde ännu icke
  hafva hört af den förtret, som drabbat oss, men hvad mer, innan han
  kommer hit, får han nog höra deraf. Vi ha ju haft mat och dryck här,
  alltsen jag kom hem. Icke är herr Klas någon matpetare. Du har ju godt
  smör och bröd och skinka dertill och öl, och det är ju allt som behöfs".
  
  "Det är då visst och sannt, att höra eder skulle man tro, att allt hvad
  man uträttat och sträfvat här i verlden vore idel onyttigt göromål, och
  intet erkännande har man för alltihop. Det vore visst, att så ta emot
  herr Klas! Ja smör och bröd och skinka, jag undras hvar jag ens det
  skall ta? Tror J, herr Erik, att hvad som undgick de vilddjurens
  uppmärksamhet, voro sådana outtömliga förråder, att de räcka till allt?
  Jag har nog hört omtalas huru mycket herr Klas ensam skall förtära, att
  icke tala om med hvad hans följe skall mättas. Det sägs ju allmänt att
  herr Klas äter en hel skinka ensam till ett mål."
  
  "Och du tror sådant dumt prat, mor!"
  
  "Skulle jag inte tro det? Hans furstliga nåde, hertig Carl skall ju
  sjelf hafva sagt, när han hörde detta omtalas, att det ena svinet äter
  det andra; och om än orden just inte äro så fina för en furstemun, så
  kan jag väl icke annat, än tro på hvad hans furstliga nåde sjelf sagt".
  
  "Kära mor", sade herr Erik, hvilken orubbligt lugn vid alla andra
  tillfällen, dock hastigt förlorade jemnvigten, så snart någon angrep
  Klas Fleming, "kära mor, om än sjelfvaste lögnens fader, hin onde i
  helfvetet, skulle säga sådana der dumheter, så borde du väl begripa att
  ingen lefvande menniska finnes, som kan äta en hel skinka i ett mål.
  Dock", tillade han i detsamma åter med sin vanliga glada min, "kanske
  någongång när fru Ebba låtit anrätta en pastej af de feta och trinda
  spädgrisarne från Qvidja, att nästan en hel sådan skinka strukit med".
  
  "Ja se det var en sak", sade fru Metta talande vid sig sjelf, "hos Lisa
  på Kullans tingade jag ju grisar, för fisken som hon fick. De borde väl
  vara stora ren, men här skall jag få stå med skammen om de äro magra.
  Jag undras hvem som förr kunnat hitta en bit magert bland späcket på
  Tannila?"
  
  "Kära mor, var ej bekymrad, du skall få se att det går".
  
  "Ja, det går ja, det är lätt sagt, men sannerligen något går om jag står
  här. Och den Sigrid sen, der står hon och ser så märkvärdigt from ut,
  men för gu om det går med att bara se beskedlig ut, när något skall
  uträttas. Hade jag ändå en drifvande menniska att hjelpa mig. Nog kan
  flickan vara snäll och from och ett kärt barn, men se en som kommer sig
  till att uträtta något, det blir hon väl aldrig här i verlden".
  
  Med de orden gick fru Metta bort, snart syntes Storsvarten stå
  förespänd, fru Metta satte sig sjelf i slädan och begaf sig till
  grannarne, för att uppspana hvad som kunde fås till mats, genom köp,
  byte eller tillochmed lån. I dessa tider då den mest obegränsade
  gästfrihet öfvades öfver hela landet, hände stundom, att, ehuru
  visthusen hos de förmögnare voro öfverfyllda med mat, man dock icke
  ville för mera ärade gäster framställa endast spickefläsk, ofta
  öfverårigt, torra gäddor eller dylikt, och då hände väl att en grannfru
  råkade vara försedd med något färskt, och så hjelpte man hvarandra. Att
  hos en god vän låna en hare eller en fogel, var derföre icke alldeles
  ovanligt.
  
  Innan kort återkom fru Metta, och var snart så i sitt element med alla
  de brådskande bestyren, att hon icke mera syntes tänka på någon fruktan
  att anrättningen blefve för simpel åt herr Klas. En dräng utskickades
  för att skaffa fisk ur träsket, en gosse från närmsta torp skulle till
  skogen för att vittja harbrännorna och hjerpsnarorna, en piga knådade
  deg, en annan stötte opp lingon som nedlaggts att frysa och som nu
  skulle användas. Det bakades, det bultades, det stöttes, det slamrades i
  alla knutar. Lakan framtogos från vinden och glättades, sängkläder
  framsläpades derifrån, hvilka förr aldrig oftare störts i sin hvila, än
  för att dammas och piskas. Under allt detta bestyr syntes Sigrid lugn
  och stillsam som vanligt. Man märkte knappt att hon sysslade med något,
  men under hennes händer antogo rummen småningom ett trefligare utseende.
  Fru Metta hade sjelf, i yngre dagar, spunnit och väfvit tapeter till ett
  par rum. Dessa hade af de våldgästande bönderne blifvit nedrifna och
  hängde i trasor. I all tysthet jemkade Sigrid opp dem, hopsydde de
  lösrifna styckena och borttvättade fläckarne. Öfver borden utbredde hon
  hvita dukar, enris ströddes öfver de redan förut hvitskurade golfven,
  och innan kort såg det helt trefligt ut på Tannila.
  
  Det var redan mörkt om aftonen när Klas Fleming red in på gården på
  Tannila, jemte några andra herrar och åtföljd af herr Erik, som ridit ut
  för att möta honom. Fru Metta välkomnade den höge gästen på trappan, der
  hon stod och neg djupt. Fleming kastade sig af hästen och steg raskt upp
  för trappan. "Se god afton, fru Metta", sade han räckande henne handen.
  "Eder herre är så villig att vara mig till tjenst, så att han förleder
  mig att besvära äfven eder. När man ger mig ett finger, så tar jag hela
  handen. Hade jag dock vetat att klubbmännen förut våldgästat här, så
  skulle jag väl nu icke kommit; dock hoppas jag att icke göra eder omak.
  En gammal krigsman är van att ligga på marken i samma kläder som han bär
  om dagen, och aktar ej så noga om litet dam fastnar på lädret. Och icke
  försmår han rågbrödet för att det ej är fikon, utan är han nöjd med hvad
  som råkar förefinnas. Gör er alltså intet omak, jag önskade blott att
  öfverlägga i stillhet med herr Erik och äfven hvila mig sjelf litet, ty
  huru det är, så tynga ändå åren stundom att bära, fast de smyga så tyst
  på en. Man skulle väl lättare bära en hel hövålm, så stor den än synes".
  
  Fru Metta neg allt djupare och djupare. Hon kände sig helt häpen inför
  den mäktige herrn, ehuruväl hans sätt var enkelt och icke syntes
  hofmannalikt. Icke heller hans drägt utvisade på något vis hans rang.
  Ansigtsdragen utmärkte en hög grad af bestämdhet, och den mörka hyn,
  ännu yttermera brynt under fälttåg och sjömannalif, ökade det stränga
  uttryck, som hvilade öfver dem. Då herr Erik öppnade dörren, steg
  Fleming in utan vidare krus och fru Metta stod helt slagen qvar. "Nå för
  gu", sade hon slutligen vid sig sjelf, "är icke detta för mycket! Är han
  herre i landet, så är jag fru i mitt hus. Icke är han kung heller!" och
  modigt steg fru Metta in i rummet, derifrån hon bjöd herr Klas att stiga
  in i fremmandkammarn. De andra herrarne hade ock nu inträdt och under
  tusen krus inbjödos äfven de nu af fru Metta i det inre rummet. Öl och
  must framsattes nu i de åter upptagna silfverbägarne, och snart var
  samtalet i gång mellan herrarne, under det fru Metta och Sigrid sysslade
  med bordet och matens framställande.
  
  Enevald Fincke hade till det mesta iakttagit aktningsfull tystnad, och
  endast stundom bytt något ord med en af de yngre herrarne.
  
  Nu vände sig Fleming till honom och sade: "mig synes underligt att J
  sitten stilla på edert gods och sen på huru de upproriske bönderne
  bränna och härja. Ernen J icke, som en adelig ung junker anstår, egna
  eder åt vapenyrket, för att tjena konung och fädernesland?"
  
  "Nyligen hemkommen efter flere års vistelse utrikes, har jag ännu knappt
  hunnit göra mig bekant med det mig i arf tillfallna godset, som nu
  blifvit så illa förhärjadt, och har sålunda ännu icke egnat mig åt något
  bestämdt."
  
  "Hvilket yrke skulle väl en ung ädling välja, om icke vapnens? Och då
  konung och fädernesland hotas med farlighet, så synes mig att en och
  hvar borde draga svärdet och icke sitta vid spiseln."
  
  "Mig tyckes icke vara mycken ära att slåss mot bönder!"
  
  "Att de äro bönder, är det enda som länder dem till ursäkt, ty man kan
  af dem icke vänta det förstånd att rätt inse sakerne. Svårt är
  visserligen att draga svärdet emot desse förledde och bedragne, de äro
  dock egne landsmän och konungens undersåter. Derföre har jag ock velat
  vänta, i hopp att vettet skulle klarna hos dem. Hvad tänken J väl herr
  Erik", (fortfor ståthållaren nu vänd till denne) "det är dock en
  skräckelig sak, att i flere socknar just presterna äro de, som uppreta
  bönderna, är detta att lära dem vara öfverheten underdånig? Finge man
  blott i böndernas skallar begreppet om rätt och orätt; men presterna
  prata för dem om kätteri, och neka dem ljus på altaret och sallt och
  andra ceremonier, som de önska sig och tro på, och prata för dem om
  Upsala mötets beslut, det der kalfskinnet! och annat prestegnäll, och
  röra ihop östan och vestan och himmel och gröt, och så bli de arma
  dårarne till slut som vilda hundar, att rusa på hvar och en, blott någon
  säger buss."
  
  "Hans Fordeel har haft mycket på samvetet af detta upploppet!"
  
  "Ja visserligen, och andra till honom. Så svart måla de mig för
  bönderna, att jag tror sannerligen de skulle tro, om någon berättade dem
  att jag skulle bruka koka eller steka barn i smör och äta opp dem; ty
  föga har något så vildt blifvit opptänkt, som icke de påbörda mig. Men
  (här skrattade han) här hoppa de i galen tunna! Ty ju förskräckligare
  bönderna tro mig vara, dess räddare äro de för mig, och dess lättare är
  att slå dem med bäfvan och förskräckelse, så att de en annan gång hållas
  stilla. Med blotta skräcken lär det väl dock icke numera kunna aflöpa.
  För att skydda fridsamma och oskyldiga menniskor, måste dessa
  våldsverkare hållas i styr. Föga går morgondagen utan att en mängd af
  dem hugges ihjäl af knektarne, som ock på dem äro mycket uppretade, så
  de med lust och fröjd fullgöra sådan befallning."
  
  Sigrid som just gick öfver golfvet, bärande en hög äggtorta som hon
  skulle ställa på bordet, ryste till vid Flemings ord, så att fatet
  skakade i hennes hand. "Se unga jungfru", sade nu herr Klas, "huru J
  skrämmens för slikt tal, och J hafven dock nyss lidit plundring och våld
  af desse ogerningsmän."
  
  "Herr Erik, detta är ju eder unga dotter, som fru Ebba erbjudit ett hem
  tills vidare under sitt beskydd. Icke tyckes hon passa i dessa blodiga
  och bullersamma nejder. Nåväl herr Erik, skicka henne till Åbo. Der kan
  hon ju leka med mina döttrar!"
  
  Herr Erik tackade för anbudet, och sade att han redan härom ordat med
  sin hustru och sin dotter, hvilken vore beredd att, i hvad hon skulle
  förmå, bjuda till att vara de ärade damerna till tjenst. "Kära barn",
  sade han derpå åt Sigrid, "var då icke så försagd, att du icke vågar
  aflägga din tacksägelse, för hans herradömes nådiga anbud."
  
  Sigrids hjerta var helt beklämdt, och hon kände sig skrämd och illa till
  mods att nödgas framträda inför så många fremmande herrar; men
  isynnerhet af bäfvan för den mörke herr Klas, hvilken hon hört omtalas
  som en så förfärligt sträng man. Ett ögonblicks besinning sade henne
  dock att hon borde akta sig att icke synas pjåkig, hon gjorde derföre
  våld på sig, steg fram till den mäktige herrn och neg djupt i det hon
  sade några ödmjuka ord.
  
  I detsamma inträdde fru Metta, röd och varm så väl af köksbrasan, som af
  ifver.
  
  "Eders herradöme, och öfrige herrar, herr Axel, herr Anders, herrarne
  behagade hålla till godo med den ringa välfägnad, som i vårt utplundrade
  hus nu i hast kunnat åstadkommas. Det är visst allt ovärdigt så höga
  gäster, men herrarne täcktes ursäkta och låta välmeningen ersätta
  bristerna hos hvad vi vågat framställa, så ringa det än är."
  
  "Gud bevare eder fru Metta", sade Fleming leende, "tror J mig icke i
  sanning vara en värre varg att äta, än som sjelfve hertig Carl omtalar
  mig vara."
  
  Häri hade han ej så orätt. Fulla upprågade fat med fläsk, fisk och fågel
  stodo på bordet. Höga korgar med herrebröd stod derinvid, tornformiga
  kakor och tortor funnos i ymnighet midt på bordet, öl och must i kannor
  deromkring, men fru Metta klagade och bad många gånger om ursäkt att hon
  nu icke hade hvarken kryddadt vin eller kirsedrank att bjuda, men sådant
  stod nu icke att fås.
  
  Fru Metta neg, bjöd och trugade och bråkade och tvang sina gäster att,
  med eller mot sin vilja, taga till lifs af hennes anrättningar; såsom
  det på den tiden anstod en rättskaffens värdinna. Herr Klas syntes dock
  ej mycket bekymra sig derom, utan lade för sig af hvad som stod honom
  närmast, och det just icke i små portioner. Helt hastigt hade han slutat
  sin måltid och stigit opp från bordet, till stort bekymmer för fru
  Metta, som förgäfves använde all sin vältalighet, till att förmå honom
  smaka på flere rätter och kakor, dem han alls icke tagit någon notis om.
  
  Om aftonen sedan gästerna begett sig till ro, sade fru Metta, just som
  hon skulle undanställa en knappt afskuren torta, "ja, hvad skall man
  laga mat, när det icke duger åt folk."
  
  "Nå mor, våra gäster voro ju så få, huru mycket kunde de väl bärja af
  allt ditt öfverflöd; icke tyckte jag det sparades på gudsgåfvorna."
  
  "Si för gu om jag kan glömma att jag icke fick herr Klas att smaka
  hvarken på äggkakan, eller fiskpasteijen, eller krösamoset; och fast jag
  sjelf säger så var allt ganska godt och smakligt."
  
  
  
  
                                    X.
  
  
  Det var morgon. De fremmande skulle, efter hastigt intagen frukost, bege
  sig å väg. Enevald Fincke steg fram till ståthållaren och anhöll att för
  denna gång, som frivillig, få medfölja. Sedan önskade han ingå i
  konungens tjenst.
  
  "Godt", sade Fleming och tog honom i handen, "välkommen då. En ny
  kamrat, gode herrar."
  
  Enevald hade fattat sitt beslut att åtfölja krigarne, mera för att
  hastigt komma in i deras seder och vanor, än för att för denna gång
  egentligen deltaga i striden. Han ernade sedan taga plats vid någon af
  de trupper, som voro förlaggda i Åbo. Huruvida något annat, än
  ståthållarens närvaro, bestämde honom för att vilja vistas just i Åbo,
  lemna vi tills vidare derhän.
  
  Från den näraliggande byn utmarscherade redan i god ordning, de troppar,
  som der rastat öfver natten. Under dagens lopp skulle de troligen stöta
  på bönderna som, anförde af Jacob Illka, nu lägrat sig vid Nokia. Fru
  Metta och hennes dotter stodo på trappan och sågo på de förbitågande
  trupperna. Fru Metta betraktade skådespelet temmeligen tryggt, ehuru
  icke fullkomligt fri från bekymmer. Sigrids kinder voro något bleka och
  hennes vanligen så lugna utseende förrådde oro. Ståthållarn och de
  öfriga herrarne hade redan slutit sig till knektarne. Fullständiga
  rustningar buros af få; af de fleste endast de vigtigaste vapenstycken.
  Enevald Fincke följde med fotfolket. När han tågade förbi Tannila bugade
  han sig djupt och sänkte sitt svärd för damerna. Nu skulle äfven herr
  Erik bege sig bort, för att upphinna de öfriga, och han slöt nu, med ett
  varmt famntag, hustru och dotter i sina armar.
  
  Fru Metta hade svårt att rätt vara lugn och sade: "Gud bevare eder herr
  Erik då J gån emot sådana röfvare och vilda djur, som icke hafva försyn
  hvarken för hög eller låg. Käre herr Erik utsätt eder dock icke för de
  värsta ulfvarne. Afslå icke heller hvad jag af eder ber: bär dock denna
  lilla silkeslapp under harnesket, se, låt mig sticka in den här. Den är
  vigd och signad och hvarken pil eller svärd biter derpå, men om den
  skyddar mot böndernes klubbor det vet jag icke, så att J bör väl se eder
  före emot dem. Gud signe eder, käre herre, att J må komma oskadd ur
  denna svårighet."
  
  Sigrid slöt sig snyftande till sin faders bröst. "Nå nå, barn, icke
  förtjenar det så der mycket sorg, min lilla flicka. Nog har din gamle
  far varit med, der det gått hetare till än det nu kommer att göra. Gråt
  icke, Siri min flicka." Nu kastade han sig på sin häst och vinkande med
  handen ännu ett farväl, hastade han att upphinna truppen.
  
  I böndernas läger herrskade larm och oreda. Man visste att Fleming
  nalkades med knektarne, men hvad som borde göras, ens för att möta
  första angreppet, förstod ingen.
  
  Till hären hade slutit sig en stor mängd sådane, som endast sökt
  tillfälle till plundring, och för hvilka resningens egentliga ändamål
  var alldeles likgiltigt. Desse tänkte med förskräckelse på att nödgas
  mäta sig med Flemings knektar. De åter af bönderne, hvilka uppriktigt
  ansågo sig strida för att afskudda ett olidligt förtryck, sågo med
  bekymmer att deras anförare icke tycktes veta hvad de borde företaga
  sig.
  
  Mod och beslutsamhet målade sig i många anleten, men öfvergick äfven hos
  dem småningom till harm och missnöje. De klokare insågo att det
  fordrades att ordna den osammanhängande massan, åtminstone något, om den
  skulle kunna emotstå truppernas anfall; men deras hufvudmän visade icke
  den förmåga, man af dem hade väntat. Några falkonettskott lossade emot
  böndernes lägerplats, och hvaraf en kula gick in genom ena väggen och ut
  genom den andra, injagade förskräckelse hos de vid artilleri ovana
  bönderna. Illka, inseende sin oförmåga att leda ett försvar, förlorade
  alldeles fattningen, och innan kort var hela bondehären stadd på återtåg
  och, förföljd af Flemings ryttare, hastade hela folkmassan att fly, utan
  all ordning, och nedhöggs utan motstånd. Då några hundrade stupat och
  bondhären syntes ohjelpligen sprängd, upphördes med förföljandet, och de
  öfverlefvande skyndade att bege sig i tysthet hvar och en till sitt hem,
  för att om möjligt undgå räffst och straff. Allt det röfvade godset hade
  de under flykten och förföljelsen nödgats kasta ifrån sig, och
  tillochmed efterlemna hästar och slädor, emedan de ej kunde fortskaffas
  på de smala skogsvägarne. Kopparkäril, gångkläder, jernsaker, lågo om
  hvarandra på stigarne jemte matvaror och gods af alla slag, och mer än
  en gång trodde de förföljande knektarne sig på afstånd se ett börjande
  yrväder, då bönderne, ur stånd att medföra de röfvade sängkläderna, för
  att åtminstone kunna bärja öfvertåget, skuru hål derpå och skakade
  fjädrarna ut så att de flögo omkring i luften likt snö.
  
  Jemte herr Erik, syntes ståthållaren följande morgon rida omkring i
  nejden. "Detta var dock snart afgjordt", sade han, "så godt hade kunnat
  vara att skrämma de bestarne förr, så hade de ej hunnit fara så illa
  fram. Nå, jag tänker de fått minnesbeta nu så den skall sitta i dem
  länge och väl. De sprungo omkring som kalfvar, när man tuttar af litet
  krut för näsan på dem."
  
  "Måtte blott de syndarne ej ånyo retas opp af hertigens handtlangare, så
  tror jag väl detta borde betaga dem lusten; fast finnen är lika svår att
  stilla när han engång kommit i rörelse, som han är tung att först få att
  börja röras."
  
  "Jag stannar nu, som sagt, här tills vidare. J åter begen eder, som
  aftaldt är, till Åbo, för att der ordna hvad jag tillsagt eder. Önsken J
  dock att i förbifarten besöka eder fru och dotter, så gör ett par timmar
  intet till saken."
  
  "Vill eders herradöme tillåta mig att, enligt eder ärade inbjudning,
  medföra min dotter för att ställa henne under fru Ebbas beskydd, så vore
  detta mig särdeles kärt."
  
  "Godt. Är hon färdig till i morgon bittida, så mågen J vänta till dess.
  Hon kan då fara med eder, och sålunda ha säker eskort af de ryttare som
  följa eder, och hvilka jag nu ställt under herr Enevald Finckes befäl.
  
  De tre fanor ryttare, som förföljt bönderne öfver en del af
  Tavastskogen, hvilken sträckte sig framåt i tolfmila ödslighet, hade
  återkommit och det var några af dem, som nu under Enevalds befäl
  återsändes till Åbo. Fleming hade mycket att ordna innan han kunde lemna
  Tavastland, och många bref sedan denna tid, bevittna hans verksamhet
  der. Af dem är det blott en enda liten såkallad sedel till ett bref, som
  angår vår berättelse, den lyder så:
  
  "Jag kan eder icke förhålla, Erik Olofsson, att min vilja är att J sägen
  Hans Fordeels hustru till att hon drager till Björneborg. Hon skall icke
  vara der mera, den onda djefvulen, för hennes praktiker som hon brukar
  på den förrädarens Hans Fordeels vägnar och beder henne straxt draga
  dädan, om hon icke vill, så skall hon dädan. Jacob Illka bekände i fjol
  i godtfolks närvaro att hon hafver förmanat dem till uppror så väl som
  mannen.
  
                                _Klas Fleming_,
                                Friherre till Wik o. s. v."
  
  Herr Erik jemte sitt följe anlände till Tannila, och med ett gladt utrop
  sprang Sigrid emot honom på gården; men när hon varsnade Enevald Fincke,
  som just kastade sig af hästen, rodnade hon och stannade ett ögonblick
  och gick sedan med sedesamma steg fram till sin far. Äfven fru Metta var
  snart ute för att välkomna sina gäster.
  
  Herr Erik meddelade nu hustru och dotter sin afsigt att medföra den
  sednare till Åbo, och ehuru tiden var kort att hinna få henne som sig
  borde i ordning, lät det dock sig göra. Det mesta af hennes kläder hade
  ock blifvit förstördt af plundrarne, men skulle väl icke heller varit
  nog galant för att begagnas i Flemingska huset. Herr Erik lofvade sörja
  för att sådant i Åbo blefve afhjelpt.
  
  "Så lemnar jag dig nu åter, kära min Metta, och med allt detta oskicket
  till. Huru monne du nu här kan reda dig ens med föda åt folket?"
  
  "Jag tänker vinterfisket ger nödtorftigt så länge, och till brödfödan
  förslår väl stackarne på skogsåkern."
  
  "Allt godt således, och då jag märker, att ju här ingen nöd blir, far
  jag nu med lättare hjerta från hemmet än jag kom."
  
  "Ja, ja, nog kan det väl gå, och J sen alltid den glada sidan af allt,
  och knappt jag sett eder ens på alfvare vredgas öfver något i verlden,
  ej ens öfver klubbmännen, dem vår herre nu må förlåta, då de hafva fått
  sådan svår vedermöda."
  
  "Tro aldrig, mor, att ej sinnet brusar opp för mig ock ibland. Minnes du
  ej huru jag brukade klappa opp den skälmen Elias, som sen rymde ifrån
  oss. Det var skada nog, nu blef han visst en galgfogel, fast det var
  godt gry i slyngeln med alla hans opptåg."
  
  "Ja så var ock agan, att J skrattade och gaf honom en smäll, och skämde
  bort pojken på allt sätt."
  
  "Åh, mor, vi ha så litet lefvat tillsamman, att du knappt känner mitt
  lynne. Borta, i krig och på sjö, har min mesta tid förgått, och du har
  ensam styrt och ställt på godset, och bra har du ställt, hvad skulle jag
  då vredgas öfver?"
  
  "Ringa har det bekymrat dig, om jag ställt väl eller illa! Om det vuxit
  ett korn på åkern, eller om tegen varit svart, allt har du varit lika
  nöjd, och om det ej skulle funnits en fisk i boden eller en skinka i
  visthuset, det skulle allt qvitta dig lika."
  
  "Hvad mer, mor, aldrig ha vi ju behöft svälta, om jag varit hemma eller
  borta."
  
  "Herre gu, icke har du ändå tagit dig en hustru, som låter folket
  svälta. Det är visst, man kan bli helt förtretad på dig. Men se, nu
  sitter jag här och pratar med dig, och borde vara derute att ställa mat
  åt eder alla."
  
  "Låt vara, mor, nog står verlden ändå, om du än ej rustar och bestyr så
  mycket."
  
  "Ja, ja, käraste herr Erik, så sägen J riddare, som äro herrar och män;
  men hvart skulle det bära, om vi qvinnor skulle vilja ha samma rätt.
  Arbeta måste en husmor. En lat qvinna orkar jag ej se."
  
  Siris lilla hufvud var upptaget af så många tankar på en gång, att hon
  knappt visste reda på sig; men icke minst ofta framträdde för hennes
  sinne en obestämd fruktan för ståthållaren, i hvars hus hon skulle
  vistas. Den mörke mannen, med de ingalunda polerade åthäfvorna och den
  af rustningen på flere ställen nedrostade drägten, skrämde henne, och
  det var så mycket naturligare, som fru Metta haft för vana att ganska
  ofta fara ut emot honom och hans tyranni, och Siri hörde honom sällan
  nämnas, annat än såsom en hård och grym man. Fru Metta var hela nejdens
  tillflykt och rådgifverska, och hvarje gång bondgummorna tyckte sig
  hafva något att klaga öfver knektarne eller ryttarne, som hos dem lågo i
  borgeläger, så kommo de med sina bekymmer till fru Metta, och bådo
  henne, genom herr Erik, framskaffa deras klagomål till herr Klas. Vid
  sådana tillfällen utmålades Flemings tyranni af qvinnorna i de bjertaste
  färger. Fru Metta skref väl om saken, men hennes epistlar voro vanligen
  svåra att läsa och isynnerhet att förstå. Skrifkunnighet hörde icke
  mycket till seden på denna tid, minst för fruntimmer. Sedan hon hunnit
  öfver den vanliga början: "kan jag eder icke förhålla", så förhöll hon
  dock mestadels sjelfva saken, emedan herr Erik ej kunde förstå hvad hon
  ville. Men äfven när han begrep hennes mening, eller när han på någon
  dag var hemrest, så att hon rätt fick komma fram med sina klagomål, så
  vann hon dermed intet annat, än ungefär sådana svar: "kära min Metta,
  gif åt bonden några spann råg", eller tillochmed: "gif åt stackars Brita
  en annan ko, då hon så der illa mist sin", eller dylikt. Af klagomålen
  till ståthållarn blef intet, ty "hvad skall man besvära herr Klas för
  lappri, som man sjelf kan hjelpa." Fru Metta, som sällan kunde förmå sig
  att bli ond på sin man, vände i stället sin vrede på ståthållarn, och
  brummade ofta storligen öfver honom. "Vore han icke så tyrannisk och
  envis, så skulle hertigen längesen tagit Finland under sin styrelse, och
  detta betryck och blodsutgjutelse och allt ondt, vore då borta." Så hade
  Sigrid småningom fattat en slags instinktlik förskräckelse för Fleming,
  hvilken väl icke helt hastigt kunnat skingras, ens om hon vetat att
  hennes mors funderingar slagit om betydligt till hans fördel, sedan hon
  sjelf lidit af böndernes framfart, och han dessutom hedrat hennes hus
  med att der dröja en natt, och slutligen och mest, emedan han visat Siri
  välvilja.
  
  När Siri hörde af att Enevald skulle stanna i Åbo, rodnade hon, det
  undrade hon sjelf i sin själ öfver; men nog vore det bra roligt, att der
  få se honom ibland, tänkte hon. Det blefve ändå en bekant bland alla
  dessa fremmande menniskor, som hon nu skulle träffa tillsamman med. Hon
  fruktade stundom att ungdomen i Flemingska huset skulle se henne öfver
  axeln. Till namnet kände hon dem alla, äfven något till lynnet, genom
  sin fars berättelser. Johan, den äldste, den unge, ridderlige, ende
  sonen; Karin, nästan jemnårig med henne sjelf, Hebla, några år yngre,
  och slutligen den unge Peder Banér. Då tiderna började mörkna för dennes
  fader, riksrådet Johan Banér, hade han sändt Peder, sin andre son i
  ordningen, till Finland. Den unge Peders mor, fru Christina Sture,
  anförtrodde gerna sin son i sin goda väns, fru Ebbas vård. Finland var,
  åtminstone tills vidare, en säker vistelseort för dem, som hade något
  att frukta af hertig Carl, och vägen derifrån till Polen var öppen. Det
  syntes derföre föräldrarne godt att gossen trifdes på Åbo slott, och fru
  Ebba hade skrifvit till fru Christina och bedt att i det längsta få
  qvarhålla honom, hvilket ock bifölls. Fru Christina hade ändå många barn
  omkring sig hemma, och hennes tankar voro ofta upptagna af bekymmer
  öfver hennes herres då redan osäkra ställning till hertigen.
  
  
  
  
                                   XI.
  
  
  Så väl Fleming sjelf, som isynnerhet fru Ebba, hade med nöje fattat
  tillfället att göra herr Erik Liljeholm en tjenst, genom det vänliga
  anbudet att beskydda Sigrid. Klas Fleming hyste mycken godhet för sin
  blygsamme vän, som följt honom i många faror och alltid varit att lita
  på. Herr Erik åter, å sin sida, beundrade och ärade Fleming af hela sin
  själ, kanske så mycket mer, just emedan dennes stolta, rastlösa sinne
  var så olikt hans eget lugna inre. Sjelf af lägre adel, kunde han aldrig
  göra anspråk på någon slags jemnlikhet med sin gynnare, i denna tid, då
  en högre adel ansåg sig stå nästan lika högt öfver den lägre, som denne
  öfver en ofrälse. Ej heller sökte herr Erik något tillfälle att svinga
  sig opp; och hans lugna mod under striden, hans nyttiga verksamhet
  deremellan, gick allt för sig på ett så tyst och anspråkslöst sätt, att
  just ingen kom ihåg att han uträttade något. Men detta bekymrade föga
  herr Erik. Någon yttre utmärkelse föll honom aldrig in att önska sig.
  
  Tillbudet att få hemta Sigrid till Åbo, var deremot högst välkommet. Han
  kunde sålunda sjelf ofta bli i tillfälle att få se henne, och framför
  allt skulle Sigrid sålunda få se verlden och lefva i den förnämsta
  krets, som, i något hus i Finland, samlades. Framför allt var det säkert
  att ingen, icke ens den nitiske biskopen, skulle, då hon stode under
  ståthållarens omedelbara beskydd, antasta henne för den föregifna
  religionsförändringen.
  
  Sigrid hade nu en tid vistats på Åbo slott, och hade hunnit vänja sig
  vid mycket, som förut föreföll henne underligt. Det fremmande
  krigsfolket, som rördes på slottet, och för hvilket hon i början
  högeligen fruktade, skrämde henne ej numera. Tillochmed polackernas
  underliga språk och långa mustascher, hade hon blifvit van vid.
  
  Fru Ebbas godhet och hennes döttrars vänlighet, hade ock kommit Sigrid
  att glömma, att hon dock i verkligheten endast var en liten hoftärna i
  detta finska hof, och hon kände sig aldeles icke besvärad med de förnäma
  damerna. För Fleming sjelf bar hon dock fortfarande räddhåga, och hade
  svårt att vänja sig vid tanken, att på hans befallning så många
  menniskors blod flutit.
  
  I Flemingska huset var Enevald Fincke en gerna och ofta sedd gäst. Den
  elegante, älskvärde, unge mannen, var en verklig vinning för
  sällskapslifvet der, och bidrog till trefnaden, äfven i den inskränktare
  husliga kretsen, der han ock egde tillträde.
  
  I Sigrids inre växte och blomstrade en hel verld af nya känslor och nya
  fröjder. Ännu anade hon ej att något annat väckt dem till lif, än det
  nya och ovanliga i den verld, hvari hon nu lefde. Hon förstod ej, att i
  hennes hjerta vaknat en känsla, mäktig att väcka hjertats lif, lika
  raskt som vårsolen i norden smälter drifvan och väcker naturens lif.
  
  En afton, det hade redan börjat skymma, suto vid en sybåge Karin och
  Hebla Fleming jemte Sigrid, alla sysselsatta att sy. Peder Banér stod
  bakom Heblas stol och manade på henne att sluta arbeta och komma för att
  kasta klot. Hebla tog en mycket förståndig min på sig och svarade:
  "arbeta först och leka sen, min käre Peder."
  
  "Se så, tack nu Siri", sade Karin vänligt, "du måste sluta nu, och vi
  med. Det blir redan för mörkt att se mera. Jag tänker väl vi få mattan
  färdig i tid, utan att vi arbeta ögonen förderfvade i mörkret."
  
  "Se", ropade gladt Hebla, som redan stigit opp från arbetet, "se hur
  vackert det tar sig ut! Och du Karin, som knappt ville låta mig sy med;
  just som om jag alltid skulle vara ett barn! Hvad Johan skall bli glad
  när han får den! Sötaste min Karin, hvad de der rosorna, som vi i dag
  sytt, ta sig bra ut mellan de grå bandknutarne, som vi förut hade
  färdigtsydda." Hon svängde sig nu, nästan dansande, om på tå, och
  klappade ihop sina händer. "Peder, kom då och se hur vackert det blir.
  Försök du man på att göra något så der hyggligt. Nej se, det kan du då
  alls inte."
  
  I detsamma steg herr Klas in. Hebla sprang emot honom, klappade och
  slätade hans mörka kinder, höjde sig på tå och tittade honom i ögonen, i
  det hon sade: "Kom, kom, farkär, och säg nu att det är bara skräp med
  vårt arbete. Se huru vackert det blir. Det är visst och säkert, att
  Johan blir glad, när han får se huru vi tänkt på honom och hur flitigt
  vi arbetat, för att göra honom en glädje. Och när Siri syr med, så få vi
  det nog färdigt till sagdan dag."
  
  Herr Klas log, lyfte opp sin dotter, satte henne som ett litet barn på
  sin arm och spatserade så ett hvarf omkring rummet med henne. Derpå
  ställde han ned henne vid sybågen och sade: "ser du inte, yrhätta, att
  jag hemtade fremmande med mig."
  
  Hebla vände sig hastigt om och varsnade nere vid dörren en person, som,
  med en besynnerlig blick, stod och stirrade inåt rummet. Han var
  ytterligt blek och tittade underligt fram under luggen, som låg honom i
  ögonen. Kläderna, af ytterst gammaldags fason, voro svarta, och kåpan
  utmärkte en magister eller annan lärd man.
  
  "Se här, min Ebba, hemtar jag dig en lärd gäst", sade nu herr Klas. "Det
  är mäster Sigfrid Aronson Forsius. Så väl du, som flickorna, hafva ju
  stundom bedt Daniel Hjort hemta honom med sig på besök. Nu, då jag
  träffade honom nära slottet i djupsinniga funderingar, bad jag sjelf
  honom göra mig sällskap opp."
  
  Fru Ebba helsade nu vänligt, och inbjöd mäster Sigfrid att stiga fram
  och sätta sig; men häpen öfver att så oförmodadt hafva kommit i
  fremmande, förnämt sällskap, utan att alls vara beredd derpå, stod han
  qvar vid dörren, bockade gång efter annan, och såg förvirrad ut.
  
  "Nu måste jag lemna eder på en stund", sade herr Klas, "tjenst och
  arbete få ej svikas. Snart kommer jag åter. Underhållen nu emellertid
  vår lärde gäst."
  
  Herr Klas gick bort, och den ovanlige gästen fortfor att stå tyst vid
  dörren.
  
  Tidens sed fordrade väl just icke mycken uppmärksamhet för en ofrälse,
  men mäster Sigfrid var dock införd som gäst, och fru Ebba var dessutom
  alltid vänlig mot hvar och en. Dertill var han af henne känd som en lärd
  och stjernkunnig man, och lärdomen jemkade dock, i någon mon, den
  stränga rangskilnad, som iakttogs mellan frälse och ofrälse.
  
  Några vänliga ord och en förnyad uppmaning att stiga fram, erhöllo intet
  annat svar, än åter en bugning. Nu steg äfven Sigrid opp ifrån sybågen,
  der hon hittills sutit qvar.
  
  "Nå gudskelof att du ej tänker sy i mörkret, söta Siri", sade Hebla.
  "Jag trodde i sanning att man i Tavastland bestode sig kattögon." Siri
  hade visserligen icke sett sy på en stund, men af pur respekt för
  Riksmarsken, hade hon ej vågat stiga opp.
  
  "De unga hålla på att brodera en matta åt sin broder Johan", sade nu fru
  Ebba, för att börja något samtal med den stumme gästen. "Han är nu på
  Qvidja, och emellertid vilja de ha den färdig. De gladde sig nyss åt att
  arbetet utfaller vackert. För en man som är van att studera stjernorna
  och vår herres fagra, vexande blommor, kan deras lilla arbete väl ej ha
  något intresse; men kanske behagar mäster Sigfrid ändå fägna dem med att
  kasta en blick derpå."
  
  Fru Ebba beräknade att hon på detta sätt skulle få sin gäst att lemna
  sin plats vid dörrposten; men tänkte dervid i sjelfva verket så litet på
  beskådandet af arbetet, att hon ej ens erinrade sig, att det vore
  alltför mörkt i rummet dertill. Hebla började nu upprulla den praktfulla
  mattan, i det hon sade: "Men här är ju så mörkt, hvem kan nu se."
  
  Mäster Sigfrid bockade sig än en gång, och steg sedan framåt. Han såg
  länge tyst på det präktiga arbetet, slutligen utbrast han:
  "Besynnerligt! Syntes mig icke detta först vara idel rosor och blader,
  men ju längre mina ögon bjuda till att genomtränga skymningen, dess
  klarare framstår, hvad här är afsedt och menadt."
  
  "Huru så, hvad menen J, mäster Sigfrid", frågade Kathrina.
  
  "Ja i sanning, detta är dock sannerligen så. Se alla dessa bilor och
  blodfläckar deremellan. Och blott ett par år, så är det färdigt."
  
  "Hu, hvad är det han säger, hvad betyder detta", ropade Kathrina och
  fällde af förskräckelse trädet, hvarvid mattan var fästad, så att det
  föll med buller i golfvet och ljudet återskallade genom rummen. I
  detsamma öppnades dörren, och in trädde en småsven, som bar ett par höga
  armljusstakar med brinnande ljus uti, dem han ställde på bordet och
  aflägsnade sig genast. De unga flickorna stodo bleka af förskräckelse.
  Fru Ebba nalkades och sade med lugn röst, ehuru äfven hon blifvit
  obehagligt störd: "Mäster Sigfrid, edra ögon måtte tagit skada af
  alltför mycket nattvak och skådande opp till stjernorna, så att J icke
  kunnen urskilja jordiska ting. Hvad är det J sägen?"
  
  Öfverraskad af det hastiga ombytet från skymning till strålande ljus,
  hade mäster Sigfrid lagt handen öfver ögonen, dem han slutit. Han
  borttog nu handen, slog opp ögonen, såg sig omkring, och skakade smått
  på hufvudet, så att hans spikraka hårtestar föllo honom än mer i
  ansigtet, hvarpå han sköt dem undan och strök sig uppåt öfver ögonen,
  liksom han velat reda för sig hvad han såg, och sade nu: "Underlig var
  denna syn, se här ser jag ju nu idel sköna rosor och blader med
  kärleksknutar förenade. Måste i sanning, som högvälborna hennes frudöme
  behagar säga, mina ögon af det myckna nätternas vakande tagit skada. Lär
  väl behöfva något guld, till deras stärkande nyttja. Torde det väl för
  hennes frudöme och hennes välborna jungfrudöttrar vara godt att detsamma
  bruka."
  
  Hebla, som nu hunnit hemta sig efter obehaget af mäster Sigfrids ord om
  mattan, sade nu leende: "Käraste mäster Sigfrid, vi hafva lyckligtvis
  ingen svaga ögon, är det emot sådant, guld skulle vara bra?"
  
  "Ja, guldfilspån eller hammarslagg, väl smått och grannt rifvet, så att
  man det näppeligen känna kan, och spildt i ögonen, styrker synen. Men
  man dricker det ock emot hjertats affecter och stor rörelse, och skall
  jag deraf gerna tillreda och högborna herrskapet dermed förse, till
  framtida behof."
  
  Hebla kunde ej motstå sin lust att skratta, men fru Ebba sade: "Du
  yrhätta, allting skrattar du åt, du som ännu ej pröfvat verlden. Väl
  kunde mången gång behöfvas ett medel mot hjerteve; men om dertill just
  guld är lämpligt, vet jag ej. Kära mina unga flickor alla, väl kommer
  för er, hvar och en, den tid, då J önskaden äga en guldtinktur emot
  sorgen." De unga hade blifvit allvarsamma, tillochmed Heblas lilla
  finurliga fysionomi hade lagt sig till ett helt högtidligt uttryck.
  
  Nu återkom herr Klas och medförde, äfven nu, en gäst. Denne var yngre än
  mäster Sigfrid, hans drägt var ytterst fin och gjord efter nyaste mode.
  
  "Se", sade herr Klas, "hvad jag mötte derute i slottsporten! Jag bad
  honom komma opp. Men ni kan inte se honom riktigt", och dermed tog herr
  Klas den lille mannen och lyfte honom, med ett tag, på det massifva
  bordet, mellan ljusstakarne. "Nej se på Daniel bara! Sammetsärmar! kan
  ni räkna silfverknapparne i tröjan, än alla snörena sen! Sickna vida,
  pösiga, välska hosor och brändt hår och långa lockar, som falla på
  Hollandskragen och grannt passement kring tröjan! Nej ser man bara!"
  
  Daniel Hjort, studenten, stod röd af vrede och raseri på bordet, der
  Fleming obarmhertigt fasthöll honom. Heblas lilla ansigte krusades i
  alla fasoner af svårigheten att emotstå skrattlusten. Peder, som stod
  vid spiseln, väntande på Hebla, skrattade helt obesväradt. Äfven på
  Karins läppar sväfvade lätt ett undertryckt leende, men fru Ebba lade
  vänligt sin hand på Flemings arm och sade: "herr Klas, du retas ju med
  Daniel, som om han vore ett litet barn, han blir ju helt ledsen."
  
  Fleming upphörde att qvarhålla Daniel och räckte honom handen, men denne
  hoppade lätt från bordet och sade halfhögt mellan sina sammanbitna
  tänder: "jag torde få gå nu, och icke längre behöfvas till ett åtlöje
  för herrskapet."
  
  "Rätt så, Daniel", svarade Fleming, "du är ju verkligen ond, märker jag.
  Kanske skola vi företaga oss att slåss ett litet envig! Men det vore
  skada på, om dina granna kläder skulle rifvas. Siså, kära Daniel, kom nu
  och sätt dig här och glöm förtreten. Jag kunde ej låta bli detta, ty du
  föreföll mig så grufligt rolig i den der narrståten."
  
  Daniel bugade sig, och bjöd till att se artig ut. Mångahanda hade han
  beredt sig på att tala i afton, då han påklädt sig den nya drägt han
  lagt sig till, och ärnade uppträda särdeles till sin fördel, men nu
  passade intet deraf. Han tog snart afsked och åtföljdes af mäster
  Sigfrid, som ej heller fann sig trefligt i det fremmande och förnäma
  sällskapet.
  
  Emellertid hade Hebla smugit sig till Sigrid och sade halfhögt: "Siri,
  vill du inte nu vara snäll och låta oss få se den vackra boken, som du
  lofvade."
  
  Sigrid steg opp och följde med de unga till sin kammare, der Hebla och
  Peder nu satte sig ned på ömse sidor om bordet, i förväntan på boken.
  Sigrid framtog den omsorgsfullt invecklade klenoden; emellertid sade
  Hebla, med en alldeles ovanligt allvarsam min: "usch, det var en ledsam
  herre, äro alla lärda så der tråkiga, så bevars för dem. Vet du Peder,
  han var riktigt trollsk."
  
  Sigrid lade nu på bordet en grannt med målningar utsirad messebok, en
  gåfva af den gamla nunnan i Nådendal. Der var mycket roligt att beskåda
  för de båda unga; och snart hade båda, bland de i guld och silfverglans
  strålande helgonen, valt hvardera sin favorit. Men äfven detta nöje hade
  man snart nog af. Peder ville nu gerna företaga sig någon mera rörlig
  sysselsättning; han förtretades öfver att ej Johan Fleming var hemma,
  han skulle visst hafva kommit för att en stund fäkta på värja, hvilket
  den unge gossen var obeskrifligt road af, huru oskadliga vapen än till
  leken brukades. Hebla åter hade i dag ingen lust för något bullersamt
  tidsfördrif. Vid godt lynne kunde det tillochmed stundom hända, att hon
  korsade svärd med Peder, och då slöts vanligen striden med mycket skämt
  och skratt. Men i dag var hon helt högtidlig. "Sigrid, söta Sigrid, vill
  du inte berätta något för oss. Mor och Karin sitta inne med de
  fremmande, de sakna dig icke. Du berättade en gång en saga för oss, kan
  du icke någon annan?"
  
  Att höra berättas sagor, var på denna tid ett nöje, också för fullvuxna,
  icke uteslutande en barnfägnad; eljest hade väl föga Hebla varit så
  fallen för att föreslå sagolek. Den saken var också Peder med om. Sigrid
  steg opp, bortlade den prydliga boken och sade: "Nå hvarför icke. Vill
  ni höra sagan om de två fångna barnen?"
  
  Ja, det var naturligtvis allt bra, och Sigrid började: "Det var en gång
  en kung och en drottning. De hade tvänne barn, en gosse och en flicka.
  Och gossen var fager, som en dag, och hade långa gyllne lockar, som
  föllo utför axlarne, och hans ögon lyste som stjernor, och på honom sågo
  alla, och alla prisade och smekte honom, och kungen lät göra åt honom en
  liten guldkrona, på det folket skulle veta att han skulle bli kung. Men
  flickan hon var just ej vacker, utan sådan som folket mest är, och ingen
  brydde sig om att se på henne, ty alla sade att sådana flickor kan man
  nog få se i hvarje stuga, icke behöfde man söka opp en prinsessa
  dertill, och icke frågade brodern heller efter systern, fast han gerna
  lekte med henne, för att hon var så from och tålmodig, och aldrig
  motsade honom.
  
  Men gossen hette Veli, och han var stolt öfver sitt guldgula hår och
  sina fagra stjernögon, och han märkte ej att systerns hjerta var fagrare
  än guld och stjernor.
  
  Fanns det så vid hofvet en hög herre, som var slägt med kungen, och som
  sjelf ville bli kung, när den gamle kungen skulle dö, och han beslöt att
  döda de bägge barnen för att sjelf få ärfva kungariket. Och han ställde
  in sig hos hofvets giftblanderska, en stygg och ohygglig qvinna, och
  lofvade gifta sig med henne, bara hon ville taga de båda barnen af daga.
  Men giftblanderskan tänkte: "dödar jag barnen, så håller han ej ord, och
  gifter sig ej med mig. Nej, jag måste hålla dem vid lif sålänge, och
  gömma dem för att skrämma honom med dem." Och så gick hon in i kammarn,
  der de båda barnen sofde i deras silkessängar, och hoffröken, som skulle
  vaka öfver dem, hade ock somnat, och hon smorde deras tinningar med
  litet olja, men hon måste litet skjuta undan kronan på Velis hufvud, ty
  den hade skrunnit ned öfver ena tinningen.
  
  Men den oljan var sådan, att båda barnen somnade deraf i en dödlik sömn,
  och när deras fröken vaknade, så trodde hon att de båda voro döda, och
  så trodde kungen och drottningen och hela hofvet med. Och alla gräto och
  jemrade sig att den sköne konungasonen Veli hade dött. Och de båda
  barnen sveptes och lades i silfverlikkistor. Men om natten stal
  giftblanderskan bort dem, och lade två döda tiggarbarn i kistorna i
  stället, och så blefvo de begrafna i konungens graf.
  
  Men giftblanderskan förde de båda barnen i ett mörkt torn i skogen, dit
  satte hon mat och kläder åt dem, men lemnade dem helt ensamna i mörkret.
  
  Och när barnen vaknade, då undrade de och trodde att de voro döda och
  begrafna; ty de hade hört allt hvad deras fader och moder hade talat,
  och hvad hoffolket talat; men de hade icke kunnat röra sig eller säga
  ett ord.
  
  Och så suto de och sörjde och undrade huru detta var. Och Veli grät och
  jemrade sig och sade: "hvad båtar mig nu mina gyllne lockar och mina
  fagra ögon, när jag är död och sitter här i mörkret."
  
  Men systern lade vänligt sin arm om hans hals och sade: "Veli, Veli, om
  än det är mörkt, nog ser jag ändå i mitt hjerta huru fager du är." Och
  så började hon sjunga en visa om en vissnad ros, och hon sjöng så
  vackert, att Veli glömde sin sorg och sade: "aldrig visste jag att du
  kunde sjunga så vackert."
  
  Och systern svarade: "du hade stora sångare och sångerskor vid hofvet,
  hvad skulle du då höra din lilla systers sång."
  
  Och de trefvade omkring i rummet och märkte att det fanns mat, och
  undrade att de ville äta fast de voro döda. Och så började åter Veli att
  gråta, när han tänkte på att han var död; men systern grät icke, fast
  hon nog haft lust, när hon tänkte på hur far och mor nu sörjde; men hon
  ville ej bedröfva Veli.
  
  Huru länge de så sutit här, visste de icke. Men när systern såg Velis
  sorg, glömde hon att hon sjelf var begrafven liksom han; och hon hann ej
  ens finna tiden lång, ty hon var just sysselsatt med att försöka roa
  Veli. Hon sjöng för honom visor, hon berättade sagor och hon hittade
  tillochmed på lekar, som de kunde leka i mörkret.
  
  "Syster, du är bättre än jag", sade Veli, "du är begrafven, så väl som
  jag, och du tänker ändå blott på att roa mig."
  
  "Ånej Veli, jag är ful, hvad gör det mig om jag sitter i mörkret. Också
  har du förlorat mycket mer än jag, dig höllo alla af, men ingen brydde
  sig om mig."
  
  Men de båda barnen började allt mer undra, om de verkligen voro döda,
  eller hur allt detta kunde hänga ihop; och systern sade: "nej Veli, jag
  tror dock icke vi äro döda. Visst lefva vi ju."
  
  "Ack, hvad mer om vi lefva", sade Veli. "För oss är ju dock solen död."
  
  Följande dag, när Veli ännu sof, kände systern noga omkring på alla
  väggar, och så fick hon tag i en sten, som stod ut i muren, och så
  började hon rycka och ruska på den; men stenen ville ej lossna. Och så
  tog hon en vedklabb, som hon visste att låg i ett hörn, och började med
  den slå på stenen, och se, till slut föll den ner och blottade en liten
  glugg, dit den blifvit instoppad. Gluggen var ej större än en hand och
  muren var tjock, men solen lyste klart derutanföre och några strålar
  föllo äfven in genom gluggen, rakt in i fängelset.
  
  "Veli, Veli, skynda, solen är icke död", ropade systern åt sin bror. Och
  Veli sprang opp och kom till gluggen och systern kysste honom och sade:
  "hvad du är vacker."
  
  Men Veli svarade: "syster, syster, fägringen är bra för solskenet och
  den vackra dagen, men den är dock ett lappri, den duger till intet i
  sorg och mörker."
  
  Och när syskonen stodo och fröjdades åt solen, då sade Veli: "Syster,
  sjung dock en gång för mig, äfven när jag kan se dig sjunga." Och hon
  sjöng så gladt och ljufligt, att foglarna utanföre lyssnade derefter.
  
  Ute i skogen spatserade konungen, för att få gråta i fred. När han satt
  oppe i slottet, så grät allt hoffolket med, och det blef så tråkigt, men
  när han gret i skogen, så låddes fåglarna alls icke derom, utan sjöngo
  helt gladt, som om ingen kung funnits, och det var sen också bättre. Men
  hur han gick, så gick han allt längre och så hörde han en röst som sade:
  Veli, Veli, solen är icke död! Och kungen blef så underlig till sinnes
  och tänkte att det var en förtrollad fogel, som ville trösta honom, och
  så gick han efter ljudet, för att få se fogeln, och kom till ett gammalt
  torn. Der hörde han en röst sjunga så vackert, så vackert, att något
  dylikt hade han aldrig hört. Och han gick allt närmare och lade sitt öra
  vid gluggen, derifrån ljudet kom, och de båda barnen började åter tala
  vid hvarandra, och han hörde Velis röst och kände igen den och ropade:
  "Veli är det du, lefver du?"
  
  "Ja, far, och syster med; och nu hjelper du oss visst härifrån."
  
  Och kungen blef glad, och ropade hela hofvet och alla sina soldater att
  komma och slå ned tornet; och så tog han ut barnen och förde dem till
  slottet, och hofskräddarne fingo så brådt om att göra röda kläder åt
  allt hoffolket, så att de sydde både natt och dag, men ändå hunno de ej
  så fort, som hoffolket ville.
  
  Och slägtingen, som ville döda prinsen och prinsessan, måste gifta sig
  med giftblanderskan, för att hon inte skulle sqvallra på honom, och så
  reste de sin kos, ty de tordes inte bli qvar, af fruktan att kungen
  kunde få veta huru allt hade gått till.
  
  Och kungen blef så glad öfver att ha återfått sina barn, så att han
  tillochmed glömde att prinsessan ej var vacker, och Veli fick sitta på
  en gullstol bredvid thronen. Och när Veli blef stor, gick gamla kungen
  in i sin kammare och gaf kungariket åt Veli.
  
  Och då gick kung Veli till sin syster och sade: "Syster, när modet jäser
  för högt, och kungen tror att intet finnes högre än han, då skall du
  hviska i mitt öra: Veli, solen är icke död! Och då sorgen trycker och
  verlden blir mörk och modet sviker och vill brista, då äfven skall du
  hviska åt mig: Veli, Veli, solen är icke död."
  
  "Hör du Siri", sade Hebla efter en liten tystnad, "nej min sann om jag
  vet hvar du tar dina ord, när du berättar sagor. Eljest får man ej höra
  många ord af dig på dagen, fast du ser så snäll och vänlig ut, att man
  ändå måste hålla af dig, men när du berättar, hvarifrån komma ordena
  då?"
  
  Sigrid log vänligt. "Nå icke kan jag ju berätta sagor för dig, om jag
  icke dertill använder ord."
  
  "Ja, men vet du, jag tyckte om din saga. Jag ville vara ett sådant der
  konungabarn, som alltid skulle lefva för min bror."
  
  "Om också ej något konungabarn, så har ju dock Hebla en kär bror", sade
  Sigrid.
  
  "Ja, och en som är rätt så vacker och rar som Veli, och som väl
  förtjente att bli kung. Men se han är nu ändå helt stor och förståndig.
  Hvad kan jag, som ändå är ett sådant barn, göra för honom?"
  
  "Hebla, är du nu riktigt snäll; tänker du inte på att du har en annan
  bror också?" knotade Peder.
  
  "Dig kanske?"
  
  "Ja, just mig. Har du ej många gånger sagt att du håller af mig, som om
  jag vore din bror?"
  
  "Ja, när du säger att du håller af mig, lika mycket som af din syster."
  
  "Nå, har du då icke en bror, som ej är för gammal att leka med?"
  
  "Åh jo. Men du är inte ändå Veli."
  
  "Hvarför inte?"
  
  "Du är icke så vacker."
  
  Peder skrattade. "Ja, se der ha vi det. Må jag icke ändå kan vara din
  bror?"
  
  "Åh jo, Veli."
  
  "Syster, snälla syster, nu kallar du ju mig din Veli."
  
  "Ja, vet du att bror, heter på finska Veli?"
  
  "Nej, nå det låter ju vackert. Kom nu ihåg att alltid kalla mig så."
  
  
  
  
                                   XI.
  
  
  Några dagar derefter satt, en vacker morgon, fru Ebba jemte hennes båda
  döttrar och Sigrid i samma rum, der de sednast arbetade på mattan. Peder
  var sysselsatt med att läsa öfver en läxa. Flickorna höllo just på att
  fullborda mattans blommor.
  
  Hastigt slogs dörren opp och in trädde, med lätta, lifliga steg, en lång
  och smärt yngling. Han sköt med handen undan de rika lockarna, som af
  den hastiga rörelsen kommit i oordning, gick gladt fram till fru Ebba
  och sade: "Här är jag nu ändå. Guds fred morkär; och mina syskon."
  
  Vördnadsfullt bugade sig sonen och kysste sin moders hand. Systrarna
  sprungo opp med ett utrop af öfverraskning. Hebla klappade gladt ihop
  sina händer och ett silfverklingande skratt ljöd från de fylliga
  läpparna, i det hon slog båda armarne om brodrens hals. Derpå tog hon
  med sina små händer på hans båda friska kinder, vände hans ansigte emot
  sig, tittade honom skälmskt i ögonen och sade: "Se, du fågel, du kom
  ändå!"
  
  "Käre min son", sade nu fru Ebba, "välkommen till hemmet. Var jagten ej
  lycklig, efter du kommer så snart åter?"
  
  Johan vände nu bort sitt leende ansigte ifrån sin syster, och ställde
  sig inför fru Ebba. "Se, morkär, icke ernade jag komma hem ännu, men jag
  gick i morgons från Qvidja, för att söka spåra opp en varg, som jag i
  går aftse kastade en kula uti. Skaran bar lätt, och skidorna foro som på
  glas. Det var så vackert derute. Spåren förde mig ned på den vida
  Vapparn. Fjärden låg så bländande skär, endast lätt rodnad af ett svagt
  återsken från skyn, och ikring mig blänkte och gnistrade snön likt
  millioner diamanter. På afstånd susade vinden svagt i de snötyngda
  granarnas och furornas kronor. Det var så vackert, så friskt, så
  lifvande. Jag blef allt varmare om hjertat och, skam att säga, brydde
  jag mig slutligen icke om att förfölja vargen, utan for blott fram öfver
  den blänkande ytan. Jag tyckte till slut nästan att jag var en vind der
  jag ilade fram. Och huru jag for och huru mitt hjerta blef varmt, så
  måste jag svänga mig fram öfver Ispois fjärden, förbi den vackra udden,
  der fru Karin Månsdotter, den tiden hon satt här på slottet med kung
  Erik, ibland lär ha fått vandra i det gröna. Och jag måste tänka på
  henne, der hon nu sitter i sin enkesorg på Liuxala, och säges vara så
  god och så from. Så for jag allt framåt sundet, bara för att få komma
  och för far och mor gladligen visa min kärlek och vördnad, få skämta en
  stund med systrarna, och prata om verldsvigtiga saker med dem, och sen
  tillbaka till Qvidja åter."
  
  Ett gladt leende for öfver de friska läpparne, då han yttrade de sista
  orden. Fru Ebbas blick hvilade med djup och innerlig moderskärlek på den
  älsklige ynglingen, hennes förstfödde.
  
  "Hvar lemnade du ditt sällskap, herr Enevald Fincke och Olof Classon?",
  frågade Kathrina.
  
  "I sina sängar på Qvidja. Efter de voro softutor och ännu ej klockan
  fyra i morgons voro vakna, när jag började rusta mig till färd, så
  väckte jag dem ej. Få se hvad min gamle Johan Bertelson må säga, när jag
  ej återkommer. "Ja, ja," tillade han skrattande, "jag får väl bannor,
  tänker jag. Men se, mina snälla, goda systrar, hur flitigt ni arbeten
  för er kringsvärmande bror. Rätt nu är ju hela mattan färdig. Och
  jungfru Sigrid äfven, så mycken möda J gören eder för mig. Den är i
  sanning för god att trampas af mina fötter. Jag har hittils varit ett
  sådant medgångens bortskämda barn, J hafven alla varit så goda emot mig,
  men kommer en gång sorgens dag, så skall jag luta mitt hufvud ned på
  dessa af kära händer stickade blommor, och de skola påminna mig om mina
  kära, och jag skall bli glad åter, om än jag är långt skiljd från dem."
  
  "Du elake bror", sade Hebla ifrigt, "tänker du då verkligen på att resa
  bort från oss?"
  
  "Ja", svarade Johan, och vände sig åter till fru Ebba, "jag har just
  härom på Qvidja öfverlagt med mig sjelf. J veten huru vår nådige konung
  skrifvit och bjudit mig till sitt hof. Jag är nitton år, visst ville jag
  börja se mig om i verlden och uträtta bättre mannadåd, än endast klubba
  vargar och stundom björnar, och ville hellre vara en riddare för adeliga
  damer i Konungens hof, än skämta med bondtöserna på Qvidja. De bragder
  som nu i Finland erbjuda sig, äro icke sådana, som ett ungt svärd vill
  välja till invigning. Viljen J icke, kära morkär, härom tala vid herr
  Klas, och höra huruvida han nu vill låta mig fara."
  
  Fru Ebba log. "Åter vill du att jag skall vara din taleman, hvarföre
  talar du icke sjelf med din far? Icke torde han neka dig."
  
  "Icke rädes jag derföre, men det är nu en gång så, att jag alltid kommer
  med mina böner till kära morkär, fastän J mången gång afslår dem, och
  herr Klas sällan nekar hvad jag begär. Kanske just emedan jag så sällan
  ber honom om något."
  
