text: Produced by Ronnie Sahlberg, Jens Sadowski, and the Online
  Distributed Proofreading Team at http://www.pgdp.net from
  images generously made available by Project Runeberg.
  
  
  
  
  
  
                             SAMLADE SKRIFTER
                                    AV
                            AUGUST STRINDBERG
  
                             FYRTIONDE DELEN
  
                              GÖTISKA RUMMEN
  
                                STOCKHOLM
                          ALBERT BONNIERS FÖRLAG
  
  
  
  
                              GÖTISKA RUMMEN
  
  
                        SLÄKTÖDEN FRÅN SEKELSLUTET
  
                                    AV
                            AUGUST STRINDBERG
  
                                STOCKHOLM
                          ALBERT BONNIERS FÖRLAG
  
                     Copyright. Albert Bonnier 1916.
  
                                STOCKHOLM
                      ALB. BONNIERS BOKTRYCKERI 1916
  
  
  
  
                                INNEHÅLL.
  
  
     1.   Götiska rummen          5
     2.   Palatsrevolutionen     20
     3.   Storö-borna            28
     4.   Redaktören             47
     5.   Kung Lear och Patern   68
     6.   En oklar situation     80
     7.   Moder-näringen         90
     8.   Nittio-talet          107
     9.   Ester                 116
     10.  Inför rådet           146
     11.  Den nye redaktören    168
     12.  Doktor Borg           176
     13.  Fru Brita på Storö    188
     14.  Majestätsbrott        215
     15.  På Operakällarn       233
     16.  Hos de döde           241
     17.  Försoningsfesten      256
     18.  Nyårsnatten           277
  
          Anmärkningar          309
  
  
  
  
                             FÖRSTA KAPITLET.
                             Götiska rummen.
  
  
  Elektriska ljuset tändes i Götiska rummen, och vaktmästare ordnade med
  ett bord.
  
  Två herrar i frackar inträdde i detsamma och granskade med en blick
  anordningarne, som de tycktes ha under sin uppsikt.
  
  -- Det var inte i går du var här! sade den ena av arrangörerna, som var
  arkitekten Kurt Borg, brorson till doktor Borg, kallad Den Förfärlige.
  
  -- Nej, svarade målaren Sellén, jag har icke varit här på 15 år, då jag
  satt i Röda Rummet och filosoferade med Arvid Falk, Olle Montanus och de
  andra. Kan du, som arkitekt tomta ut vårt gamla rum?
  
  Arkitekten, som varit här förr, stegade upp en trapez på flossamattan,
  och beskrev det gamla sceneriet.
  
  -- Ja, jag säger det, mente Sellén; tiderna förändras, men vi äro oss
  lika.
  
  Han gjorde en gest åt de grånande tinningarne och fortsatte.
  
  -- Arvid Falk, ja; han kollaberade, som han skulle; lever han än?
  
  -- Ja, lever mördad, som de nyss mördat vår Syrach, Rembrandtsonen, vår
  bäste man, antesignanen, som föll framför linjen.
  
  -- Och dessa mördare ska vi vara tillsammans med i kväll?
  
  -- Ja, ser du, festens föremål är ju norrman, och man kan inte utesluta
  hans gamla vänner från Paris och Rom.
  
  -- Nej, det förstås; men kommer farbror Borg hit, så blir det kanske
  kalabalik.
  
  -- Det värsta är att Lage Lang, vår norrman, tror att det här skall bli
  en försoningsfest. Tror du på en försoning?
  
  -- Nej, svarade Sellén bestämt. Vi ha försökt, men det går inte. Lundell
  till exempel, han mottog kallelsen till akademien, för att inifrån öppna
  fästningens portar, för att reformera och stifta fred; men så blev han
  instängd, och nu målar han som professorerna. Nej, tro dem inte! Så här
  säger de: Kom till oss, bliv som vi; kom, ska du få Vasaorden, när vi
  äro kommendörer; kom och bliv under oss, så äro vi över dig! -- Nej,
  tack! Hällre utanför, hällre nere på gatan och vara buse! Minns du
  Lasses visa på Hörnan i Paris?
  
  -- Ja, Paris! Och nu är vi hemma igen! Vad synes dig?
  
  -- Jolmigt! Alldeles rysligt! Det står still i luften, och sekelslutet
  går in; man väntar nytt! Men vad?
  
  -- Få väl se!
  
  En rörelse vid dörren antydde att gästerna började infinna sig.
  
  In trädde nu, fet, nyrakad, behandskad, professorn målaren Lundell. Han
  bar vasaorden på fracken.
  
  -- Tag bort den där s--n, sade Kurt Borg, och krokade ur stjärnan.
  
  -- Nej, låt vara! protesterade Lundell godmodigt, van vid att man
  skojade med honom.
  
  -- Ja, men det är en skymf mot Lang, vår hedersgäst, som, mera förtjänt
  än du, inte har någon stjärna. Vaktmästarne kan ta honom och oss andra
  för straffade personer, förstår du!
  
  -- Inte!
  
  Ny rörelse vid dörren; konsul Isak Levi, fordom ledamot av Röda Rummet,
  inträdde och skakade hand med Sellén, Lundell och Borg.
  
  Därpå kommo gästerna gruppvis. En grupp akademister inträdde, som ett
  moln kastar sin skugga över en äng.
  
  Med dunder och gny rakade Den Förfärlige doktor Borg in, arkitektens
  ungdomlige farbror. Kastande stridslystna blickar omkring sig, hälsade
  han till höger och vänster med ett glåpord.
  
  Där kom damer och herrar, men man märkte en bestämd skillnad, i det
  akademisterna icke hade sina fruar med sig. Sällskapet var icke comme il
  faut för dem, och man visste att det taltes ett språk här, som påminde
  om ren svenska. Därtill kom, att societeten icke fick fira en norrman
  efter riksrätten, och att artistdamerna hade fasoner, som icke voro
  salongsmässiga. Det taltes till och med om att artisterna hade sina
  »väninnor» med sig, och som man icke kunde skilja på dem från de andra,
  voro misstag lätta att begå.
  
  Slutligen inträdde en frejdig man, huvudet högre än de andra. Det var
  Lage Lang, nytidsmålaren med det stora namnet. Vänsäll, rik, gästfri,
  var han utanför de svenska söndringarne, och han gick därför oskadd
  mellan eldarne, som han icke kände. Det var vännen och artisten man
  firade, men man ville även ha en liten demonstration för norrmannen; man
  ville visa att nationen icke delade regeringens mening, då den
  behandlade Norge som en ockuperad provins, och man ville i sin mån
  bilägga det uppifrån påblåsta hatet mot brödrafolket, vars väl icke
  tillgodosågs, när landet styrdes per telefon från Stockholm, så som en
  utgård kan skötas av en bekväm förvaltare.
  
  Därför leddes hedersgästen straxt ut på balkongen, som öppnade sig över
  den stora folkfyllda musiksalen. När han trädde ut, knackades pågående
  nummer av; och upp spelades: »Ja, vi elsker.»
  
  Professorerna gjorde en sluten grupp, som höll sig inne, ty de hade på
  känsel att det skedde något olovligt, som de inte borde vara med om.
  
  Därpå fördes gästen till bords! -- Det var en fransk cabaret-supé.
  Framför varje gäst stodo sex ostron och en öppen butelj vitt vin utan
  namn, alldeles som hos Laurent i Grez, och därmed var tonen given,
  minnena väckta, och stämningen 80-talets, fastän man nu var inne på det
  betänksamma 90.
  
  Det behövdes bara ett nomen proprium för att få eld i minnena.
  
  -- Barbison! Marlotte, Montigny, Nemours! -- Hå! Eller: Manet, Monnet,
  Lepage! -- Hå!
  
  Inga tal höllos ännu, men alla talade på en gång; frid och fröjd,
  endräkt och glädje rådde.
  
  Vid desserten steg stämningen till extas. Man kastade apelsiner över
  bordet, servetter flögo i luften, tobaksröken virvlade och tändstickor
  släpptes upp som raketer; en guitarr trollades fram; Spadas visor
  sjöngos med kör. Det var signalen till konvenansens upplösning;
  professorerna röckos med och blevo unga; de häktade av sina
  ordensstjärnor och utdelade dem med öppna händer; på Selléns rygg hängde
  vasaorden och en vaktmästare hade fått hederslegionen på axelklaffen.
  
  Slutligen knackades i bordet. Doktor Borg talade:
  
  -- Vi ha druckit välgång åt vännen Lage Lang, och åt artisten, nu vill
  jag dricka för norrmannen: Ni ska inte tro, att jag älskar norrmännen
  med deras bondskryt och stora åthävor; jag är själv gift med en norska,
  som ni vet, och det är ett djävla folkefärd; men jag älskar rättvisa;
  jag vill icke se en stursk nation förödmjukad av att låna vår kung sex
  veckor om året, och jag vill icke ha någon intimitet med ett främmande
  folkslag, som har en annan utveckling än vi; jag vill icke se norrmän i
  svenska riksdagen röra i våra angelägenheter och säga nej till allt,
  liksom polacker och elsassare i tyska riksdagen; jag vill ha fred med
  grannarne, och den freden kan endast vinnas genom skilsmässa, som i ett
  olyckligt äktenskap. Ni skrämmer inte mig med ryssen, ty fria norrmän
  och fria svenskar äro starka genom en frivillig allians, men svaga genom
  en dynastisk union, som icke är någon union; Norge är nämligen de facto
  ett kronland som Böhmen är till Österrike, och är farligare som sådant
  än som allierat; svenska regeringens politik är en svekets, och daterar
  sig från heliga alliansens tider, då folkrätt och billighet lades undan;
  man har sökt väcka hat mellan brödrafolken, men ve dem som sådan
  söndring sökt för att få härska! Ve dem! -- Oss, som arbetat på samling
  och försoning, kallar man fosterlandsförrädare. Dem som så kallat oss,
  kallar jag fähundar! Där han I ordet! -- -- -- Lage Lang, tag min
  välgångsskål för ett fritt Norge, utan vilket icke ett fritt Sverige kan
  finnas, och ett försonat!
  
  -- Ett fritt Norge! Lage Lang!
  
  Professor Lundell begärde ordet, men när han började med ryssen,
  Kiel-freden, och förhandlingarne, tilltog pratet så att han dränktes,
  tills slutligen sällskapet avbröt honom med »Norges bæste».
  
  När Lage hade svarat, reste man sig från bordet, och en karneval vidtog
  av sig själv.
  
  Smågrupper avsöndrade sig dock för samspråk, och ute på balkongen hade
  konsul Levi, Sellén och Kurt Borg slagit sig ner.
  
  -- Nåå, det drar ju jämnt i kväll? sade Levi, tror ni det räcker?
  
  -- Nej, svarade Sellén; det är bara vapenvila.
  
  -- Nå, vad gör de er för ont då, professorerna?
  
  -- Det kan ni inte döma om, ni utanförstående. De hindra, de bilda
  allmänna meningen, de kväva; för övrigt äro vi som två fientliga
  stammar, och jag tror att det skall vara strid, annars skulle alla måla
  lika, och då blev det kinesisk konst, som står stilla och görs med en
  borste över ett uthugget mönster. För övrigt: strid utvecklar krafter
  och håller andarne vakna.
  
  -- Javäl, invände Isak Levi, men efter utkämpad strid sluter man fred.
  
  -- Om villkoren äro antagliga, ja! genmälte Kurt Borg; men de äro icke.
  De begära underkastelse, och det kan icke beviljas; de begära bara ens
  själ och ande ... och allt! Vi som sträva tillsammans äro intet parti,
  men vi känna samhörighet, äro som släkt, av samma års gröda, och de
  andra äro ... jag vet inte vad det är för folk; på mig verka de som
  dämoner, dem jag hatar som ett positivt ont; när gudar bli för gamla bli
  de till dämoner, och de här anse sig nog vara gudars avkomlingar, ty de
  äro till med Guds nåde, tänka och tala med Guds nåde, och när de handla
  orätt åberopa de sig på Guds nåde. Jag förstår dem icke och de förstå
  icke oss.
  
  -- De äro bromsar, som ska reglera farten, ser du, invände Levi.
  
  -- Ja, tack, men då är jag hällre lokomotiv, med större gagn och större
  ära.
  
  Nu inträdde Lundell på balkongen förande en akademisk artistfru, som
  förirrat sig till det rysliga sällskapet.
  
  På musikestraden därnere sjöng just nu en italiensk sångare ett
  glansnummer som elektriserade; och under festruset föll det frun in att
  kasta en ros åt sångaren. Men avståndet var för stort; blomman sänkte
  sig som en meteor och stannade i västen på en herre vid ett marmorbord.
  
  Den ensamme gästen rullade just en cigarrett då rosen föll i hans famn;
  han stannade i gesten, tog rosen och tittade upp åt läktaren.
  
  -- Det är Syrach! utropade Sellén, och alla på balkongen nickade åt
  enslingen, som bar en röd fez på huvudet och var något bizarr i sin
  klädsel.
  
  Men Syrach syntes icke känna igen någon enda av sina gamla vänner, utan
  satte rosen i knapphålet, fortsättande med cigarrettrullningen.
  
  -- Han känner icke igen oss! utbrast Sellén. Ska jag gå ner och hämta
  honom?
  
  -- Då går jag min väg, sade frun kort, och jag beklagar min ros, som kom
  på en så smutsig rock.
  
  -- Ja, gå du Augusta, avbröt doktor Borg, som kommit tillstädes; det är
  ingen som har bjudit dig hit, för resten.
  
  -- Hör nu Borg, inföll Lundell ...
  
  -- Håll du mun, avklippte doktorn, den som sitter där nere utslocknad,
  skulle varit förste man häroppe i kväll om inte du och vederlikar
  blandat giftbägaren åt honom; och du är inte värd att bli spottad i
  synen av honom en gång; nej, för ni tog äran, brödet och självkänslan av
  honom, den gången du vet!
  
  Därpå vänd till Sellén:
  
  -- Låt Syrach sitta i sin drömda värld; där har han det bättre än vi
  anar, och han känner för övrigt icke igen oss!
  
  Lage Lang kom till; när han fick se sin gamle vän, blev han ursinnig och
  ville utbringa ett leve och ett hurra för vår störste målare, men detta
  avstyrdes lyckligtvis, ty dels skulle polisen ha tillkallats, dels fanns
  ingen i salongen som kände målaren, om icke möjligen såsom en fjoskig
  och förfallen människa, vilken gjort sig bemärkt på gatorna med sin röda
  fez och sina besynnerliga åtbörder.
  
  Syrach fick sitta; han satt nu med blickarne lyftade över folksamlingen,
  liksom han icke såg dem, utan skådande fjärran uppåt umgicks med sina
  drömbilder dem han icke kunde visa andra.
  
  Det blev förstämning i Götiska rummen, och det drog ihop till åskväder.
  Men innan det bröt ut, hade professorerna avlägsnat sig.
  
  Molnet låg kvar; glädjen att kunna blåsa viktoria grumlades vid
  räknandet av döde och sårade; och Syrach var icke ensam bland fallne.
  
  Slutligen tystnade musiken ute i salongen; det blev midnatt, och den
  stora salen låg öde insvept i en blå sky av tobaksrök. På det lilla
  marmorbordet, där Syrach sutit, syntes en blodröd fläck. Det var rosen,
  i vilken den överkänslige mannen slutligen vädrat fienden, och som han
  låtit ligga.
  
  Uppbrottet skedde, och hedersgästen följdes ner. På gatan stod ett
  lysande ekipage med en jägare bredvid kusken. Jägaren hade plymer i
  hatten och hirschfängare vid sidan.
  
  -- Vem är så fin, så han ska åka i sjuglasvagn? frågade Sellén.
  
  Jägaren stod vid den öppna vagnsdörren och släppte in den store Lang.
  
  -- Jo, det är jag! sade Lage; jag bor hos min kusin i norska
  ministerhotellet, där ni äro bjudna på middag i övermorgon, hela rasket.
  
  Den gamla bohêmen hurrade; och på en vink av norrmannen överfylldes
  vagnen, som satte i väg till Blasieholmen. Doktor Borg hade tagit
  jägarens trekantiga hatt och hirschfängare samt ville ovillkorligen
  »kommendera manövern» som han sade, det vill säga få tömmarne i hand och
  köra till Stallmästargården.
  
  -- Akta dig! skrek Isak Levi.
  
  -- Jag ska inte bli medicinalråd! svarade Borg. -- Och troende sig vara
  på sin kutter, ropade han:
  
  -- Skota! -- Klart att vända! Fullt!
  
  Men i det samma körde kupén in på gården till ministerhotellet.
  
  Borg ville ha ner varor på gården, men fastän norrmannen tyckte det vara
  reson, avstyrdes dock upptåget av de andra; och det blev då farväl
  slutligen.
  
  Därpå började nattvandringen, den sedvanliga efter en fest, då man vill
  säga allt som blev osagt därinne.
  
  Alltså stamtruppen: doktor Borg, Kurt Borg, Isak Levi och Sellén, togo
  först käerna och tittade på slottet, som man brukar.
  
  -- Ja, där är slottet! sade Kurt, arkitekten; det står sig, det.
  
  -- Än så länge, ja, invände doktorn; men när riksdagshuset kommer i
  granit på Helgeandsholmen, så krossas teglet däroppe.
  
  -- Varför inte; det är ju tidsandan, inföll Levi. Regeringen sitter ju i
  riksdan numera, men varför, vet ingen; grundlagen säger att konungen
  äger välja sina rådgivare, men nu är det Karl Ivarsson som väljer dem.
  
  -- Du är galen!
  
  -- Nej; Karl Ivarsson bestämmer utskottsvalen och besluter således när
  ministrarne ska avgå. Då är det väl han som är regenten.
  
  -- Hör nu, här ska nya operan stå, avbröt Sellén, som inte tålde
  politik.
  
  -- Ja, det skall bli opera; vad säger riksdagen om det?
  
  -- De vill inte ha någon majoritetsopera, utan den får bli en
  kommunalopera baserad på Lagerlunden och bottenvåningen.
  
  Därefter tågade de; över Norrbro, Myntgatan till torget.
  
  -- Där står Riddarhuset kvar! sade Sellén.
  
  -- Ja, och jag var med när det stängdes, inföll doktor Borg. Tänk våra
  store män från sista plenum! Den störste av de store; sådant slut! Falk
  fick han, för han vädrade opp honom!
  
  -- Och där är Riddarholmskyrkan; med Carl den tolfte och allting!
  
  -- Du menar Gustav Adolf, fast du inte törs säga't.
  
  -- Apropå Gustav Adolf, vet ni att det här lilla gravkoret heter
  Vasaborgska, och där ligger hans son med Margareta Cabeljau?
  
  -- Ja, det är ju en smaklöshet; men har ni inte sett gubben Cabeljaus
  gravsten ini kyrkan? Jag har inte sett den, men den står i en
  beskrivning om kyrkan. Det är så man vördar våra stora minnen! De kunde
  gärna trolla bort de där Cabeljauarne!
  
  -- Jag läste häromdagen hur man rafistulerade i Saint-Denis 1793, då
  alla konungagravarne öppnades och länsades, upplyste doktorn. Där var en
  del intressanta fysiologiska rön att göra. Ludvig den femtonde var till
  exempel bara som ett svart ruttet stinkande tjärpreparat ...
  
  -- Hör nu, medan vi håller på att bli körksamma, vill ni inte gå och se
  på min körka, sade arkitekten Borg; jag har visserligen inte byggt den
  men jag har restaurerat den; nycklarne bär jag i fickan, och Isak skall
  få spela på orgeln om han vill.
  
  Detta var i doktorns stil, och nu vände man om på sina spår för att se
  på Kurts körka, som den kallades.
  
  När de fyra hade inträtt i templet, som låg i halvmörker, endast svagt
  belyst uppe i valven från gatlyktorna utifrån, blevo de motvilligt
  imponerade av byggnadens storlek och valvens sköna linjer; de togo av
  sig hattarne och gingo tysta framåt altaret.
  
  -- Det är tjugo år sedan jag var här, började doktorn; och jag känner
  inte igen mig. Var har du altartavlan?
  
  -- Den är weg, svarade Kurt. Nu ha vi tabernaklet i stället,
  skådebrödsbordet och den sjuarmade ljusastaken.
  
  -- Det är ju gamla testamentet, sade Isak.
  
  -- Vi råkas igen alltså, svarade Kurt Borg.
  
  -- Och här! Vad är det här för slag?
  
  -- Det är dopkapellet eller baptisteriet.
  
  -- Och så har du målat figurer på väggarne ...
  
  -- Jaa, det är katedralens stil ...
  
  -- Och predikstoln är degraderad!
  
  -- Efter som högaltaret är det aldra heligaste.
  
  -- Är du katolik, din hundra?
  
  -- Inte ett spår, men katedralen är katolik; protestantismen har ingen
  kyrklig stil uppfunnit, emedan den saknar positivt innehåll.
  
  -- Det är kostligt i alla fall att se hur ni restaurerar katedraler; ni
  återställer dem i deras ursprungliga skönhet, sådana de voro före
  reformationens skövlingar. Akta er att ni inte gräver opp katolicismen.
  
  -- Ja, här leker de lite var med katolicismen, alldeles som på Atterboms
  tid. Kyrkoherden själv, en väldig pokerspelare för resten, har länge
  varit misstänkt som krypto-katolik, och han, jämte ett prästkotteri har
  haft på förslag att ändra kulten och få lite mer skönhet i den. -- Det
  började eljes på 70-talet med upptäckten av våra gamla missaler och
  breviarier, vilka hittades som omslag om handlingar i kollegierna,
  restaurerades och gåvos ut bitvis. Där kom i dagen bland annat
  Sequentier till vårt nationalhelgon Sveriges skyddspatron Erik den
  helige. Kapellmästar Norman satte musik till Brigittas Rosa rorans;
  Wirsén gick och förluktade sig på rökelsen i Sienas katedral; och
  professor Byström verkade för kyrkomusikens restaurering på gammal
  grund; Stenmuseum samlade de gamla altarskåpen; Vadstena kloster
  återställdes och Brigitta blev nästan ett Lutherskt helgon; Uppsala
  domkyrka renoverades och målades, och ärkebiskopen for till Rom, skakade
  hand med påven, som öppnade Vatikanens bibliotek för kättaren. -- Nå vad
  är det för farligt i det? Det tyder ju på en försoning mellan modren och
  sonen, och det är ju vackert när fränder sämjas, i synnerhet när de äro
  kristna människor båda, och endast dogmernas förgängliga verk står
  emellan dem.
  
  -- Ja, sade doktorn, det där intresserar mig så litet, för jag är visst
  hedning; min morfar lär ha varit neger, och jag hör icke till detta
  fårahuset; det är mig icke fientligt, men det är mig främmande.
  
  -- För dig ja; men lutheranerna skrika i korus med pastor primarius i
  spetsen; försoningslärans tolkar tjuta, när de få höra talas om
  försoning mellan bekännelserna. Svaga käril, som spricka bara de få se
  nytt vin!
  
  -- Är det sant att Falk blivit katolik?
  
  -- Det är lögn; men lutheriet har gripits av en sådan panik, att de
  börja se katoliker överallt, ja de se jesuiter till och med, fast jag
  inga sett. Jesuiterorden är ju upphävd av flera påvar, men ändå ses de,
  alldeles som jesuiterna »såg» frimurare förr i världen. De kallar mig
  jesuit också, mig!!! mig!!!
  
  -- Det syns vara med kyrkorna som med synagogan, inföll nu Isak.
  
  -- Vad är det med synagogan? frågade doktorn.
  
  -- Jo, den är som ett snäckskal, ur vilket djuret krupit ut och dött.
  Det är bara ett tomt hus, i vilket det susar helt svagt som ett minne av
  ett brusande liv.
  
  -- Det har du rätt i, Levi; men vad är det för nya bastrummor som höras
  i världen?
  
  -- Du menar armisterna? inföll Kurt. Det är internationella kristna,
  synkretister, som öppna sina tempel för alla Kristi bekännare. De ha
  ingen teologi, ingen kakes, inga fixerade former, ingen skillnad på
  katoliker och protestanter; det är levande kristendom med tro _och_ goda
  gärningar. Detta lilla _och_ är bindestrecket mellan de söndrade
  kyrkorna, som stredo om _antingen_ tro _eller_ gärningar.
  
  -- Vad är du för slag? frågade Sellén slutligen.
  
  -- Det vet jag inte! -- En kristen fritänkare, kanske; kristen, därför
  att jag är född av kristen släkt, fritänkare, därför att jag icke kan
  sluta mig till något »erkänt» kyrkosamfund.
  
  -- Är du kristen?
  
  -- Ja, lika mycket som Isak är jude, och morbror Borg är hedning, lika
  mycket eller lika litet.
  
  -- Nu vill jag ha musik, avbröt doktorn; Isak skall spela Bach, och jag
  skall trampa!
  
  Till all lycka var orgelläktarn stängd, och Kurt hade icke nyckeln.
  Detta retade doktorn, som i feststämningen återfallit tillbaks i Röda
  rummets dagar, och fordrande en förfärlig kraftutveckling, anhöll han
  att få nycklarne till tornet, ty han ville upp och ringa samman med
  storklockan. Sedan även detta förslag strandat, gick han ut och skildes
  vid en droskstation.
  
  
  
  
                             ANDRA KAPITLET.
                           Palatsrevolutionen.
  
  
  Redaktör Gustav Borg, äldre bror till doktorn, satt vid sin morgoncigarr
  på byrån och vitjade brevlådan. Brevlådan är en underlig ting, ty det är
  posten, som avhämtas i en sluten blecklåda, till vilken redaktören har
  nyckeln. Denna lilla låda innehåller redaktionens hemligheter: genmälen,
  insändare, suppliker; de anonyma breven, de ovettiga brevkorten; och den
  uppkom just med anledning av de öppna brevkorten, som lästes av
  vaktmästaren och andra underordnade, vilket gav dessa missaktning för
  redaktören och tidningen, och ett övertag grundat på förtrolighet.
  
  Det hade fordrats lång övning för chefen att icke falla i raseri var
  gång han öppnade lådan; ett svettbad kostade det visserligen, men han
  hade slutligen fått en sådan teknik i brevöppningskonsten, att han
  straxt såg på stil, underskrift och dylikt, om han behövde läsa eller
  kasta i korgen.
  
  I dag gick det lite trögare dock, ty för första gången i tidningens liv,
  mottog redaktören öppna brevkort med beröm och tacksägelser från
  högermän, familjefäder och samhällsbevarare, därför att han i gårdagens
  nummer tagit till vapen mot socialismen.
  
  Gustav Borg var nämligen född omkring seklets mitt, och han hade levat
  till 1890 på 40-talets liberala ideal, nämligen: konstitutionell monarki
  (eller republik hälst), religionsfrihet, allmän rösträtt,
  kvinnoemancipation, folkskolor, rysshat o. d. Han hade varit med och
  sett representationsförändringen 1866 och trott på det Tusenåriga rikets
  ankomst. Men det kom inte. Det man hade trott sig kunna räkna ut,
  befanns vara missräknat. Vid nyvalen 1867 visade sig nämligen följande
  bizarra resultat: Adeln, som förr utgjort en fjärdedel av
  representationen, hade _vunnit_ och befanns nu utgöra en tredjedel,
  trots det att Riddarhuset var störtat. Prästeståndet var reducerat från
  en fjärdedel till en trettifjärdedel. Vårt påvedöme hade således
  förlorat sin världsliga makt. Borgarståndets numerär var nedsatt från en
  fjärdedel till en sjättedel; och bondeståndet behöll sin fjärdedel, men
  hade vunnit i makt ändå, genom tvåkammarsystemet.
  
  Riddarhuset var visserligen störtat, men den första kammarens majoritet
  utgjordes av ämbetsmän och sedan av herrgårdsägare, mestadels adelsmän.
  
  Det var således en riksdag som i gamla Rom, med patricier och plebejer,
  stort taget. Vid närmare påseende befanns visserligen plebejerna ha
  övertaget, och det måste glädja en liberal; men vid ändå närmare
  betraktande uppdagades, att plebejerna voro konservativa.
  
  I denna babyloniska förbistring förlorade Gustav Borg huvudet. Hans
  något abstrakta föreställningar om politik, förledde honom tro det
  riksdagen skulle sysselsätta sig med statsrättsliga teorier, då den ju
  hade till uppgift att sörja för medborgarnes behov just nu. Han hade
  fått in huvudet i sin egen snara, då han alltjämt förfäktat flertalets
  rätt, och nu såg det folkvalda flertalet sitta vid styret. Sverige var
  då ett åkerbruksland, och därför sutto åkerbrukarne i majoriteten. Det
  var logiskt; och bönderna voro nu i tur att få sina äldre klagomål
  upptagna, gamla orättvisor beivrade. Så långt kunde han gå med. Men när
  samma majoritet ville lagstifta i kulturfrågor, bestämma vad nationen
  skulle tro och tänka, hur ungdomen skulle uppfostras; och när de ville
  kasta i fängelse dem som arbetade på framtiden, då måste han gripa in
  och dra blankt mot sina plebejer. Men därmed kom han i strid mot sig
  själv, och började vackla.
  
  Faktorernas mångfald invecklade beräkningarne; ty när han såg
  konungamaktens försvagande genom nya statsskicket, kunde han icke
  underlåta att stödja plebejerna, trots deras sparsamhet, ofördragsamhet
  och tröghet. Det fanns ögonblick, då han såg Frihetstiden återkomma.
  Riksdagen fockade ju konungens rådgivare; bönderna hade tillsatt
  utskotten innan valen skedde i kammaren; motioner om indragningar på
  konungens apanage återkommo tätt och ofta, och man diskuterade
  prinsarnes hovhållning.
  
  -- Nu är vi inte långt från namnstämpeln! sade redaktörn i ett
  ögonblick, då han såg ljust.
  
  Alla äldre politiska begrepp upplöstes, och det kokades en stor byk där
  blaggarn och kammarduk råkades, och det var nästan omöjligt skilja svart
  och vitt, mitt och ditt. Man stod inför den stora paradoxen: de
  konservativa plebejerna ha dock störtat konungamakten, och denna
  tredubbla självmotsägelse verkade som en elektrisk ål: man kunde inte ta
  i den med händerna, dels därför att den var hal som en ål, dels därför
  att den var laddad. Man fick slag om man rörde vid den, och den slog ut
  åt alla håll, åt höger och vänster, oppåt och nedåt.
  
  Det var då det nya kom och förmådde människorna att tala om något annat
  än bönder. Det var den så kallade sociala frågan; samhällets grundvalar
  granskades och befunnos bristfälliga av ålder och fukt, så att man icke
  tordes bygga vidare på dem, av fruktan att huset skulle ramla in.
  
  Den panik, som då uppstod, grep först de övre. De övre, de lättaste, som
  därför flutit uppåt; de övre, de svagaste, som därför sökt skydd och
  stöd däruppe, blevo naturligtvis de räddaste. Men fruktan spred sig, och
  en vacker dag voro de stridande, de växande, de liberala också rädda.
  Man hade nämligen börjat diskutera familjen, och funnit den för trång
  för individuellt och personligt växande liv. När nu de gamle menade att
  samhället var grundat på familjen, så ansågo de samhället hotat. Men nu
  är icke samhället eller staten grundat på familjen, ty staten har icke
  alls någon likhet med äktenskapet, utan staterna uppstodo genom fria
  _mäns_ förbund till gemensamt skydd. Det gjorde ingenting, man gick på
  med sin familj som samhällets grundval. Och det halp icke att man
  invände: må vara att familjen är grundvalen, men när grundvalen icke
  håller längre, så måste vi lägga ny grund på annat ställe och bygga
  nytt.
  
  Vid granskningen av begreppet familj, fann man ut, att två människor i
  den numera så hastiga utvecklingen icke kunde svära på stadigvarande
  sympati för hela livet, utan vilken makars samliv blev outhärdligt. Det
  starkt framträdande personlighetssträvandet motsade ömsesidig
  underkastelse; kvinnans utträdande i arbete och offentligt liv hindrade
  familjelivets utveckling och barnens uppfostran hemma. Erfarenheten hade
  ju visat hur skilsmässornas antal ökades; och denna djupt smärtsamma
  operation ville de gamla på sitt obegripande sätt tillskriva lättsinne,
  ehuru parterna i målet nog visste att det endast var för att rädda sina
  personer, som de flydde det värsta av allt, slaveri. Sedan därtill
  barnträdgårdarne och skolorna tagit hand om barnens uppfostran, bortföll
  uppfostran i hemmet. Hemmet hade ju för övrigt endast varit ett
  tillhåll, där alla odygder blomstrade; och uppfostran började i skolan,
  fortsatte i kasernen och började om på allvar ute i livet.
  
  Så ungefär formulerades anklagelserna mot familjen. Och det var då som
  paniken grep även en så stark man som Gustav Borg.
  
  I går hade han själv skrivit en ledare mot de samhällsupplösande; och i
  dag hade han mottagit de konservatives hand till tack för hjälpen.
  
  Med sin son Holger, sekreterare i redaktionen, hade han dagen förut haft
  en stormig förklaring, varvid denne hotat att avgå. Från doktor Borg,
  brodern, hade han fått en telefon med löfte om besök; och det var denne
  han nu väntade, icke utan en viss oro, även framkallad därav att
  tidningen blivit återsänd från en mängd prenumeranter.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Den väntade kom; doktorn inträdde oanmäld hos sin broder, och bröt ut
  med detsamma:
  
  -- Vad har du gjort?
  
  -- Jag har skrivit efter övertygelse mot era osedlighetspredikningar.
  
  -- Din övertygelse borde vara grundad på bestående fakta och prövad av
  erfarenheter, men det är den icke; några predikningar eller predikare
  existera icke, ty de som skriva om familjen meddela endast sina
  upptäckter och rön; de säga så här: så och så visar sig utvecklingen gå
  fram, så och så har familjelivet urartat på den sista mansåldern, och
  hemmet har visat sig vara en skola för despotism, själviskhet, hyckleri.
  De meddela således endast faktiska upplysningar och predika inga
  teorier.
  
  -- Men du, som har döttrar själv, du går med på dessa läror?
  
  -- Jag är lika mån om mina döttrar som du, och jag lär dem ingenting; ty
  jag vet ingenting i denna punkt; men jag förhåller mig avvaktande och
  observerande, jag tror mig redan ha märkt att mina barn äro födda med
  andra idéer än jag; blygsamheten förbjuder oss att tala om det, därför
  är det gott att det skrivs; det tryckta ordet är tyst och sårar ingen.
  Men det skall jag säga dig, att jag liksom du är beredd på -- allt! Då
  jag vet att jag ingenting kan göra åt det, ty råd känner du vad de äro
  värda, så tiger jag och tänker: kanske det skall så vara; kanske de
  förstå det bättre; kanske detta är vägen till det nya samhällsskicket.
  De unga, som kämpa för sina nya ideal, få nog lida för de första
  försöken; många skola falla, och många därför falla av; men tidens flod
  löper utan att höra oss till råds, och jag skall icke göra förtvivlade
  försök att hejda den. -- Emellertid, sedan du nu vänt emot oss, har du
  förstört tidningen. Som aktieägare och direktör uppmanar jag dig att
  avgå, och lämna platsen åt Holger, din son.
  
  -- Jag, avgå? -- Aldrig!
  
  -- Gott! då gör Holger och jag en ny tidning!
  
  -- En ny tidning går icke!
  
  -- Jo, en ny tidning, som håller färgen, och som upptager dina övergivna
  traditioner, den går.
  
  -- Du menar en ensidig partitidning, vilken behandlar sina motståndare
  som nidingar.
  
  -- Nej, som fiender! Medan bataljen pågår, fusiljerar man den soldat,
  som börjar underhandla. -- Har du inte märkt, att om man gör ett
  medgivande eller säger ett gott ord åt fienden, så jublar han åt
  underkastelsen. Goda ord och artigheter komma efteråt, vid fredsslutet.
  -- Betrakta dig nu som en fusiljerad desertör och avgå.
  
  -- Aldrig!
  
  -- Då ruinera vi dig med en konkurrent!
  
  -- Det är en bror som talar så!
  
  -- Ja, en hederlig bror, som icke hyllar nepotism eller mannamån, som
  sätter rättvisan över brorskålen, och det allmänna bästa över det
  enskilta.
  
  -- Du har glömt att du förlorar dina pängar om du störtar mig!
  
  -- Det har jag inte glömt, men jag har mera pängar än du tror, så att
  jag icke blir ruinerad. Du får betänketid tills i morgon klockan 12.
  Adjö! ...
  
  Doktorn for ut genom dörrn, och redaktörn var ensam kvar med sina tunga
  tankar.
  
  Avsatt, kastad på sophögen som uttjänad, han, vilken varit med om den
  stora materiella nydaningen efter 1850. Han mindes första järnvägsbiten
  1852; erinrade telegrafens öppnande 1853; den första gaslyktan 1854; det
  första frimärket 1855, och han hade varit med om telefonen och
  elektriska ljuset på 80-talet. Men av hans ungdoms politiska ideal hade
  som vanligt endast några blivit förverkligade, de flesta hade förintats
  och försvunnit som slösäd fallen i diket; några hade realiserats på ett
  annat sätt än han drömt sig, och haft motsatta följder än de beräknade.
  Under tiden hade kommit nytt, som han icke förstod och som han fruktade.
  Han förstod sålunda icke den stora arbetarrörelsen, ty han hade icke
  märkt, att landet på dessa fyrtio år glidit över till att bli ett
  industriland ifrån att ha varit åkerbruksland; han kallade
  arbetarpartiets ledare för agitatorer och anarkister, ehuruväl de just
  arbetade för lagstiftning och ordning inom de ännu oordnade massorna.
  Han förstod icke ungdomens strävan till frihet och ansvar,
  självverksamhet och självbestämmelserätt, och därför föll han. Det var
  ju tragiskt, ty det var ohjälpligt detta att tiden satte en gräns för
  mänskoandens möjlighet att växa; och han föll icke för egen skuld, utan
  för livets lagar.
  
  Att sonen skulle efterträda honom, hade han ju alltid tänkt sig, men att
  han skulle undantränga honom och på detta sätt, det var värre än all
  livets bitterhet.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Han stängde sitt skrivbord och gick ut för att resa till landet och
  tänka över det beslut han skulle fatta. Sedan några år hade han nämligen
  besutit en lantegendom i skärgården, där han levde större delen av året
  med sin familj.
  
  
  
  
                             TREDJE KAPITLET.
                               Storö-borna.
  
  
  Redaktören Gustav Borg stod på fördäck av den lilla skärgårdsångaren som
  gick till Storön där han hade sin egendom; men i sin uppskakade
  sinnesstämning hade han önskat sig vara osynlig, eller i nödfall blind
  och döv.
  
  Två främmande herrar befunno sig i hans närhet, och han måste höra på
  deras dialog.
  
  -- En grann stad är det i alla fall Stockholm, men verkar dock som en
  dekoration, ty den är för stor och lysande för att representera ett öde
  land.
  
  -- Öde?
  
  -- Ja; jag har nyss företagit en inspektionsresa genom hela Sverige, jag
  är nämligen inspektör för ett livförsäkringsbolag; och jag drog igenom
  provinser utan att se människor; jag satt själv femte man på tåg; det
  var dödstyst på stationerna. Kom jag till en stor stad, så var den
  befolkad av ämbetsmän; ibland en landshövding, en biskop, en överste,
  med en stab av borgmästarn, rådmännen, postmästarn, telegrafkommissarien
  -- och några handelsmän.
  
  -- Men folkmängden har ju vuxit till fem millioner?
  
  -- Visserligen; men av dessa fem millioner äro endast en million män
  mellan 20 och 55 år. Två och en halv million äro barn och hustrur utan
  yrke. Men denna million vuxna arbetsföra män skola försörja dessa två
  och en halv millioner improduktiva, och de skola dessutom föda 170,000
  ämbetsmän, utom militären som räknas till 133,000. -- Du hör jag har
  reda på mina liv som en sann livförsäkrare.
  
  -- Ha vi 170,000 civila ämbetsmän?
  
  -- Ja, vi ha 67,000 post-, telegraf- och järnvägstjänstemän, 27,000
  civila ämbetsmän, 28,000 präster med biträden, 38,000 lärare, 17,000
  kommunala ämbetsmän.
  
  -- Det är ju orimligt.
  
  -- Ja, men det är så! Jag kan inte hjälpa't; och det är ingen hemlighet,
  ty det står tryckt i Sveriges officiella statistik. Men det värsta är
  utvandringen! Sedan jag gick in i bolaget 1866, har 780,000 människor
  utvandrat.
  
  -- Sju hundra tusen?
  
  -- Ja; på fyra år mellan 66 och 70 utvandrade 100,000. När det sen
  sjönk, så skränade patrioterna och sade: se nu att det inte var farligt!
  Men så kom 1881 och 85, då 175,000 utvandrade. Och så kom 86 och 90 då
  200,000 utvandrade.
  
  -- Va sa patrioterna då?
  
  -- Ingenting! Jo, de började samla sina suvenirer på Skansen och byggde
  ett museum i förkänslan av slutet.
  
  -- Varför utvandrar man; är det fattigdomen?
  
  -- Nej, svarar man, det är icke fattigdomen.
  
  -- Vad är det då?
  
  -- Folkhögskolelärarne -- det är ett konstigt folk må du tro -- de
  påstå, att det är brist på kärlek till fosterlandet, men hur denna brist
  uppstått säger de inte. Jag har en gång svarat en sån där uppfödare: hur
  skall man kunna älska ett land, vars jord tillhör utländingen? Du vet
  ju, att svenska jorden är pantsatt i utlandet för 226 millioner, att
  kommunernas skuldsättning är 175 millioner och statens obligationsskuld
  är 287 millioner. »Vårt land är pantsatt, skall så bli» sjunger man
  numera i vissa klubbar. Nu parerar man vanligtvis hypotekslånen med
  sparbanksmedlen. Men sparbanksmedlen äro utlånta till lika många
  vigilörer, och sparbanksmedlen lyftas successivt av utvandrarne, som
  reserverat dem till ångbåtsbiljetten. Statsobligationerna pareras med
  järnvägsmaterielen, men det är oriktig bokföring, ty skenorna och
  lokomotiven skulle stå på inventariet.
  
  -- Men kommunikationsmedlen äro produktiva krafter.
  
  -- Javäl, det är landsvägarne också och vattenlederna med, men de äro
  icke kapitalförmögenhet. Olyckan är att av våra 27 tusen civila
  ämbetsmän det inte finns _en_ bokhållare; ehuruväl, vad skulle det
  hjälpa i en stat, där staten och de enskilde leva över tillgångarne.
  Staten skulle utskriva skatter efter förmåga och icke efter behag. Men
  nu; man säger bara: det skall vara en armé, och så tar man ut en halv
  milliard. Tänk dig en halv milliard, som skall pungas ut på tio år!
  
  -- Men utvandringen? Vad menar du om orsakerna?
  
  -- Svenskarne vantrivas; det är jolmigt det hela; de ha tråkigt att
  sitta ensamma i ödebygderna; de ha ingen känsla av samhörighet, emedan
  nationen icke är ensartad. Hela adeln, över- och medelklassen äro till
  största delen invandrade utländingar dolda under svenska namn. Dessa
  bilda en feodalstat av ämbetsmän, som uttaga sina löner av heloterna.
  Att bli ämbetsman och få pension, det är ju varje »bättre persons»
  ideal. Universiteten äro bara skolor för ämbetsexamina och ett av
  universiteten har lika många docenter som studenter i en fakultet.
  Studenterna stå kvar som ett privilegierat stånd av konservativa pojkar,
  vilka representera nationen vid suptillfällen (undantagande oräknade).
  Men det finns annat också som söndrar. Det är den gamla
  provinspartikularismen, och den synes än i nationerna vid universiteten,
  där all gammal drägg samlas. De avundas och hata varandra, och
  prästerskapet särskilt är vid befordran bundet vid provinsen genom
  indigenatsrätten. I ämbetsverken ser du, att om presidenten till exempel
  är smålänning, så blir det straxt en invasion av smålänningar i det
  verket; och i huvudstaden finns det gillen, där provinsialerna rota sig
  i hop att »befordra gemensamma intressen»; i riksdagen sitter man
  placerad efter provinserna, och i Svenska Akademien intogs man en tid
  efter sydsvensk indigenatsrätt, så att man kallade, på skämt förstås,
  det lysande institutet för Skånska Akademien. -- Ja, det är så mycket
  moj, som här gör livet odorvigt. Ingen känner sig hemma hos sig; var och
  en är fiende i fiendeland; att uträtta något vågar ingen, ty han blir
  hindrad; den enda energiyttring man spårar är den då något skall
  hindras. De som vilja göra något, måste söka ett annat land, och därför
  utvandra de energiska, men hindrarne stanna! Det är för djävligt!
  
                     *       *       *       *       *
  
  Det började blåsa vid Blockhustullen, och redaktören sökte sig ner i
  aktersalongen. Där fann han en sovande herre, som vände ryggen ut; på
  den kolossala bredden såg han straxt, att det var svågern, kyrkoherden i
  Storö, den han icke var angelägen att träffa nu. Därför följde han
  exemplet, stjälpte sig på andra soffan vis-à-vis, och lade ryggen utåt.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Emellertid och medan svågrarne sovo i aktersalongen sutto doktor Borg
  och hans svägerska Brita, redaktörens hustru, uppe i rökhytten och
  språkade. De visste nog om de andras närvaro på båten, men de voro icke
  angelägna att råka dem.
  
  -- Här måste bli en krasch! fortfor doktorn, och du Brita skall kasta
  bomben!
  
  -- Ja, min vän, svarade frun med det mest välvilliga tillmötesgående,
  jag har kastat mina bomber nu i så många år, att jag får lov ta till
  dynamiten. Gustav är med sina gammalliberala meningar vår värsta fiende;
  han förstår ingenting av det stora som nu sker i världen; han var
  visserligen med om teorierna en gång, men när det gäller att förverkliga
  en enda tanke, ett enda av hans ungdomsideal, då sviker han.
  
  -- Alldeles: därför måste vi binda opp svansen på honom; han skall avgå
  och lämna chefsskapet åt din Holger mot en viss arrendesumma; vill han
  fortfara skriva i tidningen, så må han, men under censur av chefen.
  
  -- Bara inte Holger är för blödig! Trots sitt ingenjörssinne har han
  ännu sina ärvda svagheter ...
  
  -- Dem skall jag nog plocka bort, och du, som är absolut känslolös, kan
  hjälpa till. Vi skola ingå ett förbund, du och jag, så blir det något
  uträttat.
  
  -- Ja, svarade Brita med sin sorglösa människovänliga min, men då måste
  vi kompromissa. Du skall vara med om min kvinnosak.
  
  -- Det vet du jag är, så långt rättvisan sträcker sig, men orättvisor
  går jag icke med på. Jag är med om din kamp för tjänstefolkets
  människorätt, för arbeterskors lönevillkor, för flickornas frigörelse
  från sysslolöshet och flärd; jag är med om fria förbindelser med laga
  ansvar; men jag är icke med om fri kärlek inom äktenskapet, ty det är
  mannens slaveri, i synnerhet när han får falska barn på prästbetyget;
  jag är icke med om gift kvinnas äganderätt, som undantager kvinnans
  egendom från bidrag till familjen, men behåller mannens egendom som
  gemensam.
  
  -- Men hustruns arbete inomhus? Skall det inte betalas.
  
  -- Vad är det för arbete? Har du nånsin arbetat inomhus? Du har utdelat
  befallningar, som utförts av tjänare dem Gustav betalat. Men han har
  fött dig, klätt dig och dina barn och tjänare. Du pratar nonsens!
  
  -- Men fattiga tvätterskor, som förtjäna själva, ska de inte få behålla
  sina pängar, utan mannen ska supa opp dem?
  
  -- När mannen icke får behålla sin usla avlöning utan lämna den till
  familjen, så skall också kvinnans avlöning gå till huset. Begriper du
  inte, att mannen blir slav eljes, och slaveriet har själva den
  gammalliberala Gustav predikat emot? För övrigt, har du sett någon
  tvätterska, som låtit mannen supa opp hennes pängar? Om du har sett det,
  så ville hon väl det, och vill hon det, så kan ingen lagstiftning hindra
  det. Du översätter till exempel, i stället för att sköta huset, och du
  super opp dina arvoden, det vill säga reser och festar opp dem, under
  det Gustav håller vikarierande tjänare åt dig. Tycker du det är
  rättvisa, eller tycker du att kvinnans ställning är undertryckt? Ja, då
  är du en tjockskalle, och jag kan icke kompromissa med dig.
  
  Brita darrade av ilska, men kunde icke få ur sitt huvud dessa medsläpade
  dumheter från en förfluten tid, då galanteriet fordrade att mannen
  skulle offra allt för idolen. Doktorn, som emanciperat sig från all
  gammal fördom, ansåg ögonblicket inne att göra rent hus och komma på det
  klara med svägerskans fixa idéer.
  
  -- Och varför kvinnan har i allmänhet mindre betalt, fortfor han, det
  beror av det viktiga faktum, att hon icke behöver betala sin kärlek utan
  får betalt på ett eller annat sätt. Lagen dömer nämligen endast mannen
  till barnuppfostringshjälpen, aldrig kvinnan, som dock har största
  glädjen av moderskapet, och vars äganderätt till barnet är odisputabel!
  -- Ja, och så vill du avskaffa prostitutionen! Vet du vad du menar med
  prostitutionen? Menar du läkarvården, så är du obarmhärtig, när du vill
  avskaffa den! Menar du åter sakförhållandet, att en hop kvinnor driva
  yrke med könslivet, så kan lagen icke avskaffa det, ty det hemligaste
  och intimaste kan lagen icke ingripa i! Men ni vill aldrig svara på
  frågan, utan kryper som råttor från ena hålet i det andra. Polisen söker
  ju genom kontroll inskränka prostitutionen och avskräcka från
  yrkesövningen; arbetar således i ert syfte, men ni arbetar ju emot
  prohibitivmedlen. Vad vill ni? Det vet ni inte! Därför är det bosch allt
  vad ni vrövlar! -- Är det något mer? Rösträtt? Ja, åt männen först, så
  få vi se sen, när ni lärt er rättvisa och förnuft.
  
  -- Och du vill att jag skall arbeta tillsammans med dig?
  
  -- Ja, i alla de punkter, där vi äro ense, och i alla dina strävanden,
  som äro förtjänta aktning och som du vet jag värderar hos dig! Men jag
  lånar icke ditt bistånd i en renhårig sak, för att i gengäld biträda dig
  i en orättvisa. När du, som är härskarinna i ditt hus, vill uppträda som
  slavinna, så ser jag i dig en bedragerska, den jag ville spotta i syna!
  Det vet du förut Brita!
  
  Fru Brita var alltför godmodig av naturen för att bli ond för så litet,
  och hennes tro på deras gemensamma stora sak så stark, att hon lät sig
  nöja och avkortade samtalet med sin vanliga sortireplik:
  
  -- Ja, si, i den frågan komma vi aldrig att förstå varann.
  
  Men doktorn var icke nöjd med bara repliker utan ville ha besked också,
  därför svarade han:
  
  -- Jo, min vän, jag förstår dig, men du förstår icke vad jag säger, och
  det är ditt fel.
  
  Samtalet skulle åter ha börjat från början om icke kyrkoherden i Storö,
  fru Britas broder, inträtt i rökkupén; en svart koloss med ett
  fruktansvärt yttre, åtföljd av en gammal förfallen hund.
  
  -- Där kommer Petter med sin skvättmaskin, sade doktorn; och för att
  illustrera liknelsen, lyfte Fylax på bakbenet.
  
  Fru Brita, som ansåg sig böra vara djurvän, stod alltid på Fylax' sida,
  och var straxt redo till försvar.
  
  -- Si, Henrik älskar icke sina anförvanter, han.
  
  -- Å hut, jag är icke anförvant med hundar, och jag hatar allt djuriskt,
  såväl hos mig som hos andra. Nu skulle Petter vara skyldig gå efter en
  trasa och torka däcket, om det fanns lag och rätt ...
  
  -- Äh, du är så sträng mot ett oskyldigt djur, invände kyrkoherden ...
  
  -- Nej, men mot dig är jag sträng, som införer djur i människosällskap;
  du vågar inte skälla och bitas själv, men du låter ditt onyttiga djur
  göra det; du törs inte lyfta på bakbenet, men ditt oskyldiga djur får
  göra det. Du är ett as; det är alltihop.
  
  -- Så, så, så! manade kyrkoherden; vi ska vara barmhärtiga.
  
  -- Ja, vi ska vara barmhärtiga mot våra medmänniskor, icke taga brödet
  ifrån barnen och kasta det för hundarne; du ger inte två styver åt en
  fattig; du ger dina statare separerad mjölk, men åt ditt ruttna,
  stinkande djur ger du grädden, och den som sätter djuret, det onyttiga
  djuret, över människan den är ett ruttet djur själv.
  
  -- Har du sett Gustav? avbröt nu fru Brita.
  
  -- Han ligger ner i aktersalongen och sover, svarade kyrkoherden.
  
  Detta var en överraskande nyhet för de båda sammansvurne, och de slöto
  sig båda ihop i en begrundande tystnad, som kyrkoherden begagnade för
  att se efter genom fönstret hur långt de hunnit. De voro i
  kanalmynningen, där alltid fråga uppstod om det fanns nog med vatten för
  att båten skulle kunna flyta.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Man var bara en halvtimmes väg från huvudstaden, och vildmarken började
  redan. Gråsten och martallar, träsk och insjöar växlade med små
  åkerlappar, där det lilla jordbruket tycktes drivas för syns skull. De
  jordbrukande herremännen levde på räntor eller yrken, och hade
  lantegendomarne mest för jaktens och fiskets skull, eller för att få bo
  på landet. Den enda verkliga jordbrukaren var kyrkoherden, som ägde två
  hundra tunnland öppen jord, lagård och mejeri, uppfödde hästar och
  slaktkreatur, odlade svin och tillverkade ägg efter nya rationella
  metoder; han drev också en vattenkvarn, var aktieägare i ångbåten,
  byggde sommarvillor till uthyrning. Han var den rikaste mannen på
  Storön, och själavården lät han skötas av en komminister och en adjunkt;
  men expeditionen och pastoralvården lade han hand vid, ty han älskade
  att härska och ingripa.
  
  Mot sina vänner och fränder var han ett lamm, föreföll som ett
  beskedligt fä, men mot sina fiender som ett rytande lejon; och
  församlingen i gemen betraktade han som fiender, särskilt de fattiga.
  
  -- Det finns inga fattiga, sade han. Lata finns det! Det finns inga
  sjuka, det är bara tillgjorda, som vilja åtnjuta understöd.
  
  I taxering var han en rakkniv, där han kunde lura ut hemliga inkomster.
  Som verkligen hela socknen levde i evig fejd om att få vräka skatten på
  varandra, så utkämpades i nämnden de argaste striderna, och pastor
  Alroth höll spioner på inflyttade. Köpte någon en villa, så togs genast
  hans inkomster i staden med i räkningen, om nämligen köparen bodde någon
  tid om vintern ute på ön, ty då var han bosatt. Det klagades och
  processades utan all ända; och vid tingen satt alltid pastorn som ett
  slags allmän åklagare, även beredd att när som hälst vittna i alla slags
  mål. Det var ingen vanlig präst, och han skulle haft många fiender om
  han icke ägt en ådra av humor, som tillät honom att le åt egna och
  andras svagheter. Han var en världslig präst, vilket ju låter som en
  motsägelse då han tillhörde andliga ståndet, men genom statskyrkans
  förvärldsligande, då prästerskapet blivit liksom ett indelningsverk
  levande av jorden, hade ju våra andliga blivit jordbrukare och
  mejerister, som mera voro hänvisade till vården av oxar och kor än av
  människor. Han var även en glad präst, som gick på kalas; och han var
  känd som ortens bästa viraspelare. Men han glömde sig aldrig, drack
  aldrig _för_ mycket; fuskade visserligen vid spelbordet, men var den
  förste att bekänna det, när han ertappades. Han svor icke och ävlades ej
  spela upplyst skeptiker; skämtade gärna, men ej med det för honom
  otillåtna; han trodde på lärorna och gjorde inga fega medgivanden i
  sällskap. Tidens frågor och oro brydde han sig icke om; läste aldrig
  böcker men följde i tidningarne dagens politik, tullfrågan och
  skatteförhöjningen.
  
  Med sin syster Brita gnabbades han på narri, och med svågern redaktören
  var han tämligen god vän. Doktor Borg tyckte han om, emedan det var en
  regel karl, och hans grovheter tog han som roligheter. Mest värderade
  han doktorn för dennes avgjorda hållning i den idiotiska kvinnofrågan,
  och han förlät honom i gengäld hans raseri mot hundarne. Hans släktingar
  voro villaägare, och han betraktade dem som goda grannar, men klämde
  efter dem i taxeringen. Sin närmaste, eller hustrun i ett barnlöst
  äktenskap, behandlade han som hustru, som kompanjon, och husets
  härskarinna på »invärtesavdelningen»; men ve henne om hon ville gå över
  gränserna för sitt maktområde, då försvarade han sin plats. Brita hade
  nog varit där och försökt uppvigla, men då hade han, utan hänsyn till
  husfriden, fört ett sådant liv, att de måst kapitulera.
  
  -- Vid min sida, hustru, men icke över mig! var hans formel.
  
  Och han kallade de män för sodomiter, som låta kvinnorna råda över sig.
  Men det hade han också insett att det icke var frågan om likställighet,
  utan tyranni när kvinnorna rusade fram.
  
  -- I det nya samhället ska ni kanske få rösträtt sa han, när ni arbeta
  allihop; men i detta samhället, där ni äro bihang, icke!
  
  Det var pastor Alroth på Storö; en medeltidsprelat, en andlig ämbetsman
  med mycken världslig makt, en rik man, som ägde stora jordagods, och
  därför var sin egen patronus, det vill säga tillsatte sig själv till ett
  pastorat, som gav honom 30,000 kronor i lön, vilka kronor tillsammans
  med hans egna räntor på 20,000 avrundade hans inkomster till 50,000
  kronor om året.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Emellertid vid inloppet i kanalen befanns det vara lågvatten; därför
  började styrmannen kommendera den sedvanliga manövern.
  
  -- Passagerare i lä!
  
  Det var första tempot; men som icke alla visste var lä låg, så ryckte
  några upp i lovart.
  
  När den snede styrmannen -- han var alltid sned och röögd som en mört --
  skrek lovart, så förstod även den oinvigde sakens sammanhang och att man
  skulle gå över till samma sida. Därigenom krängdes båten som om den
  skulle kantra, men lirkade sig dock fram ett stycke utmed kålvassarne,
  där stångkrokar bugade sig för baksuget.
  
  -- Varför muddrar man inte opp kanalen? frågade fru Brita oskyldigt.
  
  -- Därför, svarade doktorn, att om man muddrade, skulle genast en
  snabbgående konkurrent sättas i sjön, och det vill inte aktieägarne till
  denna pråm. Eller hur du Petter?
  
  Pastorn ville varken neka eller jaka, utan sade:
  
  -- Jag undrar om Gustav får slagsida därnere i aktersalongen! Han är
  ganska tung, och styrman borde gå ner och »lämpa» honom.
  
  Nu råkade Fylax, som skulle titta på stångkrokarne, bli trampad på tårna
  av doktorn och uppgav därför ett fasans tjut, i vilket Brita deltog:
  
  -- Du är en barbar! skrek hon mot doktorn.
  
  -- Det är lögn, min lilla vän, svarte doktorn; jag plågar aldrig ett
  djur, inte ens en metmask, men era djur plågar mig genom att gå för
  fötterna och tjuta.
  
  Kanalen var klarerad, och man hade en havsarm framför sig. Brygga följde
  på brygga, och vid varje tillägg hade man tillfälle att slunga en
  anmärkning, en upplysning om innebyggarne. Där voro liksom
  reträttplatser, ibland gömställen för människor som dragit sig undan
  världsvimlet. Den ena sagan var inte lik den andra, och i denna ödemark,
  en halv timme från Stockholm, hade de satt sig ner, mest kanske för att
  känna närheten av havet, det enda stora som Sveriges gnetiga natur bjöd
  på. Alldagliga sorgespel hade utspelats, och man gjorde sista akten
  härute. Förstörda förmögenheter, brutna familjeöden, felsteg, straffade
  eller ostraffade, äregirighetens sår, sorg och saknad, allt elände hade
  här slagit sig ner i gröna dalkjusor mellan gråstensknallar. De invigde,
  som passerade denna vattenväg, kände sig defilera förbi all livets
  bitterhet, och jämsides med beklämningen väcktes ett välbehag över att
  vara utanför. Pastorn, som visste mest, talade minst, men doktorn gick
  på oförtrutet:
  
  -- Se där står den gamla pederasten på sin brygga och väntar tidningen.
  Du Brita, som studerar den sociala frågan, kan du förklara pederastin,
  och kan du säga mig varför i våra kretsar så många män låta tala om sig
  i den riktningen?
  
  -- Nej, det kan jag inte, och det vill jag inte tala om, svarade fru
  Brita, utan pryderi, men också utan intresse.
  
  -- Man talar inte om sådana saker, avbröt pastorn.
  
  -- Det är just olyckan det, sa doktorn, att man inte får utreda de
  viktigaste frågorna. Om mord och mordbrand, stöld och förfalskningar får
  man tala högt i underrätt, där muntligt förhör är lagstadgat, men om
  såna här saker får man inte skriva ens!
  
  -- Den mänskliga blygsamheten bjuder tystnad, invände pastorn.
  
  -- Då borde domaren blygas att höra om mord och stöld också! Nej, ni ä
  pjåskiga, eller vill synas bättre än ni är. Jag kan inte förklara er!
  Att begå akten är strafflöst, men om en skald ger en högstämd skildring
  av födelseaktens första scen, då vill ni kasta honom i fängelse! För
  ungdomens skull! Den liderliga ungdomen, som inte skär sina namn i trän,
  men ritar hela hemligheten på knutar och väggar. Jag förstår er inte,
  men vill inte kalla er hycklare, ty det vet jag inte vad det är! Du
  Petter skulle inte vilja exponera dig på en trottoar, men din hundracka
  får såra skönhetssinnet inför en barnskara, och du står och ser på!
  Fyffan!
  
  -- Si nu ä han på hundarne igen, avklippte fru Brita; det är hans
  stående samtalsämne.
  
  -- Ja, när ni drar in era orena djur i människors sällskap och låter dem
  deltaga i konversationen, då får ni svar på tal.
  
  -- Orena? Det finns inga så fina djur, näst kattorna, se på deras pälsar
  ...
  
  -- Se på din klädning Brita, skrek doktorn; se på Fylax skvättmaskinen!
  
  Fylax hade verkligen undersökt fru Britas stadsklädning och lyftat på
  bakbenet.
  
  Som stucken av en geting flög frun i vädret; den röda plymen i hennes
  hatt darrade som en havrevippa i blåst, hennes ansikte uttryckte på en
  gång alla möjliga sinnesrörelser; raseri över stukningen, förtvivlan
  över förstörelsen, skammen över förödmjukelsen blandat med ett vänligt
  leende, som ännu i döden skulle uttrycka sympatin med det oskyldiga
  djuret.
  
  -- Varför tuktar du inte ditt djur? röt doktorn, som ändock försökte ta
  parti för den förorättade och förnedrade människan.
  
  -- Nej, då kommer djurskyddsföreningen! advocerade pastorn.
  
  -- Föreningen kan ha rätt, om nämligen käppen fick gå ut över dig i
  stället; men jag vet att du inte törs lyfta käpp mot Fylax, för då visar
  han tänderna; och det är han som är herren och du som är hunden! Ditt
  sakramenskade egoistfä!
  
  Därmed gick han ut ur rökkupén och smällde igen dörrn bakom sig.
  
  Fjärden låg nu öppen och doktorn gick ner på akterdäck för att svalka
  sig.
  
  Där fick han se grosshandlar Levi, som också hade villa på Storö, samt
  Britas tredje son, vilken arrenderade en utgård av pastor Alroth.
  
  Doktorn måste först ha ett utbrott innan han tog upp nytt samtalsämne,
  och hos Isak fann han ett troget sinne där han kunde lägga sina
  förargelser.
  
  -- Tänk såna djävlar! Kvinnorna ha ingått förbund med djuren; ett djur
  får bita mig, men om jag försvarar mig mot djuret med en spark, så
  kommer jag i fängelse. Är det världens ända, eller vad är det? Och dessa
  djur-kvinnor avritas som mänsklighetens välgörare, biograferas som
  jättesnillen ...
  
  -- Ja, sade Isak, det är konsekvenserna av den zoologiska
  världsförklaringen, av veterinärpsykologin, av demokratiska principen
  utsträckt till djuren. Allting är lika, alla äro lika ...
  
  -- Vilka fårhuven ha kunnat draga sådana absurda konsekvenser? Om
  människan står högst på djurskalan, skall hon väl härska över djuren,
  det är logik. -- -- -- Men det är förruttnelsesymptom, när små eller
  stora djur få makten; bakterien eller hunden, samma sak; mot bacillen
  får jag lov att försvara mig, men mot hunden icke? Ja, vet ni, det är
  ruttet alltihop!
  
  Isak fann ögonblicket inne att avklippa, och kastade åt sidan:
  
  -- Anders tycker också att jordbruket är ruttet!
  
  -- Ruttet vill jag inte säga, men nog är det galet med jordbruket, det
  är säkert. Är jorden inte utsugen, då vi inte kan gödsla den utan att
  införa gödningsämnen? Vet ni, att Sverige köpte på ett år 60 millioner
  kilogram artificiella gödningsämnen från utlandet? Vet ni det? Och tror
  ni att det bär sig? -- Vi kan inte föda vår boskap ens: vet ni att vi
  köpt på ett år 90 millioner kilo kli och oljekakor. Vi kunna inte så
  utan att köpa fröt från utlandet; 16 millioner kilo frö från utlandet på
  ett år. Käringarne, som förr odlade höns iss inte med det längre, utan
  vi köper 20 millioner ägg om året, rättare 27, men vi exporterade
  verkligen 7 millioner.
  
  -- Nå än spannmålen då? kastade Isak sin pinne på den tända tullbrasan.
  
  -- Tala inte om'en! 132 millioner kilo vete på ett år, vad ger ni mig
  för det?
  
  -- Jag parerar med utförseln, sade Isak.
  
  -- Du kan inte parera 132 millioner infört vete med 18 _tusen_ utfört,
  även om du tar 27 millioner utförd havre med; och du har ändå infört 92
  millioner råg och 27 millioner majs, allt kilogram! Vad lever Sverige
  på?
  
  -- På trä och järn!
  
  -- Nej, det finns inte ett stortimmer, inte ett mastträd kvar i
  Norrland, säger somliga; andra säger det är lögn; svaret beror på
  valkorporationens intresse för stunden; vi exportera endast gruvkäppar
  och »planchettes» säger sågverksägaren, om han är till vänster, vilket
  förnekas om han är åt höger.
  
  -- Nå järnet då?
  
  -- Vi exportera järn, det är säkert, men vi importera också; 162
  millioner kilo stångjärn är utfört, men 21 millioner infört; 91
  millioner gjutgjärn är utfört, men 50 millioner är infört, och vi ha
  köpt 55 millioner kilo av järnvägsskenor i utlandet på ett år. Vad lever
  Sverige på?
  
  -- På vigilans, svarade doktor Borg utan betänkande.
  
  Isak log.
  
  -- Ja, på vigilans, men sådant brukar sluta med krasch, när räntorna
  icke kunna betalas, och ibland slutar det med finka, om man är befunnen
  vårdslös gäldenär. Tänk om hela Sverige skulle ryka in som vårdslös
  gäldenär?
  
  -- Ja, svarade doktorn, det var Arvid Falks mening en gång, när han gick
  på muren ännu och profeterade för döva öron.
  
  -- En konstig kropp den där Falk, som slutligen råkade i strid mot sig
  själv ... invände Isak.
  
  -- Nej, det kan jag inte finna, klippte doktorn. Han experimenterade med
  ståndpunkter, och som samvetsgrann laborator anställde han
  kontrollexperiment, ställde sig försöksvis på motståndarens sida, läste
  mot i korrekturet, prövade talet nerifrån, och när motexperimentet
  utföll negativt, återvände han till den beprövade utgångspunkten. Det
  där begriper ni inte. Men Falk hade klargjort sig, om han använt
  Kierkegaards metod. Denne diktade författarpersonligheter och gav sig en
  ny psevdonym varje gång. Victor Eremita är en annan än Johannes
  Climacus; Constantin Constantius är icke Johannes de Silentio, men alla
  tillsammans äro Sören Kierkegaard. Falk var en vivisektör, som
  experimenterade med sin egen själ, gick alltid med öppna sår, tills han
  gav sitt liv för vetandet, jag vill inte begagna det missbrukade ordet
  sanningen. Och skulle hans samlade skrifter komma ut en gång, borde icke
  ett ord ändras, utan alla motsägelser lösas i den gemensamma
  Kierkegaardska titeln: Stadier på Livets väg.
  
  Nu plaskade ångbåten in i Kyrkviken, och passagerarne måste råkas vid
  landgången, vänner och ovänner.
  
  
  
  
                             FJÄRDE KAPITLET.
                               Redaktören.
  
  
  Redaktör Gustav Borg var född i Bergslagen av adlig ätt. Fadren var
  länsman, och höll strängt på sitt adelskap; uppfostrade sina söner i en
  viss högfärd, som isolerade dessa från medelklassen, utan att giva dem
  introduktion i överklassen. Sönerna, Gustav och Henrik, studerade vid
  Västerås gymnasium och voro kamrater med några av högadelns ättlingar,
  men dessa ville icke närma sig; de låtsade okunnighet om adelskapet
  Borg.
  
  Emellertid växte länsmanssönerna upp; enkla i det yttre, men med
  klackringar på pekfingren och kronor på rakdonen, iakttogo de sig i sitt
  uppförande, höllo sig uppe som man säger, och voro beslutna att adla
  namnet genom kunskaper och befordran.
  
  Men när det led fram mot tiden då adeln skulle »avskaffas» blev Gustav
  student.
  
  Han for till Uppsala och skulle skriva in sig i nationen hos kuratorn.
  Den tiden stod det ett nob. (nobilis) efter alla adliga namn i
  studentkatalogen.
  
  När nu kuratorn skrev in Borg i matrikeln glömde han sätta nob.
  
  Gustav Borg flammade upp och frågade om kuratorn ville beröva honom hans
  arv och eget, hans traditioner och familjeära.
  
  Kuratorn förhöll sig lugn, men frågade:
  
  -- Är Borg verkligen svensk adelsman?
  
  -- Verkligen? Vad vill det säga? står jag inte i adelskalendern?
  
  Kuratorn, som själv var adelsman och kände skråets hemligheter, svarade
  med en blinkning:
  
  -- Jo! i adelskalendern!
  
  -- Nåå? återtog Gustav.
  
  -- Ja, si adelskalendern det är _en_ bok, men ättartavlorna, si det är
  något annat. Känner herrn inte ättartavlorna, Anreps ättartavlor?
  
  -- Nej, jag har inte sett dem, men det lär vara en skandalbok.
  
  -- Ska vi se på'n då, svarade kuratorn och tog en volym från
  skrivbordet. -- Det är en märkvärdig bok det här; den började utges för
  länge sen och sista häftet kom häromdagen. Alldeles som om boken vore
  beställd; och det är kanske den som kommer att stänga Riddarhuset -- nu
  ska vi se: B; B, O; Borg. Adeliga ätten Borg numro 1570. Det står ett
  kors efteråt och det betyder att ätten är utdöd.
  
  Den unge studenten kände bokstavligen att han dog; och han föll ner på
  en stol. Men när han hämtat sig, försökte han gripa efter halmstrån:
  
  -- Då äro vi adopterade!
  
  -- Adoption finns icke efter svensk lag, och herrn förstår väl att om
  man kunde adlas medelst adoption, skulle varje rik grosshandlare ha
  låtit adoptera sig av en fattig förfallen adelsman för en hacka. Ja, ni
  vet ju att de säljer riddarhuspoletter eller fullmakter just nu.
  
  Gustav Borg tummade sin klackring och gjorde ännu ett utfall:
  
  -- Jag kan icke förklara detta; min far är utan skuld, ty han är absolut
  hederlig!
  
  -- Ja, det har jag icke förnekat, men urfädernas missgärningar gå igen,
  och om ni vill se något kostligt, ska vi slå upp en av de argaste
  Riddarhustalarne, som fäktar för sitt arv och eget. Se här står; ätten
  adlades av engelske konungen Karl I vid hans besök i Dublin 1652. Nu
  halshöggs som bekant Karl I år 1649, så att hans besök i Irland 1652
  måste kallas huvudlöst, men ändå huvudlösare hans adling av en upprorisk
  irländare. Ser ni det är sådant som gjort vår adel misstänkt, och alla
  dessa utländska ättartavlor äro i synnerhet mycket sjuka. Har ni hört
  såna anor vår Riddarhushjälte har? Jag skall försöka läsa några av de 42
  uppräknade. »Felimlomkdode; King; Ferghis Avrenoudh (skottarnes konung);
  Eochy; Collumium.» -- Vad ger ni mig för Collumium! Antingen har
  avskrivaren dabbat sig eller har någon svängt ihop namnet. Det ska herrn
  inte vara ledsen för, ty snart är det bättre heta Anderson än
  Gyllensparre; då går ingen och nosar i ens prästbetyg och letar under
  sängarne som den här Anrep gör. Kan herrn tänka, att en tjyvgubbe till
  boktryckare har räknat ut att 60 ätter äro födda i oäkta säng, eller
  härstamma från ungkarlssoffan. Och att våra största Riddarhushjältar äro
  utländingar; att i reformministären sitter holländare, tyskar, all
  världens folk; och räknar man från mödernet, så har man Afrika och Asien
  med. Curry Treffenberg, den komika patrioten, är zigenare; och
  ambassadsekreteraren --sky är polack. Så att, de ska vi inte vara ledsna
  över. -- Emellertid; nu skriver jag inte nobilis eller nob, ur vilket
  Thackeray har härlett ordet snob! för resten!
  
  Detta var en våldsam uppryckning för en ung student; han slängde
  klackringen, for hem till sin far och bannade över dem, som låtit honom
  gå med falsk ursprungsbeteckning. Fadren befanns oskyldig, men behöll
  sin klackring. Vid anställd undersökning på Riddarhuset hänvisades han
  till Vapenboken som säker källa; och där befanns vapnet vara struket i
  hundra år, men efter nya hundra år insmuglat igen.
  
  -- De ha fuskat förstås! avklippte riddarhusvaktmästarn, som var van vid
  sådana där manövrer.
  
  Men Gustav Borg och hans bror Henrik, de gingo skamsna i flera år och
  kände sig som förfalskare; men så ryckte de opp sig, och fingo en sådan
  avsmak för allt som var falskt, att de avgjort ställde sig på deras sida
  som vid 60-talets utgång fordrade revision av allt gammalt fusk både i
  stat, kyrka och samhälle.
  
  Vid universitetet i Uppsala gick det med Gustav Borg som med så många
  andra i den perioden. Han kände sig sjunka ner i urtid och ofrihet; en
  atmosfär så olik allt han drömt sig; ett tryck uppifrån så olidligt,
  emedan ursprunget icke syntes. Dessa lärare, som hade hans öde och
  framtid i sin hand, de bestämde vad han skulle tänka och känna, men
  under lärarnes stodo kamraternas tyranni. Studentkåren hette _en_
  tyrann. Nationen hette en annan. Dessa utfärdade proklamationer, avsände
  krypande telegram till storheter som han icke vördade, tvärtom. Nationen
  invalde hedersledamöter, som han icke ansåg vara någon heder att stå
  under, men det skedde i nationens namn, alltså även i hans, emot hans
  vilja.
  
  Det var en 30 november som han skulle känna klyftan mellan sig och de
  andra. Carl XII skulle firas, och han stod med studentkåren och hörde
  buskonungens »sedliga storhet» prisas.
  
  Det kokade i honom, och när på aftonen nationen hade svyck, gick han
  fram till bordet, och anhöll få inlägga sin reservation mot Carl
  XII:s-talarens anförande. Hur han kom till ordet, begrep han icke själv;
  men han hade helskägg och en väldig bergslagsstämma, som imponerade på
  de mestadels skägglösa ynglingarne, och han kände sig lyda en maning som
  var oemotståndlig och därför verkade oemotståndlig. Så här föllo hans
  ord ungefär:
  
  -- En nation, som vördar sina stora minnen, den handlar visserligen
  rätt; men ve honom som kallar det orätta rätt och det onda gott. I han i
  denna afton framburit veftoffer åt en ond man, och det är en skam. De
  döda existera ju icke, äro skuggor, och det som icke finns borde man
  icke tala om. Man säger visserligen att vi efterleva i våra gärningar,
  men jag vet ingen av Carl XII:s gärningar, som kan ge honom ett skenliv
  i vårt minne. Sveriges förstörare ha vi firat som ett nationalhelgon
  denna afton; ja, ni vet lika väl som jag att han fördärvade allt manbart
  folk inom riket; ni vet lika väl som jag att han genom samvetslöst
  utskrivande av folk fördärvade näringar och handel, samt lade svenska
  jorden i vanhävd. Ni vet kanske icke vad vanhävdad jord vill säga, och
  vad ödehemman är! Det är att skörda ogräs, där man sått råg! -- Men er
  hjälte -- som icke är min! -- var den osedligaste människa som levat; ty
  den som utan att blinka offrar sitt land och sitt folk för egen
  äregirighet, han är den osedligaste. Och den som i likhet med Carl XII
  får upp ögonen för sina misstag, men icke erkänner och rättar dem, han
  är osedlig.
  
  Svenskarne är ett konungskt folk, gunås! Greker och romare voro det
  också, så länge de voro vilda. Slavsinnet begär att få lyda, därför att
  det är bekvämare, och därför äro svenskarne ett slaviskt folk. Man har
  kallat oss för lakejer och med rätta ...
  
  Här började mummel i nationssalen, och det retade vår bergsman, så att
  han gjorde en kadens och ändrade tonart.
  
  -- Lakejer, ja, ty idealet för en svensk är att bli ämbetsman och få
  pension, vara med på ett hörn och härska genom att lyda, lyda en förman.
  
  Vid mumlets övergång till gny, eldades talaren ytterligare, och erinrad
  om den miljö i vilken han rörde sig, slog han in på det skämtsamma
  allvaret.
  