  "Denna gång afslår dock icke heller jag din begäran. Mig tyckes din
  önskan vara riktig. Du är vid den ålder att du kan tjena din konung, du
  behöfver se verlden, och i detta olyckliga land, der inbördes-kriget
  flammar opp i hvarje vrå, om än största lågan för ögonblicket är qväfd,
  der är nu ej rätta stället för en yngling, som vill öfva sig i
  ridderlige idrotter. Vi skola tala härom med din far, dock hafva han och
  jag åtskilliga gånger redan ordat oss emellan om saken. När han till
  frukosten kommer in, vilja vi väcka tal härom. Men säg mig nu, min käre
  son, huru det nu lefves på Qvidja?"
  
  "Äfven derom ville jag tala vid eder, morkär. Jag fruktar att fogden far
  illa med folket."
  
  Fru Ebba reste sig hastigt. "Gud bevare att så skulle förhålla sig. Ett
  sådant ohyggligt lefverne, som höres från Raseborg, från Grefve Axels
  underhafvande, måtte väl icke drabba någon der jag kan något förmå. Ett
  sådant pinande och skinnande lär väl heller ingen annorstädes komma i
  fråga, men mycket mindre vore redan illa."
  
  "Ja, vår granne på Kapellstrand ger ingalunda heller godt exempel.
  Folket der klagar mycket. De påstå att när herrn far ut kring ägorna, så
  begagnar han en liten vagn, som drages af hans bönder, i stället för
  hästar, och han sjelf kör och för piskan. Sådant kan väl Qvidja-fogden
  icke våga försöka; men jag träffade nyss Ola från Nygård, som öfver
  ansigtet hade en lång röd strimma. Den hade fogden slagit honom med
  ridspöet när han red förbi och karlen ej bugade sig nog djupt för honom.
  En annan karl, som sade sig heta Måns från Skogstorpet, mötte jag med
  hustru och barn på isen. De höllo på att vandra bort, för att de icke
  kunnat erlägga den skatt fogden pålagt torpet, emedan mannen legat hela
  vintern sjuk och hustrun hade svårt att ens skaffa dem hvad de för
  hvarje dag behöfde till att äta. Jag gaf mannen hvad han behöfde för att
  betala för sig, att han skulle få stanna qvar. Sådant der törs fogden ej
  företa i de närmare gårdarne, men kommer man på en mil från
  hufvud-gården, så börjar sådant spörjas. J ser således, morkär, att det
  är godt att jag vistas något derute, för att taga reda på oskick."
  
  "Var uppmärksam, min käre son, se till att allmogen ej må förtryckas,
  men se ock till att du icke tror på en hvar som löper med sqvaller.
  Sanningen måste alltid utletas innan man dömer. Visserligen äro våra
  underhafvande födde till att tjena oss, men att sörja för deras trefnad
  och lycka, och med godhet bemöta den ringe, måtte väl alltid vara
  herrarnes skyldighet, då de af Gud erhållit den stora förmånen att vara
  födda i ett högt stånd och äga makt och förmåga att skydda den ringa."
  
  
  
  
                                   XII.
  
  
  Mäster Sigfrid Aron Forsius och Daniel Hjorth bebodde hvar sitt rum på
  ömse sidor af samma förstuga, hvarigenom de gjort hvarandras bekantskap
  och äfven åtföljdes hem ifrån sitt besök i Ståthållarens hus; men
  åtskiljdes i farstun, för att hvardera ingå i sitt rum. Så snart Daniel
  hann in till sig, utbröt hans länge återhållna vrede och han brast ut i
  ett ohyggligt skallande skratt. "Daniel -- ja, det var så du skulle
  lyckas; det var så du alltmer skulle närma dig henne, genom städning i
  skick och drägt! Men hon skrattade ju dock ej, nej, ty hon hånlog! Och
  fru Ebba, denna qvinna, så stolt och dock så vänlig emot hvar och en!
  Tillgjordhet, fikande efter menniskogunst. Försök att låta henne ana att
  vanbördingen vågar älska hennes dotter och den försmädliga nedlåtenhet
  med hvilken hon i dag afstyrde mannens vidare förolämpningar, skulle
  snart förbytas till ett ännu hånligare förakt, och hon skulle låta
  sparka ut mig som en hund. Stolta qvinna, du skall, du måste
  förödmjukas, huru det än skall ske, hvar jag än skall finna den häfstång
  som skall sänka detta stolta hus och höja mig ur stoftet. _Dominus
  admirabilis!_ du tål ej att den fattige studenten bär en drägt som
  anstår en herre, för att du sjelf ej har vett att kläda dig bättre än en
  bonde. Ha! hvad hade jag brytt mig om hvad den grofve besten gjort, ett
  åtlöje som han är för sina gelikar, blott hon ej sett det. Hvad hade jag
  brytt mig om honom! På honom hämnas mig ju hvarje sidenklädd herre som
  skrattar åt hans grofhet, på honom hämnas mig ju hvarje, om än så ringa,
  Stockholmare som talar sin välljudande svenska och skrattar, när den
  förnäme mannen, i de höge herrarnes bildade krets, talar sin simpla
  finska brytning. Ja, detta är simpelt, det är sannt, dock talar jag ju
  sjelf detta samma fula språk, som förråder den simpla härkomsten.
  Herrarne vid hofvet, de lägga alla bort denna brytning, om än de från
  början haft den; men sotnäsan, han ser hvarken till höger eller vänster
  och förstår ej ens att han härigenom gör sig till en bonde. Nej i
  sanning, hans förolämpande skulle ej hafva rört mig, ty han har ingen
  talan i en sak, der sirlighet och smak komma i fråga. Men hon såg det!
  Att måsta tiga, att måsta tåla som en stackare! Och detta försmädliga
  leende på hennes ansigte. Ha! Jungfru Karin, du föraktar den fattige
  studenten, men vänta, kanske kan ännu detta husets stolta hufvud släpas
  i stoftet och Daniel Hjorth, den ofrälse studenten, kan få makt, --
  makt. Har du sett, stolts jungfru, huru stundom en ofrälse förmår fälla
  i stoftet många stolta ädlingar? Men hvarföre går jag alltid åter dit,
  och kryper för deras nådiga blickar? Hvarföre gör jag mig frivilligt
  till ett mål för deras stolta hån, och tål deras öfvermod? Dock --
  Daniel, är du icke orättvis? Rådde väl hon för att du blef förolämpad?
  Kanske var det blott mitt uppretade sinne, som förespeglade mig detta
  leende på hennes läppar. Tanken på allt detta kan göra mig vansinnig.
  Men -- är icke det redan ett vansinne att höja blicken till Katharina
  Fleming? Dock icke så, hvad frågar kärleken efter rang. Kunde jag kasta
  en blick in i framtiden, såsom man säger att den der lärde narren der i
  andra rummet skall göra, han, som blef helt bortblandad af den stora
  äran att få komma i ett högt oppsatt hus; nå, hur vågar han väl umgås
  med stjernorna, de äro dock högre oppsatta. Men jag vill försöka, kan
  han lyfta en flik af framtidens täckelse för mig, så duger bekantskapen
  dock till något."
  
  Daniel inträdde följande morgon i mäster Sigfrids rum, men denne satt så
  upptagen af sitt arbete, att han antingen ej märkte honom eller ock ej
  brydde sig om att afbryta för den ankommandes skull. Han skref och
  uppläste halfhögt för sig sjelf det han skref. "Guld, aurum, doab
  arabisk, är den renaste metall, som varder födt af rent figeret
  qvicksölf, såsom ock af rödt och icke brännande svafvel, begge delarna
  väl förblandadt och tempereradt med hvarann. Det är välsmakande och
  välluktande. Hafver ock synnerlig kraft att draga till sig, ty det deras
  sinne och affecter som deruppå se, lockar och vänder till sig, att de
  det begära, älska och efterstå."
  
  "Guld, ja ni har rätt, mäster Sigfrid", utbrast Daniel, "ja, detta är
  det. Guld, mycket guld, äfven det kan något utjemna olikheter. Mäster
  Sigfrid, kan ni lära mig att göra guld?"
  
  "Icke så häftig, Daniel. Den svåra konsten är icke hastigt verk; med
  högsta skäl må man härom säga: _ars longa, vita brevis_. Har jag ock
  heller aldrig sjelf ännu deraf producerat; men vill du denna konsten
  lära, så kan du det visserligen, med trägna studier, så långt bringa,
  att du, om herren spar lif och helsa, kan dig denna _artem auream_ lära.
  Dock torde du med ditt lätta sinne ej detta tålamodet äga."
  
  "Huru lång tid kunde väl åtgå dertill?"
  
  "_Diligentia est mater studiorum._ Är du flitig och enträgen och aldrig
  försummar planeternas conjunction och den stund då de visa gynnsamma
  tecken, kan du väl på en trettio a fyratio år dertill hinna, kanske
  tillochmed på något mindre, ehuru du nu är _rudis in mathematica_."
  
  "Tror J väl då, att det är åt maskarna i min graf jag vill göra guld?
  Guld, guld, redan blotta ordet klingar frestande för min själ. Guld
  eller makt! Ja, guld är makt. Mäster Sigfrid, dålig är eder konst om ni
  ej vet ett medel, att hastigare göra guld."
  
  "Unge vän", sade mäster Sigfrid allvarligt, "jag hade i dag lätt kunnat
  göra guld om jag velat."
  
  "Och ni gjorde det icke, ehuru ni kunde? Hvarföre icke?"
  
  "Ty det hade blifvit för dyrt, Daniel Hjorth!"
  
  "För dyrt, kan guld blifva för dyrt. Hvad skulle det då kostat?"
  
  "Alltför dyrt för guld: mitt samvete och min salighet", sade mäster
  Sigfrid högtidligt.
  
  Daniel steg ett steg tillbaka och sade: "Har ni gjort förbund med den
  onde?"
  
  "Ett _pactum cum satana_ hade det varit om jag gått in derpå."
  
  "Ni retar min nyfikenhet, mäster Sigfrid."
  
  "Välan, Daniel, i denna dag har man bjudit mig ganska mycket guld, blott
  jag velat förfärdiga och försälja ett gift eller trollmedel att
  afdagataga en menniska. Då jag vägrade, bjöd man mig allt mer, och
  slutligen så mycket, att jag fann det i Finland icke finnes mer än ett
  enda lif, som kunde så högt betalas."
  
  "Ha, Flemingen!"
  
  "Så anade mig."
  
  "Hvem var den som vågade utsätta sig för edra misstankar, genom att
  anlita er härom?"
  
  "Han var mig alldeles fremmande och djupt förklädd, och gick som han
  kom, tidigt i morgonens mörker, innan ännu någon annan eld vaknat i
  huset än min studerlampa. Mina ögon spejade varsamt efter om han hade
  båda fötterna lika, men kunde ej få reda derpå under den djupa
  förklädnaden; dock hördes stegen alltför jemna när han gick bort, för
  att jag skulle tro den hafva dolt en hästhof."
  
  "Och han bjöd er mycket penningar?"
  
  "Mycket. Daniel Hjorth, dröj icke med dina tankar vid sådant. Guld är
  godt och tilldrager sig affection, men haf dock alltid ditt samvete
  kärare!"
  
  
  
  
                                  XIII.
  
  
  Sedan Fleming hade återvändt ifrån det Tavastländska tåget, der han
  hoppades hafva injagat bönderna en sådan förskräckelse att de icke mera
  skulle våga en ny resning, hade han en tid vistats hemma. Men långt
  ifrån att upproret skulle varit utrotadt, reste det sig åter och tog ett
  ännu större omfång. Sigismund hade öfver norra Österbotten tillsatt en
  ny fogde, Abraham Melchersson. Ankommen till sin bestämmelseort fann
  denne att oron gäste på alla håll, hvarföre han beslöt att gripa och
  straffa hufvudmännen för upproret, och sålunda skrämma de öfriga till
  stillhet, och beröfva uppresningen sin styrka. Jacob Illka, jemte fem
  andra af anstiftarne, blefvo fängslade, halshuggna och steglade, och
  några sändes fängslige till Åbo.
  
  Detta var att gjuta olja på elden. Uppmaningar att hämnas "det rysliga
  mord som i Österbotten skedt är", kringspriddes; presterna i flere
  socknar uppmanade sina församlingsbor att resa sig emot det olideliga
  tyranniet. Den ena socknen sände bud till den andra, ofta med hotelser
  om, att ifall de icke ville deltaga i försvaret af böndernas
  rättigheter, skulle de sjelfva ihjälslås och socknen sköflas. Från Kemi,
  Uleå, Limingo och mellanliggande socknar, tågade nästan man ur huset.
  Abraham Melchersson med 50 knektar blef omringad, det manskap han
  medförde dödadt, han sjelf tillfångatagen, förd till Stockholm och der
  afrättad "för det ynkliga mord och blodsutgjutelse, hvarmed han emot de
  Österbottniske bönder framfarit."
  
  Nu var åter bondehären samlad större och mera oppretad än någonsin.
  Mord, rof och brand betecknade åter dess spår, och qvinnorna täflade med
  männen i raseri.
  
  Ett vildt yrväder rasade öfver Tavastskogen, den tolf mil vidsträckta.
  Fritt kunde stormen bryta de seklergamla tallarne, ingen menniskoboning
  fanns der att krossas af deras fall. Vargarne ströko i skaror omkring
  och sökte efter de i snön nedbäddade liken efter klubbmännerne, som
  under flykten stupat för de förföljande knektarne. Men fredliga resande
  gjorde sitt testamente och beredde sig till döden, när de ensamma
  nödgades färdas genom den öde skogen.
  
  Flemings skaror hade tågat norrut, för att qväfva det värre än förut
  åter utbristande upproret, oro och bäfvan herrskade öfver hela landet,
  hungersnöden grep omkring sig och dess följeslagare sjukdom och död. Men
  på Tavastmon visste ingen af nöd eller sorg, ty intet menskligt hjerta
  klappade inom dess område, om ej stundom en vilsekommen brottsling gömde
  sig der. Men knappt hade ens röfvaren mod att trottsa vinternattens köld
  under de höga furornas hvalf, der vinden utförde sin vilda hvirfveldans.
  Underbar är en månljus natt i furornas pelarskog, då månskenet i långa
  strimmor faller in här och der mellan stammarne. Underbart är här ock om
  dagen då vandraren ser långt, långt bort, och blicken går vilse emellan
  de otaliga pelarne. Nära, fjerran, öfverallt samma resliga, raka och
  höga stammar, öfverallt samma palmlika kronor. Men nu, finnes här nu ett
  menniskoöga, så kan det ej se några steg ens framför sig, allt är
  snöhvirfvel, yra, mörker, så mycket en nordisk vinternatt, med sin
  mjella snö, kan bli mörk.
  
  Men tyst; höres dock icke ett annat ljud, än stormens brak i furorna?
  Jo, det nalkas småningom, en uttröttad häst bjuder till att kämpa sig
  fram mellan drifvorna, det går steg för steg, men med möda. Nu går det
  ej mera.
  
  "Finnes det ingen möjlighet att komma under tak", säger en qvinnoröst.
  "Det går ej längre."
  
  "Hvem skulle väl här finnas att gå in hos? På hela nejden bor ingen
  menniska, annan, än en gammal trollpacka", svarade en karlröst.
  
  "Troll eller icke, lika mycket, bara man slipper under tak. Kan du få
  reda på hvar hennes koja finnes?"
  
  "Ja, det beror allt på om hon sjelf vill att vi ska hitta på den. Hon är
  dock österbottninge, hon så väl som vi. Kanske hon inte vill oss så
  illa. Ja, se der glittrar skenet af en klar brasa. Det kan ej komma från
  någon annans stuga. Nog lär hon vilja leda oss dit; men om vi derföre
  böra fara, det är en annan sak. Kanske också att det der lyser bara för
  att föra oss vilse."
  
  "Det kunde hon tryggt spara sig, ty stort värre till, än man är här, kan
  det knappt bli. Försök att få hästen att gå dit."
  
  Karlen försökte; men slag, skrik, ryckningar i tygeln, allt var lika
  fåfängt. Han steg slutligen ur, för att leda hästen, den gick några
  steg, men stannade, och inga medel förmådde numera att röra den ur en
  fläck.
  
  Slutligen steg fruntimret ur slädan och började vada genom drifvorna,
  för att försöka hinna till den inbjudande brasan. Vägen var ej lång, men
  åtminstone en timmas tid åtgick, innan hon hann fram till kojans dörr.
  Marken var jemn och utan qvistar och ruskor, men drifvorna voro
  ogenomträngliga och yrvädret ryckte i hennes kläder och förde henne än
  rundt omkring, än kastade det henne ned på drifvan. Väg visste hon ej,
  men emellan furustammarne är öfverallt väg.
  
  Karlen, som slutligen lyckades få hästen i rörelse, sedan slädan blifvit
  tom, kom i det samma till kojan, ställde häst och släda på läsidan af
  det lilla huset, betäckte hästen med ett täcke och såg efter fruntimret,
  som häftigt ryckte opp dörren. Han skakade dervid litet på hufvudet,
  förmodligen åt hennes djerfhet, men sjelf kröp han i släden under
  fällen, och somnade snart.
  
  I kojan satt lilla mor Annika framför brasan och runkade fram och åter
  på sin stol: en rund trädskifva på tre ben. I hennes famn låg en svart
  katt, som strök sig under sin matmors hand fram och åter. Dess svarta
  skinn gnistrade liksom dess ögon. "Hi hi hi", fnittrade gumman, "jo jo,
  si man får fremmande, jo. Visste jag inte det när Hiisin spann så nätt.
  Ligg stilla Hiisi, spänn inte klorna så der. Jo jo", och gumman vacklade
  med hufvudet åt ömse sidor och nickade nedåt med sin långa näsa, som om
  hon velat röra i brasan med den.
  
  "Kära mor, kan en vilsekommen resande få herberge hos er", frågade
  fruntimret, som förgäfves väntat att gumman skulle vända sig emot henne
  eller på något vis ge tillkänna att hon märkt hennes ankomst.
  
  "Hi hi hi, herberge, nattqvarter, vill ni sofva på ugnsrakan medan jag
  rör om glöden, eller vill Hiisin ta henne på sin bädd deroppe på hyllan?
  Husch, eller vill hon sofva på dunbädd, gå, plocka i skogen, der flyger
  fjäder, som sotnäsan plockade af böndernes skinn. Jag såg nog hur det
  såg ut, när de flydde för knektarne. Ser hon inte hur tjockt det flyger
  af dem derute, så det är helt hvitt. Sotnäsan plockar fåglarne, innan
  han slagtar dem, derför far fjädrarne af dem så der. Hi hi hi. Är hon
  hungrig, vill hon ha palt; ugnen blir just färdig. Gå bara fram efter
  sotnäsan, nog finnes det blod nog att göra palt af, der han går fram."
  
  "Hvarföre förevitar ni mig Flemings dåd, icke rår jag för dem."
  
  "Aha, ni rår inte, nej, ni rår inte. Nej. Jaså ni vill ha nattqvarter
  här?"
  
  Gumman tog en sticka, tände eld på den och lyste på den nyss ankomna
  från hufvud till fot. Snön hade börjat smälta, och rann nu ifrån hennes
  väderhufva nedåt, utför pelsen och på golfvet. Hennes långa växt och
  raka hållning syntes dock tydligt, oaktadt drägten var våt och
  förderfvad. Ett par svarta ögon blixtrade fram under mössan, men vattnet
  rann henne utför ansigtet.
  
  "Nå, hvem är ni då? Ansigtsdragena äro från Österbotten, pelsen med,
  bloddroppar sitter i mungiporna. Men hvem är ni?"
  
  Hastigt for fruntimret med handen åt munnen, och såg sedan på handen,
  men der syntes intet.
  
  "Ånej, inte ser ni sjelf den bloden. Nå hvad ser ni på handen, Hans
  Fordeelskan?"
  
  "Ha! -- hvarför frågar ni, då ni vet. Dock, hvad mer om en ensam qvinna
  i vildmarken känner mig. Hvad vet ni af Hans Fordeel, mor?"
  
  "Hans Fordeel, hi hi hi, han som täljt de flesta klubborna. Har hon sett
  hur han ska sta och dansa för Flemingen! Hå hå, har sotnäsan fått tag i
  henne med, efter hon är så vilsen nu. Ånej, han håller nog i klorna,
  hvem han får tag uti."
  
  Den resande hade emellertid lagt af sig de våta kläderna och satt sig på
  en stockända, som stod framför ugnen. Hon strök nu undan sitt svarta hår
  ur ansigtet och svarade: "Han har befallt mig att lemna hus och hem och
  bege mig till den ort, han anvisat, men jag har ej följt den kosan
  längre, än en af hans knektar följde mig. En trogen karl har skjutsat
  mig hit. Äfven hitåt finnes folk att sätta i rörelse. Man kan uträtta
  något här; det är godt om de äro beredda."
  
  "Jaså, gården heter Pinonäs och hon får ändå inte nog af att pinas der,
  utan måste ut kring verlden. Jo jo, ser hon, andra ha ock sin pina, de.
  Kände hon Bengt Poutu? Fanns en ståtligare man än han? Hvem har gumman
  mera kär hållit? Var han ej hennes enda systers enda barn! Se, då var
  Annika ännu ung, hon var ännu vacker, när Bengt var en liten pyring och
  brukade sitta i hennes famn och smeka hennes röda kinder. Hej, icke
  talar gumman om, hur sorgerna sen kommo och gingo, och hur hon sen lärde
  sig att bli klok och veta mer än andra, och flyttade i ödemarkens bo.
  Men Bengt förblef henne kär, lika då hon blef gammal och vis, som då hon
  var ung och fåvis. Fordeelska, kan du bryta opp Flemingens lås, kan du
  ta ut honom ur Åbo slott, kan du hjelpa honom att bli fri, eller kanske
  är han redan död, kanske hacka korparne på hans fagra ögon, kanske bygga
  tornkajorna bo af hans gullgula hår. Jacob Illka heter en annan gosse,
  som var Annika kär, har du sett hur luftens fåglar göra sin måltid af
  honom, hu, har du sett huru hans kropp ligger på stegel och hjul, har du
  sett de andra mördade och steglade bredvid honom, hu, jag fryser,
  Fordeelska, kasta ved i ugnen. Hi hi hi, Fordeelska, vet du hvar din
  egen man är, vet du så noga om inte Flemingen har tag i honom. Vet du så
  säkert om inte hans händer ha blifvit hackade af honom. Vet du så säkert
  om inte Flemingen smort omkring sig med hans blod. Hi hi, vill du kyssa
  sotnäsan, Fordeelska, vill du kasta söta ögon på honom."
  
  "Ha, jag ville kyssa honom, om mina läppar vore glödkol ur din ugn, jag
  ville kasta blickar på honom, om det vore trollpilar som skulle ge honom
  döden."
  
  "Hå hå, Fordeelska, är hon så katiger. Nå nå, hertigen som nu är kung,
  eller vill vara kung, han skulle väl icke tycka så illa vara heller. Hi
  hi hi, Fordeelskan sku vilja kasta trollögon, jo jo. Men tror ni inte
  gamla Annika kan kasta trollögon, jo jo, hon är intet vacker, säga de,
  hennes näsa är så hvass, hennes hake är så hvass. Det var inte flott som
  gjorde dem så, det var nöden och barkbrödet. Men gamla Annika hon kan
  ändå kasta söta ögon, hon. Kastar hon sina blickar, så släpper Flemingen
  sina fångar ur handen, ty den handen har ingen kraft att hålla dem
  qvar."
  
  "Qvinna, hvad mena dina mörka ord, skulle du kunna kasta trollskott i
  hvem du vill?"
  
  "Hi hi hi, Hiisi min docka, hvad säger du? Kan vi skjuta trollskott
  monntro, fast i sjelfvaste Svedjeklas?"
  
  Hon strök åter katten, så att den gnistrade och spann.
  
  "Jo jo, jag tänkte vi så skulle kunna. Nå, Hiisi, du må väl inte vilja
  klösas. Nå nå, inte så brodtom. Nog kan det väl ske ändå sakta. Men ser
  du, Hiisin min, så svarta än dina vackra hår äro, icke äro de ändå hans
  derborta. Jo jo, ser du, nu är du fast. Ja, spotta och fräs du! Hur tror
  du att du skall kunna skaffa mig tre hårstrån af Svedjeklases hufvud?"
  
  "Tre hårstrån säger J, mor?"
  
  "Åh, jag talar bara med min kisse. Bra snäll är den, det är visst, men
  ibland är den just som en smula på sned. Nog tänker jag den kunde skaffa
  hårstrån, om den ville. Nå nå, bäst är vi tänka på saken en och hvar.
  Fordeelskan, kan hon skaffa mig hvad jag behöfver? Bara tre hårstrån af
  sotnäsans lugg?"
  
  "Tre hårstrån? Kanske. Tjenaren som bär in hans morgondryck kunde få dem
  af hans sofvande hufvud, utan att han visste. Men mor -- jag bäfvar."
  
  "Ack ja, det ömma hjertat, som icke aktade för rof att tända på kriget,
  hur många tusendes lif tror hon der stryker med, och Flemingen har ändå
  bara ett. Hiisi, tycker du inte det är lustigt? Hi hi hi."
  
  "Du skall icke bruka trolldom", mumlade Fordeelskan för sig sjelf.
  
  "Jaha, jaha, jo. Inte hemtar Fordeeln dem länge, han. Han ligger väl
  snart på steglet med de andre. Och nog lär sotnäsan tycka om hennes egna
  händer, lika mycket som om karlanäfvar. Sen han en gång huggit af dem,
  hemtar hon inga strån mer. Nå nå, allt som hon vill, Fordeelska! Vill
  hon ej ta sotnäsans hår, så får han ta hennes händer. Vill hon sofva
  kanske? Der är halm i knuten, vill ni lägga er der? På sämre bädd ligger
  kanske Fordeeln. Kanske ligger han på pinbänken. Då ligger ni ändå
  bättre, fast ni inte ligger på Pinonäs."
  
  Den fremmande kastade sig på halmen, men att finna ro, var henne
  omöjligt. Bloden forsade i hennes ådror, pulsarne klappade hårdt vid
  tinningarna och hennes hufvud värkte. Hon slöt dock sina ögon. Gumman
  vankade fram och åter, kastade stundom ett vedträd i ugnen, mumlade och
  småsjöng för sig sjelf, eller ramlade opp underliga ord. Stundom framtog
  hon en näfve örter och kastade i elden, än slängde hon dit allehanda
  andra saker. "Huu. Af Svedjeklases kläder den här biten. Det är säkert,
  ty jag skar den sjelf, när han rastade på Nokia. Men han märkte det ej,
  der han stod och skrek på trappan och kommenderade knektarne, och medan
  jag tiggde och tog i fållen af hans kappa, gick det lätt med knifven.
  Här är blod af nio, som han låtit sina knektar slå ihjäl; i ugnen med
  det, inlindadt i kapptrasan. Nio menniskohjertan, som hatat honom djupt,
  trädda på spett, droppa olja ner i elden. Huu. Fattas nu bara tre
  hårstrån." Småningom lät gumman elden slockna och samlade kolen och
  askan i en lerkruka. Öfver denna började hon åter läsa; gjöt slutligen
  några droppar smält bly i krukan och ställde den sist i ugnen.
  
  "Gäs nu gäs, tre nätter och tre, nio nätter och nio, tre gånger nio och
  nio gånger tre." Nu öppnade hon dörren, och en klar och kall morgon
  strålade emot henne. "Åhå, Hiisin min. Godt är att det är färdigt nu.
  Sådant rart väder, som i natt, få vi väl ej så snart åter."
  
  Den resande satte sig opp. Den inträngande friska vinden gjorde det för
  henne möjligare att andas. Hon tyckte att den luft, hon under natten
  insupit, bränt som eld.
  
  "Hvad har ni beslutit, Fordeelska, skaffar ni mig hårstråna? Jag
  behöfver bestämdt svar, för att söka annan hjelp, om ni ej vill." Ännu
  tvekade den tilltalade. Då tillade mor Annika: "Nå nå, inte är Flemingen
  så seg heller, att man icke kan rå på honom ensam ock. Och vill inte ni,
  så vill en ann. Icke sitta tre hårstrån så fast, att icke man dem kan
  få."
  
  I detsamma öppnades dörren åter, och in steg fru Metta Liljeholm. Hon
  hade ett ögonblick stått utanföre, med handen på dörrknappen. En liten
  känsla af räddhåga för att gå in till trollqvinnan, grep henne, men hon
  öfvervann den snart. Emellertid hade hon hört de sista orden.
  
  "God morgon, mor, jag ser ni har hunnit få annat främmande också, så här
  tidigt", sade hon. "Jag kommer för att åter be er vara till hjelp. Elsa
  sjuknade så alldeles hastigt i går aftons, så att jag fruktar hon skall
  själas innan middan. Förvisso är hon trollad. Jag har försökt både ett
  och annat, men intet hjelper. Mor Annika, var nu beskedlig och laga er
  redo att komma, att icke menskan kolar af emellertid. Ni kan väl läsa
  trolldomen ur henne. När vi baka nästa gång, skall jag skicka er ett
  helt spett varmbröd. Elsa är en bra menska, jag ville göra mycket för
  att hjelpa henne. Derför kom jag också sjelf hit efter er, ty karlarne
  hade omöjligt tid, och pigorna, de tossorna, vågade ej. Så kom jag
  sjelf, straxt ovädret slog om. Kom nu mor, ni får sen yfvas öfver
  hurudan kusk ni haft."
  
  "Åh ja, åh ja, nog skall gumman komma. Men har ni, monntro, allt hvad
  som behöfs. Mejram och basilika och vigda ljus. Ja, jag kan väl ta med
  mig; men är det trollskott, så behöfva vi annat ock. Tre hårstrån, tunga
  hårstrån, vigtiga. Jag kan väl tänka att det är tung trolldom, och den
  viker ej så lätt. Måste ha hårstrån af det mäktigaste hufvud i landet,
  om det skall hjelpa."
  
  För mor Annikas minne låg, att hon kände fru Metta såsom långt ifrån att
  vara Fleming tillgifven, och hon förmodade henne ej vara särdeles rädd
  för att missbruka hans hårstrån; men fru Metta hade andra tankar.
  
  "Vigtigaste hufvud i landet, mor, hm, hvem kunde det väl annars vara, än
  riksmarsken, ståthållaren Klas Fleming? Huru skulle jag sådant ha."
  
  "Nå nå, nå nå, hvad man ej har, kan man få. Herr Erik Liljeholm, som
  Flemingen alla dar har hos sig, så mycket må han väl göra för att rädda
  en tjenares lif."
  
  "Herr Erik anser sådant för trolleri, och vill visst ej dermed befatta
  sig. Dessutom lefver hon ej så länge, att dermed kunde hinnas."
  
  "Nå nå, som fru Metta vill; men nog kunde man hålla lifvet i henne så
  länge; och om hon än skulle se ut som en död, så nog kunde man ställa
  så, att lifvet ändå låge i bottnen, till dess allt kunde fås ihop. Det
  fattas bara hårstråna, allt det öfriga kunde man ju emellertid bruka."
  
  Fru Metta blef underlig till mods. Den fremmande, som satt inne i kojan,
  föreföll henne hemsk och mörk, der hon med gumman vexlade besynnerliga
  blickar. I sjelfva rummet rådde ännu en lukt af stygga, brända ämnen.
  Gumman såg vild och helt annorlunda ut, än fru Metta förr sett henne.
  
  "Ja, men si för Gu, spinner hon icke något ondt, och jag vill ej vara
  hennes verktyg", så var fru Mettas hemliga tankegång. "Vare sig huru det
  vill, men jag skaffar inga hårstrån, om jag än kunde." Nästan rädd för
  att mor Annika skulle höra hennes tankar, sade hon nu högt: "Jag har
  tänkt på saken, mor, men jag törs visst icke be om herr Eriks biträde i
  hvad han anser för trolleri. Ni hittar visst på någon annan bot. Kom nu
  bara och läs öfver henne. Det hjelper visst."
  
  I detsamma steg den underliga fremmande qvinnan opp, gick hastigt till
  Annika och sade betydelsefullt: "Ni skall få höra af mig. Jag vill ej
  dröja längre. Farväl!"
  
  Hon gick och hade snart försvunnit med sin körsven och släde. Fru Metta
  blef allt underligare till mods, men när nu mor Annika, utan vidare
  prut, följde henne, så begaf hon sig å väg.
  
  Men ur fru Mettas hufvud gick ej tanken på att något var å färde. Under
  vägen gaf hon sig i samtal med mor Annika, visade mycken håg att lyssna
  till harmfulla utlåtelser emot riksmarsken, och såg lätt huru hennes
  själ glödde af hat och hämndlystnad. Derpå förde hon talet på hertigen
  och sade: "Hvad menar J mor, att hertigen ville ge den, som kunde
  berätta honom att Flemingen vore död." Gumman nickade och skrattade på
  sitt vanliga ohyggliga sätt.
  
  Fru Metta kunde icke skilja sina tankar från det hon sett och hört. Hon
  tänkte på att skrifva till herr Erik, men huru få fram brefvet till
  honom?
  
  
  
  
                                   XIV.
  
  
  Fru Metta hade ej länge varit hemma, innan hon varsnade en ryttare, som
  steg af vid trappan. Med nöje hade hon i honom igenkänt Enevald Fincke,
  och skyndade sig nu att välkomna honom och få helsningar från sin man
  och sin dotter.
  
  Herr Erik Liljeholm mådde väl och hade, jemte krigsfolket, marscherat
  opp emot Österbotten. Jungfru Sigrid var äfven frisk och fager, och allt
  stode väl till.
  
  "Och J, herr Enevald, är icke med på krigståget?"
  
  "Nej, mig synes ringa båtnad och ringa ära, att här vara med. Kanske
  dock, om kriget mot denne upprorshopen drar ut på tiden, att äfven jag
  sedan sluter mig till förstärkningar, som kunna behöfvas; men jag tänker
  att herr Klas med lätthet jagar undan en sådan fårskock. Men till eder,
  fru Metta, har jag denna gången ett enskildt ärende. Jag har härom redan
  talat med herr Erik, innan han lemnade Åbo, men ville ock gerna hafva
  edert bifall härutinnan. Min begäran vore nemligen den, att J icke ville
  motsätta eder min önskan att vinna eder dotter, jungfru Sigrid, till min
  husfru. Hennes stilla och fromma väsende låter mig hoppas en foglig och
  mild hustru. Herr Erik Liljeholm har redan gifvit mig sitt bifall att
  hos jungfrun få begära hennes ja. Äfven edert önskade jag nu erhålla."
  
  Med glädje gaf fru Metta sitt samtycke. En så galant och hygglig ung
  man, af Enevald Finckes förmögenhet och utsigter, var ingalunda ett
  parti att förakta, och att hans gods dertill låg i granskapet af
  Tannila, var en lycka till. "Gud välsigne eder, herr Enevald", sade fru
  Metta. "Måtte eder väl gå, och J finna en god husfru i det unga barnet,
  som J hedrat med edert val."
  
  "Jag tackar eder, fru Metta, för det förlitande till mig, att J viljen
  anförtro mig eder dotter. Jag vill hoppas hon sjelf icke skall lägga
  hinder deremot, att döma af den huldhet, hon visat mig, ehuru hon väl
  icke kunnat missförstå mina afsigter. Jag har nu blott velat först göra
  en resa till mitt gods, för att der ordna om de blifvande
  byggnadsarbetena, på det jag må veta, det jag kommer att ega ett hem att
  erbjuda; och så önskade jag äfven få försäkra mig om ert goda förord hos
  eder dotter, ehuru jag väl icke snart kan få kalla henne min, då mitt
  hem ännu är sådant, att jag dit icke kan införa en ung hustru."
  
  "Tiderna äro ej heller så lugna, att det vore någon tid för
  bröllopsfröjd nu, herr Enevald, och Siri behöfver väl att stadga sig och
  bereda sig till sitt blifvande kall som husmoder i edert hus. Hon är
  dock ännu helt ung och oförfaren, och J fån väl hafva tålamod med
  henne."
  
  "Jag hoppas att i jungfru Siri vinna en maka, som med fromhet skall
  fylla en hustrus pligter. Jag älskar henne högt, men har äfven funnit
  att mitt förstånd kan gilla mitt hjertas val."
  
  I fru Mettas hufvud började snart röra sig en hel mängd tankar på
  utstyrsel och linkläder och bröllopsrustningar och dylikt; men alla
  dessa tankar kunde dock ej förjaga den oro, som låg i hennes sinne, i
  anledning af besöket i mor Annikas koja. Hon tänkte en stund på att åt
  Enevald meddela sina bekymmer, "men ungdom och visdom följas ej åt, och
  hvem vet om ej han, på sina resor, blifvit fritänkare och börjat förakta
  de hemliga kunskaperna. Sådant har man sett förr. Men om trollerskan
  verkligen hade något ondt i sinnet mot herr Klas, så vore det en
  samvetssak att lemna honom ovarnad. Ty om han än vore sträng och lade
  svår tunga på bönderne, så icke kunde man derföre tåla att de skulle
  trolla lifvet ur honom; och dessutom, när man rätt tänkte på saken,
  kunde han just inte heller annorlunda vara, och icke voro de bättre
  värda heller."
  
  Enevald märkte att fru Metta syntes så ovanligt tankfull och föga
  meddelsam, att han frågade om hon vore bekymrad öfver sin dotters
  framtid.
  
  "Nej, herr Enevald, jag hoppas att hon skall kunna ställa sig så, att J
  icke skall finna skäl till missnöje med henne, och att hon skall blifva
  väl till i edert förmögna hus. Men mig bekymrar det, att jag nödigt
  borde till herr Erik Liljeholm få afsända ett ytterst angeläget bref,
  och icke ser utväg att få det fram till honom. Skickar jag tillochmed en
  af drängarne från godset, så slipper han visst ej fram helskinnad. Råka
  bönderne honom, så slå de ihjäl honom för att han tjenar hos en herre,
  och få krigarne tag i honom, så är han ej stort bättre fast, emedan han
  är en bonde. Men får jag icke brefvet fram, så får herr Erik icke mina
  varningar sig tillhanda, och dessa gälla dock ett lif, som är för högt
  uppsatt att sålunda förspillas, det gäller sjelfvaste herr Klas."
  
  "Herr Klas Fleming, riksmarsken, ståthållaren", frågade Enevald
  förvånad.
  
  "Ja, tillochmed riksamiralen och riksrådet dertill, om J älsken att
  upprepa hans titlar; jag fruktar att det gäller hans lif."
  
  "Men hvad kan väl möjligen fru Metta hafva sig bekant af anslag emot
  hans lif?"
  
  "Detta kan jag eder icke uppenbara; men ville det åt herr Eriks omdöme
  anförtro."
  
  Enevald funderade en stund för sig sjelf. Huru fru Metta möjligen kunnat
  få reda på någon hemlig sammansvärjning emot Klas Fleming, föreföll
  honom besynnerligt, dock vågade han ej att alldeles misstro henne. Fru
  Metta hade ett godt, praktiskt förstånd, och inbillade sig icke gerna
  faror, der ej sådana voro för handen. Gerna ville han ock visa henne
  tjenstvillighet och sade derföre slutligen: "Om denna sak är af så stor
  vigt, så torde väl vara bäst, att jag sjelf ger mig af att uppsöka herr
  Erik."
  
  "Detta vore visserligen en stor tjenst, och skulle jag, i betraktande af
  sakens vigt, ej ens neka att antaga edert tillbud; men en färd uppåt
  landet är denna tid förenad med faror."
  
  "Icke så alldeles många, der just herr Klas med krigshären tågat fram.
  Jag kan ock medtaga en stark och rask karl och ett par hakebyssor, som
  jag kan få hos en bekant vid vägen. Sålunda utrustad, har jag ingen
  fara."
  
  "Nåväl, herr Enevald, jag måste väl antaga eder tjenstvillighet, ehuru
  såväl kanske ni, som herr Klas, anser saken onödig att bekymra sig
  öfver; men i min själ är jag så fullt öfvertygad om dess vigt, att jag
  sjelf förr ginge till fots fram till herr Erik, än jag ville lemna den
  outrättad."
  
  Fru Metta skref: "Käre herr Erik! Kan jag eder icke förhålla, hurusom
  jag förnummit, att en gammal trollkona härstädes, Annika benämnd, är i
  beråd att vilja herr riksmarsken, riksamiralen och ståthållaren,
  högborne herr Klas Fleming, friherre till Wik, m. m. genom trolleri om
  lifvet komma. Och har jag sjelf i hennes koja, både hört tal ditåt, så
  ock sett en underlig fremmande qvinna och andra märken till trollkonsts
  bedrifvande, stygg helvetisk brännestank, och mera dylikt. Syntes henne
  dock till hennes onda afsigts genomförande, trenne af förbemälte högt
  uppsatte herres hårstrån behöfliga vara. Är derföre min tjenstelige
  begäran, att J, herr Erik, ville förbemälte herr Klas förvarna, att han
  sig mot all slags signeri må tillvarataga, icke utan en bit jern på
  kroppen vara, och att han sina hårstrån ingalunda tillåter af någon
  vidkommas, i thy att man icke kan veta ho, som kan förrädisk vara. Och
  har unge herr Enevald Fincke, för att J mågen veta att varna bemälte
  herr Klas för onda stämplingar, åtagit sig att sjelf denna sedeln
  framföra. Har jag dock honom om trolleri intet sagt, betänkandes
  ungdomens oförstånd. Näst Gudi befallat, eder trogna husfru
  
                                _Metta Simonsdotter Abbornät._
  
  Enevald begaf sig på färd, så snart fru Metta hunnit få sin epistel
  färdig, hvilket dock icke aflopp lika flinkt, som det skulle gått att
  ordna en hushållsangelägenhet. Han trodde sig följande dag kunna
  upphinna lägret, men resan gick långsamt. Nejden var som utdöd och
  vägarna förderfvade af den förut tågande hären. Herregårdarne voro
  brända af bönderne, menniskorna skingrade, männen från byarne voro
  utgångna till bondhären, och sällan fanns i gårdarne andra, än hungrande
  qvinnor och barn, som bäfvande flydde undan, när de sågo en herre
  nalkas. Alla hästar voro bortförda. Sålunda gick färden långsamt för
  Enevald och krigshären hann nästan lika fort tåga undan honom. Han
  upphann den derföre icke förrän vid Ilmola der den slagit läger.
  
  
  
  
                                   XV.
  
  
  Några veckor tidigare än den natt då, i Tavastskogens öde djup, mor
  Annika tillagade sitt trollmedel, satt i natten en liten qvinna på en
  plats, der stegel med qvarlefvor af afrättade kroppar stodo omkring
  henne. Hon nästan icke kunde varsnas ibland stenarne, der hon satt
  hopkrumpen insvept i sin gråa rock. Våldsamma rörelser skakade hennes
  lilla kropp; hastigt sprang hon opp: "ha, hvad ropar du Jacob, tror du
  jag sofver. Ånej inte sofver mor Annika, nog vet hon att du fryser.
  Vänta Jacob lille, vänta, mången gång förr har jag bäddat din säng, ha
  bara tålamod."
  
  Och bort jagade hon som en skugga i natten, och om morgonen stod hon
  framför den framtågande bondhopen. Hon stod på ett enstaka klippstycke
  vid vägen, så att hon syntes vida omkring. Vildt fladdrade hennes grå
  hår för vinden. Hon syntes öfvernaturligt liten, der hon stod, högt
  öfver den vida slätten, som om en stenens inbyggare, en dverg, stigit
  opp derpå, för att se på de annalkande.
  
  "Ha, edra uslingar", skrek hon, krypen J fram som sniglar, släntren J
  fram som om J komme från kalas? Åh ja, kalas hade ni på Abraham, kalas
  hade ni på hela hans följe; men skolen J derför krypa som paddor. Borde
  ni ej ha eld i hjertat, eld i fötterna, borde ni inte skrika ve och
  förbannelse, så länge edra bäste ligga obegrafne, ett rof för himlens
  fåglar. Ha, han som var den skönaste, den ädlaste, honom ha de släpat i
  sin mörka håla att dö i elände, och de, de som voro edra hufvuden, edra
  hjertan, edra ögon, dem gifven J ej ens en ärlig graf. Se denna tröja,
  se huru Jacobs blod har färgat den röd, för er, för er alla!"
  
  Rörelse förmärktes bland hopen, många röster höjde sig, men ingen hördes
  tydligt öfver den andra.
  
  "Ha, fort, fort", och främst på vägen stod mor Annika, tog ur handen på
  närmsta man en stång, kastade deröfver den blodiga tröjan och bar den
  högt såsom ett baner, der hon med underlig sväfvande gång gick framför
  hopen. Hastigt följde henne alla, ehuru mången ryste för den underliga
  skepnaden, och tyckte att hon förekom mera trollsk, än godt var.
  
  De döda kropparna nedtogos, en graf gräfdes under tystnad, en af de
  medföljande presterne förrättade jordfästningen. Tysta stodo
  klubbemännen kring grafven, men hat och hämnd glödde i allas sinnen, och
  när nu en röst ropade: "nu icke mera sorg, utan hämnd, bitter,
  oförsonlig hämnd", då höjdes tusendes stämmor och ropade "hämnd, hämnd
  öfver Fleming, öfver herrarne, öfver våra förtryckare! Till Åbo, till
  Åbo, låt oss gå att förjaga Flemingen och hela hans anhang. Ned med
  tyrannens näste, ned med Åbohus. Med tänderna skola vi rifva ned det,
  att der ej blir att stå sten på sten."
  
  Och stormen växte ut öfver en stor del af landet, och åter framgick
  härjning och mord och brand i de rasande hoparnas spår.
  
  Mot Lappfjerd tågade en skara. Här lågo ryttare i borgeläger. De blefvo
  öfverfallne, bundne och stoppade i en vak, men vattnet var för grundt,
  det lyckades icke att dränka dem, men med stänger och stafvar neddrefvos
  de bundne männen under isen, och byns qvinnor slogo, i furielik vildhet,
  de döende med sina ämbaren och byttor i hufvudet, för att påskynda
  mordet.
  
  Ju djupare vatten, dess starkare skakas det af stormen, dess våldsammare
  vågor gå på dess yta. Ju djupare sinne hos ett folk, dess värre svalla
  dess vågor, då stormen engång drifvit dem i rörelse. Gräsligt är minnet
  af klubbekrigets fasor!
  
  I sin vrede reste sig nu Klas Fleming. Tid var ej längre att skona.
  Trupper samlades och i spetsen för dem tågade Fleming sjelf mot de
  upproriske.
  
  Här oppe vid Ilmola å träffade nu Enevald ändteligen herr Erik Liljeholm
  och fick aflemna sitt bref. Herr Erik läste det, skakade på hufvudet och
  sade: "Väl torden J dock hafva haft onödigt besvär, ty det synes mig
  vara på nog lösa grunder, som hon låtit skrämma sig. Dock vill jag ej
  taga på mitt samvete, att icke härom underrätta herr Klas. Han må sedan
  anse varningen värd hvad han sjelf vill. Hur slapp ni dock oskadd fram
  hit?"
  
  "Ungefär såsom om jag skulle hafva rest i en ödemark. Säg mig dock nu,
  herr Erik, huru detta uppror nu åter brutit löst och hvad som skett.
  Rykten gå så mångahanda, man berättar att Abraham Melcherson med en
  krigshär tågat hit till Österbotten, härjat, mördat och bränt, och att
  detta föranledt denna nya resning."
  
  "Har Abraham haft något fel, så får han det nu troligen med sitt lif
  umgälla, ty han är nu i den omilde hertig Carls händer, och han plär
  icke skona. Abraham har lyckats få mig ett bref tillhanda och deri
  skrifver han att, sedan han hade straffat de värsta anförarne och
  upprorsstiftarne, hade han lyckats att efter sitt bästa förstånd med råd
  och förmaningar lugna de oroliga, men vågade dock ej resa ensam, utan
  tog med sig en eskort af femtio man. När han hade förmanat bönderna att
  hålla den ed och trohet de voro sin konung skyldige och undervisade dem
  att de icke skulle låta förföra sig till uppror och lifsfara för dem
  sjelfve; då hade bönderne svarat: Gudskelof, att vi nu få veta hvad som
  är det rätta, och lofvat att icke vidare låta förleda sig. Och så sände
  Abraham bref med lugnande ord till de norra orterna."
  
  "Nå, och påföljden blef blott en ny resning", frågade Enevald.
  
  "Ja, hertigen hade redan, det Gud må förlåta honom, sändt nya anförare
  till de upproriske, och de togo brefvet som Abraham skrifvit till
  bönderne och uttolkade det för de oförståndige, som ej sjelfve kunde
  läsa, och sade att der stod att Abraham skulle komma med sexhundra man,
  för att förlägga hos dem i borgeläger. Frågade dem ock sedan om de ville
  tåla detta, eller med lif och blod försvara sig emot öfvervåld. Och,
  rasande öfver det svek de trodde Abraham hafva begått emot dem, togo de
  brefförarne och kastade dem i en vak på isen."
  
  "Nå än Abraham sjelf?"
  
  "Han visste häraf intet, men bönderne lade sig i försåt för honom,
  ihjälslogo och plundrade hans knektar och släpade honom sjelf fången
  till Sverige."
  
  "Man säger att upproret nu är allmänt öfver alla de norra orterna?"
  
  "Ja, bönderne och deras ombud hafva tågat omkring och rest opp man ur
  huset. De der anförarne, som Abraham lät afstraffa och stegla, hafva de
  nedtagit och begrafvit, och rysvärda mord och deras gamla brännande och
  plundrande, ha de åter vidtagit."
  
  "Hvem anför dem nu?"
  
  "Hertigen har nu skickat dem till fogde en oduglig köpman från
  Hernösand, han anför den hop som ligger här emot oss. Den är ock den
  största. Öfverallt ströfva mindre troppar. De bränna alla adelsgårdar,
  men jag tänker de sjelfve skola få näsbränna. Herr Klas har skickat dem
  bud på bud, och bjuder dem nedlägga vapnen och lofvar förlåtelse, blott
  de hädanefter vilja hålla sig stilla, men de bli allt mera förmätna och
  tro att han är rädd för dem. Ja Gud sig förbarme! Ja rädd skulle han
  vara!"
  
  En stund sednare inträdde herr Erik hos ståthållaren, som tagit qvarter
  på Ilmola prestgård. Fleming gick fram och åter med stora steg. "God
  afton, herr Erik, intet nytt? Ännu intet bud om underkastelse från
  bönderna?"
  
  "Intet."
  
  "Nå så må herren förbarma sig öfver de arma nötena, ty nu kan jag det ej
  mera. Och dock vore det hederligare att få vända sig emot den förrädiske
  hertigen och klappa krontankarne ur honom. Dock hvad lönar sig prat."
  
  Fleming meddelade nu åt herr Erik åtskilliga order för morgondagen, och
  sedan allt det vigtigaste var aftaladt, berättade herr Erik om det
  budskap, han ifrån sin fru hade erhållit.
  
  "För böfveln", sade Fleming skrattande, "tre käringar i en stuga, det är
  mer än en ärlig krigsman kan stå emot."
  
  "Slå dock icke varningen alldeles i vädret. Nog veten J, herr Klas, huru
  ofta man säger att de österbottniske trolla lifvet af folk och fä, och
  sällan är ändå så stor rök utan eld. Akta er för allehanda okändt folk,
  och gerna kunnen J ju hålla edra hårstrån inom egen mössa."
  
  "Käre herr Erik, icke ta de österbottniske så lätt lifvet af mig, nog är
  jag dem för seg. Icke vore det heller nu tid på för mig att dö, ty jag
  tror att jag dock kan göra min konung och herre nytta på den plats, der
  han ställt mig, och visst skall jag bjuda till att stå på hans rätt,
  emot hans furstliga onåde."
  
  
  
  
                                   XVI.
  
  
  Klar och kall uppgick vinterdagen öfver nejden. Klubbehären stod
  uppställd. Israel Larson, ehuru af hertigen lärd att anföra bönderne,
  egde dertill hvarken mod eller kunskaper, och öfvergaf saken innan ännu
  slaget ens var börjadt. Ingen förstod att befalla, ingen visste lyda.
  Mod och beslutsamhet skulle icke felats bönderne, men bristen på
  ordning, samhållighet och tillochmed på vapen, var så mycket större.
  Bågar och pilar, klubbor och störar, utgjorde de flestes beväpning, men
  alla voro ifrige att slåss, att på Fleming få hämnas det förtryck
  knektarne utöfvat, hämnas sina vänner och fränder, hvilka fallit offer
  för Flemingens mordlystnad och tyranni, som det hette. Nu stod den
  fruktade och hatade mannen sjelf emot dem, och hans, om möjligt, än mer
  hatade knektar, desamme som legat hos bönderne i borgeläger, som
  förtryckt dem, som tagit dem brödet ur munnen. Och huru liten var icke
  denna hop, som ställde sig emot böndernes tusenden! De förnyade
  uppmaningarne af Fleming, framställdes af anförarne endast såsom bevis
  på hans fruktan för deras öfverlägsna mängd.
  
  Nu lät Fleming sina ryttare upptåga längs båda stränderna af ån, en
  tredje afdelning placerades på sjelfva isen. Fleming sjelf, med några
  officerare, stod på en kulle invid ån. Mörk, som en höstnatt, var Klas
  Flemings blick, då han öfversåg de till strid färdiga massorna. "De
  hundarne äro dock, på sätt och vis, oskyldige, de äro landsmän och
  konungens undersåter, det är otäckt att börja."
  
  Nu steg herr Erik Liljeholm fram och frågade: "Vore det icke rådligt att
  ännu en gång försöka med godo förmå dem nedlägga vapnen. Åsynen af
  truppernas hållning och ordning, inverkar möjligtvis på dem."
  
  "Förgäfves, de vädra blod som vargar. De skulle nedskjuta en hvar, som
  skulle nalkas dem."
  
  Nu framsteg Enevald Fincke, bugade sig och sade: "Tillåt mig att
  försöka. För sådant pack skall ingen säga att en adelsman skyr."
  
  "Välan", svarade Fleming. "Ännu ett försök. Förlåtelse åt alla, utom åt
  anförarne och uppviglarne."
  
  Enevald Fincke red fram mot bondehären, åtföljd af några få ryttare. Han
  upptog sin näsduk, fäste den på spetsen af sin värja och red sedan
  närmare, ropande med hög röst: "Ännu en gång, den sista, bjuder herr
  Klas Fleming, ståthållaren, konungens högst betrodde man, på hans
  majestäts vägnar, nåd och förlåtelse åt dem af eder, som äro vilseledde.
  Nedläggen vapnen, gån till edra hem, och eder skall intet ondt
  vederfaras. Endast edra anförare och dem, som uppviglat eder att strida
  emot eder konung, skolen J utelemna, för att de måga straffas såsom lag
  bjuder; men fortfaren J att vilja strida emot eder konung och gören
  uppror och upplopp, då skolen J straffas såsom J förtjenen, och med
  skott och svärd utrotas till sista man."
  
  Mycken rörelse märktes bland bönderne; det syntes att mången velat
  lyssna till förslaget, men brådskande gingo från man till man, just de,
  hvilka hade mest att frukta, och desse bjödo till att elda böndernes
  ifver och motstånd.
  
  Enevald märkte rörelsen och utropade: "Skynden eder, gripen edra
  förledare, det äro de, som äro edra verkliga fiender." Längre hann han
  icke. Han hade väl sett att en af dem, som syntes ifrigast uppmana
  bönderne till motstånd, hade lagt an med sin bössa på honom, men med en
  blick af stolt förakt på bonden, fortfor han att tala. Nu small skottet,
  en kula for genom tröjan och rispade huden vid venstra sidan. I detsamma
  lossades flere skott från böndernes led, fem af Enevalds följeslagare
  föllo, han sjelf med de få återstående red tillbaka.
  
  "Är ni svårt sårad", frågade Fleming.
  
  "Nej, eders herradöme, dock för mycket för att vara det af en vanbördigs
  kula."
  
  I detsamma gafs på alla punkter tecken till anfall. Rytteriet störtade
  fram. Israel Larson hade flytt. Utan dugliga anförare kämpade den
  oordnade hopen modigt, men på det mest ändamålslösa sätt. Tyngden af
  kavalleriet bragte dem innan kort att vika. Snart voro bönderne
  omringade, de stredo förtvifladt för sina lif. Ingen pardon gafs, och
  innan dagens slut lågo fyra tusende döda på slagfältet. I massor
  kastades liken i ån, tolf och tolf hopbundos och nedstörtades lefvande,
  säger en berättare af hertigens anhängare. Hvarifrån de dertill
  behöfliga repen togos, säger ej berättaren.
  
  Dagen efter slaget befallte Fleming att sammanföra alla fångarne; de
  uppställdes nu inför honom, och tydligt syntes, att de alla ansågo sin
  sista dag vara för handen. Med vilda åthäfvor och hårda ord tilltalade
  dem Fleming och hotade alla med död och straff. "Såsom trolöse, Gud- och
  äreförgätne skälmar", utbrast han, "hafven J gjort uppror emot eder
  konung med olydnad och tredsko. J hafven förvägrat kunglig majestäts
  krigsfolk, som varit förlagde i borgeläger hos eder, deras nödtorft, J
  hafven fängslat, piskat, ihjälslagit dem J kunnat öfverkomma. J hafven
  öfverfallit kunglig majestäts fredlige och trogne undersåter, både adel
  och oadel, med mord och brand, och skulle ödelagt hela landet, om icke i
  tid hinder blifvit satt för eder. J hafven brukat sådant tyranni, som
  ännu aldrig någon utrikes fiende gjort, och som de grufligaste
  hedningar, men icke kristet folk bruka emot dem de få till fånga. Och
  ändock tänkte jag låta det blifva dervid, såsom ock vid Nokia skedde,
  och gjorde mig den mening, att oförstånd och förrädiske intalanden hade
  förledt eder; och tänkte efter Sveriges lag och rätt lagföra eder, när
  Gud skulle foga hans kunglig majestät i sitt rike igen. Men J hafven
  fört eder lag och rätt på spjutuddar, bågar, pil och bössa; derföre har
  jag varit nödsakad att, på kunglig majestäts vägnar, bruka samma slags
  lag och rätt emot eder igen! Och dock skulle jag icke velat handla så
  tyranniskt emot eder, som J haden gjort, huru god fog jag än hade
  dertill; och skulle icke hafva skadat ens en man till lifvet, blott J
  haden öfverlemnat dem, som voro roten och upphofvet till detta
  oväsendet, och sedan gått, stilla och fredligt, hvar och en till sitt
  och gifvit eder troget under eder konung. Men J hafven stått efter mord
  och blod, och derför har det öfvergått eder sjelfve. Hvem är kung Carl,
  den J omtalen? En sådan har på flere hundrade år icke funnits. Konung
  Sigismundus är vår rätte herre och konung, och honom tjene vi, som
  krigsmän, och tänke icke låta slå eller mörda oss af någon, utan slå
  igen och afvärja uppror och förräderi, liksom vi ock hafve försvarat
  eder mot utrikes fiender, då J fått sitta hemma i eder varma stuga hos
  hustru och barn och sköta om eder. Då hafva krigarne legat i fält emot
  fienden, och för eder slitit ondt och offrat lif och blod, eller blifvit
  förderfvade. Och dem, som öfver lefvat, sedan de för eder utstått fara
  och vedermöda, dem viljen J mörda och förderfva."
  
  En gammal bonde tog sig nu mod till och steg fram, bedjande
  ödmjukeligen, att hans nåde icke ville utrota de fattige bönderne för
  den trohet, de hade visat hans fursteliga nåde, hertig Carl, hvilken
  sändt dem många bud och bref, synnerligen med Hans Hansson och Hans
  Fordeel, bjudande dem, på konungens och rådets vägnar, att gå man ur
  huse och strida emot hvar och en, som dem förtryckte, och åläggande dem
  att sköfla alla adelns gårdar, utom några, dem han befallt skona.
  
  "Hafve än icke mellanlöparne sjelfve varit de, som skrifvit sådana bref,
  hvilket troligt är, så skolen J veta, att, om än fursten sjelf hade
  varit med eder emot hans kunglig majestät, så hade vi, för vår
  trohetseds och pligts skull, icke kunnat skona ens hans egen person, så
  mycket mindre eder, som i hans namn gjort uppror. Mig borde, på hans
  majestäts vägnar, att bruka rätt emot eder och låta utöda eder, med hus
  och grund. Bättre vore att straffa sådana missdådare, än lemna dem fria
  att skada och förderfva oskyldiga menniskor. Och dock har jag medlidande
  med eder, för eder egen fåvishets skull, för eder egen uselhets skull.
  Det var ni, som skulle intaga Åbohus, taga mig till fånga, och hvad ni
  allt skulle uträtta, det var ni, som med tänderna skulle rifva ned
  Åbohus! Stackare, som J ären. Kunnen J ens så mycket, som rifva ned den
  der spiseln med tänderna? Försöken sjelfve hur godt det är, så fån J se
  hurudana skräflare och stackare J ären."
  
  Ett drag i tidens lynne var en viss naiv, handgriplig humor ofta midt
  under de allvarligaste och bekymmerfullaste tilldragelser. Hos hertig
  Carl framstår den ofta bjert, stundom grofkornig. Hos Arvid Eriksson
  Stålarm, som den mest trefliga fryntlighet; bönderna visa en ansatts
  dertill under sjelfva klubbekrigets vilda scener, då de, till exempel,
  ställa de slagtade kreaturens hufvuden att grina i fönstren, och
  tillochmed hos den allvarlige och oböjlige Fleming framsticker ofta
  detta samma drag.
  
  Äfven nu, sedan han med strängaste allvar hållit sin straffpredikan,
  grep honom denna håg för det lustiga oemotståndligt, vid tanken på huru
  bönderne skulle med tänderna rifva ned muren. När nu ingen rörde på sig
  för att göra början dermed, skrek han häftigt: "fort deran, eller det
  eder bödeln annamma. Ner med spiseln, edra okynnesfän, så fån J försöka
  hur lätt det går. Nils Jönsson, skynda dig, du hade mun att skälla med,
  då du skulle till Åbo och slå ihjäl mig, visa nu ock att du kan bita,
  som du kan skälla. Olof Persson, du var lika stor i mun du. Hej, bit
  raskare. Så der ja. Nå sen J nu, edra gläfsare, huru långt J kommen med
  edra tänder."
  