  -- För att bli konungens trotjänare, senare troman, har staten som
  bekant upprättat universitet. Ni vet ju, lika väl som jag, att det
  kramet som här utminuteras i de fyra fakulteterna endast avser att göra
  oss till ämbetsmän, ty om jag blir komminister, notarie, vice lektor
  eller provinsialläkare, så är jag i alla fall ämbetsman. Det där vore nu
  inte något att säga om, såvida icke visdomskällan vore så svåråtkomlig.
  Varför visdomen skall vara så dyrköpt, kan jag icke förstå, om icke
  någon ville upplysa mig om att det är så ont om platser. Ni vet ju hur
  svårt det är att få en plats; man söker nämligen icke en plats i
  hovrätten, som man söker en anställning i en butik, utan man kallas. Det
  är kallelsen det således beror på, och kallelsen beror på nådavalet.
  Denna egendomliga valakt visar sig redan vid examen. Somliga med goda
  läshuven få icke examen, under det andra med dåliga huven få den. Det är
  predestinationen! Och tro mig, att allt som här utläres från
  föreläsningar och kollegier, det kan man köpa i boklådan. Med en väl
  organiserad bokhandel och vederbörliga examenskommissioner skulle man
  kunna stänga universiteten, där man ligger bort sin tid och super sönder
  sina nerver. Universitetet är en kombination av kloster, krog och
  bordell; universitetet är en skola -- en skola för högfärd, förtryck,
  lättja, avund, kryperi. I dessa dagar, då stånden avskaffas, borde lärda
  ståndet också strykas. Vad är lärdom för slag? I dag är du olärd i
  romersk rätt, men i morgon köper du i boklådan en liten bok om romersk
  rätt, och i övermorgon vet du vad romersk rätt är. Detta är lärdom, som
  vi äro så sturska över. I dag vet vi icke att Carl XII lät sätta prästen
  Boëthius på Danviken, därför att han predikat om vådan att ha en femton
  års lymmel på tronen, men i morgon köper vi en svensk historia, och så
  veta vi det! (Ser ni jag kom tillbaks till ämnet ändå!) I dag veta vi
  icke att Carl XII var rubbad, men i morgon anlita vi bokräkningen, och
  då veta vi det! Mina herrar jag ber att få utbringa en skål för en väl
  organiserad bokhandel och en oinskränkt kredit, så slippa vi uppleva
  dagar som dessa, då man av okunnighet firar Sveriges förstörare,
  mordbrännaren, storinkvisitorn, falskmyntaren Carl XII i den egenskap
  han mest saknar, nämligen sedlig storhet.
  
  Resultatet blev det man förutsett. Gustav Borg blev omöjlig vid
  universitetet. Och därför besökte han aldrig föreläsningar utan skaffade
  sig en bokräkning; valde således sina lärare själv, och mest utländska,
  ty några svenska fanns inte. Det visste ju varje student att
  professorerna själva hämtade utifrån; de största läroböckerna voro ju på
  tyska, särskilt medicinarnes, teologernas och esteternas.
  
  Efter tre års fria studier fick Gustav Borg se sin yngre broder Henrik
  inträda vid akademien. Två bröder av samma kull, men så olika hade man
  sällan sett. Den äldre blond med blont helskägg, german till typ,
  härstammade från fadren; den yngre svart och utvecklad man vid sexton
  år, en vit afrikan, räknade tydlig härkomst från moderns sida, vars far
  haft någon förbindelse med tropikerna, efter vad traditionen förmälde.
  
  Dessa bröder hade icke dragit jämnt. Den yngre hade såsom yngre blivit
  tryckt av den äldre, och de få år, som skilde, kunde aldrig utplånas i
  den äldres sinne. Han hade fått vanan från barndomen att se ner på den
  lille, förakta allt vad han sade, behandla honom som dumhuvud och så;
  vilket är det vanliga fallet i familjer. Nu vid universitetet visade sig
  skillnaden ändå mera bjärt. Gustav var svensk och bergslagsman, något
  ursvensk, som höll på det fosterländska men med reservationer, under det
  Henrik såsom exotisk icke kunde känna svenskt, vilket han icke rådde
  för.
  
  Vid en diskussion om förfädrens minne, kunde också Henrik ge sin replik
  åt brodern som så här:
  
  -- Jag tycker det för mig vara lika falskt annektera era anor som vårt
  adelskap varit. Min svarta morfars far dansade kring en kanelbrasa vid
  ekvatorn, och han kunde omöjligt ha firat Carl XII, lika litet som en
  skåning kan med själ och hjärta deltaga i en Gustav Adolfs fest, emedan
  Skåne var danskt vid trettioåriga krigets tid.
  
  Broderns svar uteblev icke, och det var stående: Lützen.
  
  -- Varför fira vi våra nederlag och vår vanära? invände då Henrik. Er
  konung (han sa aldrig vår!) stupade vid Lützen, och katolikerna firade
  segern; spelet är ju vunnet när kungen är matt, och Wallenstein blev
  icke slagen. Efter Lützen förnyade svenskarne förbundet med kardinal
  Richelieu och inlockade franska trupper i Tyskland. Därför är svenska
  namnet förbannat av tyskarne efter Lützen. Tänk er också att framkalla
  en fransk invasion; att dra in urfienden gallern i landet, som ju skulle
  vara vår vän! Därför upprör det mig att läsa ert avguderi av den råa
  busen Banér, som härjade Sachsen och brandskattade Böhmen, men är mest
  berömd för sina återtåg.
  
  Då tog Gustav eld. Carl XII hade han slopat, men Gustav Adolf och Johan
  Banér fick man icke röra vid.
  
  -- Är du svensk du? skrek han.
  
  -- Nej, jag är världsborgare! röt Henrik.
  
  Gustav tog ner ett Wredes-gevär från väggen, och Henrik drog blank en
  Upplands-dragon-sabel -- och så skämdes de; slöto fred till ett härnäst,
  som snart nog infann sig.
  
  Men det fanns andra differenser och mera djupgående. Gustav arbetade på
  förnyelse av det gamla, men Henrik verkade för framtiden.
  
  -- Det nuvarande gamla är så ruttet att det håller inte ta i. Det här
  med monarki och tillbehör är ju bara nådår för ancien régime; den skall
  multna ner själv och bilda strö åt det nya att växa i; den kan icke
  förnyas, därför lever den på korruption: ordnar, akademier, tjänster,
  befordran. Vi, som tagit arv efter revolutionen ha annat att tänka på,
  och vi betrakta det där bara som läkarne betrakta prostitutionen: något
  som man icke kan ändra tillsvidare, men som måste tolereras -- ett
  maison de tolérance, enfin!
  
  Henrik var liksom född med dessa begrepp om att samhället skulle
  pånyttfödas, och att detta kunde ske omärkligt under en gammal
  statsform, som slutligen undergrävd skulle falla i aska av sig själv.
  
  Bröderna sletos tills de lämnade akademien, den äldre utan examen för
  att bli journalist, den yngre utexaminerad som läkare.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Gustav Borg grundade en tidning i huvudstaden, och brodern Henrik var
  med. De hade ärvt sin fader och placerat förmögenheten i ett tryckeri.
  Men Henrik ökade sitt kapital genom sparsamhet och omtanke, så att han
  slutligen ägde största delen av tidningen. Bröderna kivades, men höllo
  ihop. De gifte sig, fingo barn, nya tvistefrön. Slutligen blev
  spänningen under årens lopp så stark att en brytning måste komma. Och nu
  var den kommen.
  
                     *       *       *       *       *
  
  80-talets zoologiska världsförklaring eller veterinärfilosofien hade
  åtminstone icke förfinat sinnena, men det kunde man icke begära; och
  lite förvildning då och då är bara vila. Slagorden voro: kamp, kamp om
  allting; hugg för dig, ingen bjuder; var fräck, så går du fram! De
  gamle, som lärt annat, eller att de saktmodige skola besitta jorden,
  blevo försagda först; men sedan amerikaniserades de också och togo upp
  kampen, så att hela samhället visade sig som två befästade läger, med
  gemensam lösen: alla medel äro tillåtna! Alla hjälptrupper voro goda,
  och när männen nu stridde, voro de nog oförsiktiga ta sina kvinnor bak
  på stridsvagnarne; bakom först, sedan framför, ty med djurteorin följde
  den vidskepliga fruktan för honan som alla djur äga. Det som hos de
  gamle var nedärvt galanteri, vördnad för makan och modren, ett
  godvilligt offer av ett kristligt sinne, blev här mänsklig rättighet,
  det vill säga teoretisk orimlighet. Fega män kröpo bakom sina kvinnor,
  sköto sina kvinnor för sig; de begagnade varandras kvinnor som
  stickvapen och dynamit; och mången stark man, som var oövervinnerlig
  själv, blev sprängd i luften just i sin fasta borg, familjen. Fienden
  revolterade hustrun och barnen, och så var fästningen förrådd. Det var
  ingen snygg strid, men den vände opp och ner på gamla begrepp om
  äktenskapet som ett livstidsengagemang, det gav omsättning och
  rörlighet; en hälsosam osäkerhet, som höll personen kort, alltid vaken,
  på sin vakt; ständig förnyelse under ett hejdlöst framåt.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Doktor Henrik Borg hade gift sig med en norsk dam av Nora-typen; den
  falska martyren, den hysteriska tokan, som aldrig existerat förrän hon
  uppstod i en atrofierad manshjärna, när den började känna sig i nivå med
  kvinnor och barn. Men hon var även hopbakad av allt detta jux, som då
  sändes ut från de norska folkhögskolorna; hon trodde sig till exempel
  tillhöra en ung nation, full av älskvärda ungdomsfel. Det skulle
  föreställa den norska nationen, som är urgammal, äldre än den svenska
  och så, att Sveriges historia får börja i de norska konungasagorna. Hon
  hade gått igenom Kristianiabohêmen, och det var hennes sak; men i sin
  dårskap svärmade hon samtidigt för Svava, handskekvinnan. Nu ville hon
  ha rena ynglingar, och hennes första sak mot doktorn var, att han icke
  var ren.
  
  -- Men det var icke du heller, svarte den osminkade doktorn.
  
  När då hustrun bara svarade med en min, som kunde betyda: Jag? Det är en
  annan sak! då förstod han, att här gäller icke likställighet utan
  tyranni, och som tyrannhatare drog han svärdet.
  
  En oregerlig människa, oemottaglig för skäl, fakta och logik, kan man
  icke drabba länge med; man överger ett värdelöst slagfält, och man
  inlåter sig icke med en obeväpnad. Men han stannade i ormgropen
  tillsvidare, för barnens skull, avvaktande den stund, då han var säker,
  att barnen icke skulle sakna honom om han gick. Detta var ett
  egendomligt drag hos den tidens män, att deras känslor för barnen voro
  starkare än mödrarnes, vilka syntes förlora de sunda instinkterna och
  sökte uteliv, under det männen ännu svärmade för hemliv.
  
  Under en berömd skilsmässoprocess förekom således den ovanliga
  tillvitelsen mot en hustru från mannens sida, att han fick sitta ensam
  hemma om kvällarne, medan hustrun satt på krogen med hans vänner. Den
  fräcka och enfaldiga kvinnan vågade invända, att det var mannen, som lät
  henne sitta ensam (på krogen), och därför fick han stå sitt kast.
  
  Doktor Borg stod allena i sin strid; och han försökte just ur den gängse
  nya världsåskådningen bevisa sina vänner, att om de voro följdriktiga,
  de måste stå emot könsförblandningen. Han försökte med den hela naturen
  genomgående arbetsfördelningen såsom ledande till kraftbesparing och
  fullkomning.
  
  -- Åt mannen styrkan och utarbetet; åt kvinnan skönheten och
  innegörat! Ju större skillnad på könen, dess bättre avkomma.
  (Differentieringslagen.)
  
  Men det gick inte; även de starkaste naturalister kunde »ingen skillnad
  se på könen». Och de startade den ena kvinnliga storheten efter den
  andra; de funno en salighet i att visa sin underlägsenhet under kvinnan.
  
  -- Detta är pederasti eller självkränkning, brukade doktorn då bryta ut.
  Ni har ju förlorat all självkänsla som män, då ni känner er under; och
  efter ni känner er underlägsenhet, så är ni väl underlägsna då!
  
  Underligt var det, men en del av de ledande männen voro perversa; många
  beljögos visserligen, men en del voro notoriska, liksom en del synliga
  kvinnor voro misstänkta eller förvunna.
  
  Så kallades doktorn kvinnohatare, naturligtvis. Det skrämde honom icke,
  ty han visste, att det var lögn. Och han kunde svara:
  
  -- Jag är icke barnhatare, därför att jag erkänner barnets
  underlägsenhet under kvinnan; och jag är icke kvinnohatare, därför att
  jag insett kvinnans rudimentära tillvaro. Men ni kan inte observera och
  inte tänka. Ni äro aftertänkare, som sakna hämningcentra mellan stora
  hjärnan och lilla ...
  
  Emellertid, han hade krutet i sin källare och skulle nu sprängas i
  luften; attentatet var planlagt av hans egen bror, redaktören. Som
  doktor Borg var en rättvis man, hade han, som vi veta, försvarat
  norrmännen i deras rättvisa frihetssträvan och var således av högern
  kallad norskvän, men när nu han levde illa med sin hustru, som var
  norska, så gjordes han mot sin vilja av vänstern till norskhatare. Han
  hatade sin onda, dumma hustru; hon var norska, ergo var han norskhatare.
  Denna enfaldiga slutledning gick i partimännens mjuka hjärnor, och det
  var nog att göra honom misstänkt ha »svikit fanan»! Att han icke gick
  med på kvinnogalenskapen var nog få honom till konservativ.
  
  -- Han är i botten en konservativ d-l, var nu Gustavs ultimatum.
  
  Men när det icke bet på björnpälsen, så försökte han med kjolvägen.
  
  Dagen efter sin avsättning gjorde han nämligen visit hos svägerskan, fru
  Dagmar. Med ett vackert namn hade denna förenat en medfödd skönhet, som
  hon gjorde allt för att dölja och vanställa. Ett vackert hår hade hon
  klippt av, för att slippa erinras hon var slavinna (doktorn hade däremot
  lärt sig, att långt hår var den frie mannens och att alla fångar
  klipptes); en vacker hals dolde hon under fadermördare för att glömma
  hon var kvinna; sina små fötter hade hon gömt i för stora
  smorlädersskor, som lagt sig i veck, vilka alstrat skavsår; allt som var
  fult hade hon letat ihop till sin toalett, och allt som såg elakt ut
  hade hon samlat i sitt hem; elakheten lyste ut från varenda möbel, från
  gardinernas färger och prydnaderna. Man såg trotset mot mannen, vars
  skönhetssinne var känt, och man förstod, att hela dekoreringen var gjord
  i en bestämd avsikt att såra mannens goda smak. Hon ville visa sitt
  oberoende, sade hon, när hon ådagalade sitt beroende av sin ondska.
  
  Emellertid: svågern Gustav togs emot i ett ostädat rum; och han såg
  straxt på två små glas med skvättar, att där varit fruntimmersfrämmande.
  Som han var fullkomligt inne i rollen och situationen, visste han här
  icke var lönt att inleda med artigheter, aldra minst rörande utseende
  och toalett, vilket varit en »skymf mot hennes kön».
  
  Svägerskan hade aldrig tyckt om Gustav, men i samma stund han blev
  fiende till hennes man, älskade hon honom. Det var därför samtalet
  genast antog en synnerligt vänskaplig karaktär.
  
  -- Nå, Dagmar, började alltså svågern; din man ställer sig som
  riksdagskandidat för liberala partiet.
  
  -- Är han liberal? avbröt genast fru Dagmar, som fått repliken i munnen
  utan att märka det.
  
  -- Ja, nog kan man kalla honom det, alltid, svarade den illsluge
  svågern.
  
  -- Kalla, ja? men han är ju konservativ ...
  
  -- Du menar i vissa frågor, då?
  
  -- Ja, jag menar det; i kvinnofrågan är han reaktionär, och måste
  bekämpas. Dessutom är han norskhatare!
  
  -- Ånej, retade Gustav; han är ju gift med dig!
  
  -- Ja, det är just därför jag kan döma honom! han kallar Ibsen för en
  tosk och Björnson för en käring. Är inte den norskhatare?
  
  -- Det kan väl icke vara hans allvar?
  
  -- Stod han inte på Lage Langs fest och kallade norrmännen ett djävla
  folkefärd, och så skällde han ut sin hustru; men jag har redan varit hos
  advokat ...
  
  Nu ljusnade Gustav Borg, ty det var ändamålet med hans besök, att få
  veta hur långt det var gånget.
  
  -- Varför skall ni skiljas? gentog svågern med en äldre broders hela
  deltagande. -- Tänk på barnen!
  
  -- Dem skall jag nog sörja för!
  
  -- Är du säker han släpper dem?
  
  -- Jag tar dem! svarade frun med en visshet, som icke lovade en fredlig
  lösning på frågan.
  
  -- Du tar dem icke, ty domstolen dömer efter att ha hört båda parterna.
  
  -- Domstolen har intet med mina barn att göra! skrek fru Dagmar.
  
  -- Jo, min vän; och vad din man kommer att andraga emot din lämplighet
  som mor, blir ganska avgörande; ty han är läkare och känd som en
  trovärdig person.
  
  -- Han? Den största lögnare som går på jorden!
  
  Nu var luntan tänd, och mer begärde icke Gustav Borg. Han ville dock
  blåsa lite på'n innan han gick.
  
  -- Men min kära vän, tänk på vad du gör! En skilsmässa nu skulle
  förstöra hans utsikter till riksdan och det vill du inte; särskilt får
  han kvinnorna mot sig, och du vet hur de liberala äro kusade av sina
  kvinnor.
  
  -- Det är just vad jag vet, och därför skall jag låta bekämpa honom i
  kvinnotidningen!
  
  Punkt! Nu brann det med låga och Gustav kunde gå. Men innan han gick,
  pekade han på de små glasen och sade, vänligt, i förtroende:
  
  -- Låt inte sånt där stå framme, Dagmar; det kan ligga emot dig vid
  processen!
  
  -- Dricker inte han också? gnistrade fru Borg.
  
  -- Jo, min vän! men inte om förmiddagarne!
  
  Därmed var det mötet slut.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Men medan detta pågick här, ägde ett annat möte rum hemma hos
  redaktören.
  
  Kamp var det på alla punkter, men vid kampen om makten den gången gällde
  det bestämma vad som skulle vara liberalt. Då alla levde i
  utvecklingsteorier, rörde sig äregirigheterna om att få vara med i
  utvecklingen, befordra utvecklingen. Därför kämpades om att få avgöra
  vad som var utveckling; några trodde, att det var allt som rörde sig
  framåt, men när man såg gamla missväxter och sjukdomar utveckla sig med
  hisklig fart, så blev man lite tvehågsen; och slutligen upptäckte man,
  att utveckling här endast kunde betyda framåtskridande i mänsklighet,
  till skönhet och lycka, befordrad genom rättvisa och billighet. Men i
  partistrider tas ingen reson; man hissar flagg och säger: nu är du
  fienden! Doktor Borg, som tog reson, skulle nu falla på sin resonlighet.
  När norrmännen 1885 kränktes i sina heligaste rättigheter, hade doktorn
  orädd tagit deras parti. Men när faran var över och de kunde hjälpa sig
  själva, och till den grad att de hotade med krig, då ansåg han vidare
  handräckning överflödig; och efter han var mantalsskriven som svensk,
  tyckte han det var oriktigt gå med fienden. När han i sin familj från
  hustrun aldrig hörde annat än norskt bondskryt från morgon till kväll,
  och hur dumma och obegåvade svenskarne voro, så tröttnade han ändock
  icke att giva rätt där rätt fanns. Men denna svenska ridderlighet,
  vilken även yttrade sig i demonstrativt hyllande av norska stormän,
  förstods icke, utan man hade till och med sett norska tidningar håna
  svensken för att artisterna hade festat Lage Lang.
  
  »Den fege svensken», hette det, »svensken kryper», »Norge tar ledningen»
  och så vidare. Så länge detta var osant, verkade det icke på doktorn;
  men när en dag kryperiet blev verklighet, då de avundsjuka, lågsinnade
  svenskarne, käringarne i synnerhet, började systematiskt upphöja _allt_
  norskt, även det medelmåttiga, på sina egnas bekostnad, och i bestämd
  avsikt att nedsätta sitt eget, då sa han stopp! Men då föll han och
  kallades norskhatare. Hans familjefrid var ute och hans kandidatur till
  riksdagen var i fara. Brodren Gustav var av naturen storsvensk och i
  hjärtat fientlig mot norrmännen, men han lät bestämma sig av politik,
  intressen och passioner, och därför begagnade han norska frågan mot sin
  bror. Denna falska taktik retade den ärlige doktorn, och han gick mitt
  in i broderns fästning för att spränga honom i luften.
  
  Det var hos fru Brita han gjorde sitt besök, medan Gustav opererade hos
  fru Dagmar.
  
  Fru Brita satt i sin villa; hon kallade den för _sin_ därför att hon
  medfört pängar i giftet, men Gustav kallade den vår, emedan lagen
  stadgade makars egendoms-gemensamhet. Det var ett stort trähus med
  femton rum och två kök. I det ena köket hade Brita sitt skrivrum, där
  hon skrev sina föredrag, sina artiklar, sina brev, det enda rummet, där
  hon kunde få vara i ro för sina många barn; hon hade sju stycken.
  
  Med sin otroliga godmodighet tog hon emot svågern Henrik trots hans
  brutala konversation på ångbåtsresan.
  
  -- Hör du, min gumma lilla, började han; om jag säger dig, att vi måste
  neutralisera Gustav, så betyder det inte att jag ämnar kompromissa med
  dig.
  
  -- Vad har han för sig nu då?
  
  -- Jo, för det första motarbetar han tidningen; för det andra vill han
  hindra min kandidatur, och för det tredje spelar han på börsen med era
  pängar.
  
  -- Med mina pängar?
  
  -- Nej, med era; men det är lika klandervärt!
  
  -- Spelar han på börsen?
  
  -- Ja, de ha lärt sig, de här gamla gökarne!
  
  -- Hur ska jag kunna hindra det?
  
  -- Du ska skiljas!
  
  -- Menar du det?
  
  -- Ja, det menar jag. Ert äktenskap har spelt ut sin roll, och ni ska
  inte sitta och ruttna tillsammans; ungarne äro flygfärdiga och boet ser
  inte trevligt ut.
  
  -- Så du talar!
  
  -- Ja, så talar jag! Ni ha upphört vara makar för länge sen, och nu
  gäller det barnen, att de ska få leva och andas. Fadren har gjort sitt,
  och nu trycker han bara, förtrycker, hindrar, förkväver! Weg med honom!
  
  -- Och du är far själv!
  
  -- Ja; just därför vet jag ...
  
  -- Spelar han på börsen?
  
  -- I kaffe och socker!
  
  -- Jaså? I kaffe och socker? -- Jaså?
  
  Här gjorde fru Brita en paus, och som hon var snabbtänkt, hann hon under
  den pausen fatta ett beslut. Hon reste sig och gick till ett obegagnat
  isskåp, där hon förvarade viktiga papper. Hon letade, och när hon
  funnit, återtog hon samtalets tråd:
  
  -- Jag har icke äktenskapsförord visserligen, men jag har något annat;
  jag har brev.
  
  -- Akta dig för brev, Brita; inför domstol svänger de sig ifrån brev; de
  säger antingen att de inte skrivit dem, eller att de inte menat så och
  så, att det var skämt bara. Nej, du skall ha ett faktum, hälst ett
  flagrans delictum.
  
  -- Va ä de?
  
  -- Det är den brottsliga handlingen begången i två bergfasta vittnens
  närvaro.
  
  -- Nej, det vill jag inte!
  
  -- Inte i dag, men om du låter händelserna utveckla sig, kanske du vill
  senare.
  
  -- Jag har blundat, jag har förlåtit; jag kan sägas ha medgivit, men när
  det gäller mina barn, deras arv och framtid, så är jag inte att leka
  med. För övrigt; man kunde tänka sig, att han samlar till -- -- -- ett
  nytt äktenskap med _henne_.
  
  -- Efter dina tankar gått i den riktningen, så: håll ögonen öppna och
  skriv framför allt ingenting på papper, som han lägger för dig! Du vet
  jag inte är någon blind anhängare av er kvinnor; men rätt skall vara
  rätt!
  
  -- Du hatar din broder?
  
  -- Det är väl lite för mycket, men jag väpnar mig mot en fruktansvärd
  fiende ... Rörande det; vet du om Gustavs kontrakt med Holger?
  
  -- Ja, Holger skall betala ett stort årligt arrende till Gustav för
  tidning och tryckeri.
  
  -- Vet du hur stort?
  
  -- Nej!
  
  -- Nåväl, det är så stort att han icke kan gå i land med det.
  
  -- Har Holger ingen hållhake på honom då?
  
  -- Jo, han har sin amerikanska fräckhet!
  
  -- Hur skall det där gå?
  
  -- Vi få hjälpa honom! svarade doktorn och räckte svägerskan handen. För
  nu blir det strid, på liv och död!
  
  -- Vill du inte stanna till middan? frågade fru Brita, jag vet inte vad
  jag har, för jag sköter inte hushållet?
  
  -- Nej, tack min vän, jag kan inte sitta till bords med den mannen, som
  just nu har inträngt i mitt hem för att mörda mig.
  
  -- Är han hos dig?
  
  -- Ja, han skyr inga medel; vilka han begagnat härvidlag, får jag veta
  när jag nu kommer hem. Adjö med dig! Brita.
  
  
  
  
                             FEMTE KAPITLET.
                          Kung Lear och Patern.
  
  
  Förre redaktören hade funnit sig i sitt öde, levde på landet och skrev
  sina artiklar. Nu en sommarmorgon satt han på sin veranda och väntade
  tidningen för att få läsa sin sista ledare. Det var en listig bit, som
  han hoppades mycken effekt av; den handlade om det liberala program, som
  kandidaterna skulle besvärja vid valmötena, och den hemliga
  underförståelsen var att peka ut brodern Henrik såsom konservativ. Det
  var skottet i vattenlinjen, som skulle sänka slagskeppet. Gustav satt
  och njöt i andanom, hörde sina giftiga ord i örat, såg i syne hur
  brodern öppnade bladet för att leta sin artikel, och hur han fann den
  andres, vilken kom som en stjärnsmäll mitt i pannan. Han njöt i tankarne
  så att han log; rullade en femtonöres-cigarr vällustigt i mungipan,
  tände många tändstickor och fnös.
  
  Slutligen kom tidningen.
  
  Han reste sig och tog en fäktarposityr under det han vecklade upp
  bladet, krängde ut och in på det, för att läsa sin godbit på andra
  sidan.
  
  Den fanns där icke! Han sökte på tredje sidan. Den fanns där icke!
  
  Med tidningen sammankramad rusade han till telefonen och fick upp
  redaktionen. Sonen Holger satt vid apparaten och tog emot stöten:
  
  -- Varför är inte min artikel inne? frågade fadren med fräsande stämma.
  
  -- Nej, vi kunde inte trycka'n, svarade sonen.
  
  -- Men jag såg den uppsatt; läste korrektur på'n, och ...
  
  -- Vi kan inte trycka sånt där nonsens! svarades från sonen igen.
  
  Då slocknade fadrens röst; han försökte ryta, men blev stum. Och stum
  gick han ifrån telefonen, tog hatt och käpp för att komma ut i skogen.
  
  När han gick förbi Britas köksfönster, såg han henne sitta med bladet i
  ena handen och pennan i den andra; hon skrev, skrev mot honom, sin man,
  under det sonen ryckt pennan ur hans hand vid självförsvaret.
  
  Han krympte ihop, han förintades. Han som grundlagt denna tidning,
  skrivit upp den till en maktställning och förmögenhetskälla, han
  förvägrades att skriva i den, av sin egen son. Och han tänkte på Kung
  Lear, på undantagsmannen, på den avsatte. Han började gå, ut åt ägorna,
  genom hagar och ängsmarker.
  
  Vad hjälpte leva länge och lära, då slutligen erfarenheterna icke dugde?
  När han var ung, fick han alltid höra, att visdomen först kom med åren,
  _efter_ de många åren i livets skola. Han hade gjort sin skola; han hade
  sett allt detta uppkomma som nu var; därför förstod han det bättre än de
  andra, menade han, och likafullt slängdes han som en utnött viska,
  behandlades som en gammal idiot.
  
  När han gått sig svettig, lugnade han av, steg upp på ett berg, varifrån
  han såg ut över havet i fjärran. Detta svalkade honom, och det oändliga
  rörliga därute gav honom kraft. Han satte sig på hällen och tänkte över
  sitt öde. Ännu kunde han leva i trettio år, en hel mansålder; han kände
  krafter att upptaga strid, att kunna hålla ut, att i nödfall vänta på
  fienderna, som uttömde sina krafter i en lönlös jakt efter det blåa
  intet och vilka tidigt måste vara utslitna, i synnerhet som de icke
  förstodo spara och förnya. Om tio år, sade han sig, har en ny ungdom
  vuxit upp med nya ideal, nyktra verklighetssträvare, som skulle bättre
  förstå honom och i sin tur avsätta dessa utopister, som nu grasserade
  med sina påhitt om ett socialistsamhälle, teorier dem han var med om att
  pröva och kassera i sin ungdom. Dessa unga trodde sig vara framför
  honom, och de voro dock så långt tillbaka i tiden som 1830- och
  40-talen. Han hade ju nyss firat franska revolutionen och i sitt tal
  förklarat sig som en konventets son, trogen traditionerna, oförsonlig
  mot monarkien, republikan i livet, intill döden. Och nu utnämnde de
  honom till konservativ! En konservativ revolutionär och konungamördare!
  Detta var nonsens om något! Men det var en röra man levde i, en
  färgsnurra där alla regnbågens färger blandades till en vit ton; alla
  strömmar och motströmmar hade lupit ut i havet, och där hade de blandat
  vatten, huller om buller. Socialismen, som egentligen var kristendom,
  hyllades ju av ateisterna, och de kristna voro kapitalegoister; bönderna
  voro rojalister, men försvagade konungamakten; rojalisterna lekte
  liberala, och monarken var frihandlare, frikyrklig, och ansågs
  frisinnad. Det var babyloniska förbistringen, upplösningen av alla äldre
  begrepp. Anarkisterna voro aristokrater; de frisinnade arbetade för
  kvinnotyrannit, på orättvisans grunder, och för frihandelns rätt att
  förkväva de egna näringarne; tullskyddarne ville hjälpa näringarne, men
  tvinga de egna landsmännen köpa dyrt och dåligt.
  
  Det var ett långkok, ur vilket det mesta skulle avdunsta och slutligen
  lämna en liten bottensats av fastare substans, tjänlig till
  näringsämnen. Möjligen bevittnade man här ett konstant moment i
  utvecklingen, som påminde om gasers diffusion där allt genomträngde
  vartannat; eller försiggick nu syntesen av det bästa ur allas analyser;
  de olikartade krafterna satte an på många punkter och stenen rörde sig
  slutligen.
  
  Kanske det var rätt, det som skedde; kanske denna fällning sedan skulle
  upplösas igen, och ett nytt stort krafternas samarbete skulle ske genom
  nya strider, så att även den ringaste kunde sägas ha deltagit i
  framåtskridandet, och att den segrande meningen vore ett sammanskott av
  allas, emedan det var en legering av ädla och oädla metaller. Detta vore
  rättvist som Gud själv, och endast äregiriga partichefer kunde harmas
  däråt.
  
  Under dessa betraktelser hade hans blickar vilat på några gråbruna skär
  längst ut i havet. Han hade trots sin närsynthet funnit dem något
  ovanliga i formen och icke känt igen dem, han som kunde alla kobbarne
  därute. Nu -- just nu -- började de att röra sig framåt, och i denna
  hemska färgton som nattfjärilars, med en tydlig avsikt att göra sig
  osynliga. Samtidigt stego tre rökpelare upp mot himlen, och han förstod:
  det var franska eskadern, som kom från Kronstadt och styrde in mot
  Stockholm. Trikolorer hissades, och den gamle revolutionsmannens hjärta
  klappade, ty den tyska politik, som Sveriges regering anslagit efter
  Sedan var icke trevlig och hade haft en bismak av underkastelse och ett
  övergivande av en nödställd. Frankrike hade nu blivit löst ur
  isoleringens band och åter inträtt bland Europas stormakter för att vid
  sekelslutet få uppträda bland de europeiska makter, som skulle dela
  jorden. Frankrikes återuppståndelse, det betydde rörelse framåt igen, ty
  från Frankrikes motor överfördes alltid kraft på de andra nationerna, så
  snart ledningar förefunnos. Trekejsarförbundet var upplöst, och de
  starkaste motsättningar, tsarriket och Europas republik skulle utjämna i
  fjärran Östern vad Englands supremati i Egypten och Medelhavet hotat
  rubba.
  
  Glad och upprättad, reste han sig och vände hemåt, men tog nu vägen åt
  höger över prästgårdens ägor. Han hade ett behov råka någon och få prata
  bort morgonens obehagliga intryck.
  
  Prästgården syntes snart mellan lindarne; ett oerhört rött trähus i två
  våningar; utgånget ur svenska bondstugan var det flankerat av logar och
  lagård. När nu redaktören först inträdde i boställets förstuga och i
  dörröppningen mottagits av Fylax, som till hälsning torkade av sina
  fötter på den besökandes kläder, underrättades han av en tjänare, att
  pastorn var i lagårn och provmjölkade.
  
  Han begav sig alltså till ort och ställe, där han fann sin svåger i full
  verksamhet. Iklädd en kaschett och en solbränd överrock satt han och
  förde mjölkjournalen samt hade en länsad frukostbricka bakom sig i
  fönstret.
  
  Gustav Borg brukade gärna skämta med svågerns själavård i lagård och
  mejeri, men i dag var han inte hågad, ty han ville vinna honom för sig,
  och pastorn avväpnade honom dessutom med en blick, som bad om nåden bli
  skonad inför tjänarne.
  
  -- Vi ha arbetat sedan fyra i morgse, och därför måste jag ha lite mat!
  
  Härmed ville han parera stöten mot frukostbrickan, som var försedd med
  öl- och brännvinsflaska.
  
  -- Jag ville bara _hälsa_ på dig! svarade svågern och tittade icke åt
  brickan.
  
  -- Vi ha just slutat! Vänta ett ögonblick, så kommer jag med dig.
  
  Gustav väntade och tog en överblick över de hundra feta nöten som
  tuggade och svängde på svansarne.
  
  Pastorn summerade litrarne och var nöjd med resultatet, ehuruväl han
  förvånades över att alltid provmjölkningen under uppsikt visade bättre
  resultat än den dagliga mjölkningen.
  
  -- Si det är husbonds öga! sa han! Om man inte ser efter sitt, så vet
  man hur det går. Och jorden ger endast åt brukaren. Skulle jag arrendera
  ut det här, så fick jag aldrig se arrendet. Arrendatorn beklagar sig
  alltid, och när det lider till betalningen, skickar han hustru och barn
  för att gråta honom ifrån arrendesumman. Nej, själv är bästa dräng, nu
  ska vi bara _titta_ i mejerit. Har du sett min nya separator? Det är en
  baddare den här turbinen att arbeta.
  
  Han öppnade en dörr i fonden, och de voro inne i mejeriet.
  
  -- Här göres guldet! fortsatte han med en iver som om han ville hindra
  alla otillbörliga frågor och spetsiga anmärkningar. -- Se bara på det
  smöret! Se på't! Nej, du ska smaka också! Va? -- Det är förstklassigt!
  -- -- -- Nå, det kan ju inte ha något vidare intresse för dig!
  
  Och så gingo de.
  
  När de kommo i farstun, mottogs Gustav Borg återigen av Fylax, vilken
  torkade av nosen på hans ljusa kläder. Som djuret nyss ätit, tyckte den
  inträdande gästen illavara, men han måste tiga och lida, ty han ville
  vinna något.
  
  Prästens bostad var i den gamla stilen, med skinnsoffan, brädspelet,
  piphyllan, och bokhyllan med kyrkofäderna i kvart, samt stiftstidningen
  och författningssamlingen; denna underliga blandning av världslig makt
  och andlig.
  
  Möblemanget var av mahogny, och såg ut som om det aldrig varit nytt,
  utan uppstått genom självalstring på en husauktion vid världens
  begynnelse. Mahogny ser icke ut som ett växtämne, utan det liknar torkat
  kött, och kan svettas flott. Därför ser man alltid spår av finger, och
  det är inte trevligt. Stående på trasmattor i sillsalatens eller
  lappskåsens färger, bildade möblemanget en ensamble av ett hemtrevligt
  halvsnusk, som doftade Gyllenhaals blandning.
  
  Vid närmare betraktande urskiljde man vid dörren en samling käppar under
  ett museum av flottiga hattar och mössor. Där bredvid en hylla med
  glasmensurer för mjölkprovning, det rationella landbrukets nya symboler.
  
  Svågrarne slogo sig ner, och som båda voro pratsjuka, gick samtalet som
  en oljad blixt.
  
  -- Du är ute tidigt och kliver, du, sade prästen.
  
  -- Jag har inte annat att göra, sedan jag blivit försatt i
  disponibilitet, svarade redaktören.
  
  -- Ja, ungdomen tränger på! Det är världens gång!
  
  Här höll Gustav Borg på att falla för frestelsen att beklaga sig, men
  höll igen, ty han visste, att svågern bara skulle ha skrattat ut honom,
  som alltid fört ungdomens talan. Han stoppade därför och backade:
  
  -- Ja, ungdomen; du vet jag alltid fört deras talan så länge deras
  fordringar voro rimliga och förnuftiga, men när de överskridit
  gränserna, så måste jag vända mot dem.
  
  Som även pastorn var i en fredsälskande sinnesstämning, ställde han sig
  artigt på sin antagonists ståndpunkt.
  
  -- Och du har gjort rätt. Därför får du beröm också.
  
  Han tog en tidning från brädspelsbordet; men när Gustav Borg fick se
  rubriken _Fosterlandet_, så var det slut med freden, och masken föll.
  
  -- Får jag beröm i den? I den? -- Då är jag slut!
  
  -- Du älskar inte ditt fosterland? inföll pastorn avböjande och
  skämtsamt.
  
  -- Inte just vidare, för det är icke älskvärt, och vad din tidning
  beträffar, så, tycker du själv att det är kristna människor, som skriver
  på det sättet? Det är andans män likvisst, och de skriver som djävlar.
  Lögn, väld, våld, orättvisor, hat, falskt vittnesbörd, det är tidningens
  program!
  
  Nu tog pastorn eld, och han reste sig, började trava på mattan så att
  dammet rykte:
  
  -- Tycker du inte det är bättre, att folket ledes av statskyrkans humana
  bildade präster än av okunniga fanatiska lekmannapredikanter?
  
  Nu tyckte Gustav Borg så, i vardagslag, men här gällde icke vara
  svarslös, och därför fick han i vredesmodet en annan mening helt
  hastigt:
  
  -- Lekmannapredikanter? Vad är du annat? Du, som har lantbruket till
  yrke, låter din tjänst skötas av komminister och adjunkt. Och vad gör
  din komminister? Han äter när han icke sover, och dessemellan dricker
  han och spelar kort. Vilar i sex dagar och arbetar på den sjunde. Och
  din adjunkt, som är medarbetare i Fosterlandet och försvarar
  giftermålsbalken; vet du vad han har för sig därute på sin ö? Du vet,
  att han lever som en turk och har varit synlig spritt naken med en naken
  flicka i en båt, och du blundar, därför att du behöver honom till din
  vira! Men församlingen överger kyrkan och bygger bönhus, som ni
  förföljer! Ja, gamla Sverige håller på att bli en prästrepublik som
  Paraguay, och statskyrkan är lika rutten nu som år 1527. Den andliga
  makten har ni förlorat, men den världsliga han I kvar. Era biskopar äta
  visitationsmiddagar, sitta i riksdag och landsting, i kommittéer och
  akademier -- vi hade nyss en biskop med 80,000 kronor om året och
  analkräfta -- (han hade ätit sig till den!); han översatte poem och
  skrev humoristiska visor, men själavården gav han fan. Jag hade en
  kusin, du kände, som var komminister norrut i en stad. Han åt ihjäl sig;
  ty vid varje förrättning, bröllop, barndop, begravning, måste han äta
  och dricka; och den sista söndan han levde, utförde han aderton
  förrättningar, det vill säga, han åt och drack aderton gånger på den
  dagen; därför fick han slag och dog! -- Du talar om er humanitet. Det är
  bara fördomsfrihet grundad på otro! Ni tror inte på era läror, det begär
  ingen heller, men då ska ni avgå, annars sitter ni som hycklare! Men ni
  vill inte lämna brödet och makten! Präster och officerare, de tu äro
  ett, och ni stöder tronen, som bara är en gammal stol med ett hål i ...
  
  Nu hade båda rest sig och de travade om varandra på mattorna som lejon
  och björn. Men Gustav Borg lämnade icke ordet ifrån sig.
  
  -- Kor och svin kan du vårda, men kommer en människa i själanöd till
  dig, då har du ingen barmhärtighet, ingen hjälp, ingen tröst; ty du är
  hård, snål, obarmhärtig! Och 28,000 sådana där pjäser som du och
  underlydande skall riket föda. Sju millioner kronor äter ni upp, och
  medlen tagas ut med godo eller ondo, av bekännare och icke-bekännare,
  och på ett sätt som påminner om penningutpressning. Vad ni tror på, det
  vete fan, men ni liknar närmast djävulsdyrkare, då ert organ dyrkar Carl
  XII, Sveriges förstörare, vilken icke var en människa utan en djävul.
  Och när vid sista jubelfesten för detta odjur, som saknade all storhet,
  till och med den sedliga, en grupp studenter opponerade, så kallades de
  till rektor och voro nära att bli vanärade med relegation. Är det
  dårhuset eller tukthuset ni förtjänar? -- Och du, med din pastoralvård.
  Det sägs, att du slåss med rotting, när du borde tala till förstånd och
  hjärta. Och din kyrka, vad gör du i den? Det samma som metropoliten
  gjorde i sakristian! Du skröt nyss i en anständig kalasfylla med att du
  aldrig går i kyrkan, att du inte varit i kyrkan på ett år! Och du, som
  håller på nattvardstvånget, när var du till nattvarden sist? För tjugo
  år sen, när du prästvigdes! Fy fan, säger jag, och nu skuddar jag
  stoftet av mina fötter på din trasmatta! Det är synd om dig, för du har
  aldrig tänkt på vad du gör, eller på vem du är! Men om du vaknar, så
  gå inte i din gamla kåk, vars altarskåp du nyss sålt åt
  antikvitetshandlaren, i parentes, utan gå i bönhuset, om du törs; där
  råkar du kristna människor åtminstone; som _bjuda till_, om de också
  icke lyckas, att hyfsa sin invärtesavdelning!
  
  Pastorn var ingen ond man, ingen hycklare heller, men han hade som alla
  levat sitt liv sådant det erbjöd sig, oreflekterat; tagit en dag om
  sänder, och aldrig skådat tillbaka eller gjort upp detta trassliga konto
  av ut och in, debet och kredit, som kallas livet.
  
  När han nu fick höra det och såg sin räkning, kunde han inte förneka ett
  enda faktum. Han såg sig själv, sin Fylgja, för första gången, och han
  trodde sig skola dö. Han blev mållös sittande i soffan och var svart i
  ansiktet lik en slaktad svart tjur.
  
  Svågern, som genom detta utbrott och denna seger återfått sin på
  morgonen förlorade självkänsla, började svälla ut ur sin förkrympning,
  och som han ville avgå med äran innan fienden hunnit samla sig, lossade
  han sista bredsidan.
  
  -- Du är en pater, men icke en andlig; du börjar morgonbönen i lagårn
  med öl och brännvin, därpå sover du frukost och spelar bräde till
  middag; sen du ätit middag med tre rätter mat och berusat dig för andra
  gången, går du att sova middag mellan lakan, eller som det kallas i
  Uppsala trissa middag; därpå spelar du bräde till aftonvarden, då
  toddarne och viraspelet ta vid till kvällsvarden, som var afton består
  av en kallsexa med varm rätt. Har du lagt dig nykter någon kväll; har du
  varit nykter på tjugufem år med dina tre rus om dagen? Läser du nånsin
  din aftonbön? Nej, du är icke en människa utan du är ett svin! Det är
  vad du är!
  
  Han hade visserligen inte vunnit det han åsyftade, men han hade fått
  något annat; och han önskade bara, att _de_ hade hört honom, så skulle
  de inte kallat honom konservativ.
  
  
  
  
                             SJÄTTE KAPITLET.
                           En oklar situation.
  
  
  Franska eskadern kom och sprängde för ett ögonblick de enskilda
  koalitionerna och några allmänna. Det svenska lättsinnet visade sig från
  sin älskvärda sida att kunna glömma. Trots den nyss antagna tyska
  politiken såg man medlemmar av regeringen bevista festerna och hålla tal
  för Frankrike.
  
  Gustav Borg fick en stor dag, när Tivolifesten hölls, ty han var en av
  värdarne; och när han tillika kunde franska perfekt och var en utmärkt
  talare, gjorde han sig alldeles förträffligt.
  
  Frankrike hade varit något sprött mot Sverige efter kriget 1870, då dess
  urgamla bundsförvant vände ryggen, både åt republiken och den besegrade
  vännen; men nu var allt glömt. Franske ministern i Stockholm, en livlig
  intelligens, republikan, och som det påstods, för detta kommunard, hade
  förut fraterniserat med Stockholms liberala salonger, umgicks i
  borgarhus och uppträdde med föredrag i klubbar, som icke voro precis
  comme-il-faut. De övre måste hålla till godo med honom, ty han var
  ambassadör för den stora nationen, så att hans person var okränkbar.
  Hans våning och norska ministerhotellet voro centra för allt vad
  politik, vetenskap, konst och litteratur ägde av framstegspartiet; och
  dit drogos av både nyfikenhet och tvång många av de övre, som endast
  genom börd och ämbeten voro bundna däroppe. Dessa försökte nog sticka ut
  och misskreditera de röde, men märkte snart att de stött på patrull.
  Sålunda råkade en svensk envoyé ut för följande qui pro quo hos norska
  ministern.
  
  _Envoyén_ (till franska ministern). Vad är det för en slusk den gode
  Blehr infört i sin salong?
  
  _Franska ministern._ Vem då? Den där! Det är min specielle vän, målaren
  X.
  
  _Envoyén._ Hå kors, men han ser faslig ut!
  
  _Franska ministern._ Vad gör det, han är offcer av hederslegionen, och
  vi (vi två) är bara riddare!
  
  _Envoyén_ (med stigande otur). Men nog är damerna något konstiga. Se på
  den där, som ser ut lik en sångerska.
  
  _Franska ministern._ Det är visserligen inte min fru, men _hon_ har
  också varit sångerska.
  
  Pang!
  
  I dessa kretsar rörde sig Gustav Borg som hemma hos sig, och nu på
  Tivolifesten, när han höll sitt lysande tal för Frankrike, varifrån all
  rörelse framåt utgår, glömde man hans avsättning; och han framstod klar
  som en gammal republikan, en revolutionens son, vilken avskuddade sig
  varje misstanke om att vara konservativ.
  
  Blandningen av klasser och åsikter på nitti-talet var så intensiv att
  alla gamla begrepp icke mera passade. De två enkla rubrikerna
  konservativ och liberal tjänade bara som öknamn, liksom en gång fordom
  hattar och mössor. Livet hade blivit rikare, åsikterna hade fått
  nyanser, det bornerade exklusiva var förvisat ner till det lägre
  borgerskapets småblad, vilka endast sågo två färger i sitt enkla
  spektrum. Sålunda hade riksdagens Cato Censor, den oförbrännerlige
  väktaren av grundlagarnes helgd, i flera repriser fått öknamnet
  konservativ, sist när han icke kunde gå med på kvinnosaken, men det
  rubbade honom icke. Under det den grötmyndige, för tidens krav
  starrblinde biskopen i Y. ansågs röd, därför att han en gång av rent
  misstag talat för allmän rösträtt.
  
  Maktfördelningen i landets styrelse var så spridd på alla händer att man
  icke kunde säga vem som icke var med och regerade. Konseljen gjorde't
  inte; riksdagen syntes lagstifta, men opinionen förbereddes i
  tidningarne, i litteraturen, i familjerna, i klubbarne, på kaféerna, i
  salongerna, i verkstäderna. Bara det talade ordets makt är ju stor, och
  det skrivnas större. Tidningens makt, som då var mycket stor,
  neutraliserades genom uppkomsten av många tidningar; så att en
  ryktbarhet eller en auktoritet endast gällde i sin krets; i de _andras_
  var han ingenting. Samhällskroppen bestod av många excentriska ringar,
  som hade var sin medelpunkt, men ingen gemensam. Och därigenom kunde
  ingen kraftkälla bli så stark att hon tryckte andra nedåt, medan däremot
  alla erforo ett lindrigt sidotryck, som höll valvet tillsammans.
  
  Tivolifesten pågick emellertid en solig sommarafton. Generalstabens chef
  höll första talet och erinrade om sitt vapenbrödraskap med franska
  armén, då han gjorde kriget 1870, fäktande vid Vionville och Gravelotte.
  Därpå steg Nordenskiöld upp. Republikanen, som nyss firat
  revolutionsfesten; de liberales riksdagsman, den utvisade finnen,
  Sveriges första namn, den folklige, enkle mannen, utan högfärd och
  åthävor, men med alla Europas kraschaner hemma i sin chiffonjé. Det där
  med kraschanerna, det hade liberalerna svårt att förstå, men det var
  hans offer. I ett land där allt skall göras till regale hade han
  tvungits att välja! Utan kraschan ingen nordostpassage! Och han tog
  båda!
  
  Under ancien régime hade Le roi soleil givit sitt ljus åt allt stort, nu
  däremot lånade den monarkiska institutionen sin glans från allt stort,
  genom att meddela sitt höga beskydd. Nordenskiöld tog emot som något
  oskyldigt leksaksaktigt, men utan att ge igen något av sin personlighet.
  
  De gammalliberala hade visserligen knorrat, men då de sett att mannen
  ingen skada tagit, så förlät de honom hastigt, och det förtjänte han.
  
  Emellertid, den officiella delen var slut och man spriddes i grupper.
  Societeten hade intagit danspaviljongen, andra småpartier slogo sig ner
  i kiosker, och uppe på terassens kafé, i tält, i kägelbanorna.
  
  Gustav Borg befann sig i societeten, men i en kiosk invid sutto hans
  hustru Brita, sönerna Holger och Kurt, arkitekten, samt doktor Borg,
  dock utan fru; hon kunde inte franska och ville inte bli förödmjukad.
  
  -- Situationen är oklar, sade doktorn, oklart som allting nu för tiden.
  De liberala ha slagit sig opp på eskadern, och Gustav blommar därnere i
  rabatten.
  
  -- Vem är det han talar vid? frågade Brita.
  
  -- Det är en finska, kan du tänka dig.
  
  -- Som firar Kronstadt-eskadern och ryska alliansen?
  
  -- Tja! Situationen är oklar! Men ett är säkert, att nu får finnarne
  betalt för sitt gränslösa övermod och sitt dumma förakt för Sverige.
  Sjuttitalets fennomani, som drevs av svenska finnar, var bara
  fortsättning på Anjala. Jag var över i Helsingfors den gången och det
  var olidligt. Den där Forsman föraktade svenska språket så djupt, att
  han döpte om sig till Yrjö Koskinen eller dylikt; Topelius var ryskt
  statsråd eller något annat ryskt; när jag talade på svenska till en
  svensk finne, så svarte han inte; de vrövlade om »svenska oket», vilket
  skulle betyda svenska språket, och de sökte bygga något på Kalevala, den
  där ungdomsboken, som synes vara hopsvängd av någon sågverksinspektor.
  Nyss på 80-talet ville de ha bort svenskan och införa sin samojediska
  näverkultur med finska språket; de gamla lekte ryska statsråd och de
  unga spelte ryska nihilister; Walter Runeberg skall göra Alexanders
  staty i Helsingfors; Trojanska hästen, va? Men nu, när det kniper, och
  Ryssland vill inkorporera Finland, så kommer de hit över och vill att vi
  ska göra krig mot Ryssland. Tänk er, att i den där finska damens salong
  umgås en finsk senator, som tror sig vara i landsflykt emedan tsaren
  varit onådig mot honom, men tsaren kände icke till någon onåd och har
  nyss frågat efter »sin vän» senatorn, som han saknat. Blir ni sluga på
  det? -- Och den där finskan tror sig vara stor patriot, ja hon var så
  urfinsk, att hon deltog i upprättandet av en elevskola vid _Svenska_
  Teatern i Helsingfors, där nykomna svenskar skulle lära sig finska
  uttalet, det vill säga lära sig bryta på finska. Vad sägs? Stackars
  finnar, de veta icke vad de göra, men de ha så vela't! -- För övrigt,
  det går ju mot sammanslutning, och de små nationernas uppslukande. Det
  är smärtsamt i början, men världsborgarskapet köps inte för småslantar!
  -- Se, nu gör hon sig till för en rysk attaché! Det skulle senatorn ha
  sett! -- -- --
  
  -- De små nationerna _ska_ försvinna, inföll nu fru Brita, glatt och
  muntert som om hon meddelat en upptäckt.
  
  -- Ja, och vi äro redan på väg! Vet ni, att den här festen inte roar
  mig; den betyder för oss svenskar, att vi svenskar inte behövs mera.
  Frankrike har sedan flere århundraden begagnat oss som utpost mot
  Ryssland, och det finns en gammal medalj slagen i Frankrike, där
  svensken är visad på sin plats såsom Frankrikes legosoldat. De ha i
  själva verket betraktat oss som ett slags schweizare, vilka levat på
  uthyrning av trupper; och nu när de fått allians med Ryssland för att
  dela Kina, har Sverige förlorat sin roll i historien. Vi behövs inte
  mer! -- Jag gick i går med en läkare från eskadern och visade honom
  Stockholm. Han talade om allianserna och jordklotets förestående delning
  mellan Europas nationer. Jag tänkte på mitt land, som icke får vara med,
  icke höras till råds, inte räknas med; och jag kände mig som en
  relegerad från skolan, en straffad, som icke mantalsskrives, en paria
  utan mänskliga rättigheter i världshistorien. Nu är jag uppfostrad, jag
  som ni, och har fått lära mig att man skall vara stolt över att vara
  svensk. Vad är det att vara stolt över? Tala ett dövstummespråk, som
  ingen förstår när man kommer ut i Europa; i romanska länder förväxlas
  man med de ringaktade schweizarne, som man ler åt; och i Tyskland
  behandlas man som en platt-tysk, vilken annekterat _deras_ Eddor, vilka
  Wagner stulit från oss efter kriget. En serbier, bulgar eller rumän kan
  vara mera stolt än vi, ty de ha en uppgift i världshistorien: att vara
  puffertar mot Turkiet, men vi ha ingen! Emellertid, jag ville omvända
  min fransman; och alldenstund jag varit lika stolt som ni över vårt
  Skansen, förde jag honom dit upp för att krossa honom. Nerifrån syns ju
  Bredablick och klockstaplarne. När vi kommit till porten, ville jag
  stämma honom högt, pekade på röda tornet och sade.
  
  -- Där är vårt Akropolis; där förvaras Svea, hennes palladium, och
  hennes anor. Det var bra improviserat, tyckte jag själv; och fransmannen
  ställde in sig på en stukning. Vi krånglade oss upp, fick fatt i en
  klockstapel och några renar, en spöpåle och en gammal kanon, men hur vi
  gick, stötte vi på djur. Olyckligtvis var min läkare zoolog och kastade
  sitt intresse på djuren så att jag icke kunde slita honom lös. När han
  fick se isbjörnarne, frågte han om de funnos i Sverige, och jag måste
  ljuga och säga ja.
  
  -- Bra menageri, sade han, mycket bra.
  
  Jag ledde honom till stugorna, men de kunde icke vinna hans deltagande.
  
  -- Stugor, bondstugor, mycket bra.
  
  Vi måste förbi ölpaviljongen och musikläktarn.
  
  -- Variété! sa han, mycket bra!
  
  När vi kom till Bredablick, måste han se på utsikten, och sen ville han
  inte se något mer. Och vet ni va, go vänner, där var inte mer att se!
  
  Men nu började han fråga:
  
  -- Akropolis? Låtom oss skåda Akropolis.
  
  Jag blev stum.
  
  -- Svea? Vad är det? Och var är palladium?
  
  Då blev han skämtsam som en fransman; och pekande på isbjörnarne sade
  han:
  
  -- Är det anorna? Förfädren?
  
  Jag höll på att gråta av raseri, men den artige fransmannen ville skona
  mig och tillade:
  
  -- Jag vara darwinist. Är ni icke?
  
  Där fick jag för anorna!
  
  Men som vi gingo ut, mötte vi några finnar från gårdagens bekantskaper.
  De hutlösa fäna spelade ryssar, tilltalade min fransman såsom en
  allierad och skämtade över mig och mitt Akropolis.
  
  -- Ja, det är ingen ära att vara svensk, det är säkert; och lite
  blygsamhet skulle nog klä oss, särskilt när vi tala om Skansen. Men
  aldrig kan jag förstå att det var så lite att visa: två klockstaplar,
  nio stugor och ett menageri. Jag rodnar om örsnibbarne, när jag tänker
  på mitt tal vid Skansens invigning! Minns ni det, så tala inte om'et!
  
  Nu ansåg sig Holger böra säga något överlägset i sin egenskap av den nye
  redaktören.
  
  -- Vad ä de att jämra över om småstaterna utplånas! Sverige dör
  visserligen här, men det uppfyller sin världsmission i Amerika, där
  svenskar och andra skandinaver hålla på att bilda ett starkt bondestånd,
  som en gång skall skicka en president till vita huset. Och ni pratar om
  att Sverige inte är med och delar jorden!
  
  -- Det har du fasligt rätt i, inföll nu Kurt, och man borde verkligen
  underlätta utvandringen medelst engelska språkets införande i
  folkskolorna.
  
  -- Det sa en man härom året, och de höll på att slå ihjäl honom, liksom
  bonden i riksdan, vilken fann sakläget så förtvivlat, att han lika gärna
  ville betala skatt till Ryssland som till svenska arméns officerare.
  
  -- Apropos Ryssland, avbröt doktorn, ser ni hur finskan därborta
  fraterniserar med vår ryska professorska eller professor vad det skall
  heta. Jag tror att professorn är finska helt enkelt, för hon talte
  flytande svenska med finsk brytning när hon kom hit.
  
  -- Du pratar, avbröt fru Brita!
  
  -- De finns de som påstå hon är polska också! Ja, ni fruntimmer har goda
  dagar nu för tiden; tänk på våra författarinnor! Ölsupa; tisdagssoppa;
  lite variationer på andras tema och de utnämnas till jättesnillen av
  Lilla Sakris! Se där går han för resten. Född med buk, glasögon, tonsur
  och pension; litteraturens beskyddare, damernas vän; medätaren, skuggan.
  Han kläcker ut silkesmaskar, sedan han köpt äggen; han ser ut som
  spökdjuret, bär glasögon som en detektiv, en Faux bonhomme, som är
  förfärlig; en bedragare, som man aldrig får bevisning på, men som man
  har på känsel att man måste fly; oförklarlig och därför hemsk; smickrar
  för att få klösa; begagnar allt för sina ändamål, till och med lik;
  förlåtande där något kan vinnas och hämndgirig där intet är att förlora.
  Han talar i kvinnans namn som om han vore kvinna; förtalar sitt eget kön
  som en självbesmittare och kryper för damerna som alla pederaster. -- --
  -- Men se på den där då!
  
  -- Vi måste fara nu, avbröt fru Brita, annars mankerar vi båten!
  
  Sällskapet bröt upp för att söka droskor nere på slätten. Men när de
  passerade ett tält, fingo de se en man i röd fez stående på ett bord och
  hålla tal för franska båtsmän.
  
  Det var Syrach, målaren, som delvis återfått förståndet och nu trodde
  sig vara i Brest, där han tillbragt sin sista sommar.
  
  -- Situationen är oklar, fortfor doktorn; vattnet är grumligt och
  överklassen kommer att fiska.
  
  
  
  
                             SJUNDE KAPITLET.
                             Moder-näringen.
  
  
  Dagen före nyårsafton satt Anders Borg, redaktörens tredje son på sin
  arrendegård Långvik och gjorde bokslut samt kalkylerade. Långvik, som
  lydde under prästgården, var en medelstor egendom och låg vid en vik av
  Östersjön åt havssidan till, inom en arkipelag av holmar och skär.
  
  Anders Borg, som studerat vid lantbruksskola och gift sig mycket tidigt,
  så att han nu hade fyra barn, satt sedan tre år tillbaka som arrendator.
  
  I två år hade fadren betalat arrendet, men detta tredje vägrade han. I
  början hade Anders, som var en lättsinnig krabat, levat undan som en
  herreman och hoppats på bättre tider med tullarnes ankomst. Tullarne
  kommo, men det blev inte bättre, ty han måste köpa allting dyrt och
  dåligt. Andra året försökte han dra in på staten, men när han såg att
  det icke hjälpte, slog han lös igen och lät gå vind för våg.
  
  Men när årsslutet nu nalkades, och dagarne voro ändlöst långa i all sin
  korthet, fördrev han tiden med att räkna, räkna ut orsakerna till
  lantbrukets förfall. Och det var högst egendomliga resultat han kom
  till.
  
  Sålunda satt han nu med mjölkjournalen och såg, att smöret stod honom
  till sju kronor kilon, under det att han måste sälja det för två kronor.
  Han trodde först, att han räknat galet, men när han såg i boken att kon
  åt upp femton pund hö efter femtio öre pundet för att ge ett kilogram
  smör, då blev han rädd. Låt vara att den separerade mjölken begagnades
  till statfolk, kalvar och grisar, den fick han kvitta mot kreaturets
  skötsel, ströhalm och den dyra transporten till stan.
  
  Såg han nu efter vad det kostat att uppföda ett kreatur, så fann han,
  att kreaturet ätit upp sitt pris, och att han arbetat för intet.
  
  Men det kuriösaste av allt var hans kemiska beräkningar av lagårdens ut
  och in. Här stod en ko och förtärde bara torrt hö med några ämbar
  vatten. Höt bestod ju huvudsakligen av cellulosa, som var kvävefri, och
  vattnet höll ju intet kväve. Varifrån kom då det oerhörda överskottet
  kväve, som mjölken och gödseln innehöll? Svarade han: från djurkroppens
  förbrukade vävnader, så måste han återigen fråga, varifrån djurkroppen
  tog detta kväve till förnyelsen av vävnaderna; ty förnyades icke dessa,
  så skulle djuret försvinna spårlöst efter tre månader. Ur höt kom så
  obetydligt med kväve och ur vattnet allsintet; togs det ur luften då?
  Nej, svarade Pettenkofer! Det var ju ett underverk, eller också var
  kemien åt skogen.
  
  Och när han fodrade ut med potatis, som höll nittio procent vatten och
  två procent kväve, blev resultatet det samma. Här måste man ju tro att
  kvävefri stärkelse kunde förvandlas till -- kvävehaltig äggvita, och att
  vattnet övergick till den ammoniak, som man slösade bort i lagårsgropen.
  Men det stred mot vetenskapens gällande teorier, och därför stod han
  framför en gåta, som han slängde ifrån sig.
  
  Mera påtagliga däremot voro huvudbokens uppgifter att han i år köpt för
  tre tusen kronor Thomasslagg för att göda jorden, och att arrendesumman
  uppgick till två tusen fem hundra kronor. Det var ett naket slående
  faktum, som gav honom en ny tanke, vilken lyste upp hans ställning.
  Jorden kan föda en ägare, men icke både ägare och arrendator; och jorden
  kan göda sig själv genom en väl reglerad lagårsbesättning, men jorden
  har icke råd att köpa gödningsämnen. Detta borde han ha vetat förut, men
  det stod varken i lantbruksläran eller i nationalekonomien.
  
  Han hörde någon komma, och smällde igen böckerna samt tände en cigarr
  för att dölja sin oro.
  
  Hustrun steg in, ung och stark, men nu med en bekymrad min.
  
  -- Anders! Giv mig nycklarna till magasinet; jag måste ha mjöl för att
  baka.
  
  -- Mjöl? Det är slut.
  
  -- Slut?
  
  -- Ja!
  
  -- Å herre Gud! -- Har du sålt det?
  
  -- Jag måste!
  
  -- Men statarne då?
  
  -- Jag får köpa efter hand åt dem.
  
  -- Kan vi inte mala i en hast?
  
  -- Det finns ingenting att mala.
  
  -- Har du sålt spannmålen med?
  
  -- Jag måste!
  
  -- Nej, nej, nej! Vad finns det kvar i magasinet då?
  
  -- Ingenting! Bara råttorna!
  
  -- Vi bli olyckliga om rättarn får veta det!
  
  -- Han vet det.
  
  -- Det är därför han vågar det han vågar. Ja, det här går inte, Anders,
  det går inte.
  
  -- Jo, men det går så att jag tvingas bli skojare. -- Vad gör rättarn
  då?
  
  -- Jo så, att då torparne ska göra dagsverken, så tar rättarn mutor i
  ägg och smör, och låter dem slippa dagsverket.
  
  -- Har det gått så långt?
  
  -- Ja och ändå längre, han är i maskopi med mjölkerskorna! Varför kör du
  inte bort honom?
  
  -- Jag kan inte, jag törs inte. Han vet för mycket om gårdens affärer
  och ställning. Det där med tomma magasinet är värst, ty det är lite
  olagligt. Det som fanns därinne var liksom hypotek både för arrendet och
  statfolkets löner.
  
  -- Tänk att jag skall behöva se den där rättarn vid mitt bord när han
  bjuder sig in ... vet du att han suddar i stan och super opp hela huset
  så att vi får föda deras barn? -- -- --
  
  -- Det kan jag tro! Men det slutar med att jag får bli inspektor, så
  kanske jag kan komma åt en egendom innan jag dör.
  
  Nu ville frun övergå från allmänna betraktelser till verkligheter.
  
  -- Kristin i köket begär sin lön. Har du fått pängar för kon, som vi
  sålde åt slaktarn?
  
  -- Nej, men jag väntar honom varje ögonblick med pängarne. Hur mycket är
  vi skyldig Kristin?
  
  -- Ett års lön, som du vet, och så har jag lånat av henne kontant ...
  ja, vad skall man göra?
  
  -- Hör du, vi ska ju på kalas i morgon; har gossarne några kläder?
  
  -- Nej, det vet du, att de bara ha sommarrockar.
  
  -- Vi får väl pylsa in dem i sjalar och täcken, för hemma får de inte
  stanna.
  
  -- Ja Anders, det här är galet. Jag är född på landet och vet vad en
  gård kan tåla, men det vet du icke! En sån här liten egendom kan icke
  bära en smed, en skogvaktare och en kusk. Och därigenom att du icke kan
  betala dem deras löner, så stjäl de. Smen stjäl järn och arbetar för
  egen räkning; han skor hästar åt halva soken med ditt järn; skogvaktarn
  säljer ved, och kusken havra. -- Vet du, min vän, jag ville hälst gå
  ifrån alltsammans, för det finns inte en brödkant i huset! Jag skulle
  gråta, om jag inte tyckte synd om dig, men du är så snäll, och du rår
  inte för det här trasslet.
  
  Nu kunde Anders icke återhålla sin rörelse; ty han var en god man, som
  goda ord fick att smälta i tårar; men han kom icke längre än till en
  tacksamhetens handtryckning, då man hörde bjällerklang utanför.
  
  -- Det är slaktarn med pängarne! Vi ä räddade, utropade han och sprang
  upp.
  
  -- Å gud! Vilken lycka, istämde frun och ställde sig vid fönstret. --
  Men gå inte ut du; låt Lindkvist ta emot!
  
  -- Ja, det ska han visst få, för slaktarn och jag är inte goda vänner.
  
  Bjällrorna hade tystnat, men i dess ställe gåvo båda bandhundarne skall
  och rusade; jakthundarne svarade, och alla gårdens rackor samlades bakom
  isupplaget, som dolde den scen vilken nu avspelades mellan slaktarn och
  rättarn.
  
  Arrendatorn och hans fru sågo ingenting av uppträdet, men de hörde en
  ordväxling mellan slaktarn och rättarn, och så högljudd att orden
  skojare trängde genom innanfönstren.
  
  Efter en stund avlägsnade sig bjällrorna; hundskallet blev ett rytande,
  som antydde slagsmål, och så kom rättarn springande upp till gården.
  
  Herrn anade oråd, och med varsam hand ville han föra ut hustrun för att
  skona henne för ett uppträde och sig själv från en förödmjukelse, men
  hon stannade.
  
  Rättarn kom in.
  
  -- Vad är det? frågade patronen.
  
  -- Det är slaktarn, som kom tillbaks med kon, svarte rättarn. Han sa att
  den var självdöd i okänd sjukdom, och att han skulle stämma patron.
  
  -- Vad gjorde ni av djuret då?
  
  -- Han kasta't på backen, och sen fick hundarne fatt i't; jag kunde inte
  skilja dem åt.
  
  -- Låt dem hållas! Här är ingenting att göra åt det. Herr Lindkvist kan
  gå ner till stallet och låta sätta för kappslädan. -- Säg åt
  skogvaktarn, att han tar isbilln och följer mig.
  
  Rättarn ville nog förlänga audiensen, ty med varje hugg åt patron blev
  hans strafflöshet större; men han måste gå, ty patron lämnade rummet
  jämte sin hustru.
  
  Makarne voro ensamma i sängkammarn, där de brukade gömma sig att rådslå
  och hålla sig dolda, när folket belägrade gården med sina fordringar.
  
  Hustrun började:
  
  -- Är det sant, att du sålt ett sjukt djur?
  
  -- Ja, det är sant! Jag _blir_ skojare, om jag håller på med det här!
  
  Och de gräto båda.
  
  Vad skulle man nu sälja? Vad skulle göras? De rådgjorde och stannade vid
  att mannen skulle åka ut och låna pängar. Sedan skulle hela gårdsbruket
  ändras. Ett år var kvar på arrendet, och jorden skulle läggas i havre;
  den behövde icke gödslas och den såldes genast till spårvägsbolaget; den
  sög visserligen ut jorden, men vad angick det dem när de skulle flytta?
  
  Hela landet hade gått till havren, när intet annat lönade, och därför
  var snart svenska jorden utsugen. Rågen, fattig mans säd dock, gick inte
  mer, utan måste importeras; ifrån vetet hade man sjunkit förbi rågen ned
  till hästkornet; det var förfallet. Och när bönderna tagit sista
  havreskörden för att köpa biljett till Amerika, så kunde man knappt få
  en spekulant till den värdelösa jorden. Den jorden, som plogen bearbetat
  och som varit gödslad, den gav bara ogräs eget nog; den kunde icke bli
  naturlig äng av sig själv, som vildmarken; den var förbannad; den var
  bortskämd av odlingen och fordrade odling; den kunde visserligen sås
  igen till klövervall, men om icke denna förnyades, upphörde den att ge.
  
  Emellertid, och sedan när arrendetiden gick ut, skulle man göra auktion
  på inventarierna. Som bönderna hade en märkvärdig smak för att köpa på
  auktioner, emedan de trodde sig få allt billigare och bättre, brukade
  avgående arrendatorer i förväg sälja allt dugligt, och anskaffa sämre
  nytt. De goda kreaturen och hästarne såldes under hand, och usla sådana
  köptes i stället. Redskap, vagnar och slädor tillverkades i hast, och
  kastades in på auktionen. Det var ju intet ohederligt, men gentilt var
  det inte, och det hade man icke _råd_ till.
  
  När överläggningen var mot slutet, körde kappslädan opp på gården:
  skogvaktaren, en zigenartyp, patrons favorit emedan han var rörligare än
  torparne, stod redo med isbillen. Hans uppgift var nämligen att vid
  uddar och i sund, där man befarade strömdrag, gå före hästen och fresta
  isen.
  
  När patron skulle opp i slädan fick han bevittna ett skådespel, som kom
  honom att le, trots eländet, som utställde sig.
  
  Fyra av de största hundarne hade i endräkt släpat upp den döda kon på
  isupplagets väldiga pyramid. Men när de gjort detta samarbete, jagade
  den största gårdsdoggen ner de tre associéerna, och låg nu som en sfinx
  ensam och kalasade däruppe. Granngårdarnes hundar hade lockats hit, och
  den skällande skaran vid foten av isberget rök ibland ihop och bildade
  ett nystan av pälsar, svansar och tassar. Några statgummor hade gjort
  svaga försök att dela rovet med doggen, men dragit sig tillbaka. Allt
  var uthungrat på gården, människor och djur. Hundarne hade i sin nöd
  jagat av all hare och ungfågel, och lärde sig slutligen tjuvfiska nere
  på isen, där de gick och snappade bort mörtarne från gäddkroken. Men nu
  hade de fått kalas.
  
  Piskan klatschade, och i rykande fart for kappslädan ner på isen och ut
  åt fjärdarne, som lågo blanka.
  
  Färden ställdes först över till andra stranden, där på en udde två gamla
  män hade slagit sig ner i en röd stuga för att utvänta livets slut. Den
  ena var en f. d. kamrer i stadens verk och änkling, som nu vid sjuttio
  år levde på sin pension; den andra var en åttioåring, vit som en duva
  och vilken aldrig varit något, sedan han var student i Uppsala. Vid
  tjugo år hade han fått en livränta och sedan ingenting gjort. Fallet var
  ovanligt, men gubben hade levat på en enda bragd, ett enda intresse: han
  hade varit juvenal. Han betraktade sig också numera som ett föremål i
  ett museum, som kunde visas. Den röda stugan var ryktbar för sitt dyra
  innehåll; man gjorde utflykter dit för att skåda »en av gluntarne», ty
  så hade traditionen omvandlat juvenalen. Han hade sjungit med
  Wennerberg, han hade känt Carl XV; han hade talat vid Jenny Lind, han
  hade sett Geijer. Men allt det där spelade ingen roll i dag, när Anders
  Borg kom åkande för att låna pängar.
  
  Gubbarnes glädje var stor, när slädan körde opp framför stugan, ty de
  hade varit insnöade i fjorton dagar, icke sett en främmande, icke fått
  tidningar eller post på åtta dagar.
  
  Anders pälsades av, togs in i värmen, fick en glögg, och måste tala om
  vad som stått i tidningarne. Därpå togs kortleken fram, och man spelade
  en vira, bara en slängtur.
  
  Att tala om pängar är ju tråkigt, ty det sista människan lämnar ifrån
  sig är guldet, på den enkla grunden att denna metall utgör existensens
  villkor, husrum, mat, kläder och värme.
  
  Efter att ha givit ut allt vad han visste vara angenämt för de gamle,
  under loppet av två timmar, klämde han slutligen fram sitt ärende. Då
  gick ett moln genom det ljusa rummet med de vita gardinerna; ålderdomens
  frid var störd, och de gamle pinades av att behöva lämna en nödställd
  utan hjälp. De hade inga pängar att avvara, och de plågades av att
  behöva erkänna det, att nödgas bekänna sin affärsställning. Och Anders å
  sin sida led av att ha framkallat denna förstämning; det var ett elände
  att låna pängar; och han förstod nu huru så många föredrogo svek och
  till och med stöld.
  
  När han nu satte sig upp i slädan igen, ämnade han vända om hem, men
  tanken på hustru och barn ryckte opp honom, och med en smäll av piskan
  satte han hästen i gång, utåt stora fjärden. Skogvaktaren bak på
  hundsvotten yttrade några farhågor, men patron ville icke höra på. Isen
  var tunn men seg, genomskinlig som glas, så att man såg tångskogarne på
  grunda ställen.
  
  På fjärden gungade isen, gick i vågor, men hästen ökade farten, av någon
  instinkt att han i nödfall skulle kunna springa ifrån den öppnade vaken,
  och patronen visste av erfarenhet, att saltsjöisen var segare än han såg
  ut till, och att det icke var så farligt som det syntes. Kursen höll han
  österut på ett lågt land i fjärran, där pastorsadjunkten bodde. Denne,
  som hade en liten kyrkokassa om hand, skulle nog kunna låna ut tio
  kronor; så lågt hade han nu satt sina pretentioner.
  
  Bara luft och vatten och det svartgröna strecket i fjärran syntes, då
  hästen plötsligen stannade.
  
  Skogvaktaren var genast framme vid hans huvud: kastade isbillen som en
  lans, och se, vatten steg upp ur hålet.
  
  -- Det här går inte, patron, sade Viktor. Får vi vinden ett streck till
  på ost, så bryter sjön in, och vi är kaputt!
  
  -- Inte vänder jag, svarade patronen; sitt opp, så ska du se på åka!
  
  Piskan ven om hästens länder, och det gick för brinnande livet i sträckt
  trav. Isflisor och vattenstänk yrde om ansiktena.
  
  Det gällde bara tio kronor, men det gällde att nå ett mål också och
  framför allt fylla en plikt, och han tyckte att han erbjöd sitt liv som
  offer åt de sina, och att han lämnade skammen bakom sig.
  
  Det mörka strecket i fjärran blev allt bredare och kom närmare; takåsar
  syntes, och straxt därpå visade sig folk på stranden, som viftade och
  skreko.
  
  Skogvaktarn uppfattade först signalerna, hoppade av hundsvotten och
  skrek:
  
  -- Håll patron, det är vråk!
  
  Anders Borg höll in hästen, ty han såg en öppen ränna, där en ångare
  gått fram. Han steg ur och mätte med ögat rännans bredd som om han ämnat
  simma över, ty han måste fram.
  
  Men efter ett ögonblicks besinnande, tog han en stör, som prickat ut
  rännan, gick ombord på ett simmande isflak, kajkade med stören och kom i
  drift. Folket på stranden skrek, när det bar av, men Anders paddlade
  vidare. Då han nalkades andra sidan, började hans isflak sjunka, sakta,
  jämnt som en fallucka. Med ett språng hoppade han över till nästa flak,
  som också sjönk, och så till nästa, varpå han i fyrsprång nådde land;
  men sista stycket passerade han med benen igenom strandisen, som klang
  likt krossade fönsterrutor.
  
  -- Är pastorn hemma? frågade han utan att hälsa.
  
  -- Ja, väl är han så, blev svaret.
  
  Och nu skyndade Anders upp till ett rött hus, tämligen likt de andra.
  
  Han gick in med samma fart som han använt på övergången av isrännan,
  röck upp dörren och stod i stugan, där pastorsadjunkten satt i sin
  gungstol och sov, klockan tolv på middagen.
  
  -- Nej, är det du? Jag satt och blundade litet och hörde nödrop på sjön,
  sade han under det han mornade sig.
  
  -- Ja, jag är i knipa, och du ska låna mig tio kronor.
  
  -- Tio kronor? Var ska jag ta dem? Jag skulle just få ut ett diskontlån,
  men det klickade ...
  
  -- Du får låna ur kassan!
  
  Här uppstod en paus, och Anders Borg förstod att han återigen narrats
  intränga i andras hemligheter och avtvinga en olycklig den förödmjukande
  bekännelsen om en dålig affärsställning. Men han fann sig hastigt och
  kastade åt sidan:
  
  -- Kan du inte låna av en bonde?
  