  Bönderne refvo och sleto med tänderna i stenarna i stor ångest och
  bäfvan. De beto högre opp, de beto lägre ner, de grinade och sleto af
  hjertans grund, så svetten perlade i pannan, och Fleming ropade och
  manade på, under hotelser och hån. Slutligen brast han ut i ett så
  häftigt skratt, att alla vapenstyckena skramlade mot hvarandra och
  ropade: "Nå, nu sen J, huru mycket J kunnen uträtta ens mot denna lilla
  skorsten, lär er härnäst att hålla inne med edert fåvisa skrål. Tag eder
  nu till vara, och må denna skrämseln vara eder en varning, och må de
  fallnes öde lära eder, att man icke ostraffadt gör uppror emot sin
  konung. Om J nu heligt och ärligt lofven att, som hans konglig majestäts
  trogne och lydige undersåter, lefva i stillhet hvar på sin ort och edra
  skyldigheter uppfylla, så skall jag, ännu denna gång, låta nåd gå för
  rätt och låta eder, som öfverlefva, utan vidare näpst få gå hädan."
  
  Med uppräckta händer ropade bönderne: "det lofva vi alla ärligen!"
  
  "Gån hem, låten detta blifva eder en allvarlig lexa. Men minnens, och
  sägen edra socknemän detsamma: att der någon understår sig att
  hädanefter höja hand eller fot emot laga ordning och rätt, han skall
  icke skonas, utan öfver honom skall svärdet tungt falla, och att jag,
  Klas Fleming, har sagt det. Dragen nu hädan."
  
  Att bönderne ej läto säga sig de orden två gånger, torde ej behöfva
  nämnas. Men i ett afsides pörte funnos ännu någre män, bevakade af
  krigsmän, hvilka der väntade sin dom, och nu först, på Flemings
  befallning, till honom framfördes. Desse voro prester från de
  kringliggande socknarne, hvilka, långt ifrån att intala sina socknebor
  lugn och fridsamhet, just hade manat dem till uppror. Af fruktan att
  Sigismund skulle gynna katholska läran, hade de slutit sig till hertig
  Carls parti, och voro ofta de ifrigaste förkämpar för läran att "orätt
  med våld vräka", som uttrycket föll sig.
  
  Fleming hade låtit hemta dem, hvilka ej redan voro tillstädes vid
  bondhären. Främst i spetsen inträdde nu herr Simon Johannes Slurk, med
  stolta steg och ställde sig inför Fleming, med ett utmanande utseende, i
  det han sade: "Herr Klas, är eder icke nog att söla edra händer uti
  tusendes blod, viljen J ännu förgripa eder på herrans tjenare?"
  
  "Djefvulens tjenare ären J, och icke herrans", ropade Fleming med
  vredgad röst, "och vakter och ser eder före, att det icke må gå eder,
  som med presten i Rautalampi, den jag nu håller fången, och om än
  bönderne hafva sluppit fria, så är dock eder dom ännu icke fälld; de
  voro fåren, J de falske herdarne. Att jag släppt dem, har jag gjort af
  christeligt medlidande och för att skona oskyldigt blod, ehuru både mig
  och krigsfolket alltför mycken anledning är gifven, att icke längre
  hafva fördrag. Längesedan hade jag kunnat låta nedlägga dem allesamman,
  men bland dem funnos oskyldige, som blifvit förledde, och jag har haft
  betänkande vid att deras blod skulle gjutits med de skyldiges, och jag
  har blott velat straffa de förrädare, som dem förledt. Såsom röfvare och
  själamördare hafven J förfört eder hjord, att de nu äro slagne och
  nederlagde. Eder hade tillkommit att lära folket lefva som kristne män,
  och J hafven lärt dem att blifva förrädare mot sin konung och ed."
  
  Men Johannes svarade: "Är icke bonden en menniska, skall icke äfven han
  äga rätt att befria sig från öfvervåld och tyranni. Herr Klas, också J
  skolen engång komma att stå inför Guds dom, huru viljen J då svara för
  allt det myckna blod och elände, som J öfver detta land dragit. Då
  hjelper eder icke edra många höga embeten."
  
  "Svaren blott J, herr Johannes Slurk, för edert samvete, med Gud vill
  jag hoppas att kunna svara för mitt, och tror stadeligen att de mångas
  blod, det jag nödtvungen gjutit för min konung och min trohet, icke
  skall falla på mitt hufvud, utan på dens, som allt detta elände vållat,
  och på dem, som varit uppviglare och förfört den okunnige allmogen. Och
  just J, herr Johannes, som här pöser inför mig, liksom om det vore
  prestens kofta, och icke hans hjerta, som gjorde honom helig, J hafven
  varit en af de värsta."
  
  Äfven med presterne blef slutet af förmaningen detsamma, som med
  bönderne. Mot högtidligen afgifvet löfte om att hädanefter förhålla sig
  troget och stilla, fingo de alla sin frihet att återvända hem, endast
  herr Johannes Slurk straffades med att få hos sig en mängd knektar
  förlagde, emedan han ej ens nu visade någon håg att foga sig.
  
  
  
  
                                  XVII.
  
  
  Det led mot våren. Klas Fleming hade återkommit till Åbo, sedan nu äfven
  de många spridda uppresningarna i olika trakter af landet efterhand
  blifvit dämpade och strängt bestraffade. Hertig Carl och hans anhängare
  utöste nu öfver Fleming all deras vredes bitterhet. Köttmånglaren,
  blodhunden, voro de vanliga benämningar, hvarmed han omtalades, och
  hvarje i striden fallen bonde omtalades, som ett nytt bevis på hans
  blodgirighet och tyranni.
  
  I ett bref från denna tid säger Fleming huru, oaktadt böndernes löfte
  att förhålla sig stilla, de dock, eggade af prester och andra hertigens
  ombud, åter rest sig, huru de vildt härjat och huru de sedan i striden
  mot krigsmännen kommit till korta, och beklagar bittert, att sålunda
  många hundrade menniskor blifvit ihjälslagna, hvilka, om de icke blifvit
  förledde, skulle hafva i lugn sutit i sina hem. En af hertigens män
  yttrar härvid med salfvelse: "se huru många herr Klas sjelf säger sig
  hafva slagit ihjäl!"
  
  Som vanligt hållande alla styrelsens trådar i sin hand tillbringade
  Fleming nu en kort tid i Åbo under arbete åt många håll. Otaliga bref,
  som ännu finnas qvar, bevittna hans rastlösa nit och verksamhet, och
  deraf ganska många uppsatta och skrifna af hans egen hand. Huru många
  herrar kunde på denna tid göra detsamma, och dock talar man sällan om
  Klas Fleming, utan att orda om hans brist på bildning. Utgifvaren af en
  stor samling svenska urkunder, säger: "Man nekar ej att Klas Fleming var
  mycket obildad, men ej i jemförelse med sina embetsbröder. Stilen är
  vida bättre än mången af rådsherrarnes i hans tid."
  
  Efter slutadt dagsarbete inträdde han en afton till fru Ebba, för att en
  stund i förtroligt samspråk glömma dagens ledsamheter. Fru Ebba omnämnde
  nu, att hennes döttrar jemte Sigrid slutat sitt arbete med mattan, och
  omtalade dervid de ord, som mäster Sigfrid tidigare hade fällt om den
  och hvilka förekommit alla fruntimren så olycksbådande.
  
  "Ja", sade Fleming, "detta påminner mig om, att äfven jag blifvit hotad
  med trollskott. Kära min Ebba, håll du väl vård om att ingen får lugga
  mig, ty derpå beror alltihop. Emellertid måste jag nu, till en början,
  ta bort min lugg ifrån din vård, ty utan den kan jag väl ändå svårligen
  resa, och jag måste i morgon företaga en färd österut, i angelägenheter
  i konungens och landets tjenst. Unge herr Enevald Fincke torde jag
  medtaga. Han har redan engång visat sig villig att för min skull göra
  sig möda, om än den saken var ett lappri. Han är dock en konungens man.
  Krångliga tider att lefva uti för mången. Vår konung och herre hotar,
  som rätt och tillbörligt är, med strängt straff en och hvar, som sällar
  sig till förrädarne och är upprorisk, och hertigen vrider och vränger
  och hotar äfven med strängaste straff alla förrädare. Men i hans mun
  betyder en förrädare den, som är sin laglige konung huld och trogen.
  Menniskorna synas ej veta, hvartut de skola luta sina hufvuden; luta de
  det åt höger, så göra de mot tro och ära och hotas med straff af hans
  konglig majestät, luta de det åt venster, så sker dem samma hotelse af
  hertigen. Men mig synes, att hufvudet dock må veta hvad samvetet säger,
  och detta kan väl ej föra mer än ett tal."
  
  "Blir resan långvarig för dig, min herre och man?"
  
  "Troligen icke, jag måste skynda hit åter. Flottans utrustning börjar
  brådska, att den må vara i skick att begagnas i hans kunglig majestäts
  tjenst. Det blir snart vår."
  
  "Måste du nödvändigt göra denna resa? Jag vet ej hvarföre den skrämmer
  mig. Du har så mången gång varit ute för farlighet, jag rädes du
  slutligen ej kommer med lifvet från dina färder."
  
  "Nå, i sanning, jag tror att min Ebba vill stänga mig i kakelugnsvrån."
  
  "Och mången gång har du gått ut i farlighet; och en gång kan väl faran
  drabba!"
  
  "Vore det än så, så går jag äfven denna gång i konungens ärender. Men nu
  är ju allt fredligt och ingen fara för handen. Dock skulle det än så
  vara, så skulle jag alltid med öppet sinne gå den emot, ty lifvet har
  aldrig varit mig så kärt, som själens salighet och äran. Men", tillade
  han leende, "hvartill sådana allvarliga ord, som äro alldeles för mycket
  nu. Det är ju blott på en kort resa jag far."
  
  Följande morgon afreste Klas Fleming; fru Ebba stod länge och såg efter
  honom och sade slutligen: "Ebba Stenbock, Klas Flemings maka, är hon ett
  barn, som gråter när sköterskan går i nästa rum."
  
  
  
  
                                  XVIII.
  
  
  Doft gick ett rykte ut öfver landet. Klas Fleming är död, hviskades det
  först tyst, hemligt, från mun till mun, liksom om ingen velat uttala
  ordet, af fruktan att den väldige ännu skulle uppstå och straffa den,
  som om honom talat osanning. Snart blef ryktet högljuddare och tusende
  tungor omtalade nu nyheten. Hertig Carls anhängare jublade, och hertigen
  sjelf skref: "Vi förnimme att Gud hafver den blodhunden Klas Flemings
  grofva missgerningar straffat och honom genom en hastig afgång uti sin
  grymhet falla låtit."
  
  Konungens trogne åter klagade, ty deras och den kungliga sakens
  starkaste stöd var krossadt, och ingen kände sig ega en kraft, som
  kunnat ersätta hans, den oböjliges. Bittert klagade en af Finlands
  ädlaste män: "Gud allsmäktig hafver tagit hans herrlighet ifrån denna
  onda verlden, hvars själ Gud evinnerligen hugsvale." Alla stodo som
  förlamade af ett åskslag. Den store, den mäktige anden hade fallit, han,
  som brutit sin väg rakt som viggen genom trädet, orörd af smicker,
  löften och hotelser, orörd af tadel och hån, blott lydande hvad han
  ansåg för rätt. Eller såsom en af hans fiender om honom klandrande
  uttryckte sig: "Herr Klas var en enfaldig man, som ej förstod sig på
  annat, än att gå raka vägen fram", ett tadel, jemngodt med det skönaste
  beröm.
  
  Allmänna sägen var, att Klas Fleming dött af trollskott från
  Österbotten. Några stämmor höjde sig, som påstodo att hertig Carl låtit
  förgifva honom; alla voro öfverens derom, att han fallit för ett hemligt
  nidingsdåd.
  
  Utan fruktan vågade nu alla skymfa den fallne. Icke allenast hertigens
  anhängare sågo sig nu hafva fritt spel, men äfven många, som hittills
  tvekat hvilket parti det vore säkrast att luta sig till, hopade nu öfver
  den döde alla skymford, alla lögner och beskyllningar, för att sjelfva
  fria sig från misstanken att hafva hållit med honom. Och ända till vår
  tid har ett återskall trängt af den dom, som öfver den store döde
  fälldes af hans fiender; ty snart blef en tid då hvar och en, som velat
  freda hans minne, nödgades tiga för att icke på sig sjelf fästa en
  farlig uppmärksamhet.
  
  Men historiens dom revideras stundom. Ur archivernas damm framdragas
  åter gömda och glömda handlingar, som undgått den förödelse, hvilken
  oftast drabbar det besegrade partiets skrifter. Ändteligen hafva de
  skuggor börjat skingras, hvilka man hopat öfver Klas Flemings minne.
  
  Det blef Enevald Finckes sorgliga uppdrag, att till Fru Ebba frambära
  den sista helsningen från hennes make: "Kort blef den tid honom unnades
  till beredelse", sade denne, "men han syntes ock genast beredd, när han
  anade att det var döden som nalkades. De sista jordiska omsorger, som
  sysselsatte hans herrlighet, voro tanken på huruvida han kunde få se hos
  sig eders frudöme, "min kära och älskeliga maka och mina kära barn."
  Lugnt och förtröstansfullt var det samtal, han förde med presten, som
  han låtit kalla. Hans sista ord voro: "Gud, konung, maka och barn."
  
  Fru Ebba satt blek och tyst. Om hon hörde hvad som talades, visste man
  ej. Endast på fållarna af doket, som betäckte hennes hufvud, kunde man
  märka en darrning. Hennes döttrars omsorger, sonens hjertliga ord, intet
  syntes kunna väcka hennes uppmärksamhet. Endast då Johan Fleming, hennes
  unge, ridderlige son, kom för att säga henne farväl, då han skulle resa
  för att åtfölja sorgetåget till Åbo, då slöt hon honom under våldsam
  rörelse till sitt bröst.
  
  Långsamt rörde sig tåget framåt. Rastade, som till ståten hörde, länge
  på hvarje hviloställe. Mat och dryck skonades icke. Flera tunnor öl,
  åtskilliga får, dussintals harar och fåglar, fläsk utom mångahanda andra
  slags matvaror förtärdes hvarje dag. Det var som om en furstlig person
  skulle, enligt tidens sed, blifvit beledsagad till sitt hvilorum.
  Slutligen hann sorgetåget dock Åbo. Den döde skulle här bisättas, till
  dess allt hunnit ordnas för begrafningen, som skulle ske i Pargas kyrka,
  under hvilken godset Qvidja lydde.
  
  Kring den på en katafalk hvilande likkistan, hvars lock var aflyftadt,
  stodo fru Ebba och hennes döttrar, jemte andra adeliga fruar,
  anförvandter till den hädangångne. Alla till saken hörande ceremonier
  voro förrättade. Sorgetåget aflägsnade sig till de rum, der mat och
  dryck för gästerna var anrättad. Äfven Johan hade åter intagit sitt rum
  i tåget och följt bort dermed. Nu skulle äfven fruntimmerna gå att
  intaga sin plats i sorgrummen. De gråtande flickorna medfördes af de
  andra fruntimmerna, men fru Ebba gjorde en vink med handen att hon
  önskade qvarstanna. Hon lemnades slutligen allena. Nu lutade hon sig ned
  öfver den döde och brast i en häftig och våldsam gråt. Dock icke länge
  lemnade hon sig åt detta utbrott. Snart reste hon sig åter, lade sin
  hand på den dödes bröst och sade: "Död hafva de nedlagt den ädlaste, men
  hans anda skall lefva. Må du i himmelen höra mitt löfte. Svag är min
  qvinliga hand, svagt är mitt sinne, som hittills endast slutit sig till
  sitt stöd; men här lofvar jag heligt, vid detta stoft, som en niding
  skiljt från den ädlaste själ, som bott i mensklig hydda; här lofvar jag
  att ditt verk icke skall falla, så länge en qvinnas hand kan hålla det
  oppe. Må din ande gifva mig den styrka, jag behöfver. Aldrig, så länge
  jag förmår något, skall din mördare ohelga din hvilostad med sitt välde
  -- aldrig, om Ebba Fleming _kan_ hindra det."
  
  Nu reste sig fru Ebba och lemnade kyrkan med jemna steg. Den bittra,
  tröstlösa sorgen syntes hafva gifvit vika. Hon framgick med säker
  hållning och uppfyllde med lugn och ordning sin plats som värdinna för
  en talrik mängd gäster.
  
  Sedan de sorgliga högtidligheterna voro förbi, började fru Ebba sjelf
  att påskynda sin sons afresa till Polen. Honom tycktes nu tungt att
  lemna sina kära i deras sorg, men fru Ebba ville att ynglingen skulle i
  den yttre verlden förströ sitt sorgliga sinne. Dock ansåg hon att han
  borde till konung Sigismundus frambära sin faders sista helsning och
  tillika förklara sin egen beredvillighet, att egna sig åt hans tjenst.
  Dertill skulle han redogöra för förhållandena i Finland och bedja om
  undsättning för dem, som höllo konungens sak oppe. Midsommardagen
  afreste unge Johan Fleming. Med tungt hjerta lemnade han mor och systrar
  i ett oroligt land, utsatta för möjligheten af ett anfall af hertigen.
  Dock hoppades han att hertigen ej skulle våga lemna Sverige, af fruktan
  för att konungen emellertid kunde inträffa der. Ännu tyngre var
  skiljsmessan för fru Ebba och hennes döttrar, och de anade dock icke att
  intet återseende skulle dem förunnas.
  
  För den unge, som beger sig ut i verlden, med hjertat fullt af lysande
  och glada förhoppningar, skingras snart nog alla mörka tankar. Ett
  utmärkt vänligt emottagande vid hofvet, konungens nåd och alla sköna
  damers välvilja, mötte den unge, älskelige sonen till honom, som varit
  det trognaste och mäktigaste stödet för konungens makt i hans
  fädernerike. Sigismund utnämnde genast unge herr Johan Fleming till sin
  kammarherre, och hoffolket täflade om att visa honom artighet.
  
  Då nu efter Flemings död endast fruntimmer funnos qvar i sorgehuset, och
  dertill förhållandena blefvo allt osäkrare och mera hotande för Finland,
  ville Peder Banérs föräldrar icke längre qvarlemna honom der, utan
  begagnade en lägenhet, som yppade sig, att återhemta honom hem. Peder
  öfverraskades af påbudet att komma hem. Far och mor och syskon voro
  kära, men att fara från Åbo, det hade dock sina bekymmer. Johan var nu
  väl borta, och det var allt ledsamt, men att lemna Hebla isynnerhet, var
  högst tråkigt. Då Peder knotade sade Hebla: "Veli, Veli", och utan att
  hon tillade mera, förstod Peder hennes mening, och bjöd till att lugna
  sig.
  
  Med outtröttlig ifver arbetade fru Ebba på fästningsverkens noggranna
  iordningställande och slottets provianterande, emedan ett anfall af
  hertigen fruktades. Hon anordnade allt på det noggrannaste, ställde
  försvarsanstalterna i det bästa möjliga skick. En stor förändring syntes
  hafva föregått hos henne. Den milda qvinnan, alla nödlidandes
  hjelperska, som så ofta försonande trädt emellan, då herr Klas varit
  nära att låta sin vrede drabba, hon stod nu som en djerf och kraftfull
  borghöfding i spetsen för krigarne, och ledde försvarsanstalterna. Det
  bästa manskapet inkallade hon till slottets försvar, och inbjöd sig till
  råd och biträde de pålitligaste höfdingarne. Och Flemings enka åtlyddes.
  
  Herr Erik hade, jemte andra krigsöfverstar, varit sysselsatt att
  vidmakthålla ordning bland knektarne, och tillhålla dem att ej betunga
  allmogen mera, än oundvikligt var, och att qväfva uppror och oordningar,
  som ännu här och der utbröto. Djupt och af redligt hjerta, sörjde han
  Flemings död, så väl för den oersättliga förlust, som drabbat konungens
  sak, som för den enskildta vänskap, han hyste för sin höge vän. Han
  skulle nu gerna hafva återfört Siri hem, sedan lugnet tycktes temmeligen
  återstäldt och ej heller biskopen mera syntes erna göra någon sak af
  Siris föregifna öfvergång till katholicismen; men Karin och Hebla bådo
  så hjertligt att hon måtte qvarstadna, dem till tröst och trefnad, att
  han ej ville motsäga dem.
  
  
  
  
                                   XIX.
  
  
  De unga flickorna voro glada, att stundom få utbyta slottets tjocka
  murar och små fönster, emot det vackra Qvidjas parker och lundar. Äfven
  fru Ebba sjelf reste någon gång ditut, för att låta ordna sin herres
  graf. Hon ville icke låta flytta hans stoft bort från Åbo, innan allt
  vore färdigt. I Pargas kyrka hvilade redan förut hans fader, herr Erik
  Fleming; invid dennes stora grafsten skulle nu grafven muras för herr
  Klas och anläggas så, att äfven fru Ebba sjelf der med tiden finge
  hvila. Äfven skulle ett monument uppsättas öfver grafven.
  
  På Qvidja reste sig ett högt gråstenstorn; det qvarstår der än i dag som
  en skepnad från forntiden, och talar om den tid, då Klas Fleming och
  hans ädla maka brukade vistas derinom. Men i de rum, derifrån ofta Klas
  Fleming, enväldigare än mången konung, styrde Finland, der gnaga nu
  råttorna på de rika sädesförråderna från Qvidjas vidsträckta åkrar.
  
  De första årtiondena af detta sekel stodo ännu de tvänne rum, som
  utgjorde tornets tredje våning, i gammaldagsdrägt. I de djupa
  fönsternischerna funnos stolar med Adam och Eva broderade, jemte
  kunskapens träd, på hvarje dyna. Färgerna voro urblekta, och det hela
  såg ut som om det kunnat vara en återstod af dessa rums utseende för 200
  år sedan.
  
  Gerna älskade man då att tänka det här, i dessa rum, en gång vistats den
  mäktige Klas Fleming, den stolta Ebba Stenbock, deras unga, glada
  döttrar och den ridderlige, ädle, unge Johan Fleming; han, hvars korta
  lefnads sorgliga slut blifvit en af de sägner, som barnet redan hör med
  andlöst deltagande, och som sedan bo i hjertat, så länge det kan klappa
  varmt.
  
  Herr Erik Liljeholm vistades ofta med de unga flickorna på Qvidja, såsom
  deras stöd; stundom fick då Enevald Fincke äfven göra der ett besök och
  var hos alla de unga en välkommen gäst. Hebla påstod att han bestämdt
  var den vackraste af alla de unge ädlingarne i Åbo. Karin skrattade åt
  hennes barnslighet, Siri teg och rodnade och sade ingenting.
  
  Då hände väl att Hebla skrattade och påstod att Siri var ond på unge
  herr Enevald. Siri hade ej ens åt de båda systrarna anförtrodt sin
  hemlighet. Nu brydde henne Hebla åter: "Du är bestämdt förtretad på
  honom, du vill ju knappt tala med honom. Och han, som är så vacker, så
  ståtlig. Och hur han dansar, och hur han tumlar sin häst. Nej, i
  sanning, nog syns det ändå på dem, som vistats i utlandet; de ha annan
  syn med sig, än våra dabbiga finnar."
  
  "Nå, tråkiga äro ni båda två. Ingendera säger ett ord", fortfor Hebla om
  en stund. "Har han kanske icke varit nog artig emot jungfrurna?"
  
  "Artig, det är han visst alltid", svarade Karin, "och visserligen en
  hygglig ung junker, och galant och förekommande. Men jag vet ej huru
  han, när han är som artigast, förefaller mig som om han ville ställa en
  i glasskåp likt en helgonbild. Hans hustru ville jag åtminstone aldrig
  bli."
  
  Hebla skrattade. "Nå hvad har du emot att vara ett helgon och sitta i
  glasskåp och dyrkas och se alla karlar för dina fötter?"
  
  "Nej jag vill vara en menniska med lif och rörelse, och få uträtta
  något, som gör mig och andra meniskor nytta och glädje. Icke ville jag
  vara en helgonbild, som man knäböjer för, men som ändå i det hela ej är
  något annat än en påklädd docka i sin ägares hand."
  
  "Bäst man talar om trollet så kommer det", utropade Hebla. "Der kommer
  han ju nere på vägen. Siri, Siri, hvad rodnar du nu åter så orimligt!
  Jag tror presist att du icke vore så emot att komma i glasskåp. Men hvem
  är den andre herrn, som följer honom?"
  
  "Det är ju min far", sade Sigrid.
  
  "Honom igenkänner ej Hebla, men väl den unge herrn", skämtade Karin.
  "Men i sanning, Hebla, du pratar mycket mer än en ung flicka bör tala."
  
  "Nå ja, något måste jag väl också få prata om! Tacka vill jag när Peder
  var här, då fick jag med honom slabbra bäst jag ville. Men nu skall allt
  vara så klokt, kantänka, när man talar med stora syster. Men pratar jag
  för mycket, så förpratar åtminstone Siri sig icke, det är då säkert."
  
  "Derföre är också Siri dubbelt klokare än du. Siri pratar icke mycket,
  men derför säger hon också icke så många dårskaper som du."
  
  Hebla neg. "Tackar ödmjukast. Ja, och moraliserar ej heller så
  förnuftigt som du! Men kom nu, så gå vi ned. Herr Erik kommer ju gerad
  hit. Herr Enevald syns gå in i fogdbyggningen. Nå, nog vet man att han
  måste borsta dammet af sina fötter, fast ej vägen från stranden är
  lång."
  
  Siri hade stått och sett utåt vägen, men så gerna hon än velat, så gick
  det ej an att springa emot Enevald. Nu, sedan denne lemnat herr Erik,
  var Sigrid som en fågel utför trapporna och hann ännu helsa sin far på
  gården.
  
  "God dag, min lilla flicka. Se så rask och glad du ser ut. Allt rödare
  bli dina kinder här på Qvidja. De syntes mig hafva bleknat en smula i
  våras. Men nu kommer jag för att hemta jungfrurna och dig till Åbo. Fru
  Ebba längtar efter sina döttrar."
  
  Under detta tal hade herr Erik och Sigrid hunnit in. Nu inträdde äfven
  Enevald. Sedan han helsat Kathrina och Hebla vände han sig till Sigrid,
  som stod blyg bredvid sin far, och då han tog hennes hand för att helsa,
  märkte hon i hans handtryckning så mycken mening, att hon rodnade ännu
  mycket djupare.
  
  Nu tog herr Erik till orda och sade, att fru Ebba önskade, det de unga
  skulle komma till staden. "Hennes frudöme rädes att hertig Carl dock
  möjligen ännu i sommar, kunde komma för att belägra fästet, och han
  kunde väl lätt skicka en liten galeja hit ut i skärgården, för att kapa
  bort det fagra bytet härifrån Qvidja, och sedan hålla det som en gisslan
  att dermed tvinga henne till eftergift. Hon längtar nu ock mycket efter
  att hafva sina unga döttrar omkring sig."
  
  "Ja, vi komma genast", svarade straxt Hebla, och Karin tillade: "Herr
  Erik, vill ni väl utdela befallning om slup och roddare?"
  
  "Vi äro just hitkomne, Enevald Fincke och jag, för att exportera
  jungfrurna lämpligen till staden."
  
  "Men säg mig", utbrast Hebla, "Arvid Eriksson är ju kommen. Är han allt
  lika glad? Det skall bli roligt att få någon att skämta med! Alla äro
  här så högtidliga och tråkiga."
  
  "Tror jungfru Hebla att en gammal karl, som har vigtiga förrättningar,
  skall hinna med att mycket bry sig om en så der liten jungfru?"
  
  "Liten, alltid liten, jaha, just som det vore så vackert om jag vore så
  lång som J, herr Erik; ja det vore rätt, det är visst, låt se att hur
  liten jag än är, skall han nog prata med mig. Gammal karl! ja hvad sen,
  han är glad och icke en sån der trumf, som ni alla med edra kyrkminer.
  Farkär var än mer gammal han, men nog höll han ändå af sin barnsliga
  Hebla", och så trillade stora, klara tårar ur hennes lifliga, blå ögon.
  
  Arvid Eriksson Stålarm, af Sigismund tillsatt att öfvertaga högsta
  befälet i Finland, hade inträffat i Åbo. Han hade just låtit anmäla sig
  till besök hos fru Ebba, då de unga flickorna nyss inträffat på slottet.
  
  Mötet var i början något stelt. Arvid Eriksson hade visserligen stått i
  skyldskap till hennes make, genom sitt gifte med Elin Fleming, men
  emellan riksmarsken och Arvid Eriksson, hade på sednare tider rådt ett
  spändt förhållande. Stålarms vänliga och fryntliga väsende tillät dock
  ej fru Ebba, att länge vara honom obenägen. Sedan de en stund samtalat,
  sade Stålarm: "Eders frudöme ville nu låta gömdt vara glömdt. Knottrade
  jag ibland mot herr Klas, så kunnen J vara viss på, att han icke gaf mig
  sämre igen. Men i ett afseende stämde vi dock alltid öfverens, och det
  var i vår trohet mot vår konung. Väl kunde man mången gång bli flygande
  ond på honom; men så lofvade han ock slå hufvu't af mig, och så var det
  qvitt, det ena med det andra. Och nu, ädla fru, har jag äran vara eder
  riddare och denna unga dames (här böjde han lätt ett knä för Kathrina)
  och ber jag eder icke försmå mig, sådan jag här synes. Sköna damer ha i
  mig alltid haft en trogen tjenare."
  
  "Ändå jag då, mig låtsar käre farbror alls icke om", sade Hebla, som i
  detsamma hoppade fram. "Har då käre farbror alldeles glömt mig?"
  
  Arvid Eriksson betraktade henne ett ögonblick, tog henne derpå med båda
  händerna om lifvet, lyfte opp henne och kysste henne. "Se på att du
  blifvit så stor, att jag knappt känt igen dig, yrväder. Men nog får du
  ännu äta några kakor bröd, innan du växer helst så der högt. Och förr än
  du blir åtminstone så lång, lär väl ingen ung herre ens böja knä för
  dig, än mindre gamle Arvid Eriksson."
  
  Fru Ebba log svagt. "Ack herr Arvid. Tiden är för sorgelig att skämta
  nu."
  
  "Ånej, käraste eders frudöme, ju sorgligare tid, ju bättre behöfs
  skämtet. Intet blir bättre med att sitta i knuten och gråta. Herr Klas
  är borta, och en pelare var han, det må jag säga på hans mull; men visst
  vilja vi dock se till att ej hertigen får klösa öronen af finska
  björnar. Jag tänker väl han för i år icke skall våga nässja hit; men hur
  det än går, skulle man än råka i hans klor, så må man då gladeligen slå
  sitt lif i backen för sin kung och sin heder. Dock vill jag tro att
  räfven ej vågar springa ut ur kulan i år, ty han kan ej veta hvad stund
  vår laglige konung och herre sjelf infinner sig i sitt rike, och då vet
  hertigen nog att hans välde skulle ta ett snöpligt slut, om han ej vore
  hemma sjelf för att vakta det. Och gifve Gud att hans majestät redan
  vore kommen till sitt arfrike, att försvara sitt land och sin krona."
  
  Oaktadt Stålarms ankomst, fortfor dock fru Ebba att vara fullt verksam,
  egentligen med provianteringen. Hennes ögon voro oaflåtligt vaksamma.
  Tidigt och sent var hon i rörelse, öfverallt såg hon med egna ögon,
  hvarje råglår som fylldes, hvarje köttunna, hvarje brödspett höll hon
  räkning på och eftersåg att allt skulle vara godt och ordentligt
  förvaradt, så att besättningen ej behöfde lida, hvarken af knapp, eller
  dålig föda. Öltunnorna fylldes med godt öl, maltet eftersågs att det
  icke fick unkna. Några af de unga flickorna åtföljde henne vanligen på
  hennes vandringar inom slottet, oftast var det Sigrid, och hon blef
  snart väl underrättad om allt hvad i slottet fanns, och om alla
  anstalter, som vidtogos till dess befästande och försvar. Härunder blef
  hon allt mera känd af folket i slottet, eller huset, som det kallades,
  och de gamle, uttjente, gråa krigare, som hade sig anförtrodda
  åtskilliga af de fredliga befattningarna inom slottet, sågo alltid
  vänligt efter den unga flickan, der hon så stilla gick sin väg fram,
  logo godt i sina gråa skägg när hon talade vid dem, eller vänligt
  hjelpte dem att utfundera något godt sätt att ordna hvad dem ålåg, eller
  hemtade ett stop öl åt en gubbe der han stod i sommarhettan och mätte in
  den dammande rågen eller dylikt.
  
  Under konung Johans tid, hade en ny mur blifvit uppförd i halfrundel
  neromkring slottsträdgården på uddens yttersta spets, sålunda att man
  kunde gå omkring den ytterom, när ej vattnet var högt. Äfven denna
  eftersågs nu, att intet fel skulle vara derpå, ehuru ifrån den plats,
  som af muren inhägnades, icke fanns någon port till slottet. En liten
  lucka i muren, anbragd för att derigenom kunna utsopa ogräs och stök ur
  trädgården, eftersågs äfven, beslogs fastare och fastgjordes genom en
  hake, som ej kunde öppnas af någon annan än den, som dertill kände
  mekaniken. Åt denna sida vette endast det gamla slottets höga tjocka
  väggar och här och der högt uppe någon liten glugg, men fru Ebba ville
  icke lemna något försigtighetsmått oiakttaget.
  
  Åter en dag gjorde fru Ebba, åtföljd af Sigrid och en gammal tjenare,
  sin rund för att efterse om några arbeten, dem hon anbefallt, blifvit
  rätt fulländade. Vid en vändning omkring ett af slottstornen emot
  trädgården, mulnade hennes blick, och hon sade: "Gamle Hans, hvad
  betyder detta, der står ju ännu rönnen, som jag befallte dig låta
  nedhugga."
  
  "Ack", utropade Sigrid, "måste den bort. Den är så vacker, der den rotat
  sig mellan stenarne och synes minsann nog ha svårt att slå sig ut, med
  så litet mull, som den kan finna der."
  
  "Den kan ej få stå, den kunde bli en hjelp för någon som ville klättra
  opp här mot muren, och derofvanföre är en glugg att krypa in igenom.
  Gluggen har visserligen galler, men äfven det är af tiden något angripet
  och icke att lita på, och kan nu icke alldeles snart blifva ersatt med
  ett nytt. Man får ej försumma ens den ytterligaste försigtighet." Derpå
  vände hon sig åter till Gubben: "Nå Hans, hvad betyder det att rönnen
  ännu står qvar?"
  
  Hans stod ödmjukt och höll i handen sin mössa, hvilken han vred och vek
  i många bugter. Slutligen sade han: "Nådige fru, det vill ej gå att
  hugga ned den rönnen."
  
  "Det vore besynnerligt. Skaffa hit en karl med en god yxa, jag tror det
  skall vara snart gjordt."
  
  "Förlåt, eders frudöme, men tillåter eders nåde mig att säga huru det
  hänger ihop med den rönnen?"
  
  "Nå, så säg då."
  
  "Jo, nådiga fru, det var så, att det fanns engång en herre, som var en
  stor och mäktig konung, men sen blef han en stackars, fattig fånge; det
  var nyss efter det herr Thure hade begärt från Stockholm jern och
  koppar, för att låta göra fjettrar åt honom. Han fick dock ibland lof
  att gå ut i gången inom hvilken hans fängelse låg, och då brukade han
  stå der vid gallret, och såg och såg utöfver slottsfjerden, dit långt
  bort öfver vattnet, så långt han kunde se, och då sjöng han ofta med låg
  röst, men så vackert att det gick till innersta hjertat.
  
  En dag, redan den första hösten han var här, hade jag vakten inne hos
  honom och han sade till mig: "Hans, du har ju alltid gerna velat göra
  mig en tjenst, när du kunnat. Här sitter jag och vet knappt, om det är
  sommar eller vinter. Hemta mig dock några gröna blad, när du nästa gång
  kommer hit på vakt, om du kan utan att du dermed gör dig sjelf skada.
  
  Nästa gång jag skulle på vakt i kung Eriks fängelse, stack jag i min
  ficka några gröna löf, och några rönnbär, efter jag just gick förbi en
  rönn. Jag hade gerna tagit en blomma med, men det var höst och fanns ej
  mera blommor. Och så lade jag alltsammans dit opp vid jerngallret, ty
  jag visste att han den dagen skulle på förmiddagen slippa dit ut. Jag
  var så rädd, att någon skulle taga bort det gröna innan han kom; men det
  var så litet och låg så tätt tillsamman i ett hörn af gluggen, så att
  ingen kom att tänka på att det kunde vara ditlagdt för hans skull, och
  så fick det vara.
  
  Jag stod på post vid dörren när han kom ur sin kammare, åtföljd af vakt,
  som äfven stadnade nere vid dörren. Han gick genast fram till fönstret
  och såg ut åt sjön och suckade, så tungt och så djupt, att det gick
  genom min själ. Med detsamma varsnade han de gröna bladen och rönnbären,
  och tog dem, och kastade en vänlig blick på mig, der jag stod vid
  dörren. Och han lutade sitt hufvud i sina båda händer och småningom
  började han sagta sjunga för sig sjelf; det han sjöng lät som en psalm.
  Men i en hast rusade han opp och kastade både blad och bär ut genom
  gallret och började att stormgråta.
  
  Nästa vår såg jag mellan stenarna här detta rönnträd, det var då en späd
  planta. Jag vårdade det och fyllde mull derpå, att det skulle kunna
  växa, och när den olycklige åter stod vid gluggen, föll hans öga derpå,
  och han nickade vänligt åt mig, som stod här nere. Och den lilla plantan
  syntes mången stund vara honom till tröst. Jag såg huru han, så ofta han
  slapp ut i gången, stod och såg på plantan, och hur nöjd han blef när
  ett nytt blad skjutit ut. Jag fick aldrig mera vakten i hans rum; jag
  tror man ansåg mig vara för god emot honom.
  
  Snart hafva trettio år förgått sen den tiden. Mitt hår har blifvit hvitt
  och jag duger ej mer till annat, än se efter att ej råttorna äta opp
  brödet för knektarne. Jag har varit borta härifrån tidtals, men hvarje
  gång jag återkommit, har jag gett mull åt och vårdat kung Eriks rönn.
  Se, den är ändock så smal och gänglig och har ej en sådan fyllig krona,
  som rönnar bruka. Han, som planterade den, hade ej heller någon krona,
  fast han var född dertill. Men med sin smala stam pekar den dock opp
  till fönstret, der kung Erik brukade stå. Jag har ock bjudit till att
  rigta den ditåt. Nådiga fru, jag kan icke förstöra det trädet!"
  
  Fru Ebba var rörd. Slutligen sade hon, liksom vid sig sjelf: "Kung Erik
  var en blodig tyrann, men han har bittert försonat hvad han brutit;
  kanske bittrare än han förtjenat", tillade hon, i det hon med handen
  gjorde en åtbörd åt pannan. "Han var kanske mera olycklig än brottslig.
  Jag vet ej hvad jag bör göra. Detta träd sitter hårdt rotadt."
  
  "Men", inföll Siri ifrigt, "det kan ju böjas åt annat håll."
  
  "Svårligen, det är för gammalt."
  
  Hastigt grep Sigrid tag i en gren, som böjde sig nedåt, och svängde sig
  med ett hopp och en vig rörelse så, att hon kom att sitta på grenen.
  Trädet svigtade och böjde sig litet åt sidan.
  
  "Siri, Siri; nå du sagtliga, som ändå kan vara en sådan der yrhätta. Du
  är ju ej bättre än sjelfva Hebla. Tänk om grenen brister."
  
  "Det vore väl ej så farligt, icke är det så högt." Nu hoppade Sigrid
  ner, och fru Ebba samtyckte till att låta göra ett försök att böja
  trädet i annan rigtning; om nemligen Hans ensam kunde åstadkomma det, ty
  hon ville ej göra någon annan uppmärksam härpå. Gamle Hans skyndade att
  anskaffa nödiga verktyg, snören och hvad annat han ansåg behöfligt.
  Sigrid grep äfven med sina händer i tågen och hjelpte af alla krafter.
  Stammen böjde sig något, men den var icke djupt rotad; rötter lösgjorde
  sig på ena sidan. Med de öfriga rötterna stod trädet dock fast; men
  lutade nu, som om det hade varit färdigt att falla. I denna ställning
  fastband gamle Hans det kära trädet vid hakar, som han inslog i remnor
  på stenarne, och en ensam tår rullade utför gubbens bleka kind. Så snart
  han fann tid dertill, skyndade han att bära mull på de lösryckta
  rötterna och att, så mycket som möjligt, sörja för det hans skyddsling
  ej skulle allt för mycket lida af den behandling den undergått. Gubben
  måste trösta sig vid tanken på, att han dock lyckats rädda trädet från
  att bli nedhugget; om än det nu blifvit vridet ur den rigtning, som han
  helst velat ge det.
  
  Sigrid hade emellertid helt och hållet tillvunnit sig den gamles hjerta
  och han visade henne sin vänlighet vid alla tillfällen, då han kunde
  göra henne någon liten tjenst.
  
  Enevald syntes icke rätt belåten, när han stundom mötte Sigrid vid
  hennes vandringar med fru Ebba. Svårt hade han att med ord göra
  anmärkningar öfver att Sigrid var denna följaktlig; men han sällade sig,
  när hans tid det medgaf, alltid till de båda fruntimmerna. Än varnade
  han Siri för att icke stiga på en sten, än på ett löst bräde, eller
  något dylikt, räckte henne handen vid hvarje litet ojemnt ställe, och
  förde henne sirligt deröfver och frågade henne stundom med artigt
  småleende, när fru Ebba ej kunde höra det, "om det icke fanns någon
  småsven i huset, som i dag kunnat följa fru Ebba", eller något dylikt.
  Sigrid var tacksam för hans uppmärksamhet och vård om henne. Någon gång
  hände, att hon i sin själ tänkte, det han ansåg henne allt för hjelplös
  och dålig, då han kunde tro henne behöfva all denna hjelp och
  uppmärksamhet; men den tanken förjagade hon genast, såsom otacksam och
  ovänlig. Så började hon allt mer att nästan känna ett behof af dessa
  Enevalds uppmärksamheter och denna hans vård om henne, och hade väl
  troligen småningom blifvit så ovan att sörja för sig sjelf, att hon
  verkeligen blifvit beroende af hans hjelp, för att kunna röras omkring,
  om icke inträffande händelser gjort, att hon blef tvungen att lita på
  egna krafter.
  
  
  
  
                                   XX.
  
  
  Det led mot hösten. Allt tryggare började man känna sig på Åbo slott för
  något anfall af hertigen. En större del af besättningen var förlagd i
  staden, men vakthållningen på slottet bestreds med noggrannhet, och de
  dertill använda troppar ombyttes ofta.
  
  En dag sutto i vaktstugan vid ett bord, hvarpå stod en ölstånka, några
  man af de för dagen vakthafvande, men hvilka ännu ej hade sin vakt. En
  skotte, en välväxt, spenslig polack och en finne, hvars knutna,
  muskelstarka växt antydde en björnnatur, drucko här i god sämja och
  syntes ha ganska roligt, ehuru de föga förstodo hvarandra. Men polacken
  pratade och sjöng, skotten berättade sägner från sitt land, dem
  kamraterne ej förstodo, och Matts Koskipää nickade jakande till de
  andra, så snart han blott råkade begripa ett enda ord af hvad kamraterne
  hade att anföra.
  
  "För f--n, sådan kall smörja", skrek polacken, sedan han tagit sig en
  dugtig klunk. Svordomen uttalades på svenska, men fortsättningen af
  talet blef en blandning af finska, polska, tyska och svenska. "Man kunde
  nästan tro, att gamle herr Klas lefde, ty nog är ölet bra nog i sin
  sort, just sådant han ville ha det. Det kan man medge, att visst ville
  han ge knektarne så godt stackarn hade att bestå. Men sen man hade fått
  en klunk af hans kalla maltsmörja i magen, så fordrade han, att man
  skulle vara så flink och förlig, som om det varit det eldigaste vin han
  bestod. Åh fy för f--n."
  
  "Hör han på, munsjör Raborsky", svarade skotten, som af hvad polacken
  talat ej förstått mycket mer än ett ord, "låt han bli att kalla herr
  Klas för stackare. Det var en karl som kunnat förtjena att ha en fjäder
  i sin blåa mössa och säckpipblåsare framför sig, och ingen skulle ha
  sagt, att ej han hedrat den klan, till hvars chef han hade blifvit
  född."
  
  "Ja, då hade han ej heller behöft sina smörjiga skinnbyxor", skrattade
  polacken. "De hade minsann kunnat passa åt skottarne att kläda öfver
  sina sköldar med, så styfva och grofva de voro. Pilarne skulle bra ha
  studsat ifrån dem."
  
  Skotten for opp och ryckte på sitt stora svärd, men lugnade sig dock vid
  en klunk öl; han visste ej rätt hvad den andre sagt.
  
  "Åh hå", fortfor polacken, i det han vred på sina långa mustascher. "Det
  var dumt att låta värfva sig till det här björnlandet. Nog hade det
  smakat bättre att dricka söderns vin och bo under de välluktande citron-
  och orangeträden, än att smörja i sig finskt öl och låta röka sig som en
  sill i dessa fördömda finska pörten; och gräla med de djuren derinom,
  för hvar bit man tar af dem. Men det hade vi, för det de behagade välja
  oss till kung ett våp, en isbjörn, som ligger i sin lya och gör
  ingenting, sen han väl lyckats sätta söta fars stalldrängar till vakt
  öfver oxarne i sitt hemland."
  
  Matts hade suttit helt tyst, under det de andre munhuggits. Nu steg han
  opp, helt lugnt, knöt sin jättenäfve under Raborskys näsa, och, i det
  han mellan sina sammanbitna tänder mumlade: "Här skall du få lukta på
  _finska_ citroner", stötte han polackens näsa oppåt så häftigt, att
  denne för ett ögonblick blef alldeles förvirrad.
  
  Emellertid gick Matts, lugnt, som om ingenting förefallit, fram till det
  lilla fönstret och kastade blicken åt slottsfjärden. Hans ögon fick ett
  underligt uttryck. "Voj, perkele", sade han halfhögt och vände sig om
  för att gå, men nu rusade Raborsky med knuten näfve emot honom, för att
  slå till.
  
  "Pojke", sade lugnt den just ej mycket långe, men så mycket bastantare
  finnen, "icke har jag tid att leka med dig nu." Derpå grep han tag i den
  framrusande polacken och kastade den spenslige mannen in ibland den hop
  knektar, som rusade till. Hastigt omringade desse nu Matti, och hindrade
  honom ifrån att, som han ernat, skynda till dörren.
  
  "Ge rum, eller slår jag armar och ben af er. Är det tid nu med
  pojkupptåg? Ser ni inte att hertigens flotta seglar in på fjärden
  derborta."
  
  "Åh, prata aldrig dumheter; tro ej du narrar oss att släppa dig lös.
  Hertigen skulle visst komma sjövägen, då Arvid Eriksson har hela flottan
  i sin makt."
  
  I detsamma ryckte Enevald Fincke opp dörren: "På er post, gossar, nu ha
  vi fienden här."
  
  Fru Ebba hade gjort Stålarm uppmärksam på de ankommande fartygen, och
  begge insågo genast huru saken förhöll sig. Lif och rörelse förspordes
  på alla håll i slottet. Snart var manskapet från staden inkalladt. En
  liflig verksamhet råder en stund öfverallt, men sedan allt blifvit
  ordnadt på förberedt sätt, börjar det hela vinna ett slags yttre lugn,
  ehuru hvarje hjerta ännu klappar fortare än vanligt.
  
  Från skeppen höras trumpetstötar. En parlamentär nalkas i en slup, han
  uppmanar slottet att gifva sig; men föraktfullt afslås detta. Och Carl,
  för klok att utsätta sina små fartyg för elden från slottet, beslöt att
  aflägsna faran genom manövrerande. Troppar landsattes, och genom låtsade
  anfall på andra håll, narrades Stålarm att, jemte en del af krigsfolket,
  lemna slottet. Innan kort afskurna från möjligheten att åter draga sig
  dit tillbaka, nödgades de tåga opp åt landet, och fru Ebba var nu åter
  ensam qvar att föra befälet på slottet.
  
  Hertig Carl trodde sig redan säker om segern, men för tidigt. Huru den
  stolta fru Ebba icke lät det Flemingska namnet komma på skam, är för väl
  kändt, för att behöfva vidlyftigt omordas. Modigt och klokt ledde hon
  slottets försvar, och vid hennes sida gick oftast, som hennes biträde,
  den unga Sigrid. Stundom hände, att en kula träffade någon af manskapet
  just invid den plats, der den höga frun, åtföljd af sin späda adjutant,
  hade stadnat. Sigrid bleknade och måste stödja sig emot en vägg eller en
  pelare, för att ej svindla, men nästa ögonblick stod hon redan vid den
  fallnes sida, för att vårda eller förbinda, om hjelp ännu vore möjlig.
  Fru Ebba stod lugn, och syntes icke skakad af något, sysselsatt endast
  att uppfylla sina pligter som fästningens kommendant. Det var som om
  hennes makes ande hos henne tagit sin boning.
  
  Från det å andra sidan om ån belägna Korpolaisberget riktades kanoner
  mot slottet. Afståndet var för långt för de små kanoner, hertigen kunnat
  medföra. De flyttades öfver ån till qvarnbacken, derifrån de på närmare
  håll kunde verka. Men fru Ebba var oförfärad, som förr, och gaf exempel
  af mod. Stadsboerna sände budskap och bådo henne att gifva sig, men
  förgäfves. Redan visste man på slottet, att konung Sigismund icke stode
  att förvänta till bistånd, att hertigen erhållit förstärkningar och att
  Stålarm var ohjelpligt afskuren från slottet. Men fru Ebbas mod svek
  icke.
  
  
  
  
                                   XXI.
  
  
  Solen lyste klar öfver slottsfjärden och på Runsalas ekar, hvilka stodo
  som allvarliga vakter omkring gräsmattorna, mellan deras stammar, der
  lian och hösten hade härjat hvarje blomma; men hvilka dock ännu lågo
  gröna och sammetslika. Här var lugn och tystnad, afbruten endast af det
  dofva återskallet af de kanonskott, hvilka från Korpolaisudden och
  qvarnbacken dånade emot slottet; och hvilka dundrande helsningar från
  slottet besvarades med lika ljudeliga. Ty på denna sidan af fjärden
  lekte kriget sin bullrande, blodiga lek.
  
  På hertigens befallning rigtades skotten mest mot fönstren af
  boningsrummen i nya slottet.
  
  "Låt qvinnfolken få smaka litet på våra sötsaker", hade hertigen sagt,
  "jag tänker käringarna snart skola få nog af konfekten, och krypa till
  korset."
  
  Men inne i fästet hölls som bäst bönestund i slottskyrkan, hvilken då
  befann sig i en annan flygel, än den nu begagnade. Der voro församlade
  månge af männen och nästan alla qvinnorna, som befunno sig i slottet.
  Der befunno sig fru Ebba jemte hennes döttrar, fru Elin Stålarm, fru
  Karin Kurch, fru Anna Boije och flera förnäma fruar, dertill många andra
  adeliga och oadeliga qvinnor.
  
  Högtidlig var gudstjensten; psalmernas toner beledsagades af dånet från
  de belägrandes kanoner; men tillochmed de unga flickorna syntes ej deraf
  låta störa sig i sin andakt. Nu afbröt ett häftigt brakande den nyss
  började bönen. En kanonkula slog in genom ett fönster och träffade en
  just invid stående knekt, som nedföll död.
  
  Bland fruntimmerna stod fru Ebba närmast den fallne. Ingen skiftning i
  hennes anlete förrådde bäfvan. Mången annan qvinnas kind bleknade. De
  unga flickorna foro rysande tillsamman och gömde sina anleten. Endast
  Sigrid gick, ehuru blek och med något osäkra steg, fram till fru Ebba,
  då hon såg denna resa sig för att gå till den fallne.
  
  "Jag finner, att här är ingen hjelp mera", sade fru Ebba. "Herren vare
  hans själ nådig! Hans död var skön. Med bönen på läpparne fick han falla
  för konung och fosterland. En sådan död är icke skrämmande. Gode herrar
  och J, tappre krigare alle, måtte Herren skänka dem af eder, som han nu
  behagar hädankalla, en död lika herrlig, och måtte han åt dem som
  öfverlefva, gifva seger och kraft att fienden afslå. Stån manneligen,
  tveken icke att offra lif och blod, om så fordras. Skönt är att strida,
  herrligt att dö för sin konung och sitt land. Herren gifve oss alla sin
  nåd och salighet." Efter ett ögonblicks tystnad tillade hon: "Höljen ett
  kläde öfver den döde, och låtom oss fortsätta vår andakt."
  
  Med hvarje dag växte fru Ebbas hopp att kunna afslå belägringen. Hon
  märkte huru föga hertigens kanoner förmådde emot fästets tjocka murar,
  hvaremot de försvarandes skjutverktyg gjorde stor manspillan ibland de
  belägrande. Höstregnen försvårade mycket arbetet för hertigens folk, och
  de minor, han lät anlägga, fylldes af vatten.
  
  Men snart mörknade åter utsigterna. Besättningen började visa mindre nit
  för uppfyllandet af sina skyldigheter. Förräderi hade insmygit sig
  ibland dem, och utsådde myteri. Mången af manskapet visade håg att
  öfvergå till hertigen, och de fremmande legoknektarne ansågo sig icke
  skyldige att längre strida. Men på fru Ebba inverkade hvarken fruktan,
  hotelser eller löften. Hon syntes hafva ärft sin mans sinne.
  
  "Unge herr Enevald", sade Matts en dag, "här är sannerligen ugglor i
  mossan. Här gå så många rykten i svang bland besättningen i kors och
  tvärs. Hvarifrån komma de alla? Det står aldrig rätt till. Man talar om
  hur hertigen lofvar guld och gröna skogar åt dem som öfverlöpa, och hur
  han hotar att hänga, som landsförrädare, alla som hålla med kungen och
  finnarne. Många påstå, att kungen är död. Alla veta, att han åtminstone
  ej kommer hem i år, och många säga, att de ej vilja tjena den, som
  öfverger dem.
  
  "Jag har ock märkt oråd", svarade Enevald, "men ännu ej lyckats upptäcka
  hvem den förrädarn är, som här löper hertigens ärender. Se den der tusan
  der på bröstvärnet, rigtar han ej åter kanonen så kulan går fienden
  öfver hufvudet." Enevald sprang med draget svärd till karlen, grep honom
  i kragen och skrek: "Sigtar du så der, skurk, så laddar jag kanonen med
  ditt hufvud."
  
  Karlen mumlade något om att rigtningen var rigtig, men sänkte emellertid
  en mån kanonmynningen.
  
  Sedan Enevald gett Matts ordres att vaka öfver huru skjutningen tillgick
  vid tvenne nära hvarandra ställda kanoner, hastade han att uppsöka fru
  Ebba.
  
  Hon stod tankfull vid ett fönster, som vette utåt fjärden. Enevald
  bugade sig vördsamt och sade: "Nådiga fru, jag kan eder icke förhålla
  hvad eders frudöme dock kanske redan sjelf varsnat. Här smyger oro bland
  folket, jag fruktar att det bryter ut i myteri. På hvad som utom fästet
  sker, veta knektarne god reda: Att hertigen får förstärkning från
  Österbotten, känna alla, men för sina skyldigheter visa få håg."
  
  Fru Ebba stod en stund begrundande, slutligen sade hon: "Det är så, och
  det har bekymrat mig högeligen. Någon hertigens underhandlare måtte
  finnas bland folket. Dagligen gå öfverlöpare till fienden."
  
  Tvekande yttrade Enevald: "Här finnes en person, som synes mig icke rätt
  vara att tro. Svårt är att misstänka någon för sådan neslighet; men
  denne Daniel Hjorth, studenten, hvad har han här att göra? Hvad tasslar
  han i knutarna med folket? Hans blick är ej ärlig och klar. Svek bor på
  hans panna. Denne ofrälse, hvad har han här att uträtta, hvad förehar
  han. Det kunde vara godt att sätta honom i förvar, om eders frudöme så
  behagade tillåta."
  
  "Daniel Hjorth, denne yngling som dock njutit mycken välvilja i vårt
  hus. Nej, herr Enevald, jag vill hoppas, att icke han skall vara en usel
  förrädare mot sitt fosterland och det hus, som icke försmått honom."
  
  "Huru skulle man af en sådan, en ofrälse, en vanbörding, ens fordra ädla
  känslor. Sådan rot, sådan planta."
  
  "Hertigen förstår sig på smygvägar", sade fru Ebba, utan att direkt
  svara på Enevalds tal, "men ville blott herrar officerare alla blifva
  trogne och stå mig bi, så skall ännu, med Guds hjelp, en riksförrädare,
  som med list och våld tillegnar sig sin frändes rike, icke omhänder få
  konungens fäste, och ohelga hans trognaste tjenares döda qvarlefvor, som
  här ligga och vänta på att blifva nedsänkta i hans fäders graf."
  
  Åter stod fru Ebba ett ögonblick i tankar försänkt, men fortsatte sedan:
  "Bättre dock, att de män vi äga till fästets försvar äro få, men
  pålitliga, än att myteri och uppror smyger bland en större skara. Vi
  måste sålla dem. Herr Enevald, låt tillsäga Hans Eriksson till Brinkala,
  Anders Larsson till Botila, Ivar Bertilsson och Bengt Söfringsson, att
  de måtte samlas i residenssalen. Jag vill med dem samråda om bästa
  sättet att verkställa denna sållning."
  
  Ännu innan dagens slut sammankallades manskapet på yttre borggården. Fru
  Ebba tilltalade dem: "Tappre krigare! Alle hafven J lofvat att med lif
  och blod till sista andetaget strida för vår rättmätige arfkonung och
  herre, och att in i döden vara hans rättvisa sak trogne. Huru hertig
  Carl, med list och våld, bemäktigat sig regementet och med uppror och
  slemt förräderi strider emot sin och allas vår nådige konung, och nu
  äfven med våld och orätt vill bemäktiga sig detta konungens hus, det
  kännen J alla. Och dock har man hört otillbörliga ord, äfven inom dessa
  murar. Finnes väl ibland eder någon nog äreförgäten, att vilja förråda
  ära och tro, må han gå att uppsöka den herre, som är honom värdig. Ingen
  förrädare må stadna qvar att besudla vår heliga sak. Med Guds hjelp,
  vilja vi ärligen försvara vår konungs hus och hans sak med rena och
  ärliga hjertan. Ingen förrädare må stadna här, se porten är öppen,
  finnes här någon falsk och äreförgäten nog, att vilja vara en
  öfverlöpare, må han draga hädan."
  
  En liten port i muren öppnades nu. Skarpt blickade fru Ebba emot den,
  och hennes blick mörknade allt mer, ty allt flere och flere trängde sig
  emot den öppnade porten, allt mera tätnade massan af uttågande, och
  snart qvarstod endast en ringa tropp af fästets försvarare. Ett
  ögonblick nedlutade hon sitt hufvud, och skylde sina ögon med en åtbörd
  af förtviflan. De omgifvande herrarne buro i sina anleten mycket olika
  uttryck. Någre syntes visserligen dela fru Ebbas känslor, andre sågo
  lugne ut, och en, Olof Sverkerson stod bakom fru Ebba med en nedrig
  skadeglädje i de små grå ögonen, och gjorde en gemen grimas.
  
  Med de uttågande hade äfven Daniel Hjorth förstuckit sig. Han hade, så
  mycket möjligt var, gömt sig bakom krigsmännen, på det ingen blick af
  fru Ebba skulle upptäcka honom. Hans onda samvete jagade honom. När han
  nalkades hertigens läger, vände han sig om, kastade en blick mot slottet
  och sade vildt: "Ha, huru går det nu med edert stolta mod. Nu är mitt
  uppdrag fulländadt, nu stiger Daniel Hjorth, och de stolta Flemingarna
  falla. Kathrina, märker du, vi bli småningom gelikar! Gelikar, hm, det
  stolta, adeliga blodet skall väl aldrig erkänna den ofrälse födde som
  gelike, om än han kunde förvärfva adelig sköld. Vi få väl se, vi få väl
  se, tiden späker mången så småningom."
  
  Fru Ebba vaknade som ur en dvala, sedan folket aftågat. "Ordna försvaret
  nu för det första", sade hon till Bengt Söfringsson. "Om en timme samlas
  vi till rådplägning i residenssalen. Infinnen eder der gode herrar."
  
  Fru Ebba hastade opp till sitt rum. Der nedkastade hon sig i outsäglig
  ångest. Länge kämpade hon att vinna styrka. Slutligen utbrast hon i bön.
  Hon bad länge, med hög röst, djupt nedböjd emot golfvet. Småningom
  lugnades de svallande vågorna i hennes inre. Ännu låg hon en lång stund,
  bedjande, på sina knän och allt lugnare ljöd hennes röst. Slutligen
  reste hon sig, ordnade sin hufva och det hvita förslaget på sin svarta
  ylleklädning, och begaf sig till residenssalen, der hon inträdde med
  högburet hufvud. Här möttes hon af herrarne med föreställningar om
  nödvändigheten att uppgifva fästet.
  
  Stolt och högrest stod fru Ebba inför de församlade krigarne. "Ädle
  herrar och riddare", började hon nu sitt tal. "Dem ibland eder, som med
  sanning och ärlighet äro den goda saken tillgifne, och som med nit och
  trohet stridt för sin konungs sak, dem tackar jag ännu en gång för deras
  mod, för deras sjelfuppoffring. Men här finnas ock, Gud bättre, män af
  annat slag. Ännu har ingen qvinna i slottet uttalat ordet kapitulation,
  det var männen förbehållet att denna gång vara de mjukaste. Vore alla så
  till sinnes som jag, så skulle ej hertigen få in slottet så länge en
  hand finnes, som kunde kasta en kula åt fienden."
  