  -- Jag, låna av en bonde? Nej, min vän, sådan är icke min ställning. Ser
  du, första året gjorde jag mig gemen, och måste dricka och äta med dem;
  men så gick respekten bort, i synnerhet som jag lånte pängar av dem till
  mina Uppsalaskulder. När jag drog mig tillbaka, började de hata mig. Jag
  blev ensam; jag har ingen att tala vid, ingenting att göra. Jag får inte
  fiska, inte jaga, inte sköta jord. Läsa kan jag inte, för då somnar jag.
  Jag är dömd att göra ingenting, utom om söndan! Jag torkar bort, jag
  förstenas under det jag sover; jag sover hela natten, tolv timmar, från
  åtta till åtta, och jag sover frukost, sover middag, sover och sover. Om
  du visste vilket liv detta är! Det är skendöd! -- Själavård ville de
  inte ha, och de som råka i sorg och nöd gå till läsarne. Jag önskar
  ibland jag vore läsare själv; men då skall man tro, och det kan jag
  inte! -- Anders Borg, i Herrans namn, hjälp mig härifrån eller jag dör!
  -- Jag har inte talat på åtta dar, och nu har jag till råga på eländet
  fått en process. Det gick en bonde och stal ved på prästgårdsskogen; jag
  såg det själv och anmälde det för prosten. Nu är jag stämd för
  ärekränkning, emedan jag icke kan _bevisa_ att jag sett honom stjäla.
  Tjuven går fri, och jag kan få ryka in; jag som icke har stulit skog.
  Bönderna kallar det att jag skvallrat; det säger de om länsman också,
  när han anger dem, och det var en bov häromdan, som ville stämma domarn
  för ärekränkning, emedan han dömt på fjärdingsmans angivelse som är full
  bevisning. Vad ska jag ta mig till? Om jag blir avskedad, kan jag icke
  få anställning som för detta prästman.
  
  Han skulle aldrig ha slutat tala, om han icke fallit i gråt. Och Anders
  Borg glömde sina bekymmer för detta bottenlösa elände. Men som han icke
  visste vad han skulle säga, fortsatte adjunkten överlycklig att få höra
  sin röst och beklaga sig.
  
  -- Vad ska de med präster att göra? Kan de inte göra som judarne och
  låta en av församlingens äldste läsa ur en postilla på söndan -- jag
  skriver av postillor jag som alla andra präster. Kan inte förståndiga,
  redliga män läsa i jorden och döpa?
  
  -- Babtisterna döper ju, och läsarne utdela nattvarden, under det de
  sköta sina yrken som apostlarne! Vet du, religionen som yrke och födkrok
  är något galet. Och det där att ligga vid universitetet och supa, lära
  sig spetsfundigheter och teologiska hårklyverier, det tar bort all
  religiositet! Nu ska prästerna exercera i kasärnen också, tvingas att
  sjunga svinaktiga visor, höra på nattliga samtal mellan gardister, det
  är att göra slut på hela brödkyrkan!
  
  Här skevade samtalet, ty Anders hyste för litet intresse för kyrkan, att
  kunna beklaga dess fall; dessutom vaknade hans egen självbevarelsedrift,
  så att han under sista delen av samtalet hunnit tänka ut var han nu
  skulle ta sin tia. Därför reste han sig hastigt och tog avsked med det
  enda uppmuntrans ord han kunde finna:
  
  -- Gaska opp dig, gamle gosse! Kom in åt land och hälsa på oss, så ska
  vi ruska opp dig.
  
  Adjunkten såg på sin vän som på en främmande, ty han var gäckad i sina
  förhoppningar att finna deltagande. Han tog dock på sig en skinnmössa
  för att följa till stranden; och han fägnade som en hund, talade
  alltjämt, men nu om bagateller, om vädret och fisket, om isgången och
  farorna på sjön, men allt för döva öron.
  
  När Anders Borg kavat sig över isrännan och satt i slädan, höll han
  norrut; men erinrande sig prästen på stranden, vände han sig om, och nu
  såg han den övergivnes mössa svänga till avsked.
  
  Det klack i honom, men på samma gång erfor han den förtvivlades tröst,
  då han får se en människa, som är ännu mer förtvivlad.
  
  -- Utan hem, utan vänner, med ruin och fängelse framför sig! tänkte han.
  Det är synd om honom, men var ska jag ta en tia ifrån?
  
  Denna fråga hade han dock besvarat i sitt sinne, då han styrde norrut
  över fjärden, ty där bodde den gamle operasångaren, som led på världen
  dragit sig undan med sin pension och sin hustru till en gård, som han
  arrenderat utan jord, men med jakt- och fiskrätt.
  
  En mil efter häst är drygt, men den gick den också, och Anders Borg var
  åtminstone säker på ett gott glas och ett vänligt mottagande, hur det
  sen kunde gå med tian.
  
  På farstubron stod den gamle sångaren med sin bössa och en stövare. Han
  kom från en harpromenad, naturligtvis utan att ha fått något, och han
  blev mycket glad få se en människa, ty han bodde i ödemarken utan granne
  på en halv mil.
  
  Medan Anders Borg rustade med fotsacken, klappade sångaren den löddriga
  hästen på nosen och sade:
  
  -- Det var en bra slädtravare du har, Anders.
  
  -- Vill du köpa'n? frågade Borg bara för att säga något.
  
  -- Om du vill sälja'n! -- ty jag har just haft en på prov, men den hade
  spatt.
  
  -- Allvarsamt, vill du köpa häst?
  
  -- Ja, visst!
  
  -- Då kan du ta min, så får du slädan med.
  
  -- Vad kostar han då?
  
  -- Du ska få'n för hundrafemti med slädan.
  
  -- Kör till!
  
  -- Kontant?
  
  -- Kontant! Stig in, ska jag lägga opp.
  
  -- Men du får ge mig en kälke och ett par skridskor emellan, så att jag
  kan komma hem! Viktor skall få skjuta mig på isen.
  
  -- Det skall du få! Alltså avgjort!
  
  Anders var räddad, nerskuren, uppdragen; och efter ett glas i pälsen,
  befann han sig på hemvägen, då dagen led mot slutet, sittande på en
  sparkstötting skjuten av skogvaktarn, som gick bakom på skridskor.
  
  När han i skymningen nalkades hemmet, såg han hela huset upplyst, och
  han tänkte på den stackars hustrun, som säkert blivit överraskad av
  främmande och ingenting hade att bjuda på.
  
  För att icke komma olägligt gick han gångstigen upp och förbi
  isupplaget, där hans gårdsdogg låg blodig och sargad av två ulmerdoggar
  från herrgårn, vilka nu kalasade på den döda kon, under det rätte ägaren
  fick se på.
  
  Anders gick in köksvägen och sökte upp sängkammaren för att klä om sig.
  Där satt hans hustru och grät.
  
  -- Vad har hänt? Vem är här? Varför går du ifrån gästerna? störtade
  frågorna över den gråtande, som svarade i yttersta förtvivlan:
  
  -- Din far är här, och ämnar stanna hos oss ...
  
  -- Jag kan inte föda honom!
  
  -- Han säger, att du är skyldig honom en större summa ...
  
  -- Vad skall han här att göra?
  
  -- Han kan icke bo hemma längre, ty hans skilsmässoprocess skall börja,
  med inställelse för kyrkorådet.
  
  -- Å, Herre Gud ...
  
  -- Det är rysligt! Det är rysligt!
  
  Anders gjorde sig i ordning efter den äventyrliga färden för att gå in
  till fadren och mottaga förtroenden, som han icke begärde. Men han
  lugnade först sin hustru med att lägga fram två femtikronorssedlar på
  toalettbordet; den tredje behöll han i fickan, ty det eviga trasslet och
  nöden hade gjort honom dolsk även mot sin bästa vän.
  
  
  
  
                            ÅTTONDE KAPITLET.
                              Nittio-talet.
                             (Fin de Siècle.)
  
  
  Åttiotalets starka naturalism skulle flyta ut i havet, den som alla
  andra floder. Den naturvetenskapliga metoden var utblommad och gav ingen
  frukt mer; många togo metoden för själva sanningen och höllo envist fast
  i den murkna plankan, när den gick till botten. Andra, som hade växt i
  viljan, sökte nya farkoster för att komma vidare. De skiljdes från
  perioden med saknad visserligen, ty denna förvildning, detta indianliv
  hade varit uppfriskande som skolgossens rövarliv under sommarlovet;
  detta ensidiga ljus på världen och människorna gav skarp relief, satte
  tingen och händelserna i Rembrandtsbelysning; denna nyvärdering av gamla
  föremål medförde bokstavligen en ny världsåskådning, som icke såg på
  långt håll, men skarpt på nära håll. Det var den mikroskopiska metoden.
  Men den som arbetat med mikroskopi känner alltför väl, att man kan se
  celler och kärl, där det bara är luftblåsor, och att dammkornet kan bli
  föremål för en vilseledande demonstrering av ett obefintligt organ. Det
  var då, 1889, som världen fick två nya tänkare eller profeter, Langbehn,
  författare till Rembrandt als Erzieher, och Nietzsche, huvudsakligen
  författaren till Jenseits von Gut und Böse. Så stora differenser än
  förelågo mellan dessa två, vilka kunna synas som diametrala
  motsättningar, så hade de dock en gemensam tangent, och det var deras
  reaktion mot mikroskopismen. Langbehn är makroskopist framför allt. Vad
  Rembrandt har med hans bok att göra, det har ingen människa begripit,
  och ehuruväl man tyckte sig vilja vederlägga varenda punkt i hela
  verket, öppnades dock nya perspektiv bakom fakta, och naturvetenskapen,
  som höll på att dö i detaljisternas händer, fick nytt liv.
  
  Langbehn, med vilken århundradet skulle sluta, är egentligen en
  återuppstånden Kant, med vilken århundradet börjat, och båda söka
  räddningen i postulat och imperativ, då omdömeskraften och rena
  förnuftet icke visat sig äga förmågan lösa världsgåtorna eller giva
  individen den styrsel, som behöves för att hålla god gång i öppen sjö.
  Både Darwin och Hæckel hade förut, ehuru förgäves, reserverat sig mot de
  snabba konsekvenserna, man dragit ur deras arthärledning i och för
  etikens lösgörande, och Langbehn reagerar mot den naturalistiska
  psykologien, som förnedrats till veterinärvetenskap. När naturalisterna
  sade: Låtom oss vara människor! så menade de: Låtom oss vara djur!
  Själva teologien eller läran om Gud härleddes från zoologin. Djurets
  fruktan för det okända och vildens förväxling av drömmen med
  verkligheten, se där religionens ursprung!
  
  Vad skulle man då tro om en värld, där människorna dött som martyrer för
  en osanning? Vad skulle man tänka om det stundande, då det förgångna
  uppgavs vara lögn? Adertonhundra års kristendom, som en vacker dag
  befanns vara ett misstag? Det var _för_ galet, och ett skott för pannan
  vore det enda och sista!
  
  Framför revolvern stod nu mänskligheten och såg ingen räddning.
  
  Då kom den andra profeten, Nietzsche, och förklarade först, att det onda
  var gott och det goda ont, sedan, att gott och ont icke existerade. Det
  var brottets apologi, brottslingsmoralen, som i Oscar Wildes perversitet
  fann sitt ampraste uttryck. Hade Langbehn genom sina negativbilder
  ofrivilligt framhävt ljussidorna hos naturalismen, så drev Nietzsche
  densamma ut i karrikatyrer, som framhöll dess fel.
  
  I Paris hade samtidigt vaknat en känsla av det otillräckliga i
  positivismen, och det började dugga tidningsartiklar med rubriker: Här
  sökes en religion; I tjänst åstundas: en profet; Åstundas hyra: en
  allmännelig, tidsenlig kyrka.
  
  Själva Zola börjar vakna; och han, som sutit åskådare, lugn, känslolös,
  reser för att se sig om efter en religion. I Lourdes finner han den
  icke, då hans läkare »förklarat» underverken, icke som bedrägeri, det
  var för gammalt, utan som hypnos. Då far han till Rom, icke utan
  illusioner att kunna modernisera kristendomen och få till stånd en
  tidsenlig kompromiss mellan vetenskap och religion. Men lyckas icke.
  Senare söker han som en fanatisk troende sin religion i mänsklighetens
  framåtskridande genom vetenskapen och arbetet till rättvisa och sanning,
  samt slutar i Cabets paradisiska Ikarien, där lammen leka med lejon och
  skogens fåglar spisa vid falanstèrens fulla bord, där inga fattiga
  finns.
  
  Zola växte, ifrån det sterila zoologiska tvivlet, till tron på
  framåtskridandet mot lycka och dygd (det var ett nytt ord). Men många
  hans lärjungar stannade i växten och fortsatte tjaggla med det utnötta
  programmet, som nu blivit satt för positiv.
  
  Zola slutade således som idealist i ordets rätta bemärkelse, och
  ehuruväl han hatade och bekämpade de religiösa formerna, särskilt den
  romerska, så var han religiös, troende på sitt sätt.
  
  Men nittiotalets franska ungdom hade icke känt Zola, ville icke känna
  honom, icke ha med honom att göra. De hade en helt annan lärare och
  profet, och det var Joséphin Péladan.
  
  Det är ofattligt att våra litteraturhistorici på stat och med lön för
  att följa samtidens litteratur aldrig nämna den märkvärdiga företeelsen
  Péladan utan med ett löje i förbigående, under det de hålla
  föreläsningar om hans tyska epigoner. Man frågar sig om det är
  okunnighet om hans tillvaro; eller är det Péladans öde att aldrig nå
  denna liderliga popularitet, som vanligen slutar med vulgarisering,
  hopens ledsnad på idolen, storhetens fall och slängande på sophögen?
  
  Redan 1884, alltså när Zola endast nått fram till au Bonheur des Dames,
  börjar Péladans verksamhet med första volymen av hans cykel La Décadence
  Latine -- kallad Le vice Suprême.
  
  Under de tjugo åren, som sedan dess förflutit, har han utgivit fjorton
  romaner, förutom dramer och filosofiska arbeten, sammanlagt trettiåtta
  volymer. De fjorton romanerna gå parallellt med Zolas, men under det
  denne i Rougoncykeln skildrar andra kejsardömet, målar Péladan sin
  samtid, tredje republiken. Finis Latinorum är hans motto, och han tror
  att latinarne skola förgås; han förutsäger deras undergång, skildrar som
  en Juvenalis allt elände i det moderna Paris; med samma oförskräckthet
  som Zola och med lika naiv oblyghet. Hans materiel av upplevat och sett
  är oerhört, men hans stil brinnande av nitälskan; han dyker ner i
  gyttjan, men kommer alltid upp igen, klipper med vingarne och höjer sig
  mot skyn.
  
  Hans mest lysande roman är L'Initiation sentimentale, en bok om kärleken
  i alla arter, tonarter och avarter, där han lyfter av taken på alla
  slags hus och visar innanmätet av Paris. Det är en fruktansvärd bok,
  rik, stor, och skön trots allt det fula han visar fram.
  
  Samme man har vågat ett storverk och lyckats! Han har tilldiktat till
  Äschylos' Prometheus de två delar av trilogin, som förkommit; och om de
  icke fullt stå i ton, så beror det av deras rikare och djupare innehåll,
  åtminstone synes det så för den som icke tror på antikens
  oupphinnelighet. Det vore ju bedrövligt om icke världen gått framåt och
  fört tankeliv och uttrycksmedel med sig framåt.
  
  Péladan är ingen nationalist eller revanche-man; han är världsborgare
  och har i Frankrike infört Wagner trots patrioternas motstånd; och
  knappast har någon tysk fått sin Wagner så gigantisk som Péladan sin.
  
  För den moderna konsten har han strävat genom sina utställningar, och
  allt vad symbolism heter har han startat.
  
  Vad felas med mannen, efter som han ej nått utom sina kretsar? -- Ja,
  han var alltför bildad, för att bli fattad av alla; han var kristen som
  en korsfarare, och det låg emot honom hos hedningarne, han nagelfor med
  tredje republikens chequard'er och panamister.
  
  Péladans inflytande är oberäkneligt stort, men han verkar icke direkt,
  utan genom sina disciplar. Man citerar honom icke, men man hämtar ur
  hans tråg; hans person gavs till spillo, och den föll på hans pipkragar
  liksom Kierkegaards på det gröna paraplyt; men han lever som en ropandes
  röst, den där införde germanisk bildning i sitt land, och öppnade dess
  slutna portar för Europa.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Människoanden vaknade ur sin isolering och kände krafterna upphöra, när
  den avbrutit kontakten med Jenseits. Detta sökande efter förbindelse med
  det immateriella var ett utmärkande drag för nittiotalet. Sedan nämligen
  Hæckel uppställt sitt Systema Naturæ eller Skapelsens Stamtavla på
  80-talet, var det slut med naturvetenskapen, icke en ny upptäckt gjordes
  av vikt; Serumterapien väckte det största alarmet, men det befanns
  falskt; sedan var det bara knåp på alla håll, små utvecklingar av gamla
  teser och mycket hallå på falska spår. Naturvetenskapen var faktiskt
  bankrutt. Samtidens kraftkälla, elektriciteten, ingick i industrien
  genom den olärde Edison, som utförde ljuset och gav fonografen;
  telefonen var Bells uppfinning från 60-talet; så att den härskande
  darwinismen aldrig hade några epokgörande följder för samtidens
  kulturella liv, icke ens inom kemien, där Mendelejeffs periodiska system
  står som en gravvård på systematikens döds-åker.
  
  Det var då man upptäckte sig vara på villospår och vände om för att vid
  korsvägen finna en ny stråt. Man hade samlat fenomen och fakta men kunde
  ingenting förklara; förklara var ju att finna det som låg bakom
  fenomenet, och när man märkte att det som låg bakom befann sig på »andra
  sidan», så sökte man helt logiskt Jenseits. Detta var mystiken, som då
  lät tala om sig. Och det var då som Swedenborg steg upp efter hundraårig
  gravsömn. Han kom igen på många vägar. Genom Balzac, som åter började
  läsas i en gottköpsupplaga, där man i Swedenborgs nièce Séraphita
  återfann spår av Nietzsches Übermensch och Péladans androgyn.
  Pariserockultisterna återupptäckte Swedenborg och Böhme genom
  forskningar i Eliphas Levi och Saint Martin; teosoferna spårade honom i
  Blawatskys Hemliga lära. Men den starkaste handräckningen åt mysticismen
  var Berthelots utgivande av alkemiens historia. Denne positivist, som
  arbetat med kolvätenas syntes, gick här ett ärende åt mysticismen som
  han icke anat. Om man nämligen i få ord vill angiva skillnaden mellan
  alkemin och kemin, så kan man säga, att alkemin trodde på grundämnenas
  förmåga att övergå i varandra (transmutationen) men nyare kemin icke. Nu
  hade Berthelot under arbetets gång visat en tilltagande sympati för
  alkemisterna, vilket stärkte de klentrognes mod att forska vidare.
  Samtidigt hade Crookes i »Grundämnenas uppkomst» uttalat som sin mening,
  att de »enkla ämnena» uppstått och utvecklats ur varandra. Lockeyer hade
  inför Franska Institutet framlagt sina misstankar, att fosforn var ett
  sammansatt ämne, emedan det ägde två spektra. Allt detta stod ju i
  samklang med den rådande monismen eller alltets enhet och skulle
  följdriktigt ha varit samtidens åsikt, men inkonsekvent nog vidhöll man
  meningen om grundämnenas speciella oföränderliga natur, vilket var en
  ofrivillig handräckning åt den förkastade läran om särskilda
  skapelseakter.
  
  Berzelius hade dock ännu 1835 ställt upp den viktiga frågan: »Äro
  metallerna enkla ämnen?» och i sitt svar därpå uttalat dessa avgörande
  ord: »En kropp, som jag ordnat in bland metallerna, är ammonium, vilken
  består av kväve och väte; och dess metallisering medelst elektricitet
  synes tillåta tanken på en sammansatt metall ... Det som gör de andra
  metallernas enkla tillstånd tvivelaktigt är, att de synas uppstå i
  organiska naturen ur ämnen, som icke hålla ett spår av dessa metaller.»
  
  Nåväl, i samma ögonblick metallerna icke voro enkla, kunde de övergå i
  varandra, och den självklara följdsatsen härav framgick befallande
  oemotståndlig: Man kan göra guld!
  
  Och nästa följdsats blev: Man har alltid »gjort» guld ur svavelkis, när
  man trott sig ha utdragit det. Vilket förklarar Gahns iakttagelse, att
  nästan all svavelkis håller guld.
  
  Emellertid, de mänskliga hjärnornas tröghet är så stor, i synnerhet de
  tränades, att när de dragit det första corollariet, de icke orka dra det
  andra.
  
  Därför upplöste sig förvåningen i ett dumt flin, som sedermera blev
  ondsint och slutade med att man visade tänderna. När slutligen i vårt
  nya sekel Ramsay (och Kelvin) påvisade, att radium kan bli helium, fingo
  de gamla rutinisterna konvulsioner, då de funno sig ha tagit galen väg
  och det var för sent att vända om.
  
  Detta var historien om guldmakeriet på nittiotalet, som var så enkelt,
  enklare än Columbi ägg.
  
  Emellertid för att återvända till Swedenborg. Hundrahövdad steg han ur
  graven: astronomerna i Pulkova hälsade honom som astronomen, Kants och
  Laplace's föregångare; zoologerna upptäckte honom, och funno att Buffon
  plundrat hans kosmogoni i sin inledning till Djurriket; kemisterna och
  bergsmännen i synnerhet hyllade honom; och slutligen kommo fysiologer
  och anatomer i skaror för att frambära rökelse och myrrha åt den på nytt
  nyfödde! Men kronan fick Swedenborg av en litteraturhistoriker, Max
  Morris, som i en längre avhandling föreställde samtidens liberala idol,
  själva Goethe, såsom Swedenborgs lärjunge. »Swedenborg im Faust» heter
  uppsatsen (i Euphorion 1899, häftet 6), däri ur Arcana Coelestia visas,
  att Fausts beröringar med andevärlden äro förmedlade av Swedenborg,
  genom Kant och Fräulein von Klettenberg (redan 1771).
  
  Vad sade Goethes-vännerna om det? Ingenting, ty när man blir svarslös,
  säger man vanligen ingenting!
  
                     *       *       *       *       *
  
  Detta var sekelslutets förnämsta andliga rörelser, som mot de sista åren
  dock skulle slå ut i några stora gnistor, tändande, lysande för det nya
  århundradet, som kanske skall bli det allra största, om ock 1800-talet
  var det största -- sedan 1400-talet.
  
  
  
  
                             NIONDE KAPITLET.
                                  Ester.
  
  
  Ester Borg, redaktörens och fru Britas dotter, var en flicka utan
  skönhet, det visste hon själv, och därför vaknade hon tidigt till det
  beslutet att bli någonting i stället för att vänta på en man. Hon blev
  student vid sjutton år och for till Uppsala för att _bli_ läkare, icke
  av någon särskild kallelse, utan för att ha något att göra.
  
  Hon kom på sitt namn in i kretsar, där samtidens frågor slutbehandlats
  och där man hade en ny syn på livet, en antecipation av det kommande.
  Det var icke längre några tvivel eller farhågor, det var axiomer.
  
  Av de manliga kamraterna behandlades hon som en kamrat, men en manlig,
  för vilken man icke generade sig. Detta hade ett visst behag för henne i
  början, och hon kände sig lyftad över sitt stånd som kön; men så snart
  det kom en kvinnlig kamrat med skönhet i kretsen, blev det annat. Då
  denna även upptogs som kamrat, skedde det på ett annat sätt. Den sköna
  behandlades med galanteri, som en överlägsen inkommensurabel, med ett
  ord som kvinna. Det råa skämtet tystnade, herrarne blevo städade, det
  spred sig värme, och en stämning full av dov lyrik lade sig över
  sällskapet, där Ester icke igenfann sin plats, ty hon kunde ju ej
  beröras angenämt av kvinnlig skönhet eller dela sina kamraters
  förtjusning inför en av hennes kön.
  
  Då märkte hon det skeva i sin ställning; och den där jämlikheten med
  männen blev henne som en förnärmelse, en kränkning, i synnerhet som hon
  försummades. Därför vårdslösade hon sitt yttre, bortlade all
  kvinnlighet, gick på krogar, slog käglor och deltog en afton i ett
  slagsmål med gesäller. När hon cyklade, anlade hon sportjackett med
  knäbyxor, och denna kostym antog så småningom formen av en mansdräkt.
  
  Kamraterna glömde också efterhand, att hon var kvinna, kallade henne
  aldrig Ester utan Borg, först, men om aftnarne hette hon Pelle och var
  då iklädd en kaisermantel med pelerin och studentmössa, så att ingen
  kunde se annat än det var en karl.
  
  En afton efter ett jätterus på Rullan föreslog en medicinare, att de
  skulle gå till flickor, och Pelle följde med; det fann man helt
  naturligt. Som scène var det ju nytt, ehuru inga hemligheter förefunnos
  för medikofilaren Ester Borg.
  
  Flickorna tittade nog lite underligt på den gossen, men de hade annat
  att tänka på, och man var ju där huvudsakligen för att dricka och prata.
  Bland innevarande gäster befann sig även en ung greve, vilken visste vem
  Ester var, men ändå tyckte det vara sällsamt finna en familjeflicka på
  ett sådant ställe.
  
  Ett ögonblick blev salen utrymd, så att greven och den falske ungherren
  blevo ensamma.
  
  Det var en viss stämning i det rummet; lågt i taket var det, vilket
  hindrar uppkomsten av mörker ovanför huvudet; väggarne voro indelade i
  fält, inramade i skulpterade lister, vilka omslöto målade landskap med
  herdar och herdinnor, som vallade får och åto körsbär, oskyldigt,
  barnsligt. Fönstrens gardiner voro av storblommig taft, och mellan dem
  syntes slottet i månsken. Greven hade satt sig vid det gamla pianot och
  lekte nu med tangenterna, som om han väntade bli avbruten av ett tilltal
  från Ester. Men när hon iakttog envis tystnad, spelade han upp Chopins
  2:a nocturne i g-dur.
  
  Ester kände den icke, därför häpnade hon över de sköna tonerna, vilka
  tycktes henne tillkomna just nu. Modulationer i dur, vilka klinga som
  moll, den djupaste smärta, som medför sin egen tröst; en vaken natt, som
  har den lisan att icke störas av svåra drömmar, huru pinsam än vakan må
  vara. Stället förändrade utseende, omgivningen förgylldes, och den unga
  flickan greps av ett vemod, som var hennes indolenta natur främmande.
  Hon hade kommit hit som till anatomisalen, där det var ruskigt, men där
  det stygga adlades av intresset. Plötsligt öppnas för henne en annan
  värld av renhet och skönhet; ett ljust moln isolerade de två från den
  osnygga omgivningen, ställde sig skyddande omkring dem och kom dem att
  glömma var de voro.
  
  När greven slutat spela, måste han tala, efter som hon icke sade något:
  
  -- Vet ni vad jag spelade?
  
  -- Nej, jag känner det icke.
  
  -- Det var Chopin! Och det förekommer mig som om han diktat denna
  nocturne en natt, på ett sånt här ställe, där man blir vemodig av att
  söka en glädje, som icke finns; där man känner hela tillvarons elände
  inför det mest ofullkomliga av allt ofullkomligt.
  
  -- Tror ni verkligen Chopin besökte sådana här ställen? frågade flickan,
  som icke var riktigt med ännu.
  
  Greven log sorgset:
  
  -- Ja, visst gjorde han; skulle det vara så underligt? Ni och jag sitter
  ju här.
  
  Detta ni och jag lyfte dem över, och slöt dem tillsammans i ett vi.
  
  -- Det är sant, svarade Ester mera naivt än hon ville, då hon ju därmed
  accepterade artigheten.
  
  Greven log åt det kvinnliga draget att icke försmå en komplimang, och i
  detta ögonblick kände flickan att hon tilltalades av en från andra
  sidan, och hon sökte kontakt med detta bättre.
  
  -- Vad gör vi här egentligen? Varför är ni här? frågade hon nästan
  ofrivilligt förebrående.
  
  -- Ja, min fröken, det är inte lätt att säga. Jag följer med; jag låter
  en skymt av misstanke falla på mig att jag är lik de andra, för att
  undgå andra orättvisa misstankar. Det finns för övrigt en
  attraktionskraft hos dessa ställen och deras innebyggare. De påminna om
  ett naturtillstånd vi lagt bakom oss, och därför synes mig deras
  beteende naivt som landflickans. Jag ser aldrig något oblygt, aldrig
  någon ruelse, som skulle antyda medvetande om orätt; jag förstår det
  icke, men kan icke fördöma det, jag gillar det icke heller. I julas,
  själva julafton, gick jag förbi sjukhusets avdelning för flickor. Huset
  ser ju ut som det hade alla sjukdomar och rappningen har fallit av
  fläckvis som sårskorpor. Nåväl, jag gick förbi där i jultankar, och
  genom fönstren på nedra botten med deras järnstänger trängde sång ut på
  gatan; jag erfor ett ögonblicks oändlig smärta, då jag försatte mig i
  dessa olyckligas läge -- tänk! en julafton därinne! -- Men vad hände?
  Sången trängde starkare ut till mig, och jag hörde: Sjung om studentens
  lyckliga dag ...
  
  Ester avbröt och fullföljde:
  
  -- Jag gjorde just ronden därinne den aftonen, och jag såg dem dansa
  kring julgran, i vilken hängde ett krucifix, som de fått av
  Elisabetsystrarne. De visade samma oförställda glädje inför den
  korsfäste som inför pepparkaksgubbarne. De kallade den korsfäste för
  Frälsarn, icke för Kristus, och namnet Jesus uttala de aldrig. De tro på
  Frälsarn och tala om honom som små barn; höra de en fritänkare häda, så
  rysa de och uttrycka sin avsky. Kan ni förklara dessa människor?
  
  -- Nej! Det kan jag icke! svarade greven; och därför behandlar jag dem
  alltid med en indifferent aktning som medmänniskor. Har ni för övrigt
  märkt, att på deras väggar ni aldrig ser en oanständig bild, nästan
  aldrig hör från deras mun ett plumpt ord ...
  
  -- Ja, jag som läkare, och (här stannade Ester framför ordet, men lät
  det gå) och kvinna får ju inte hörat ...
  
  -- Inte jag heller, svarade greven ...
  
  Nu log Ester:
  
  -- De beror kanske på vem de talar vid.
  
  Greven rodnade som en man, vilken får en artighet av en kvinna, och för
  att dölja sin förlägenhet gick han vidare med stor iver ...
  
  -- Men det mest utmärkande hos dessa flickor är deras benägenhet att
  skratta; det skall vara roligt, allting skall vara roligt, icke som vi
  trodde förr, emedan de vilja glömma eller slå bort samvetet; de kallas
  ju för glädjeflickor, och det är rätta ordet. Vad är då detta för
  naturligt urval av människor? Vad säger er vetenskap om den saken?
  
  -- Den kan ingenting säga, ty den vet ingenting. Möjligt är att dessa
  äro nära avkomlingar av vildar, då de ha ett annat samvete än -- vi, ty
  det är nästan omöjligt att väcka deras skamkänsla; de vill inte höra
  talas om'et, förstå det inte, slå bort det, och det värsta de frukta är
  allvarliga män.
  
  -- Ja, jag vet det, svarade greven; mig hatar de därför att jag är så
  tråkig, och jag har ändå aldrig försökt tala förstånd vid dem; men jag
  kan inte skratta ...
  
  -- Inte? Men det är så hälsosamt!
  
  -- När jag får något att le åt en gång, skall jag le; det är mänskligt;
  men att skratta är alltid elakt, och framkallas av det befängda, det
  förvridna, det onda; därför upplöser det sig vanligen i tårade ögon och
  följes ofta av en tomhetskänsla, som slutar i verklig gråt, gråt utan
  orsak.
  
  Nu först bemärkte Ester att unge greven var klädd i frack. Det såg han
  och fortsatte:
  
  -- Ni ser på min frack! Ja, jag har varit på supé hos professor X.
  
  -- Nåå?
  
  -- Det är rysligt, men kanske nyttigt. De unga gymnastisera sig i att
  tiga och de äldre i att förtiga; alla gå som med grimma för att inte
  bitas; och i kväll var sällskapet sådant att ingen vågade yttra ett
  förnuftigt ord; alla tego. Det kallas att utbyta meningar. Vet ni, efter
  en sådan maskerad längtar man att komma hit. Eljes bruka alla supégäster
  hasta till kafét, för att där få säga det som icke sades på bjudningen.
  
  -- Tycker ni det är roligt att leva? frågade Ester helt hastigt.
  
  -- Att leva? Är detta att leva? Det är ju bara frågan om att döda, döda
  alla sunda, starka drifter, som skulle uppehålla livet; och dödar man
  dem icke med försakelse utan ger dem luft, så dör man på sjukhuset,
  eller senare dör man av kallbrand i det heliga äkta ståndet. Det var en
  faslig blague det här med livsglädjen på 80-talet; profeterna slutade i
  sorg, och allt gick tillbaks i de gamla spåren. Vet ni jag har en vän,
  som ligger på sjukhuset och dör så sakta och varligt.
  
  -- Jag känner honom; det är skalden ni menar?
  
  -- Ja, ska vi gå dit, i månskenet? Han tar saken ganska lugnt.
  
  -- Gärna! svarade Ester, och de bröto upp.
  
  Höstnatten var månklar och ljum; de gingo tysta smågator, stora gröna
  gator och kommo in i sjukhusparken. Under de väldiga träden voro tält
  uppslagna för de sjuka, vilka där sovo eller vakade alltefter som. Men
  under en lönn satt underläkaren och drack whisky med en kandidat. Ester
  och greven, som kände båda, stego fram och frågade efter skalden.
  
  -- Jo, svarade underläkaren, han ligger här invid och är vaken, men han
  har väl inte så långt kvar, efter som han skickat bud på professor X.
  
  -- Vad? Teologen? frågade Ester förvånad.
  
  -- Ja, gubben och Axel plägade ju umgänge i all vänlighet, för att
  strida, i all vänlighet, och skalden har bett oss vara vittnen till
  deras sista batalj för att hindra oriktiga redogörelser om förloppet.
  
  -- Få vi gå in till honom under tiden, då?
  
  -- Var så god; han ligger och läser Andersens sagor.
  
  Ester och greven gingo in i närmsta tält, och där låg Axel E. läsande
  vid en lyktas sken.
  
  Det var en liten utmagrad gestalt med svart helskägg, exotiskt utseende,
  franskt eller italienskt; hans ögon voro stora, glänsande, och han
  forskade en stund innan han kände igen de inträdande, ty hans ögon hade
  börjat svika liksom hans hörsel. Därpå log han, räckte vardera en hand
  och bad dem med viskande röst sitta ner. Han visste nog han skulle dö,
  men han förteg det för sig själv, och ville inte att en annan skulle
  säga det. Men ibland for högmodet i honom, och då skulle han skryta med
  sin oräddhet.
  
  -- Ja, gossar, viskade han, nu slocknar jag; ögat mister sitt ljus, örat
  sitt ljud och rösten sin klang.
  
  Nu hostade han, hemskt, ty han hade stryplungsot.
  
  -- Men ser ni, ännu är det ingen fara, ty pulsen går ned till 38 grader
  om nätterna, och nätterna är värst. Nog vore det skada i alla fall, om
  jag nu skulle gå bort, då jag är rengjord från tobak och sprit och allt
  annat. Jag känner mig som tvättad invärtes. Ja, det är ruskigt att leva.
  -- Hör ni, den här Efraim är en konstig karl. Han skrev ett brev till
  mig från Norrbotten och börjar så här: Om detta brev ännu träffar dig i
  livet. -- Inte skriver man så till en sjuk människa. Ja, livet! Vet ni
  vad det värsta är som jag upplevat? Sitt ner ska ni få höra! ... Ester
  minns den där flickan med röda håret, ja! som jag skulle gifta mig med.
  Jo, vi for över till Petersburg, och efter första lyckotiden kom
  ledsnaden. Vet ni vad ledsnaden på tu man hand är? Ensam kan det vara
  svårt; det är dock uppbyggligt; men på tu man hand det är fasansfullt,
  det är döden; man är bunden vid varann, men man hatar varann, så
  gränslöst, därför att man binder varann. Nåväl, hon hade i hemlighet
  skaffat papper, som även skulle binda mig genom vigseln. När jag
  upptäckte vem hon var, förebar jag min fattigdom mot ett äktenskaps
  ingående, men då svarade hon: jag har pängar. Vi bodde på ett enkelt
  hotell i samma rum. Men en dag -- hon var borta halva dagen -- förde hon
  mig till en restaurant, den första i Petersburg. Där presenterade hon
  mig för en vän, som bjöd oss på en hundrafrancs middag! Jag behövde ju
  bara se för att förstå, och när de vid champagnen växlade en blick,
  fattade jag ett beslut. Nåväl; hemkommen på natten låtsades jag somna.
  När jag visste att hon sov, gick jag upp, tog hennes portmonnä, ty mina
  pängar voro slut; grep mina kläder och skodon, smög ut i farstun; och i
  iskalla vintern klädde jag mig -- i stenfarstun. Därpå sprang jag till
  stationen. Men intet tåg fanns förr än sex timmar senare. Gossar! Jag
  gick på stationen i sex timmar! Och i ångest att bli gripen som tjuv! --
  Men jag lyckades fly! -- -- -- Tjuv! Vad säger ni om det? -- Och hur
  skulle ni ha handlat?
  
  -- På samma sätt, svarade greven, om för att trösta en döende, eller för
  att han trodde sig i stånd till handlingen.
  
  -- Tjuv! upprepade Axel E.
  
  -- Nå, har du förebrått dig det sedan? frågade Ester.
  
  -- Nej, svarade skalden. Kan ni tänka er det! Inte har jag förebrått
  mig, men jag har varit ursinnig därför att jag tvingats in i en sådan
  smutsig situation. Jag handlade på god tro, i hänförelse, och så ... men
  vem jag skall bli ond på, vet jag inte. Slumpen, ödet, omständigheterna
  äro för mig personer, som jag icke kan definiera, men vilka jag känner
  som levande väsen.
  
  -- Varför har du kallat på professorn? avklippte nu Ester, som tyckte
  mer om verkligheter.
  
  -- Professorn? Jaså; det hade jag glömt! Jo, jag var ensam och ville
  strida med honom.
  
  -- Vill du inte ha morfin och sova i stället?
  
  -- Morfin biter inte på mig; nej, jag vill vara vaken och tala; jag vill
  höra min röst så länge den hörs!
  
  Nu visade sig i tältdörren ett vitt gubbhuvud, som icke var av det
  vanliga slaget. Det var icke Paulushuvudet, icke Petrus heller, men
  något av varje. Framifrån lyste välvilja, undergivenhet under ödet,
  kristlig ödmjukhet; men i profil visade sig en druid, en Odins präst,
  som letade efter flintkniven för att tälja ut hjärtat ur fångarne. Man
  kom att tänka på Uppsala högar, på Odinslunds trädgrenar, där de
  slaktade skulle hänga som offer åt den oförsonlige försonaren.
  
  Men Axel E., som såg den gamles kolossala silhuett genom lyktskenet
  kastad på tältduken, fann honom där tecknad som en molngubbe man ser
  efter åskväder, något av Zeus eller Moses, och han blev ofrivilligt
  imponerad, liksom alla vilka kommo i närheten av denna ungdomens
  biktfader.
  
  -- Nå, min kära Axel, började den gamle, hur har du det nu?
  
  -- Det är nog dåligt, farbror, svarade Axel E., som redan ångrade, att
  han i sin svaghet frammanat denne robyste kämpe.
  
  -- Hur är det med din själ, då?
  
  -- Ja, si farbror, det är den jag har legat och tänkt på i dessa nittio
  dagar, men jag kommer icke till klarhet.
  
  -- Inte det? Inte det? Har du inte kommit till medvetande om din skuld?
  
  -- Nej, det har jag inte. Att jag är en syndare, det vet jag, eftersom
  vi äro födda i synd; och efter vi alla äro syndare, så är jag intet
  undantag som behöver bekänna mina synder inför en annan syndare, vilken
  vore lika skyldig bikta sig inför mig, då vi ju äro syskon ...
  
  -- Du är fjärran ännu, min gosse ...
  
  -- Vänta lite, så skall jag säga alltihop i dess sammanhang, och mina
  vänner här skola vara mina vittnen. -- -- --
  
  Här hostade han, och hans viskande röst återfick sin klang, när han
  reste sig i sittande ställning.
  
  -- Jag var tolv år, då min manbarhet visade sig. Av fullt oförstånd, på
  lek, blev jag narrad av en äldre kamrat, vilken jag sedan bannade över
  som min ungdoms förförare, och ganska långt fram i tiden, då jag återsåg
  honom och han namngav _sin_ förförare. Nåväl, jag blev skrämd av en bok,
  som höll på att bringa mig på dårhuset av fruktan för de eviga straffen.
  Jag blev läsare, och trodde jag skulle få frid; men det sinnestillstånd,
  som religionen medförde, vill jag kalla osaligheten; allting blev svart
  omkring mig, värld och människor, och det värsta var med askesen och
  plågeriet. -- Jag låg på bara sängbotten med salgjordarne som skuro in i
  min kropp, och jag frös under blotta lakanet; jag gjorde aftonbön på
  kaklugnsstenarne; jag svalt mig; jag förödmjukade mig för människorna,
  så att jag gick ner i rännstenen, väjande för var och en, emedan jag
  ansåg mig sämre än alla andra och icke värdig att gå på trottoaren. När
  jag nu övervunnit mig själv, så överfölls jag i sömnen av drömmarne; och
  det nya oförklarliga skrämde mig, så att jag icke vågade sova; den
  heliga sömnen var mig vänd i förbannelse; men min själ var ren, ty jag
  diktade endast vackert, det vet ni alla, som läst mina ungdomsdikter. Då
  jag nu såg att den goda viljan, alla ansträngningar voro förgäves, och
  då jag trodde att mitt liv skulle flyta bort, då jag fann att mina böner
  till Gud endast besvarades med gäckeri, då trodde jag mig vara i
  helvetet, och att Gud vänt mig ryggen. Då kom jag att läsa Stagnelius,
  och fick av honom ett slags förklaring på eländet. Själen var nedkastad
  i kroppens fängelse, och kunde endast hålla sig fri genom att då och då
  vräka ett stycke kött åt djuret, i form av offer. Jag gjorde så -- -- --
  och var gång jag gjort så, har min själ lättat ankaret och jag har
  flygit över träsken. Men så snart jag återföll i askesen, sysslade mina
  tankar endast med sensuella ting, liksom den hungrige alltid tänker på
  mat. Så fick jag denna sjukdom! -- Då frågas, varför icke alla få den;
  och varför de icke angripas först, som driva otukten likt en sport,
  vilket jag icke gjort. Svara på det! Läkarne säga att somliga individer
  äro immuna, emedan deras föräldrar burit på giftet ...
  
  Nu reste sig gubben i vrede och slängde druidhuvudet:
  
  -- Har du kallat på mig för att jag skall sitta och höra på sånt här
  svineri?
  
  -- Ja, gubbe, du skall höra på mig, skrek den lille mannen i sängen; och
  han fattade i det vita skägget som om han ville rycka dän ett lösskägg.
  Du skall höra på mig, du skall veta innan du dömer. Du skall veta, att
  mina känslor höllo på att gå avvägar när jag med återhållsamhet sökte
  bli fri från helvetesbranden; du skall veta att jag befalldes av min
  fars husläkare söka opp kvinnor, och att det skedde med min fars vilja
  och vetskap.
  
  -- Det ljuger du, svarade människooffraren.
  
  -- Å, vet skäms! Vet hut! Du gamle, som har sovit i äkta säng med en
  kvinna den du älskat, en lycka, som aldrig beskäres en ung man, emedan
  han saknar brödet: du skulle beklaga, du skulle trösta, men du har bara
  stenar och ormar där du skulle ge bröd och fisk.
  
  Gubben tog åt boken på nattduksbordet, och när han såg Andersens sagor,
  lade han den tillbaka med en liten överseende min av missräkning.
  
  -- Ja, fnys åt sagorna, men läs den om prästens elaka drömmar när han
  predikat eviga straffen. Känner du den?
  
  -- Här är min roll utspelad, råkade druiden vilsesäga sig.
  
  -- Du sade't; din roll! fortfor den döende. Kom ihåg världsbegärets
  rörelser i eder, som du predikat för ungdomen, tänk på hela »det inre
  sinnets frihet från världens tjusning» när världen nästa gång skall
  tjusa dig, hovpredikant! »Ve den som dukar under i denna strid och
  sträcker vapen», Principiis obsta! Du känner ungdomens frestelser,
  gamle, men du känner icke ålderdomens, när världslig ära och utmärkelse
  lockar dig till avfall, din dag kommer, då du skall tre resor förneka
  din frälsare, Petrus, då du skall narras att lovtala antikrist, som med
  sina kringsmygande läror ursäktade synden, då Gud skall slå dig med
  blindhet att du skall ävlas intaga dens tronstol, som stungit vår
  frälsare i hälen! Pass på! när den dagen kommer, och tänk då på mig, som
  icke finns mer ...
  
  Här slocknade den sjukes röst och han sjönk tillbaka på kudden i en
  slummer.
  
  Hovpredikanten, ty så hade han nu skiftat hamn, och han hade många, blev
  nu hög, vid tanken på sin värdighet, vilken måste iakttagas inför den
  studerande ungdom, som åhört den läxa han fått; och liksom han
  överlämnade målet åt vederbörande läkare, hälsade han avsked med handen
  och kastade en fras:
  
  -- Doktorn ser till att han får sova.
  
  Därpå utvecklades molngubben på tälttaket och blev fruktansvärt stor, en
  jättes huvud, urtidsmänniskans, som kastade sten på kyrkor, inte tålde
  ringklockor och fasade för lukten av kristet blod. Så krympte resen
  ihop, och kröp ut genom tältluckan.
  
  Nattbrisen från slätten ristade de stora lönnarne, som susade och
  risslade likt en bäck i småstenar; tältduken gick i små vågor och
  lyktans fyra hörnstolpar kastade sin skuggbild som en bur, i vilken den
  sjuke visade sig med det vita ansiktet uttryckande den oändliga smärta
  den människa erfar, vilken anser sig lida oförtjänt.
  
  -- Han sover utan morfin, sade underläkaren, efter att ha undersökt
  pulsen.
  
  De tre unga människorna gingo ut, och satte sig under lönnen vid
  whiskybordet. Månen hade sänkt sig, och lyste vitt på tälten; ett läger
  slaget åt sårade och döende.
  
  -- Ja, gossar, började underläkarn, blir ni kloka på den professorn? Nu
  är jag som teosof och martinist böjd att antaga, det någon främmande
  själ tidigt satt sig som en ymp på denna vildstam, och lever vidare
  parasitiskt på honom. Denna storinkvisitor är i botten en annan än han
  synes; om jag finge raka och klippa honom, skulle ni troligen få se en
  typ ur Lombrosos album: jag menar att han är en ond människa, som kommit
  till medvetande om sin ondska, och därför fått denna påle i köttet, som
  kallas religion; eller han har själv lagt sig stången i munnen, för att
  icke bitas. Har ni inte märkt att goda människor aldrig äro läsare? och
  att läsare alltid verka elaka på oss vanliga syndare? Jag var läsare då
  jag var ung, och jag tog emot religionen som ilskna hundars
  spikhalsband. Utan min ungdoms stränga religion hade jag varit en
  omänniska, ty jag var icke snäll av naturen. Läseriet är ett sinnets
  tillstånd, som infinner sig eller uteblir; det är således idiotiskt att
  hata eller förebrå en människa för hennes sinnesförfattning; läseriet är
  ett penitenstillstånd, en strävan till uppfostran åt übermensch till;
  misslyckas ju ofta, och därför synas läsarne vara hycklare, men äro det
  icke; en religiös människa är alltid en bit sämre än andra, emedan hon
  behöver gisslet, och en bit bättre än andra, därför att hon begagnar
  gisslet. Tänk er en Oftedal _utan_ religion? Det hade varit en Caligula
  sannolikt; nu blev han bara en liten Ludvig XV; det är alltid något
  vunnet. Vad Axels bekännelse angår, så vet jag att den är sann, och det
  var pinsamt höra den gamle göra honom till ljugare, men han förstod väl
  inte bättre, ty han har väl aldrig levat livet. Och det är den stora
  frågan, ser ni, om man skall gå igenom det eller gå utomkring smörjan.
  Jag vet intet; somliga dyker ett tag och simmar vidare; andra stannar på
  botten. Det tycks vara förutbestämt för varje särskild, och Axels
  gnosticism, som han fått av Stagnelius, synes ha givit honom en trang
  att ödelägga det materiella underlaget för att lösgöra det andliga. Om
  religionen är i stort taget anknytning med det ovan, så var Axel
  religiös, ty han befann sig alltid stadd på flykt, sökte alltid bakom
  fenomenet, tog livet som något provisoriskt, övergående, ett gästspel i
  förbifarten, led av tillvaron, och längtade hem. Han var ingen ond
  människa, snarare motsatsen ...
  
  Här avbröts talaren av Ester, som blivit upprörd:
  
  -- Varför säger du han _var_?
  
  Läkarn syntes åtra sig, men det var för sent:
  
  -- Jag säger _var_, därför att han _är_ icke mer. -- Det visste jag för
  en stund sedan.
  
  -- Är han död?
  
  -- Ja!
  
  Det blev tyst, och de tre ansikten blevo vita. Ingen ville säga något
  banalt inför den stora gåtan. Men de reste sig, och gingo in i tältet
  för att ta avsked.
  
  Morgonen hade grytt och lyktan var slocknad.
  
  Tältduken var utifrån svagt rosenfärgad, och den döde låg med huvudet
  kastat bakut, munnen öppen som i extas, och ögonen riktade uppåt; hela
  ansiktet strålade av hänryckning, som om han sett något övermåttan
  skönt, sina drömmars land kanske.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Efter en lång vinter i Uppsala blev det vår igen, och Ester kom hem till
  föräldrarne. Storö hade utbildat sig till badort och fått societetshus;
  dit kommo mångahanda folk, kutterseglare, sommargäster. Och Ester måste
  gå klädd som dam, vilket föreföll henne högst kuriöst; särskilt fann hon
  det vita som att gå ikring i sina sängkläder, påminnande om lakan och
  örngått, menade hon. Allt satt illa på henne, tog sig inte ut, och när
  hon visste det, höll hon sig undan. Men fru Brita tvang henne gå ner på
  societeten, ty hon fick icke glömma att hon var kvinna. Dessa stunder
  voro hennes bittraste när det var dans. Då kunde hon sitta vid väggen
  och vänta bli uppbjuden i timmar, men det kom ingen herre: och kom det
  verkligen någon, så såg hon medlidandet med den fula flickan, och det
  kränkte henne i det innersta. Då uteblev hon och gick till skogs, for ut
  till sjös, men skickades åter till danssalen vid nästa tillfälle. Denna
  utställning av hennes kvinnlighet, denna tävlan i en ojämn, ovärdig kamp
  slet sönder henne, och hon bannade över det grymma nöjet, där de av
  naturen vanlottade skulle märkas offentligt.
  
  Det var en sådan dansafton på försommaren. Föräldrarne sutto i
  direktionen, och Ester hade av hänsyn för dem och även med åtanke av det
  välgörande ändamålet gått med. Men hon hade icke gått in, utan tagit
  plats på verandan, där hon såg paren tåga förbi, förbi. Värsta pinan för
  henne var att dölja sitt ansiktes uttryck av missräkning och grämelse,
  och detta våld gav henne miner av vildhet och trots.
  
  Som hon satt där, kom en medicinare från Uppsala, något munter från en
  kutter:
  
  -- Nej, si Pelle, undslapp det honom. Är Saul också bland profeterna?
  Inte går du väl på såna härna utställningar av reproduktionsdjur?
  
  Ester blev svarslös, och kamraten gick in, utan att bjuda opp henne.
  Detta att han icke satte i fråga det hon skulle vilja dansa, kränkte
  henne på ett särskilt sätt, trots det artiga i mannens tvetydiga
  yttrande, då han höll henne för god för detta spektakel.
  
  Efter en stund syntes unge greven från Uppsala förande balens drottning,
  ortens skönhet, vilken hängde på hans arm och drack hans blickar. Ester
  såg dem inträda i salen, dansa, och därpå konversera. Alla badgästerna
  följde de två med menande blickar, och en äldre dam, som kom ut ur
  salen, hördes yttra:
  
  -- Den där skall bli grevinna! Lycka till; en greve, vars far är kassör
  och vilken själv är socialist, det är ett fint parti.
  
  -- Men han ser bra ut! svarade den andra damen.
  
  Ester hade hört; och när hon nu såg detta nya uttryck i grevens ansikte,
  som återstrålade den unga skönhetens, då blev det mörkt inom henne, och
  hon förstod varför hon aldrig sett hans ansikte få denna glans i hennes
  närvaro.
  
  Hon gick direkt hem och satte sig på sin kammare. Det var natt men
  ljust, och enstaka toner från societetsmusiken trängde fram till henne.
  Då kom hon att erinra Chopins nocturne, som han spelat för henne i den
  sällsamma societeten där i Uppsala. Med sitt kalla, nyktra temperament,
  hade hon trott sig stå över sådana barnsliga känslor som erotik, men nu
  var hon fast, det fanns intet tvivel. Och där satt hon och grät, av
  smärta över att vara försmådd.
  
  När hon icke kunde somna, gick hon ut; kom ner till stranden och tog en
  båt; satte sig vid årorna och höll ut på fjärden mot ett litet skär, som
  brukade vara hennes mål.
  
  Men hon måste förbi societetshuset, och där ljöd ännu musiken; de
  bleknade ljusen lyste genom fönstren. Hon ville fly, men drogs dit som
  om strömmen satte henne. Då tog hon ett årtag och vände rätt ut mot
  sista udden så att hon fick landet bakom ryggen, och så styrde hon utåt.
  
  Men pianomusiken följde henne med den svaga landvinden. Och hon tvangs
  att sätta årorna i valsens takt, ett, två, tre, vilket kändes som om hon
  kommenderades därinnifrån, därbortifrån, där _deras_ kroppar rörde sig i
  samma rytm. Då vände hon igen i annan riktning, men hon kom inte ifrån
  det, kom icke ut ur denna trollkrets. Plötsligen avstannade valsen, och
  det blev en stunds tystnad, endast störd av måsar och vågskvalp. Men så
  började tystnaden höras, och i sitt minne hörde hon nocturnen, förnam
  den snarare, såsom man kan erinra musik inom sig. Dock, detta var ju
  verkliga ljud, g-dur, klingande som moll; det var hans anslag, hans
  spelsätt! Vilket förräderi! Han spelade deras Chopin för henne, drog
  henne in under deras täcke, de en gång gömt sig i!
  
  Nu flydde hon på allvar rätt ut till havs, och sökte med årornas buller
  nedtysta musiken; vattnets forsande om fören hjälpte på, och hon var
  slutligen utom hörhåll, när hon gick förbi ett litet skär med en tall
  på. Men då, när hon saktade farten, och lade upp, hörde hon årors svaga
  ljud i tullarne bakifrån skäret. I nästa ögonblick sköt den skarpa fören
  av en vit snipa fram över den låga hällen, ett huvud syntes, och greven
  vid årorna trädde fram.
  
  -- Är det Ester? frågade han helt lugnt.
  
  Flickan svarade, utan tecken av förvåning.
  
  -- Ja, och är du här?
  
  Det hon trodde ha bakom sig, var framför; strömväxlingen skedde så
  snabbt, att hon genast fungerade normalt.
  
  -- Det var en skräcklig séance därinne! fortfor greven.
  
  Nu först kom Ester tillbaka i den tillryggalagda pinsamma stämningen:
  
  -- Jag trodde du var kvar och dansade med den sköna!
  
  -- Nej tack! Det var en sån där som skulle ha drag efter sig; en kokett
  kokott! Hon lade an på mig för att få sjöoffcern, och så tog hon
  sjöoffcern för att plåga postmästarn, och att hon skulle sluta med
  aptekarn förutsåg man.
  
  -- Såå? invände Ester, hon kallades redan grevinnan.
  
  -- Jaså, hon stal mig? Hon såg så ut, och den slutar nog med
  hundbröllop.
  
  -- Va ä de?
  
  -- Ska vi ta i land och se på soluppgången?
  
  De togo iland; och när orsaken till Esters sorg var upphävd, så föll hon
  ner i sitt gamla vanliga humör, med en stilla indolent skepsis, och utan
  aning om erotik.
  
  Och så foro de hem i soluppgången!
  
                     *       *       *       *       *
  
  Greve Max stannade åtta dagar på Storö hotell, och under hela tiden
  umgicks han förtroligt med Ester. De seglade och promenerade, men gingo
  aldrig i societeten; deras förhållande var oförändrat, med den lilla
  skillnaden att Ester började vårda sitt yttre, antog med den kvinnliga
  dräkten kvinnliga fasoner, och röjde vissa drag av en vild, sund
  skönhet. Föräldrarne sade ingenting, ty de visste att här hjälpte
  ingenting. Men en afton -- en afton hade de unga gått långt ut i skogen
  för att se på havet. Hon hade satt sig på en häll, och han hade sträckt
  ut sig invid hennes sida. Det såg mera intimt ut än det var, i synnerhet
  som han just fattat hennes hand och frågat varifrån hon fått den ringen
  hon bar.
  
  Då framträdde med ens fader Borg, redaktören, och skälvande fick han
  endast fram de sedvanliga orden:
  
  -- Är herrskapet förlovade?
  
  Ställningen var pinsam, och greven måste ju tala först:
  
  -- Det har vi aldrig tänkt på, svarade han och reste sig, långsamt, men
  han betraktade Esters ansikte, som fått ett nytt uttryck, av blygsel,
  blyghet och barnslig fruktan inför fadren, och han upptäckte i ett slag
  arten av deras intimitet. Därför fortfor han, men i ändrad ton:
  
  -- Det beror för övrigt på Ester.
  
  Flickan skiftade åter hamn vid detta medgivande, och fadren hade
  ofrivilligt tänt den gnista, som ännu straxt förut icke var född.
  
  -- Efter som Max kan tänka sig möjligheten, och ...
  
  Här föll hon i gråt, och kastade sig i fadrens armar som om hon där
  ville dölja de känslor hon själv blygdes för.
  
  Det var länge sen Gustav Borg varit med om dylikt, och när han hade
  Ester i sin famn, erfor han som om hon åter vore barn, och hans
  faderliga känslor överflyttades på den unge mannen, vars hand han
  fattade.
  
  -- Lycka till då, sade han, och röck upp sin manlighet. Nu lämnar jag
  er, men jag väntar se herrskapet i mitt hem till middan.
  
  Och så gick han.
  
  Förvandlingen hade skett, transfigurationen; och de två unga människorna
  stodo där, icke som kamrater och vänner, utan som man och kvinna; i viss
  mån blevo de varse sin nakenhet, blevo blyga, och talade med nya
  stämmor, nya ord, de vandrade hand i hand, som små barn under skälvande
  träd, och när de mötte människor, blygdes de icke, utan voro stolta som
  unga gudar, och de tyckte alla böjde sig och hälsade dem med vördnad.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Detta var sommaren 1890. Följande året gick på samma sätt under läsning
  på examen och planeringar för framtiden. Föräldrarne ville gärna föra in
  samtalet på giftermål, men de unga svarade intet. Ibland väckte denna
  tystnad oro. Brutna förlovningar voro så vanliga, men otrevliga; man
  hade tänkt sig som släktingar, blandat intressen, tagit förskott på
  känslor och kanske rört ihop materiella värden.
  
  Fru Brita var mera lugn än Gustav.
  
  -- Låt dem hållas; det där få vi inte lägga oss i.
  
  Så kom julferierna 92. Då hade fru Brita utan att höra sin man inbjudit
  fästmannen att bo hos dem på Storö. Gustav hade fallit i raseri, men
  inför ett fullbordat faktum måste han böja sig.
  
  Julen hade gått och det var en av årets sista dagar.
  
  Det var grått och dåsigt, och Gustav Borg ville ha ett parti bräde. Till
  den ändan gick han upp i tornrummet att söka sin måg. När han fann
  nyckeln urtagen, knackade han. Ingen öppnade, men han hörde två röster,
  som viskande uttalade orden »tyst».
  
  Då förstod han, och gick ner att söka upp sin hustru. Som han väl visste
  huru snällt hon kunde svara på tal, gjorde han i tankarne ett urval av
  frågor, mera i påstående form, ty det var svårare komma undan en
  beskyllning än avfärda en fråga med nej eller ja. Han slog alltså ner
  som en blixt i fru Britas skrivkök, och slungade ut:
  
  -- Hur länge har du vetat att de unga stänger in sig på hans kammare?
  
  -- Hur länge? Så länge de varit här! svarade fru Brita, vilken just
  skrev en uppsats om äktenskapets nya former.
  
  -- Det är således med din vetskap och ditt tysta medgivande?
  
  -- Med mitt öppna medgivande.
  
  -- Kopplerska! skrek den retade fadren och fick en stol att rotera kring
  fyra axlar.
  
  -- Vet skäms! svarade frun.
  
  -- Du har gjort vårt hem till en bordell!
  
  -- Det har det väl alltid varit.
  
  Därmed var ju allting sagt, men fadren talade i denna stund från sin
  synpunkt som fader, och ej som make, därför gick han sin stråt vidare:
  
  -- Nu går jag emellertid och bryter opp dörren, sedan kör jag ut båda
  två med en käpp, och sedan söker jag skilsmässa ...
  
  -- På vilken grund?
  
  -- På grund av hustruns uppträdande som kopplerska åt sin dotter.
  
  -- Och de minderåriga barnen?
  
  -- Dem tar jag, sedan du befunnits vara ovärdig som mor.
  
  -- Du tänker köra ut mig?
  
  -- Ja!
  
  -- Hör du Gustav, för barnens skull, vill du inte göra upp det där i
  godo?
  
  -- Nej!
  
  -- Då begär jag uppskov, svarade fru Brita; jag måste ordna husets
  angelägenheter, förstår du, och så drar jag i frid från detta hem.
  
  Detta lät uppriktigt, och var det nog delvis, såsom uttryck av den
  smärta, som alltid åtföljer tanken på att skiljas. Mannen, som erfor det
  samma, lät narra sig, och lovade ej företa något på tre dagar, mot löfte
  att greven lämnade huset.
  
  Därpå drog han sig tillbaka på sina rum en trappa upp, med anhållan att
  slippa komma till bordet.
  
                     *       *       *       *       *
  
  På aftonen efter detta uppträde hörde Gustav Borg ett ivrigt
  telefonerande, slädars ankomst och avfärd, tassande i trappor och
  korridorer; men då huset var mycket stort, och han icke vågade visa
  nyfikenhet, förblev han okunnig om vad som förehades. Denna ovisshet
  verkade dock oroande, i synnerhet som hans beslut ju var beroende av de
  andras angreppsplaner. Hans gissningar började sitt spel, och han
  uppkastade det ena förslaget efter det andra, men slopade dem allt efter
  som hans gissningars lösa sand rasade undan.
  
  Ensamheten i denna belägenhet blev honom olidlig, men han vågade icke
  lämna sina rum. Han ville sin vana trogen gå ned i barnkammarn och säga
  godnatt åt de yngsta barnen, en gosse på sex och en flicka på fyra år,
  men de sovo icke ensamma utan barnfröken var hos dem, och i dag var icke
  ögonblicket väl valt för att han skulle visa sig hos henne, på de
  grunder, som fru Brita vid ett föregående tillfälle antytt. Där var hans
  svaga punkt, som han hittills hållit undan, men som nu trädde hotande
  fram.
  
  Så här hade han glidit in i detta förhållande, vilket icke syntes, och
  förtegs; misstänktes, men fördrogs; icke inverkade på husets fysionomi;
  nästan respekterades, emedan frun i huset icke brydde sig om det. Efter
  tjugofem års äktenskap hade fru Brita för fyra år sedan vid sista
  barnets födelse förklarat: att hon icke ville ha flera barn och att hon
  ville ägna sitt återstående liv åt samhällets och mänsklighetens tjänst.
  Detta var ingen nyhet, ty hon hade redan vid första barnets ankomst
  förklarat att hon icke ville ha flera. Och så hade de kommit lika fullt,
  kommit till av en olyckshändelse som ju de flesta av mänskobarnen komma
  till. Men nu var det så bestämt, att hon löste sin man från hans
  trohetslöfte, då han förklarade sig icke kunna leva som gift celibatär.
  Hon anhöll endast »få vara i fred», och att »slippa veta något». Det är
  ju icke så lätt för en man att ändra tycke; man tar icke ett nytt på
  hyllan, utan att ett tillfälle skall erbjuda sig. Och tillfället erbjöd
  sig i form av barnfröken. Då fru Brita överlämnade sitt hus åt den
  tjugosjuåriga fröken, var det utan saknad. Fröken var förståndig och
  undergiven, sökte icke makten; men tog mödan. Hon och mannen skötte barn
  och hushåll, och som hustrun mest var borta, när hon icke skrev, så
  uppstod i ensamheten ett naturligt vänskapsförhållande mellan mannen och
  hans barns vårdarinna, och snart antog deras förbindelse den intima
  karaktär, som blivit antydd, dock utan att medföra någon märkbar ändring
  i makarnes samliv, som tvärtom blev mindre stormigt och mera
  aktningsfullt än förut.
  
  Husets maskineri gick ljudlöst och skulle ha gått så allt framgent, om
  icke hustrun känt sin ställning hotas, och framför allt fruktat att
  skiljas från barnen, vilka kanske skulle få styvmor, sedan hon själv
  kastats ut på backen.
  
  I känslan av det förestående hade hon i hast samlat anhängare och vapen,
  besluten att slå slaget och döda fienden hellre än att dödas.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Efter en sömnlös natt, sliten av tvivel och ovisshet vaknade Gustav Borg
  och klädde sig. Därpå gick han helt enkelt ner till kaffebordet, där han
  råkade hustrun och barnen. Allt var sig likt, men ändå litet olikt.
  Ester var kall och sluten, och när fadren med en blick letade efter
  greve Max, var modren genast tillreds med ett:
  
  -- Max bad hälsa så mycket; han ville inte störa dig.
  
  Detta enda svar utgjorde hela familjebyggnadens hemlighet. Låta passera,
  låta rinna av, kompromissa, förtiga, och gå vidare. Och detta befriade,
  så att Gustav Borg återfann sig, troende allt vara glömt, och han hängav
  sig åt glädjen vara bland de sina, kände sig stark, omgiven av sin
  naturliga livvakt.
  
  Han nedlade varje tanke på anfall och försvar, fred var sluten, det
  skedda hade aldrig skett; och han gick ut att spatsera i skogen med de
  två yngsta, vilkas sällskap föryngrade honom. De kommo ut i en hage, där
  ekorrar sprungo i snön för att motionera sig efter den långa sömnen. Vid
  åsynen av de promenerande skyndade de snabba djuren upp i en ek att
  gömma sig i ett hål. Den yngste gossen, favoriten, ville genast att
  fadren skulle gå upp i trädet och fånga en ekorre. Alla föreställningar
  hjälpte intet, och när pysen bad med ögonen, var han omotståndlig.
  Fadren kastade av rocken och äntrade eken, dock utan annat resultat än
  att han kom ner svettig och med sargade händer.
  
  Detta erinrade om en scen förliden sommar, då fadren gått ner mycket
  tidigt för att bada ensam. Han hade gjort sin simtur och var påklädd,
  gladde sig i sinnet åt det väntande kaffet, då pysen kom ner för att se
  på simningen. Den lilles missräkning var stor, då han kom för sent, och
  han började gråta. För att torka hans tårar i hast, tog fadren och
  klädde av sig igen, hoppade i och sam ut, vilket icke var i hans smak,
  men han kände sitt offer belönat i den omåttliga glädje hans möda och
  självövervinnelse framkallat.
  
  Nu besökte de tillsammans alla gamla lekplatser, grottor och rävgryt,
  sällsamma strandstenar, myrstackar, kullblåsta träd; och fadren återsåg
  allt detta, som om det varit förlorat och återfunnet. De gingo upp
  harspår, som han lärde barnen skilja från rävspår; de studerade
  fågeltramp och råttornas långa linjer; de sågo orrar i björktopp och
  domherrar i gran ...
  
  I denna stilla, oskyldiga glädje överfölls han plötsligt av en känsla,
  som man får vid ett avskedsbesök. Och han vände hemåt, orolig, beklämd,
  anande.
  
  Därpå höll han sig inne i sina rum, iakttagande varje ljud. Men det var
  mest tyst, och denna dova stillhet plågade honom.
  
  Mot aftonen var han så uppfylld av oro att han måste tala vid någon
  eller sprängas. Sina egna fick han icke tala vid, ty de skulle ju tiga,
  eljest gick det sköra bandet av.
  
  Han visste nog var han skulle få upplysningar, men till väninnan vågade
  han icke gå. Då knackade det på hans dörr, och när han öppnade, stod
  barnfröken därute, men gled hastigt in i rummet och tog in nyckeln.
  
  -- Jag måste tala vid Gustav! utbrast hon. Här sker så mycket i huset,
  som jag icke förstår ...
  
  -- Sitt ner min vän, och säg mig vad ni vet.
  
  -- Ja, jag vet intet bestämt, men det bor någon oppe i vinden, som icke
  visar sig. Det bärs mat till honom, och frun går dit ...
  
  -- Vad säger ni?
  
  -- Och ner i flygeln är också främmande; flickorna svarar mig icke, och
  behandlar mig som en fiende ...
  
  -- Vad har man för sig? Vad tror ni?
  
  Här började fröken gråta, och Gustav Borg anande hela sammanhanget gick
  fram till skrivbordet för att begagna telefonen i ett ärende, som han
  icke själv visste, men som var ett uttryck av längtan att komma utåt.
  
  Då bultade det på dörren två slag, och ljudet av steg hördes i
  korridoren.
  
  I nästa ögonblick hade Gustav Borg öppnat fönstret för att mäta djupet
  nedanför; men i snöljuset såg han två karlar, som han icke kände.
  
  Bultningen på dörren förnyades, och nu hördes en röst:
  
  -- Var god och öppna. Det är länsman!
  
  De båda instängda förblevo stelnade på sina platser, då med ens
  telefonen började ringa. Av vanans makt driven gick Gustav Borg till
  apparaten, och ropade hallå!
  
  Då hördes ett instrument skjutas in i dörrlåset; nyckeln på insidan
  vreds om, kastades in i rummet och dörren öppnades.
  
  Utanför syntes i en grupp; länsman, fru Brita, doktor Henrik Borg och
  alla tjänarne.
  
  Som om han väntat på denna upplösning, gick den på bar gärning gripne
  mannen rätt ut, ner för trapporna. I tamburen klädde han sig, halvsprang
  ner till stallet, där han fick häst och släda; kommenderade sedan: till
  Långvik, och for i väg att söka upp ett tak över huvet hos den son, som
  alltid varit honom tillgiven och för vilken han gjort betydliga
  uppoffringar.
  
  
  
  
                             TIONDE KAPITLET.
                               Inför rådet.
  
  
  När Gustav Borg kom fram till Långvik och fann sonen vara frånvarande,
  blev han först modfälld, ty han älskade icke sonhustrun, och han såg på
  hennes förlägenhet, att han var ovälkommen både såsom ägande fordringar
  och såsom varande svärfar. Därför blev deras samtal mycket kort, och han
  stängde in sig på gästrummet.
  
  Varför han kommit hit? Ja, icke kunde han beklaga sig för sin son, ty
  denne stod naturligtvis på modrens sida, och för övrigt hade han ju
  bundit både händer och tunga på sig genom sin oförsiktighet i hemmet.
  Han måste uppehålla sig någonstädes i kommunen där skilsmässan skulle
  utageras, och här var ändå ett slags hem, där han ägde någon rätt att
  vara.
  
  När nu Anders kom, och hans första förtvivlan lagt sig, gick han in till
  fadren; och som han var enkel i sinnet och försagd, kunde han varken
  visa någon glädje över återseendet eller hälsa välkommen, i synnerhet
  som han visste om den förestående skilsmässan.
  
  -- God dag min gosse, sade fadren som genast läste sonens lättydda
  ansiktsdrag. Du ska inte vara rädd för mig, ty jag ämnar varken stanna
  länge eller kräva dig på arrendet.
  
  Anders tuggade på mustaschen och vibrerade med ögonen, ty blotta erinran
  om skulden var honom en pina. Denna tystnad gjorde fadren nervös, och
  han måste tala själv.
  
  -- Du vet kanske vilka förändringar, som förestå i mitt hem -- hm! --
  men det skall snart vara undangjort.
  
  Anders tankar voro så fjärran. Han hade väntat sig en angenäm afton med
  sin hustru, då han fick berätta sina reseäventyr under det trygga
  skyddet av de förvärvade pängarna, och nu satt han här darrande för
  obehagliga frågor rörande det tomma magasinet och annat. Fadren märkte
  nog på hans ut- och invända ögon att han var borta, men han förstod icke
  situationen riktigt.
  
  Att han kommit olägligt, det förstod han, men han måste ut ur
  förlägenheten, och när han ingen replik fick, blev han själv förnaglad,
  började vimla med ögonen som den, vilken söker ett nytt samtalsämne. Och
  lika olyckligt föll hans val av ämne, vilket han genom en hemlig
  tankeläsning hämtade ur sonens medvetande, lösgjort av dennes fruktan
  för vidrörandet av just den ömma punkten. Han måtte i gossens tomma ögon
  ha sett det tomma magasinet, och drevs dit mot sin vilja.
  
  -- Nå, du har gjort bokslut, och du är nöjd med ditt år? Fulla lador och
  magasin?
  
  Anders överfölls av raseriet att se sig blottad, blev än mera stum av
  ilskan, ville resa sig för att klippa den osynliga tråden, sökte en
  anledning, önskade höra utifrån, att hustrun dånade eller att pojkarne
  slogs; han svettades kallt, men satt fast på stolen.
  
  -- Är du döv eller är du full? utbröt fadren, som icke fått ett ord från
  den tilltalade.
  
  Därmed väcktes Anders ur sin vakna sömn; ämnade bryta ut i en ström av
  ord, men förfrös igen vid fadersmaktens oövervinnerliga kraft. Han blev
  bara förkrossad, syntes skamsen, så att fadren ångrade sitt utfall, och
  beslöt ändra sceneriet för att få en annan stämning! Han reste sig och
  slungade en enkel vardagsfråga:
  
  -- Hur dags äter ni kväll? Jag har suttit över middan och har lust till
  något varmt.
  
  -- Vi äter aldrig kväll! svarade Anders. Vi ha lagt bort det sedan ett
  år tillbaka.
  
  -- Sätt fram smör och bröd till mig, då, replikerade fadren, jag kan
  också nöja mig med litet.
  
  -- Ja, jag vet inte om vi ha något hemma.
  
  -- Skicka efter då till handelsboden, hjälpte fadren på, då han började
  ana oråd.
  
  -- Vi ha ingen häst på stallet.
  
  -- Var är den då?
  
  -- Den är borta, till stan.
  
  Fadren såg på de fladdrande blickarne att gossen ljög, och han förstod
  hela sammanhanget, men att nu från eget elände dyka ner i andras, det
  ville han inte.
  
  -- Låt oss dricka en toddy då, och prata bort aftonen, föreslog han.
  
  -- Om jag hade något hemma, ljöd ett tonlöst svar, som inbjöd till
  samtalets avslutande.
  
  Fadren lämnade rummet mera förvånad av de upptäckter han gjort än
  ledsen; han var ingen känslofull natur, hade tidigt nedsatt sina
  fordringar på människorna och tyckte inte om uppgörelser och
  förklaringar. Men inkommen i gästrummet, som man glömt elda, överfölls
  han av en sådan frysning att han gick till sängs med kläderna på; ty han
  ville inte göra bråk i huset. Vatten saknades i karaffen, en ljusstump
  lovade endast en timmes ljus, och det tomma fönstret utan rullgardin åt
  upp det mesta av skenet; de gråa kökskammartapeterna hägrade som den
  eviga ledsnaden och ledan, de sparsamma möblerna talade om armod och
  ruin.
  
  Men han var så överväldigad av dagens upprivande händelser, att han
  genast föll i en dödlik sömn.
  
  När han vaknade, trodde han det var morgon, men salsklockan slog i
  detsamma, och han räknade elva slag. Elva! Han hade lagt sig klockan
  nio, och nu såg han den långa sömnlösa natten för sig, ty han var spritt
  vaken.
  
  Och nu, på en gång stod hela hans läge klart för honom. En man i hans
  ställning, vid hans ålder, utdriven ur sitt hem, avsatt från sin plats;
  utan att ha ätit middag, lik en slarver, hungrig och frysande, ett
  ovälkommet påhäng, som man önskade så långt i väg ... Hela förnedringen
  av uppträdet hemma, då han blottades inför sina barn, fasan för det som
  väntade ... processer och skandaler.
  
  Han låg och såg på ljusstumpen, kände, att när den tog slut, skulle
  mörkret vidtaga. Som han tillhörde det folket, som ej kan besvära
  människor, föll det honom icke ett ögonblick in att väcka en tjänare för
  att få ljus, eld och vatten. Paralyserad av ödets slag, vågade han icke
  röra sig ens, utan låg som fastnaglad, frysande, såsom om kroppens alla
  vätskor verkligen stelnat.
  
  Alltjämt betraktade han ljusets avtagande; och förnam det nu såsom om
  hans liv berodde av detsamma, skulle slockna när det slocknade. Han blev
  törstig av hungern, och frös av hungern, men sorgen och saknaden,
  skammen och harmen blandade sig in och fyllde ut ett ackord av kval. All
  livets bitterhet på en gång, och utan möjlighet att finna tröst i ett
  beklagande, ty han var för upplyst för att gnälla över otacksamma barn
  eller en trolös maka. Han hade tagit på livet med hårdhandskarne och var
  icke van vid pjåsk, men detta övergick hans krafter, och när ljusveken
  med ett fräsande sjönk ner i pipan, sprang han upp för att skydda sig
  mot mörkret. Han gick tyst ut i salen, medförande tändstickorna, och när
  han tände, såg han att klockan endast var fem minuter över elva. Han
  lyfte ner taklampan och tände på den; gick till skänken och fann något
  avståndet vatten i en gulnad karaffin; på skänken låg sonens körvantar
  av grå kastor; den ena vanten låg med knutna fingrar som en hård,
  hotande näve, den andra låg på rygg med innanhanden utsträckt som en
  tiggares begärande en allmosa; bägge grova med ansvällningar i lederna,
  något avhugget, kvarlämnat, invändigt ännu indränkt med människofett.
  