  "J veten ännu icke, eders frudöme", utlät sig nu Bengt Söfringsson, att
  vi svårligen kunna kasta några kulor. De af hertigen köpta förrädarne,
  hafva icke allenast förledt folket att öfverlöpa, men äfven att förstöra
  skytteriet. Alla kanoner äro dels fyllda med sand och jord, dels
  förnaglade. Vi stå här redlöse, så herren sig förbarme öfver oss. Ingen
  utväg finnes att göra motstånd."
  
  Ett ögonblick gaf fru Ebba vika för sin djupa smärta och sade nästan
  bittert: "Ha, hvad kan icke menniskan uträtta med en fast vilja! Det har
  jag lärt mig af honom, som aldrig tvekade, aldrig bäfvade, när han
  skulle följa det rättas väg; och som aldrig räddes att öfver sig draga
  hertigens svåraste vrede, i sitt försvar för sin konungs rätt. Men J, J
  bäfven för edra hufvuden, J bäfven för hertigens straff, och stån ovissa
  om J bören följa edert samvete och göra det rätt är och förtjena eder
  konungs nåd, eller om J bören underkasta eder hertigen, derföre att han
  nu står här närmast med sin här. Gingo väl alla förrädare hädan? Nej,
  jag förstår nu, att jag varit en godtrogen qvinna, som litat på falska
  vänners råd, och trott på dem, som voro min ädle makes fiender! Dock,
  förebråelser hjelpa intet, att klaga vårdar jag mig icke. Försvaras kan
  icke slottet, sägen J. Krutet förslår ej heller att spränga det i
  luften, dock kunde något dermed uträttas. Det nya slottet kunde väl
  dermed förstöras. Väljen alltså, J, som ännu stån eder konung trogne,
  väljen emellan att kasta eld i krutet, eller uppgifva fästet. Gifve Gud
  att ni hade håg till att välja det förra, det vore dock en hederligare
  död, än att hängas af hertigen, som väl blir mångens lott. Ädle herrar
  och riddare, tron dock icke att Ebba Stenbock är otacksam, hon känner
  väl att ibland eder finnas de, som äro trogna som i eld pröfvadt guld,
  men hon känner ock, att ännu _här_ finnas förrädare, och detta bragte på
  hennes tunga ord, som endast voro ernade åt några få här närvarande.
  Ädle herrar, besluten nu som eder bäst synes, mitt arbete är slut. Ebba
  Stenbock förstår icke att uppgifva ett fäste."
  
  Fru Ebba bugade sig och gick långsamt bort. Hon inträdde slutligen i det
  hvalf invid slottskyrkan, der Klas Flemings lik ännu stod bisatt, och
  der nedsjönk den stolta qvinnan afsvimmad på den kista, som inneslöt de
  qvarlefvor, dem hon lofvat bevara för ohelgande, men numera ej förmådde
  skydda.
  
  
  
  
                                  XXII.
  
  
  Mikaelidagen ingick. Slottet hade kapitulerat, hertig Carl skulle
  intåga. Alla fruntimmerna i slottet hade samlat sig omkring fru Ebba,
  liksom sökande stöd hos henne. Stor ängslan rådde. Hvar och en ägde
  någon kär person, hvilken kunde drabbas af hertigens vrede. Och dock
  hade man ännu ej lärt sig så frukta hans stränghet, som sednare, när
  många blodsdomar hade lärt finnarne förstå, att trohet mot deras
  lagligen krönte konung vore förräderi och straffades som sådant, just af
  den, som sjelf satte alla fjedrar i rörelse, för att inkräkta thronen.
  Harm, vrede och sorg jäste inom fru Ebbas bröst, der hon satt omgifven
  af de öfriga fruntimmerna; men hon yttrade icke ett ord. Omsorgen om
  slottets uppgifvande hade hon helt och hållet lemnat åt Bengt
  Söfringsson och öfrige officerare.
  
  Då nalkades henne Olof Sverkerson, af bönderne sednare Olof Perkelson
  kallad, för sina många gånger utöfvade förräderier, än mot den ene, än
  mot den andre, allt huru han tyckte för ögonblicket vara det för sig
  fördelaktigaste. Han framsteg med en ödmjuk bugning och sade: "Hans
  fursteliga nåde har låtit sig berätta, det här icke skall vara ärligt
  spel. Man har sagt honom, att eders frudöme någorstädes låtit lägga det
  krut, som här fanns qvar, till en mina, för att spränga den i luften när
  hans fursteliga nåde skulle deröfver passera. Han har derföre sändt mig
  för att utbedja sig nöjet af edert sällskap, på det han åtminstone icke
  må blifva utan angenämt medfölje på himmelsfärden. Han anhåller derföre
  att ni, såsom artig värdinna, må emottaga honom vid porten af edert
  hus."
  
  "Sådant ens eget sinne är, sådant väntar man det hos andra", sade fru
  Ebba med nästan hvita läppar. Derpå steg hon opp från sin plats, kastade
  en blick omkring sig på fruntimmerna och sade: "Stannen här alla, denna
  förödmjukelse må ingen annan än jag bära."
  
  Med långsamma, men jemna steg vandrade fru Ebba utför trapporna, öfver
  borggården, genom hvalfvet, ut till slottets tunga port, som nu stod
  öppen.
  
  Mot slottet marscherade de hertigliga tropparna. I spetsen för dem
  syntes hertigen sjelf och någre hans herrar. Hertigen kastade stundom en
  bister blick opp emot det fäste, som trotsat hans makt och fällde några
  föga vänliga ord. Hans sinne, uppretadt öfver slottets försvar, hade
  ännu ej hunnit blifva mildare genom medvetandet att nu hafva vunnit sin
  afsigt. När han kom så nära, att han blef varse den öppna porten och
  bemärkte att fru Ebba stod der, utbrast han: "Getingboet har dock fått
  lof att ge med sig. Roligt vore att veta hvad käringen der nu menar. Jo,
  jag tänker Ryttarkajsa skall få lära sig att steka sill, i stället för
  att glödga kulor. Får väl lära sig att räkna ärter för granater,
  Dragonmaja. Hade god lust att hänga hennes kjortlar som klocka på
  slottstornet, med henne sjelf som kläpp i klockan! Nå, när vi nu väl få
  fästet inne, skall väl detta finneupproret ta slut."
  
  "Blott de ej ånyo få lust att resa sig, när Eders Furstliga nåde åter
  måste lemna landet", svarade, med sjömanna rättframhet, amiralen Peder
  Stolpe.
  
  "Åh, det skall jag väl låta dem hederligen veta, att om något upplopp
  och förrädiske praktiker sker hädanefter, skall jag nog så räkna med
  dem, att jag, med Guds hjelp, skall räkna dem i galgen, eho det än må
  vara, om än sjelfvaste fru Ebba, huru hon ock må bjebba. Ja, i sanning,
  bättre svågerlag kunde gamle kung Gösta hafva skaffat sig, än denna fru
  Ebba och hennes blodige och riksförrädiske man. Det var att sätta bocken
  till trädgårdsmästare, när den der Stenbockens, eller rättare,
  Stengetens slagtardräng till man slapp som befälhafvare till Finland.
  Och geten bräkte ännu på samma ton, sen bocken kolat af. Jo jo, hon
  tänker spränga oss i luften, påstås det, och har anlagt en mina i
  slottet; men jag har derför befallt henne att vara oss till mötes i
  porten. Vill hon skicka oss till helfvetet, så skall hon sjelf få vara
  den första, att helsa på hin håles fru mamma, med en kärlig
  systerhelsning. Kaka söker maka, och gerna kunde de fara med henne, alla
  de äreförgätne, upproriske och hufvudljugare, Anders Larsson och andre,
  som tagit sig före befallningen här vid Åbo."
  
  Under det hertigen talade, hade han hunnit till slottets yttre port. Här
  stod den stolta frun, en hög gestalt, i djup sorgdrägt. Det endast föga
  grånade håret betäckt af ett dok med breda fållar, och den svarta
  flanellsklädningen fallande fotsidt ned omkring henne. Endast de djupblå
  ögonen och de hvälfda ögonbrynen aftecknade sig på det i öfrigt
  marmorbleka ansigtet. Så stod hon lik en bildstod, kall, orörlig, den
  stolta blicken hvilande på vägen. På hennes anlete blossade opp en mörk
  rodnad, i det ögonblick hon igenkände hertigen, som, med svärdet draget
  i högra handen, beträdde vindbryggan; men den försvann åter lika
  hastigt, och stel och blek, som förut, stod den höga frun. Nu vände sig
  hertigen till henne och sade: "Haden J, fru Ebba, tagit sländan i hand i
  stället för kommandostafven, så haden J besparat både er och andra harm.
  Bättre hade varit om J rört i grötgrytan, än i mannadåd!"
  
  Fru Ebba svarade intet härpå, utan sade blott: "På Eders Furstliga nådes
  befallning är jag här, för att ledsaga eder."
  
  Carl syntes ännu vilja tillägga något, men fru Ebbas hela hållning
  imponerade på honom, och han utsade icke hvad han ernat. Han brukade
  just ej låta skrämma sig, men nästan till sin egen förundran, kände han
  sig en smula besvärad vid fru Ebbas sida. Mot sin vilja, måste han
  bemöta henne med aktning. Han gick nu framåt, åtföljd af fru Ebba, men
  blott en del af tropparna intågade, resten stadnade utanföre, stående i
  led.
  
  Ifrigt blickade Carl omkring sig, och hans skarpa ögon syntes
  uppmärksamt beskåda allt. Stundom stadnade han, än för att nogare
  betrakta något, än för att utdela befallningar. Hans röst var sträf och
  ovänlig, men i hans skarpa blå ögon lyste glädje öfver att i sin makt
  hafva fått Finlands starkaste fäste. Hans resliga gestalt syntes högre,
  näsborrarna vidgades, flere gånger strök han med handen öfver den höga,
  kala pannan; dock kom han sig icke till att ge sina tankar luft i ord.
  Han var synbarligen besvärad af fru Ebbas ädla, bleka gestalt vid hans
  sida.
  
  "Hvar är Klas Flemings bisättningsrum", sade han slutligen till Olof
  Sverkerson, som med beställsamhet fjeskade omkring fursten, "vi vilja
  begifva oss dit."
  
  Fru Ebba kunde med möda qväfva ett utrop, som ville bryta fram öfver
  hennes hvita läppar. Hennes steg syntes mindre säkra, hennes hufvud
  mindre högburet, då hon, under fortfarande tystnad, vid hertigens sida
  gick uppför den trappa, som af Olof Sverkerson anvisats, och uppför
  hvilken hertigen genast började stiga, sedan han kastat en blick på fru
  Ebba, liksom han velat påminna henne om att medfölja.
  
  Under tystnad gick tåget framåt genom kyrkan, men när det inträdde i
  hvalfvet och hertigen befallte att kistan skulle öppnas, då framträdde
  Peder Stolpe och sade med sin vanliga rättframhet: "Eders Furstliga
  nåde, de döda må man lemna i ro, vare sig vänner eller fiender."
  
  "Gamle herr Peder", svarade fursten, "sköt J edert takel och tyg mig
  till behag, som hittills, men låt mig råda för resten."
  
  Efter en stund tillade Carl, som kanske ansåg nödigt att urskulda sitt
  tilltag: "Hvad skullen J mena, om man här kunde hitta på medel att få
  flottan på litet bättre fötter, utan att behöfva betunga allmogen med
  nya pålagor? Hans Kunglig Majestät i Polen sänder oss väl föga något,
  och visserligen behöfva vi hafva flottan i godt skick till hans och
  rikets tjenst, på det han icke må behöfva hyra sig fremmande fartyg, om
  han behagar till sitt arfrike komma, om hvilket vi så ofta anhållit hos
  honom. Veten J väl, herr Peder, ofta gömmes gull i stoft och mull. Hafva
  icke mina sagesmän farit med munväder, så finnes i denna kista icke
  något lik, men väl en skatt."
  
  Allt modigare hade fru Ebba rest sig opp under det fursten talade. Hon
  tycktes nu hafva återvunnit hela sin stolthet vid den beskyllning,
  hertigen uttalat, och med ödmjukhet i blick och hållning svarade hon:
  "Ja, en skatt i sanning, ty häri gömmes ett hjerta, som var det ädlaste,
  trognaste och redligaste! Men denna skatt kan dock Eders Furstliga nåde
  icke vinna. Detta hjerta slår icke mer!"
  
  Under det dessa ord vexlades, hade locket hunnit lyftas af kistan, och
  derinne syntes nu qvarlefvorna af hertig Carls bittraste fiende, den
  stolte, mäktige, bottentrogne royalisten, Klas Fleming; han, som skref
  sig ståthållare öfver Finland, riksamiral, Svea rikes marsk, friherre
  till Wik, herre till Svedja och Qvidja, och som nu endast företedde en
  bild af förgängelse, ehuru den mäktiges lik genom balsamering var
  skyddadt mot förruttnelse.
  
  Orörlig stod fru Ebba. Ej en tår i hennes öga, ej en ryckning i hennes
  anlete utvisade för den, som varit hennes makes dödsfiende, hvad hon
  kände. Hertigen betraktade en stund under tystnad, stoftet af den man,
  som varit honom det svåraste hindret på hans väg till makten, och den
  klippa, mot hvilken alla hans anslag brutit sig och fallit till skam.
  Slutligen grep han med handen den döde i skägget och sade: "Ha, du min
  gubbe, lefde du än, så sutte ej ditt hufvud mycket säkert nu."
  
  Med en stolt höjning på hufvudet svarade fru Ebba: "Lefde han, så stode
  icke Eders Furstliga nåde här. Han hade väl gett Eder annat att göra än
  att komma vid sitt skägg!"
  
  Dessa fru Ebbas stolta ord har sägnen förvarat, men icke hvad hertig
  Carl derpå svarade. Det hände stundom, att ett djerft språk icke
  misshagade honom. Det syntes, som om han deri skulle funnit ett slags
  förvandtskap med sitt eget sinne.
  
  
  
  
                                  XXIII.
  
  
  Sedan hertigens folk besatt slottet och noga ransakat att intet
  förräderi kunde vara anlagdt och sålunda ingen fara mera var för handen,
  hade fru Ebba erhållit tillstånd att bege sig till sina rum, der hon
  befalltes att qvarstadna, och vakt ställdes utanför dörren. Äfven hennes
  döttrar fingo på begäran lof att komma in till henne, men med vilkor att
  sedan der qvarstadna.
  
  Sigrid erhöll icke samma tillåtelse, och yrkade den icke heller med all
  möjlig ifver. Hon fruktade att på det sättet bli stängd från hvarje
  underrättelse utifrån, och hon kände ännu ej hvilket öde som drabbat
  hennes trolofvade. Han hade icke varit bland de uttågande tropparna,
  icke heller bland dem hon genom fönstret sett på borggården sträcka
  gevär. Var han fängslad, var han sårad, kanske död? Hennes oro steg med
  hvarje ögonblick, hon visste ej till hvem hon skulle kunna vända sig,
  för att få upplysning. Sedan fru Ebba var fånge, hade Sigrid intet värn.
  Hennes far var ibland dem, som under Stålarms befäl nu tågade opp mot
  Tavastland, sedan de blifvit afskurna från slottet.
  
  I sitt bekymmer vände sig nu Sigrid till Stålarms maka, fru Elin
  Fleming, och bad denna taga henne under sina vingars skugga. Fru Elin
  svarade bekymrad: "Kära jungfru Sigrid, väl ville jag vara eder till
  skydd och beskärm, men är ju sjelf värnlös. Icke kan J dock bege eder
  till någon af edra slägtingar på godsen häromkring, om ni än finge lemna
  slottet. Hertigens soldater sägas nu hålla på att plundra hos våra och
  konungens vänner. Stanna då hellre hos mig tillsvidare."
  
  Sigrid hade ej hunnit mer än tacka fru Elin för hennes löfte, då gamle
  Hans framträdde till henne och sade: "Jungfru Sigrid, som är så god mot
  hvar och en, törs jag be eder stiga ned i min kammare. Min son ligger
  illa sårad. Han tror att jungfrun skulle kunna lära mig huru jag bör
  bete mig för att lindra hans plågor. Han längtar efter, det ni måtte
  göra eder den mödan att hugsvala den döendes själ. Neka mig icke min
  bön, jungfru Sigrid, jag ber eder."
  
  Sigrid tyckte visserligen det vara svårt, att uppfylla gubbens begäran,
  men ville dock icke afslå hans bön. Bäfvande för det myckna krigsfolket,
  begaf hon sig å väg. Ingen ofredade henne dock, der hon gick åtföljd af
  gubben, ehuru många sågo efter den unga, späda flickan och den gamle
  gråhårsmannen. Men hvar och en visste, att då hertig Carl var i
  grannskapet, var det säkrast för en och hvar att passa på sina
  åligganden, och att ej taga sig några friheter. Sigrid med sin gamle
  beskyddare gick sålunda oantastad sin väg fram; och när stundom en
  vaktkarl frågade hvart de ernade sig, svarade gamle Hans: "till en
  sjuk", och så lät vakten dem passera. När de hunnit på yttre borggården,
  stadnade Hans och sade: "Nu måste jag dock säga eder, jungfru, att eder
  väntar en syn, som torde bli svår att se. Bed nu Gud om styrka för edert
  unga hjerta. Det är icke min son, som ligger döende i mitt qvarter, utan
  en annan."
  
  Sigrid svigtade: "Hans, för Guds skull, hvem, hvad? --
  
  "Ja, tyvärr, jungfrun gissar sanningen, ser jag. Det är unge herr
  Enevald Fincke. Jag fann honom och bar honom in till mig, der jag nu är
  ensam. De förre knektarne äro borta, och de svenska knektarne ha ännu ej
  hunnit blifva inqvarterade, men nog komma de väl nu snart. Jag har
  förbundit honom så godt jag förstått. Jag ville ej säga eder förut huru
  det var, ty gamlas ögon se stundom igenom de ungas hemligheter, och så
  fruktade jag, att J, af oro och otålighet, ej skulle haft styrka att
  följa mig hit, om J vetat det värsta."
  
  Sigrid hörde ej mer. Med bleknad kind, men med brådskande steg, hastade
  hon före den gamle in i det betecknade rummet. Enevald låg på en bänk,
  nästan sanslös; men när Sigrid inträdde, lyfte han matt opp sina ögon,
  och hans blick ljusnade. Den unga flickan lutade sig öfver honom och ett
  sagta "Sigrid" sväfvade öfver hans bleknade läppar.
  
  Några ögonblick förgingo. Med stark ansträngning reste sig Sigrid och
  sade: "Här kan han ej ligga. Han måste få bättre skötsel och vård,
  bättre bädd. Här kan jag icke stadna för att sköta honom. Vi måste se
  till att få honom buren in till staden. Jag stadnar här så länge. Gå,
  Hans, bjud till att för penningar och goda ord få bärare."
  
  "Jag fruktar detta blir omöjligt. Vakten låter oss icke bortföra en
  sårad officer af garnisonen."
  
  Sigrid vred sina händer i ångest. "Vi måste, Hans, vi måste. Han kan
  icke uthärda här på denna trädbänk och med den skötsel han här kan få.
  För Guds skull, Hans, skynda, tala vid vakterna. Gör allt som är
  möjligt. Jag stannar här så länge."
  
  Hans gick, ehuru med ringa hopp att något kunna uträtta, och Sigrid gaf
  nu sina tårar fritt lopp. Ett nytt anfall af svaghet föll öfver den
  sjuke. Sigrid lyckades dock att återkalla honom till sans, medelst
  baddningar med vatten ur ett trädstop som stod på bordet.
  
  Nu återkom Hans. "Ingen möjlighet, jungfru, hertigen har förbjudit att
  någon, hvem det än vara må, kan få lemna slottet utan hans eget
  tillstånd."
  
  "O min Gud, han dör, han måste få bortföras, jag måste få vårda honom."
  Nu tillade hon hastigt: "Jag går till hertigen."
  
  "Kära, unga jungfru, det kan ni icke våga. Det fordras starkare sinne än
  edert, att tala vid honom. Det har mången rask karl varit rädd för, och
  J, med edert tysta och stilla väsende, skulle alldeles bli bortkommen om
  han vredgades. Icke heller torde ni slippa in."
  
  "Jag måste. Vårda _honom_!" Jag går!"
  
  Sigrid lutade sig ett ögonblick öfver den sjuke, som ej hade nog sans,
  för att veta hvad som föregick omkring honom, derpå hastade hon bort,
  tillbaka öfver borggårdarne, opp för vindstrappan i ena slottstornet,
  och vakterna sågo förundrade efter den bleka, hastande flickan. Ingen
  hindrade henne att framgå. Hon syntes gå med sådan säkerhet och
  skyndsamhet, utan tvekan huruvida hon skulle slippa fram, att ingen kom
  sig före att fråga med hvad rättighet hon så fritt färdades omkring. Hon
  tycktes alls ej tveka derom sjelf.
  
  Men vid vindstrappans slut stod en post vid dörren till de rum, hertigen
  sjelf bebodde. Han hejdade hennes gång och sade: "Nej, jungfru lilla,
  stanna, hit slipper hon inte in."
  
  "Jag måste tala med hertigen."
  
  "Åh hå, nödvändigt! tala med Hans Fursteliga nåde! Det är omöjligt,
  jungfru lilla. Hans Fursteliga nåde har ej stunder att prata bort med
  vackra flickor."
  
  "Hindra mig icke, för Guds barmhertighets skull. Skulle väl Hans
  Fursteliga nåde kunna straffa er, för det ni ville låta en stackars
  flicka gå in i hans allrayttersta rum?"
  
  Sigrids böner voro fåfänga. Förgäfves använde hon de mest bevekande
  ordalag, postkarlen vågade icke insläppa den bedjande, huru gerna han än
  velat.
  
  För hvarje förloradt ögonblick steg Sigrids ångest högre. Vända om, med
  oförrättadt ärende, kunde hon icke. Slutligen hördes steg komma uppför
  trappan, de närmade sig allt mera. Det var en af hertigens tjenare, som
  i handen bar en silfverbägare och åtföljdes af en tjensteqvinna, bärande
  en kanna pösande öl, det hon, på tjenarens befallning, just hade tappat
  ur den bästa öltunnan i slottskällarn.
  
  "Seså, här just innanför denna kammardörr får hon ställa kannan på
  bordet och gå sin väg. Jag skall sjelf sedan kredentza Hans Furstliga
  nåde detta ståteliga öl. Det måste man medge, att icke låter detta ölet
  det gamla Åboölets rykte komma på skam. Icke var det underligt att salig
  drottningen Kathrina häraf drack lika gerna, som hennes herre, högst
  salig Hans Majestät, konung Johan."
  
  "Goda Anna, jag ber dig", sade Siri, "låt mig bära in ölet."
  
  Anna var högst nyfiken att få titta in i hertigens rum, så att hon gerna
  hade åtlydt befallningen att uppbära ölet, men när hon såg på Sigrid och
  varsnade den ångest, hvarmed denna bad att få aflösa henne i tjensten,
  så svarade hon: "Gu signe er, jungfru. Nog hade jag gerna gått sjelf,
  men så J ser ut, har väl ingen hjerta att neka er, som alltid är så
  färdig att göra en hvar till nöjes. Men kannan är tung för en sån liten
  fin hand, må hon veta, jungfru."
  
  Sigrid grep ifrigt kannan och följde efter tjenaren, utan att hvarken
  denne eller postkarlen gjorde någon anmärkning. Så snart hon inträdt i
  rummet, befriade tjenaren henne från sin börda, och väntade att hon
  skulle bege sig bort, sedan hon, som han trodde, fått tillfredsställa
  sin nyfikenhet. Men i dess ställe pekade Sigrid på en dörr vid hvilken
  stod en annan tjenare och frågade: "Är Hans Fursteliga nåde der?"
  
  "Tyst, tyst! Der äro herrar, och i rummet der innanföre är hertigen
  sjelf. Nu måste ni gå bort, att ingen kommer och träffar er här."
  
  Sigrid stod qvar, betänkande huru hon skulle kunna ställa till, för att
  slippa in till hertigen. Tjenaren uppmanade henne allt ifrigare att bege
  sig bort, och var högst förlägen då hon ej åtlydde honom. Att åstadkomma
  något buller, vågade han alldeles icke. Härunder öppnades den inre
  dörren och en gammal herre utträdde. Hans undersättsiga figur rördes
  fram åt golfvet med bastanta steg och något krökta knän. Den mörke,
  barske mannen syntes icke mycket kunna väcka Sigrids förhoppningar om
  hjelp, men i blicken låg dock något vänligt och frimodigt. Sigrid vände
  sig till honom och bad med låg röst i de mest bevekliga ord, det han
  ville antingen sjelf ge henne tillstånd att ur slottet föra en svårt
  sårad, eller om han ej kunde tillåta detta, att han då ville utverka det
  hon finge gå in till hertigen för att bedja honom sjelf derom.
  
  Med ett vänligt ögonkast på den unga bedjerskan, svarade den gamle
  krigarn: "Hans Furstliga nåde har förbjudit att bortföra någon sårad
  officer. Man vet ännu icke hvad han öfver dem besluter. Alltså, vore han
  än eder fästman, såsom det synes mig, så kan nu härvid intet göras. Och
  hvad angår att få bönfalla härom hos fursten sjelf, så torde det föga
  hjelpa. Icke heller vågar jag bedja om att få införa eder. Hans
  Furstliga nåde hör visst en och hvar af trogne svenske män och qvinnor,
  som hos honom vilja söka rättvisa, men vill icke besväras af husets folk
  och deras böner och klagomål, ty de hafva icke gjort sig sådan nåd
  värdiga. Gå derföre bort, unga flicka, icke hörer hertigen eder."
  
  "Ack, hvad har väl jag stackars, unga barn, gjort emot Hans Fursteliga
  nåde? Haf dock barmhertighet med mig. Kanske har ni sjelf en ung dotter.
  Ack, hon ber med mig till edert hjerta."
  
  Den gamle krigarn strök sig om sitt gråa skägg. Han blef varm vid tanken
  på hus och hem. "Nå, så stå nu då der vid dörren och vänta så länge.
  Hans nåde går rättnu härigenom. Försök då om ni kan få honom att höra
  eder."
  
  Vänta, hon måste vänta! Och hon kände med ångest hvad Enevald led för
  hvarje ögonblick och huru möjligen hans lif berodde af snar hjelp. Hon
  tyckte sig känna, huru de smärtor som anföllo honom, skuro genom henne
  sjelf i hvarje ögonblick. Men hon måste dock vänta, någon annan utväg
  ägde hon ej. Hon måste ju, tillochmed, anse för en lycka att henne
  tilläts att vänta; och dock blef denna väntan henne för hvarje ögonblick
  mera olidlig.
  
  Tjenaren hade emellertid slagit öl i bägaren, och infört den i de inre
  rummen. Derifrån återkom han och ställde sig äfven att vänta invid
  ölkannan, som qvarstod på bordet. Nu hördes liflig rörelse i rummet
  invid, dörrarne slogos opp och ut trädde några herrar, bland hvilka den,
  som syntes främst i raden, bar en jernhammare i handen. Det ljusa håret,
  den höga pannan, öfver hvilka tre glesa lockar lågo platt tillkammade,
  för att dölja att den var kal, den böjda näsan, de skarpa blå ögonen;
  allt instämde med den beskrifning, Sigrid hört om hertig Carl, så att
  hon lätt gissade att det var denne stränge herre, som hon såg för sig.
  Hertigens blick föll genast på tjenaren och ölkannan. "Ären J icke, som
  vanligt, slösare och öleskändare! Står icke der, nu åter, en hel stor
  drickeskanna med präktigt öl och andfalles? Ölebultar ären J alla, och
  dock viljen J icke hafva omsorg om att ölet hålles godt. Ställes det
  sedan andfallet på bordet, så grinen J nog, och viljen hafva nytt; men
  se, sådan soppa man kokar, må man supa, och den som grinar åt ölet, han
  må dricka vatten. Se till, Göran du, att detta präktiga ölet der, icke
  får förstöras, utan ordentligt slås i muggarne, som ställas på
  svennebordet." Han tycktes erna tillägga ännu mera, men varsnade i
  detsamma Sigrid, och fäste med någon förvåning en skarp frågande blick
  på henne. Ett ögonblick bäfvade hon tillbaka, men sansade sig snart, och
  innan hertigen hade hunnit yttra den fråga, som syntes sväfva på hans
  läppar, fattade hon mod och trädde ett par steg fram. Derpå böjde hon
  knä och sade: "Nådige herre, värdigas förlåta och bönhöra!"
  
  Temmeligen vänligt såg hertigen på den unga flickan, öfver hvars anlete
  hvilade ett drag af så djup smärta, men tillika så mycken
  sjelfbeherskning, att det syntes nästan oförenligt med ansigtets milda,
  barnsliga drag.
  
  "Nå, hvad begär du, unga flicka", frågade hertigen uppmuntrande.
  
  "Att Eders Furstliga nåde täcktes nådigst vilja tillåta mig att låta ur
  slottet bortföra min trolofvade fästman, Enevald Fincke, som ligger
  sårad och döende, på det jag må få vårda honom."
  
  Hertigens ögonbryn sammandrogos lätt och kring munnen tecknades några
  skarpa drag, då han svarade: "En af upprorshopen alltså. Ni hade,
  jungfru, gjort bättre, om ni förut rådt honom att icke sätta sig opp mot
  sin lagliga öfverhet. Nu må han stå sitt kast. Skall jag rädda honom
  från den nöd han, genom sitt eget onda uppförande, kastat sig i? Som man
  bäddar åt sig, så får man ligga. Huru månge af de fattige bönder i
  Österbotten hafva icke fått ligga i vanvård och dö, för finnarnes
  förräderi. Han må nu sjelf få försöka hur godt det gör."
  
  "Nådige herre, vågar jag anmärka, att Enevald Fincke nästan icke varit i
  strid emot bönderne. Han har först nyligen ingått i krigstjenst."
  
  "Men har dock redan hunnit visa sitt arga uppsåt emot konungen, riket
  och mig. Men hvem är ni sjelf, unga jungfru, som vågar föra ett så fritt
  språk?"
  
  "Sigrid Eriksdotter Liljeholm."
  
  "Jaså, således dotter till Flemingens gode vän och tjenare! Han, som i
  alla vägar stått vid blodhundens sida! Köttmånglarens springpojke!" Här
  började han att låta den hammare han bar i sin hand, falla emot inre
  sidan af andra handen och liksom slå takten till sina ord. "Tycker hon,
  jungfru, att jag har skäl att vara henne blid för att hennes far alltid
  hållit med Svedjeklas, den svarte bofven, och varit honom behjelplig att
  uppresa folket till uppror emot sin lagliga öfverhet? Tror hon, att
  hennes fina jungfrufingrar kunna med nål och tråd lappa den skadan, som
  så många menniskor lidit till lif och lem, för deras skull? Herr Erik
  har icke förfarit som en ärlig och kristlig riddare emot konungen och
  riket, ja ännu sedan Klasen ändtligen gick dit han hörde, så har han
  hållit fort i sin upproriskhet. Hvilket allt den allsmäktige Guden, som
  en rättvis domare skall straffa. Nu hafva vi dock, Gudilof, stängt herr
  Erik med andra förrädare från slottet, som katten från mjölken. Var han
  icke en af dem, som mest hindrade bönderne ifrån att komma och klaga för
  mig, när Flemingens ryttare förtryckte dem och ej lemnade dem ko eller
  so? Hvem var mera nitisk än han, att hindra trogne undersåter ifrån att
  komma öfver till Stockholm, för att med de öfrige rikets ständer rådgöra
  om konungens och rikets bästa? Hvem var det, som mera än han, alltid
  sörjde för att mat icke fattades för den blodsugarn Klas Flemings
  upproriska knektehopar? Hade de fått svälta, så hade de minsann icke
  lupit efter honom, som svin efter mat-tråget. Häh!"
  
  Under det hertigen talade blef han allt ifrigare. Hans vrede stegrades
  genom uppräknandet af de skäl, han ansåg sig äga att harmas, och hammarn
  föll numera icke i handen, utan för hvarje mening slog han ett allt
  skarpare slag i bordet, så att det skrällde. Han tycktes liksom borra
  ögonen i Sigrid.
  
  Mången stark kämpe hade bäfvat för Carls vrede; att den unga flickan ej
  utan förskräckelse kunde åse den, var naturligt, men öfvertygelsen om
  att Enevalds lif berodde på det svar, hon nu skulle få på sin bön, ingaf
  henne mod att icke svigta för den stränge herrens hetta. Hon tog nu, med
  bäfvan i hjertat, till orda: "Hela verlden säger, att Eders Furstliga
  nåde är en mot den ringe rättvis, om än sträng, herre och Eders nåde
  skall visserligen icke straffa mig för hvad jag icke kunnat rå för. Om
  nu Eders Furstliga nåde icke tillåter mig att rädda min trolofvade, så
  är det jag som straffas; ty han, en riddare och ädling, skattar väl icke
  sitt lif allt för högt, men jag stackars unga flicka, som måste se honom
  dö, utan att kunna hjelpa honom, jag blir den straffade. Ack, vore dock
  Eders nådes fursteliga gemål här, till henne ville jag vända mig; hon
  skulle veta och förstå huru dyrbar för en qvinna den är, som är hennes
  allt. Hennes hjerta skulle visst icke kunna motstå en olyckligs bön."
  
  Ett par af herrarne, som stodo bakom hertigen, sågo småleende på
  hvarandra och tycktes mena att ej just hertiginnan vore af så enkom
  qvinnligt mjuk natur. Men Carl sjelf såg icke utan ett visst välbehag på
  den unga flickan, som så djerft förde sin talan. "Nå, lofvar du på din
  trolofvades vägnar, att om han nu räddas, han sedan skall förblifva sin
  lagliga öfverhet trogen?"
  
  "Eders nåde, hvad kan jag, en qvinna, lofva, om jag vill vara ärlig och
  sann! Kan väl en qvinna förmå sin make att lyda henne? Kan väl tjenaren
  befalla öfver sin herre? Var barmhertig, Eders Furstliga nåde, så visst
  som Gud engång skall vara barmhertig emot eder."
  
  Nu steg den gamle mannen, som först talat vid Sigrid, fram till hertigen
  och sade: "Eders Furstliga nåde behagade gifva mig några nådiga ord för
  de ringa tjenster jag gjort vid fästets intagande och lofvade hafva mig
  med någon belöning i minnet. Värdigas Eders nåde nu, om jag någon lön
  anses värd, att belöna mig medelst beviljande af denna unga flickas
  bön."
  
  "Käre herr Peder Stolpe", svarade hertigen, "hvad hafver J för vänskap
  för henne?"
  
  "Jag ser henne i dag för första gången och har till henne ingen
  förbindelse, men hon rör mitt gamla hjerta."
  
  Huruvida fursten ernade bifalla Peder Stolpes begäran eller icke, hann
  Sigrid ännu ej få veta, då med detsamma en tjenare anmälte att
  Stjerntydaren, som hertigen låtit kalla opp på slottet, nu hade anländt
  och väntade på att få företräde.
  
  "Aha", sade Carl, "låt honom komma in, vi vilja genast pröfva hvad han
  duger till."
  
  Mäster Sigfrid Aronsson Forsius infördes och stadnade under djupa
  bugningar vid dörren, men såg ej nu så bortblandad ut, som den afton då
  han uppträdde hos Flemingens familj. Han hade haft tid att sansa sig
  sedan han blef kallad, och fann att mycken vigt kunde ligga derpå, att
  han icke blefve försagd. "Jordens väldige", sade han vid sig sjelf "hvad
  äro de dock annat än stoft! Inför vetenskapens heroer må du bäfva
  Sigfridus, de som väldige äro i andens rike, icke inför desse materiens
  trälar, som kalla sig jordens store. Deras makt är blott en flägt i
  öknen mot den storm, som beherrskas af de hemliga vetenskapernas
  konungar. Carolus, hertig, dig, dig vill jag väcka med sanningens ord."
  Under dessa tankar inträdde mäster Sigfrid nu.
  
  "Välkommen, mäster Sigfrid! Godt, att J just kunnen ge mig ett prof på
  eder berömda skicklighet att spå i händerna. Spå nu för mig hvem denna
  unga flicka skall få till man?"
  
  Mäster Sigfrid steg fram, tog med en vänlig helsning Sigrids hand och
  blickade noga deri. Slutligen lemnade han henne och gick fram till
  hertigen. Med låg röst för att ej höras af någon annan, sade han nu:
  "Detta skulle jag knappt hafva trott! Tärnan är fager och hjertat skiner
  klart som karfunkel sten, men ogift blir hon ändå."
  
  "Ogift, J torde lätteligen misstaga eder", sade hertigen, "se nogare
  åt."
  
  "Nej, det kan en hvar, om än föga i chiromantin invigd, se huru hennes
  _linea vitæ_ löper ut i årets fjerde hus, utan att korsas af någon annan
  lifslinie. Hon blir aldrig gift!"
  
  "Åh hå, mäster, J ären en dålig spåman." Derpå vände han sig till Sigrid
  sägande: "Nå väl, J mågen nu bortföra eder fästman och vårda honom. Unge
  herr Carl Lennartson, se till att ej vakten hindrar henne, så tänker jag
  mäster Sigfrid skall få lång näsa med sina profetior. Akten eder väl,
  mäster, att ej i edra almanackor prata dumma prognostiker om adel och
  förnämt folk, som J icke ären värdige att kyssa på deras med lera
  besmorda sko. Och vill J eder derefter icke packa och rätta, så skall
  jag visa eder hvar David köpte ölet! J gode herrar Stjernetydare, må
  icke tro, att J kunnen rifva ner stjernorna ändå."
  
  Ödmjukt svarade mäster Sigfrid: "Eders Fursteliga nåde täcktes icke illa
  upptaga, hvad jag i välmening låtit påskina om fåfänga och yppighet
  bland de höga, och icke heller misstro min spådom om jungfru Sigrid
  Liljeholm, som nog torde sig besanna."
  
  Hertigen, som ingalunda var fri från sin tids tro på stjerntyderi och
  spådomskonst, kände sig nästan bragt ur concepterna genom mäster
  Sigfrids trygga språk. Han besinnade sig en stund. Man hade hos honom
  klagat öfver den lärdes förmätenhet, att i sina skrifter tadla adeln;
  härföre hade han nu fått sin tillbörliga näpst, och då hertigen just
  icke ansåg honom med oskäl hafva skrifvit om adelns fåfänga och
  yppighet, så var fursten i sin själ ej missnöjd med de sanningar den
  fått höra af mäster Sigfrid. Säker om sin spådomsförmågas pålitlighet
  syntes ock denne vara.
  
  "Nå, mäster Sigfrid, kunnen J nu säga mig något om mig sjelf då?"
  frågade Carl efter en stund, betänksamt.
  
  Mäster Sigfrid tog hans hand, kastade en blick derpå, såg närmare, lade
  sin hand öfver ögat och sade slutligen: "Täcktes Eders Furstliga nåde
  tillåta mig, att efter stjernorna utkasta edert horoskop. Hvad jag i
  eder hand läser, vågar jag icke lika fritt uttala, som en ung flickas
  giftas öde. Jag är rädd att säga mera, än jag kan försvara. En krona
  fäller lätt ett hufvud, om än blott spåmannens. Det är nödigt, att först
  se om stjernorna besanna, hvad handens linier säga."
  
  Hertigen ryckte till. Om en stund frågade han: "Tror J ock fast och
  orubbligt hvad J läsen i menniskors händer och i stjernornas
  ställningar?"
  
  "Jag tror, att den makt icke bedrager, som skapat menniskohanden och som
  utstakat banan för stjernorna på fästet!"
  
  "Men kunnen J ock läsa rätt? Förstån J, hvad J läsen, eller är det
  kanske idel falskhet dermed?"
  
  Sigfrid Aronsson Forsius steg ett steg tillbaka, i hans vanligen lugna
  anlete uppflammade en blixt af vrede, men han qväfde den snart med att
  säga till sig sjelf: "Lättast bevisas, af misstanke om oädelhet, det
  sinne som råder inom menniskan." Högt yttrade han intet.
  
  "Nåväl", sade nu hertigen. "Ni må läsa i stjernorna för mig. Och dock
  vill jag icke obetingadt lita på edra ord. Ett prof vill jag hafva. Är
  hon, denna unga flicka, som J dömden brudkronan af, är hon icke gift
  inom fem år härefter, så antager jag eder till min stjerntydare." I sin
  själ tillade han: "och riksastronom;" men tillade sedan åter högt: "Är
  hon dessförinnan gift, så mågen J vakta eder för att fuska i ett
  handtverk, som J icke förstån. Detta är icke lång pröfvotid, men skulle
  hon ock ännu sedan komma eder spådom på skam, så kan jag väl ännu då
  hitta på att lära eder, det icke allenast J hafven underliga konster för
  eder, utan att ock jag har krut, som intet smäller, ty goda bastrep
  finnas i huset. Men nu mågen J mitt horoskop redeligen ställa, och så
  vele vi se till, att eder så länge allt biträde gifves, som J kunnen
  åstunda och vilje vi vara eder en nådig herre, så länge vi se eder det
  förtjena."
  
  Sigrid hade aflägsnat sig genast när hon erhöll hertigens löfte, och
  genom herr Carl Lennartsons bemedling lyckades det henne lätt, att få
  både bår och bärare, och innan kort var tåget färdigt att vandra bort
  från slottet med den sjuke.
  
  Mäster Sigfrid hade blifvit något uppehållen genom tvenne unga
  officerare, som nödvändigt ville, att han skulle spå dem i händerna.
  Mäster Sigfrid varnade dem för att lättsinnigt missbruka konstens helgd,
  och ville ej gå in derpå. Emellertid hade Sigrid, med tillhjelp af gamle
  Hans, hunnit få det bedröfliga tåget så långt i gång, att det just i
  sjelfva porthvalfvet möttes af mäster Sigfrid.
  
  "Se, hvilket lyckligt möte! J, mäster Sigfrid, skolen visst med godhet
  säga mig, stackars flicka, huru jag bör bete mig för att få den sjuke
  rigtigt förbunden och vårdad. Jag förstår mig väl litet derpå, men är så
  oerfaren. Finnes här någon skicklig bårdskärare, så ville jag helst
  anlita en sådan."
  
  Mäster Sigfrid lofvade villigt att biträda Sigrid med råd och dåd, men
  då invände Carl Lennartson, som medföljde till yttersta porten: "Kan ni,
  mäster Sigfrid, vilja åtaga eder att hjelpa denne unge, sjuke herre? Kan
  ni göra det af redligt hjerta, då J veten hvad derpå beror?"
  
  "Unge herre", svarade mäster Sigfrid. "Var säker derpå, att hvad som är
  bestämdt, det sker, och ringa menskliga tillgöranden förändra icke ett
  strå. Jag skall samvetsgrannt bjuda till, att göra hvad jag kan, för att
  denne sjuke herre må blifva frisk, och är fullt öfvertygad om, att hvad
  som är förut sagdt, skall lika säkert ske, som om jag i detta ögonblick
  sloge honom ihjäl. Dertill kunde hon väl ock med dessa fagra ögon hitta
  sig en annan fästeman. J synens mig icke ens sjelf se så okärt på
  henne." Carl Lennartson rodnade och påskyndade sina steg för att
  upphinna Sigrid, som medan han talat med mäster Sigfrid, hunnit jemte
  båren utom porten.
  
  "Nu, jungfru Sigrid", sade han i det han bugade sig, "nu får jag ej
  längre det nöjet att vara eder till tjenst. Det fägnar mig att kunna
  lemna eder i ett så godt beskydd som mäster Sigfrid Aronssons."
  
  Sigrid tackade med några ord sin unge riddare, och tåget fortsattes åt
  staden så fort, som den sjukes tillstånd det tillät.
  
  
  
  
                                  XXIV.
  
  
  Ännu föll icke hertigens hämnd blodig öfver hans motståndare, men
  oqvädins ord och tillochmed stryk sparades icke.
  
  Fru Ebba och hennes döttrar, fru Elin Stålarm och de flesta andra
  förnäma fruar, som funnos på slottet bortfördes fångna till Sverige.
  Till befälhafvare på Åbohus, förordnade hertig Carl äfven nu en Fleming,
  men denne hade varit riksmarskens bittraste fiende. Den nyss utnämnde
  befälhafvaren bad i ödmjukhet, att Hans Furstliga nåde måtte befria
  honom från den ansvarsfulla tjensten. Konungen höll honom redan
  misstänkt och skulle möjligen onådigt anse, om han åtoge sig befälet i
  Åbo, utan hans förordnande. Men hertigen lät ingen undskyllan gälla, och
  förklarade, att som en redlig kunglig majestäts och kronans undersåte,
  finge Fleming icke neka att göra sitt bästa i rikets tjenst. Skulle
  konung Sigismund sjelf infinna sig för att omhändertaga fästet, skulle
  han det ock honom genast tillhanda hålla. "Och", tillade hertigen, "J
  mågen eder icke undskylla, der fosterlandet eder behöfver. Jag tager Gud
  till vittne uppå huru jag vänligen och kärligen alltid riket tillhanda
  hållit åt hans kunglig majestät, konung Sigismundus i Polen, och bjudit
  honom att sjelf komma och föra regimentet. Men han låter sig förvillas
  af upproriske, som förtala mig och hans sanna vänner; men skall dock
  visserligen herren Gud de onda på skam komma låta; och mågen J ingen
  annan än åt konungen sjelf i egen person fästet öfverleverera, eller ock
  åt dem, som af mig dertill med fullmagt försedde äro; men manneligen
  utestänga denna förrädareligan här i Finland. Våga de att försöka röra
  på sig en gång till, så skola de få försöka huru det har sig att löpa
  hufvudlös, om mästerman ännu har någon slipsten qvar. För denna gången
  vill jag hafva fördrag som en nådig herre, och låta nåd gå för rätt; men
  hjelper ej det, så finnas bastrep nog till att ge dem halsdukar af, och
  skall dervid icke behöfva hushållas. J stannen alltså nu här, och
  tillsen det slottet hålles mig och konungen troget tillhanda."
  
  Fleming bäfvade för det kinkiga uppdraget att tjena två herrar. Han
  visste allt för väl att den, som tjenade hertigen, stode i fullt uppror
  emot konungen, och ehuru han hatat Klas Fleming, så var han dock hans
  sak trogen. Men att stå gent emot hertig Carl och neka att lyda hans
  befallningar, vågade han icke. Han ägde icke eller sin frändes orubbliga
  trohet och oböjliga redlighet, som icke tillät någon dagtingan med
  samvetet. Fleming stadnade sålunda, som befälhafvare, på det numera
  högst dåligt försedda fästet, derifrån hertigen hade bortfört de bästa
  kanonerna och der munförrådet var förtärdt.
  
  Att försvara det mot Stålarm och finnarne, torde väl hafva varit föga
  görligt, men försöktes också icke, det öfverlemnades genom dagtingan;
  och innan två månader förlupit sedan hertig Carl lemnat Finland, stod
  Stålarm åter på Åbo slott såsom högste befälhafvare i landet.
  
  Ändteligen blefvo nu ock Klas Flemings jordiska qvarlefvor nedsänkta i
  den, i Pargas kyrka väntande grafven. Sedan den hunnit bli färdig, hade
  tiden varit alltför osäker, för att fru Ebba skulle kunnat våga
  föranstalta om den stora högtidligheten. Under belägringen blef det
  omöjligt, och slutligen hade hertigen strängt förbjudit begrafvandet af
  den döde. Men nu blef det den första omsorgen, sedan konungens anhängare
  åter inkommit på slottet, att med pomp och ståt föra den fordom så
  mäktiges lik till sin hvilostad.
  
  
  
  
                                   XXV.
  
  
  I sin länstol vid en knyppeldyna satt Margaretha, enka efter
  myntmästaren Welam de Wyk, men numera omgift. Unge Welam de Wyk, hennes
  son af förra giftet, stod framför henne på andra sidan om knyppeldynan.
  Ynglingen var af en sällsynt skönhet och äfven i modrens drag syntes
  spår af, att hon fordom varit vacker, men dragen hade nu blifvit skarpa
  och hårda och hela figuren kantig. Mycken skärpa låg i hennes öga, men
  den var dock nu betydligt mildrad genom det välbehag hennes modershjerta
  måste känna, då hon blickade på sonen, hvars kraftfulla gestalt och
  lifliga drag talade lika mycket om helsa och styrka, som anletet om
  fägring.
  
  "Ja, i sanning", sade fru Margaretha, "den höga äran att få detta
  förnäma sällskapet i huset, hade man gerna kunnat vara af med. Jag är
  säker på att de, ehuru fångar, som nätt och jemt ha Hans Furstliga nåde
  att tacka för, att de sluppit med lifvet, dock tycka sig ha att befalla
  i huset. Åh ja, min gunstiga fru Ebba, har äran att känna det sturska
  Stenbockeblodet. Nu, sedan de genom tvenne drottningar kommit i
  slägtskap med kungahuset, tro de sig rätt sjelfva vara kungar."
  
  "Men, min mor, ännu förstår jag icke hvarför det Flemingska herrskapet
  skall hit i huset."
  
  "Mig synes lätt att förstå", svarade fru Margaretha sträft, "att fru
  Ebba Stenbock, Klas Flemings hustru och medhjelperska, som understått
  sig att försvara Åbohus emot Hans Furstliga nåde, icke kan få strafflöst
  drifva sitt ofog."
  
  "Icke frågar jag om den större eller mindre rättvisan af hertigens mått
  och steg, utan hvarföre dessa damer skola förvaras här i vårt hus?"
  
  "Emedan Hans Furstliga nåde så befallt. Hvad annat?"
  
  "Hafven J då, mor, åtagit eder befattningen att vara fångvakterska?
  Detta synes mig illa och skymfligt. Icke är detta hus ett fängelse, och
  icke J en fångvakterska. J måtte väl icke gå in på denna hertigens
  åstundan?"
  
  "Hans nåde har härom tillsagt åt Jörgen Bähr, och hvad min herre och man
  i mitt ställe lofvat, det vill jag uppfylla!"
  
  "Herr Jörgen må vara eder herre, men det öfvergår hvad han har rätt att
  befalla, att min salige faders hus skulle blifva ett fängelse."
  
  "Min son, betänk, att du talar med din moder och kom ihåg den vördnad du
  är henne skyldig. Det gör mig ondt att behöfva påminna dig härom."
  
  Denna påminnelse gjöt genast lugn öfver Welams uppsvallande ifver. Han
  kände sjelf sitt lifliga lynne, och fruktan att förgå sig mot modren var
  alltid nog för att svalka honom, så snart han kände sig bli varm. Han
  stod en stund tyst, men tillade sedan med bedjande röst: "Min morkär,
  kunnen J icke ändra detta beslut?"
  
  "Nej, Welam, och vill det icke heller. Hans Furstliga nåde har
  förordnat, och mig synes bäst, att så sker. Jag är öfvertygad om, att
  det skall lända dig sjelf till fromma. Dessutom tänker jag visst icke
  förödmjuka mig inför dessa damer, så att du kan vara helt lugn."
  
  "Att bära aktning för de olyckliga och i hvad man kan, mildra ett hårdt
  öde, icke är ju det att förödmjuka sig, moder!"
  
  Åter en stund teg den unge Welam och gick långsamt fram och åter på
  golfvet. Slutligen stadnade han vid sin mors knyppeldyna och sade: "Mor,
  jag åtminstone kan icke vara med om detta. Jag reser i morgon till
  Hufvesta. Ni må använda mina rum för edra gäster, om så fordras, för att
  de må få det beqvämare och mera enligt sin börd. Så länge min faders hus
  är ett fängelse, bor åtminstone jag icke der. Förlåt mig, morkär, jag
  kan icke finna mig der. Men då ni en gång åtagit er denna ledsamma sak,
  så hoppas jag att ni åtminstone gör hvad ni kan, för att edert hus må
  blifva för dessa damer en så dräglig vistelseort, som det är möjligt,
  och att ni behandlar dem som gäster och icke, mera än oundvikligt är,
  låter dem känna att de äro fångar."
  
  "I sanning, det måtte icke vara till lycka, som hertigen hedrat vårt hus
  med detta förtroende, då det genast medför den påföljd, att min son
  glömmer sig nog långt, för att vilja undervisa mig i mina skyldigheter.
  Dem vill jag dock hoppas att jag kände innan du blef född."
  
  Welam bugade sig för sin mor i det han sade: "Guds fred, moder. Nu far
  jag till Hufvesta. Vredgas icke på mig nu, morkär, när vi just skola
  skiljas." Han tog hennes hand, kysste den vördnadsfullt och fick af sin
  mor en kärleksfull blick och några vänliga ord till afsked.
  
  Så högt än fru Margaretha älskade sin son, så glömde hon dock aldrig,
  att af honom fordra den djupa vördnad, föräldrar denna tid ansågo sig
  äga rätt till af sina barn, äfven sedan de voro fullvuxna och utgått ur
  föräldrahuset. Welam var kapten vid flottan, men inför sin mor var han
  ännu den ödmjuke, vördnadsfulle gossen.
  
  Herr Jörgen Bähr ville han deremot icke anse med sonlig vördnad och
  ödmjukhet, ehuru denne var gift med hans mor. Fru Margaretha åter stod
  nu, mera strängt än någonsin, på sina rättigheter emot sonen, sedan hon
  sjelf börjat finna det svårt, att uppfylla sin sednare mans fordringar
  på ödmjukhet och undergifvenhet. Det gick henne, såsom det ofta går
  menniskor af mindre ädelt sinne, att de på den, som står under deras
  välde, hämnas det förtryck de sjelfva lida, ehuru sådant oftast sker
  omedvetet.
  
  En stund efter Welams afresa inträdde Jörgen Bähr till sin hustru,
  nedsatte sig i en gungstol och sade, temmeligen vänligt: "Säger du till
  åt Lisa, att hon hemtar mig tofflor, dessa skodon besvära mina fötter."
  
  Fru Margaretha steg genast opp och gick ut. När hon återkom, nedsatte
  hon sig ej genast vid sin knyppeldyna, utan stadnade vid mannens stol i
  det hon sade: "Fru Maria Johansdotter, min fränka, har bjudit mig till
  sig, hon ernar låta döpa sitt lilla barn i dag. Jag skulle gerna gå till
  henne, om så passar."
  
  "Jag måste sjelf gå ut i afton, och båda kunna ej vara borta, ifall fru
  Ebba skulle hithemtas under tiden."
  
  "I afton. Vill du låta mig veta, hvilken tid du går ut?"
  
  "Åhja, kanske klockan omkring fyra."
  
  "Innan den tiden kunde jag mycket lätt vara hemma." Jörgens blick
  mulnade, han teg, men såg ond ut.
  
  Fru Margaretha sade ej heller något vidare, utan gick att sätta sig vid
  knyppeldynan och började reda sina trådar. En stund tego båda. Lisa
  inhemtade tofflorna. Slutligen trädde Jörgen dem på sig och sade med
  detsamma: "Jag ref i ons ett hål på min gröna rock, det behöfver lagas."
  
  Fru Margaretha gick för att hemta rocken. När hon återkom, framtog hon
  en korg, deri en mängd nystan förvarades. "Dessa passa ej i färgen",
  sade hon nästan vid sig sjelf.
  
  "Du köpte ju grönt silke häromdagen, såg jag", sade mannen.
  
  "Ja, det finnes här, men det är för ljust, det duger icke. Men jag vet
  att krämarn här midt öfver har att sälja silke, jag skall hastigt gå dit
  och välja något passligare."
  
  "Du tänker således icke foga dig efter min önskan, att du må stadna
  hemma", sade Jörgen, med sammanknipna, darrande läppar.
  
  "Jag förstod icke, att du hade något emot, det jag för ett ärende skulle
  på ett ögonblick gå tvärs öfver gatan, och det är ju till din rock, som
  silket behöfves", svarade fru Margaretha, som började känna tårar stiga
  opp i halsen.
  
  "Låt Lisa gå", svarade Jörgen bestämdt, med vredgad röst.
  
  Mycket ödmjukare, än man skulle ansett möjligt för fru Margarethas
  kantiga figur, svarade denna: "Jag fruktar Lisa icke förstår att välja."
  
  Att mannens vrede nu steg högt, såg hon på läpparnes darrning, men hade
  svårt att förstå, hvarmed hon så retat honom. Utan att dock våga yttra
  något, gick hon att tillkalla Lisa, visade henne rocken, lemnade åt
  henne silket och bad henne gå i krämarns bod, för att köpa mörkare
  silke, och välja det i färgskiftning lika rocken.
  
  Fru Margaretha vågade ej sätta sig för att försöka reda sin knyppling,
  ty hon visste att mannen skulle anse det som ouppmärksamhet emot det
  arbete, han ålagt henne. Hon satt derföre med rocken i famnen till dess
  Lisa återkom.
  
  "Hvad tänker du på, flicka", sade fru Margaretha fräsigt, och med en
  slags belåtenhet omfattande tillfället att få låta emot någon den harm
  utbryta, som började koka inom henne, "ser du då inte, att det der
  silket är ljusare, än det du fick till prof, och du skulle ju köpa
  mörkare."
  
  "Silket är ju rätt bra likt", inföll Jörgen, "men du är alltid otålig,
  hvem kan göra dig i lag."
  
  Lisa gick och frun satte sig att stoppa med det olika silket, men
  arbetet blef naturligtvis ej vackert, utan stoppen blef ganska synbar.
  "Jag hade kunnat skicka den ut att lagas", sade Jörgen, när frun lemnade
  honom rocken. "Det synes nog på arbetet, hur villig du var att göra
  det."
  
  Fru Margaretha vågade ej invända, det hon gjort sitt bästa och att
  silkets färg var anledning till att det syntes; men den orättvisa
  beskyllningen för ovillighet sjöd i henne.
  
  Jörgen Bähr fortfor nu en lång stund, under tystnad, att låta gungstolen
  gå. Fru Margaretha knypplade i tysthet. Slutligen yttrade Jörgen torrt:
  "Fru Ebba och hennes döttrar torde snart vara att förvänta, blir allt i
  ordning?"
  
  "Jo, snart hoppas jag allt är ställdt enligt dina ordres. Welam for ut
  till Hufvesta. Han erbjöd sina rum, för att de fångna damerna skulle
  kunna få mera utrymme, efter hans rum just stöta intill deras."
  
  "Du kan ju taga dem alla."
  
  Fru Margaretha såg på sin man, för att få reda på, om det var så hans
  verkliga mening; men han vände sig ifrån henne emot fönstret. "Skall jag
  då låta bortföra alla onödiga möbler ifrån dessa, liksom ifrån de andra
  båda rummen?"
  
  Nu vände sig Jörgen om, och fru Margaretha såg att han var nästan blek
  af vrede: "Jag vånner du låte bära bort dig sjelf först! Får jag
  någonsin ha en oförbittrad stund för dig? Jag var så enkom nöjd och
  glad, när jag kom hem; Hans Furstliga nåde var mig så särdeles nådig,
  och hade låtit kalla mig, för att ge mig några befallningar om de fångna
  fruntimmerna. Jag var så upprymd och tänkte få prata en förtrolig stund
  hos min hustru. Men det hade jag bort veta förut, att din motspänstighet
  alltid skulle förderfva hvarje glad stund."
  
  "Min Gud, hvad är det då, som jag sagt eller gjort", frågade ängsligt
  fru Margaretha.
  
  "Det förstås, du är oskyldig och har aldrig felat, det vet jag nog af
  gammalt! Hvad har du väl annat gjort, än motsagt mig hela tiden, sedan
  jag kom in. Den undergifvenhet och aktning, du är skyldig din man, den
  synes du rakt ej veta af. För husfredens skull, ger jag efter i det
  längsta. Det är väl derföre du också aldrig vill ge med dig, utan alltid
  skall ha din vilja fram. Ingen annan man skulle tåla motsägelser af sin
  hustru, sådana du nu i dag ock hållit på med."
  
  "Då äro de ock, i sanning, tyranner", utbrast fru Margaretha, "om ej
  ..."
  
  "Det är så, ja. Jag känner den visan. Den sjunges alltid, att männerne
  äro tyranner. Den har jag nog hört."
  
  "Ja, _om_ det verkligen är så, att ingen annan hustru får följa sin egen
  vilja så mycket, som jag, då äro, i sanning ..."
  
  "Envis i sista stunden! Kan du aldrig ge med dig och lära dig
  undergifvenhet. Men se, lyda skall du, och kom ihåg att du aktar dig
  härnäst. När du hör, att jag ärnar mig ut och vill ha dig hemma, då har
  du ingen ro för att du skall ut. Huru mycket knotter och oväsende gör du
  icke, för att jag ber dig laga några stygn på min rock! Och när jag
  redan i dag bestämt för dig de två rum, fångarna skola bebo, då kommer
  du åter och vill ställa efter din näsa. Nej, Greta, passa på att foga
  dig, det är tid på, att jag blir herre i huset."
  
  Fru Margaretha teg, men högt blossade rodnaden på hennes eljest bleka
  kind. I detsamma kom Lisa och bad frun komma och se om ett skåp blifvit
  rätt stäldt. Frun följde henne, men stadnade sjelf några minuter i
  farstun, hvarunder hon girigt insög den kalla höstluften.
  
  "Hvarföre blef jag skapt till qvinna. Att vara man, att herrska! Detta
  vore lycka. Ja, jag tror jag kunde vara god, om jag vore man; men hyckla
  och smila, den förtrycktas vapen, ha, jag föraktar dem. Välan", här
  skrattade hon ett obehagligt skratt, "jag skall bli god och lydig, jag
  skall hyckla, jag skall smila, jag skall sälja min själ till list och
  elände. Jag har dock varit ärlig, om än kanske stundom sträf. Ödmjukare
  kan jag ej vara! Var jag då verkligen uppstudsig i dag? Nej, nej, jag
  var det icke! Men jag skall smila, jag skall ljuga, jag skall låta kalla
  mig god, till belöning för min lögn. -- Ha, qvinnor, också jag får ju
  qvinnor att herrska öfver. Ha, ha, fru Ebba, hvarochen är herre öfver
  sin stackare, och nu är ni min." Hon gick in i de rum, som
  iordningställdes för de fångna fruntimmerna, och de anordningar, hon der
  vidtog, ökade ingalunda de få beqvämligheter, man bestämt för dem.
  
  Jörgen Bähr steg opp och slog några slag öfver golfvet. "Ja, giftermålet
  är en säck med många ormar och en ål uti, huru hoppas att just få tag i
  ålen! Sådana äro qvinnorna! Bland tusende, hvar finner man en, som är
  foglig och icke träter emot i det sista? Sedan den der smulan
  ungdomsrosor är förbi, återstå blott taggarne. Dumt att gifta sig med en
  gammal qvinna. Då får man ej ens den der smulan fägring, och hvad är sen
  hela slägtet värdt. En hushållerska, som sköter mitt hus, kan jag köra
  bort när jag vill; en hustru kan jag ej slippa. Hvad vill man göra, man
  får väl lof att dra sitt kors med tålamod. Men visst skall frun lära sig
  lyda utan invändningar, dertill är jag herre i mitt hus."
  
  
  
  
                                  XXVI.
  
  
  Långsamt skrider tiden, men den går dock framåt äfven för fången. Om fru
  Margaretha trodde sig kunna reta fru Ebba, och sålunda vinna välde öfver
  henne, så hade hon alldeles missräknat sig. Fru Ebba syntes knappt märka
  de små förtretligheter, som hennes värdinna, eller rättare
  fångvakterska, kastade i hennes väg. Icke heller tycktes hon fästa sig
  vid de många umbäranden, hvartill hon var tvungen, då hertigen till de
  fångnas uppehälle icke bestod något, men deremot alla dyrbarheter
  blifvit dem fråntagna. När Fru Margaretha inför sin man ödmjukat sig och
  erkänt sig saker till alla möjliga och omöjliga förseelser, och i
  djupaste vördnadsfullhet jakat till allt, hvad han talat, då jäste ofta
  hennes sinne så, att hon velat i raseri krossa både honom och sig sjelf.
  Men hon skrattade då sitt hemska skratt och gick in till sina fångna
  gäster, för att ge luft åt den qväfda branden. Men i sitt höga, sorgsna
  lugn satt fru Ebba oåtkomlig för hvarje stickord och hvarje försök att
  reta henne. De unga voro dock mindre sansade, och isynnerhet Hebla grät
  ofta af förtret, när fru Margaretha lemnade rummet.
  
  Fru Margaretha lyckades mer och mer att behaga sin man. Hon utförde
  orubbligt sin en gång fattade föresats att skaffa sig ett mildare
  bemötande, genom list och förställd ödmjukhet, då hon ej lyckats behaga
  honom genom sitt ärliga, om än något sträfva och kantiga, sätt. Till sin
  förvåning märkte hon nu, att hon inom kort vann frihet och makt, i
  stället för det fordna tvånget, och dock led hon deraf, ty hon föraktade
  sig sjelf för sin falskhet.
  
  Stundom blef den rol, hon antagit, ganska svår att spela. Så hvarje gång
  hennes man började tala om sin unge stjufson och med harm utfara emot
  honom och klandra honom för det han icke syntes i föräldrahuset. Att
  höra Welam beskyllas för att söka dåliga sällskaper och dylika
  förebråelser, var en svår pröfning, men fru Margaretha åtminstone teg,
  om än hon ej presist kunde förmå sig att jaka med. "Det är endast din
  vanliga sjelfvillighet, som gör honom omedgörlig. Är han icke mot dig
  mjuk som vax? Men du låter honom fortfara i sin uppstudsighet, bara för
  att förarga mig. Eller vågar du påstå, att han icke på din befallning
  skulle besöka sitt föräldrahem?"
  
  "Jag skall bjuda till, min herre och man, att få honom hit. Behagar du
  tillåta mig att resa ut, för att vidtala honom, så skall jag föreställa
  honom att han har orätt."
  
  Med tungt hjerta begaf sig fru Margaretha på väg. "Min son, min son,
  skall jag inför honom bruka list och lögn! Aldrig -- Welam, min Welam.
  Skall din moder hyckla inför dig. -- Aldrig! Må mig hellre drabba hvad
  som helst! Och dock måste jag ju säga honom, att jag kommer till honom
  af längtan att se honom blott, jag måste ju be honom för _min_ längtans
  skull komma till hemmet på några dagar; och det är ju dock icke sannt,
  att det är derföre jag ber honom komma, utan för att Jörgen så vill. Men
  säger jag honom detta, så kommer han icke, och min herre har ju ålagt
  mig att skaffa honom hem. Han tål icke att Welam visar honom motvilja.
  Men är det då falskhet af mig att bedja honom komma? Jo -- jo -- det är
  så, huru mycket jag än längtar, men för _min_ skull hade jag aldrig
  velat tvinga honom. O, min Welam, tvång är så tungt att bära, att jag ej
  ens ville pålägga dig moderskärlekens! Dock, det måste ske! Min pligt är
  lyda -- jag skall lyda, må Herren förbarma sig öfver min själ."
  
  Fru Margarethas bön till sonen att dock komma hem, emedan hon ej längre
  förmådde sakna honom, måste villfaras, och Welam lofvade snart komma,
  för att dröja hemma några dagar, ehuru motvilligt han gaf sitt löfte.
  
  Akta dig, Welam, akta dig du unge, du sköne, res icke till din moders
  hus! stadna ute på ditt kära Hufvesta. Moder, moder, bjud icke din son
  komma. Var vild, var motsträfvig, var blott denna gång uppstudsig, följ
  blott denna gång ditt inres varnande röst. För icke din älskling till
  döden!
  
  Welam begaf sig följande morgon på väg, för att besöka sin mor. Han
  kastade sig på sin häst, men hans sinne var icke gladt och lätt, som
  vanligt. Det tycktes honom tungt att besöka sitt hem, nu ett fängelse
  för ädla qvinnor, och beherrskadt af en stjuffader, som han ej kunde
  älska. Han red framåt, utan att ge akt på den bekanta vägen, då hans
  häst skyggade, ryckte häftigt till och hade nära kastat honom mot en
  stenhop, om han varit mindre god ryttare. Härvid vaknade Welam ur sin
  tankfullhet och varsnade en liten gumma, som stod vid vägen och som med
  sina besynnerliga rörelser och kastningar med armarna, hade skrämt
  hästen.
  
  En ung riddersman ansåg sig stå så högt öfver en person af folket, att
  han knappt kunde tänka sig möjligheten af, det en sådan kunde våga
  försöket att retas med honom. Welam var redan förut misstämd, och att
  bli mål för en gammal gummas gyckel, var mera än hans tålamod kunde
  fördra. Med ett häftigt "ur vägen hexa", gjorde han en hastig sats
  framåt; men gumman, i stället för att gå ur vägen, räckte ut sin hand
  för att fatta i betslet och rycktes af hästen ned, föll omkull och
  tumlade i diket.
  
  Welam ägde dock icke nog af sin samtids förakt för den ringa, för att
  rida bort och lemna gumman åt sitt öde; hans harm svalnade genast, när
  han såg hennes missöde, och i detsamma kastade han sig af hästen, för
  att se om hon skadat sig.
  
  "Hi hi hi, si på Hufvestaherrn! Den fattiga rider han ned i diket. Han
  kommer nog sjelf med ännu. Jo jo, svarte Klas reste, han, men hela boet
  är qvar ännu! Men honom, som var mitt hjertas barn, honom ha de pinat
  och plågat till döds. Åh håh, så fager kind! Jo jo, den är god att smeka
  åt sotnäsans flicka! Men blodig hands barn, smeker med blodig hand."
  
  "Understå dig att röra vid mig", skrek hon till vildt, när Welam räckte
  ut handen för att hjelpa henne opp, och stod med detsamma sjelf med ett
  hopp högt på stenhopen. "Gå, gå bara. Allt färdigt. Ock Hufvesta!
  Förräderi och kungamord, nesa och ärelös död rufva der. Hufvesta, akta
  dina herrars hufvuden, de vilja ej sitta fast, hi hi hi." Med detsamma
  var gumman försvunnen i skogen.
  
  Welam kastade sig åter på sin häst och hans sinnesstämning blef ej
  bättre efter detta möte. Hexor och trolleri hade aldrig hans glada sinne
  frågat efter, eller befattat sig med; men nu kom det honom så rakt på
  lifvet, och liksom hans tid i öfrigt, tvekade han icke på den skadliga
  inverkan, sådant kunde utöfva. Snart glömde han dock alla obehagliga
  tankar, ridten i den friska morgonen lifvade honom och innan han hunnit
  fram till Stockholm, logo redan hans strålande ögon lika frimodigt, som
  vanligt, under baretten.
  
  Welam ansåg för sin skyldighet att besöka de fångna fruntimmerna, då han
  nu skulle vistas hemma, ehuru djupt han än kände obehaget af att just
  detta hem skulle vara deras fängelse. Han lät nu hos fru Ebba anhålla om
  tillstånd att få göra sin uppvaktning.
  
  "Jag tycker att mor icke borde ta emot honom", sade Karin till sin
  syster. "Mig synes, att vi ha nog förtret af modren, utan att en sådan
  der ung gök skall tycka sig ha rättighet att visa sig oartig."
  
  "Söta du, min Karin", svarade Hebla, "icke tycker jag vi ha så öfverflöd
  på nöjen, att vi icke kunna tåla vid en ungherres visit. Han är rätt
  vacker och ser så galant ut, det såg jag i går, när han red in på
  gården."
  
  "Kära Hebla, du är då nöjd, bara du får prata, det må sen vara med hvem
  som helst."
  
  Fru Ebba hade icke hört sina döttrars samtal, och svarade endast:
  "Kapten de Wyk är välkommen."
  
  Med någon köld helsade fru Ebba den inträdande, Karin rodnade och Hebla
  kastade en triumferande blick på henne, som om hon velat säga: "Aha, ser
  du att han kan tåla ses på."
  
  Samtalet emellan de unga var snart i gång. Fru Ebba deltog endast sällan
  deri. Men Hebla pratade lifligt och försäkrade att hon storligen kände
  sig i behof af att röra på munnen, hon hade denna tid verkligen fruktat
  att förlora talförmågan. Hon skonade nu hvarken hertig Carl eller hans
  anhängare, och uttalade helt öppet sin onåd öfver dem alla.
  
  "Hebla", sade Karin med en min af tillrättavisande.
  
  "Söta, snälla Karin, bli inte alls ledsen på mig. Nog vet jag att Kapten
  de Wyk är vid flottan och att den nu befalles af hertigen; men om kapten
  de Wyk tycker att det är rätt att kungens folk och kungens flotta lyda
  kungens värsta fiende, så bryr jag mig alls icke om hvad han tänker,
  utan jag säger helt tryggt, att det är orätt!"
  
  "En så ung jungfru, och ändå så sträng", gycklade Welam, "men tycker
  icke den stränga jungfrun, att då icke kungen sjelf kan eller vill
  regera sitt rike, så är det bättre att lyda den som styr, än att göra
  storm och oro i fäderneslandet?"
  
  "Ja, blott den som styr ville göra det ärligt och rätt i kungens stad
  och ställe, och icke såsom nu sker i kungens namn befalla myteri mot
  kungen, och icke taga frihet och egendom från kungens bästa vänner, för
  uppror mot kungen. Nej, kapten de Wyk, ni kan aldrig försvara hvarken er
  eller er hertig."
  
  Welam log åt den ungas ifver, men kunde icke låta bli att söka försvara
  sig. Kathrina sade väl ingenting, men ehuru hon syntes vilja stäfja
  Heblas frispråkighet, så visste han väl att hon delade dennes åsigter
  och ogillade det parti hvartill Welam hörde. Han kunde icke förklara för
  sig sjelf, hvarföre han på något vis kunde oroas af en ung flickas tysta
  missnöje, han brydde sig ju ej ens om Heblas helt klart uttalade
  klander. Men han kunde ej slippa den tanken, att Kathrina ogillade
  honom, han ville försvara sig, och han ville att hon skulle gilla hans
  handlingssätt.
  
  Sedan Welam gjort bekantskap med de ofrivilliga gästerna i hans hem,
  besökte han dem dagligen. Han gjorde till sin uppgift att söka göra
  deras fångenskap drägligare, hvilket ock var så mycket behöfligare, som
  fru Ebba sjelf nödgades sörja för sina behofver, och det för henne
  mången gång var svårt om medel ens till det oundgängligaste. Welam
  lyckades att i hemlighet anskaffa åtskilligt, hvilket fru Ebba då ansåg
  såsom någon frikostighet af hertig Carl, och fru Margaretha åter trodde,
  det fru Ebba sjelf lyckats erhålla några medel till sina utgifter.
  
  Ett nytt bekymmer började vakna hos fru Margaretha. Hon började hos sin
  son varsna ett allt mer tilltagande intresse för de fångna fruntimmerna.
  Hon fruktade, det han skulle fatta tycke för någondera af de unga
  damerna, men vågade icke derom yttra något för sin man. Hennes oro i
  detta afseende blef med hvarje dag lifligare. Hon hade nu under loppet
  af flere veckor lyckats att göra honom till viljes. Framgång i affärer
  hade gjort hans lynne gladt, och med förvåning hade hon märkt, att hon
  nu i åtskilligt kunnat följa sitt eget tycke, emedan mannen ej befattat
  sig med att i saken befalla något. Hon började redan tro, det hon hade
  lyckats i att vara honom till nöjes. Skulle hon nu då åter reta honom?
  
  Hos de fångna fruntimmerna visade sig Jörgen Bähr sällan, men alltid på
  ett sätt som gjorde att de måste tro sig i honom hafva en välvillig
  värd, hvilken endast af undfallenhet för sin hustrus nycker, icke i
  allone sörjde för deras trefnad och välbefinnande.
  
  Jörgen Bähr hade firat sin namnsdag. Han hade varit en älskvärd värd för
  sina gäster och gladt i deras sällskap gycklat öfver sin svaghet att
  låta leda sig af sin hustru, under hvars toffel han medgaf sig alldeles
  stå.
  
  "Hvad kära syster är för en lycklig qvinna", utlät sig nu fru
  Margarethas fränka vid afskedet, "den, som har en sådan man, må tacka
  Gud. Men kära syster, jag är en gammal vän och måste säga sanningen rent
  ut: hvarföre ser kära syster alltid så allvarsam och tvär ut ändå? Om
  också icke allt skulle gå efter kära systers hufvud, så får hon väl ha
  tålamod ändå. Har icke en man rätt att befalla? Kom ihåg, att kära
  syster skall vara tacksam emot sin man, är det icke han, som både kläder
  och föder sin hustru. Och kom också ihåg, att om han ibland kan vara
  knottrig och ovänlig, så hvad vet syster om han icke kan ha något
  bekymmer på hjertat, som ej syster vet af. Icke för illtyck, men jag har
  länge velat säga er detta helt ärligt, när J, kära syster, alltid ser så
  styf och oglad ut."
  
  Ett ögonblick sväfvade på fru Margarethas läppar att svara: "kan då icke
  äfven jag kanske ha bekymmer, som oroa mig, så väl som han kan ha sina;"
  men hon sväljde sina ord och gick in till sin man, den hon nyss sett så
  vänlig och glad och hoppades finna vid godt lynne. Med allt det uttryck
  af vänlighet, som var henne möjligt att lägga öfver sina hårda drag,
  sade hon till mannen: "Misstyck icke att jag frågar: skulle det vara dig
  emot att begå så, att de Flemingska fruntimmerna äfven kunde flyttas ut
  på landet till de andra finska fruarna?"
  
  "Hvad är det nu åter för krångel", frågade Jörgen.
  
  "Jag tänker blott att det kunde vara så godt, emedan jag rädes att de
  vilja omsnärja Welam med sina finska trollkonster."
  
  "Hvad ondt kunna de göra den morsgrisen?"
  
  "Jag fruktar, att han kunde fatta kärlek för jungfru Karin. En sådan
  fattig och förnäm hustru vore en för dyr möbel i huset. All Flemings
  egendom är ju konfiskerad."
  
  "Har han då ej vett, du plär ju skryta med hans förstånd?"
  
  "En ung man är ej alltid nog försigtig", svarade fru Margaretha något
  darrande på rösten, ty hon märkte att i hennes ord låg en slags
  invändning mot hvad mannen sagt. Då en stund förflutit under tystnad
  repade hon dock mod och sade: "Skulle de icke kunna vistas med de andra
  finska fruarna på Jäders Ekhammar?"
  
  "Icke ligger Ekhammar i Jäders socken."
  
  "Jag känner det ej alls, utan har blott hört så sägas."
  
  "Nej, det ligger i Kumla."
  
  "Jaså, kanske det ligger der."
  
  "Kanske? Jag har ju sagt dig, qvinna, att det ligger i Kumla, och du
  står der och lipar med ditt kanske! Du har inte samvete att medge att du
  har orätt, nej du strider till sista andetaget."
  
  "Herre Gud, Jörgen, vredgas icke, jag vet ju inte hvar det ligger, jag
  trodde så bara, och vill gerna tro att det ligger hvar som helst du
  säger att det finnes."
  
  "Ja, det är just det förbannade, att du låts ge efter, men att foga dig
  rent och ärligt kan du icke, utan har alltid ett inpass i behåll."
  
  Fru Margaretha teg, likså hennes man; men med retad uppsyn gick han
  några hvarf fram och åter öfver golfvet. Slutligen gick han ut med ett:
  "det är outhärdeligt" och slog dörren hårdt i lås efter sig. Frun
  lemnade äfven rummet och gick ut genom farstun, der hon mötte Hebla
  bärande en vattenkruka, med hvilken hon ernade sig in.
  
  "Jaså, jag ser jungfrun gör sig till", sade frun.
  
  "Åh, fru Margaretha ser nog till att vi ej få för mycken oppassning af
  tjenstefolket, och när jag får gå ut om rummen så mycket, så bryr jag
  mig visst ej eller om det, nog passar jag gerna opp oss."
  
  "Så tycker jag ock, att ej högfärd nu är på sin plats. Jag tycker ock,
  att man kunde låta bli att kråma sig och ge söta miner åt ungkarlar."
  
  På Heblas läppar sväfvade ett hvasst svar, men hon qväfde det och gick
  in, utan att låtsa höra något.
  
  Fru Margaretha stod en stund qvar, gick derpå in till sig och kastade
  sig i sin länstol der hon betäckte ögonen med handen. En stund satt hon
  så, derpå såg hon opp, knäppte hårdt ihop handen, som hon tryckte mot
  bröstet och sedan med en häftig åtbörd slängde ifrån sig. "Ha, det bär
  nedåt Margaretha! Hvad blir det af dig? Åhjo, det vet jag, du blir en
  käring! Det är detta du blir, med stora steg. Märker du det? Min Welam,
  min Welam." De sista orden sade hon med djup känsla, nästan med
  förkrosselse.
  
  Efter en stund började hon åter: "Men dock måste jag försöka lindra,
  hvad som blefve hans olycka. Ha, och det var jag sjelf, som tvang honom
  att lemna Hufvesta. Jag måste ju så. Men aldrig skall denna stolta fru
  Ebba få den segern, att förkasta min Welam. Hon skulle anse honom för
  ringa för sin förnäma dotter. Denna omsorg, dessa artigheter emot dessa
  jungfrur, och denna köld emot henne, som jag längesedan bestämt honom!
  Godt, det måste så ske. Krokvägar skola åter föra till målet, der raka
  vägen är stängd. Det börjar gå helt vandt redan sålunda. Jag tar mig,
  jag blir helt läraktig", tillade hon med ett bittert skratt. "Hvarför
  skall jag tveka att gå krokvägar? Jag var bara för stolt att gå sådana
  förr. Ödmjuka dig, Greta, kryp krokvägar. Herr Anders kommer väl ren i
  dag, för att se efter om fångarna sitta här qvar. Nå, nå, jag skall väl
  hitta på att få honom att skaffa dem härifrån, dit pepparn vexer."
  
  Att kasta en blick in i det hem, som nu var Ebba Stenbocks och hennes
  döttrars, kunde icke underlåtas, men vi älska ej att dröja der och lemna
  derföre fru Margaretha, utan att ens se huru hon ställde till för att
  befrämja de fångna fruntimrens förflyttande till annan ort.
  
  
  
  
                                  XXVII.
  
  
  Få dagar sednare erhöll fru Ebba tillsägelse att, jemte sina döttrar,
  vara färdig till flyttning och afhemtades snart till sin nya
  vistelseort, som dock icke blef Ekhammar i Jäders socken.
  
  Att fru Margaretha likvisst hade missräknat sig, kan man lätt sluta
  deraf, att uträkningar af detta slag så sällan lyckas. Welam började
  åter att till det mesta vistas på Hufvesta, och många dagar hade icke
  förgått innan han lyckats få reda på, hvart de fångna fruntimren blifvit
  förda. Lätt fann han en förevändning att uppsöka dem i deras nya hem,
  der han nu af Hebla mottogs gladt, som en gammal bekant, af Kathrina med
  blossande kinder och af fru Ebba liknöjdt nästan tvärt.
  
  Welams besök blefvo allt tätare och fru Ebba såg dem med allt mera
  missnöje. Slutligen ansåg hon sig ej längre böra dröja att derom tala
  med sin dotter. En dag då Hebla åtagit sig något litet hushållsgöromål i
  det yttre rummet, så att fru Ebba och Karin voro ensamma i det inre,
  förde den förra talet på Welam de Wyk och sade: "Mig synes icke godt,
  att denne unge man så ofta besöker oss. Man skall berätta derom, det är
  icke bra. Men ännu mera misshaga mig hans täta besök af andra skäl.
  Denne unge man är icke ett passande sällskap för mina döttrar."
  
  "Huru så, morkär", frågade Karin rodnande.
  
  "Behöfver jag väl säga min dotter, att det icke är krigare, sådana som
  slutit sig till upprorets sak, hvilka vi böra värdera och hylla! Karin,
  min dotter, du fäller blicken, rodnad flyger opp på din kind. Gud bevare
  dig, mitt barn, för att icke hafva betänkt, hvem han är, hvem du är!
  Mitt barn, låt icke denne ynglings fagra yttre och älskvärda väsende
  finna en väg till ditt hjerta. De ungas hjertan rådfrågas sällan, vid
  frågor om de högättades giftermål, och dock är detta ofta sorgeligt. Det
  synes de ungas hjerta ofta svårare än döden, att försaka den hjertat
  fäst sig vid. Derföre, min dotter, vill jag varna dig. Var vaksam,
  besegra ditt hjerta i tid, innan det fäst sig så, att det icke kan
  lösslitas."
  
  Gråtande lutade sig Karin till sin mors bröst och gömde sitt hufvud emot
  henne i det hon sade: "Min mor, min mor, det är för sent, det kan icke
  mera besegras."
  
  "Äfven denna sorg skulle då icke vara oss besparad! Välan, Katharina
  Fleming skall och måste kunna besegra sig sjelf! Att öfvergifva sin
  ungdoms dröm är tungt; men med bön till Gud om styrka, skall det dock
  innan kort lyckas, och troget skall din moder stå vid din sida och
  stödja dig i striden. Gud hjelpe dig, mitt älskade barn!"
  
  "Min mor, är det då så otänkbart, att jag en dag kunde bli Welams maka?
  Skall icke min mor, för sin dotters lycka, vilja försaka den högre börd,
  som hon kunde fordra af den, åt hvilken hon ville gifva sitt barn?"
  
  "Min dotter", sade fru Ebba i det hon reste sig opp och förblef stående:
  "En drottnings fränka kan, det låter tänka sig som en möjlighet,
  nedstiga till en de Wyk; Ebba Stenbocks dotter kan gifta sig med sonen
  till sin moders fångvakterska, men aldrig, aldrig skall Klas Flemings
  dotter äkta en hertig Carls man."
  
  Karins kind blef hvit, hon vacklade. Efter en stund sade hon sagta:
  "Moder, Welams sinne har varit dåradt af hertigens falska tal. Kanske
  skall han än en dag finna sin orätt och åter bli konungen trogen."
  
  "Väl, må han göra det, det skulle lända honom till heder och den
  rättvisa saken till fromma."
  
  Åter vexlade Karins kind till röd och hennes blick strålade då hon sade:
  "Moder, ville du gifva din dotter åt den ringe ädlingen, om han skulle
  egna sig åt sin rätte herres tjenst?"
  
  "Karin, din fader förenade hos sig flere af rikets högsta embeten, än
  någon annan man, han var mäktig som en konung i Finland. Hade han velat
  behålla Finland för sig, så hade det varit hans, men han var bottenfast
  trogen i lif och död och tänkte aldrig på, att vara annat än sin konungs
  första man och den, som på sina skuldror uppbar hans makt. Hans ätt var
  hög, den säges härstamma från en af Roms konsuler; den har varit
  utgrenad i många länder, stolt och ädel i alla. Din moders ätt är hög
  som hans, den har satt drottningar på Sveriges thron, utan att deraf
  anse sig hedrad mera än förut. Skall Flemingska, skall Stenbocks-ätterna
  säga: Ebba Stenbocks sinne har blifvit förödmjukadt af fängelse och
  brist, så att hon ger sin dotter åt hvem, som lofvar att försörja henne.
  Katharina, skulle väl Johan, skulle din broder gilla en sådan
  förbindelse?"
  
  "Ack Johan, han skulle icke vilja göra mig olycklig. Det skulle hans
  varma hjerta icke. Äfven J, min morkär, sade ju nyss att bördens
  företräden dock _kunde_ åsidosättas. Är er dotters sällhet icke för er
  mera, än rang och börd?"
  
  "Karin, en enskilds, en flickas lycka är en ringa ting. Den varar några
  år kanske, och förgår som daggen om morgonen. En urgammal ätts ära
  består klar och ofördunklad, menniskoålder efter menniskoålder, sekel
  efter sekel och inför den försvinner den enskildes glädje, den enskildes
  lidanden så, att de ej ens bemärkas. Detta är det stolta af att tillhöra
  en stor, en ädel ätt! Men, mitt barn, hvartill allt detta? Denne unge
  man har ju ej ännu begärt din hand; han har ej ens lemnat hertigens
  tjenst, utan fortfar att tjena ett förrädiskt parti."
  
  "Han har tvekat att våga framställa en bön om min hand, utan att äga
  större anspråk derpå. Till hertigens parti har han egentligen icke
  slutit sig, men han är kapten vid flottan, och denna är nu i hertigens
  händer!"
  
  "Han synes icke hafva tvekat att locka dig, utan att hafva talat vid din
  moder. Dock -- Katharina, du har fäst ditt hjerta vid honom, må han göra
  sig dig värdig. Må han, i sin konungs tjenst, göra en bedrift värdig att
  belönas, och Ebba Stenbock skall glömma hvarje tanke på hvad hon offrar,
  för att gifva honom den belöning hans gerning förtjenar, och mera kan
  hon ej gifva, än då hon ger honom sitt barn. Säg honom att det finnes
  ett uppdrag för honom att utföra, farligt kanske, ty det är farligt nu i
  detta land att tjena sin konung, och trohet straffas som förräderi; men
  lyckas han, skall han äga sitt samvetes vittnesbörd att hafva handlat
  rätt, sin konungs nåd och -- Katharina Flemings hand!"
  
  
  
  
                                 XXVIII.
  
  
  Sigismund skulle landstiga i södra Sverige. Stålarm, med en liten flotta
  hopsamlad och bemannad i Finland, var färdig att landstiga vid
  Stockholm. Hertig Carl lemnade Stockholm, för att tåga emot konungen,
  och snart derefter var redan hufvudstaden i de kungligas våld. Allt
  tycktes lofva framgång åt konungens sak, endast stora flottan, som nu
  låg vid Åland, kunde vinnas.
  
  Fåfänga voro dock alla försök att vinna Amiralerna Joachim Scheel och
  Peder Stolpe för den kungliga saken. Hvarje budbärare, som insmög sig
  bland besättningarna för att söka inverka på dem, blef upptäckt och sänd
  till hertigen. Att vinna någon af officerarne vid flottan till ombud för
  konungens sak, var således af hög vigt. Welam de Wyk hade uppehållit sig
  i land för tjensteuppdrag, nu skulle han bege sig ombord.
  
  Flottan, så väl som hvarje annat verk i landet, sades stå i konungens
  tjenst, men lydde endast hertigen och användes af honom, när så
  påfordrades, emot konungen. Mången slöt sig till hertigen af full
  öfvertygelse om att det för fäderneslandets väl vore vida önskligare att
  få till konung den kraftfulle, verksamme Carl, än den tröge, bigotte
  katoliken Sigismund, som dertill alltid skulle komma att mera befatta
  sig med Polens, än med Sveriges angelägenheter. Många af flottans
  officerare hade icke egentligen gjort sig reda före, det något annat
  kunde komma i fråga, än att qvarstå i sin tjenst; flottan må sedan hafva
  blifvit förd enligt konungens eller hertigens order. Till desse hörde
  den mycket unge Welam de Wyk, så mycket hellre, som i hans hem aldrig
  hade blifvit satt i fråga hertigens rätt att handla såsom han det gjort,
  och i allmänhet i Stockholm inga röster vågade yttra något till
  konungens fördel, om än några hade haft håg derföre.
  
  Fru Ebbas och de ungas nit för konungens sak hade nu väckt Welams tankar
  på, att det ju dock egentligen var emot konungen han skulle tjena, och
  när nu flottan skulle ut att strida emot konungens sak, kanske mot hans
  person, så fann han att han borde bestämma sig antingen för den ena
  eller den andra sidan, och han valde den, der hoppet att få äga
  Katharina vinkade honom. Hvilket parti han utan henne skulle slutit sig
  till, vet man icke.
  
  På skeppet Blå Falken hölls gästabud. Glasen klingade hurtigt, och
  muntert förde gamle Amiralen Peder Stolpe ordet. Nu steg han opp och
  sade: "En skål, mina herrar, för Hans Furstliga nåde, Svea rikes regent
  och fäste! Lycka och framgång åt hans företagande och må hvar och en,
  som sviker honom, dö en förrädares död!" Härvid fäste han blicken på
  Welam de Wyk, och ynglingen, ovan vid svek och list, och som nu ej kunde
  undgå att tänka på i hvad ärende han var stadd, vexlade färg, men
  hemtade sig snart åter då Amiralen tillade: "må vi här, der endast
  trogna hjertan klappa, höja ett lefve! för rikets föreståndare och vår
  sanna lutherska religions beskyddare." Nu uppstämdes ett skallande
  hurra, och den gamle Amiralen, liksom i ett anfall af öfverdådig fröjd,
  ryckte rocken af sig, slängde den ut genom kajutdörren och ropade:
  "Åhoj, åhi, och gör som jag. Stryk flaggorna, J stolta örlogsmän alla,
  för hertigen vår herre och furste."
  
  Och skrattet och stojet tog öfverhand och rockarna kastades alla utom
  dörren. "Nå, de Wyk, unge herre, vill J skämma ut gammalt folk och visa
  er klokare än de. Hvad har ni på hjertat? Jaha, si så der, nu äro vi
  alla flinka och fria i skjortärmarne. Si så. Skål nu för alla vackra,
  unga tärnor i Svea land. Åhi, åhoj, salutera, salutera, mina herrar,
  skorna af, ut genom dörren."
  
  Nya bålar, nya glas, nya skålar; glädjen allt högljuddare. Allt skulle
  utkastas, som i rummet fanns, bålar, glas, kläder; munterheten och
  stojet hade nått sin högsta punkt. Då inträdde en officer och hviskade
  några ord vid Amiralen i det han lemnade honom några papper. Amiralen
  steg opp, befallte att kläderna skulle inhemtas och sade: "Mina herrar
  det är slut med skämtet, nu förestår allvaret."
  
  Hans ord föllo som is i det bullrande gelaget. Det gick en kyla genom
  alla. Hastigt hade de funnit och påklädt sina kläder. Med häpna blickar
  sågo de på hvarandra och på Amiralen; man såg att något förfärligt
  förestod, utan att ännu flere ord talats. De nyss af vin och stoj
  upphettade ansigtena, sågo hemska ut vid den hastiga öfvergången till
  förskräckelse. Men i Welam de Wyks inre uppstod en förkänsla af, att
  detta gällde honom. Han bleknade ett ögonblick, men snart hade han
  sansat sig och beherskade sig väl under det följande.
  
  "Kapten Welam de Wyk, aflemna er värja."
  
  "På herr Amiralens befallning", svarade Welam med fattning, "men jag
  anhåller att få veta af hvad anledning."
  
  "Såsom saker till förräderi."
  
  Men hvarföre dröja vid denna mörka scen? I Welams kläder hade en tjenare
  på Amiralens förut meddelade befallning hållit undersökning. Misstanke
  var väckt, men ännu ägde man inga bevis. Sådana funnos nu till öfverflöd
  i Welams fickor. Bref från konungen, från fru Ebba och andra konungens
  anhängare, förhållningsorder och flere bevis på, det hans afsigt varit,
  att stifta myteri på flottan.
  
  Welam fann att allt var förloradt. Saken var klar. Några ord till
  försvar för sitt förhållande ville Welam anföra, men Peder Stolpe afbröt
  honom sägande: "Svek och myteri kunna ur ingen synpunkt försvaras. Har
  ni något annat att säga, har ni någon önskan, som jag kan villfara?"
  
  "Naturligtvis har jag varit beredd på möjligheten af detta slut; jag har
  derföre blott en bön: låt mig få dö snart."
  
  En båt utsattes, bemannades. Welam nedsteg på tillsägelse. I månget
  hjerta rördes djupt medlidande med den sköne ynglingen. Peder Stolpe
  sjelf kände sitt öga fuktas.
  
  Sedan alla man stigit i land, vinkade Welam åt en ung officer, att han
  önskade tala med honom. "Carl Lennartson, du har visat mig mången
  väntjenst, gör mig nu den sista. För till min moder min sista helsning,
  bed henne förlåta mig den sorg jag gör henne med min död, och säg henne
  att jag beder herren Gud gifva tröst åt hennes hjerta, som alltid varit
  så varmt för mig. För ock en sista helsning till jungfru Katharina
  Fleming, säg henne att jag villigt går i döden för hennes skull, och nu
  har jag intet i denna verlden mera att ombesörja, utan vill blott tänka
  på evigheten."
  
  Få minuter sednare hade fru Margaretha förlorat sin förstfödde, sin ende
  son, och Katharina Fleming sitt unga hjertas älskade.
  
  
  
  
                                  XXIX.
  
  
  Allt närmare sitt mål syntes hertig Carl nalkas. Sedan Sigismund, efter
  det olyckliga slaget vid Stångebro, åter lemnat Sverige, tycktes han
  icke med vapenmakt, utan endast med protester och åberopande af sin
  rättvisa sak, förfäkta den. Så snart det kom an på ord och diplomatik,
  var Carl mästare och bevisade alltid klarligen, att han hade rätten på
  sin sida. Ännu, sedan Sigismund af ständerna blifvit afsatt, fortfor
  hertigen att hyckla en låtsad förnekelse af kronan, den han sade sig
  ingalunda hafva eftersträfvat. Sigismund sparade icke på löften om
  verksam hjelp åt sina trogna finnar, och orubbliga stodo hans finska
  anhängare, om de än stundom låtsade någon undergifvenhet emot hertig
  Carl.
  
  Arvid Eriksson Stålarm uppehöll modigt konungens sak, och var alltid
  villig och redo till hvarje företag, som kunde befrämja den. Ifrig och
  orubblig stod äfven han på samma plats, der före honom kolossen Klas
  Fleming stått, och under skämtan och glädtig ridderlighet emot damerna,
  var han outtröttligt verksam och uppmärksam och redde sig i alla
  svårigheter. Blef det honom stundom för hett emellan bönderne å ena
  sidan, som gjorde allt för att understödja hertigen, och å andra sidan
  hertigens växande makt, så visade han sig stundom nästan undfallande.
  Men Carl trodde honom icke mer än jemnt och skref till honom: "Vi känne
  alltför väl dig och dina medhållares krokodiltårar, och vete nog hvad J
  ställen i verket. Dock hoppas jag till Gud alsmäktig, att der skall
  komma klo för björnskinn, som man säger." Och åter stod Stålarm fast och
  var döf för alla hertigens försök, att genom sina utskickade förmå honom
  till affall ifrån sin konung. Likasom Fleming, insåg han endast den
  enkla rättvisan af konungens sak, och befattade sig icke med att bedöma
  huruvida Sigismunds regemente kunde vara landet till mer eller mindre
  fromma. Sigismund var hans och rikets konung, och det var allt hvad han
  i den saken behöfde veta, för att till sista blodsdroppan och af all
  förmåga stå för hans sak. Carl hotade: "Det är vår vilja att du afstår
  från din otillbörliga handel och begifver dig till oss, så framt du ej
  vill bekomma samma lön, som Johan Sparre vid Kalmar. Du skall veta, att
  så snart vi hafva fört den andra hopen af ditt parti till herbergs,
  skall ej heller du blifva förgäten, utan få din kål kokad." Men Stålarm
  endast fördubblade sin verksamhet.
  
  Herr Erik Liljeholm befann sig åter på Åbo slott, ibland de der använda
  officerare. Enevald Fincke hade, efter långvarig svaghet, ändtligen
  tillfrisknat från sina blessyrer och sedan blifvit af Stålarm sänd med
  bud till konungen, för att förfråga sig om hvad hjelp finnarne hade att
  påräkna, och skulle der qvarstadna för att se till, att det utlofvade
  manskapet verkligen skulle utrustas och så snart som möjligt aftåga.
  
  Sigismund hade emottagit Johan Fleming med all den utmärkelse, han var
  skyldig Klas Flemings son. Firad och omtyckt, hade den unge, ridderlige
  Johan Fleming, som Konungens kammarherre, i kretsen af hofvets förnämsta
  och dess skönaste tärnor, framlefvat en tid af glans. Han hade åtföljt
  sin konung på det misslyckade tåget till Sverige, der Sigismund för
  alltid tappade sin krona. Johan hade hoppats, att der återfinna sin mor
  och sina systrar, men då konungen vände om utan att hafva hunnit
  Stockholm, blef detta honom en omöjlighet. Äfven Stålarm, som lyckats
  befria sin egen fru och många andra af de finska fruarna, hade icke
  kunnat få göra samma tjenst åt fru Ebba, som jemte sina döttrar var förd
  åt en annan trakt. Johan Fleming visste, att hans mor och systrar hade
  svårt att förse sig med sina behofver. Från godsen i Finland erhöllo de
  icke något. Dessa hade blifvit konfiskerade och af hertigen gifna åt
  andra ägare; och ehuruväl äfven de nu icke kunnat taga godsen i
  besittning, sedan landet åter var i Stålarms våld, så var dock ingen
  ordning och reda med dem. Hvad unge herr Johan erhöll från honom
  enskildt tillhörande gods, var äfven ganska ringa. Johan hade derföre
  begärt tillstånd att få resa till Finland, för att ordna och efterse
  egendomarne och ställa så, att hans mor och systrar skulle få något till
  sitt uppehälle.
  
  Äfven Qvidja, Johans arfvegods, hade hertigen skänkt åt en af sina
  anhängare, som var gift med Klas Flemings en brorsdotter; men sedan
  hertigen lemnat Finland och hans befallningar icke der mera aktades,
  förvaltades det för Johans räkning, af samme fogde som förut.
  
  I ett af tornrummen satt nu unge herr Johan Fleming och framför honom
  stod ödmjukt fogden Jost och åhörde hvad Johan sade, stundom med en
  bugning eller ett kort ord, bejakande hans befallningar.
  
  Johan kastade då och då ögonen på några papper, som lågo framför honom
  på bordet, eller bläddrade i dem. "Af gamla Göbla på Muddais
  mellangård", fortfor Johan i sitt tal, "får ingen skatt fordras för
  detta år. Hennes man stupade vid försvaret af Åbohus och hennes son
  säges hafva fallit vid Kastelholm. Jag vill icke att sten lägges på
  bördan. Växa de mindre barnen opp och bli arbetsföra, kan det bli tid
  att de erlägga sin skatt."
  
  "Fattiga gummorna Greta, Elsa och Brita", fortfor Johan, blickande i
  papperen, "få en half tunna råg hvardera. Lisa på Gäddnäs begär bete för
  en ko, det skall hon få. I öfrigt veten J, hvad jag eder tillsagt.
  Framför allt, försumma icke att aflemna den utlofvade gåfvan till
  kyrkan, äfvensom till de nämnde gubbarne på knektetorpet. Bemöt folket
  vänligt och lätta deras börda der du det kan, så lyda de villigt och
  arbeta med nöje, men drif dem icke, som boskapen, under oket. I morgon,
  innan jag reser, vill jag säga farväl åt dem af godsets folk, som vilja
  samlas här för att helsa mig."
  
  Jost bugade sig djupt och lemnade sin unge herre, under det han brummade
  för sig sjelf: "Äpplet faller ej långt från trädet, det är som om jag
  skulle höra fru Ebba sjelf. Nymodiga tider, då bonden skall skonas; det
  lär väl då bli herrarne sjelfve, som få arbeta. Hvad under, att högfärd
  och uppstudsighet grasserar bland bönderne. Förr visste bonden hut, nu
  vet han knappt lyfta på mössan."
  
  "Nå, Johan", sade Fleming till sin tjenare, som var sysselsatt med att
  skura blankt ett stycke af hans vapen. "I morgon resa vi. Hvad menar du
  om att åter lemna Finland?"
  
  "Jag önskade blott att eders herredöme redan vore hos hans kunglig
  majestät och andra, som längta efter eder. Krig och oro vänta här, och",
  här log den gamle tjenaren ett förstulet leende, "jag vet väl att det
  finnes ett par ögon, som speja efter min unge herre der borta."
  
  Johan rodnade lätt, men låtsade ej höra sin trogne tjenares
  frispråkighet. Han steg opp, slog några slag öfver golfvet, derpå sade
  han, som en fortsättning af sina tankar: "och dock befriades så många
  andra finska fruar af Arvid Eriksson, men min mor och mina systrar, ack
  de bevakades bättre! Att nödgas resa, utan att träffa min morkär och
  mina kära systrar, det är dock hårdt och mitt hjerta blir tungt vid
  tanken på dem. Johan Bertelsson, om jag ej mera får se dem, skall dock
  du en gång säga dem huru kära de voro mig", sade Fleming drömmande.
  
  "Herr Johan, min ädle, älskade, unge herre, huru kunnen J tala sådana
  ord! Skulle jag, den gamle tjenaren, vara den, som efter eder skulle
  framföra helsningar! Sådan sorg skall väl, med Guds hjelp, icke vara
  mitt gamla hjerta bestämd. Hvi talen J så?"
  
  I detsamma anmälte en tjenare att herr Arvid Eriksson anländt och
  önskade träffa herr Johan, och denne gick, något förvånad, för att möta
  sin oväntade gäst.
  
  "God dag, unge herre", tilltalade honom nu den ankommande. "J synes mig
  helt förvånad att se mig, och det är väl icke eller att undra öfver, ty
  när hertigen håller på att elda badstu åt oss, kan man nog behöfva vara
  hemma och binda qvastar. Men jag önskade dock sjelf nu få råka eder."
  
  Johan Fleming välkomnade sin gäst och förde honom in i det inre
  tornrummet. Den gamle tjenaren kastade en lång, litet misstänksam, blick
  efter de båda herrarne, skakade på hufvudet och sade vid sig sjelf:
  "Hade jag honom blott väl borta härifrån."
  
  "Ernen J, unge herre, verkligen resa bort härifrån?" började nu åter
  Arvid Eriksson.
  
  "Ja", svarade Johan. "Hvad jag här haft att uträtta, är fulländadt. Jag
  kom blott för affärer. Herr Klas är bortgången, min morkär och mina
  systrar i Sverige, jag har här intet mera att göra."
  
  "Sägen J så, herr Johan, hafven J icke konungens sak att förfäkta? Veten
  J icke, att vi stundeligen vänte, det hertigen skall anfalla oss?"
  
  "Ja, jag vet det, men icke är min tjenstestad här. Då jag i fjol var med
  på det olyckliga tåget till Sverige, så åtföljde jag min konung, men här
  anser jag mig vara en öfverflödig person, som har intet att beställa."
  
  "Herr Johan, låt mig tala till eder, som en frände och vän. Väl var jag
  icke alltid i godt förstånd med eder salige herr fader, men dock ansåg
  jag honom alltid som en herre, den der i sig hade godt krut, och jag
  vill gerna hedra honom i hans graf, som en ståtlig man och riddare. Och
  eder, min unge herre, vill jag allt godt och väl, ty J ären en älskelig
  och hjertlig ung man, men bort mågen J nu icke fara. Hvad skulle väl
  folket säga, om J, konungens kammarherre och sonen af den man, som, näst
  hans nåde sjelf, var högste mannen i detta land, om J just nu skulle
  resa bort. Skulle de icke tro, att vår herre och konung icke äger
  hvarken vilja eller makt att försvara Finland, utan lemnar det vind för
  våg. Detta vore i sanning att förråda konungens slott och land."
  
  Johan steg opp, stödde sin hand mot bordet och sade: "Visste jag, att
  jag skulle till något gagn vara, så ville jag visst icke resa. Förråda
  ens min konungs hund, ville jag ingalunda, mycket mindre hans slott och
  land. Kan jag, med min ensamma person, göra någon nytta, så vill jag
  gerna qvarstadna och med finnarne våga mig i den farlighet, som dem af
  hertigen kan förestå."
  
  Arvid Eriksson fattade Johans hand och utbrast glad: "Se, unge herre,
  det är taladt som jag af eder väntade, och som en rättskaffens konungens
  man egnar. Hoppas jag dock att icke inleda eder i allt för stor
  farlighet. Min egen hatt tänker jag dock ej sitter mycket fast, om
  hertigen, det Herren afvände, skulle få öfvertaget; men är det så, så må
  man glader lägga hufvudet under för sin kung och sin heder. Och dermed
  Gudi befallat. Tiden väntar på ingen, jag bör icke vara borta från min
  plats."
  
  Under vänligt samtal följde Johan sin gäst ned till hans båt, och fyra
  raska roddare förde honom snart åter till Åbo.
  
  Den unge Johan ville än en gång se de ställen, han på det vackra Qvidja
  mest hade älskat. Han for omkring och såg huru alarne speglade sig i
  sunden och huru björkarne sakta skakade sina gröna lockar. Men hvad han
  nu tänkte på, det förtrodde han icke ens sin gamle, trogne Johan
  Bertelson, som skötte de lätta årorna. Fröjdades hans tankar af den
  fägring, som omgaf honom, af solens glada sken mellan lunderna, och af
  vattnets stilla plaskande mot de grönskande stränderna, eller tänkte han
  på moder och systrar, eller gingo hans tankar ännu längre bort, till de
  strålande ögon, som kanske skulle fördunklas, om han icke mera skulle
  återvända? Hvem kan tyda den unges tankars lifliga spel?
  
  Snart var äfven Johan åter en innebyggare af det fäste, der han
  tillbringat så mången glad stund i kretsen af sina käraste. Nu vid
  tjuguett års ålder stod han åter här, för att deltaga i en blodig kamp
  för sin konung.
  
  
  
  
                                   XXX.
  
  
  Få dagar sednare styrde hertigens flotta, under Joachim Scheels befäl,
  in på slottsfjärden. Med förakt afvisade Stålarm hvarje förslag om
  fästets uppgifvande. Äfven hotelsen att aflifva de nyss förut på
  Kastelholm tagna finska fångarne, verkade intet.
  
  Det blodiga förspelet af hvad, som komma skulle, började nu, då sju de
  förnämsta af dessa fångar afrättades och, för att skrämma slottets
  befälhafvare med samma öde, steglades på Korpolaisberget, på det den
  gräsliga synen skulle falla de belägrade i ögonen. Men den ohyggliga
  anblicken, af vänners steglade kroppar, framkallade hos Stålarm endast
  den verkan, att han gjorde alla anstalter, för att i nödfall kunna draga
  sig in i det innersta af slottet, och der spränga sig i luften.
  
  Åter anlände budskap från amiralen. Finnarne voro slagne. Arvid Erikson
  måtte gifva sig, så länge någon nåd vore att förvänta. Äfven nu ljöd
  Stålarms svar lika stolt: "Han trodde ej på de honom meddelade
  nyheterna."
  
  Yttermera blef besättningen på hertigens befallning meddeladt, huru han
  i Helsingfors låtit halshugga och stegla dem, som stått emot honom,
  såväl herrar som ringare; men allt förgäfves. Dock äfven nu verkade
  förräderiet hvad ej fruktan kunnat verka.
  
  En man ur staden lyckades inkomma i fästningen. Denne visste berätta
  huru numera endast Åbo stode hertigen emot, huru denne straffat sina
  motståndare i Wiborg, huru Carl tågade mot Åbo. Allt sådant utspriddes
  bland besättningen. Bland dem fanns äfven nu en och annan hemlig
  anhängare af hertigen. Desse lyckades intala flere, att det vore bättre
  att gifva sig, medan tider vore och man ännu kunde hoppas på bättre
  vilkor, än som kunde stå att fås när hertigen sjelf hunnit anlända.
  Dessutom sparades icke på framställningar huru den renlärige hertig Carl
  vore en vida bättre konung, än den papistiske Sigismund, som dessutom
  icke mäktade försvara sitt arfrike, och oaktadt den ed, Stålarm tagit af
  alla att förr spränga sig i luften, än gifva sig, så tvungo de honom att
  dagtinga.
  
  Stålarm lofvade på sina och alla i slottet befintliges vägnar, att
  hädanefter vara hans furstliga nåde lika trogen och huld, som de
  hittills varit det emot Sigismund, den de numera icke ville vara
  underdånige, utan uppsäga all tro och lydnad, blott de erhöllo löfte om
  säkerhet till lif och gods och att dem ingen olägenhet skulle ske, för
  deras härtills konungen bevisade trohet.
  
  Till hertigen skickades härom, som sändebud, en af de fremmande
  tropparnas officerare, en skottsk, och sjelfve den fiendtlige anföraren,
  amiralen Joachim Scheel, skref förnyade gånger och bad om nåd för de
  belägrade. Hertigen lät slutligen beveka sig att gifva ett svar. Det
  lydde: att han ville taga slottets försvarare till nåder, med vilkor,
  att en och hvar skulle inför rätta svara på de beskyllningar, som honom
  skulle göras.
  
  Stålarm anade det värsta, men nödgades dock gå in på detta vilkor, och
  blef sjelf, jemte alla män af någon vigt, satt i förvar, till dess
  hertigen kunde komma från Wiborg, der han emellertid låtit afrätta
  fjorton män, de fleste af landets ädlingar. Deras hufvuden uppsattes på
  en af stadsportarne, somliga steglades, allas egendom konfiskerades och
  gafs åt hertigens anhängare.
  
  Kring landet flög nu, på tusende tungor, ryktet om slottets öfvergång,
  och att konungens sak vore ohjelpligen förlorad. Alla, som hittills
  varit tveksamme om, hvilket parti det vore klokast att välja, blefvo nu
  i hast hertigens ifriga anhängare, hvaremot de, som på något sätt
  arbetat för konungens sak, bjödo till att hålla sig tysta och undan för
  faran, så vidt möjligt.
  
  Men i många hem hördes med bäfvan underrättelsen om de fängslade
  herrarnes förestående dom. Man hade redan lärt sig att veta, det
  förrädarne halshöggos, och att alla voro förrädare, som förblifvit
  konungen trogne. Närmare och fjärmare anförvandter och vänner, bäfvade
  för de sinas öde. Att en domstol blifvit nedsatt för att dömma dem, fick
  man äfven snart höra.
  
  
  
  
                                  XXXI.
  
  
  Fru Metta Liljeholm med sin dotter hade redan en tid bortåt varit bosatt
  på Wiken, det lilla hemman som Sigrid i arf erhållit af sin moster, den
  gamla nunnan i Nådendal. Liggande undanskymdt, vid en vik af saltsjön,
  syntes det herr Erik vara ett säkrare hem för hans hustru och dotter, än
  det tavastländska godset, som låg vid en väg, der de orolige bönderne
  ofta ströko fram. Dertill voro de båda fruntimmerna på Wiken icke längre
  från Åbo, än att herr Erik, tillochmed i dessa oroliga tider, någon gång
  blef i tillfälle att der helsa på dem. Fru Metta var ingalunda belåten
  med att lemna det stora godset utan sin egen vård; men då herr Erik
  bestämdt så önskade, gjorde hon icke heller några invändningar och hade
  snart äfven här funnit arbete nog, med att ordna det förfallna, lilla
  hemmanet.
  
  Äfven till Wiken kom nu ryktet om hvad som föregick i Åbo. Det visste
  äfven berätta att herr Erik Liljeholm var fängslad. Fru Metta blef utom
  sig. Hon ville gerad resa in till Åbo, för att läsa lagen för hertigen.
  Sigrid föreställde henne mildt och sagtligt, att det endast skulle
  förbittra honom. Hon försökte att lugna sin mor med hoppet, att herr
  Erik ju dock icke varit af de förnämste och mest kände motståndarne mot
  hertigens välde, och att de således borde kunna hoppas, det fursten
  skulle förfara skonsamt; men just då hon sade detta, svek henne rösten,
  och hon brast i gråt.
  
  Fru Metta tog, som vanligt, raskt sitt beslut, och innan dagen var slut,
  var hon redan på väg till Åbo. På vägen möttes hon af en afdelning af
  hertigens soldater, som utgått för att plundra hos konungens anhängare.
  Med knapp nöd undgick hon att af dem bli ihjälslagen, och måste vända om
  hem, dit hon återkom än mera uppretad och skrämd, än förut.
  
  Sigrid, som icke väntat sig något tillfredsställande resultat af fru
  Mettas färd, hade under modrens frånvaro ej haft styrka att i stillhet
  bära på sin sorg, och fru Metta fick nu, genom det lugn, hon sökte att
  intala sin dotter, sjelf erfara en känsla af förtröstan, och började
  småningom fatta hopp. Sigrid åter, förlorade allt mer sina
  förhoppningar, ehuru hon bjöd till att lugna sin mor, genom det hon
  visade sig sjelf lugn. Om dagarna syntes hon sig temmeligen lik, som
  förr, endast blekare och ännu stillare och tystare; men om nätterna, då
  hon ej behöfde kufva sig för att icke oroa sin mor, då grep henne oron
  så mycket djupare. Hon hade sett hertigens blick, hon hade hört hans
  röst, då han talat om hennes far, och hon kunde icke hysa något hopp.
  Lade hon sig ned för att hvila, så tyckte hon sig se sin fars blodiga
  hufvud bredvid sig på dynan. Slöt hon sina ögon till sömn, så förföljdes
  hon af drömmar, så blodiga och förfärliga, att hon vaknade af fasa och
  bjöd till att icke slumra mera.
  
  Få dagar efter olycksbudets ankomst, infann sig lilla mor Annika på
  Wiken. Fru Metta lät hemta henne in till sig och sade: "Nå, mor Annika,
  huru har ni hittat hit? Väl hade jag kunnat behöfva er ibland, till
  hjelp för korna; det har nu dock allt gått för sig. Men kan J nu ge mig
  tröst, kan J förutsäga mig huru det skall gå med herr Erik, skall det
  kunna bli fara för hans lif?"
  
  "Jaså, stora frun har sorg och bekymmer, så väl som lilla mor Annika.
  Hi, hi, hi, jo, jo. Annikamor har varit långa vägar. Jo, jo, der det
  börjar lukta blod, hämdeblod för hennes hjertas barn, dit vandrar
  Annika, för att njuta af den söta doften. Roligt att se hur den
  förbannelsen, mor Annika läste öfver det blod som Flemingen gjöt, hur
  den svällde, hur den jäste, hur den drar blod ur alla dem, som komma
  slägten nära. Jo, jo, vid Stockholm såg jag så fager, ung blod, det fick
  Flemingens flicka till rosor öfver sitt hjerta.
  
  Annika har vandrat, hon har sett hur hertigen slagtat de finska
  herrarne. Jo, jo, blod vankas det! Skall det vara mera af sorten? Åh jo,
  åh jo, inte skall det sparas, nog skall det bestås."
  
  Fru Metta kände bäfvan vid gummans ord, utan att rätt förstå hvad de
  syftade på, men hon skyggade för att på något ovänligt sätt tilltala
  henne och sade blott: "Kära mor, tala ej så der ohyggligt, när jag
  frågar om herr Erik."
  
  "Åh hå, herr Erik, herr Erik, honom går ingen nöd uppå. Han var den
  ende, som lindrade fängelset för min lille gosse, han var god mot min
  Bengt, honom skall intet ondt få komma vid, nej nej, icke låter Annika
  sina vänner komma till skada, nehej, hvarken herrar eller kreatur. Åh
  håh, god var han alltid mot gamla Annika; frågade när han mötte mig på
  gatan, och fast många hörde det, så frågade han: "Nå, mor Annika, hur är
  det med er, behöfver ni något?" Nehej, herr riddare, svarade jag och
  neg, nehej, herr riddare, i dag behöfver jag ingenting. Ånej, ånej icke
  skall något ondt få ske honom."
  
  Sigrid hade dragit sig undan i det andra rummet. Henne syntes Annikas
  beteende stöta på signeri, och hon ville dermed intet ha att göra. Men
  nu stultade gumman fram till henne och sade: "Åh hå, fager jungfrun
  sitter hemma och aktar sina fina kinder, och låter hertigen knoppa sin
  far."
  
  Sigrid såg förskräckt på gumman och svarade, nästan omedvetet: "Ack, om
  jag dock kunde vara hos honom helst, det vore dock en tröst."
  
  "Åh hå, kan inte dottern hjelpa sin far? I hennes ögon står, att hon
  kan. I natt vandrar gumman till Åbo; hon går för att se sin hämd, för
  att se blod! Och den unga vill ej gå samma väg, för att skona sin fars
  blod. Hi hi hi."
  
  Gumman hade uttalat, hvad ej Sigrid ens klart vågat tänka. Hon ville
  till Åbo, att begära nåd för sin far. Hon hade lyckats en gång, ack,
  skulle hon väl kunna hoppas att lyckas en gång till! Och skulle hennes
  mor tillåta henne denna vågade färd? Omöjligt, hon hade ju ej ens sjelf
  sluppit fram och skulle i alla fall otvifvelaktigt anse sig sjelf vida
  mer passande, än Sigrid, att försöka få tala vid hertigen. Sigrid, åter,
  anade att fru Metta skulle förderfva all möjlighet att vinna nåd, om hon
  ännu komme att göra något försök i den vägen. Sigrid kände huru fåfängt
  andra fruar hos hertigen försökt, att få ens begära nåd för sina män;
  huru hårdt de blifvit afvisade. Men huru skulle hon sjelf kunna hoppas
  att vinna något för sin far? Huru skulle hon ens kunna komma till Åbo?
  
  Tusende tankar svärmade i Sigrids hufvud. Natten kom och hennes pulsar,
  som eljest slogo så lugnt, bultade nu som i brännande feber. Hon kunde
  ej frigöra sig från det intryck, gummans ord gjort på henne. Kunde
  Annika verkligen se längre, än andra menniskor? Vore det möjligt att
  Sigrid skulle kunna göra något för sin far? Hon hade så ofta blifvit
  beskylld för att vara för mycket stillsam, för mycket rädd att
  framträda; var hennes tvekan nu endast en sådan yttring af hennes allt
  för tillbakadragna sinne? Och hon visste dock med sig sjelf, att hon
  icke skulle ryggat tillbaka, om hon med sitt lif kunnat återköpa sin
  fader. Den vanligen så tysta och stilla flickan vandrade nu omkring i
  oro, och det märktes grannt, att om hon än vanligen syntes mera vara sin
  faders dotter, så var hon icke heller utan mycket tycke af sin mor.
  
  Rastlöst vankade hon fram och åter i sin lilla kammare i månskenet. En
  skugga skymtade på vägen, den väckte hennes uppmärksamhet. Den kom
  närmare, stadnade slutligen vid hennes fönster. Det var mor Annika. Med
  ovanlig röst sade denna: "Jungfru, vill du rädda din far?"
  
  "Huru skulle jag kunna det?"
  
  "Det vet jag icke, men jag har sett det i vatten och jag har sett det i
  eld, och jag vill icke att herr Erik Gustafsson skall dö. Vill du följa
  till Åbo, så skynda; kommer du ej nu, så är tillfället förfeladt. Tro
  icke att du lätt kan slippa fram i krigande land. Men hvem tror du vågar
  hindra den, som befaller både eld och luft och vatten, och hvem vågar
  hindra den, hon vill beskydda? Se jungfru, det molnet der, det stiger
  opp emot månen. När det betäcker månens skifva, går den gamla! Vill den
  unga ej följa, så dör hennes far!"
  
  Sigrid kastade bäfvande blicken på molnet. Lång besinningstid bestods
  henne ej. Ett ögonblick böjde hon knä och ur hennes bröst höjde sig en
  ordlös suck. Derpå steg hon opp, tecknade hastigt med ett stift på ett
  pappersblad: "Moder, förlåt, jag går för att söka frälsa min far. Låt
  ingen veta att jag gått, sök mig icke, det skulle tillintetgöra allt
  hopp om lycklig utgång. Bed, men sörj icke för mig."
  
  Redan nalkades molnet månens skifva. Öfver sin hemma väfda och spunna
  klädning kastade Sigrid en mörk kofta, band öfver sitt hufvud en duk,
  stoppade hos sig guldringar och några guld- och silfverpengar, som hon
  fått till faddergåfvor; ännu var ej månens skifva fullt betäckt. I hast
  gjorde hon ett helt litet knyte af några kläder, och så gick hon utan
  buller ut i den stilla natten, der molnet i detsamma undanskymt månen,
  och lilla mor Annika redan syntes på gångstigen, några stenkast från
  huset.
  
  Snart upphann henne Sigrid, och gick tigande vid hennes sida. Äfven mor
  Annika teg länge. Hon förde snart Sigrid in på en biväg genom skogen,
  och så allt vidare, på stigar långt ifrån de vanliga.
  
  Endast med ansträngning kunde Sigrid följa den lilla hastigt framilande
  gumman, och när den gamla slutligen upplät sin mun och började skratta
  på sitt ohyggliga sätt, samt prata och sladdra om blod och mord och
  stundom snattrade likt en anka, stundom grät och åter skrattade, då
  bäfvade Sigrid och nästan ångrade, att hon begett sig åstad med detta
  hemska sällskap. Men när hon såg med hvilken säkerhet gumman förde henne
  fram på skogsvägar och gångstigar, så lugnade hon sig åter och fann, att
  bättre förare hade hon ej kunnat få.
  