  Han öppnade skänkdörren; när han böjde sig ner, syntes hans stora skugga
  krypa in på samma gång. En hård brödbit var det enda han fann; ur
  bordsyrtuten tog han gul senap och strök på brödet, samt något salt, men
  när han förde det till munnen luktade det fotogen, emedan han fingrat på
  lampan, och han lade tillbaka brödet på en hylla, vars gaufferade papper
  såg ut som en remsa små barn bära om halsen. Då tänkte han: om brödet
  blir funnet där med senapen på, kan någon av barnen få stryk i morgon,
  såsom oskyldigt misstänkt för okynnet. Han tog brödet med ena handen och
  lampan med den andra, men blev villrådig stående mitt i rummet icke
  vetande var han skulle dölja det besvärliga vittnet till hans sällsamma
  nattliga expedition. »Om jag lägger det i kakelugnen, kan det hittas av
  jungfrun i morgon; hon bär det genast till frun, och beskyller
  naturligtvis barnen, eller det barnet hon minst tycker om, och så blir
  det stryk, först för brottet och sedan för nekandet. Det där har jag
  varit med om själv.» Det måste dock avlägsnas, och han utfann slutligen
  att enda sättet vore inveckla det i papper, stoppa det i fickan och
  avvakta morgondagen. Han skred nu fram mot tidningshyllan för att ta det
  nödiga papperet, och hans jätteskugga reste sig från golvet, kröp uppåt
  väggen och tog den runda väggklockan på axlarne, där den satt som ett
  huvud med uppdragets båda nyckelhål bildande ögon och urmakarns namn
  såsom mun. När han uppnått tidningshyllan, hejdade han sig, ty, tänkte
  han, saknas ett tidningsnummer, så kan jungfrurna oskyldigt få bannor.
  Det var ett svårt fall. »Jag tar annonsbilagan» sade han, men hejdade
  sig åter, ty, »på landet läser man annonserna, och har jag otur ... och
  det har jag sedan en tid utan att veta varför ...» Han hade dock gripit
  ett blad, och när han vecklade upp det, skramlade det och gjorde sådant
  buller att han blev rädd. Och på bladets första sida stod en
  jätteannons: _Inkomna Ostron_. Ostron, just nu, på Metropol, klockan
  halv tolv, innan det stängdes, det vore något! Han närmade sig fönstret
  och tänkte kasta ut brödbiten genom dragluckan, men intet djur skulle
  äta senapen, och samma historia ville uppkomma.
  
  Nu stod han vid fönstret likafullt; och när han såg ut i natten, märkte
  han ljus i den högra utskjutande flygelbyggnaden; han steg upp på en
  stol sedan han dolt lampan under pianot, och nu fick han se ... Inne i
  förmaket sutto makarne vid en brasa; mannen vid en toddy och en cigarr,
  glammande. Ett litet bord stod bakom dem, dukat och med resterna av en
  nätt supé; de lysande röda skalen av en hummer stucko i ögonen, så att
  det gjorde ont ...
  
  Gustav Borg hade aldrig haft medlidande med Kung Lear; tyckte att han
  fått ligga som han bäddat, då han som svärfar slog sig ner hos nygifta,
  medförande en garnison av hundra man. Han hade även funnit Fader Goriot
  väl betalad av den ömhet han fått lov att skänka sina barn, ty alla barn
  mottaga icke ömhet. Trots allt detta, erfor han ett styng i sitt hjärta
  och steg ner från stolen; gick med sin lampa in i angränsande rum, som
  var kontoret. Där stod en raktoalett, och som om han visste vad han
  sökte, drog han upp lådan, tog fram rakkniven och strigeln samt började
  draga.
  
  -- Bäst att göra slut! Bäst att göra slut.
  
  Men så ändrade det sig; brödet måste först, först bort; ovillkorligen.
  Han kastade det upp på kakelugnen, och med detsamma kände han sig
  befriad, fri från något.
  
  Och så tog han fällen, som låg under skrivbordet, lade den över sig när
  han föll ned på skinnsoffan.
  
  Hans sista två tankar innan han somnade, voro dessa:
  
  -- Här är varmt och skönt i alla fall. Och: de kan ju ha skickat efter
  kvällsmat och konjak sedan jag lagt mig. Kanske de också varit inne för
  att bjuda mig med, men funnit mig sovande. Man dömer ju så ofta
  människor med orätt!
  
                     *       *       *       *       *
  
  När Gustav Borg vaknade nästa morgon, hade hans kropp genom vilan
  återfått kraften att lida, ty en försvagad äger endast förmågan att
  hängiva sig åt en likgiltighetens slöhet. Han sprang upp från soffan
  klarvaken och insåg hela ställningen. Här kunde han icke stanna, det var
  det första; i stan ville han icke bo, hemifrån var han utdriven, men i
  denna kommun måste han uppehålla sig för processens skull. Han kom att
  tänka på en bonde, som plägade hyra ut ett rum åt sommargäster. Dit
  ville han nu åka, och som han hälst reste utan avsked, gick han ner i
  stallet för att få häst och släda.
  
  Stalldrängen, som ej utfått sin lön och på aftonen förut erhållit ovett
  av husbonden, var i dag särdeles meddelsam. Och när redaktören såg
  spiltan tom, talte drängen genast om att hästen var såld och slädan med;
  han var icke heller sen berätta hur magasinet var tömt, gården på
  förfall och jorden utsugen.
  
  Det var ett nytt slag åt honom, som stod i borgen för arrendet; och han
  stod just i begrepp att vända om upp till gården, då en liten luftig
  figur trädde fram och frågade om det var redaktör Borg. Efter
  erkännandet överlämnades tvenne stämplade papper, vilka mottagaren
  genomögnade och stoppade i fickan.
  
  I stället för att krympa ihop, syntes han växa ut, ty han hade fått
  något att reagera emot, och något att ta på. Vändande sig till
  fjärdingsmannen, frågade han:
  
  -- Tror ni man kan få skjuts hos nästa granne? Jag skall nämligen vara
  vid prästgården klockan elva?
  
  -- Grannen brukar alltid ha skjuts, svarade fjärdingsmannen, och därmed
  gick han.
  
  Gustav Borg såg på sin klocka och fann att han med häst och släda skulle
  kunna hinna fram till kyrkorådets sammanträde, dit han var kallad för
  mottagande av varningen. Han knäppte igen rocken och började marschera,
  kännande sig lik en soldat, som gör första uppbrottet till ett fälttåg.
  
  Men snön var djup, vägen obanad och det blev snart tunga steg.
  
  Han hade god tid att tänka på sitt läge.
  
  Av de två barbariska sätten att lösa ett mångårigt samliv, hade man
  således valt det förödmjukande och oblyga i att utställa makarne för den
  domstol, som kallas kyrkorådet. Där skulle de sitta och blotta varandra,
  anklaga varandra och som omyndiga mottaga förmaningar. Ett helt långt
  samliv skulle redas opp, fastän mitt och ditt så flätat sina rötter att
  det ena icke kunde rivas löst utan att det andra slets sönder; där skuld
  och icke skuld var omöjligt att avväga, där grund förväxlades med följd
  och tvärtom; där allt gammalt, som var förlåtet och glömt, skulle grävas
  opp och sättas i ny belysning; det som var tillgivet i kärlek, skulle nu
  åklagas i hat.
  
  Detta hade man valt för att slippa den vanärande obligatoriska
  rymningen, där den kvarsittande bar skammen såsom övergiven, och den
  förlöpande bar skammen som otrogen; och likvisst var rymningen mera
  överensstämmande med mänskliga begrepp om blygsel, då man övergav
  skådeplatsen och dolde sitt elände för nyfikna blickar.
  
  Kyrkorådets varning var dock endast en formalitet, som föregick tingets
  förhandlingar, och han var stämd till första vårtinget anklagad enligt
  lagens ... kapitel och ... paragraf, som yrkade hans dömande för
  äktenskapsbrott med förlust av hela giftorätten.
  
  När han gått tunga steg och såg grannens stuga, beslöt han nästan att
  icke infinna sig för rådet, dels för att slippa den rysliga scenen, då
  han skulle möta sin maka, dels emedan han ansåg allt försvar lönlöst.
  
  Framkommen till bonden, fick han veta att alla hästarne voro ute. Detta
  var honom som en befrielse, och han satte sig på en bänk att vila. Men
  bonden råkade vara nämndeman och intresserade sig för socknens
  angelägenheter.
  
  -- Ska han till körkrådet? frågade han.
  
  -- Ja, eftersom ni vet det! svarade redaktören.
  
  -- De bör en inte försumma, återtog bonden; för tinget dömer efter deras
  protokoll, och har en något att andraga till sitt försvar, bör det ske
  nu med detsamma.
  
  Detta enkla meddelande satte eld i den obeslutsamme; han sprang upp från
  bänken och seende på sin klocka, frågade han:
  
  -- Kan jag hinna gå till fots?
  
  -- Ja, men då skall han gå raskt, och ändå gina över kyrkviken.
  
  -- Ligger kyrkviken då?
  
  -- Ja, nog låg han i går, sas de.
  
  -- Ajö då, nämndeman. Men det var sant; kan jag få hyra sommarrummet här
  för vintern?
  
  -- Ja, de går väl an!
  
  -- Jag kommer tillbaks, så få vi tala om'et.
  
  Och så började marschen igen. Nu visste han att han måste fram, måste
  fram för att försvara sig, om angivandet av motiven kunde tagas som
  förmildrande omständigheter åtminstone, då lagen icke godkände enskilda
  överenskommelser i strid med gällande författningar.
  
  När han gått en halv timme, stack solen fram, och som den stod lågt,
  brände den. Han öppnade rocken och bar hatten i handen. Snön halvsmälte,
  blev kram och satte sig i klumpar under stövlarne. Stegen blevo allt
  tyngre, andnöden ökade och de svettiga underkläderna brände som nässlor.
  
  Men han måste fram. När han efter en ny halvtimme vände sig om, såg han
  sina spår bilda en krokig linje av gropar.
  
  Efter en ny halvtimme nådde han landsväg, och med återvunna krafter
  marscherade han, såsom befriad från fotbojor, och när han kom upp på en
  höjd, såg han kyrkan i fjärran. Men viken skilde, och den syntes icke
  från hans observationsplats. Därpå bar det utför, och han halvsprang ner
  till fiskarns. Där stannade han och såg -- viken ligga öppen, blå,
  leende satiriskt, emellan honom och valplatsen, där slaget skulle stå;
  när han tittade på klockan, fann han att det fattades tio minuter till
  elva. Han rusade in till fiskarn, och frågade efter en båt.
  
  -- Båten är sumpad för att tätas.
  
  -- Kom med och ös den då.
  
  -- Nä, va ska de vara för?
  
  -- Hjälp mig människor; jag måste vara vid kyrkan klockan elva.
  
  Nej, man hade inte lust med det, inte.
  
  Då sprang han ner till båten och såg den ligga i marvatten. Det var en
  gammal ökstock, utan åror och öskar. Han sprang omkring för att leta
  årorna, men fann inga; han sökte ett ämbar att ösa med, och fann intet;
  men vid en vägg stod en skovel något kupig. Den tog han och återvände
  till båten; kastade av sig i skjortärmarne, och stående bredbent på
  kanterna öste han båten halvt läns med skoveln. Därpå stack han ut, och
  paddlande som en kanotförare, bergade han sig över viken, under det
  båten tog in vatten. När han nått andra land, sjönk båten. Han lät den
  ligga, kastade skoveln i, och sprang upp till prästgården.
  
  Han hade icke haft tid föreställa sig den scen, som väntade; han hade
  endast en bestämd känsla att pastorn var fientlig mot honom efter sista
  uppträdet, och att kyrkrådet, som bestod av läsare, skulle klämma efter
  honom. När han inträdde i salen, fann han sin svåger sitta ordförande,
  lugn, värdig, nästan vänlig i uttrycket.
  
  Fru Borg satt i en soffa, kall, avvaktande.
  
  När redaktören hälsat och anmodats sitta ner, öppnade kyrkoherden
  förhandlingarne med ett klubbslag och frågade rådet om de ville jäva
  honom såsom svåger till maken och broder till makan.
  
  Ingen ville jäva, och därmed började ordföranden.
  
  -- Min plikt likmätigt och med stöd av instruktionen för kyrkoråd,
  frågar jag härmed min syster om hon ämnar fortsätta äktenskapet med
  Gustav Borg?
  
  -- Nej! svarade fru Brita, kort, överlagt.
  
  -- Då vill jag fråga Gustav, om han har för avsikt att fortsätta
  äktenskapet?
  
  -- Nej! svarade den tillsporde, lika bestämt.
  
  -- Om jag nu skulle fråga syster vilken orsak hon förebär för
  äktenskapets upplösande?
  
  Fru Brita svarade:
  
  -- Mannens äktenskapsbrott.
  
  Saken var ju bekant, men ändock verkade det uttalade ordet som ett
  skott; gubbarne vid bordet ruskade på sig, och ordföranden, som ville ha
  det anständigt och hyggligt, blev stött. Han vände sig därför med ett
  visst deltagande till sin gamle ovän, och kännande alla omständigheterna
  förut, sökte han lägga in de förmildrande omständigheterna i frågan:
  
  -- Kan Gustav Borg odelat påtaga sig det föreburna felsteget?
  
  -- Brott har jag icke begått, ty jag har icke brutit mitt
  äktenskapslöfte, då jag blivit löst från detsamma, och av den enda
  person, som ägt rätt att lösa mig, nämligen min hustru.
  
  Ny susning vid rådsbordet; och ordförandens röst straxt därpå:
  
  -- Är detta sant, måste jag fråga min syster?
  
  -- Det är lögn! svarade fru Brita.
  
  -- Si så där ja! inföll Gustav Borg. Med en person som icke _kan_ tala
  sanning, vill jag icke förhandla; och ber jag därför att få mottaga den
  formella varningen, som enligt lag skall föregå tingets behandling av
  målet.
  
  -- Mina herrar, tog kyrkoherden till orda. Orsaken till ett äktenskaps
  olyckor ligger vanligtvis så långt bak i tiden att (här kastade han en
  blick åt dörren till sitt inredepartement) man icke kan utreda det. Jag
  anser därför, då icke utredas kan vem som börjat, eller vem som har
  skulden till det som sedan hänt, att vi övergå till den lagstadda
  varningens meddelande. Har någon av ledamöterna en invändning att göra?
  
  Här begärdes ordet av den frikyrklige hemmansägaren Lundström.
  
  -- Mot varningens meddelande har jag ingenting att invända, men mot
  redaktörens uppfattning av äktenskapet såsom endast ett privat avtal ber
  jag få opponera mig. Både staten och kyrkan uppträda ju som auktoriteter
  för att erhålla garantier, vilket synes då skillnadsmålet behandlas av
  världslig domstol vid tinget, och skillnadsbrevet utfärdas av andlig
  domstol eller konsistorium. Makan kan således icke lösa maken från hans
  trohetsed eller frikänna från brott.
  
  Redaktör Borg begärde få svara:
  
  -- Äktenskapet grundar sig ytterst på det privata avtal, som utmynnar i
  förlovningen. Och lagen erkänner privat avtal rörande troheten även då
  äktenskap inträtt. Till exempel: makan är otrogen och föder en annan
  mans barn inom äktenskapet. Här föreligger ju äktenskapsbrott, men detta
  får icke åtalas av allmän åklagare. Om mannen förlåter, så tiger lagen,
  och erkänner därmed det privata avtalet; lagen blundar för brottet,
  vilket sålunda tyckes sakna objektiv grund. Har emellertid mannen varit
  nog oförsiktig att förlåta, men sedan, efter det oäkta barnets födelse,
  åtrar sig och vill söka skilsmässa på grund av hustruns äktenskapsbrott,
  så får han icke det, emedan han förlåtit. Och vad värre är, den
  främmandes barn skall införas på mannens prästbetyg, bära hans namn,
  ärva honom, bara därför att han förlåtit. Där se vi ju att det privata
  avtalet bryter både samhällslag och naturlag. Jag vidhåller därför mitt
  yrkande att få min hustrus anklagelse förklarad ogiltig, då hon icke på
  fyra år anhängiggjort målet. Nu vill jag tillägga att det är en
  väsentlig skillnad mellan mannens äktenskapsbrott och kvinnans, en
  skillnad som naturen själv anordnat; ty följderna av mannens otrohet kan
  aldrig bli falska barns införande i familjen eller på hustruns
  prästbetyg (om hon blir änka och får eget prästbetyg); därför är lagen
  bristfällig, då den dömer summariskt såsom man och kvinna voro lika, och
  den är orättvis mot mannen; ja, jag vet en domare, som ådömt mannen ett
  barn vilket icke var hans, trots det att han sökt skilsmässa i rätt tid.
  Detta barn, vars far nämnes öppet, står på mannens prästbetyg, bär hans
  namn, åtnjuter underhåll och skall ärva honom. Det är ju monstruöst, men
  domaren säger att ingen man har rätt att förneka barn fött i hans
  äktenskap.
  
  Fru Britas hattplym skakade av ilska, ty hon var av den ullen att hon
  trodde sina »åsikter» i kvinnofrågan gå framför alla fakta. Vad hon
  »tyckte», det var det rätta; lagar upphörde att gälla, när hon »ansåg»
  något, och hon kunde aldrig överbevisas om ett misstag, emedan hon icke
  förstod bevis eller mottog skäl.
  
  Hon bröt därföre ut och babblade om kvinnans likhet med mannen, att
  naturen gjort dem lika (det vore fan!) ehuru männen behandlat kvinnan
  som slavinna (husets härskarinna!) och hela det där guanot, som
  samtidens dekadensmän också ruminerat.
  
  Slutligen slog ordföranden klubban i bordet, och förklarade att tinget
  var rätt forum för skillnadsmålet, och kvinnoklubben vore forum för
  kvinnokäbbel.
  
  Därpå varnade han makarne och förklarade sammankomsten upplöst.
  
  Detta var det vanliga slutet på samtal mellan man och kvinna under
  sekelslutet: sammankomsten upplöstes.
  
  Kvinnosaken, dåtidens största och svåraste problem, var väl närmast
  demokratiens sista deduktion in absurdum. Alla människor voro lika
  (fastän de voro så olika); det var den falska tesen. Demokraterna
  _måste_ vidhålla den, eller förneka sina grundsatser. Aristokraterna
  gingo med, dels för att få röster och stjäla ur demokraternas fickor,
  dels därför att de sågo i kvinnan ett högre väsen efter deras förlegade
  världsåskådning.
  
  Här fanns så mycket skenbart och så mycket verkligt. Den kvinna, som en
  man älskar, är honom skenbart överlägsen, så länge han älskar henne, men
  endast för honom, och skenbart för honom, ty det ingår i mannens kärlek
  att han ställer henne över sig, och även över andra. Men nu sattes detta
  i system, och mannen abdikerade. Aldrig såg man männen gå på sina bukar
  och äta jorden under hennes fötter som då. Män, som man skulle trott om
  bättre, riktigt njöto av att coucha på salongsmattor, vid den fulaste
  kvinnas otvättade fötter. I stället för att mannen förr på gatan bjöd
  kvinnan sin arm, som var vackert, emedan det var rätt, såg man nu
  dekadensmän ledas av sina kvinnor.
  
  Kvinnorna klädde sig som män, och männen som kvinnor; armbandet gick
  över till männen. Det var perversitet, och ledsamma förväxlingar av kön
  började skönjas; men medan de perversa männen voro avgjorda
  kvinnovänner, om det nu var för att kaschera sitt lyte, eller de kände
  något kvinnligt röra sig inom deras egen natur, så voro däremot de
  perversa kvinnorna avgjorda hatare av mankönet, vilket de icke dolde,
  och de hade till livsuppgift att spränga äktenskap -- naturligtvis för
  att befria kvinnan.
  
  Problemet, tilltrasslat av kreti och pleti, kunde dock reduceras på
  denna formel: Kvinnans frigörelse skulle ju vara frigörelse från att
  föda och uppfostra barn. Tror någon klok människa på ett sådant naturens
  abnorma förfarande? Och vem skall föda barn om icke kvinnan? Det var ju
  nonsens alltsammans! Men även i framtidens samhälle, där kvinnan
  arbetade, måste ju kvinnan i regeln bli med barn, så att någon
  emancipation i egentlig mening väl aldrig kunde komma till stånd. Varför
  då vända opp och ner på samhället för några hysteriska kvinnors skull?
  
  Genom att ta bort platsen för män, hindrades ju ett äktenskap för varje
  brödlös man; därför minskades giftermålen och ökades prostitutionen! Och
  på detta arbetade samhällsbevararne och sedlighetsvännerna.
  
  Det var rena galenskapen!
  
  Emellertid; kyrkoherden Alroth i Storö hade haft ett öga på denna
  rörelse; hans syster, fru Brita, hade försökt att revoltera hans egen
  hustru, dra ut henne ur hemmet på sammankomster och dylikt, därför kunde
  han icke förblindas av sina broderliga känslor, utan han förstod mycket
  väl sin svågers penibla läge i huset. Även tilltalade det honom, att
  svågern ej velat kvitta brott mot brott, genom att framdraga den sista
  historien om barnen och vad som skedde i huset med hustruns begivande,
  vilket han funnit avskyvärt från sin synpunkt.
  
  När nu rådet gått, och fru Brita före dem skyndat hemåt, blevo svågrarne
  ensamma kvar.
  
  Kyrkoherden tillhörde det slags människor, som funnit med sin fördel att
  stryka över och gå vidare. Han hade lärt av livet att den skymf man icke
  låtsas om, existerar icke; och att hämnden tar bort tid, och framkallar
  revansch. Han hade därför ur sitt minne strukit ut svågerns sista
  skymfliga tillmälen, om ock intrycket satt kvar. Det fanns även något
  annat, som gjorde honom blid; en viss naturlig och oförklarlig sympati
  för Gustav Borg gjorde, att han icke kunde bli riktigt ond på honom, ett
  mycket vanligt fall, vilket förklarar varför man har så svårt att få
  rätt gentemot vissa människor, även om de äro förvunna och gripna på bar
  gärning.
  
  Man beklagar sig för en vän över en frånvarandes usla beteende.
  
  -- Det kan jag aldrig tro om honom! Det är så olikt honom! svarar
  vännen.
  
  Man kommer inte ur fläcken, utan sitter där som en stackare, vilken är
  behäftad med misstänksamhet; de tydligaste bevis, de trovärdigaste
  vittnen hjälpa icke.
  
  Nåväl, svågrarne voro ensamma.
  
  -- Det här var en ledsam historia, började pastorn. Och du har inga
  utsikter vid tinget; domaren är besatt, och han ger varje kvinna rätt
  emot en man, emot klara bevis. Det är tidsandan ser du! Läste du inte
  häromdagen om den engelska damen, som förgiftat sin man? Femtitvå läkare
  svuro att hon var oskyldig; men hon satt i fängelset och bekände under
  tiden! Pang! Nu trodde man det skulle vara slut! Nej, nu kom det
  masspetitioner, försvarande giftmordet, under förevändning att mannen
  var en sugga. Från min ståndpunkt, märk det väl, skulle jag vilja
  förklara det så, att försynen straffar männen för deras omanlighet,
  karaktärssvaghet, genom att släppa lös kvinnorna. De som inte kan tala
  sant, och därför inte borde få vittna, de ska få bli advokater och
  domare. Gud bevare oss då! Här om dagen satt postfröken i stort sällskap
  och talade om att hon öppnade och läste alla brev på posten. Vad skall
  man säga om det? Jag talade om det för en modern herre, och han sa att
  det var lögn! Jag tänkte slå honom först, men han föreföll mig
  intressangt att jag började tänka över honom. Han blev ond över min
  historia såsom om han varit kvinna, och tagit åt sig. Eller hade han
  svurit bort sig på kvinnosaken och blev ond på sig själv för att han
  haft orätt. Det senare är troligast. Emellertid, min bror, dina utsikter
  äro små vid tinget: ty om en kvinna i våra dagar gör en man orätt, så
  har hon hela världens sympatier för sig. Och Brita har gjort dig orätt,
  det vet jag och vi alla! -- Vad man kan göra åt det? Ingenting! Men lyd
  mitt råd! Ta en brännvinsadvokat, en rackare som är slängd i truten, och
  gå inte dit själv. Lite bättre är det än själv stå och käbbla; men säker
  är du inte ändå, ty när en man ser en kjol, så blir han feg. Jag hade
  nyligen en process mot lärarinnan här. Och jag valde en advokat enkom ur
  högen, som var olyckligt gift. Nu, trodde jag, får hon! Jo, vackert. Kan
  du tänka dig, det betalta fäet står och försvarar min motpart!
  
  Gustav Borg hade icke ogärna lyssnat till dessa tröstens och
  deltagandets ord, men att förmå sig till ett erkännande det prästen hade
  rätt, det kunde han icke, ty det hade varit att ta tillbaka ett misstag.
  Han kände sig tvärtom manad ett ögonblick att säga emot, ta kvinnorna i
  försvar, såsom han alltid i sin tidning försvarat dem.
  
  När han nu gick, och kommit på vägen, vaknade hos honom en efterkänsla
  av det skedda, och han fann att de sista tröstens ord varit en stukning.
  Detta satte fart i honom, och under det han gick, ut i världen, utan att
  veta vart, fattade han det beslutet att resa till stan, då nu hans
  närvaro därute var obehövlig. Han styrde därför stegen ner till
  ångbåtsbryggan.
  
  När han såg på klockan, fann han att tre timmar ännu återstodo till
  båtens ankomst.
  
  Det var drygt, men han hade ett nytt liv framför sig, och ett gammalt
  bakom.
  
  Ångbåtsbryggor äro utmärkt lämpliga för meditationers anställande; där
  är slätt för fötterna så att man kan gå och tänka; där slutar landet och
  det stora öde vattnet tar vid; där är stilla orörligt, och man går och
  väntar något som skall sätta ny rörelse i en, förflytta en, ändra vyer
  och omkasta ens öde.
  
  Gustav Borg gick där och tänkte. Han hade nu kommit på den punkt i
  livet, som kallas »uppätningens» tid. »Det får du äta opp en gång» hade
  han så ofta hört, utan att förstå det, utan att tro det, under livets
  rastlösa färd framåt. Nu förstod han det, men lik så många andra gjorde
  han den falska slutledningen, att han borde ångra och ta tillbaks de
  läror han spritt och vilka icke lett till åsyftade resultat
  fullständigt. Han trodde sig ha givit sitt arbete åt villfarelser, som
  han nu måste bekämpa, men förstod ej att i hans så kallade misstag låg
  en del av sanningen, vilken endast kunde komma fram under samverkan av
  de stridiga plus- och minus-jonerna. Korrektionerna hade redan
  motståndarne gjort, och han behövde icke göra om dem. Men nu grämde han
  sig över förspilld möda, harmades över att ha gått som en narr och
  arbetat på baksträv, när han trott sig vara i förspannet. Och de
  lidanden han nu genomgick trodde han vara straff för det onda han gjort,
  ehuru väl de kunde vara prövningar.
  
  Denna uppgörelse varje människa vid en viss ålder genomgår är dock
  endast ett personlighetens bokslut, där en nogare granskning skall visa,
  att det relativt onda man måst tillfoga andra för en god saks
  genomförande var ett nödvändigt ont. Men å andra sidan tyckes en
  immanent evig rättvisa fordra att _även_ oskyldigt tillfogade lidanden
  måste neutraliseras i världsordningen genom motsvarande smärtor hos den
  som framkallat dem. Om någon i det högre bokhålleriet underkunnig stode
  bredvid en människa vid detta uppgörelsens ögonblick, skulle han öppna
  alla inseglen och säga åt den av ruelsens agg sargade: »Var vid god
  tröst! Se här för det goda du uträttat, och här för det onda! Nu ska vi
  kvitta post mot post, så finner du ändå ett saldo dig till godo; ty bara
  det att du dragit fram ditt liv, så gott du kunnat, är en hjältedat; och
  varje människa, som skaffat sig fram till en naturlig död, är en hjälte;
  varje död man förtjänade ett monument, ty så svårt och mödosamt är det
  att leva livet. Och den största uslingen är icke minst beundransvärd, ty
  hans börda var tyngre än de andres, hans kamp större, hans lidanden
  djupare; och varför han var en usling, det vet ingen dödlig, kan ingen
  förklara, varken med statistik eller nationalekonomi.»
  
  Gustav Borg kunde icke fullborda sitt livs syntes ännu, utan befann sig
  i full kris, görande sitt inträde i det rike som Swedenborg kallar
  Ödeläggelsen. Och värst av allt, han stod med lyftad hand mot sig själv,
  ty han, motståndaren mot sedelagens frigörelse, stod anklagad för
  osedlighetsbrott. Den disharmonien var icke lätt att lösa.
  
  Från bryggan såg han skorstenarne av sitt hem. Just nu stego två blåa
  rökar opp. Det brann på härdarne, brann opp alltsammans och det bästa:
  maka och barn.
  
  
  
  
                             ELFTE KAPITLET.
                           Den nye redaktören.
  
  
  Holger Borg var ju sin tids barn; ingenjör och elektriker, levde han
  livet enkelt, oreflekterat, praktiskt. Gifte sig tidigt med en liten
  flicka från teatern, vilken han inövade till rollen av kamrat, enligt
  tidens sed. Ingenjörsvetenskapen var ju för henne litet svår att i hast
  tillägna sig, men det fick gå av med några termer om kontakter och
  kortslutningar; hon poserade som ingenjör, och utvecklade sig till
  tendenshustrun, som skulle visa världen att kvinnan var mannens jämlike
  i allt. Denna jämlikhet skulle även yttra sig i umgänget; mannen fick
  icke gå ensam på kaféet, utan hon skulle vara med; men om förmiddagarna
  gick hon ensam på konditoriet, och när mannen i början ville konstatera
  den matematiska orättvisan, blev han nedtystad med frågan, om hon icke
  var en fri människa eller om hon var slavinna. För husfridens och
  trevnadens skull lämnade han frågan obesvarad, gav efter, ställde sig
  under, först på skämt mera, men alltid med fästat avseende på att det
  skulle ta sig ut. Han måste ju ha den modernaste hustrun, och han ville
  leva efter sina läror. På det sättet fick han så småningom en guvernant
  över sig, en som korrigerade honom i sällskap, och som slutligen ville
  lära honom allt, allt vad han visste bättre än hon. Men han klagade
  icke; och han såg icke hur föraktet dolde sig under hennes moderlighet.
  Han fick dock ana det, då han såg sina vänner behandla hustrun som ett
  högre väsen, och honom själv som en stackare. Detta smickrade honom å
  andra sidan. Detta att han kunnat lukta opp den stiligaste frun, och när
  hon var centrum i kretsen, var hans plats skenbart ovanpå.
  
  I början av äktenskapet hade de nygifta det ganska knabert; de levde
  dock ute, emedan det var billigare, och ibland hölls bohême-liv hemma.
  Så kom barnet. Då fingo de känna på. Mannens inkomster, som förr delats
  av två personer, måste nu delas av fyra. Det var försakelse, och det
  älskade man icke, utan lånade pängar och fortsatte. Men när barnet blev
  tre år, avskedades barnjungfrun och makarne skötte barnet själva.
  Hustrun, som intet annat hade att göra, fordrade ändå att mannen, som
  hade sitt arbete på fabriken och i tidningarne, skulle deltaga i barnets
  skötsel. Det skulle vara lika, förstås. Han, det nötet, vågade icke säga
  nej, ville icke heller, emedan han önskade adla hennes arbete, men
  märkte icke vilken orättvisa han understödde och hur han arbetade på sin
  undergång. För att hålla sig skadeslös, gjorde han som andra äkta män,
  han uppfann att äta frukost ute i smyg; han påfann sammanträden om
  aftnarne, och kom slutligen in i en cirkel av stadgade äkta män, som
  drucko sin punsch mellan sex och sju på aftonen, för att vara hemma till
  kvällsvarden. Kom han då hem och luktade punsch, så blev frun ond; och
  barnet saknade vid sådana tillfällen alltid strumpor. Då redde han sig
  vanligen med »att han varit bjuden», och då borde strumpfrågan ha
  förfallit, men det gjorde den inte; den stod fast.
  
  Han var alltid hemma till kvällsvarden och var tråkig. Vid bordet, där
  han tuggade torrt, erinrande kanske operakällarns vällustiga frukost,
  flög understundom en svag ljusning över hans ansikte, sista återskenet
  av ett inre leende, framkallat vid minnet av en lustig historia från
  Mellanregistret. Då mörknade frun, och förstod att han roat sig utan
  henne, och hon harmades över att han kunde ha ett nöje, utan att hon var
  med. Och så måste han berätta den lustiga historien. Det var hennes
  giftorätt.
  
  En afton sutto makarne som vanligt hemma. Frun var fördärvad av
  barnskrik, av tvätt i köket, av dukningen.
  
  På bordet var framställt det hårda brödet, margarin, och en uppslagen
  benfri, där botten knappt skyldes av tre usla fiskar, som ingen velat
  röra sedan flera dar, och vilka därför torkat som kaffeskinn. En ostkant
  av falsk schweizerost, och några skivor rått fläsk, som skulle
  föreställa rökt, bildade baserna i en triangelmätning. Där var otrevnad,
  slarv, olust över alltsammans, och det här var så olikt allt man
  föreställt sig om hem och hemtrevnad. Och detta tysta lurande på
  varandras svagheter, detta spejande efter varandras ofullgångna tankar.
  De voro som två fångar, vilka vaktade varandra i hemlighet.
  
  Mannen såg med dystra blickar på anrättningen, och vid betraktandet av
  ansjovisen kände han den rysliga tennsmaken, den härskna oljan ...
  Plötsligen fick han en idé.
  
  -- Om vi skulle gå ut och festa! Det var så länge sen vi voro ute!
  
  -- Nå, men Ragnar då? Barnet?
  
  -- Ja, det är sant!
  
  Frun funderade:
  
  -- Det är rysligt i alla fall att ett barn skall råda över föräldrarna!
  Tvärtom borde det ju vara!
  
  -- Ja, visst borde det! Vi som försakat hela vår ungdom och nu skulle
  börja njuta av livet, vi äro slavar.
  
  -- Och nu, när han sover, behöver han oss ju inte.
  
  -- Han brukar ju sova, när han somnat?
  
  -- Vi har skämt bort en, det är alltsammans! Tänk på alla fattiga barn,
  som stängs in på morgonen, och få sitta ensamma till middan ... Vet du
  va, Holger; vi ska säga åt portvakterskan, att hon hör efter om han
  skriker ...
  
  -- Ja, det finner jag antagligt, svarade Holger.
  
  Sagt och gjort! En stund senare var herrskapet på väg neråt stan. Vid
  Nybron skildes de; herrn skulle opp i redaktionen och frun skulle vänta
  honom i Grand Hôtels grop, den klassiska, 70-talets män hade stiftat,
  80-talets tagit i arv, och 90-talets senare övergåvo för det reformerade
  Rydberg.
  
  När frun kom till gropen, gick hon in och satte sig vid deras vanliga
  bord, tog en tidning, och väntade.
  
  Straxt efter inträdde skådespelaren, deras intime umgängesvän, och sökte
  sällskap.
  
  -- Nej, se Marta, hälsade han, var har du Holger?
  
  -- Han kommer straxt! svarade Marta, som genast blev i ett strålande
  lynne.
  
  -- Får jag sitta ner?
  
  -- Ja, det tänker jag! svarade frun utan att tveka.
  
  De kommo genast i tal, och om ett ögonblick stod en punschbricka på
  bordet jämte cigarretter.
  
  Beställningen hade skådespelaren gjort så hastigt att frun ej märkt det,
  och nu sutto de där, de två, och ville ej börja förrän mannen kom. De
  pratade om all världens ting, och tiden gick.
  
  Utan att tänka vidare på vad han gjorde och finnande väntan lång, fyllde
  vännen två glas, sade skål, och de drucko.
  
  Tiden gick igen, och de tände cigarretter.
  
  -- Det var fasligt vad Holger dröjer, sade frun, och vi skulle aldrig ha
  börjat.
  
  -- Nu är det för sent, svarade vännen.
  
  Då inträdde ett sällskap, som visste vilka de voro, utan att känna dem.
  Dessa kastade naturligtvis förvånade blickar på de två, och deras
  blickar blevo spefulla när de slagit sig ner mitt emot dem.
  
  I detsamma kom Holger in, såg i en blink situationen, som han kunde
  förklara sig och som han var nog fördomsfri att icke ogilla, men så fick
  han se de spefulla blickarna, och det stack honom, så att han blev mörk.
  
  Framkommen till bordet, hälsade han så otvunget han kunde:
  
  -- Det var rätt att ni började, jag fick ett telegram och måste skriva
  några rader.
  
  Som han råkade in i de andras nyss uppodlade stämning, och de voro i
  försprång, hade han svårt att straxt komma upp jämsides med dem. Och
  han, som medförde något av arbetets allvarstyngd från tidningsbyrån,
  verkade nedtryckande på dem. Det skar sig, och en ledsamhetens
  förlägenhet föll över sällskapet.
  
  Frun, som ville ha det roligt, kom på den olyckliga idén att söka ruska
  opp mannen, men då blev han stum.
  
  Hennes nästa försök avlopp ändå mera olyckligt, då hon för att ställa
  till rätta framkastade den klumpiga frågan:
  
  -- Vad är det med dig?
  
  Det var som att gräva i hans inre, och han röck tillsammans, blev ond på
  sig själv för att han icke kunde behärska sig, blev ond på sällskapet
  med blickarne, ond på hela situationen.
  
  Hans plågade utseende förrådde ju svartsjuka, men han var icke
  svartsjuk, han endast äcklades vid tanken på att vara misstänkt för
  dylikt, och han såg sig löjlig. Hon hade gjort honom löjlig genom sin
  fråga, denna fråga han icke kunde besvara. Då uppstod denna tystnad, som
  ingen vågar bryta, emedan alla veta att den som först talar, måste säga
  en dumhet, måste röja den hemlighet alla tänkte på.
  
  Det var en minut av evighetens längd. Men så kom räddningen: två
  artister av kretsen rasade in, kastade om strömväxlaren och avledde de
  konträra strömmarne. Och så gick aftonen i glam.
  
  Efter teatrarnes slut ökades sällskapet. Alla dessa, vilka voro samma
  andas barn, kände en samhörighet, som om de voro av en familj. Och de
  hade en instinkt att ana en vän; det behövdes inga förklaringar; och
  fastän de lidit förföljelser, voro de sorglösa, hoppfulla, vissa om att
  de befunno sig på rätta vägen framåt.
  
  Klockan var slagen halv tolv och glädjen var hög, då med ens en
  svartklädd kvinna trädde fram till bordet och bad att få tala vid fru
  Marta.
  
  Den främmande okända verkade som en svart fana, och jublet tystnade.
  
  -- Fru Borg, började hon; jag bor i ert hus och hade den lyckan
  händelsevis gå förbi ert barnkammarfönster, då jag hör skrik av ett
  ensamt, instängt barn -- Se så, tro nu inte jag förebrår er! Men som
  skriken voro förtvivlans, gick jag till portvakten för att få nyckeln
  och slippa in. Det fanns ingen hemma hos portvakten. Jag lät en
  barmhärtig människa gå efter en smed, under det jag pjollrade med det
  inlåsta barnet genom det stängda fönstret -- -- -- Var lugn nu, frun
  lilla, ni har haft otur, och litat på en opålitlig portvakterska. -- --
  -- Inkommen, lugnade jag det stackars barnet; har suttit där i tre
  timmar, och nu sover han under den återfunna portvakterskans tillsyn. Se
  så ...
  
  Herr och fru Borg störtade ut ...
  
  Så var det att ha barn! Ja, ja, ja, och de gjorde sig förebråelser,
  gjorde sig löften att aldrig gå ut mer. De tänkte på vilken
  tendenshistoria nu skulle spridas; de halvsprungo hemåt, icke finnande
  någon droska.
  
  På Nybrogatan, just då de flämtande hunnit upp för backen, stötte de mot
  en jättelik herre, som tog dem i sin stora famn och skrek:
  
  -- Hallå! Så har jag er äntligen!
  
  Det var doktor Henrik Borg.
  
  -- Du, Holger är redaktör för tidningen med sex tusen i lön; och
  inträder i morgon! Är det sagt?
  
  Fru Marta grät vid jättens bröst. Och så sprungo de ifrån morbrodern;
  sprungo, skrattade och gräto.
  
  -- Vi ska ha två jungfrur, du, skrek frun.
  
  -- Och våning på Strandvägen!
  