  Då Sigrid fattade beslutet att följa med Annika, så skedde det i full
  öfvertygelse om, att hon, under gummans beskydd, säkrast skulle kunna
  slippa fram hvar som helst, blott denna sjelf så ville. Men dock ansåg
  Sigrid sig ej så alldeles säker på gummans goda vilja, dels och mest
  fruktade hon för att låta henne till sin fördel använda någon af sina
  trollkonster, ty detta vore ju en svår synd. Hennes ångest för fadren
  och nödvändigheten att hastigt besluta sig, öfvervann dock hennes
  tvekan, och hon lugnade sig med hoppet att kunna afhålla gumman ifrån,
  att för hennes räkning använda något signeri. Så snart Annika började
  med sitt underliga prat, bäfvade Sigrid åter, men något annat, som
  skulle förefallit farligt, varsnade hon ej.
  
  På de stigar der gumman med fullkomlig kännedom och säkerhet förde dem
  framåt, möttes ytterst sällan någon menniska. Sedan de vandrande, dels
  till fots, dels med båt, tillryggalagt en så lång väg, att Sigrids
  fötter började säga opp sin tjenst, sade mor Annika: "Siså, här är
  nattqvarteret. Icke är just bädden mjuk, men jag tänker jungfrun sofver
  utan vagga i natt."
  
  Stället var en liten ödslig backstuga, der en gammal gumma bodde ensam.
  Med af häpnad helt runda ögon, stirrade kojans värdinna på sin gamla
  gäst, men syntes villigt ordna allt till de vandrandes beqvämlighet, så
  godt hon kunde.
  
  "Jo jo, jungfrun", sade mor Annika, "här måste hon bo så trångt, när hon
  är nära det stora huset i Åbo. Men, fina jungfru, kom bara och vandra
  med mig åt hemtrakterna, jo der är ståt! Der ska jag föra henne
  öfverallt i de rikaste gårdarne. Hon ska inte behöfva vara rädd för
  dåligt värdsfolk. Hi, hi, hvar tror hon värdsfolket är? Äro de ej slagna
  kanske! Eller tror hon, att hon skall snyrpa på sin fina näsa, åt att i
  bondens stuga ej är så fin lukt som i herrarnes salar? Hi, hi, hi, nog
  är luften frisk, men hvar äro väggarna och hvar äro taken? De äro flugna
  med vinden sen de blifvit brända till aska. Tror hon qvinnorna skola
  besvära hennes öron med pladder, eller barnungarna med skrik? Ånej,
  aldrig, allt är der nu så fint och rart; qvinnorna och barnen ha svultit
  ihjäl, ser hon. Siså, godnatt jungfru, sof nu, att hon i morgon är rask
  igen."
  
  Sigrid hade svårt att somna, men trötthet och nattvak tog slutligen ut
  sin rätt. Om morgonen kände hon sig temmeligen uthvilad.
  
  Ju närmare de vandrande hunno Åbo, dess mera mörknade hos Sigrid hoppet
  om att genom sina böner kunna utverka nåd för sin far; och då Annika
  slutligen förde henne in i staden genom en bakport från en åker till en
  trädgård, då sade hon vid sig sjelf: "ack lättare vore att beveka
  slottets murar, än hans hjerta."
  
  "Försök, försök, kanske de vekna!"
  
  "Ack, mor Annika, håna ej mig arma. Ni har gjort mig en större tjenst,
  än jag kan löna er för, då ni fört mig hit."
  
  Ur slottet hade blifvit bortjagade qvinnor, som numera hade intet der
  att uträtta. Sigrid lyckades få träffa en af desse, och fick af henne
  besked om mycket. Qvinnan visste att herr Erik Liljeholm verkligen satt
  fängslad, likaså Arvid Eriksson, Johan Fleming och många andra. Men det
  vigtigaste af allt, hon visste att herr Erik hade blifvit satt i konung
  Eriks fängelse, ty hon hade hört vaktknektarne skämta öfver att det vore
  nu Erik som Erik. Af henne fick ock Sigrid höra, att ej hertigen ännu
  var kommen till Åbo. Denna uppgift gaf Sigrid mycket att tänka på. Att
  det nämnda fängelset ej ägde ens ett fönster utåt, utan endast emot
  gången, som gick opp från fånggården, det visste hon. Men fru Ebbas ord
  om gallret i det fönster, som från gången vette utåt, rann henne i
  hågen. Nu hade yttermera en tid, sedan dess, med fukt och rost tärt
  gallret och förmodligen yttermera försvagat det. På Sigrids fråga visste
  ock qvinnan svara, att herr Erik ofta hade tillstånd att vistas ute i
  gången, utan att någon vaktkarl stod derinne, ty då en knekt hade
  skämtat om, att kung Erik blifvit till herr Erik eller något dylikt, så
  hade en vaktknekt svarat: "ja men det är bättre att vara herre, än kung,
  när man är i fängelse, ty kungen fick ej ens titta ut i gången utan
  vakt, och der sitter herr Erik ofta flere timmar;" knekten hade ock
  tillagt, att det kunde han gerna få göra, ty nog är den gången lika
  säker som hvarje annat fängelse, när vakt står utom dörrn. Nog stå de
  gamla, många aln tjocka, gråstens murarna både mot herre och kung. I
  skymningen lästes dock fängelsets inre dörr och för natten var herr Erik
  instängd i kung Eriks fängelse.
  
  En liten stråle af hopp började gry för Sigrid. Så ringa den än var, så
  kunde hon ej underlåta att fästa sig dervid. Så fullt upptagen än hennes
  själ var af tanken på fadren, så glömde hon dock icke, att äfven fråga
  hvad qvinnan visste säga om Johan Fleming. Hon lugnades ganska mycket, i
  afseende å hans öde, genom den berättelse qvinnan afgaf, om huru fruarna
  i slottet sagt, att de hoppades, det han icke skulle behöfva lida något.
  
  Sigrid fann snart ett hem i samma boning, der hon, genom mäster Sigfrids
  bemedling, hade funnit en fristad, då hon ur slottet bortförde den svårt
  sårade Enevald Fincke. Det var hos en gammal, stilla enka, af borgerligt
  stånd. Gumman tog nu helt kärligen och vänligen emot den unga, blida
  jungfrun, hvilken hon biträdt med att sköta hennes sjuke fästman, till
  dess han hunnit bli så mycket bättre, att gumman ensam kunde vårda
  honom. Här hade Sigrid tillfälle, att i lugn öfverväga den plan, hon
  börjat att uppgöra. Skulle hon lyckas att ur fängelset rädda sin far, så
  hade hon för honom till en början ett säkert gömställe i Nådendals
  kloster, till dess utväg blefve, att fly längre bort från det farliga
  grannskapet af Åbo.
  
  
  
  
                                  XXXII.
  
  
  Sigrid öfverlade noga allt. Den fara hon sjelf utsatte sig för, ifall
  hon blefve upptäckt, den aktade hon icke. Hon tänkte blott på
  möjligheten af, att kunna rädda sin far.
  
  En ytterst liten båt med tvenne åror, anskaffades af mor Anna, och
  gömdes under ett skjul vid åstranden. Så snart det blef mörkt, var
  Sigrid i ordning till sin äfventyrliga färd. Hennes mod var nära att
  svika, då hon skulle bege sig ut, men innan hon lemnade sitt rum,
  knäföll hon och bad länge och varmt om hjelp och stöd, att hon, den
  svaga flickan, måtte kunna lyckas i sitt svåra företag.
  
  Något lugnad begaf hon sig nu på väg. Det var endast den noga kännedom
  Sigrid hade om lokalen, som kunde göra möjligt för henne ett försök att
  befria sin far, innan hertigens ankomst skulle göra det för sent.
  
  Med tysta årtag nalkades hon slottet. Det hade emellertid blifvit
  alldeles mörkt. Den vanliga farleden gick omkring slottsudden. Att en
  båt färdades der, väckte ingen uppmärksamhet, om än någon skulle varsnat
  den. Ytterst på udden låg slottsträdgården, omgifven af en hög och fast
  halfcirkelformig mur. Att denna mur var slät, i godt skick och omöjlig
  att öfverstiga, visste Sigrid, den var för icke längesedan ånyo uppförd.
  Hvarje försök att bestiga den, om än med en repstege, skulle lätt hafva
  väckt uppmärksamhet. Men den lilla luckan i muren! Hon visste hvar den
  fanns, ehuru den låg alldeles nere vid marken och var gömd af nässlor
  och ris på yttre sidan. Hon kände dess hemliga mekanik och kunde öppna
  den.
  
  Sigrid steg försigtigt ur sin lilla båt, som hon laggt just under muren,
  der vattnet gick nästan ända intill. Äfven detta ställe kände hon förut,
  och visste huru hon här lätt kunde fästa sin lilla julle. Smygande långs
  muren, kände hon för sig utmed jorden, till dess hon vidrörde luckan,
  hon öppnade den och fann med glädje, att hon hade så godt utrymme att
  slippa igenom den, att hon hoppades, det hennes far äfven skulle kunna
  tränga sig ut derigenom. Med tysta steg hann Sigrid snart öfver den
  lilla trädgården. Här kände hon så väl hvarje buske, hvarje gräsfläck,
  så att hon med lätthet kunde komma fram, utan att göra buller. Framför
  henne reste sig, högt och kalt, den äldsta delen af fästet, det
  såkallade gamla slottet. Endast några få gluggar, högt oppe, voro
  anbragta, för att insläppa dager och luft, ibland dem det lilla fönster,
  som gaf dag åt gången till kung Eriks fängelse.
  
  Sigrids hjerta slog så häftigt, att det nästan betog henne andedrägten.
  Nu hann hon rönnen, kung Eriks rönn. Hon hade alltför ofta besökt den,
  för att taga misste om dess plats. Hon uppsteg på en sten, derifrån hon
  visste sig kunna uppnå de krokar, som fasthöllo trädet, ryckte och vred
  på dem och, hvad hon hade beräknat inträffade, de hade redan tagit någon
  röta, eller gifvit vika, så att hon utan svårighet fick dem att lossna
  ur den remna, deri de blifvit indrifna; och trädet ägde ännu nog
  spänstighet qvar, för att till någon del återtaga sin förra ställning.
  
  Så varsamt än Sigrid förfarit, kunde ej detta ske utan buller. Hon
  märkte rörelse utanföre; trädgårdsporten, en liten tung port i muren,
  gick opp och tvenne karlar inträdde.
  
  "Ja, var säker du, att jag hörde något buller, hitåt."
  
  "Ja, du hör så mycket du i drömmen, der du står och sofver. Jag undrar
  hvem här skulle röras. Och kan tänka om än sjelfva polackkungen skulle
  skicka hit alla sina hejduker, så kunde de få roa sig bäst de gitte, här
  i kryddgården. Kanske tror du, de ska slå hål på de fyra aln tjocka
  gråstensmurarna här på slottet."
  
  "Nå nå, det låter han väl sakta bli att snusa hit, när hertig Carl har
  fästet inne. Men hur tror du det ska gå med oss, om någon varit här,
  utan att vi skulle märkt det?"
  
  "Nåja, jag tänker man finge visa vägen åt de der herrarne, som sitta
  deroppe, till ett hetare ställe, än här är i natt."
  
  Emellertid kommo de talande allt närmare Sigrid. Månen började svagt
  genombryta molnen. Sigrid kröp ihop bakom det utsprång af stenen hvarpå
  hon stått. Få steg till, och karlarne skulle hafva upptäckt henne.
  
  Men nu skymtade en person fram från ett annat håll. Karlarne sprungo
  till, grepo denna och började släpa henne emot porten.
  
  "Hi, hi, hi. Jag tänker ni bli feta på fyndet", skrattade mor Annikas
  röst, "jo, jo, jag undrar just hur mycket besvär det vore, att blåsa ner
  kråknästet ert der, till straff för att ni inte låta folk gå i fred och
  söka rötter."
  
  Emellertid hade karlarne med sin fångst hunnit utom porten, den de noga
  tilläste, och då nu månen sken allt klarare, sågo de den lilla, torra
  gumman, som skrattade och hånade dem.
  
  "Hur kom du in, käring", frågade den ena karlen.
  
  "Ja si det var durrn det! Jaha, ja det var storkonsten. Finns det inte
  stickor och strå att rida på? Bättre hästar än dem ha ni, edra glopar,
  aldrig ridit. Jo, jo. Tokuga ä' ni, som tror, ni kan stänga ut den, som
  något vet, hi, hi, hi. Men si, nu hade jag nästan lust att gå in i
  täppan igen."
  
  "Pass på, låt bli med det, mor."
  
  "Nå, nog kunde jag nu väl också spå er en smula, innan jag går tillbaka,
  så lär ni väl inte neka mig, att der söka några rötter, som inte växa
  annestäns."
  
  Härom parlamenterades nu en stund, karlarne gåfvo icke med sig, men
  Annika lofvade slutligen, att ändå spå åt dem och så hade hon lyckats,
  att för en ganska lång stund upptaga deras uppmärksamhet, så att Sigrid
  fann lägenhet, att utföra sitt värf.
  
  Sedan porten blifvit tillstängd, försummade hon intet ögonblick, ehuru
  hon darrade så, att hon knappt kunde hålla sig oppe. Som förut blifvit
  anmärkt, stod kung Eriks rönn sålunda bakom ett hörn af byggnaden, att
  den icke bemärktes, förr än man hunnit några steg framom porten. Af
  vakten vid porten kunde Sigrid således icke varseblifvas, der hon nu
  stod, äfven när månan lyste. Men var hennes far ännu ute i gången?
  Skulle en vaktknekt bli den, som stode deroppe vid fönstret? Utan att
  betänka vådan deraf för sig sjelf, hviskade hon sakta uppåt "fader", och
  med outsäglig glädje såg hon en hand stickas ut genom gallret och liksom
  vinka.
  
  Nu vågade hon det sista steget. Rönnen hade rest sig så mycket, att hon,
  på dess nu löflösa grenar, lyckades hjelpa sig opp till en liten afsats
  i muren, dit hon i sjelfva verket slutligen hann, och der hon äfven
  lyckades finna ett knappt fotfäste, så säkert, att hon med stöd af
  trädet, der kunde hålla sig fast. Ur sin kjolsäck upptog hon nu ett
  nystan, som hade en sten till kärna, och kastade det opp mot gluggen.
  Tre gånger misslyckades det och nystanet föll till jorden; men hon hade
  fäst sin tråd så väl, att hon åter kunde uppdraga det till sig. Nu
  sladdrade och trätte och skrattade Annika med soldaterna ljudeligt, och
  deras skrattsalfvor bevisade, att de voro långt ifrån att vara
  uppmärksamma på något annat. Ända till Sigrid trängde ljudet af deras
  röster och lugnade henne betydligt. Hon bjöd nu till, att kasta sin
  slunga med lika kall blod, som hon varit van att, vid lekarna på ängen,
  kasta bollen och -- nu kunde hon knappt återhålla ett glädjerop, handen
  deroppe fick tag i nystanet. Nu klängde hon så fort, som möjligt, ned
  till marken och fäste der skyndsamt vid trådens andra ända ett bref och
  ett långt, fint och starkt rep, som handen deroppe drog till sig. Vid
  repets nedra ända band hon åter några små verktyg, som kunde bli nyttiga
  vid gallrets lösbrytande, äfvenså en fil.
  
  Sedan allt detta försvunnit inom gallret, skyndade sig Sigrid ned genom
  trädgården. Just då hon lutade sig ned, för att krypa ut genom luckan,
  kastade hon en blick mot fadrens fängelse och såg med bäfvan ett matt
  ljus lysa derifrån. Att fångvakten med sin lykta, nu kommit för att
  instänga hennes far för natten, tog hon för gifvet. Hade han lyckats
  hinna på något sätt gömma de nyss emottagna sakerna, det frågade hon sig
  otaliga gånger, utan att kunna besvara sin fråga.
  
  Snart satt Sigrid åter i sin lilla båt, men när hon hunnit så långt ut i
  farleden, att faran af upptäckt, för denna gång, var förbi, kände hon
  sig nära att förlora sansningen. Hon drog in årorna i båten, nästan utan
  att hon sjelf visste deraf, och sjönk ned i dess botten. Efter en liten
  stund återvaknade hon till så mycken sans, att hon kunde lösa af sitt
  hufvud den duk hon bundit deröfver, doppade den i vattnet öfver
  båtkanten och lade sedan den våta duken öfver sin panna. Detta
  uppfriskade och återgaf henne full sans. Nu märkte hon att ansigte och
  händer blödde, men det var endast skråmor. Sedan hon några gånger med
  den våta duken aftvättat dem, upphörde de att blöda. Hon hade
  förmodligen skrapat sig vid det arbete, hon förehaft.
  
  Hennes första känsla när hon återbefann sig i sin lilla kammare hos
  enkan, var att utgjuta sitt hjerta i en varm tacksägelsebön, för att hon
  hade så långt lyckats utföra sitt värf, och hon började nu att hoppas,
  det herr Erik hunnit dölja, hvad hon lemnat honom. Hon fattade
  tillförsigt till att hon skulle kunna utföra sitt värf, hon tyckte sig
  säker att hon hade välsignelse med sig, då allt hittills gått henne i
  händer.
  
  Hon lade sig nu och bjöd till att betvinga sin oro, för att kunna sofva.
  Hon visste att hon, kanske redan påföljande dag, skulle behöfva all sin
  styrka.
  
  Att anlita någon annan om hjelp, vågade hon icke. Herr Erik hade många
  vänner; hon skulle kanske kunnat lyckas förmå någon, att utsätta sig för
  de faror, som hotade hvemhelst, som skulle varit henne behjelplig, men
  hon kunde icke öfvertala sig till, att vilja utsätta någon, för att
  kanske offras åt en plågsam död. Dessutom skulle den, som hjelpt hennes
  far på flykten, säkerligen genom tortyr hafva blifvit tvingad att uppge
  hvar herr Erik funnit tillflykt, så framt man kommit på spåren hvem, som
  varit honom behjelplig. Det säkraste var att icke äga någon förtrogen,
  annan än mor Annika, hvilken tycktes ha så noga reda på alla Sigrids
  steg, äfven dem, hvilka hon ej anförtrodde gumman, så att allt döljande
  för denna syntes vara fåfängt. Hon hade ock bevisat Sigrid så stora
  tjenster, att det tycktes vara föga skäl att misstro henne.
  
  Följande natt låg så sotmörk öfver vattnet, som en natt i November
  plägar vara när regnet faller i strida skurar. Genomvåt hukade sig
  Sigrid ned på marken vid den öppnade luckan i slottsmuren och lyddes.
  Hon kunde ej annat höra än regnets plaskande.
  
  Hade hennes far fått behålla, hvad hon sändt honom? Skulle han komma i
  afton? Kunde han ens i mörkret hitta till luckan? Men äfven han var ju
  så hemmastadd på slottet, att detta sista borde gå för sig. Hon ville ej
  krypa in, för att icke öka vådan af upptäckt. Hade herr Erik fått vara
  så mycket ensam, som erfordrats, för att få lös gallret? Och hade han
  verkligen fått löst det, äfven om han fått försöka det? Tusende
  ångestfulla tankar plågade henne, och den späda flickan, som man ofta
  beskyllt för att vara rädd och tafatt, tänkte nu ej ens på hvad hon
  sjelf led, huru hemskt det var i den öde qvällen, huru stor hennes egen
  fara var. Stundom bäfvade hon dock tillsammans, hon tyckte att hennes
  hjerta nästan sammankrymptes, hon fruktade att förlora sansningen. Åter
  tog hon sin tillflykt till bön.
  
  Nu tyckte hon sig höra ett sakta prassel bland de nedfallna löfven, som
  lågo på trädgårdens gångar och sade nästan ohörbart: "Far." "Barn",
  svarades nästan lika sakta. Med möda lyckades riddarn tränga sig ut
  genom den lilla luckan, och innan kort sutto far och dotter, utan att
  vidare hafva vexlat ett ord, båda i den lilla båten, som ej var större
  än att den jemnt bar dem.
  
  Sigrid fattade årorna och rodde utåt. Hvar vägen rätteligen gick, var ej
  lätt att skönja i mörkret; men den lilla ekan gick fram äfven der det
  var grundt, och herr Erik kände väl farvattnet. De mörka massorna af
  krigsskeppen syntes skymta emot himmelen, huru mörkt det än var, så att
  det lät sig göra att undvika dem. En gång kommo de resande dock nog nära
  ett fartyg, för att bli anropade, men Sigrid hvilade då ett ögonblick på
  årorna och fortsatte sedan färden med ytterst tysta årtag, och vakten på
  skeppet trodde sig hafva hört miste när han tyckt sig förnimma ljud,
  bland smattret af det fallande regnet.
  
  Ändteligen hade flyktingarna hunnit förbi Runsala och båda började nu
  småningom andas lättare. Nu begärte herr Erik årorna och Sigrid, som
  fann att hennes händer ej länge mera skulle förmå sköta dem, var villig
  att ge dem ifrån sig. Dessa ord voro de första, som vexlades mellan far
  och dotter. Sedan de i tysthet, med någon svårighet bytt plats i den
  lilla båten, grep fadren med kraft i årorna och nu gick färden raskt
  framåt, allt ännu under tystnad. Han valde vägen genom smärre sund, som
  sällan besöktes af båtar, hvilket numera, sedan regnet småningom
  upphört, icke var omöjligt, ty man började dock kunna urskilja
  konturerna af föremålen.
  
  Natten var lång, som November-natten är. En stund hvilade flyktingarna i
  en lada, men vågade icke försöka att göra opp eld, för att torka sig
  vid. Herr Erik iklädde sig en grå vadmals rock och mössa med stora
  öronlappar, som Sigrid medfört i båten. Snart begåfvo de sig åter å väg.
  
  Ändteligen hunno de målet för sin färd: Nådendals i ruiner fallande
  kloster. Enligt sin gamla fränkas anvisning, uppsökte Sigrid nu i
  mörkret den hemliga dörrens fjäder. Sedan den var funnen sade hon: "Nu,
  farkär, vill jag hoppas, att med Guds hjelp det värsta är öfverståndet.
  Men icke är det nödigt att nu i sådant mörker gå in i detta gömställe.
  Ingen vistas här. Klostret förfaller allt mer, men kyrkan, der vi nu
  befinna oss, är uppreparerad och här hålles om söndagarna gudstjenst;
  säkert är att före dager ingen kommer hit. Skulle dock något ljud höras,
  så måste vi hasta in i gömman."
  
  Sedan Sigrid hade uttalat dessa ord, vacklade hon och nedföll afsvimmad.
  Naturen hade tagit ut sin rätt. Den högsta själsansträngning hade hållit
  henne oppe, vida utöfver hvad hennes krafter egentligen skulle förmått.
  Nu brast den så länge spända fjedern, och hon föll tillsamman, som ett
  kläde faller, när det släppes ur handen.
  
  Under herr Eriks ömma omsorger vaknade hon dock slutligen åter till
  medvetande, men hon kände sig så matt och liksom sönderfallen, att det
  var henne omöjligt att uppstiga. En flaska vin, som hon laggt i båten
  jemte ett bröd, kom nu väl till pass, då Sigrid ej orkade bege sig ut,
  för att anskaffa mat, och så tillbringade far och dotter sin dag
  tillsamman i sitt säkra gömställe.
  
  
  
  
                                 XXXIII.
  
  
  På slottet hade emellertid fångens flykt blifvit upptäckt. Det fängelse,
  som hyst den afsatte monarken, ansågs allt för svårt för hvem som helst
  annan, genom sin brist på luft och ljus. Men då nu så många fångar voro
  på slottet, och man icke ville tillåta dem att få bo tvänne tillsamman,
  så måste äfven kung Eriks fängelse begagnas. Och då äfven den yttre
  gången ansågs lika fast, som hvarje annat fängelse, så tyckte man sig
  tryggt kunna förunna fången den lindring, att man om dagarna lemnade
  dörren från fängelserummet till gången oläst. Sålunda var det egentligen
  den, som utgjorde hans fängelse, och kung Eriks rum blott det ställe,
  der han för natten inlästes. Herr Erik hade just jemnt hunnit i sin säng
  kasta, hvad han af Sigrid emottagit, då vaktknekten med sin lykta
  inträdde.
  
  Påföljande dag hade han låtsat vara sjuk, för att kunna ligga på den
  halm, som gömde repet. Dessutom ansåg han denna förevändning lämplig,
  för att göra vakten obekymrad om honom. Under loppet af dagen lyckades
  herr Erik att inskjuta några smulor murbruk i låset; och då om aftonen
  vaktknekten, som vanligt, kom för att stänga dörren, och nyckeln tog
  emot, förlorade han tålamodet, vred så våldsamt, att axet brast, och
  måste bege sig till slottssmedjan för att få skadan hjelpt. Att
  emellertid ordna om någon vaktkarls utställande i gången, ansåg han så
  mycket mindre nödigt, som herr Erik nu var sjuk; och att dörren stode en
  timma längre oläst än vanligt, kunde ej vara farligt. Icke eller var han
  mon om att inrapportera om nyckelns förvridande, hvilket han nödgats
  göra, ifall han hade fordrat hit en ny postkarl. Det kunde ju aflöpa
  utan allt detta trakasseri och dessutom utan någon fara.
  
  Nu var dock ingen i smedjan till hands. Arbetet drog ut på tiden, och
  först efter ett par timmar återkom vaktkarlen med sin nyckel och lykta,
  och fann då till sin förfäran, buren tom.
  
  Hans förskräckelse var gränslös. Hvilken väg fången tagit, var lätt att
  se. Han tyckte sig redan känna tortyrredskapen gripa sig. Man skulle
  naturligtvis anse honom hafva hjelpt fången på flykten. Det var ingen
  nåd att vänta. Han öfverlade länge om han nu borde anmäla saken, men
  fann slutligen på en utväg, den han beslöt att försöka. Han kunde ändå
  knappt förvärra sitt öde.
  
  Den första omsorgen var att draga in det qvarhängande repet, hvarpå herr
  Erik slagit en mängd knutar. Derpå ställde han åter gallret på sitt
  ställe och injemkade de stenflisor, som vid utbrytandet fallit ur muren.
  
  Fångknekten hade redan om morgonen inrapporterat sin fånge såsom sjuk.
  En man af garnisonen hade nyss dött och låg redan i sin kista, färdig
  att begrafvas. Vaktkarlen, som bevakat trappans yttre dörr, och sålunda
  var utsatt för fara genom fångens flykt, intogs i förtroendet. I
  soldatens likkista lades en stock, och den döde bars opp i kung Eriks
  fängelse, lades i sängen och ikläddes några af herr Eriks qvarlemnade
  klädesplagg. Hår och skägg klipptes och ordnades till likhet med herr
  Eriks, och fångknekten anmälte följande morgon, det fången hade aflidit
  under natten.
  
  Ett par personer afsändes för att förvissa sig om sanningen af
  uppgiften. Under vägen talade vaktknekten mycket om, huruvida han icke
  äfven torde insjukna, ty han började känna till just samma onda,
  hvaröfver den aflidne klagat. De begge herrarne tycktes äfven tro, att
  sjukdomen kunde vara smittosam, kastade endast på afstånd en blick på
  den döde, och så skumt det var i detta ohyggliga fängelse, var det icke
  lätt att upptäcka misstaget, isynnerhet för personer, som icke mycket
  sett herr Erik Liljeholm och icke eller hade något skäl till misstanke.
  Fångknekten fick befallning att nedlägga den döde i en kista, hvilken
  befallning han så fort som möjligt utförde, och tillspikade sedan kistan
  väl på alla sidor.
  
  
  
  
                                  XXXIV.
  
  
  Nu randades den af så många med bäfvan väntade dag, då hertig Carl
  inträffade i Åbo. Han föregicks af blodiga rykten. Alla som retat hans
  vrede genom trohet mot Sigismund, och synnerligen de, hvilka genom sin
  börd eller större förmåga kunde blifva farliga, föllo offer för hans
  hämd. Halshuggning, stegling, förlust af all egendom drabbade tätt, och
  de lifdömdes familjer befunno sig i sin djupa sorg, med detsamma de
  förlorade makar, söner eller bröder, tillika försatta i den yttersta
  fattigdom.
  
  Hustrur och barn till de fångne herrarne på Åbo slott omgåfvo hertigen
  vid hans ankomst och bådo knäböjande om nåd för de sina. Hertigen
  svarade: "Hvi bedjen och anropen J mig? Jag kan intet, det är lagen, som
  skall dömma dem. De hafva brutit mot konungens ed, gjort uppror mot
  fäderneslandet och stått mig efter lifvet; deras dom måste lagen fälla."
  
  Hertigen gick nu opp i sina rum och lät genast införa Arvid Eriksson
  Stålarm, som värdigt och lugnt besvarade hertigens häftiga tilltal, och
  skyndade sig att begagna tillfället för att få framställa Johan Fleming,
  såsom af honom lockad och öfvertalad att qvarstadna. "Han hade kommit
  till Finland för att ordna enskilda angelägenheter och skaffa sig något
  penningar, dermed han skulle bege sig i fremmande land, att der öfva och
  försöka sig, såsom unge adelsmän bruka, hvarigenom han i framtiden
  bättre kunde tjena sitt fädernesland."
  
  Sedan Stålarm blifvit bortförd, befallte hertigen att Johan Fleming
  skulle införas.
  
  Hertig Carl vandrade fram och åter med stora steg. Ådrorna på hans
  tinningar svällde. Gång efter annan sammanknöt han handen. Nu inträdde
  Johan Fleming och bugade sig djupt. Hertigen gick häftigt emot honom. I
  hans öga strålade segerglädje, då han sade: "Ha, detta är således Klas
  Flemings son!" Det var som om han nu först skulle hafva känt sig rätt
  säker om den krona, han eftersträfvat, och dock rörde sig i hans inre en
  dunkel önskan att skona den älsklige ynglingens blod. När Johan så stod
  inför fursten, på en gång ödmjuk och stolt, och det behagliga,
  ungdomliga anletet höjde sig bönfallande emot honom, då vek för ett
  ögonblick sjelfviskhetens blodlystna demon från Carl och han sade: "Det
  synes mig dock hårdt, att förgöra detta unga lif. Välan, vill du, som en
  ärlig och adelig yngling, lofva och förpligta dig för framtiden, att
  troget tjena mig och riket, så vill jag, för din ungdoms skull, låta nåd
  gå för rätt och skänka dig lif och frihet."
  
  "Mot mig har min herre, konung Sigismundus, alltid varit en nådig herre;
  det vore af mig otacksamt att öfverge hans tjenst, och jag äger dertill
  ingen skälig orsak, och dock", tillade Johan, böjande knä, "beder jag,
  att Eders Furstliga nåde måtte bevilja mig nåd, emedan jag till Finland
  kommit endast för att skaffa mig medel att försöka min lycka i fremmande
  land."
  
  "Du, Johan Fleming, beder om nåd och böjer blott ett knä! Hvarföre
  vördar du mig icke med tvänne knän?"
  
  Öppet och rent strålade Johans blick, då han svarade: "Endast åt Gud och
  min konung sparar jag denna vördnad."
  
  Nu trädde Carl ett steg tillbaka: "Ha, så är det. Af ormaägg komma
  ormaungar. En sådan var din fader och sådan blir du sjelf, om du får
  lefva; men du skall icke växa mig öfver hufvudet, som han. Hade icke den
  öfvermodige och bålstore tyrannen, som aktade hvarken Gud, konung eller
  land, satt sig opp emot mig och farit fram som ett vilddjur, och dräpit
  och slagit ihjäl fattige bönder och godt folk, som ville försvara rikets
  lag och regering, så skulle längesedan fred och rolighet herskat. Men du
  gifver nogsamt tillkänna, att du af din fader ärft natur och sinne, och
  varnar oss för det vi, i lika motto, skole förvänta af dig. Derföre må
  du vara beredd att svara för rätta med de andre finnarne, med hvilka du
  dig förbundit hafver, och stå din egen fara."
  
  Vakten slöt sig kring Johan Fleming och han nedfördes åter i sitt
  fängelse.
  
  Hertigen stod en stund qvar på samma plats, men började sedan gå fram
  och åter i det han sade: "Hade icke den förrädarn nära narrat mig med
  sitt fagra anlete och blida min, att gifva honom fri. Herren förlåte
  mig, att jag så ernade lemna mina och riksens fiender qvar, för att
  stämpla ondt och föra oskyldiga menniskor i olycka, genom sina
  illfundigheter. Herren känner mig och vet, att jag icke eftersträfvat
  regementet, utan fast mer gjort allt hvad i min förmåga stått, för att
  bibehålla det åt min broders son, konungen i Polen; men att han, mot all
  ed och försäkran, som en menedare och förrädare, sitt eget fädernesland
  med krigsfolk öfverfaller, och vill med papisteri och svek oss alla i
  olyckan föra, och sätter till befallningsmän sådane, som den blodhunden
  Klas Fleming och dylika. Nej, visserligen måste de ogerningsmännen alla
  förgöras. Så länge adeln är för mäktig i landet, äger kronan ingen
  makt." De sista orden uttalades halfhögt, men om för resten detta tal
  var ernadt att höras af vår Herre, eller af den tjenare, som stod vid
  dörren, eller af hertigens eget samvete, är ej lätt att afgöra. Kanske
  det var ernadt litet åt dem hvarje.
  
  Den utnämnda domstolen hade sin session på rådhuset i Åbo. Joachim
  Scheel, Bjelkar, Lejonhufvud, Brahe och flere andra, sutto kring bordet.
  Fångarne fördes nu öfver torget, mellan led af soldater, under ljud af
  trummor och pipor, opp till rådstugan.
  
  Anklagelsen upplästes. Nio punkter, alla rigtade mot Arvid Eriksson
  Stålarm. Han hade fört afvig sköld emot fäderneslandet, hade stått Hans
  Furstliga nåde efter lifvet, och så vidare. De andres brott omtalades
  icke.
  
  Nu framsteg Stålarm och talade: "Ädle herrar, som till domare tillsatte
  ären, hvad jag än kan hafva brutit, denne unge herre, herr Johan Klasson
  Fleming, han är dock till allt oskyldig, och hvad det anbelangar, som
  blifvit honom lagdt till last, att han med konung Sigismund följde vid
  dennes infall i Sverige, så måste honom tillgodoräknas, det lagen, som
  fäller den, som med fremmande krigshär går emot fäderneslandet, dock här
  tillägger: "med mindre han var sjelf med, som näste var till riket." Och
  hafver herr Johan, som då hade tjenst invid sin konungs person,
  näppeligen spännt en bössa emot Hans Furstliga nåde eller hans folk."
  
  Joachim Scheel lofvade att framställa allt detta för Hans Fursteliga
  nåde, och så fullföljdes ransakningen, med att punkt för punkt upptaga
  beskyllningarna emot Arvid Eriksson. De öfrige anklagades brott
  omtalades icke ens, utan syntes deras dom komma att innefattas i
  Stålarms.
  
  När alla de nio anklagelsepunkterna voro genomgångna, framträdde åter
  Stålarm: "Ädle och välbördige herrar, beder jag ödmjukligen, att J
  viljen hos Hans Furstliga nåde understödja min ödmjuka bön. Icke beder
  jag om någon annan nåd, än den, att han ville mig den gunst och nåd
  bevisa, att låta mig ensam dö, och skona dessa andra mina medfångne
  herrar, emedan jag hafver varit den, som hafver förestått den högsta
  makten i Finland, och de endast hafva följt mig och mina föreskrifter;
  och äro de således att ursäkta för hvad de mig till åtlydnad hafva
  brutit. Derhos måtte det ock högeligen beklagas, att J, ädle och
  välbördige herrar, eder förhastat, i det J endast mina brott och min
  skuld undersökt, men icke ransakat dessa mina medfångars, hvilka J nu,
  jemte mig, viljen dömma."
  
  Grefve Mauritz Lejonhufvud svarade: "Det hafva alla finnarne varit om
  ett råd uti det, som J uti landet bedrifvit, och dertill med behöfva
  icke vetterlige gerningar stor ransakning."
  
  Följande morgon uppställdes hertigens krigsmakt i en krets utanför
  slottet. En otalig folkmassa af alla stånd samlades der utanföre. Inuti
  ringen stodo alla fångarne på knä. Cancelliskrifvaren uppläste domen:
  Alla de uppräknade tjugutvå herrarna skulle halshuggas, deras hufvuden
  uppsättas på pikar, kropparna steglas och deras egendom konfiskeras.
  
  Hertigen kom derpå ned från slottet och emottog af alla närvarande
  hyllnings ed. Men när han åter skulle träda ur ringen höjde Johan
  Fleming sin röst och bad, att "Hans Fursteliga nåde ville låta nåd gå
  för rätt."
  
  Fursten gick honom förbi och svarade: "Du har förkastat min nåd och
  förlåtelse, då den erbjöds dig; nu är det för sent. Domen är fälld. Jag
  har icke mera makt att efterlåta landsens rätt. Tänker numera icke på
  annat än huru J mågen bereda eder att svara för edra gerningar i en
  annan verld."
  
  Det var dagen efter den, då domen hade fallit. I sitt fängelse satt
  Johan Fleming vid ett bord. Han hade på begäran erhållit skriftillbehör.
  Hufvudet hvilade en stund i handen, innan han fattade pennan. Det var
  sitt testamente den tjuguettårige ynglingen skulle skrifva. Han började
  nu:
  
  "Gud den allrahögste han vare min hjertans kära morkärs tröst uti hennes
  bedröfvelse, och tvifla intet att domarena skola svara mig för Guds
  stränga dom, huru de mig dömt hafva."
  
  Derpå anbefallte han sina tjenare åt sin moder, och bad att "såsom de
  alla honom troligen tjenat, de ock måtte bli ärligen och väl lönta."
  Äfven några små skulder uppgaf han, som borde betalas, recommenderade
  till sin moders godhet personer, som hade bevisat honom välvilja, "i
  denna min bedröfvelses tid, och hafva mig hulpit med mat och öl, såsom
  ock hafva tillsagt att efter yttersta råd hjelpa mitt lik till sin
  lägerstad, efter som mig kan undt vara."
  
  Till konungen beder han "för sin salige faders trogna tjenster, så ock
  min egen intill denna stund, att min hjertans kära morkär och systrar må
  njuta det till godo, som de hafva mist både ärfdt och förvärfdt, att de
  ej må behöfva lida nöd och spott."
  
  Några andra punkter, alla bevisande hans ädla, varma hjerta, tillade han
  yttermera, och slutade med följande ord: "Låter jag min hjertans kära
  morkär förnimma, att hvem hon hafver att beskylla för min död, kan jag
  intet annat säga, utan att den trängtan och åstundan, som hans furstliga
  nåde hafver haft, till att ödelägga och fördämpa min slägt, hafver varit
  orsaken till det förnämsta, hvilket nu efter hans vilja gånget är. Gud
  tröste eder, min hjertans kära morkär, samt mina kära syskon, och låte
  oss finnas i den eviga glädjen. Gifvet uti min eftersta stund på Åbo
  slott den 10:de November Anno 1599.
  
                                Eder ödmjuke son hafver jag varit.
                                _Johan Fleming_."
  
  Sedan detta var skrifvet, vände sig Johan Fleming till sin gamle tjenare
  och sade: "Nu har jag allt ordnadt, och beder dig blott ännu en gång,
  att du, om dig möjligt blifver, må framföra mina hjertliga och
  kärleksfulla helsningar till alla dem, du vet att jag hållit kär, och
  att du må berätta dem om mina sista stunder."
  
  
  
  
                                  XXXV.
  
  
  Sigrid och hennes fader hade emellertid tillbragt tiden i sitt mörka,
  unkna gömställe. En afton i mörkningen hade Sigrid vågat sig in till den
  lilla staden, för att få köpa mat, men snart blef det lilla förrådet
  slut. Hon måste nu åter försöka att skaffa mera. Dessutom blef det allt
  mer af nöden, att söka en annan tillflyktsort, ty det blef allt kallare
  i luften. Derföre måste flyktingarne bjuda till att få höra något från
  den yttre verlden, hvilket äfven eljest var för dem af högsta intresse.
  Herr Erik fogade sig med sin vanliga, lugna bekymmerslöshet uti det
  ingalunda behagliga läget, att tillbringa sina dagar i det mörka och
  unkna, källarlika rummet; och Sigrid tänkte alldeles icke på att hon
  sjelf led obehag deraf. Men hon fruktade för fadrens hälsa och tålamod,
  och funderade ideligt på utvägar att komma hädan. För Sigrid hade
  visserligen ingen fara varit att vandra bort och återbege sig till sitt
  hem, men att lemna sin far, kunde hon ej sätta i fråga.
  
  Då nu matförrådet var slut, fanns ingen annan utväg, än att Sigrid åter
  i skymningen begaf sig till staden med duken tätt knuten om ansigtet.
  Hon lyckades snart nog att få uppköpt hvad hon behöfde, men hvad hon i
  nyhetsväg kunde få höra, var af så förfärande art, att hon endast med
  möda kunde hålla sig upprätt, för att bjuda till att åter hinna till sin
  far.
  
  "Åh håh, hvad J är högfärdig, jungfru Sigrid", ropade en röst bakom
  henne.
  
  Sigrid spratt förskräckt till och såg sig om, men lugnade sig genast, ty
  hon igenkände gamla mor Annika, som med detsamma upphann henne.
  
  "Nå, mor, hvadan kommer ni?" frågade Sigrid vänligt.
  
  "Åh jo, kommer från blod, mycket blod, nästan för mycket. När hertigen
  håller kalas, så består han så det käns. Fy, det börjar rätt äckla till
  slut, det blir för mycket af det goda. Hi, hi, hi, der kasta' de boll
  med hufvun och satte dem på pikar. Huu, icke var den leken ändå så
  rolig, som jag tänkte, fast sjelfvaste herr Klases son var lika blodig
  som _han_ -- _han_ -- hon vet, jungfru, fast man intet nämner simpelt
  folk i bredd med de förnämare. Men han var allt fager och ung, herrn der
  också, och många sade, att det finns folk som måste gråta efter honom,
  lika bittert, som ... åh ..."
  
  "Johan Fleming, i himlens namn är det då sannt?"
  
  "Åh jo, åh jo, liksom alla de andre. Åh jo, Olof Klasson, Nils Ivarsson
  Stjernkors, Michel Påfvelson Munck, Sten Fincke, och många, många, hela
  långa raden. Bara Kurcken och Arvid Eriksson förde de in tillbaka igen,
  just som de väntade att mista nacken. Åh håh, men det var otäckt! Tror
  jungfrun, att allt vattnet der borta i fjärden, kan tvätta bort all den
  bloden? Ånej, intet går det med salt vatten. Nåh, kanske stora
  Näsijärvi? Nej, det är så stilla, så mildt, icke förslår det. Men
  Kyrönkoski, ja, eller Imatravattnet; husch hvad det skummar i
  tvättbaljan! Ser J, jungfru, blod ville jag ha, det brann i mig efter
  blod, men detta blef dock för mycket."
  
  Åter började Annika: "Och herr Erik Liljeholm, ja, han är död han, och
  honom söker ingen. Men domen föll ändå, att hans lik skulle nedgräfvas i
  galgbacken och hans gods falla andra herrar till. Ah ha, men si, jungfru
  Sigrid gråter icke efter far sin ändå. Hi, hi, hi. Huu, ånej, Annikamor
  har icke lust att skratta, der var ett så ungt hufvud och vackert; och
  det var en annan också, som var ung och vacker, som de sköto der på
  Åland, nog vet jungfrun, den der gossen som ville gifta sig med
  Storklasens flicka. Nå, vill J veta något, jungfru, kan J läsa, kan J
  den trollkonsten? Nog skylla de att lilla mor Annika borde brännas för
  att hon kan mer än andra, men hvad straff borde då den få, som kan läsa?
  Det är väl värre trolleri, det! Der har hon papper, läs, läs. Jo si,
  Johan Bertilsson, han lär väl få söka papperet sitt, han."
  
  Mekaniskt emottog Sigrid pappersrullan, utan att ens veta af det. "Ack,
  de arma. Gud hjelpe dem. Fru Ebba, Karin! O, Gud styrk dem. Kunde jag
  dock på ett ögonblick komma till dem. Huru skola de bära allt detta?"
  utbrast hon.
  
  "Åh, storfolket, hvad felas väl dem?"
  
  "Mor Annika, håna icke de olyckliga, har ni ej sjelf lidit nog bittert
  af att förlora den ni ansåg som edert barn. Har ni i ert hjerta ingen
  annan känsla, än hämd, och ni har dock varit så välvillig emot mig",
  utbrast Sigrid, som mer än en gång förut sökt förhålla mor Annika hennes
  ohyggliga hämdlängtan.
  
  "Åh hå, jungfru, hvar och en sitt, hvar och en sitt. Herr Erik var god
  emot honom -- honom, som jag ej törs nämna; men -- Flemingen, var han
  också god mot honom, han som ... huu nej; hvar och en sitt derför."
  
  "Och derföre vill ni att de, som eder intet ondt gjort, skola lida. Fru
  Ebba, alla lidandes beskyddarinna, den unga Katharina, ja, den unge
  Welam de Wyks mor, ty äfven han hade en mor. Har J, mor, tänkt på alla
  de sorger, alla de tårar, de fälla, har J tänkt på alla de enkor och
  barn, till de många hertigens offer, öfver hvilka J triumferat. Mor,
  mor, kom ihåg, att dessa alla och många, många utom dem, hafva gråtit,
  hafva lidit samma qval och samma sorg, som J icke kunde bära; för hvilka
  J sökt hämd; hvilka J velat släcka i blod. -- Har ni nog nu af eder
  hämd?"
  
  "Det går så underligt omkring i mitt hufvud. Det började så ren der i
  Åbo, der, jungfrun vet, huu, der som det forssade så mycket blod. Tala
  inte så der, jungfru. Huu, jag vill inte hörat. Ånej, ånej, Annika går
  hem. Dit, dit, vet hon jungfru, icke till stugan i Tavastskogen, men
  dit, der hon sprang som liten flicka. Vet J, jungfru, lilla mor Annika
  hon var ännu mindre då. Hon var så _der_ liten. Det var en
  söndagsmorgon, hon hade ett helt rent linne på sig, det var så hvitt, så
  hvitt; hennes fötter voro så hvita, de voro nyss tvättade. Hennes hår
  var också hvitt, det var kammadt och benadt och hennes kinder voro så
  röda som äpplen. Ack, jag minns, jag såg henne så väl i bäcken vid vår
  stuga. Jungfru, jungfru, Annika måste söka opp hvar den hvita, rena
  flickan gömt sig. Farväl, jungfru Sigrid, mor Annika kan ej hjelpa er
  mera nu, hon hinner inte söka sin makt mera, hon måste söka den hvita,
  lilla flickan. Farväl, farväl!" och bort hastade mor Annika och försvann
  för Sigrid i skogen, dit Sigrids blick följde henne, ehuru hon med sina
  tankar icke uppfattat gummans ord, ty de voro helt och hållet upptagna
  af de rysliga nyheter, hon just hade hört.
  
  Sigrid begaf sig, full af ångest, till sin far. Hon berättade honom
  först, att mor Annika hade uppgifvit, det man trodde herr Erik vara död
  och att hans egendom förklarats förbruten.
  
  "Ja så, säger gumman sannt, så är jag således död! Nå, det går an att
  jag ej känner mig dess värre, och den döde söker ingen efter. Godsen,
  nå, det måste väl så vara, det kan ej hjelpas. Mina armar äro ännu
  starka. Men mor Metta, det är allt bra tungt för henne, och du, kära
  barn! Herr Enevald måtte dock väl icke rygga, för det du är fattig.
  Nunnans lilla gods lär väl bli allt, hvad du äger. Det kostar på
  högmodet att ej ha något att lemna dig. För mor måtte väl någon utväg
  bli; så må vi dock tacka Gud att det gick så, som det gick, för mig. Men
  visste hon intet säga om våra vänner, som lemnade qvar i faran?"
  
  "Ack, fader, rysligt sladdrade hon tillsammans om blod och mord. Jag
  bäfvar att säga det hon sade. Jag vet ej om man bör tro henne."
  
  "Dödade?" frågade herr Erik dystert.
  
  "Alla", svarade Sigrid, i det hon sammanknäppte sina händer.
  
  "Johan Fleming?"
  
  "Fader, äfven han."
  
  En lång tystnad rådde. Ingendera sade ett ord. Slutligen bröt Sigrid
  tystnaden.
  
  "Fader, här är ett papper, som mor Annika gaf mig, det lär innehålla
  närmare upplysningar."
  
  Tyst uppsökte Sigrid de elddon, hon försett sig med, för att stundom få
  ljus upptändt.
  
  "Läs, mitt barn, hvad det är."
  
  "Det tyckes vara uppsatt af gamle Johan Bertilsson, som det synes, för
  fru Ebbas räkning."
  
  "När hans herredöme blef tillsagd om fredagsaftonen, att han om lördagen
  skulle gå till döden, svarade hans herredöme, att han vore väl villig
  dertill och ville bereda sig, och eftersände magister Grels, kyrkoherden
  i Åbo, att följande morgon besöka honom. Om morgonen, sedan kyrkoherden
  afhört hans herredömes skriftermål och meddelat honom det rätta
  vägapasset, den heliga nattvarden, och min unge herre efter slutad bön
  steg opp, sade han till mig: "Ännu må du dessa få stunder tjena mig,
  sedan är du fri", och då jag i yttersta bedröfvelse föll i gråt,
  fortsatte han: "Nej icke så, Johan Bertilsson. Gå dock nu till Joachim
  Scheel och säg honom, att då, oaktadt han så lofvat och velat, han icke
  kunnat frälsa mitt lif, så beder jag honom, att han må åt min moder och
  mina syskon göra hvad godt han kan; äfvensom, om det vore möjligt, att
  hos hans furstliga nåde utverka uppskof med min död till måndagen. Jag
  trodde icke det skulle ske ännu, och önskade kunna besörja om min
  begrafning."
  
  I detsamma inkom i fängelset grefve Mauritz Lejonhufvud, för att förebrå
  hans herredöme, det han skulle hafva beskyllt och förtalat hans broder
  för förräderi, men sedan hans herredöme hade lyckats gendrifva denna
  beskyllningen och bevisa sin oskuld häri, sade han till grefve Mauritz:
  "Efter jag nu ser och förnimmer, att hans furstliga nåde icke vill låta
  sin vrede falla, utan vill stå på sin högsta rätt, så låter jag mig
  härmed gerna nöja. Vill ock gerna och välvilligt gå härtill och befalla
  Gud allsmäktig, som är den högste domaren, denna saken. Han må dömma
  emellan mig och dem, som mig dömt hafva, eftersom hans gudomliga
  majestät bäst synes, och låter mig åtnöjas med eder, gode herrars, dom.
  Så beder jag dock eder, käre Mauritz Stensson, att J villen göra väl och
  så förhandla hos hans furstliga nåde, att jag måtte blifva förskont till
  måndagen, på det jag måtte få ställa något till min begrafning, efter
  jag hittills icke haft så mycket i min förmögenhet, att jag kunnat köpa
  mig så många bräder, som jag behöfde till kista; förrän jag sent i
  aftons af hans furstliga nåde fick igen mitt skrin, der några ringa
  penningar voro uti, med hvilka jag nu litet kan ställa om min
  begrafning, om det vore möjligt att jag finge tid dertill. Sammaledes
  beder jag eder, att mästermannen icke må komma vid mina kläder, eller
  att han, min slägt och mina förvandter till vanära, skulle få löpa
  omkring i dem. Jag vill eljest gerna förära honom hvad de äro värda."
  
  Grefven svarade: "Käre Johan Fleming, af hjertat gör det mig ondt, att J
  så ung är kommen i denna olycka, ty J ären mig icke så fjerran
  blodsförvandt. Men efter det nu ej kan annat vara, så önskar jag eder af
  Gud ett godt tålamod och ett stadigt hopp till Gud allsmäktig. Hvad edra
  böner anbelangar, så vill jag gerna framföra dem till Hans Furstliga
  nåde och låta gifva eder svar."
  
  Jag följde efter grefven, som genast gick opp till fursten, och väntade
  svar; men när grefven kom ut, sade han: "Jag tilltalade Hans Furstliga
  nåde, men fick intet svar."
  
  Åter inträdde jag i fängelset och redogjorde för min beskickning.
  
  När hans herredöme hörde svaret, sade han: "Så må det då blifva som det
  är, och jag befaller mig i den allsmäktige Gudens våld; men gå dock ännu
  till grefve Mauritz och bed honom, efter det är min sista bön i denna
  verlden, att han ville laga så, att bödeln icke må få mina kläder, och
  med mitt hufvud och min kropp icke må bedrifvas något spektakel efter
  min död."
  
  I detsamma kom vakten för att afhemta honom till döden, och frimodigt
  steg han opp och medföljde utan dröjsmål. Under vandringen framåt
  upprepade han flera sköna språk ur bibeln och tröstade sjelf presten,
  som gick bredvid honom, och som ej kunde hålla sig från tårar. Folket
  strömmade till, hvar de fångne herrarne framgingo, och hans herredöme
  tillropade dem med glad röst: "Farväl alla mina goda vänner, och allt
  ärligt folk. Om någon finnes, som jag i någor måtto förtörnat, så beder
  jag om vänlighet." Och alla de det hörde, gräto och jemrade sig öfver
  hans oskyldiga död.
  
  Allt gick det sorgliga tåget framåt. I fönstren stodo fruntimmer och
  skådade. Då lyfte Arvid Eriksson gladeligt på hatten och sade: "Jag
  hafver alltid gerna uppvaktat fruntimren. Ville de nu, hos hans
  furstliga nåde, hjelpa mig härifrån, skulle jag vara deras tjenare, så
  länge jag lefver." Sedan påsatte han åter hatten och gick vidare. Nu
  blef hans herredöme varse mig, der jag gick, och sade till mig: "Jag
  vill och begärer, Johan Bertilsson, att du ser till att du kan komma
  till min morkär och säg henne om min hädanfärd, och bed henne gifva sig
  tillfreds, och säg att jag gerna och gladelig gick härtill. Liksom en
  man, som hela dagen har arbetat, gerna vill gå till hvila, så gerna vill
  jag gå till denna min död. Hvilket jag stadeligen vet och tror, att det
  icke skall vara någon död, utan en ände på all jemmer och vedermöda, och
  såsom en ingång till den rätta glädjen, der jag ock förhoppas att min
  morkär skall finna mig igen. Ty i denna verlden kan jag ej mera hoppas
  hon får stor glädje. Och tag denna ring och för den till henne, jag äger
  intet annat, som jag kan sända henne, och säg henne, att jag befallte
  henne i den allsmäktige Guds beskydd. Han, hoppas jag, skall vara min
  hjertans kära morkärs tröst i hennes kors."
  
  Om en stund sade han: "Fru Elin har lofvat, att den tapet mina systrar
  åt mig stickat, skall för mig hemtas att lida uppå. Gå och se till, att
  så verkligen sker."
  
  När jag genom min herres tyske tjenare hade beställt härom och återkom,
  bad hans herredöme mig ännu en gång att sjelf till hans moder framföra
  hans sista helsning och tillade: "jag råder nu öfver ingenting af min
  egendom, jag ville dock belöna dig för din trohet", vid det han så
  talade kom han till spetsgården på torget. Han lemnade nu sin kappa åt
  mig och sade vänligt: "behåll dock denna och min mössa", och steg med
  bart hufvud in i ringen. Derpå gick han ett hvarf öfver den och så ref
  han opp sin tröja så att alla knapparne flögo omkring och ingen blef
  qvar i tröjan.
  
  Då steg kyrkoherden fram och sade: "Herre, herre, icke så häftigt. Gör
  först bön till Gud allsmäktig."
  
  "Ja, gerna", svarade han, föll på knä och bad ifrigt med djup andakt och
  mot himlen höjda ögon. Derpå uppstod han åter, bjöd farväl åt det
  församlade folket, vinkade med handen åt dem han kände och befallte dem
  Gud allsmäktig med mycken vänlighet. Alla gräto och klagade högt.
  
  Nu höjde han sin röst och började tilltala folket och förklarade sig
  vara oskyldig till den dom honom skulle öfvergå, ehuru han erkände sig
  vara en stor syndare inför Gud. "Jag hoppas och tror stadeligen att Gud
  skall vara mig nådig, och med denna döden draga mig till en sann
  syndabot, och öppna för mig dörren till sannt lif och glädje. Men i
  verldslig måtto vet jag mig inför Gud och verlden oskyldig, och är till
  min död ingen annan orsak, än den trängtan Hans Furstliga nåde haft, att
  utrota min slägt. Detta är enda orsaken till min död, och har nu gått
  efter Hans Furstliga nådes vilja."
  
  Sorl och rop uppstod bland Hans Furstliga nådes tjenare och man skrek,
  att han förolämpade fursten. När då han icke fick tala för sorlet, höjde
  han rösten och sade: "Hvar är min dom, när är jag förhörd eller ens
  anklagad? Det skall ingen ärlig man bevisa mig; men den, som har
  beskyllt mig, har talat som en skälm och förrädare och icke som en
  hederlig man. Jag tager derpå till vittne Gud och allt ärligt folk som
  mig känt."
  
  Nu började tumultet än häftigare och de ropade, att han skulle
  återföras, för att få en hårdare dom, för de ord han talat om Hans
  Furstliga nåde, men Hans herradöme sade: "Nej, nu har jag engång gått ut
  och går aldrig mera in. Jag är här för att dö, och vill här dö. Och må
  Gud allsmäktig döma emellan mig och dem, som mig dömt hafva. Eder,
  ärliga män alla, beder jag, tala icke ondt om mig efter min död, förlåt
  mig om jag förtörnat någon, gerna vill jag förlåta enhvar, som emot mig
  brutit." Röster bland folket svarade, att alla ville minnas honom med
  vänskap, han hade visst icke gjort någon emot.
  
  "Gud vare med eder alla, fattiga, och rika", sade han och gick nu inåt
  ringen och drog af sig tröjan. Ännu en gång tillropade han Johan
  Johansson och mig att sörja före att de fattige måtte få någon gåfva. Så
  knäföll han på mattans rosor och blad och utbrast: "Herre Jesu Christi
  annamma min anda och själ." Så blundade han med ögonen och slöt sitt
  unga lif, under det de sjöngo en psalm. "Gud den allrahögste anamme hans
  herradömes själ!"
  
  Hans herredömes halfbroder, Olof Klasson, skyndade fram för att få
  blanda sin blod med sin käre broders, men de skjöto honom undan. När
  ordningen sedan kom till honom ropade han högt: "Gud skall utkräfva den
  oskyldige Johan Flemings blod af hertig Carl, den blodige mördarn."
  
  Men knektarne höjde åter sorl och skri, och derunder slöts äfven hans
  lif."
  
  Ofta hade Sigrids läsning afbrutits med gråt, nu när hon slutade
  öfvergafs hon alldeles af den mödosamt tillkämpade fattningen, och
  hennes tårar strömmade utan hejd.
  
  Dystert sade herr Erik: "Han var mig den käraste, de andre voro alla
  mina vänner, o, att jag hade varit med dem. Dock, otacksam är jag icke,
  du min milda, fromma och dock så raska flicka. Gud välsigne dig barn!
  Har du vågat lifvet, har du trottsat alla faror för att rädda din far,
  så skall han ock icke af otålighet önska sig döden."
  
  Följande morgon sade herr Erik till sin dotter: "Nu, min flicka, böra vi
  ju med jemförelsevis större trygghet kunna bege oss hädan, då man torde
  tro mig död. Icke skola vi då länge dröja i detta gömmet, som dock just
  icke är behageligt", och så snart aftonskymningen började inbryta,
  begåfvo de sig å väg.
  
  För att bäst förkläda sin far, band Sigrid öfver hans ansigte en duk och
  uppgaf, att han var blind och af en kula sönderskjuten i ansigtet, på
  hvilket hon vid första lägenhet fästade en stor lapp som ett plåster.
  Sigrid ledde nu den såkallade blinde fadren, men hade dock bundit klädet
  så, att han kunde nödtorfteligen se.
  
  Någon väg, som skulle fört dem genast längre från det farliga
  grannskapet af Åbo fanns icke, hvilken de kunnat taga, utan måste de
  följa en som förde dem nästan i en halfcirkel deromkring. Af denna
  anledning voro de ännu följande dag på förmiddagen icke mera än två mil
  aflägsnade från staden.
  
  Det hade snöat om natten och bildat ett litet förgängligt, men
  hjelpeligen godt slädföre. Erik Liljeholm och Sigrid vandrade långsamt
  och tungt framåt vägen. Nu hördes ljudet af ankommande hästar och släde.
  
  "God dag, god dag, gammelfar, god dag flicka. Hvart tänka ni ta vägen?"
  ropade en vänlig röst ur slädan.
  
  Herr Erik strök af sig mössan och svarade: "Åt skogsbysidan, granne,
  ärna vi oss, men eljest går stafvakarlens väg dit, der han hoppas få en
  bit bröd och tak för natten."
  
  "Det kan allt vara tungt både för dig, far, och för din unga flicka, att
  gå och vanka i den nyssfallna snön. Mina två kampar äro raska", sade
  bonden, med ett välbelåtet leende blickande på sina välfödda hästar.
  "Sätt er på, så kan ni åka så långt vi ha samma väg."
  
  Gerna begagnade sig vandrarne af tillbudet. Snart hunno de åkande förbi
  en gård, der hästar stodo ispända för ett par slädar. Det såg ut som om
  någon resande här hölle rast. Längre fram på vägen syntes ock några
  herrar, som vandrade framåt, liksom för att fördrifva tiden medan de
  väntade på hästarne. Snart hunnos vandrarne af de åkande, ehuru desse nu
  åkte nästan steg för steg, för att vid sin förbifärd icke tvinga de
  gående opp i snön.
  
  "God dag, Grönbackas Simon", ropade en lång ljuslätt herre, med kort
  pipskägg och knäfvelborrar. "Fick du rågen väl betald? Jag hör att du
  varit på slottet i morgons för att sälja."
  
  Förvånad frågade Simon: "Hur vet herrn det?"
  
  "Åh jo, en af de här herrarne såg dig der, när du lastade af, och kände
  igen dig."
  
  Simon hade stadnat hästarna under samtalet. Den fremmande steg bakpå
  slädan och sade: "Siså, kör på du bara. Våra hästar ha nu hvilat och de
  andra herrarne kunna komma efter med dem. Till dess åker jag med dig."
  
  Bonden erbjöd åt den fremmande sin plats inuti slädan, men han svarade:
  "Sitt stilla du, far, i ditt hus och i din släda är du herre sjelf."
  
  "Så god som kungen på sin thron, säger ordspråket", svarade Simon.
  
  "Ja väl, men se bara till, att du icke låter dina vänner missbruka ditt
  namn till att förråda ditt hemman! Ja, ja, min käre Simon, jag har hört,
  att du skall vara en redlig man och trogen undersåte, som icke hållit
  med den blodsugarn Klas Fleming och hans anhang, men du är ju dock icke
  så gammal ännu, hvarföre har du ej gripit till vapen, för att stå emot
  den landsförrädaren?"
  
  Erik Liljeholm satt tyst nedlutad i slädan, utan att synas höra på
  samtalet. Han hade genast i den fremmande igenkänt hertig Carl, hvilken,
  alltid verksam och outtröttlig, äfven nu begagnat det lilla slädföret,
  för att med egna ögon undersöka förhållandet med ett klagomål öfver
  några soldater, hvilket inlupit ifrån bönder, som tillhörde hertigens
  parti.
  
  Huru herr Erik skulle finna sig till mods vid det oförmodade mötet, är
  lätt att tänka sig. Äfven Sigrid hade med bäfvan och förskräckelse
  igenkänt sin faders dödsfiende. Hon satt framföre i slädan och drog sig
  tillsamman som om hon sålunda trott sig kunna undgå hertigens
  genomträngande blickar. Hon kunde ej hindra att en ofrivillig darrning
  skakade henne vid ljudet af hans röst.
  
  "Hvad är det för folk du har i slädan med dig?" frågade hertigen.
  
  "En blind gubbe med sin flicka, som brukar leda honom. Jag bjöd dem att
  få åka, efter jag hade godt rum."
  
  "Flicka du, dra ryan, som ligger bredvid dig i slädan, öfver dig, och
  sitt ej der och kuttra för kölden som en höna", ropade hertigen åt
  Sigrid. Knappt medveten af hvad hon gjorde åtlydde Sigrid befallningen,
  och hoppades nu på att åtminstone hon icke skulle fästa uppmärksamhet,
  sen hon blifvit mera undangömd. Att vådan för hennes far blefve
  densamma, om ock endast hon blefve igenkänd, fann hon lätt. Hennes far
  var visserligen nogare förklädd, men huru hoppas, att han skulle undgå
  hertigens skarpa blick. Under fällen lade hon sin hand på fadrens fot,
  det var henne som en tröst att få vidröra honom.
  
  "Du har välgjorda remtyg på din häst", fortfor hertigen åter till Simon.
  "Det är väl gjordt på egen gård, tänker jag? Se det är just konsten det
  för bonden, att ta allt i egen knut. Hvar penning som man spar, den har
  man. Hästar lär du väl ha i spiltan som syrsor i spiseln, jag ser nog
  hurudana lejon de här äro?"
  
  "Åh käre herre, icke har det varit tider nu för bonden att hålla hvarken
  hästar eller andra kräk i öfverflöd, och nog har man fått slita om man
  någon skeppa råg velat ha i boden, och de flesta ha fått tugga på rena
  barken, så långt de kunnat."
  
  "Ja se, det skall dock bli annat regemente nu. Icke behöfver bonden
  rädas, att herrarna ska skinna honom som den köttmånglaren Fleming och
  hans anhang och hans knektar och ryttare gjorde. Nog skall det snart bli
  pinn före. Det skall bli en annan dans för hoppatossa, och jag skall väl
  med Guds hjelp så räkna med dem, att jag skall räkna dem i galgen.
  Farväl nu Simon, tack för skjutsen, der kommer min egen släda."
  
  Hertigen hoppade af, kastade sig i sin egen släda och var långt borta
  innan Simon hann sansa sig af förvåning öfver den förnäme gäst han, utan
  att veta det, haft på sina medar.
  
  Att hos Carl icke misstankar väcktes, af den föregifne blinde och hans
  dotter, var besynnerligt nog. Hade han blott kommit att höra någonderas
  röst, eller eljest fäst sig vid dem, så skulle säkert hans skarpa blick
  hafva upptäckt förklädnaden, ehuru han ej på många år sett herr Erik och
  Sigrid endast en gång.
  
  Undsluppen den hotande faran, sände herr Erik en tacksam suck till Gud,
  som beskyddat honom. Snart kom den vägskillnad der Simon skulle taga af
  opp till sitt hemman, och herr Erik och hans dotter afstego nu, för att
  till fots fortsätta färden. Så snart Simon ej mera kunde se dem,
  stadnade Sigrid och omfamnade sin far, under det hon stilla gråtande
  lutade sitt hufvud mot hans bröst. Hon hade så länge lidit den
  förfärligaste ångest och måste nu ge sin känsla luft.
  
  "Barn, barn, gråt icke nu. Det går ju ingen nöd på mig."
  
  "Ja derför vill jag tacka Gud så länge jag lefver, men det var en ryslig
  stund. Fader, hvad tänkte du väl, då du så der satt framför den
  förfärlige?"
  
  "Jag tänkte: får räfven tag i dig, så biter han hufvut af dig som om du
  vore en gås."
  
  "Ack, far, jag darrade som ett asplöf och du satt så lugn och stilla."
  
  "Kära barn, icke var det första gången, som jag väntat på att döden
  skulle ta makt med mig, och engång skall man ju deran, om än man gerna
  ville ha en hederligare död än gåsen. Dock hoppas jag att Gud förlåter
  mig mina synder, om jag än kommer och ber derom ett hufvud kortare än
  förr."
  
  
  
  
                                  XXXVI.
  
  
  Ju längre inåt landet de vandrande kommo, dess ödsligare blef det, och
  spåren af klubbkrigets härjningar blefvo allt mer synbara.
  
  En dag möttes de vandrande, vid slutet af en by, der ännu några bebodda
  kojor syntes, af en man bärande ett litet knyte. Detta var temmeligen
  ovanligt åt dessa trakter. De hade här träffat mest qvinnor och barn, då
  någongång menniskor funnos i de förödda boningarna.
  
  Med häpnad varsnade Sigrid att mannen flere gånger såg sig om efter
  vandrarne och slutligen stadnade. I detsamma kom en pojke, med lång hvit
  lugg och klädd högst lätt i en trasig skjorta, trafvande utefter den nu
  åter alldeles uppblötta vägen. Hans drägt måtte alls icke förekommit
  honom, att vara någon för sval Novemberkostym, han skuttade sin väg
  fram, med de allra pojkaktigaste krumsprång. Men ödet lät honom oaktadt
  all nöjsamhet komma på fall, så att han vid en kapriol, midt för de
  vandrande, halkade och föll med stort buller ned i diket, dit han fick
  en högst oförmodad massa af ruskor, små stenar och mull att göra sig
  sällskap, och i fallet grep han så ifrigt efter herr Eriks ben, att
  denne, endast genom att kasta sig åt sidan, kunde undgå att dela hans
  öde.
  
  Nu skrattade herr Erik godt, och glömmande sin blindhet, tog han pojken
  i nacken och drog opp honom ur det djupa diket, ställde honom på vägen,
  tog med handen i den långa luggen och ruskade den smått. Derpå gaf han
  pojken en lindrig smäll med flata handen och sade: "Seså, far hem nu med
  god fart. Opp på ugnen med dig och bed mor torka din skjorta, jag tänker
  du ingen annan har att ömsa på dig."
  
  "Nej se, katten far J, var det icke visst och sannt ändå", ropade mannen
  med knytet, som nu hastade fram. "Ja väl är det sjelfvaste herr Erik i
  lifslefvande lif och blod. Husbond, husbond, Gud välsigne eder. Ni
  lefver, ni är frisk och fri. Herre Gud, hvem hade väl väntat sådan
  glädje! Nej maken har jag ej sett." Tårarna trillade lätt ur mannens
  ögon, men han tycktes sjelf ej hinna märka dem.
  
  "Jaså, det är du, Elias. Jag hade knappt kännt igen dig. Nå, hvar håller
  du hus nu för tiden?"
  
  "På landsvägen, ingenstans nu, herre, om ni ej vill vara så god och ta
  mig i er tjenst igen. Och jungfru Sigrid, nå si hvad J har blifvit fager
  och vuxit. Förlåt, förlåt, så jag är djerf och pratar, men för gu, när
  jag såg herr Erik smälla till pojken der och skratta med detsamma, då
  kunde jag icke längre tveka, att det icke var J. Så många gånger jag,
  vettvilling och ostyriga pojke, gjorde eder harm och retade ert fromma
  sinne att ge mig en smäll, skulle jag inte känna igen er!"
  
  Herr Erik log och sade: "Nå Elias, du lär ha tyckt att det bestods för
  mycket af slaget, efter du rymde ifrån mig."
  
  Elias steg ett steg tillbaka och nedlutade sitt hufvud. "Herre, si sådan
  är jag, icke ett strå bättre än förr. Gud hjelpe mig, fattige syndare.
  Här står jag, pratar i glädjen att se er frisk och sund, och går fram så
  djerft som om jag ingenting hade på mitt samvete. Och huru många tusende
  gånger har jag ej tänkt mig den stunden, då jag skulle få se eder och
  komma inför ert ansigte, och huru jag då skulle gå fram till eder och
  säga eder, som jag nu gör: Herre förlåt mig."
  
  "Nå, men hvarföre har du ej kommit och sagt det då?"
  
  "Kunde jag väl det? Ni hade tagit mig fattige, fader- och moderlösa
  barn, gifvit mig kläder och föda, och ville lära mig allt hvad godt och
  nyttigt var, men allt vildare och öfverdådigare blef jag. Nu var jag ren
  femton år gammal, men aldrig ville det bli folk af mig. Väl kunde jag
  arbeta när så föll sig; men mitt odygdiga sinne tänkte på intet annat än
  upptåg. En dag, då jag skulle föra den präktiga tyska ridhästen, som
  herr Klas hade gett er, ut för att svalka sig efter er hastiga ridt, då
  tog mig en oemotståndlig lust att försöka rida på den. I början lät jag
  den gå helt sagta, men allt ifrigare blef jag, allt mer dref jag på
  hästen, allt vildare for den framåt. Jag skrek och hojtade som en
  besatt. Vi blefvo snart lika vilda begge, hästen och jag. Slutligen hade
  jag ingen makt med den, den rusade framåt med mig, utan att jag kunde
  styra den, så ned på insjön. Isen var svag, den brast. Jag hade i
  förbifarten nappat tag i en trädgren och blef hängande der, men hästen
  fortsatte sitt lopp, den for ner som sagdt är, och blef der. Jag tänker
  ni kanske beskyllt mig för, att ha stulit er häst?"
  
  "Nej, hästen hittades död, och när du försvann, så gissade jag, att du
  ej vågade komma tillbaka."
  
  "Ja, jag vet ej rätt om jag ej vågade, eller om jag ej snarare tyckte
  att jag ej mer var värd att se ert signade ansigte och äta ert bröd!
  Sannt var det ock, att jag ej det var."
  
  "Nå, hvart tog du sen vägen?"
  
  "Jag blef soldat och kom öfver på Revalska sidan, och der var jag i sex
  år, och der lefde jag ibland vildt nog; men allt gnagde mig samvetet,
  och jag tror nästan ändå, att det till slut var er döda häst, som gjorde
  så pass folk af mig, som jag sen blef. Allt mer och mer tärdes jag af
  längtan, att få komma och be husbond om förlåtelse, och jag fick ingen
  ro förr."
  
  "Nå, hvarföre kom du inte?"
  
  "Det kunde jag omöjligt göra, om jag ej på något sätt kunde visa er, att
  jag hade allvar med min ånger. Dertill grämde mig dag och natt, att jag
  ej kunnat ersätta er skada. Jag hade slutligen kommit på den tanken, att
  om jag kunde hemta med mig ett par hästar, åtminstone lika ståtliga som
  den döda, så skulle jag komma och begära förlåtelse. Detta blef till
  slut min dröm, både som vaken och sofvande. Jag tänkte knappt på något
  annat. Men hvad kunde jag samla som soldat? Ringa byte gjorde vi. Jag
  gaf tjensten hin, så snart jag kunde slippa fri, och så var jag i några
  år trädgårdsarbetare hos fru Ebba på hennes gods, men hur jag än knogade
  på dalern, icke kunde jag der mycket lägga ihop. Men så kom jag öfver
  till hemlandet, och tog tjenst som trädgårdsmästare hos herr Gödich
  Fincke. När jag hade tjenat der några år, började jag smått fundera på
  att tala vid min husbonde, om huru jag skulle få hästarne köpta, ty jag
  hade nu pengar, så jag tänkte det något skulle förslå. Men se, så kom en
  vacker dag klubbhären till oss och brände opp godset och förstörde
  trädgården, och aldrig hittade jag af mina pengar, bara några hopsmälta
  silfverklumpar, och det var ej värdt fjerndelen af det som brunnit."
  
  "Min husbonde hade sen annat att göra för folket, än laga trädgården i
  skick, och så blef jag ledig. Men nu vaknade mitt samvete först rätt på
  allvare. Jag började tycka, att det förut hade varit bara munväder med
  min ånger, och att jag varit en högmodig best, som ville ersätta skadan,
  bara för att ej behöfva så djupt ödmjuka mig inför er. Nu hade Gud
  straffat mig och tagit pengarna ifrån mig och tjensten med, så att jag
  nu skulle som en riktig arm syndare måsta komma till er, utan att ha nån
  förtjenst att åberopa, utan blott nödgas anropa er mildhet. Men si, det
  var länge innan jag så fick makt med mitt hårda sinne. Dessutom ville
  jag gerna arbeta som dräng på godset, till dess vi litet skulle få i
  ordning der, efter klubbmännens framfart. Slutligen kunde jag ej längre
  lefva, utan att som den förlorade sonen komma och säga: jag har syndat!
  Så fick jag reda på att herr Erik skulle finnas på Åbohus; jag kom dit,
  men kunde ej slippa in, förr än hertigen fått det i sina klor. Jag
  skulle sen försöka att der få träffa eder, men när jag frågade efter er,
  så sade de mig att herr Erik Liljeholm var död och begrafven. Och så
  vände jag af som en dåre, och visste ej hvart jag skulle ta vägen. Jag
  tyckte att jag hade ingenting mer att lefva för i verlden, när jag ej
  hade att hoppas er förlåtelse."
  
  "Nå, hvart ernade du dig nu?"
  
  "Knappt jag sjelf vet. Men nu, herr Erik, hoppas jag att J icke
  förskjuter mig, utan tar mig i eder tjenst åter."
  
  "Käre Elias, ser du icke på mig, att jag är en fattig man, som ingen
  tjenare kan hålla. Det må du ock få veta, att jag flytt undan hertigen
  och har säkerhet till lifvet, endast så länge, som ingen förråder mig."
  
  Elias såg en stund fundersamt ned för sig, så sprang han hastigt opp.
  "Herre är det så, si då är det nu allrabäst, ty då kan jag ju verkligen
  vara er till nytta. Vore allt som förr, skulle ni ha tjenare nog, utan
  mig. Allt godt herre, nu tar ni mig ju till nåder och tar mig i er
  tjenst? Har ni ej råd att bestå er tjenare, så har jag åtminstone råd
  att bestå mig herre."
  
  "Det kan allt vara godt och väl, men jag äger ej ens så mycket att jag
  kunde ge dig kläder och föda. Som du vet äger en död man ingenting och
  hertigen har haft försorg att ge mig arfvingar."
  
  "Nå ja, det vore visst sak, det. Nog håller min vadmalsjacka ännu en tid
  ihop, dessutom har jag helgdagskläder här i knytet. Det har ingen nöd
  dermed, och dålig karl den, som ej kan förtjena sig födan! Käre herr
  Erik, aldrig var ni svårbedd förr i verlden; var nu inte heller omild
  emot mig, utan tag mig i er tjenst."
  
  "Det är i sanning en präktig tjenst, du är så angelägen om", sade herr
  Erik skrattande, "men icke har jag heller hjerta att försmå din
  välmening. Må du då stadna hos mig. Kanske kommer ock en tid, då jag kan
  få löna dig. Om icke, så må du få din trohetslön af honom, som ingen
  olönt lemnar."
  
  "Tack, tack, min älskade och hjertegode herre, för löftet att få stadna
  hos eder. Om jag än skulle lönlös tjena er i all min tid, så är jag ju
  förut betald. Hvem var det, som i så många år födde min fattiga mor,
  till dess hennes långvariga sjukdom slutligen förde henne i grafven.
  Hvem har betalat er derför? Hvem har betalat er för, att ni upptog den
  fader- och moderlöse gossen, och födde och klädde honom och bjöd till
  att göra folk af den vettvillingen? Nå, nu är det ju allt klappadt och
  klart, och jag får stanna hos er. Men törs jag nu fråga, hvart J ernen
  eder?"
  
  "Ja, visste jag det rätt sjelf. Mest har jag tänkt på att, då nu landet
  är så öde och folket utrotadt, så finnes väl mången koja, som blifvit
  obebodd. Skulle man i någon afsides nejd hitta en sådan, så vore väl
  bäst, att der slå sig ned. Några daler har Sigrid medfört och så kan man
  väl kanske slå sig ut, till dess jag hittar på något arbete, hvarmed jag
  kan förtjena mitt bröd. Sigrid måste återvända till sin mor, såväl för
  att trösta henne, som för det hon icke kan öfvergifva sin fästeman.
  Dessutom är faran att bli upptäckt blott så mycket större, när hon är
  med, ty nog ser en hvar att hon icke är en bondqvinna."
  
  "Jaha, si just så skall det gå", utropade Elias och knäppte med
  fingrarna. "Ja, jag vet, så går det. Det är som så, ser husbond, att dit
  oppåt Nyslottstrakten, der vet jag finnes ett nybygge, som togs opp för
  några år sen af en duglig karl, opp i vilda skogen. Han byggde sig en
  stuga och svedjade och röjde sig tillochmed litet åker; och äng fanns
  ymnigt. Men så kom dit på trakten en, som de kallade Pitkä Jussi, och
  ingen visste just hvad han var för en; men nog såg man, att det var en
  landsstrykare, och en som icke iddes arbeta. En dag var nybyggaren borta
  och Jussi bodde i hans stuga och skördade hans åker, och lefde af hvad
  den andre tagit opp."
  
  "Hade han slagit ihjäl nybyggarn?"
  
  "Nej, nog hördes denne sedan ha synts åt andra trakter af socknen, men
  Jussi var stark karl och lär väl haft hjelpare med sig, och så gjorde de
  som gökungen."
  
  "Nå, hvarföre gick han icke och klagade för rätta?"
  
  "Åh håh, husbond, rätten den sitter kanske i stora herrars gelag, men i
  vårt fattiga land är det ondt efter den i vildmarkerna och skogarna, och
  i afsides socknar. Nog har det gått mången annan som honom, och det sägs
  att herrarne lär ha tänkt på att ställa så, att det med den saken skall
  bli bättre ordning. Flemingen lär ren ha börjat ställa dermed, men hann
  ej få det bättre, innan han dog. Nå ja, hvem som nu gör det! Kanske
  hertigen, han skall ju vara en sträng ordningens man och bondeskyddare;
  men en räf och en varg är han sen också! Nå ja, hvad var det jag skulle
  berätta. Jo, när klubbemännen plundrade och härjade, så tyckte väl
  Jussi, att det var ett lätt sätt att få sig gods och gull, och så
  lemnade han åter nybygget öde och gick med bondehären, och der stupade
  han. Och han, som först tog opp nybygget, han gick också med i en annan
  bondhop, ty han var arg på Flemingen, som inte hade tuktat den, som tog
  nybygget af honom; och så fann han sin död, och hans hustru och små barn
  ha gått till korta af onaturlig föda och annat elände, som tar bort
  folket nu som strå. Nu ligger nybygget öde och förfallet; men vill
  husbond, så söka vi opp det. Jag hittar vägen dit, och så har husbond
  tak öfver hufvud och godt gömsle för vintern. Och får hertigen
  öfverväldet, som de nu säga, så kan husbond sitta der till bättre tider.
  I vår arbeta vi opp jorden igen, och i vinter göra vi oss verktyg
  dertill och fånga harar och fåglar, och fiska i insjön vid gården. Ja,
  och vill husbond vara så god och förlåta att jag bjuder dåligt för
  präktigt, så skall jag nu hemta en arbetshäst för ridhästen. Till en sån
  räcker väl ändå, det jag har qvar; och litet råg måste vi nu ock se oss
  om att få, och utsäde och så der bortåt. Det går allt galant, husbond."
  
  Projektet begagnades. Allt noga öfverlagdt, var det det bästa man kunde
  hitta på, och syntes erbjuda säkerhet, och till nybygget i skogen
  ställdes nu vandringen.
  
  Stället fanns. Det var visserligen förödt och förfallet, men ej mer, än
  att åtminstone stugan inom några dagar var satt i hjelpligt skick, lätt
  kunde eldas varm, och genom Sigrids omsorger småningom fick tillochmed
  ett någorlunda trefligt utseende.
  
  Herr Erik började nu allt mer påyrka, att Sigrid skulle bege sig till
  fru Metta, men hon hade tungt af att lemna sin far här i ödemarken, i
  strid emot tusende försakelser, utan att ens hon skulle få deltaga, och
  efter sin förmåga försöka, att mildra dem. Men hon måste dock finna
  nödvändigheten af, att begifva sig bort. Hennes vistande hos fadren
  skulle af flere anledningar lättare väcka misstankar emot honom. Redan
  hennes utseende och tal röjde honom, hon kunde ej lyckas i, att se ut
  och tala som en bondflicka. Att hon försvunnit ur hemmet, kunde ock ge
  anledning till misstankar. Dertill kom, att fru Metta troligen sväfvade
  i oro, ehuru mor Annika hade lofvat ge henne en vink om att allt stode
  väl till, och att hon nu väl i sina bekymmer äfven behöfde Sigrids tröst
  och hjelp. Ehuru för ögonblicket oantastad, var dock herr Erik ingalunda
  fullkomligt i säkerhet, och att fru Metta för sin högt älskade herre
  skulle lefva i stort bekymmer, var gifvet, likaså att hon med smärta
  skulle se all egendom sköflad; och deraf var dock största delen
  arfvegods, som hon hade medfört i boet, och henne derigenom dubbelt
  kärt.
  
  Enevald Fincke var ännu icke kommen från Polen, men skulle väl ock
  troligen snart återkomma, då han numera föga der kunde uträtta något för
  Finland. Alla dessa skäl sammanlaggda, bevisade Sigrid nödvändigheten
  af, att lemna sin faders hem. Dertill kom ock behofvet för nybyggarne,
  att anskaffa sig en mängd oumbärliga saker. Det lilla de sjelfva
  medfört, förslog alldeles icke, och brödet var nästan förtärdt. Elias
  skulle följa Sigrid och på återvägen förskaffa, hvad som oundgängligast
  behöfde medföras till bosättningen på det öde hemmanet.
  
  Elias hade emellertid begett sig bort, för att söka anskaffa en häst,
  och anlände nu med slädan lastad med åtskillig nödtorft, och så måste
  Sigrid bege sig å väg. Hon hade, sedan hon nu de sednaste dagarna njutit
  mera lugn, börjat känna en djup längtan att åter få träffa sin
  trolofvade. Hon visste och kände väl med sig, huru svårt hon hade att
  öfvervinna den blyghet och ordfattigdom, som så ofta hindrade henne, att
  rätt för honom uttala sina tankar och känslor; men nu hade hon så länge
  varit skiljd ifrån honom, så mycket af vigt hade händt, och det föreföll
  henne, som om alla dessa händelser, hela denna tid, låge emellan henne
  och Enevald som ett flor. Hon längtade att få allt klart emellan sig och
  honom.
  
  
  
  
                                 XXXVII.
  
  
  Då för fru Metta numera intet skäl var att dröja på Wiken, hade hon
  återvändt till Tannila. Sigrid hade med flit ställt sin färd så, att hon
  skulle komma fram om aftonen, sedan det blifvit mörkt. Hon gick gerad in
  i hushållsstugan, der hon var van att finna sin mor, men nu träffade hon
  der endast en af tjensteflickorna, som sade att fru Metta numera mest
  satt inne i kammarn, och väl stundom kom ut och gick ikring i huset, men
  som en drömmande, utan att märka hvad som föregick, och att hon endast
  gick och vankade och vankade. Så hade hon varit, alltsedan budet om herr
  Eriks död hade kommit.
  
  Sigrid inträdde nu i kammarn. Der fann hon modren sittande alldeles
  stilla, med ögonen halfslutna och händerna sammanknäppta. Hennes
  vanligen så uppmärksamma blick märkte icke den inträdande. Sigrid gick
  fram till henne; med ett utrop sprang fru Metta opp och slog armarna om
  sin dotter. "Sigrid, barnet mitt, Gud signe dig, har jag dig åter. Far?
  lefver han? är han död?"
  
  "Han lefver, för guds skull, mor, lugna er."
  
  "Mor Annika sade att du lyckats frälsa honom, men jag vågade ej fullt
  lita på hennes ord. Berätta, säg fort. Är han säker? Och du har räddat
  honom, du stilla, du säfliga barn?
  
  "Med Guds hjelp skall väl allt gå bra, men monne blott ingen hör hvad vi
  tala om?"
  
  "Gud bevare mig, jag tror jag icke är rätt klok", utbrast fru Metta nu
  med ens, med sin vanliga röst; "är detta saker att prata om, utan all
  försigtighet! Vänta, jag skall se åt. Icke tror jag dock, att någon kan
  höra oss, men du behöfver visst värma dig en smula." Hon bultade på
  väggen, till tecken åt tjenstefolket i rummet invid, och befallte den
  derefter inträdande tjensteflickan, att koka opp öl med honung uti åt
  Sigrid, och sörja för att hennes skjutskarl finge något till lifs. Sedan
  fru Metta försäkrat sig om, att ingen kunde lyssna till samtalet, satte
  hon sig ned för att höra sin dotters berättelse.
  
  Sigrid redogjorde nu för huru herr Erik blifvit räddad. Blodscenerna på
  Åbo slott kände fru Metta genom ryktet. Många voro hennes utrop och
  våldsamma utbrott mot hertig Carl, och stor den oroliga ifver, hvarmed
  hon åhörde berättelsen om flykten ur fängelset. Men när Sigrid nämnde
  Elias och att han skulle återvända ännu denna qväll; då var fru Metta
  genast på fötter. "Nå min sann, och här sitter jag och pratar och hör på
  dig, i stället för att packa i slädan sådant, som kan komma far der i
  ödemarken till godo."
  
  Ett ögonblick stadnade fru Metta med handen mot pannan och sade: "Vet
  du, Siri, så bortkommen har jag varit af sorg och bekymmer öfver herr
  Erik och dig; men hvem hade väl kunnat vänta sådant mod af dig, lammet,
  som knappt öppnat munnen. Ja, ja, så är det dock; i stillaste vattnet gå
  de största fiskarne. Nå, hvad var det jag skulle säga, jo, vet du, så
  bortblandad har jag varit, att jag ej tänkt på, att den tyranniske
  hertigen dömt min ädle herre, icke allenast ifrån lifvet, utan ock från
  ära och gods. Men se, äran kan han ej ta af honom, ty ära har han mera
  än hertigen sjelf, och den skall han behålla, trotts denne blodige
  Hannibals tyranni. Men detta godset har hertigen skänkt åt Sivard Oxe,
  och de ha låtit säga mig, att jag skall laga mig härifrån. Och se, det
  har jag alls ej tänkt på! Den saken har gått in genom mitt ena öra, och
  ut genom det andra. Men se, det skall då ingenting bli af, heller. Nu
  först kommer jag att tänka på hela saken. Men fru Brita Regertsdotter
  Oxe, nej, se den svarte heller, om hon skall köra mig från godset. Visst
  skall jag söka min rätt för lagen, om jag än skall gå till kungs derom."
  
  Vänligt lade Sigrid sin hand på sin mors arm och sade: "Mor, monne icke
  J nu måste foga eder i hvad helst det än må vara, för fars skull. Börjar
  man röra opp den saken, så rädes jag att det blir upptäckt att han
  lefver, ty fru Brita och hennes herre vilja visst icke afstå från hvad
  hertigen gifvit dem; och de sätta säkert alla spel i rörelse, för att
  vinna saken."
  
  "Barn, barn, skall jag låta våld gå för rätt? Och vore det sen till en
  annan; men denna arga påfågel! Skall hon njuta hvad mina fäder
  förvärfvat och lemnat mig i arf?"
  
  "Om än morkär kunde lyckas att återvinna detta godset, (som icke troligt
  är, ty hvem kan strida emot hertigen); men om J än kunde återvinna det;
  icke ville ju morkär sätta fars lif i fara, genom att väcka fråga
  derom?"
  
  Fru Metta stod fundersam. Hastigt grep hon sina nycklar och sade: "Visst
  må jag vara så mycket fru i mitt hus, att jag kan ställa, så herr Erik
  ej skall behöfva lida nöd. Drängarne foro i morgons till skogen och
  komma hem först sent i qväll. Nu låter jag alla pigorna gå i badstun,
  som väntar på dem. Emellertid packa vi skyndsamt lasset åt Elias och han
  får dermed fara bort i mörkret, och jag hoppas att han sålunda kan komma
  härifrån utan misstankar. De tro att du varit rest till moster Karin,
  och tro väl nu att karlen, som skjutsat dig hem, är af hennes folk. Det
  skola de få tro."
  
  Pigorna gingo i badstun, slädan packades så tungt, som det dåliga föret
  tillät, med saker, sådana som kunde lända herr Erik till trefnad och som
  lättast kunde bortföras, utan att saknas. På slutet uppstod nästan en
  strid emellan fru Metta, som alltid ville stoppa något till i slädan,
  och Elias, som påstod att omöjligen mera finge pålastas. Slutligen satte
  sig Elias opp på lasset och körde bort, oaktadt alla fru Mettas
  påståenden, att denna lilla påse åtminstone icke skulle göra något ondt.
  Men Elias lät ej säga sig, utan reste, och lyckades äfven att oanmärkt
  hinna åter till sin herre på nybygget i skogen.
  
  På länge skulle nu hustru och dotter icke få höra något af herr Erik, ty
  man hade öfverenskommit att undvika allt meddelande, för att icke på
  något sätt derigenom misstanke skulle väckas. Fru Metta var nu åter vid
  sitt vanliga lynne och rustade och ordnade, för att afträda godset.
  Hvarje vrå fejades och skurades, hur fint och ordentligt der än förut må
  hafva varit. Alla verktyg och tillbehör på godset eftersågos och
  reparerades, och en högst ifrig verksamhet rådde öfverallt, för att
  hinna ordna hvad som möjligen hunnit komma i oskick, under den tid fru
  Metta varit borta på Wiken.
  
  "Kära morkär", sade Sigrid en dag, på sitt vanliga lugna sätt, "hvarför
  gör J er så mycket bråk och vedermöda. Tar herr Sivard Oxe godset af oss
  för intet, så må väl hans fru laga här i ordning åt dem."
  
  "Nej, se det skall aldrig ske, att någon, och minst hon, den uppblåsta
  hönan, skall säga att någon behöft städa efter mig. Ha de lismat sig
  till herr Eriks gods, så skola de ändå inte kunna kasta spott och hån på
  honom för min skull."
  
  Innan kort hade fru Metta, med träget bestyr, fått allt i skick, och nu
  flyttade hon med sin dotter till det lilla Wiken. Huru bittra än fru
  Mettas känslor voro, då hon lemnade sitt fädernegods, så glömde hon ej
  att ordentligt och noggrannt medtaga den lösegendom, som hon möjligen
  kunde. Herr Sivard Oxe hade nemligen låtit tillsäga, att fruntimmerna
  kunde medtaga allt linne, gångkläder, köksredskap och dylikt, som fanns
  i herrebyggningen.
  
  "Det var då ändteligen en gång en gladare nyhet", sade fru Metta en dag
  till Siri. "Grannas Lasse kom i går aftons från Åbo, dit han varit för
  att sälja fisk, och han visste berätta att Enevald Fincke kommit hem
  från sin resa."
  
  Öfver Sigrids ansigte for en rosenröd sky och hennes blå ögon fingo en
  stjernlik glans, men hon svarade intet. Fru Metta varsnade ej eller
  något ovanligt hos henne de följande dagarna, om icke att hon oftare än
  vanligt steg opp från sin spinnrock och gick till det lilla fönstret,
  samt att hon slutligen flyttade rocken dit och satte sig så, att hon
  kunde se utåt vägen.
  
  Men under den stilla ytan blomstrade en hel vår af kärlek och glädje, på
  den ungas kinder växte opp nya rosor, och i hennes ögon strålade nya
  stjernor. Men dagar förgingo, dagarne blefvo till veckar, och Enevald
  kom icke till Wiken; från Sigrids kinder bortvissnade småningom rosorna,
  ur ögonen försvann åter stjernglansen.
  
  Fru Metta knotade: "Hvar i herrans namn dröjer herr Enevald. Icke kan
  han invända något emot dig, för den orättvisa domen emot din far. Sjelf
  har han ju med njugg nöd undgått dylik. Icke kan jag tro, att han är en
  sån stackare, att han vill öfverge dig för det dina föräldrar blifvit
  fattiga. Skall han ej begripa, att sedan han en gång fäst dig, är sådan
  motgång icke skäl till att bryta. Med den man engång fäst, delar man
  ljuft och ledt, liksom man och hustru. Det skall jag väl visa honom,
  det. Nog berättade fru Hellevi om hvad det hördes om honom från
  Warschau. Nåh, hvad skulle Siri tro något! Nej, hon trodde på ingenting;
  men jag tänker det väl allt kunde vara sannt, ty icke aktas ju en ung
  karls ära att lida af såntder. Men icke plär sådant fjesk hindra dem,
  att hålla sitt gifna ord." Hon vandrade härunder fram och åter på
  golfvet, och såg ut som om hon velat bjuda Enevald på duell. "Är det ej
  nog af, att herr Erik skall måsta gömma sig och lefva som en bonde i
  ödemarken, och i jemn fruktan för fara, skall man nu få detta till att
  sörja öfver!"
  
  Sigrid teg, och spann blott stilla.
  
  Veckar gingo allt flera, Sigrids kind blef blek, hennes öga matt.
  Vinterns sol skimrade mot trädens snökristaller, men allt satt Sigrid i
  kammarn och spann, och ideligen spann. Icke grät hon, icke klagade hon,
  men hon var färglöst blek och hon spann, såsom århundraden sednare, en
  maschin fortfar att spinna, äfven sedan ingen mera vakar öfver den.
  
  Ett bref till fru Metta anlände ändtligen från Åbo. Deruti låg den
  förlofningsring, Enevald emottagit af Sigrid. Brefvet innehöll endast få
  rader. Enevald ville, skref han, till fru Metta återställa ringen, då
  numera ingen närmare förbindelse kunde komma i fråga, och Sigrid
  förmodligen längesedan önskat sig vara fri.
  
  Ehuru beredd härpå, drabbade dock detta bref Sigrid, som ett nytt slag.
  Och när fru Metta utgjöt sin harm öfver "den löftesbrytarn" och talade
  om, att han ej skulle tro sig slippa så lätt, då steg Sigrid tyst opp
  från sin plats, gick långsamt åt skogen och återkom först sent.
  
  Följande morgon satt hon dock åter och spann, om möjligt, än mera stilla
  än förr. Fru Metta bäfvade för hennes underliga, själlösa utseende, och
  vågade icke tala om Enevald.
  
  Med moderlig instinkt fann dock fru Metta medel, att väcka någon
  uppmärksamhet hos Sigrid, i det hon började tala om sin längtan att höra
  af herr Erik, och föreslog att sända ett bud till honom.
  
  Med något mera liflighet, än hon på länge visat, höjde Sigrid opp
  hufvudet, men det sjönk åter ned då hon sade: "Nej, icke få vi ännu söka
  den glädjen. Ett bud kunde ge anledning till upptäckt. Väl vet jag, att
  far skulle längta derefter, men hans säkerhet måste gå framför allt";
  och åter spann hon, som förut.
  
  "Ja, herre Gud", sade fru Metta åter, "man må väl rätt söka, med allt
  förstånd, att akta för upptäckt. Den förskräckelige tyrannen synes då
  aldrig få nog af blod. Arvid Stålarm, som vid det ohyggliga mordet i Åbo
  fick behålla hufvudet, nu skall han ju i Stockholm redan ånyo ha varit
  utförd till döds, och åter blifvit förd in tillbaka; och nu skall han
  åter dömmas med rådsherrarne i Linköping. Herre du mäktige, de arma
  fruarna alla, som så länge se sina män hotade med bödelns yxa. Och, Gud
  hjelpe, det säges att hertigen ger sig ingen ro, innan han får dem alla
  till döden. Siri, du min flicka, du borde tacka Gud och stråla som ett
  kyrkljus, att du lyckades i ditt farliga förehafvande."
  
  "Mor, J hafven rätt", sade Sigrid och blickade opp. "Jag bör i sanning
  intet annat än tacka Gud för sådan nåd."
  
  "Ja", sade fru Metta och knäppte andäktigt ihop sina händer. "Jag tänker
  på huru det månde hafva känts i hjertat på de Wiborgska fruarna, då de
  fingo höra sina afrättade herrars hufvuden, der de sitta oppsatta på
  fäporten, midt i julnatten börja sjunga: "De måste oss låta fara med
  frid", som det allmänt säges, att de hafva sjungit ur Davids psalmer.
  Men hvem är det, som kommer", sade fru Metta i detsamma. "Hvem kan det
  vara. Han ser ut som en förnäm herres tjenare. Sorgklädd? Gud bevare oss
  från ondo! Hvem vill oss något?"
  
  I det yttre rummet insteg nu mannen, fru Metta trädde ut emot honom, och
  genom den dörr hon lemnade öppen, kastade äfven Sigrid en orolig blick
  på den fremmande. Förvånad utbrast hon: "Johan Bertilsson, unge herr
  Johans tjenare!" Derpå gick hon fram till honom och sade, sorgligt och
  vänligt: "Stackars Bertilsson, huru orkar ni lefva?"
  
  "Svårt och tungt är det", svarade den gamle tjenaren, i det han förde
  rockärmen mot ögat. "Herre Gud, jungfru Sigrid, hvem hade kunnat tänka
  detta, då J så unga och glada skämtade tillsamman på Åbohus." Med möda
  qväfvande sin utbrytande gråt, sade han: "Förlåt, nådig fru, förlåt,
  jungfru Sigrid. Det är mig så tungt, då jag ser eder, som jag sednast
  såg i hans sällskap, att jag har svårt att icke förgå mig."
  
  "Sitt ned", sade Sigrid vänligt, "ni är trött."
  
  "Tackar ödmjukeligen, jungfru, som har godheten bjuda, men icke skall
  jag så förgäta mig. Vill ock hafva äran framföra mitt ärende. Tillåt mig
  fråga om jungfrun erhållit något bref från min salige herres syster, den
  unga jungfru Hebla?"
  
  "Nej, icke på mycket länge i dessa oroliga tider."
  
  "Allt sen min salige, unge herres frånfälle, har min enda återstående
  önskan varit den, att få frambära hans herredömes sista farväl och
  helsning till hans fru moder; men kort efter min ädle, unge herres död,
  nedlade mig sorg och saknad på sjuksängen. En långvarig svaghet gjorde
  det omöjligt för mig, att sen våga på att försöka färdas den svåra
  vägen, antingen öfver Qvarken, eller Norrbotten om. Jag hade emellertid
  dock afsändt en skriftlig relation, men nu har hennes frudöme låtit mig
  tillhandakomma ett bref, deri hon säger sig önska, att af mig
  mundteligen få höra allt om min salige, unge herres slut och sista
  dagar. Men säger hon tillika, att jungfru Hebla hade med en tidigare
  lägenhet skrifvit till jungfru Sigrid, för att be eder, om möjligt,
  utverka hos eder fru moder tillstånd att få öfverresa till Stockholm.
  Detta bref har väl förkommit, som så ofta sker. Men behagar jungfrun
  eller fru Metta se det, som här står, så ålägger mig hennes frudöme, fru
  Ebba, att infinna mig hos fru Metta Liljeholm, för att erbjuda min
  ödmjuka tjenst att till Stockholm ledsaga jungfru Sigrid. Min salige,
  käre, unge herres syster, jungfru Karins sinnes- och helsotillstånd lär
  vara mycket sorgligt, och sedan hennes frudöme lyckats utverka tillstånd
  att få hafva hos sig en ung vän till henne, hade jungfru Hebla skrifvit
  för att fråga, huruvida jungfru Sigrid ville till viljes göra jungfru
  Karins längtan efter henne."
  
  Fru Metta gaf genast sitt bifall; hon hade nu börjat lära känna Sigrid
  nog, för att veta, det under den stilla ytan bodde styrka, och att bästa
  sättet att förströ henne, vore att gifva henne tillfälle att vara
  verksam för andra, och att hon skulle göra våld på sig sjelf att
  öfvervinna sin egen sorg, för att kunna vara en tröst för de af olyckan
  så hårdt slagna.
  
  Johan Bertilsson visste nu ytterligare om de Flemingska fruntimmerna
  berätta åtskilligt. Isynnerhet hade han hört att jungfru Karin lidit så
  mycket af Welam de Wyks död, att man fruktat, det hon icke skulle
  uthärda med det nya slaget: förlusten af den älskade brodren.
  
  För Sigrid syntes det tungt, att ännu mer aflägsna sig från sin far. Hon
  förebrådde sig nu, att hon varit sin moder till så liten glädje denna
  tid, men hon fann att hon kunde vara till någon tjenst för de vänner,
  hon älskade så högt, och sålunda var äfven hennes beslut snart fattadt,
  ehuru det fordrades en nästan våldsam kraftansträngning, för att
  öfvervinna den domning, åt hvilken hon hängifvit sig.
  
  Fru Metta fick nu fullt opp att uträtta, för att utrusta Sigrid med
  varma resplagg och en dugtig vägkost. Hennes drägt för öfrigt var icke
  svår att ordna. Hon reste icke till nöjen och sällskapslif, och den
  sorgdrägt hon bar, emedan hennes far ansågs död, var äfven nu den
  lämpligaste. Det var icke till ett glädjehus hon skulle komma. Sjelfva
  färden var dyster, som tiden det var. Färden gick längs stranden af
  Bottenhafvet. Dess yta låg till det mesta bunden af isen, men på längre
  afstånd hördes ännu stundom de svarta, dystra vågorna bryta med dån mot
  iskanten. Sjelfva landet gaf icke en gladare anblick. Vägen gick genom
  de trakter, der klubbekriget våldsammast härjat, och de öde liggande
  byarna; det visade endast ruiner och elände. Snötäcket, som låg
  öfverallt, dolde dock månget förödelsens spår och gömde, att tegarne
  lågo oodlade och gräslupna. Sällan syntes någon qvinna eller ett barn;
  någon kraftfull karl, ännu mera sällan. Knappt mera upplifvande var det,
  om Sigrid någongång försökte, att ge sig i samtal med någon af de få
  menniskor, som här sågos till. Dessa yttrade blott glädje öfver att de
  män gått under, hvilka varit för Sigrid de käraste, och hvilkas sak hon
  varit van att anse som fäderneslandets egen, och hvilkas åsigter varit
  rättesnöret för hennes tankar och önskningar. Af hertig Carl, den man
  som hon lärt sig att tänka på endast med en slags fasa, just af honom
  väntade nu detta folk att se sin framtid betryggad, och gjorde sig högst
  ljusa förhoppningar om huru det skulle bli bra, blott han blefve konung.
  
  Långsamt gick resan, ingen skjutsinrättning befordrade den vägfarandes
  fortkomst. Med ackord och många omgånger, lyckades det dock för den
  omtänksamme och erfarne tjenaren, att alltid skaffa hästar, och så gick
  dock småningom färden framåt.
  
  
  
  
                                 XXXVIII.
  
  
  Hvem är den höga qvinna, som sitter der i det tarfliga rummet, stödd
  emot en ländstols höga karm? Det mycket grånade håret, benadt midt i
  pannan, ligger struket åt ömse sidor. Öfver den fotsida svarta drägten
  ligger en bredfållad hvit duk, stucken i kors öfver bröstet. Djupt
  nedlutande sin panna i handen, sitter hon så, timma efter timma, vecka
  efter vecka, utan tårar, utan klagan, endast sällan bytande ställning
  eller yttrande något ord.
  
  Hvarföre sörjer den ädla? På hennes panna thronar styrka och mod, är
  styrkan bruten, är modet krossadt?
  
  Det var ej längesedan hon ägde en make, mäktigare än mången konung, hon
  hade ägt en syster på thronen, och mången anförvandt lika högt uppsatt,
  nu var hon en fattig fånge, utan stöd och med brist nästan på det
  nödvändiga. Hon hade delat sin store makes hjerta, hon hade delat hans
  åsigter, hon hade ännu efter honom lefvat och kämpat och offrat allt,
  för samma idée, för "konungen". Hon hade kämpat för den idée som af
  hennes tid hyllades som den högsta; och nu låg den krossad under hennes
  dödsfiendes jernhand. Hon hade ägt stora gods med talrika underhafvande,
  än mer, hon hade ägt ett helt land att _mana_ godt före, att _verka_
  ädelt och godt före, hon ägde nu endast ett fängelses ringa rymd till
  sin verld. Många vänner och anförvandter hade stupat för hertigens bila,
  många vänner och anförvandter gräto nu: enkor, sina män och barn, sina
  fäder. Hennes dotter hade älskat en yngling, älskvärd, ehuru icke
  jemnbördig: äfven denne hade krossats af det öde, hon hade dragit öfver
  honom! Men ännu bar hon sin sorg modigt, med högburet hufvud, och i det
  ädla anletet lästes en djup, men dock lugn sorg. _Då_ drabbade ännu ett
  slag: Sonen den förstfödde, den älsklige, ridderlige ynglingen, som ännu
  stod trogen och fri vid sin konungs sida, äfven han drogs in i den
  härjande hvirfveln, och ett våldsamt, blodigt slag krossade
  modershjertat på samma gång, som det drabbade sonens hufvud; och nu
  sjönk modren tillsammans för slaget.
  
  Och dock skulle hon nås af nya sorger. Äfven till fångarna hade burits
  sägner om gräsliga mord, som åter förestodo. Ännu mera blod skulle
  gjutas, ännu flere ädla hufvuden falla. Just i dag skulle ett nytt
  blodbad anställas på Linköpings torg. De flesta af de dömda voro
  anförvandter och vänner till de fångna fruntimren. Af deras hustrur voro
  flera fru Ebbas nära vänner och bekanta.
  
  Fru Ebba satt i ett hörn af rummet. Stundom for som en skälfning öfver
  hela hennes kropp. Vid hennes fötter satt på en pall hennes dotter
  Karin. Äfven hon var stilla, försjunken i tankar; men nu utbrast hon
  utan någon yttre anledning i klagan, så djup och skärande, att Hebla
  flydde ut i det yttre rummet, för att, äfven hon, der i tysthet få
  gråta. Äfven hennes unga hjerta hade lärt sig känna sorgens bitterhet
  denna tid, men i dag framkallades hennes tårar oftast af tanken på
  hennes vän och lekkamrat, Peder Banér, hvars far var dömd, att denna dag
  gå till döden. Och så grep henne den tanken, att kanske just i detta
  ögonblick hans hufvud föll för bilan. Då betäckte hon bäfvande ögonen
  med sina händer och hastade åter in, för att i sin mors och systers
  närhet känna sig mindre hemsk till mods.
  
  Mildt lade fru Ebba sin hand på Karins lockar. Det unga hufvudet sjönk
  ned på modrens knä, der hon dolde sitt ansigte, under det hon ännu
  skakades af konvulsiviska snyftningar.
  
  Just nu hade äfven Sigrid anländt, med sin följeslagare. De sista
  helsningarna från sonen och brodren grepo än mera djupt, genom
  medvetandet om den blodsutgjutelse, hvilken nu som bäst pågick, och på
  den blodiga grunden af det närvarande målade sig hemskt minnet äfven af
  alla de i Finland afrättade vänner och deras olyckliga enkor, dem
  Bertilsson nu omtalade. Mord, blod, gräsligheter hvartut tanken flög.
  Karin ägde ej längre kraft att emotstå; en djup och långvarig svimning
  befriade henne slutligen från medvetandet af alla dessa fasor. Hebla var
  ännu nästan ett barn, hon kunde gråta.
  
  Fru Ebba, biträdd af Sigrid, vårdade den afsvimnade, kallade henne åter
  till lif, och vakade natten om, vid hennes bädd.
  
  Fru Ebba hade i sjelfva öfvermåttet af lidande funnit ett motgift. Ur
  djupet af sin själs marter, hade hon rest sig med ett slags lugn. Vid
  sin dotters bädd, satt den ädla qvinnan, ödmjukt lutande sin hjessa, och
  läste för sin dotter trösteord ur en stor bibel, som låg framför henne
  på ett litet bord; hon bad om styrka för sig och de sina, och för de
  många, som voro nära att förtvifla. Vid sängfötterna knäböjde Hebla och
  Sigrid.
  
  Ett par dagar hade förflutit. Ännu hade ej Karin förmått lemna sängen.
  Fru Ebba satt nu invid fönstret och Sigrid vid sängen. Då hördes någon
  komma åkande. Några häftiga ord vexlades i förstugan, dörren slogs
  hastigt opp, och in störtade den unge Peder Banér. Han hastade fram till
  fru Ebba, som stigit opp vid bullret, kastade sig ned för henne och
  omfattade hennes knän under vilda, orediga utrop.
  
  Hebla sprang fram, lade sin hand på hans arm och, utan att ens veta hvad
  hon sade, yttrade hon helt lågt: "Weli, ännu är solen icke död!"
  
  Peder reste sig hastigt, såg ett ögonblick på Hebla, och tårarna brusto
  ur gossens ögon; han gömde dem med sina händer, men snart reste han åter
  opp hufvudet och sade: "Hebla, Hebla, visste du dock huru förfärliga
  dagar jag upplefvat."
  
  Hebla teg och tryckte blott stilla hans hand.
  
  "Huru se vi dig nu här?" frågade fru Ebba.
  
  "Jag skall till Djursholm, mor ville, jag måste derföre, fast det var så
  rysligt att lemna henne. Hon kommer efter snart ock. Herr Axel tog mig
  med sig. Han skall till Stockholm, men tog denna väg för en
  angelägenhets skull. Jag bad honom så, när vi foro här förbi, så att han
  lät mig komma hit. Han väntar sjelf här i grannskapet. De ville ej
  släppa in mig, jag trängde mig in nästan med våld, jag måste se er."
  
  Sedan det första våldsamma utbrottet vid återseendet nu något stillats,
  talade Peder med mera lugn om sin faders, riksrådet Gustaf Banérs, och
  de andra riksrådens olyckliga slut. Äfven en trösterik nyhet visste han
  att meddela, att flere af de dömda fått nåd på afrättsplatsen, och Hebla
  med ungdomens lätthet att emottaga nya intryck, var nära att jubla högt,
  när hon hörde att Stålarm nu för tredje gången blifvit benådad, ehuru
  han redan stigit på den röda matta der slaget skulle drabba. Åter
  började Peder tala om sin far. Han omtalade och beskref noga, hvad denne
  gjort och talat under de sednaste dagarna af sin lefnad och i sin
  dödsstund. Stolt höjde sig gossens bröst och hans hufvud reste sig, då
  han med hänryckning omtalade sin faders mod, de många sköna ord han
  talat till maka och barn, hans herrliga stolthet, då han åberopade sig
  på sin oskuld, sina mångåriga förtjenster om fäderneslandet. Slutligen
  upprepade han med hänförelse fadrens ord: "fyra bedröfvade enkor och
  tjugutvå faderlösa barn lemnas här i dag att gråta, deras tårar och vårt
  oskyldiga blod skall dagligen ropa till Gud. Ty jag är oskyldig, hörer
  det. Och förbannad vare den, som talar illa på vår döda mull."
  
  Hebla såg med förvåning på sin fordne lekkamrats blossande ansigte. Det
  tycktes henne underbart, att han dock kunde tala om alla dessa
  händelser, så som han det gjorde.
  
  Nu steg Peder opp från den stol, der han suttit och sade: "Hebla, jag
  ville dock tala ett ord med dig." Derpå tog han hennes hand och förde
  henne ut i det yttre rummet.
  
  "Barnsinnet vexlar och glömmer", sade fru Ebba. "Barnet kan leka med
  tåren i ögat."
  
  Men fru Ebba misstog sig, som så ofta äldre personer göra, då de bedömma
  barns beteende. Det var icke Peders mening att språka nu med Hebla om
  fordna lekar. När de båda unga hunnit i det yttre rummet, stängde Peder
  till dörren och sade: "Hebla, jag måste tala med dig, derföre bad jag så
  angeläget att få komma hit. Vi ha lekt tillsamman, vi ha också delat
  allvare mången gång. Du vet, att vi lofvat att ge hvarandra förtroende
  af allt vigtigt i vårt lif, och att vi alltid skola lita på hvarandra.
  Nu måste du derföre vara min förtrogna, i det hvaråt jag egnat mitt lif.
  Hebla, åt dig, min bästa vän, vill jag betro att förvara mitt heligaste.
  Ser du, den här lilla guldmedaljongen fick jag af far på min femtonde
  födelsedag. Den är liten, deri låg blott en valknut af hans hår. Nu
  förvarar den yttermera en helig skatt, en droppe af hans blod. Hebla! du
  skall gömma den åt mig."
  
  Hebla ryste, men emottog medaljongen och sade: "efter du så vill, Weli.
  Måtte jag blott rätt kunna vårda den. Hvarföre behåller du den icke
  sjelf?"
  
  "Jag vet ej hvart jag kommer att kastas omkring, den kunde förloras. Jag
  vill icke eller nöta ut dens styrka, med att dagligen se den. Dock, du
  måste veta min hemlighet, men tyst som grafven. Icke ens mor får veta
  den. Den bor djupt här inne i mitt bröst. Hebla, jag har gjort ett
  löfte, jag har svurit en ed. Jag har bundit mig för hela mitt lif vid
  ett löfte. Det blir nu mitt mål, mitt lif!"
  
  Hebla blickade förvånad på gossen. "Hvad menar du, Weli, du skrämmer
  mig."
  
  "Se, i denna gömmes, som jag sagt dig, en droppe af min fars blod; jag
  har svurit på den, heligt har jag svurit, att hämnas på min fars
  mördare. Jag är blott en gosse nu, men om få år är jag man, och jag
  skall hämnas! Kan jag icke hämnas på honom, som mördade min far, så
  lefver sonen, och jag skall söka fadrens missgerningar på honom. Der är
  min pant, Hebla, förvara den åt mig."
  
  Förfärad for Hebla tillbaka. "Weli, hvad har du gjort! Det är ju synd,
  förfärlig synd." Hon började gråta och vrida sina händer. "Gode Gud! och
  hvem kan lösa dig, hvem kan lösa dig från denna förfärliga ed?"
  
  "Ingen kan, eller skall göra det! När jag infriat mitt löfte skall jag
  afhemta min pant", sade gossen med djupt allvar. "Farväl Hebla, kanske
  se vi icke hvarandra på länge. Förvara min pant, jag går. Se der åker
  herr Axel in på gården, han kommer för att afhämta mig. Framför du min
  helsning till fru Ebba, jag törs ej dröja längre."
  
  "Peder, Weli, res för Guds skull icke, utan att medtaga den förfärliga
  panten. För Guds nåds skull, du måste återkalla en sådan ogudaktig ed.
  Gå till en prest, kanske kan han lösa dig."
  
  Men Peder öppnade dörren och hastade bort, utan att svara, och i Heblas
  hand qvarlåg hans eds underpant.
  
  
  
  
                                  XXXIX.
  
  
  Först sedan Sigrid hade rest bort, fann fru Metta att hon dock skulle
  komma att mycket sakna henne. Hon var van, att ha stort hushåll och stor
  ladugård att sörja före. Nu, vintertiden då hon ej ens hade något att
  syssla med den lilla kryddgårdstäppan, eller det ringa jordbruket, gaf
  ingalunda ladugårdens fyra kor, eller drängens och pigans göromål
  tillräcklig sysselsättning för hennes omtanke. Sittarbete var hon ej
  särdeles fallen före, och hade ledsamt vid sin spinnrock, när hon ej
  hade Siri till sällskap derinvid. Hon hade nu tillräckligt god tid att
  sitta vid spinnrocken och fundera på allt som händt, under det förflutna
  året, att sörja öfver sin man, som nu, en flykting i ödemarken, ej ens
  der kunde göra sig säker på att icke bli upptäckt, att harmas öfver huru
  hennes arfvegods öfvergått i hennes värsta fiendes hand, och öfver huru
  fattig och förskjuten hon nu satt här, under det fru Brita yfdes på
  hennes ägor. Men oftast hvilade dock hennes tankar på Sigrid. Hennes
  enda barn, sörjande och bedröfvad för den löftesbrytarn Enevald Finckes
  skull! Ju mer hon tänkte härpå, dess mer retades hon öfver den skymf han
  tillfogat Sigrid och hela hennes hus, och allt mer grodde hos henne
  begäret att söka upprättelse.
  
  "Nå ja, nog vet man hon, lammet", sade hon vid sig sjelf, "hvad skulle
  hon nännas oroa honom. Hon som är så from, så hon knappt näns trampa
  spinnrocken, för att ej göra ondt åt trampen! Kantänka, som om han
  skulle fara illa af att få en sån from hustru! Icke Guds englar kunna
  vara stillare och frommare. Om hon än inte är någon så drifvande
  menniska, så tror jag visst ej hon så vanslägtats, att hon icke skall
  vårda sitt hem när hon får eget. Och skulle han inte ha dött som en
  hund, om icke hon så raskt hade räddat honom! Täcks han väl förekasta
  henne att hertig Carl roffat hennes fars egendom? Akta han sig bara
  vackert sjelf, herr Enevald, att inte hans tur kommer en vacker dag!
  Hvem vet om inte kungen kan komma till riket igen, och då sitter herr
  Erik högt i vädret. Tror J, att hederligt adelsfolk äro skyldiga att
  tåla sådan förolämpning? Tror J icke, att J skolen hålla edert ord, då J
  ingått trolofning? Skall jag behöfva se mitt barn blekna och lida för
  edra meneder?"
  
  Dessa och dylika tankar sysselsatte fru Metta beständigt, och slutligen
  mognade hos henne beslutet, att icke låta saken aflöpa så lätt för
  Enevald. Hon hade ju ovedersägligen rätten på sin sida. Det var rätt så
  bra att Sigrid var borta, hon skulle väl ändå vara för "tafatt" för att
  vilja "taga itu med saken på allvar."
  
  En vacker dag satte sig fru Metta i sin släda, och reste in till Åbo.
  
  Mäster Sigfrid Aronsson Forsius satt, ifrigt sysselsatt med sina
  beräkningar, vid ett bord, hvarpå stodo uppstaplade en mängd
  besynnerliga instrumenter, deglar, böcker, flaskor, och mångahanda ting,
  som ingen, knappt han sjelf ens, kunde förstå sig på. Han lade handen på
  sitt papper och sade: "Hvad man dock lättast finner är stjernornas
  verkande i väderleken såsom ock temperamenterna i lefvande och växande
  ting, ja ock i de nedra elementer, och de kunna visserligen
  temperamenterna höja och afficiera till något; men kunna de väl tvinga
  menniskan emot sin vilja. Detta må betänkas, ty deraf beror sakens
  utveckling. Mycket beror ock af den ställning och konjunktion stjernorna
  skola utvisa." Efter att en stund hafva suttit försjunken i tankar, sade
  han i det han reste sig från sin plats: "Jag måste förskaffa mig en ny
  lappmudd för att begagna under nätterna, jag tar ju dock mesta delen min
  hvila derute, och den gamla pelsen är helt blanksliten af denna stora
  och värdefulla astrologiska skatt, (han lade härvid handen på en stor
  bok i folio) hvilken är min trogne följeslagare under mina vakor, och
  som då ligger på mitt bröst. Men nu kan den ej mera hållas stilla på
  muddens nötta skinn, utan skrinner och faller ner om jag slumrar och gör
  sålunda otidigt buller, deröfver Daniel Hjorth så ofta gjorde sig
  lustig. Ack Daniel, Daniel", sade han efter en stunds begrundande,
  "hvart hafva dina syndiga tankar och sträfvanden efter orätt gods och
  falsk ära fört dig? Ack, så öfverger förståndet sin boning, då den
  vanhelgas och det heliga förnuftet ställes i det ondas tjenst. Daniel,
  Daniel, du lät icke varna dig, utan gick förräderiets orena vägar. Du
  skulle bli stor, du skulle bli rik! Hvad är du nu, en fängslad dåre i
  lumpor och slagen i bojor lik ett vilddjur, för att icke skada andra
  menniskor. Sådan är guldets demoniska makt, då det beherskat oss, och vi
  ej förstå att fängsla den gyllne draken och det röda lejonet."
  
  Mäster Sigfrids tjenare inträdde varsamt och sade att en fru, som sade
  sig heta fru Metta Liljeholm, begärte att få tala vid mäster Sigfrid,
  och icke gaf sig till tåls, ehuru han invändt att hans herre vore
  sysselsatt med sina lärda beräkningar.
  
  "Moder till den unga jungfru Sigrid förmodligen", sade mäster Sigfrid.
  "Bed henne stiga in och sitta ned i den yttre kammaren. Jag har redan
  slutat mitt arbete och vill blott ställa det undan, emedan jag i dag ej
  mera ernar återtaga detta. Sedan skall jag genast uppvakta henne."
  
  Snart trädde mäster Sigfrid ut ur sitt arbetsrum, och frågade hvad fru
  Metta åstundade. Denna svarade, sedan hon kastat en litet misstänksam
  blick på ett par underliga käril, som stodo på ett skåp: "Mäster
  Sigfrid, den som väl gör blir ofta sökt. J hafven vänligen hjelpt min
  unga dotter i hennes förlägenhet, när hon ville rädda sin trolofvade. Nu
  tänker jag, att J väl ock viljen hjelpa henne att komma till sin rätt.
  Bättre än någon annan kunnen J veta, hvad hon för honom gjort. Och nu
  har den menediske menniskan skickat henne ringen tillbaka. Är jag väl
  skyldig att se mitt barn lida och sörja? Kunnen J säga det, mäster
  Sigfrid? Mycket god och hjelpsam hafven J varit emot min stackars
  dotter, då hon hade så mycken svårighet att få denne samme herr Enevald
  till lifs, och att få honom vårdad. Derföre beder jag eder ock nu:
  hafven J gifvit bröd, så gifven ock smöret dertill, hafven J hjelpt
  henne då, så hjelp nu ock, att hon må få rätt! Måtte väl högvördige
  biskopen, mäster Erik, gifva henne upprättelse och ålägga herr Enevald
  att uppfylla sitt löfte att äkta henne. Skall hon lida nesa och skam,
  för det hon blifvit fattig? Skall hon derföre öfvergifvas och smädas,
  liksom den, som ondt skulle gjort?"
  
  "Det är sålunda er mening att biskopen och domkapitlet må ålägga honom
  att hålla sitt löfte och gifta sig med jungfrun."
  
  "Mig synes, att hans högvördighet denna gång icke skall kunna neka mig
  rätt, då jag kan skaffa vittnen på, att herr Enevald lofvat henne tro;
  och då jag äfven kan åberopa eder, som vet huru kärleksfullt hon betett
  sig emot honom."
  
  "Gillar jungfrun sjelf, att söka förmå honom hålla sitt löfte?"
  
  "Sigrid var ännu nästan ett barn, då han trolofvade henne", svarade fru
  Metta, undvikande ett direkt svar, "hon har nu länge fäst sig vid honom,
  såsom sin blifvande herre och man. Hon lider alltför mycket af den sorg
  och nesa han tillfogat henne, att icke hon gerna skulle vilja hafva allt
  godt igen."
  
  Mäster Sigfrid satt en stund i djupt begrundande. "Underbara äro
  visserligen vägarna! I sanning, icke förmå menniskor ändra hvad som
  förut bestämdt är. Icke ljuga stjernorna, icke bedraga handens tecken.
  Klarligen framstår huru fåfänga alla våra försök deremot äro! Och likväl
  beror det ju af menniskan att handla efter sin fria vilja, och icke
  bestämma stjernorna om vi skola handla rätt eller fördömmeligt, men
  fåfängt skall dock äfven detta aflöpa och just så mycket klarare för mig
  uppenbara förutseendets sanning, då jag sjelf vill arbeta på att
  förhindra dess uppfyllelse."
  
  Fru Metta stirrade på mäster Sigfrid under det han talade, undrande på
  hvad höglärdhet som kunde ligga i de för henne obegripliga orden. Men nu
  vidtog han åter: "Nåväl, jag vill vara eder till den tjenst jag kan och
  förmår, och skall för eder lägga mitt ord i vågskålen, till den tyngd
  det kan hafva. Dock hvad mäster Erik beträffar, så är han icke i stånd
  att denna gången för eder något göra; ty han är nu sjelf en fattig
  fånge, af hertigen inför riksdagen anklagad för högmål och andra brott,
  såsom den der stått på konung Sigismunds sida. Domprosten, herr Peder
  Melartopeus, är nu den som embetet förrättar."
  
  Fru Metta hade erhållit kallelse att inställa sig inför det högvördiga
  domkapitlet i Åbo. Herr Enevald Fincke var likaledes kallad för att
  besvara hennes påståenden.
  
  Domprosten hade redan infunnit sig i kapitelhuset, likaså ett par af de
  andra kapitelherrarne, men timman var ännu icke inne, sessionen icke
  begynt, hvarföre de andlige fäderne samtalade om ämnen, som icke berörde
  de löpande ärenderna för dagen.
  
  "Vördige herre", frågade nu en af kapitelherrarne, "hafven J icke
  försport något om hans högvördighets, mäster Eriks, sak? Vi hafve i våra
  hjertan mycken oro för honom; ty ehuruväl vi intet ondt veta honom kunna
  tillmälas, så har han dock varit en konungens man alltid, och detta
  torde vara nog att fälla honom."
  
  Domprosten runkade smått på hufvudet och svarade: "just i dag har jag
  emottagit ett bref af mäster Hans, som är vid riksdagen, och lofvat
  skaffa mig underrättelse derifrån, om hvad som anginge mäster Erik; så
  vidt detta möjligt vore. Han skrifver nu, att Hans Furstliga nåde
  anklagat biskopen för att hafva bortgett pastorater enligt konungens
  order, utan att förfråga sig af regeringen i Sverige, samt sökt råd hos
  papister och konungens anhängare, varit med dem i umgänge, och förmanat
  presterna och åhörarne till trohet emot konungen, den sanna religionen
  till förtryckelse, hvarigenom han hulpit att bryta konungens ed,
  derigenom konungen är kommen om land och rike, jemte mera sådant."
  
  "Hvad har väl hans högvördighet haft att andraga emot dessa något
  besynnerliga anklagelser?"
  
  "Dels med åberopande af vittnen på sin oskuld, dels med motbevis.
  Konungens ed förklarade han högtidligen sig aldrig hafva brutit, hvarken
  med tanke, ord eller gerning, och sålunda ville han sig för alla
  åklaganden undskylla."
  
  "Gifve Gud, att allt måtte väl aflöpa för vår kyrkas pelare och herde",
  yttrade sig nu en gammal man, med skalligt hufvud, som stod längst ned
  vid dörren.
  
  "Vi vilja hoppas att Hans Furstliga nåde förfar nådigt emot honom"
  svarade domprosten. Prestaståndet har upptagit såväl anklagelsen som
  försvaret, och har afgifvit den förklaring, att det icke kunnat hvarken
  honom eller de öfriga finska presterna till någon sak binda eller fälla,
  utan anser deras sak rättmätig vara. Hans Furstliga nåde synes dock icke
  vara öfvertygad om vår öfverherdes oskuld, ty han torde ännu icke
  blifvit befriad ur sitt fängelse."
  
  "Må herren skydda och bevara honom! Tiderna äro farliga och krångliga",
  utbrast den gamle, med det kala hufvudet. "Hertigen äger makt, såsom han
  ock har vilja, att utrota alla dem som hållit sin ed emot konungen."
  
  Domprosten vinkade lätt med handen och sade: "Seså, gode herrar och
  embetsbröder, hur är det, tiden torde vara inne att börja sessionen.
  Jaha, jaha, seså, nu rinner sista kornet just ur timglaset."
  
  De andlige herrarne stego nu fram till bordet och fogade sig hvar till
  sin plats, för att först göra bön, och sedan vidtaga med tjenstens
  utöfvande.
  
  Den första frågan på dagordningen företogs. Nu framställdes fru Metta
  Simonsdotter Abbornäts, herr Erik Liljeholms efterlefverskas, begäran,
  det högvördige biskopen och domkapitlet måtte ålägga herr Enevald Boson
  Fincke, att till äkta taga hennes dotter, jungfru Sigrid Eriksdotter
  Liljeholm, som han trolofvat, och sedan utan hennes skuld eller
  förvållande smädeligen öfvergifvit, henne till harm och försmädelse.
  
  Så väl fru Metta, som Enevald Fincke, blefvo nu inkallade, och då fru
  Metta anfört sitt klagomål och erbjöd sig att med vittnen bestyrka sitt
  påstående, svarade Enevald: "Detta torde väl föga vara nödigt. Icke vill
  jag neka för den förbindelse, som jag ingick med jungfru Sigrid
  Eriksdotter. Min mening var ock visserligen den, att så snart jag åter
  finge mitt nedbrända hus uppbygdt och någon fred blefve i landet,
  hemföra henne som min husfru. Men en längre tid har förgått, utan att
  detta låtit sig göra, och nu har jag ansett bäst att upphäfva denna
  förlofning. Jungfru Sigrid har längesedan slagit den i väder och vind,
  och är troligen lika litet mån om mig, som jag om henne."
  
  Domprosten ställde sitt tal till Enevald och förmanade honom, att icke
  utan laga skäl söka att bryta en ingången förbindelse, men Enevald
  förklarade sig vilja förblifva vid hvad han gjort. "Gerna", sade han,
  "såge jag, om jag icke vidare skulle behöfva förklara mig i denna sak.
  Med berådt mod har jag upplöst denna förbindelse, och", tillade han med
  någon stolthet, "jag tänker icke vidare återknyta den."
  
  Yttermera tillfrågades Enevald, hvad han hade gifvit jungfrun i
  fästningsgåfvor. Han såg tveksam ut, som om han knappt velat svara
  härpå. Fru Metta steg nu fram och sade: "Ja, det är lika mycket, det vet
  jag lika väl. De gåfvor hon fått, känner jag nog, fastän nästan alltihop
  sköflades då hans furstliga nåde fick in Åbohus. Det var tvänne
  silfverskålar, ett tröjeverke med stoffering, en kjortel af ljusblått
  atlask med hvitt gyllenduks förslag och stifter på ärmarna, en hufva med
  små rosor och perlor och med rödt silke och kantilier, och dertill en
  ring, god för stygn."
  
  Nu framkallades mäster Sigfrid Aronsson Forsius, som aflade vittnesmål
  om den trohet och ömma vård, som jungfru Sigrid hade egnat sin
  trolofvade, då utan henne hans lif troligen hade varit förloradt.
  Enevald Fincke åhörde allt med mörk blick. Slutligen tilltalade honom
  åter domprosten: "Herr Enevald Boson, vi hafve nu klarligen sett huru
  allt detta förhåller sig, och rätt är i sanning, att J lösen edert
  adeliga ord och äkten jungfru Sigrid Eriksdotter."
  
  Otåligt svarade Enevald: "Hvartill tjenar det att J, högvördige herre,
  spillen edert ord; det måtte väl stå en adelsman fritt, att icke taga
  till husfru den honom icke lyster."
  
  "En adelig jungfrus rätt måste dock äfven beskyddas, att hon icke må
  förolämpas", sade domprosten.
  
  Enevald svarade intet, och de tvistande fingo nu utträda. När de åter
  inkallades, förmanades herr Enevald Fincke ännu en gång, att fullborda
  den ingångna förbindelsen; men då han icke heller nu gick in derpå, så
  förklarade sig domkapitlet föranledt, att icke vidare anbefalla
  giftermålets fullbordan, utan upphäfva förlofningen; men skulle bruden
  äga och behålla alla fästegåfvor, och herr Enevald Fincke icke erhålla
  vigsel med någon annan, innan jungfru Sigrid vore försörjd.
  
  
  
  
                                  XXXX.
  
  
  I den mån hertig Carl började småningom känna sig mera trygg, i samma
  mån blef han nu mindre sträng emot sina motståndare. Kanske ock, att det
  rop af "nog blod", som folket hade höjt vid Linköpings blodbad, något
  hejdade honom. Eller tyckes det, som om han nu skulle börjat få "nog
  blod" blott derföre, att alle som syntes honom farlige och mäktige,
  redan antingen fallit för bilan eller voro landsflyktige. Och dock fann
  han ännu mera blod att utgjuta, men lyckligtvis behöfver denna
  berättelse icke förtälja derom.
  
  Äfven fru Ebbas fängelse lindrades. Hon fick numera sjelf välja sig
  bostad, der hon, ehuru under någon uppsigt, vistades. Sigrid började att
  längta hem, sedan tiden nu gifvit någon lindring åt de sörjande, så att
  de åter kunde vara hvarandra till någon tröst och lisa. Hon ville så
  gerna komma hem för att äfven få vara sin mor till sällskap och trefnad.
  Hon hade ren såtillvida vunnit välde öfver sig sjelf, att hon trodde sig
  om, att för sin mor kunna visa sig vid sitt vanliga lynne. Stor var ock
  hennes längtan att få höra något af sin far, och det kunde icke ske
  annars, än möjligen i hemmet. Hon efterhörde derföre, ehuru en tid
  förgäfves, lägenhet att komma till Finland.
  
  En dag kom en af de många sörjande anförvandterna till de afrättade
  herrarne, för att säga fru Ebba farväl. Hon ernade bege sig öfver till
  Finland och skulle der söka sig lägenhet till Reval, för att åter
  derifrån bege sig till Polen, der åtskilliga af hennes fränder vistades
  i landsflykt från fosterlandet. Sigrid fick hennes samtycke att
  medfölja, och erbjöds att jemte henne qvarstadna hos en anförvandt i
  Åbo, till dess hon hunne underrätta fru Metta om sin ankomst, och få båt
  sig eftersänd, för att resa hem till Wiken.
  
  Det var afton, då de båda fruntimmerna anlände till Åbo. Som förut var
  öfverenskommet, togo de qvarter hos ett adeligt hus der. De resande voro
  trötta af färden öfver hafvet, som denna tid ännu upptog många dagar.
  Snart begåfvo de sig derföre till hvila, och den allvarliga, sorgklädda
  frun, som varit Sigrids beskydd under resan, tog nu godnatt af henne med
  en kyss på pannan och ett vänligt "god natt, mitt barn." En ung
  tjensteflicka stod vid dörren, färdig att beledsaga Sigrid till hennes
  rum, och att vara henne till oppassning; och hon beslöt i sitt sinne,
  att den unga sorgklädda, som hon hörde kallas jungfru Sigrid, var dotter
  till den likaså sorgklädda frun.
  
  Sigrid somnade snart och sof, trött efter resan, långt in på morgonen.
  Den unga tjensteflickan stod, när hon vaknade, tillreds att betjena
  henne. Flickan började nu undanskjuta fönsterluckorna, för att insläppa
  dagern. "Nå, hvad i all verlden", sade hon halfhögt, "tror jag icke
  minsann, att herr Enevald Fincke redan så här tidigt på morgonen går på
  besök till sin brud."
  
  Sigrid stod vänd ifrån henne, så att flickan icke kunde se huru hon
  först blef blossande röd, så blek. Snart hade dock Sigrid vunnit så
  mycket välde öfver sig sjelf, att hon kunde fråga hvad flickan sade.
  
  "Åh, jag undrar bara på en ung herre, hvars brud bor här midt emot, att
  han så här tidigt går på visit. Nog tycks han då borda ha tid att vakta
  opp henne, icke lär han få henne så snart."
  
  "Huru så?" frågade Sigrid, med möda bibehållande fattningen.
  
  "Åh jo, det var så, att han var förlofvad med en af de unga jungfrurna
  på slottet, herr Erik Liljeholms dotter, men så reste han till kungen i
  Polen, och derifrån skulle han hemfölja fru Christina Hansdotter och
  hennes unga dotter, och så lär han ha blifvit kär i henne. Och när han
  kom hem, gaf han sin förra brud på båten. Och det blef ett stort
  klamamus, och hon stämde honom för domkapitlet; men han tog henne inte
  sen heller."
  
  "Det är omöjligt", utbrast Sigrid.
  
  "Ånej, jungfru, nog är det sannt, han tog henne partu inte. Men så var
  hon nu dock också fasligt trägen efter honom! Åh håh, fattig flicka, som
  jag är, icke ville jag dock processa mig till man. Nå ja, som sagdt, så
  sa han, att han inte behöfde gifta sig med en, hvars far blifvit dömd
  till döden, och som nu var helt fattig. Och det tyckte biskopen, att han
  hade rätt uti; men han fick ändå den domen, att inte få gifta sig med
  någon annan, så länge inte den förra bruden fått sig man. Och här går
  han nu och suckar. Se, der kommer han tillbaka. Han lär väl bara ha
  varit för att lemna den stora blomqvasten, som han hade i handen, efter
  han ej dröjde dess längre. Jaha, se der sätter jungfrun blommorna i
  vatten. Se hur hon ser bedröfvad ut. Hon gråter väl öfver det band, som
  fäster hennes käraste."
  
  Flickan hade pratat af hjertans lust, i glädjen öfver att, för den unga
  svenska jungfrun, få berätta en märkvärdig historia, och så rörande hon
  än fann den unga jungfruns öde, som hon dagligen såg, så gjorde dock
  harmen mot en sveksam älskare henne en mån spetsig i sitt sätt att
  omtala sin berättelse.
  
  Flickan lemnade snart rummet, och Sigrid fick tillfälle att ge sitt
  hjerta luft i tårar. Något hopp att åter se Enevalds kärlek vakna, hade
  hon icke hyst, och dock var vissheten, att han älskade en annan, ett
  svårt slag. Men än djupare drabbades hon af tanken på, att det skulle
  vara hon, som stode i vägen för Enevalds lycka; och aldra djupast dock
  af öfvertygelsen om att hennes mor, visserligen i välmening, men så
  otroligt utan begrepp om hvad Sigrid skulle tänka, hade sjelf ådragit
  henne all denna skam och sorg.
  
  Fru Metta till upprättelse, måste dock medges, att hennes fundering om
  att ställa Enevald till rätta icke, på den tid det skedde, var något
  egentligen stötande emot tidens åsigter i dylikt, ehuru de unga äfven
  då, kanske ofta nog sågo sakerna ur en annan synpunkt.
  
  Sigrid hade snart lyckats att till det yttre lugna sig så mycket, att
  hon kunde gå in till frukosten. Men då hennes reskamrat blef varse
  hennes blekhet och lidande utseende, trodde hon henne vara så medtagen
  af resan, att hon bad henne gå att lägga sig, hvilket hon ock efterkom.
  Först om aftonen anlände den båt, som skulle hemföra henne, och hon hade
  mer än en gång under dagens lopp haft tillfälle att se den sköna,
  sirliga flickan i fönstret midt emot. Ett ögonblick hade hon äfven sett
  Enevald stå vid hennes sida och trycka hennes hand till sina läppar.
  
  Det stormade i Sigrids vanligen så fridfulla hjerta. Enevald hade
  försmått henne, han hade gjort henne till ett mål för hån och spe, eller
  ett föraktfullt medlidande. Han hade bedragit hennes kärlek,
  tillintetgjort hennes framtid, och dock -- icke ville hon vålla honom
  sorg! -- "Vara ett hinder för hans förening med den han älskade? Nej,
  nej!"
  
  I Sigrids stilla hjerta trifdes dock ej länge storm. Sedan några dagar
  gått förbi, började åter frid herrska der, ehuru utan glädje. Åt fru
  Metta sade Sigrid intet, om hvad som föregått; och ehuru denna trodde
  sig märka, att Sigrid kände hennes försök att återföra Enevald med
  lagens makt, så ordade icke heller hon något derom. Hela den händelsen
  var, som om den aldrig skett.
  
  Men i Sigrids inre klarnade allt mer och mer längtan att få uppsöka sin
  far. Så länge hon var Enevalds trolofvade, kunde hon icke öfvergifva
  honom. Att för någon tid vistas hos fadren och sedan återkomma, lät sig
  icke heller göra. Det hade kunnat väcka misstankar. Begåfve hon sig
  engång dit, så måste hon ock der qvarstadna; och detta blef nu hennes
  ifrigaste önskan. Sålunda skulle hon ju kunna befria Enevald från det
  band hon nu, mot sin vilja, pålade honom. "Vore jag borta, så vore han
  fri att förena sig med den han älskar." Denna tanke låg beständigt för
  hennes sinne.
  
  Men huru skulle hon lemna sin moder, ensam och utan den hjelp, hon hade
  rätt att fordra af sin dotter? Att lemna modren för fadren, kunde hon
  icke förmå sig till. Djupt hade fru Metta sårat henne, genom sin
  olyckliga ifver att söka rätt, men Sigrid erkände dock ödmjukt i sitt
  sinne, att det af fru Metta varit all moderlig välmening. Sigrid kunde
  ej förmå sig att med ett ord vidröra hela denna ledsamma sak, eller ens
  nämna Enevalds namn. Det skulle plågat henne allt för mycket.
  
  Fru Metta vandrade en dag, som vanligt, omkring och sökte att hitta
  något mål för sina husmoderliga omsorger och sin verksamhet. Slutligen
  kom hon åter in i kammarn och satte sig vid sin spinnrock i det hon
  sade: "Nej gu, är icke detta ett tråkigt lif! Alltid äro tankarna hos
  herr Erik och hur tomt och tråkigt han måtte ha. Visst har jag varit van
  att mycket nödgas lefva skiljd från honom, men då har han varit ute i
  verlden, der han sjelf haft godt att vara och trifts bra. Nu sitter han
  der i ödemarken, och ingen sörjer för att han får så mycket som godt öl,
  eller väl bakadt bröd. Detta kan man ej stå ut med. Man kunde något
  trösta sig först, när man var glad bara han sluppit undan med lifvet;
  men nog blir det här för svårt i längden."
  
  "Morkär", sade Sigrid lifligt, "ville J väl vara nöjd att ock lefva der
  i ödemarken?"
  
  "Ja, jag undras hvarför icke", svarade fru Metta. "Det har jag alltid
  tänkt, att hade du väl blifvit gift, så hade jag ej mera haft något
  hinder att lefva hos herr Erik." Detta var första gången fru Metta,
  sedan Sigrids hemkomst, syftade något på det uppslagna giftermålet. "Men
  nu", tillade hon, "kan jag ej lemna dig, barnet mitt, ensam i verlden."
  
  "Jag följer med, mor."
  
  "Du, nej det går icke för sig. Ser du, Siri, jag har lefvat öfver min
  bästa tid, för mig är ej skadan stor att lemna verlden och dessutom
  skall man för sin man öfvergifva fader och moder; och se, för herr Eriks
  skull, ville jag gerna lefva hvar som helst, ja, låta folk hålla mig för
  en lågburen bondqvinna. Jag vet ju väl dock sjelf, att inför vår Herre
  och mitt samvete är jag af god och ädel blod. Arbeta kan jag, och
  fattigdom måste man bära. Men du, kära barn, du är ung och skall nu just
  börja din verld. Du måste lefva i verlden och blifva försörjd af en man
  efter ditt stånd; och allt detta kan icke ske der borta i ödemarken, der
  herr Erik vistas. Der blefve du en fattig bondetös, och ditt unga lif
  får ej kastas bort utan glädje."
  
  "Morkär, icke är jag utan glädje hos far och mor."
  
  "Nej, nej, barn, icke låter det så sig göra. Icke får du uppoffra hela
  ditt timliga väl. Vi måste väl tåla tiden, huru det än är. Kanske ock
  den tyranniske hertigen blir mätt af blod, så att det blir mindre
  farliga tider för far."
  
  Sigrid kunde icke förmå sig att uppgifva det skäl, hon hade att för
  Enevalds frihet vilja få, om möjligt, försvinna för hela verlden. Hon
  fruktade att icke kunna undgå att visa sin moder det stora missnöje hon
  hyste öfver dennas ingripande i hennes förhållande till honom, icke
  heller trodde hon just, att fru Metta skulle anse detta skäl giltigt.
  Det obehag Sigrid rönte för att vidröra detta ämne, gjorde att hon
  lemnade det åsido. Hon sade derföre endast: "Många unga flickor gingo ju
  fordom i kloster, och lemnade sålunda verlden."
  
  "Siri, Siri, du måtte väl icke låtit besmitta dig med papisteri. Ja, det
  vore just väl gjordt, att sitta der, som min stackars halfsyster, som en
  nattuggla i förstörda städer! Hvad nytta gjorde hon med sitt radband och
  sitt ave Maria? Ingen! Ogräset växte ju tillochmed öfver de par
  kryddsängar, hon ville vårda. Det var hårdt nog att låta dig vistas der,
  för att sköta henne; men hvad ville man göra? Hon var ändå på visst sätt
  syster, och vård behöfde hon; och hvar och en vet, huru legda händer äro
  för en sjuk."
  
  "Hör mig, mor", sade Sigrid med sin sagtmodiga röst, "låt mig säga hvad
  jag funderat och uttänkt, och betänk sen om jag ej har rätt. Far sitter
  ensam i stugan utan hustru och barn, och än ödsligare måtte det vara
  honom, när han tänker på att alla hans vänner tro honom vara död. Nog är
  han den, som ej lägger allt smått på sinnet; men detta lifvet blir honom
  dock för tungt."
  
  "Ja, ja, barn", sade fru Metta och förde halsdukssnibben mot ögat, "det
  är just detta, som ligger för mig dag och natt."
  
  "Fruktan för att förråda honom, har varit ett stort skäl mot att begifva
  oss till honom; men jag tror det bör kunna ställas klokt. Elias skulle
  ju, omkring den här tiden, komma för att bringa oss underrättelser om
  far. Vi skola taga honom till hjelp, och jag hoppas det går."
  
  Få dagar derefter infann sig verkligen Elias, och när han beskref huru
  det väl nu började reda sig på nybygget, men huru herr Erik syntes finna
  det ödsligt, ehuru han visade sig lugn, då beslöt sig fru Metta att göra
  den stora flyttningen, och var redan samma dag i full verksamhet att
  ställa i ordning dertill.
  
  Hvad som af lösegendom borde medföras, forslade Elias småningom till ett
  hemman, derifrån han på vinterföre ville afhemta det, och han svarade
  för, att han der skulle så förebära, att ingen kunde fatta misstankar.
  Resten såldes bort. Wiken utarrenderades tillsvidare emot en visserligen
  högst ringa penning, men den betalades genast för två år i förskott,
  hvilket ej i dessa penningfattiga tider varit så lätt att få, om icke
  ägaren af ett större gods, mot hvars ägor Wiken stötte, ansett sig med
  samma besvär kunna sköta det lilla stället, och tillika göra sin
  grannfru en tjenst.
  
  Med Sigrids vänliga reskamrat från Sverige, som allt ännu qvardröjt i
  Åbo, gingo fru Metta och Sigrid ombord på ett fartyg, som förde den
  förstnämnda till Reval, men de afhemtades i skärgården med båt af Elias,
  som rodde dem till ett ställe, derifrån man landvägen kunde komma fram,
  och der hans häst och kärra, jemte kläder för tvänne bondqvinnor,
  väntade. I Åbo hade man sett fruntimmerna gå ombord, och ansågos de
  hafva begifvit sig till Polen, hvilket föreföll så mycket troligare, som
  äfven fru Metta bland de landsflyktige herrarnes fruar der ägde en
  anförvandt.
  
  Tillställningen lyckades således. Kort tid derefter begärde Enevald
  Fincke af domkapitlet tillstånd till vigsel för sig och sin nya brud,
  efter nu ingen kände hvar jungfru Sigrid befunne sig, eller huruvida hon
  vore gift eller ogift, och meddelades resolution på, att herr Enevald
  Boson Fincke ägde frihet träda i annat gifte, så framt jungfru Sigrid ej
  inom natt och år skulle deremot protestera.
  
  På Koivula blef nu ett nytt lif. Herr Erik vandrade omkring på sina små
  ägor, arbetade deremellan, och såg lika belåten ut, som i fordna tider
  på Tannila eller när han skämtade med knektarne. Fru Metta var vid det
  mest upprymda lynne, ty nu hade hon då så fullt opp med arbete och såg
  hur raskt allt under hennes händer började komma i skick, så att hon för
  hvar dag hade någon ny fröjd. Den dagen hon fick första gången ställa på
  bordet ett stop godt öl, den var en fröjdedag. Dock ingen glädje utan
  sin harm. Att en granne hade nedsatt sig och börjat ta opp mark ej långt
  ifrån Koivula, kunde visst ha sin trefnad med sig; men han hade en ko,
  han behöfde en äng, och han hade helt simpelt tagit en, som herr Erik
  rödjat åt sig med tillhjelp af Elias. Skulle denne varit hemma, när
  grannen mejade ängen, så hade det väl kanske ej skett; men herr Erik tog
  saken lugnt och tänkte: "jag skaffar mig väl en annan äng, nog finnes
  här mark, bara man rödjer." Att grannen på allvar beslutit att anse
  ängen för sin egen, märktes deraf, att han än nogare högg undan några
  buskar och träd, och gärdade omkring den med större omsorg, än herr Erik
  haft tid att derpå använda. Elias puttrade och trätte, och knöt näfven
  och lofvade göra grannens spekulation om intet; men lät dock småningom
  lugna sig vid tanken på, att "det vore ledsamt att ha en fiende i
  närmsta knut", som herr Erik sade.
  
  Men fru Metta ville på intet vis smälta skymfen: Hon funderade på många
  förslag, att för någon lagläsare klaga på grannen, men alla måste dock
  förkastas. Hon fann dem sjelf outförbara, och herr Erik ville alls ej
  höra på något sådant.
  
  Den grannen och den ängen, de voro dock fru Metta en sådan nagel i ögat,
  att detta förstörde hennes trefnad, och det kunde hon ej förgäta. Men så
  sjuknade grannens hustru, hans små barn ledo brist både på vård och
  föda.
  
  "Nå", sade fru Metta, "hvad vill man nu göra, icke kan man se kräkena
  dö." Flere veckor låg hustrun dödssjuk, lika länge skötte fru Metta och
  Sigrid barnen, och sen hörde man den förra aldrig knota om ängen.
  
  Tyst och stillsam, som förr, sysslade Sigrid med sina många göromål, men
  öfvertygad om, att ett gladt anlete skulle vara föräldrarnes bästa tröst
  och fägnad, bjöd hon till efter förmåga, att visa ett sådant.
  
  Fru Metta hade medfört litet penningar, såväl sved- som nyodling hade
  varit gifvande och hö hade man samlat tillräckligt. Ladugården kunde
  ökas och en rask piga antagas. Vintren kom och Elias hemtade de i förvar
  satta sakerna. Nybygget blef allt trefligare, och snart fanns på tio mil
  omkring intet hemman, der så mycken trefnad och nätthet herrskade; och
  Koivulafar och Koivulamor och Koivula Siri omtalades småningom på
  bygden, der närmaste gårdar lågo.
  
  
  
  
                                   XLI.
  
  
  Många år hafva förgått, sedan de här skildrade händelserna tilldrogo
  sig, och nu sitta åter i tornrummen på Qvidja personer, dem vi förr
  träffat der. I en af de djupa fönstersmygarna sitter fru Ebba; hon
  blickar drömmande ut öfver fältet. Vår och solljus hvila öfver nejden,
  snö och vinter öfver den höga qvinnans hjessa. Vinter bor ock i hjertat.
  
  "Föga glädje lär väl för morkär återstå i lifvet", yttrade Johan Fleming
  näst före sin död, och föga hade väl en stråle af glädje lifvat dessa
  ögon sedan. Men stolt och med ädelt mod bar hon lifvet; äfven sedan dess
  bästa önskningar och fröjder slocknat.
  
  Vid ett bord nära intill fönstret satt Katharina Fleming, sysselsatt att
  läsa ett bref. Öfver den mjellhvita pannan låg det ljusbruna håret slätt
  kammadt. Hennes drägt var allvarsam, anletet icke mera ungt, sorgen hade
  tidigt ritat sina runor deri; men ett mildt behag, en stilla resignation
  hvilade deröfver.
  
  Nu inträdde Hebla. Äfven hon hade förändrats. Det var icke mera det
  glädtiga barnet; hon var en jungfru i den fulla ungdomens yppigaste
  blomma, smärt, men fyllig. Kindens rosor voro friska och lifliga, ehuru
  icke högt färgade. I ögat log en fin gratie, ehuru stundom beslöjad af
  en skymt af vemod.
  
  Hebla gick fram till fru Ebba och helsade henne. "Du har varit länge
  borta, min Hebla", sade fru Ebba vänligt.
  
  "Ön är stor. Som sagdt var, önskade jag att se längre bort belägna delar
  deraf. Morkär, det är dock en herrlig bit af Guds skapelse, detta
  Qvidja! Ack, hvarför fick icke _han_ glädjas deraf?" En klar tår perlade
  i Heblas öga; hastigt tillade hon: "Mor, förlåt, hvarför skulle jag åter
  väcka dessa minnen."
  
  "Det minnet sofver aldrig, min Hebla. Icke smärtar det heller numera.
  Jag är viss, att han med glädje ser, om hans Qvidja kan gifva dig
  glädje."
  
  "Vet du, Karin", sade Hebla efter en stund, "jag tycker att dig nästan
  skett orätt, ty bestämdt har jag fått den bättre delen. Icke ville jag
  byta Qvidja emot ditt Svedja."
  
  Karin log ett blekt leende. "Jag är glad att du så tycker. Jag, för min
  del, ville ej heller byta. Men nu, ser du nu, Hebla, jag har af vår
  fränka, fru Kerstin, fått bref från Stockholm. Det ankom i går till Åbo
  med ett kronans skepp."
  
  Hebla satte sig ned bredvid Karin och frågade: "Nå, hvad hörs?"
  
  "Hon beskrifver ståten vid den kungliga begrafningen. "Skall väl jorden
  hvila tungt öfver Carl den niondes stoft", säger hon."
  
  "Vi vilja hoppas och bedja", sade fru Ebba, "att Herren icke må utkräfva
  på honom det oskyldiga blod, som för honom flutit! På hans stoft skola
  vi icke utösa förbannelser. Kraftfullt folkeligt regerade han! med blod
  och orättvisa banade han sig väg till thronen. Så har mången
  thronröfvare före honom, så skall väl ock mången ännu komma att göra.
  Den, som med våld och orätt rycker till sig en krona, han måste söka att
  genom sin regering utplåna minnet af sin väg till thronen; och den som
  äger kraft nog att rycka till sig en spira, han har ock vanligen kraft
  att föra den. Låtom oss icke kasta sten på hans graf; han var dock
  slutligen Sveriges konung, och kämpade med styrka för lag och rätt."
  
  Karin läste nu vidare i sitt bref. Hon började en ny sida deri, och allt
  som hon läste, stego tårar i hennes ögon och nedföllo på brefvet.
  
  "Karin, min egen, hvad felas dig?" frågade Hebla.
  
  "Det är en helsning från grafven, som framkallar mina tårar." Hon
  uppläste nu ur brefvet: "Äfvenså vill jag dig icke förhålla, hurusom fru
  Margaretha, herr Jörgen Bährs, efter ett långvarigt lidande, slutat sin
  bana. Hon hade några dagar förut sändt mig bud, att hon ville tala med
  mig. Mig undrades öfver denna begäran, dock infann jag mig hos den
  döende. Hennes ärende till mig var, att hon måtte få sända dig en
  helsning. Hon bad mig säga dig: att hon hatat dig, ty du hade vållat
  hennes Welams död, och hon hade älskat dig, ty du hade ock älskat honom
  och sörjt honom. "Hatet flyr vid grafven", tillade hon, "och, med ett
  endast af kärlek fyldt hjerta, vill jag möta honom, mitt lifs enda
  blomma, som bröts i förtid. Derföre vill jag ock sända henne en vänlig
  helsning till afsked."
  
  En djup tystnad herrskade en lång stund. Minnen och betraktelser väcktes
  i de tre fruntimmernas sinnen. Slutligen steg Hebla opp, öppnade ett
  fönster af dem som vette utåt ägorna och sade: "luften är ljuf och helt
  sommarljum redan, denna vackra vårdag. Solen lyser så klart och vackert
  öfver vattnet derborta. Låt oss icke nu fördjupa våra tankar i mörka
  minnen. Hade jag dock Sigrid här! Jag längtar efter henne. Det var något
  i hennes stilla, fridfulla väsende, som denna vårluft påminner om. Hon
  har lofvat besöka oss. Nu sedan vår unge prins Gustaf Adolf blifvit
  konung, kan ingen fara uppstå, om än någon skulle fatta misstanke om
  hvem Koivulafar rätteligen är."
  
  "Också fru Metta har ju visat sig åter", sade Katharina.
  
  "Ja då kung Carl stundom började återge indragna gods, åt de döda
  herrarnes enkor, så hoppades hon att ock kunna återfå något. Åtminstone
  Tannila sitt fädernegods, som hon fört med sig i boet. Vår mor hade
  återfått Yläne med sina hemman, och flere andra hade erhållit något
  tillbaka. Fru Metta gick in med en skrift och begärte, och lyckades
  återfå sitt Tannila, som blifvit skänkt åt herr Sivard Oxe. Det skall
  bli roligt att se om Sigrid är sig lik. Hon har så länge lefvat som en
  bondqvinna."
  
  Nu hördes raska, manliga steg komma opp för trapporna. Katharina och
  Hebla sågo frågande på hvarandra, men ingendera hade råkat se utåt
  vägen.
  
  Dörren slogs opp och in steg Peder Banér, nu en högrest ståtlig ung
  riddare. Heblas ansigte öfvergöts af en hög rodnad, som dock något hann
  förgå, medan den unge riddarn steg fram och helsade fru Ebba.
  
  Det är om qvällen samma dag. Aftonsolen leker utefter sundet, björkarne
  spegla sina ljusgröna lockar i det klara vattnet, som ligger nästan
  spegellugnt. Endast en låg dyning höjer stundom likt en sofvandes jemna
  andetag, det speglande vattnet. Till stranden nalkas tvenne unga. De
  stanna vid vattnet, en stund stå båda tysta. Slutligen säger ynglingen:
  "Jag har kommit för att utlösa min pant. Hebla, har du troget förvarat
  den åt mig?"
  
  "Peder, hvarföre påminna dig det rysliga löftet. En okristlig ed är
  större synd att hålla, än att bryta."
  
  "Vredgas min barndomsvän, vill du icke återgifva min pant?"
  
  "Min barndomsvän skulle icke, för en vansinnig hämd, vilja begå ett
  gräsligt brott och vilja störa ett helt folks frid och lycka, som hvilar
  i en ädel hand."
  
  "Än en gång, jag kommer för att bedja dig dömma, om jag löst min ed.
  Fullt har jag icke lyckats, men jag har nära låtit mitt lif på
  försöket."
  
  Med förfäran steg Hebla ett steg tillbaka. "Ha, Peder, hvad säger du?
  Dock", tillade hon med detsamma och närmade sig honom åter. "Du vill
  skrämma mig nu, såsom du brukade göra när vi voro barn. Peder Banér har
  icke burit hand på sin konung."
  
  "Och dock, Hebla, har han så gjort."
  
  Hebla såg några ögonblick på Peder. Sedan sade hon långsamt: "Peder, jag
  har icke sett dig sedan vi båda voro barn. Din pant brände mig som eld
  de första dagarna, men snart sade mig en inre öfvertygelse: Peder Banér
  skall icke handla lågt eller oädelt! Hvad han än må företaga sig, skall
  han handla rätt. Och så gömde jag lugnt din pant, och fruktade den ej.
  Du säger mig nu sjelf, att du burit hand på din konung, den ädle Gustaf
  Adolf, af hämdlystnad, blind, vild och okristlig hämdlystnad. Peder
  Banér, min barndomsvän, min barndoms Weli, hvarföre du än må tala så,
  men jag -- jag tror dig icke!"
  
  Peder böjde ett ögonblick sitt knä för Hebla, fattade hennes hand och
  såg henne i ögat i det han sade: "du präktiga, ståtliga jungfru. Herren
  har varit så nådig och gifvit mig tillfälle att få hämnas, hämnas på
  sonen till min faders mördare! Jag har burit hand på min konung, men
  icke för att mörda, utan för att frälsa honom från döden."
  
  Heblas blick lyste i glädje. "Men säg då du, som leker med mina ord, säg
  då ordentligt, hvad allt detta vill säga."
  
  "Du vet att vi slagits mot dansken i vinter. Vid en träffning på
  Wittsjöns is, brast den under fötterna på kungens häst. Inom ett
  ögonblick låg konungen nere i vaken. Guds nåd tillät, att jag var nog
  nära för att hinna till. I samma ögonblick, som jag grep fast i
  konungens arm, brast isen äfven under mig. Jag lyckades emellertid få
  tag i en starkare iskant med ena handen och höll konungen oppe med den
  andra. En ryttare, som kastade sig af hästen hann fram, lyckades hjelpa
  konungen opp. Jag var så utmattad, att jag icke mera kunde hålla mig
  oppe, ehuru jag nu hade blott mig sjelf att sörja före, men i detsamma
  hade ock min bror hunnit till vaken och han lyckades taga mig opp. Ser
  du Hebla, hade den lyckan varit mig beskärd, att få rädda vår unge, ädle
  konung, då hade jag _fordrat_ min pant af dig, nu kan jag endast fråga:
  kan viljan gälla för verket? Har jag löst min ed? Dig valde jag till
  domare genast när jag aflaggt min ed, och jag lofvade mig sjelf, att
  icke återse dig förr, än den vore löst. Nu kommer jag för att fråga dig:
  Återger du mig min pant? Är min ed löst? Jag kunde ej komma genast, min
  tjenst band mig; jag har brunnit af otålighet. Säg mig, hade jag rätt
  att komma, är min ed löst?"
  
  Hjertligt räckte Hebla honom handen och sade blott det enda ordet:
  "Weli."
  
  "Hebla, flicka, måste jag då fråga dig om du förstått mig, om du känner
  namnet på den längtan som drifvit mig till dig, då min ed band mig
  fjerran? Behöfver jag säga dig, att mitt lif var utan dag, och att jag
  dock ej fått söka sol? Säg, vill du ha ord, Hebla, behöfver du _dem_?"
  
  Högt rodnande lutade Hebla sitt ansigte emot hans bröst och sade: "Nej,
  Weli, icke behöfver jag ord."
  
  "Du sade mig, att det namnet kan betyda broder; kalla mig icke så."
  
  "Låt mig säga så, under det namnet har du vuxit in i mitt hjerta."
  
  
  
  
                                  XLII.
  
  
  Åter hafva år förgått. En vacker morgon strålar öfver nejden. Lugn
  ligger en insjö och drömmer mellan massor af björkar. Längre bort stå
  höga furor; en pelarsal med tak af barrens mörka grönska.
  
  Vid insjö-stranden ligger en liten by. Den ser nätt och renlig ut. Husen
  äro omgifna af små kryddgårdstäppor. Närmast stranden står ett hus, som
  ser litet större och prydligare ut än de öfriga. Öfverst på kullen är
  rest ett litet bönehus, omgifvet af en grafgård.
  
  En ståtlig herre rider opp längs vägen. Han stiger af vid den lilla
  kyrkan, hvars dörr synes stå öppen. En gammal man, någotslags
  kyrkvaktare förmodligen, kommer honom till mötes. Den gamle stadnar
  förvånad och ser på den fremmande. Denne går fram till honom och frågar
  hvad byn heter.
  
  "Koivukylä."
  
  "Hvem tillhör det der huset vid sjöstranden?"
  
  "Jungfru Sigrid Eriksdotter."
  
  "Liljeholm?"
  
  "Kanske, det har jag aldrig hört om. Men samma namn var det ock som en
  underlig gammal herre i ons frågade efter. Si, det är ju besynnerligt!
  Hon måtte ju således rätt vara af adelig ätt och ändå så simpel och
  gemen."
  
  "Än gamle herr Erik och fru Metta, hvar lefva de?"
  
  "Menen J fader Erik och mor Metta? Åhjo, de bo der just invid. Det är
  det gamla huset. Och när fader Erik icke ville flytta bort derifrån
  numera före sin död, så lät jungfrun bygga till den nya byggningen åt
  sig."
  
  "Er by är vacker och nätt."
  
  "Ja, gu signe jungfrun för det."
  
  "Är ni klockare här i kyrkan?"
  
  "Icke är det någon rigtig kyrka, bara ett bönehus, som jungfru Sigrid
  låtit bygga opp, för att vi ha så lång väg till kyrkan. Stundom kommer
  hit prest och predikar och döper barn och begrafvar döda. Deremellan
  läser jungfrun opp något för oss ur bibeln, som hon har, och vi sjunga
  några psalmer om söndagarna här."
  
  "Hvarifrån komma de der flickorna, der nere på vägen?"
  
  "De ha varit i skola hos jungfrun. I början måste hon läsa med gossarna
  ock, men nu kan en af dem ren vara skolmästare för de andra. Flickorna
  gå ännu hos henne, fast de äldre nu redan mest lära de yngre, både att
  läsa, sy och spinna."
  
  "Hvart gå de der flickorna, som skilja sig från de andra?"
  
  "De gå till de gamlas stuga. Der nere vid åkern ha vi byggt en stuga åt
  de orkeslösa, som icke ha några egna barn att vårda sig. Dit gå barnen
  turvis och passa opp dem. Jungfrun rådde oss att ställa så till."
  
  "Jungfrun tyckes rätt vara ert allt i alla."
  
  "Ja gu, må hon så vara! Hennes far var den förste, som satte sig ned här
  på ett öde nybygge, vi andra ha småningom samlats hitomkring. Det börjar
  gå bra för oss nu, fast det i början ville vara skralt. Jungfrun lär
  qvinnorna mångahanda nyttiga arbeten, och äfven karlarne ha begynt, att
  icke sofva så mycket under vintern, utan arbeta i stället på allehanda,
  som gör hemmet vackrare och beqvämare. Och så fånga de mången hare och
  mången fågel, och jungfrun har lärt qvinnorna att koka smakligare mat än
  förr."
  
  Hvarje gång gubben nämnde jungfru Sigrid, strålade hans blick och det
  syntes, att han var hjertans glad, att få berätta om henne. Den
  fremmande nickade till farväl åt gubben och kastade sig åter på sin
  häst.
  
  "Besynnerliga qvinna", sade han vid sig sjelf. "Så mild, så fin, så
  qvinnlig som hon alltid synes, då man ser henne, och dock alltid detta
  oqvinnliga sätt att befatta sig med hvad, som går utom ett fruntimmers
  krets! Och dock vet jag förvisso, att när jag åter ser henne, så kan jag
  ej annat än åter fästas af henne. Nå, det är ju så min afsigt äfven är."
  
  Nu går vägen genom byn, ryttarn stadnar sin häst och hoppar af vid
  porten till huset vid stranden.
  
  Sigrid sjelf kom ut på trappan. Den unga flickan var nu förvandlad till
  en qvinna af några och trettio år, men blicken var lika mild, hennes
  leende lika godt, och gestalten, ehuru icke ägande ungdomens veka behag,
  hade utvecklat sig i så fullkomlig harmoni, att ögat med välbehag
  hvilade derpå. Den hvita, höga pannan var klar, och skrynklades icke af
  något tecken till annalkande ålder. Den ungas blyga, fromt ödmjuka sätt,
  hade öfvergått till ett högt, nästan drottninglikt lugn, hos den mogna
  qvinna, som nu ock verkeligen kunde kallas en herrskarinna öfver den
  kringliggande nejden.
  
  "Vågar en gammal vän göra ett besök hos jungfru Sigrid?" frågade den
  fremmande.
  
  En rodnad, djup som purpurskyns, flög öfver Sigrids ansigte, men
  försvann genast åter. "Herr Enevald Fincke, välkommen i mitt hus", sade
  hon räckande honom handen lugnt och vänligt.
  
  Snart sutto de båda fordom trolofvade i Sigrids fremmand-kammare, med
  dess hemväfda, snöhvita gardiner och ljusblå och hvita öfverdrag på de
  hvitmålade möblerna.
  
  "Här oppe i bondlandet hafven J nu lefvat så många år", sade Enevald.
  "Och ehuru gamle herr Erik och fru Metta lefva här, så ären J ju dock
  stängd från den öfriga verlden och lefven här afskild och ensam."
  
  "Icke ensam, jag omgifves af många, som äro mig kära."
  
  "Bönder, ja, och deras hustrur: De äro dock icke sällskap för eder."
  
  Sigrid log ett litet fint leende. "Jag är ju sjelf en bondqvinna. Men
  räknar ni dessa mina vänner för intet, så måste jag då väl skryta med,
  att jag haft förnäma besök här. Såväl Karin Fleming som Hebla, mina
  gamla, kära vänner, hafva besökt mig här."
  
  "Fru Hebla dröjde nyligen en längre tid i Finland?"
  
  "Ja, jemte sin herre, herr Peder Gustafsson Banér. De vistades här, för
  att söka återbörda sina ömsesidiga arfvegods, hvilka blifvit sköflade
  efter fädernas frånfälle och dömda förbrutna. Den glada, yra Hebla fick
  tidigt pröfva sorg; nu är hon en lycklig hustru."
  
  "Hennes man är i hög gunst och en dugtig och redbar herre. Han torde
  icke behöfva vänta länge, innan han får sin plats i riksrådet. Nå,
  jungfru Katharina är allt ogift?"
  
  "Ja, men jag hade nyligen bref ifrån henne, deri hon säger sig erna ingå
  äktenskap med herr Erik Bjelke. Landsflyktig under många års tid,
  alltsedan hans fader föll för bilan, har han nu af konung Gustaf Adolf
  erhållit tillstånd att återvända. De hoppas, att i ömsesidig vänskap
  finna ersättning för deras ungdomssorger. De äro ingendera unga numera."
  
  "Hjertat åldras icke. Dessutom: icke är hon gammal. Ungefär vid er
  ålder, jungfru Sigrid."
  
  "Icke gammal för att verka, men gammal för att börja en ny lefnad."
  
  "Säg icke så, jungfru. Att göra en annan lycklig, eller att godtgöra
  sina fel, dertill är man aldrig för gammal. Se, jungfru Sigrid, jag har
  mycket att afbedja hos eder. Jag har djupt förolämpat eder. Kan ni
  förlåta mig?"
  
  "Hvarföre tala om det förgångna och glömda."
  
  "Nej, jungfru, icke glömda. Jag var en ung man och ödet förde mig, under
  en längre tid, tillsamman med en flicka, skön, fin, sirlig som en
  blomma, lekfull som en stråle. Jag anade ej min fara, innan jag kände,
  att jag var fången. Mina strider vill jag ej omtala; men jag var fullt
  besluten att stå vid mitt ord och uppfylla min förbindelse till eder.
  Då, vid hemkomsten till Finland, säger man mig, att ni under veckotal
  varit försvunnen från ert hem, ehuru er mor sökt dölja er frånvaro."
  
  "Det var då Gud, i sin nåd, förunnade mig att rädda min far."
  
  "Jag vet det nu. Jag anade visserligen äfven då, att ert goda hjerta
  hade förledt eder till någon sådan obetänksamhet -- jag visste ju huru
  ni förut hade exponerat eder för att rädda _mig_. Men jag hade begärt
  eder till maka, just emedan jag fäst mig vid detta milda, stilla,
  jungfruligt qvinnliga tycke, som utgjorde edert behag. Jag hade trott
  mig i eder finna en maka, som förstode en qvinnas pligter, och åt
  hvilken jag med full trygghet kunde anförtro min ära och heder. Jungfru,
  förlåt mig, men säg det sjelf, måste jag icke _då_ se er i en helt annan
  dager."
  
  "Er hand, gifven blott för att ej svika ert ord, hade varit mig en
  större skymf, än ert afslag. Hade ni haft kärlek till mig, hade ni blott
  haft aktning för mig, så hade ni ock haft tillit. Man hade sagt mig, att
  ni icke var mig trogen, men jag trodde på eder, och tvekade derföre ej
  heller på, det ni icke skulle hafva tro på mig, till dess jag mundtligen
  hunnit förklara allt. Skrifva derom vågade jag icke, om än lägenhet
  kunnat uppspåras. Ett bref kan falla i orätta händer, jag skulle
  möjligen hafva blottställt min fars säkerhet, genom att skrifva till
  eder."
  
  "Ni vet, jungfru, att jag nödgades overksam ligga i Warschau, dag efter
  dag, vecka efter vecka, för att vänta på något besked af konung
  Sigismund; men obeslutsam som vanligt, kom han sig nu ej heller till
  något bestämdt afgörande. Tiden blef mig lång, och en stor stads nöjen
  äro icke alltid af det slag, att man för en ung flicka kan omtala dem,
  om än en ung man just ej behöfver sky dem. Eder otrogen var jag dock ej;
  jag hade aldrig annat än med välbehag tänkt på förbindelsen med eder.
  Det var först sednare, såsom jag redan för eder omtalat, som äfven mitt
  hjerta blef bedåradt. Men, för att svara på eder förebråelse om min
  brist på tillit till eder: kunde jag väl våga fullt tro på eder, då ni
  såvida öfversteg gränsen för hvad, som anstår en qvinna? Och äfven om
  _jag_ skulle hafva trott på eder, skulle jag väl ens då bordt förena mig
  med en maka, hvars ära jag icke kunnat rentvå, genom att uppge sanna
  förhållandet. Jag är adelsman, en ren och obefläckad sköld måste vara
  min högsta åtrå. Förlåt mig, jungfru, men icke handlade ni rätt. Då ni
  ansåg eder som min trolofvade, så hade ni ju min ära att skydda. Den
  fläckades af de misstankar, som föllo på eder. Ni hade orätt uti, att ge
  anledning till sådana. Dock, icke vill jag förebrå, der jag sjelf
  framstår som bönfallande. Sigrid! jag har icke varit lycklig. Kort var
  den villa, som fängslade mig, och mitt hjerta har länge trånat efter
  dig, mitt hjertas första och enda kärlek. Sigrid, glöm det förflutna. Se
  i mig endast din ungdoms trolofvade. Blif min maka. År ha gått förbi,
  ungdomens villfarelser äro öfverståndna. Låtom oss i kärlek vandra
  tillsammans den tid, lifvet ännu kan skänka oss!"
  
  Sigrid hade suttit stum. En stor tår rullade ur ögat, den var en gärd åt
  hennes ungdoms kärlek. Nu lutade hon ned sitt hufvud och sade långsamt:
  "Det är för sent!"
  
  "Hvarföre för sent? Se, ännu har intet grå hår insmugit sig i mina
  lockar; du är skönare, herrligare, än då ungdomen log på din kind. Låt
  oss nu blifva lyckliga, och vi skola ej afundas ungdomen."
  
  "Nej, Enevald, det är för sent!" sade Sigrid med återvunnet lugn. "Jag
  var ung, mitt sinne var mjukt. Qvinnan säges ju vara skapad icke för att
  sjelf glädjas af att lefva, utan blott för mannens skull, och jag kände
  i mitt hjerta, att jag skulle velat lefva blott för att tjena eder i
  kärlek och för att, i hvad jag det kunnat, göra eder glädje. Nu är det
  för sent."
  
  "Nåväl, låt det förflutna vara glömdt. Kan icke jungfru Sigrid Liljeholm
  finna sig vid att sluta ett förbund nu? Vill hon icke gifva sin hand åt
  den man, som nu ber henne derom?"
  
  "Herr Enevald, jag är icke mera den unga, mjuka flicka, som kunde lefva
  för att tjena, för att forma sig efter sin make, för att bortge sig
  sjelf och sin egendomlighet och försvinna i honom. Detta var jag fordom,
  och ändå har jag alltid, äfven då, trott att ära och samvete blifvit mig
  gifna af Gud, och har hoppats att för dem ansvara inför honom. Aldrig
  har jag trott, att någon annan skulle svara för mig, lika litet som jag
  ansett mig kunna eller vilja, ansvara för någon annans heder och ära.
  Tidigt redan tvangs jag af omständigheterna att handla på egen hand,
  ledd endast af hvad mitt samvete sade mig böra göra och våga. Nu har jag
  redan länge varit en sjelfständig menniska, utan någon annan än Gud och
  mitt samvete att ansvara inför, och jag har lefvat så godt jag förstått.
  För länge har jag lefvat sjelfviskt, för att numera kunna bortkasta mig
  sjelf och blifva en ödmjuk hustru. För länge har jag lefvat ensam, för
  länge ansett min ära och min heder tillhöra mig sjelf, för att numera
  kunna lära mig att de icke äro mina, utan en annans."
  
  "Sigrid, straffa mig icke så strängt för mitt misstroende. Jag kände ej
  mitt eget hjerta, jag var bedårad af en skön qvinnas blickar. O, Sigrid,
  låt det förflutna vara glömdt!"
  
  "Det förflutna är glömdt", sade Sigrid långsamt, med djup känsla. "Det
  närvarande bor omkring mig i skepnad af alla dessa menniskor, dessa
  barn, som lärt älska mig, och som jag lärt mig att älska. Ja, det
  förflutna är glömdt! Detta är rätta ordet. Detta är nyckeln. Jag kan ej
  tillhöra er, ty det förflutna är glömdt!"
  
  En liten stund förgick. Nu steg Sigrid opp och sade: "Herr Enevald,
  viljen J icke stiga in till de gamla? Jag bor i det nya huset, då jag
  har något för händer, som jag ej dit kan medtaga, eljest sitter jag hos
  dem. Jag tyckte mig se, att äfven hos dem nyss inträdde en gäst. Det
  vore dock en sällsam händelse, som skulle på samma dag tillföra oss
  tvenne utombys gäster."
  
  Enevald reste sig, inseende att sålunda det plågsamma af ett
  tumannahands samtal kunde undvikas.
  
  I en stor länstol försedd med goda dynor, satt vid fönstret herr Erik.
  Hans snöhvita hår föll i långa lockar utefter axlarna och de högröda
  kinderna och lifliga ögonen tydde ännu på helsa och gladt sinne, ehuru
  krafterna svikit. Med en nätnål knöt gubben då och då en maska på det i
  famnen liggande nätet. Kring honom sysslade fru Metta och hemtade en god
  fjäderdyna, som hon stoppade bakom hans rygg.
  
  "Mor" sade den gamle, "du har då rakt företagit dig att göra mig till en
  odugling. Skall du så der passa opp mig och fira mig alltid. Åhå, inte
  hade man det så mjukt alla tider förr i verlden, nog kan det gå för sig
  med mindre nu ock. Du skall väl engång bli gammal du också, mor, och
  behöfva uppassas, i stället för att sköta om andra."
  
  "Ja, jag tycker just, ja. Jag tycker just hvad J skulle vilja göra mig
  till för en, att jag icke skulle orka ställa eder till pass. Icke må J
  tro, att jag är så utgammal. Ånej. Den som unger är må sköta för tyngre
  göromål, men ställa eder till trefnad, det må jag nu väl kunna, så länge
  jag kan trampa rocken. Sen J, mäster Sigfrid", fortfor hon, vändande sig
  till en gäst, som satt midt emot herr Erik vid fönstret, "icke vill jag
  ännu vara en sån onyttig menniska, att jag icke något skall duga till.
  Jo, jo, mina garnknippor, som hänga der på väggen, visa att jag inte är
  så dålig heller. Och visst ville jag ha det der skåpet fullt med
  linnekläder, att lemna åt Siri. Vår herre må väl unna mig krafter så
  länge. Men icke vill jag nu prata om hur godt och bra vi ändå ha det
  här, innan jag hunnit bjuda eder, mäster Sigfrid, något öl helst, efter
  J försmån den frukost jag ville bjuda eder."
  
  I detsamma inträdde Sigrid jemte Enevald, och som en blixt genomfor fru
  Metta tanken på, att den sednare nu vore här, för att förnya den gamla
  förbindelsen. Hon hann redan tänka på huru ledsamt det blefve att mista
  Sigrid, men huru det nu ändå vore bra, att denna finge som en adelsfru
  åter gå ut i verlden. I tanken härpå glömde hon all sin gamla ovänskap
  och räckte vänligt handen åt Enevald.
  
  Gamle herr Erik skrattade, i det han räckte honom sin hand och sade: "Ja
  ja, så kommen J här, den ene efter den andre och besöken fader Erik; men
  J veten ju, att herr Erik Liljeholm, han får ej väckas. Nå, nå, icke lär
  det just numera vara stor fara heller."
  
  Från sin plats vid fönstret reste sig nu mäster Sigfrid Aron Forsius och
  gick fram emot Enevald och Sigrid. "Miraculum är detta i sanning. Här
  träffar jag eder båda! Icke ären J ju dock hans hustru, jungfru Sigrid?"
  
  Sigrid rodnade, men svarade sedan leende: "vore jag gift, så kallade ni
  ju mig icke jungfru Sigrid."
  
  "Det är så, ja, det är så. Underliga äro dock stjernorna, fasta och
  oförryckeliga. Jag visste det ju! Jag visste det. Stjernorna bedraga
  icke! Jag förutsade det åt högsalig hans majestät konung Carl, att ingen
  brudekrona skulle pryda edra lockar, men en kungakrona hans. Och han
  lofvade mig heder och embete, om allt skulle slå in. Och med hans krona
  kom ära och gunst öfver mig, men när J försvunno, då trodde han sig ej
  rätt säker om, att hans krona skulle sitta qvar på honom heller, då han
  ej visste om mitt prognosticon om eder visat sig sannt. Och jag
  förutsade honom fara för krona och lif i det stundande fälttåget och den
  spådomen väckte hans vrede, och herrar som förföljde mig för att jag
  talat sanning om deras lefverne, fingo makt att kasta mig i kedjor och
  fängelse för denna spådoms skull. Men stjernorna de svika ej. Dock
  räddades kung Carls lif och hans krona, ty Henrik Wrede gaf sitt lif för
  att rädda hans. Men stjernorna de ljuga icke! Och efter åratal af
  plågor, fängelse och hård medfart, gick jag, en förderfvad gammal man,
  åter ut i verlden. Men jag vet, att stjernorna tala sanning, och jag har
  sökt eder, jungfru, för att yttermera se det. Menniskan äflas och fiker
  och sina gerningar dem råder hon sjelf före, men stjernorna länka dock
  ödenas gång, och hvad i dem står skrifvet, det sker. Det må gälla
  konungars med diamanter sirade krona, eller en liten flickas gröna
  krans."
  
  
  
  
  Noteringar:
  
  
  Originalets stavning och interpunktion har bibehållits, även varierande
  stavning av en och samma ord eller varianter av personnamn. Ett fåtal
  uppenbarliga, enkla fel har rättats utan annotering. Alla övriga
  rättelser är uppförda här (innan/efter):
  
     [s. 30]:
     ... och befallning att J ingen vert begifve eder efter ...
     ... och befallning att J ingen vart begifve eder efter ...
  
     [s. 48]:
     ... med rätt skratt. Sigrid nedföll afsvimnad. ...
     ... med rått skratt. Sigrid nedföll afsvimnad. ...
  
     [s. 87]:
     ... sade: "Gud bevare eder herr Erik då i gån emot ...
     ... sade: "Gud bevare eder herr Erik då J gån emot ...
  
     [s. 213]:
     ... han: "Tror J ock fast och orubbligt hvad i läsen ...
     ... han: "Tror J ock fast och orubbligt hvad J läsen ...
  
     [s. 220]:
     ... "Herr Jörjen må vara eder herre, men det ...
     ... "Herr Jörgen må vara eder herre, men det ...
  
     [s. 316]:
     ... oundgängligast behöfde medföras till besättningen ...
     ... oundgängligast behöfde medföras till bosättningen ...
  
  
  
  
  
  
  End of the Project Gutenberg EBook of Sigrid Liljeholm, by Fredrika Runeberg