  På Östermalmstorg dansade de kring en lyktstolpe, och sprungo sedan som
  sista paret ut på var sin sida om salustånden.
  
  Så blev Holger Borg redaktör, och så slutade en pinsam dag i glädje.
  
  
  
  
                             TOLFTE KAPITLET.
                               Doktor Borg.
  
  
  Doktor Borg hade varit gift två gånger; första gången med en inhemsk
  fjolla, som han fästat sig vid på grund av hennes skönhet och ungdom.
  Men hon var så medveten om denna skönhet, att hon ägnade densamma en
  fullständig dyrkan. Hon kunde sitta halvklädd framför spegeln i timmar
  och beundra sig; kyssa sina runda armar, modellera sin barm, visa sig
  själv sina tänder, knåda sin näsa för att få den vackraste bukten på
  rätta stället. När doktorn en gång oförmärkt fick se henne i denna
  sysselsättning, blev han rädd, ty uttrycket i hennes ansikte var icke en
  människas, utan ett fånigt djurs; en fågels som speglar sig i en källa
  och plockar sina fjädrar. Det föreföll honom så hemskt att han icke var
  förenad med en människa, att han trots sin frimodighet stoppade det i
  säcken och knöt igen.
  
  Trots sin skönhet kunde hon icke kläda sig, och när han gjorde en
  anmärkning, så behandlades det som majestätsbrott. Hon drog sig då
  tillbaka förnärmad, hånade honom för att han icke kunde uppskatta henne;
  och i sin enfald räknade hon opp alla sina beundrare, citerade deras
  omdömen. Doktorn fortfor efter giftermålet med sina rökoffer i form av
  blommor och champagne; men blommorna passade aldrig.
  
  -- Jag fick orkidéer efter sju kronor stycket av löjtnant X. Och riktig
  champagne skall kosta elva kronor.
  
  Hon älskade sig själv och sin skönhet så objektivt, att hon var
  avundsjuk på doktorn för att han fått henne.
  
  -- Du har fått, du! Du vet inte hur gott du har det. Tänk, så många, som
  avundas dig.
  
  Men denna självälskelse gick så långt att hon icke kunde hängiva sig åt
  mannen; hon unnade honom icke sin kärlek, utan var ännu i ömhetens
  ögonblick så avundskall att hon icke kunde mottaga något. Och så klagade
  hon.
  
  Först brydde doktorn sig inte om det där, ty han visste vem han var.
  Men, så småningom gick hon och klagade för sin mor och sade, att hon
  inte betraktade sig som gift. Modren förstod ingenting och ville
  ingenting veta.
  
  Doktorn, som var ung läkare, förstod icke heller vad hustrun menade, men
  han blev orolig, och rådgjorde med en äldre läkarevän.
  
  -- Ja, min gosse, sade den gamle, nu står du inför ett problem, som jag
  ännu stavar på. Men jag har nyligen läst ett bestämt uttalande av vår
  störste gynekolog i denna fråga. Han säger att glädjeflickan söker
  glädjen, men makan söker barnet; och han förklarar avgjort att barnet
  skall födas kyskt i en kärleksfull famn, icke i en vällustig. Den ärbara
  moderkvinnan blir kysk i äktenskapet, mot sin vilja, och det hon söker,
  finner hon icke; därför klagar hon. Men, min vän, jag har kommit så
  långt, att jag funnit, det även mannens begär adlas i äktenskapet,
  liksom neutraliseras eller förandligas; därför har jag hört lika många
  klagomål från manliga sidan. Du ser ju på nygifta, hur mycken
  missräkning ... emellertid, är din hustru i grossess?
  
  -- Ja, efter två månars äktenskap!
  
  -- Då kan du ju vara lugn!
  
  Doktorn blev lugn, alltför mycket, så att det retade frun. Hon blev
  ytterligare avundsjuk på mannen därför att han fått den äran att ha barn
  med henne, och hon hatade sin grossess, som angrep hennes skönhet. Och
  det hon icke tyckte om, det fanns icke för henne. Tanklös och enfaldig,
  gick hon ännu omkring och agerade jungfru.
  
  Då blev hennes mor rasande:
  
  -- Är du galen, barn? Du är ju i välsignat tillstånd.
  
  -- Ja, inte vet jag ...
  
  -- Vet du inte? Hör du; går du omkring med sådant snack, så kommer din
  man att mörda dig. Förstår du inte det, att världen skall fråga sig
  varifrån du har barnet, om du går och pratar om din oskuld.
  
  Men när hon såg mannens fadersglädje och stolthet, blev hon full av hat.
  En fullständigt djurisk elakhet växte fram, och hon ville icke unna
  honom att vara far till hennes, _hennes_ barn.
  
  Om av enfald eller bara elakhet, men, en morgon, när hon snattrade som
  vanligt, föllo hennes ord så här:
  
  -- Jag vet inte, men jag tycker inte du har någon del i det här barnet
  ...
  
  Då brast doktorns afrikanska lynne ut, som han så länge undertryckt:
  
  -- Vad f-n i h-e är det du säger? Är det inte mitt barn; så är du en
  ..., och det kan du inte mena.
  
  Frun reste sig, klädde sig; och när hon skulle gå, yttrade hon:
  
  -- Nu går jag, för alltid!
  
  -- Ja, gå åt h-e, svarade doktorn. Du kan ju mörda en människa med din
  bestialiska dumhet och din sataniska elakhet. Gå fort, annars sparkar
  jag ut dig!
  
  Därmed var det äktenskapet slut. Doktorn hade fått en skugga på sig, ty
  han kunde ju inte försvara sig, även om han framlade fysiologiska bevis,
  dem ingen begärde. Så gick han i raseri ett par månar, och i raseriet
  gifte han om sig med en norska, och hade henne i grossess med detsamma.
  Hon var i sjunde månaden, när de vigdes; och frun ville ha ett stilla
  bröllop, men mannen ställde till ett dundrande kyrkbröllop mitt på
  middan.
  
  -- Det var så vackert, sa han, att se en välsignad kvinna.
  
  Prästen tyckte inte detsamma, men fick nöja sig. Och när doktorn, såsom
  egen giftoman förde sin högvälvda brud på stora gången genom kyrkan, då
  föll skuggan bort, och han stod i ljus, klar och sund som han var ...
  
  På middagen höll han ett tal inför hundra inbjudna personer, och drack
  för sin maka och sitt ofödda barn.
  
  -- Det var stil! sade somliga. Men andra tyckte det var cyniskt.
  
  Detta äktenskap numro två gick en tid, så där, så där! Så kom Dockhemmet
  förstås och hela mojet efter. Ligakvinnor och kanonkvinnor,
  federationskvinnor och handskekvinnor. Det var ett helvete för en äkta
  man att leva!
  
  Hela den urgamla idolatrin blev gynolatri, eller kvinnodyrkan. Man hörde
  en ateistpoet förklara att kvinnan var hans religion. All litteratur,
  som icke förhärligade kvinnan, var ansedd värdelös, så att man verkligen
  kunde tro med Spencer att poesin och konsten ledde sitt ursprung från
  hanens kryperi för honan. Det hade gått an med denna kvinnoskålspoesi,
  om icke den varit åtföljd av mannens självförnedring. Män njöto av att
  förnedra sig, att leda i bevis det mannen var ett lägre djur, och när de
  gamla narrarne Ibsen och Björnson rent ut förklarade att samhället
  endast kunde räddas genom kvinnans uppsättande och mannens avsättande,
  då var dårskapen på kulmen.
  
  Kom härtill den norska frågan, så hade doktorn ett trevligt hem. Två
  barn hade visserligen vuxit opp, till åldern av tretton och femton år,
  men nu blevo de också till trätofrön. Allt blev trätofrö, och med en
  oregerlig kvinna var ju ingenting att göra.
  
  Varför de icke skildes? Barnen höll ihop eländet, minnena, och detta
  outrannsakliga, som binder makar, även när de hata varandra.
  Ockultisterna säga att de alstra halvandliga substrat ini varandra,
  vilka äga ett slags väsenlik tillvaro; andra mena, att mannens och
  kvinnans själar växa i varandra med sugrötter, och att de egentligen
  leva i en beständig omfamning; de känna med och medelst varandra såsom
  tvillingar påstås göra; därför lider även den parten, som gör den andra
  ont; han lider av dess lidanden, som han själv vållat; därför är man
  värnlös mot den man älskar, och älska är att lida. Därför är också
  skiljas det smärtsammaste av allt; det är att riva sönder och upplösa
  tillvaron, och minnena äro själarnes barn; dem kan man icke överge när
  man vill. Det finns makar som hållit på att skiljas i trettio år utan
  att lyckas; de skildes som förlovade, som nygifta, som gifta; de skildes
  åtta dar före silverbröllopet; och när de kommit så långt, trodde de att
  det skulle räcka livet ut. Men tre veckor efter gick mannen från huset,
  blev borta en natt, den första på de trettio åren. Dagen därpå var han
  hemma igen och för att illustrera försoningen satte han upp ett nytt bo;
  och så fortsatte det.
  
  Doktorn hade lidit genom sin första skilsmässa så grundligt, att han
  beslutat hålla ut i andra äktenskapet, lida allt, utom förnedring. Men
  det är så mycket som förnedrar omärkligt. Att hunsas i tjänares närvaro
  är förnedrande för en man, och att behandlas som idiot i sina barns är
  det ännu mer, i synnerhet när man är den klokare.
  
  Detta dagliga och stundliga undertryckande av sina tycken kan slutligen
  beröva den starkaste all självkänsla, och när doktorn märkte att han var
  i fara, beslöt han fly, det enda möjliga stridssätt med onda kvinnor, ty
  den som inlåter sig med ondskan råkar själv in i den. Och hennes ondska
  verkade som ett nervgift, vilket höll på att ansticka honom.
  
  Utbrottets närmaste anledning var som vanligt några väninnors ankomst i
  huset. En av dem älskade fru Dagmar, hur pass oskyldigt är svårt att
  avgöra, men damerna anse allt oskyldigt, som de ha för sig, även om
  gränsen är överskriden.
  
  Denna väninna började lägga sig i barnens uppfostran. Flickan
  kortklipptes och gossens hår fick växa långt, allt för att utplåna
  olikheten mellan könen. Men när gossen fick lida smälek i skolan för
  detta sitt kvinnliga yttre, och när fadren tillika märkte att sonens
  instinkter började förkvinnligas, blev han rädd; tog en sax och klippte
  av håret. När modren fick se det, föll hon i raseri:
  
  -- Skall icke en mor få uppfostra sina barn? skrek hon.
  
  -- Hon skall så f-n heller, och inte uppfostra bugrar. Två ska vi vara
  om'et, och jag är den ena.
  
  Modren hotade gå till advokat. Det var hennes vanliga.
  
  Men det fanns en annan faktor, som inverkade störande på äktenskapet,
  och det var den då av en berömd läkare uppfunna konjaken. Den begagnades
  av frun som panacé för alla krämpor, och mest om förmiddagarne för
  nervositet, och om aftnarne mot sömnlöshet. De skenbart oskyldiga små
  glasen förstörde lynnet och aptiten, gav sömn på olaga tider, och
  borttog nattsömnen. Fastän uppfinnaren själv, professorn och
  auktoriteten, slutade illa, ett offer för sin konjakshypotes, fortsattes
  drickandet av damerna.
  
  När doktorn varnade sin fru, svarade hon alltid med professorn.
  
  -- Professorn måtte väl förstå det bättre än du, som inte är docent en
  gång.
  
  Med ett ord, det äktenskapet var moget, så utmognat, att när
  brödrastriden blossade upp, en lätt vindstöt kom det att brista.
  
  Fru Dagmar skrev i kvinnotidningen mot sin mans teorier, hon kallade,
  dock utan att nämna hans namn, gjorde honom misstänkt som reaktionär och
  varnade de liberala valmännen för en sådan kandidat. Därmed var kriget
  öppet förklarat, och makarne bodde i var sin ända av våningen.
  
  Men själva katastrofen påskyndades av en liten händelse, vilken kom som
  den vore beställd.
  
  En morgon på mottagningen inträdde ett mycket välklätt fruntimmer till
  doktorn. Denne blev förvånad, ty fruntimmerna hade övergivit honom,
  emedan han var »ofin»; han ville nämligen inte förstå deras antydningar,
  utan sade rent ut deras baktankar; yppade deras hemligheter utan att
  behöva fråga dem.
  
  Han bad emellertid damen sitta ner, och när han fixerade henne, såg han
  straxt vad sort det var. Uttrycket i ögonen stämde icke med munnens. Det
  var ett barns haka, kinder och läppar, men ögonen sade något annat, ty
  hon hade glömt att uppfostra sina ögon. När han nu frågade vad det var
  åt henne, upplyste hon att det var blodbrist och nervositet.
  
  Han hade fått ett välkänt spår, och frågade försiktigt vidare:
  
  -- Är ni gift?
  
  -- Ja!
  
  -- Har ni barn, och hur många?
  
  -- Ett barn.
  
  -- När föddes det? (Nu gick det som efter formulär, ty han kunde
  historien utantill.)
  
  -- För tre år sen!
  
  -- Nå än sedan?
  
  Här blev en paus, ty i ordet »sedan» låg hela bekännelsen, som han
  indirekt lade i hennes mun; men hon var icke kommen för att bekänna
  något, tvärtom. Han återtog därför tråden och fortsatte själv.
  
  -- Vill inte er man ha flera barn?
  
  -- Nej!
  
  -- Vill ni ha flera barn?
  
  -- Nej!
  
  -- Ja, det är därför ni är nervös och blodfattig; är er man också
  nervös?
  
  -- Om han? Det är han, som gör mig nervös, och det var det jag ville
  tala om.
  
  -- Hör nu frun! Ni gör nog varandra nervösa med det här fusket ...
  
  -- Kan inte doktorn säga vad jag skall göra; jag kan inte leva ogift som
  gift ...
  
  -- Gör inte er man det också, efter som ni inte vill ha barn?
  
  (Hon ville inte tala om sin man, inte tänka på honom.)
  
  -- Kan inte doktorn ordinera något åt mig, något som ...
  
  -- Menar ni att jag skall ordinera en älskare åt er? Då blir det han,
  som gör barnet, och ni är lika nära den fruktade grossessen.
  
  Det var hela hemligheten, och nu fick han se ett changemang för öppen
  ridå; det lilla ansiktet utbyttes mot ett annat, så förfärligt att han
  trodde en helt annan människa satt i stolen. Men han gick på
  oförskräckt:
  
  -- Att er man tröttnar på att utöva era laster förvånar mig inte ...
  
  Längre hann han inte, ty damen var utom dörren i ett ögonblick.
  
  Det var ju ett reguljärt fall och inträffade lika ofta som olyckliga
  äktenskap.
  
  Men när han kom ut till vaktmästaren i väntrummet, fann han damens namn.
  Det var frun till redaktören av den liberala föreningens tidning. Nu
  hade han förspänt så det dugde.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Men därmed var icke slut, ty efter en kvart inträdde fru Dagmar, och som
  hon önskade ett längre samtal var hon blid, väl vetande att med
  påflugenhet endast följde dörrstängning:
  
  -- Vad var det med lilla fru ***, som var inne hos dig?
  
  -- Det var att hon ville jag skulle ordinera henne en älskare? Ja, de
  kommer ju hit och begär recept på fosterfördrivning och preventiv ...
  
  -- Emellertid blir du anmäld för Läkarsällskapet för sårande beteende
  mot kvinnlig patient.
  
  -- Anser du hon hade rätt i sin anhållan?
  
  -- Ja!
  
  -- Då är du också ett ...
  
  Han letade eldgaffeln, och frun försvann. Då kände han att det var slut.
  
  Detta var tidens helvetiska könsstrid på liv och död. Och när man såg så
  många män ruineras och dö i förtid, så blev orsaken aldrig utrönt, ty
  man fick icke skriva om det.
  
  Naturen hade givit mannen initiativrätten, emedan han är den verkande
  orsaken, men nu skulle han berövas den; kvinnan som ingenting ger,
  endast tar emot, tillvällade sig initiativet; och som hennes
  receptivitet är obegränsad, måste varje man bli efter i en ojämn strid,
  där utgifterna hava sin naturliga gräns. Och alla kringgåenden av
  naturens lagar straffade sig. Männen, i stället för att bli fäder,
  nedläto sig till att vara sina fruars alfonser; de modärna sängkamrarne
  med sina två järnsängar liknade mediko-mekaniska institut,
  fröklängningsanstalter, eller sjukgymnastikens enskilda rum. Det makarne
  sökte funno de icke, ty _det_ finnes endast i moderskapet och
  faderskapet. Därför blev det död i stället för födelse.
  
  Adertonhundratalet var icke barnens århundrade, det är lögn.
  Sjuttonhundratalet, med Rousseaus Emile, där mödrarne lärde dia sina
  barn igen och återskänkte moderskapet dess förlorade ära, det var
  barnens gyllene ålder. Men adertonhundratalet, särskilt dess slut, blev
  barnens helvete. De barn som föddes kommo till av en olyckshändelse, av
  en misslyckad hämning av viljeakten, därför föddes de viljelösa,
  könlösa, karaktärslösa. Moderskapet föraktades; barnaföderska ville
  ingen vara, och att giva modersmjölken själv ansågs skamligt. Barnen
  fostrades med flaska, och voro alltid kinkiga, sömnlösa och sjuka.
  Kemikalier, kolsyrat natron, mjölksocker, steriliserad komjölk, det var
  utfodringen. En steril vätska, vars livskraft var dödad, skulle ersätta
  den levande modersmjölken! Den gav också sterila människor, som icke
  kunde få en ny tanke att växa; efterklangsmänniskor, automater, som gåvo
  ifrån sig tryckta svar på mänsklighetens frågor, tryckta på små
  papperslappar mot instickande av folkskoleavgiften. Det var automatens
  tidevarv, och automatbarnens, flaskbarnens och napp-barnens, som aldrig
  legat vid en moders varma barm, utan exercerades att ligga tysta och
  frysa till kropp och själ i en rankig vagn under uppsyn av en främmande
  ligakvinna och hennes fästman, ofta nog av en prostituerad, som fick
  »suga opp nappen» med osteriliserade läppar.
  
  Det var de sterila kvinnornas gyllene ålder; och de predikade
  sterilitet, bildade församling och fingo profetissor, tills de slutligen
  blevo ett av staten erkänt kyrkosamfund.
  
  I kampen mot denna dekadens föll den sunda mannen doktor Borg, för att
  aldrig resa sig.
  
  Åtta dagar senare satt han ensam i sitt skövlade hem, och fjorton dagar
  senare blev han utesluten på alla val-listor, såsom både reaktionär i
  kvinnofrågan och såsom norskhatare.
  
  Någon anmälan i Läkarsällskapet blev ej av, men hans praktik var skadad.
  
  
  
  
                           TRETTONDE KAPITLET.
                           Fru Brita på Storö.
  
  
  Fru Brita Borg var icke alls så märkvärdig som hon troddes, och hennes
  godmodighet låg mera i hullet. När kvinnosaken uppkom, var hon genast
  med om att rädda mänskligheten, vars grundmurar nu skulle byggas på
  samhällets pelare, kvinnan. Följaktligen skulle mannen störtas; och hon
  kastade sig in i jakten. Bland dessa vettvillingar drevs en särskild
  klappjakt på stora män. Carl XII själv grävdes opp och förklarades ha
  varit kvinna; Napoleon var ingenting i sig själv, utan hans mor var
  allt; Goethe hade allting lärt av sin mor (som ingenting visste). Å
  andra sidan: alla kvinnornas hemliga sjukdomar komma från männen (vilka
  männen dock fått från kvinnorna); alla män voro födda av kvinnor (men
  att alla kvinnor voro avlade av män, taltes inte om!).
  
  Allt detta lögnväsen och all denna orättvisa försvarade man med att
  kvinnan nu skulle hämnas de inbillade orättvisorna. Vilka orättvisor?
  frågade man. Jo naturens ojämna, men vackra fördelning av könen, vilken
  synes gjord efter gyllene snittet, där den mindre delen förhåller sig
  till den större som den större till det hela. Där kvinnan fick skönheten
  och behaget; mannen styrkan och förståndet. Där kvinnan fick till
  plikter att föda barnet och vårda det; mannen att avla det och försörja
  det och modren.
  
  Och i alla tider, när en man älskat en ärbar kvinna, hade hon haft alla
  garantier för att bli behandlad väl, så länge hon var trogen. Därför
  hade kvinnan alltid orätt, när hon klagade på sin man; ty av hennes
  uppförande berodde hans. När en amerikanare kastat en brinnande lampa i
  ansiktet på sin hustru, utlät sig fredsdomaren så: Vilken förfärlig
  kvinna! -- Ja, en man vilken älskat en kvinna, måste ha sett det ur-onda
  innan han kunnat glömma sig därhän.
  
  Kvinnan har alltid orätt gentemot sin man, därför att han är mannen och
  hon bihanget till mannen.
  
  Mannen är människan, som ensam skapat hela kulturen: åkerbruk, industri,
  vetenskap, konster, litteratur, vars frukter han bjudit sin kvinna på
  (att några få kvinnor varit med på ett hörn och knåpat efter, betyder
  ingenting).
  
  Fru Brita och vederlikar svarade: Men kvinnan har fött alla människor.
  Därpå svarades: Men mannen har avlat alla människor och låtit kvinnan
  föda sina barn! (Amen!)
  
  Gustav Borg hade av medärvt galanteri från århundradets början, då
  medeltidsidéer slogo upp igen under romantiken, genast ställt sig på
  damernas sida; och i galanteriet eller ridderligheten mot damerna ligger
  ju en partiskhet och orättvisa. Det är icke erkännande sin absoluta
  underlägsenhet som en man stiger upp och lämnar sin plats åt ett
  fruntimmer; det är den starkares godvilliga offer åt den svagare. Men så
  ville damerna numera icke se på saken, utan det var en underkastelse för
  den överlägsna de fordrade.
  
  När nu fru Brita ville visa sin styrka, så blev hon rå och känslolös;
  och något så vidrigt som ett rått fruntimmer gives icke. Att skilja
  barnen från fadren, det var en bagatell; och att barnen tvinade av
  saknad efter fadren, det generade inte alls. Ömhet, medlidande,
  barmhärtighet mot de oskyldiga små, kom aldrig i frågan, bara hon kunde
  få visa sin råhet mot den hatade mannen.
  
  I sin stämning till tinget anförde hon tjugo anklagelsepunkter, av vilka
  de flesta voro falska eller lätta att besvara. Han hade varit brutal
  (när hon ljög honom mitt i ansiktet); han hade försummat henne i
  äktenskapet (därför att hon vägrat honom eller velat sälja sin gunst);
  han hade varit snål emot henne (därför att hon förtjänade själv på
  översättningar och satte pängarne på banken eller festade opp dem); och
  så vidare.
  
  Att stå på tinget och avslöja sin hustru, även som kopplerska åt
  dottern, det förbjöd honom hans »ridderlighet». Därför skickade han en
  advokat med fullmakt, som på alla frågor om han hade något att invända,
  endast skulle svara: »ingenting».
  
  Att rivas om barnen ville han icke, ty de behövde bättre sin mor än
  honom.
  
  Hade han kunnat förmå sig till ett försvar med motanklagelser, är det
  möjligt att han vunnit både barnen och egendomen. Nu skulle han mista
  allt; det visste han, ty domaren var en kvinnosaksman.
  
  Emellertid, nu satt fru Brita på Storö och regerade. Barnfröken var
  naturligtvis avskedad och de minderåriga voro bortkomna. Överlämnade åt
  sig själva och den främmande fröken gingo de omkring sorgsna och frågade
  efter fadren. De barmhärtiga svarade att han var bortrest, de
  obarmhärtiga att han var bortkörd. I själva verket befann sig fadren på
  beständig flyttning. Från staden hade han tagit tillbaka till Storö och
  hyrt sig in hos nämndemannen. Därifrån gjorde han strövtåg på ön; besteg
  berg och klev opp i höga trän bara för att få se takåsarne, under vilka
  hans barn levde.
  
  Nu hade Ester och Max installerat sig efter behag och gjorde ingen
  hemlighet av sitt förhållande. Ja, de uppförde till och med små husliga
  scener, som påminde om äktenskapets allra fulaste. Modren observerade
  dem, men teg en lång tid. Slutligen en eftermiddag, gick hon in till de
  unga, och utan omsvep ställde hon sin fråga på greven:
  
  -- Nå, Max, när tänker du gifta dig?
  
  Efter en överraskningens paus, svarade Ester:
  
  -- Gifta oss? Aldrig.
  
  -- Har inte Max givit äktenskapslöfte?
  
  -- Nej, tvärtom, svarade Ester; vi ha lovat varandra att aldrig gifta
  oss. Ha vi inte sett nog elände hos er och de andra, för att avskräckas
  från att avlägga ed inför Gud att älska varann hela livet? Vem rår över
  sina känslor och tycken? Vem dristar lova om våren, att det inte skall
  bli höst?
  
  -- Jaså, greve Max är en sån där fästman, som man får dras med i
  kökskammarn? Vi kallade dem för matfriare i min ungdom.
  
  Greven reste sig, och insåg i ett ögonblick det falska i sin ställning,
  så att han blev stum. Men flickan tog åter ordet.
  
  -- När kom du på de åsikterna, mor? Du som ...
  
  -- Nu, svarade modren. Nu, när jag på er studerat det fria förhållandet;
  och när jag hört era stormar och ert gräl, har jag funnit att det fria
  är lika galet som det bundna. Det är således bosch att skylla på lagen
  och jag visste det nästan förut, då jag sett hålldamer och deras hållare
  vara lika olyckliga som äkta folk, och, märk väl, haft lika svårt att
  skiljas, fastän de varit fria. Det är icke äktenskapets fel, utan det
  ligger i sakens natur; kärleken är strid på liv och död, och ur stridiga
  krafter skall födas ett nytt kraftigt liv, med rättigheter på livet, och
  dessa rättigheter bevakas av staten och kyrkan tillsvidare, vilka äro
  alla sina barns förmyndare. Nu går ni och tar ut lysning; mat och husrum
  får ni av mig, men inga pängar.
  
  -- Men eden, den falska eden?
  
  -- Den tar staten på sig; för resten finns det skilsmässa, som löser en
  från sin ed.
  
  Samtalet var avslutat, och man skildes för att först råkas vid
  aftonbordet.
  
  De unga sutto på Esters rum och voro allvarliga.
  
  -- Vi måste viga oss, sade greven, ty eljes är mitt anseende förlorat,
  och jag kan icke akta mig själv.
  
  -- Låt gå för vigseln, svarade Ester, men vi flytta aldrig tillsammans,
  ty då bli vi fiender, det känner jag på mig. Lagbunden frihet! det är
  jag med om, men icke lagbundet tvång.
  
  -- Väl! Men trohet, så länge bandet varar, vidfogade greven.
  
  -- Trohet? Det är ju att binda sig ...
  
  -- Vi binda ju oss och varann genom avtal, och avtal måste hållas, eljes
  ramlar världen.
  
  Det förstod inte Ester:
  
  -- Det strider mot min natur, svarade hon.
  
  -- Ty din natur är trolöshet! undföll det greven.
  
  Och i samma stund brast något; och en eld tändes. Det var första gången
  könsstriden dök upp i deras liv. Den frågan hade icke existerat för dem,
  menade de, och de levde utan en tanke på den naturliga skillnaden mellan
  könen. Nu sutto de som man och kvinna, nakna efter syndafallet, sedan de
  ätit av medvetandets kunskapsträd.
  
  Efter en förfärlig paus, öppnade Max, åter samtalet:
  
  -- Märker du att vi hata varann nu?
  
  -- Som man och kvinna, ja.
  
  -- Då måtte könen vara fiender?
  
  -- Visst det, liksom nord- och sydpol på magneten.
  
  -- Då är kärleken hat, och släktet består genom hat, och icke genom
  kärlek.
  
  Märkligt var att när hälst de talat hatfullt, så ökades attraktionen,
  liksom om strömstyrkan vunnit på omkastningen; och de drogos så mäktigt
  till varandra i något, som liknade kärlek, men uppenbarade sig som ett
  rasande hat. Nu sökte han henne med eldade blickar och nalkades henne
  som om han ville göra henne ont, bränna opp henne, förinta henne. Icke
  för att få något utan för att ge, ge något fruktansvärt, av ureldens
  väsen, se henne lida en anteciperad födslovånda.
  
  Men hon, väckt av samtalet nyss, ville icke ta emot; hon erinrade nu sin
  ställning som kvinnan, sin förödmjukande ställning, som ingenting hade
  att ge, och som kascherade detta under talesättet, »att hon givit honom
  allt, att hon givit sig»; och hon sprang upp som en vildkatt, tog
  papperskniven från bordet, och skrek:
  
  -- Jag hatar dig!
  
  Detta kunde betyda: Jag fruktar dig i detta ögonblick, ty om du, nu fick
  min vilja, skulle jag gå omkring i nio månar som ett fågelbo åt din
  unge; din! Det vill jag inte! Jag vill inte ligga ut ditt ägg. Jag vill
  inte vara din åker, där du sår ...
  
  Han följde hennes tysta tankar och svarade inom sig. Du skördar där jag
  sått; du går bort med mitt barn, när jag låtit dig föda det; du tjuv,
  som, när du fött min unge, (ty det är min, emedan jag ger livet och
  rörelsen) vill stryka ut mig och mitt verk. Jag läser i dina ögon att du
  vore i stånd förneka mitt faderskap och göra dig själv till sköka, bara
  för att få tillgripa min egendom, och i modersstolthet promenera mitt
  barn på gatorna och skryta med ditt verk. Att få förnedra en man, se där
  det yttersta målet för en kvinnas äregirighet!
  
  Därpå skämdes de; satte sig i var sitt soffhörn och hatade.
  
  Så började det på igen. Greven öppnade:
  
  -- Ja, nu vägrar du min bön, och jag får icke bli ond; men om jag vägrar
  på din befallning, så anser du dig ha rätt bli ond, ja ... Tänk att
  förnuftiga människor ska hålla på att rivas som kattor! Brunst och hat!
  se där är kärleken, det högsta, som det skulle vara, och tillhör ändock
  de lägsta regionerna. Du som är läkare, vad är kärleken i dess mest
  verkliga uttryck?
  
  -- En sekretion!
  
  -- Bravo! Och sådant skall upptaga vår mesta tid och våra bästa tankar!
  Vet du, Ester, idealist var jag aldrig, men nog är verkligheten en
  karrikatyr på våra idéer om tingen. Allting är neddraget och förvänt;
  det finns ögonblick, då jag hör en sanning i den gamla sagans: förbannad
  vare jorden för din skull! Det finns stunder, då jag tror den förryckte
  Stagnelius hade rätt, när han klagar över att våra mänskosjälar fått
  krypa in i djurkroppar. Vi uppföra ju oss som djur, vi kyssas med samma
  mun, som lägger in maten, och vi älska med avföringsorganen! Är det
  stolt då att vara människa? Nej, förödmjukande är det, och vi borde
  alltid gå och skämmas. Darwinisterna ha nog rätt i att människokroppen
  är en utveckling av djurkroppen, men de glömma att själen har en
  självständig tillvaro med anor uppifrån, med minnen från stjärnorna, och
  att det här köttet bara är ett fodral, som stramar. Egypternas
  själavandring är nog riktig den, men jag tror vi redan hålla på med den
  vandringen i denna apliknande hydda. Vet du jag såg i simskolan en gång
  på de vitgulröda människokropparne, och slogs av likheten med -- icke
  apor, utan med unga svin, som också äro rosenröda och hårlösa. Vet du
  att jag har ögonblick, då jag bokstavligen icke får rum i min hud, då
  jag ville krypa ur skinnet, och flyga min väg. Jag börjar tro på alla
  gamla sagor; jag tror på syndafallet, ty sedan vi föllo, du och jag, ha
  vi bara föraktat varann. Den första tiden, jag älskade dig, såg jag icke
  din kropp; jag såg bara din själ, och den var skön och god. Sedan kom
  djävulen och djuret. Häromdagen såg jag djuret hos dig, i ditt öga. Det
  blev i ett tag som dött målat porslin, eller liknade ett emaljöga i
  optikerns skylt. Då blev jag rädd. -- Och likafullt, vi måste ta ut
  lysningen! måste ner i kökets och barnkammarens dy; du och jag som alla
  andra. -- Det heliga äkta ståndet, där kärleken ingen del har, där
  undfångelsens sköna ögonblick alltid lär följas av ovett, där alla
  laster blomstra, och dygden, om den skulle uppenbara sig som god smak,
  dygden, är ett fel, som kan bli skilsmässgrund. Jag har en gift vän, som
  anklagades för köld mot hustrun. Inför domaren uttryckte han sig vårdat
  som så här. Min hustru anklagar mig för köld. Vi ha endast ett barn
  tillsammans efter ett års äktenskap; men om vi hade varit gifta i
  Konstantinopel, hade jag nu kunnat haft två hundra barn; och ändå klagar
  _hon_! Tvåhundra! Men du vet, mänskorna älska icke, att man försvarar
  sig ...
  
  Nu ringde det till aftonvard, och de måste gå ner. Det var kallt vid
  bordet, stelt. De små voro där också. Av ett misstag hade gossen fått
  fadrens servettring. Han satt och lekte med den och läste namnchiffret;
  hans läppar rörde sig, men man hörde icke ett ljud. Dock fru Brita
  hörde, hon, och förstod; och med ett ryck tog hon ringen från honom.
  
  Gossen rodnade, slog ner ögonen, och efter en stund yttrade han:
  
  -- Kan den ena människan förbjuda den andra att tänka?
  
  Intet svar följde; ty i detta »den ena människan och den andra» låg en
  sådan personlig självkänsla, antydande att barnet fann sig i nivå med
  modren; och denna blev också gripen, men mest därför att hon hörde
  fadrens röst genom barnet. Denna man, som hon trodde sig ha utrotat från
  jorden, steg upp igen och satt vid bordet, talande, förebrående. Skulle
  han hämnas genom barnen, skulle hans själ ännu dväljas i detta hus,
  varifrån han var utstängd? Hon fattade i denna stund ett gränslöst hat
  till barnet, och när gossen av tanklöshet eller av omedveten vilja, tog
  tillbaka servettringen, reste sig modren i raseri och röck barnet i
  örat. Lugn, kall, behärskad och med en vuxen persons övertygelse,
  uttalade gossen dessa ord, som han icke tänkt ut:
  
  -- Rör mig icke, mamma, för då dör du!
  
  Vad menade han? Menade han något? Vem vet? Alla barn äro underbarn i så
  måtto, att deras intuitiva förstånd synes ligga färdigt i den lilla
  ofullbordade kroppen. Men även barnkroppen tyckes vara färdig; den synes
  blott i förminskad skala, och man får ofta det intryck, att man ser en
  miniatyrmänniska, när man ser ett barn. Dessa naiva utbrott man hör hos
  ett barn äro icke naiva, de äro lika djuptänkta som hos en äldre. Vi
  läste ju nyss i en stor statsmans bekännelser huru han erinrade sig vara
  precis lika klok i sina pojkår som på ålderdomen. Om så är, vartill
  tjänar uppfostran då? Till att undertrycka!
  
  Emellertid när gossen talat, skulle han såsom svar bli utvisad i ett
  mörkt rum, därför att han talat vid bordet. Modren hade fattat honom i
  armen, förstämningen var allmän, och greve Max beredde sig gå emellan,
  då alla på en gång lystrade till.
  
  Utifrån trädgården hördes ett rytande ljud, kanske ett råmande husdjurs
  ...
  
  -- Inte går boskapen ute om vintern! avbröt greven den hemska tystnaden.
  
  Intet svar följde, men modren stod blek, stannande i gesten, under det
  gossens ansikte fick ett inre ljus och en frid såsom en döendes. Modren
  och han hade ensamma förstått detta ljud. Det var fadren! En man, som
  icke kan gråta tårar, ryter av smärta. Han hade således i den mörka
  vinterkvällen gått utanför huset för att få se en skymt av barnen!
  
  Fru Brita gjorde med handen en rörelse åt bröstet, lämnande rummet utan
  att säga ett ord.
  
  När de unga sedan frågade efter henne, svarade jungfrun att frun gått
  till sängs och var sjuk.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Följande morgon låg frun sjuk ännu; men hon tog icke emot läkare och
  ville icke se någon. Hon skrev sina order på papperslappar. De unga
  mottogo följande order. »Ni reser till stan genast och tar ut lysning.»
  
  Och de reste.
  
  När de efter en klappjakt hos rotemän fått betygen klara, som de trodde,
  infunno de sig i en pastorsexpedition för att »ta ut» lysning.
  
  De passerade en antichamber, som liknade en mindre förstuga och inträdde
  i expeditionen, som liknade en större förstuga. Snö och smuts på golvet,
  fönstren utan gardiner, trädbänkar utmed väggarne, pulpeter; vantrevnad,
  tung luft, strävt, oskönt. Här stodo och suto syndare, som skulle börja
  livet, man och kvinna, samliv för hela vandringstiden; här stodo och
  suto föräldrar, som ville viga den nyfödde till kampen, och få honom ett
  namn; här stodo och suto människor, som ville få en frände i jorden,
  vilket icke heller är så lätt. Ingenting är lätt, varken ingången eller
  utgången. Och det fingo de märka, när de bådos sitta ner och vänta.
  
  De sågo mörka män vid stora böcker skriva opp, skriva opp och stryka ut;
  framställa öppet de mest närgångna frågor. Fadrens namn? Obekant. Gift
  förut? Skild kanske? Få se skiljobrevet! Finns inte! Är barnet döpt? Ja,
  men inte här. Var? Långt borta i Amerika! Får skriva dit!
  
  Skriva, skriva, skriva!
  
  -- Den här delen av själavården är något konstig; började greven
  viskande. Kontorsgöromål, rescontra, kladd! Det är ju rotemän! Farbror
  Henrik kallar det för prästkontoret; men det är ju en offentlig
  biktstol. -- Har ni varit till nattvarden? -- Vad rör det er! -- Och de
  äro inte snälla! Det låter så hårt, när Herrans tjänare talar.
  
  Salen tömdes ut ett ögonblick, och en, som syntes vara kontorschefen,
  pustade och torkade glasögonen. Det var en världslig präst, tycktes det,
  ty han berättade högt en anekdot om en kvinna, som förra söndan blivit
  från predikstolen förlovad med galen man. När han sett sig omkring i
  salen och igenkände den ryktbara fru Britas dotter, som även låtit tala
  om sig från Uppsala, så blev han röd i hårfästet; och när kyrkvaktaren i
  det samma passerade för att röra i kaminen, kunde han inte hålla munnen.
  
  -- Elda på, han, Söderström, så kamin blir röd; rött ska det vara, rött
  åt de röda!
  
  -- Sitter han och skäller på oss? viskade greven.
  
  Men kontorspersonalen hade belönat chefen med ett kvävt fniss, och
  denne, som succés'n stigit åt huvudet, ävlades efter nya lagrar.
  
  -- Var det inte en murvel här nyss, som ville ha reda på sista
  skilsmässans detaljer? frågade han klockarn.
  
  Denne mumlade något, vilket endast skulle tjäna som framkallare åt
  kvickheten, vilken nu brann av.
  
  -- Jaså, han skulle gifta sig; var det med viksel eller med viksell?
  
  -- Det här är ju som på Södra Teatern, viskade greven. Och jag, som tog
  det så allvarligt! Ska vi gå vår väg? Ester?
  
  -- Nej! Tänk på mor!
  
  -- Men det är ju skoj! Jag går!
  
  Kyrkvaktarn kom åter in, bärande en enrisruska, vilken han tände i
  kaminen och svängde omkring i salen. Det gick nämligen en epidemi, och
  alla offentliga lokaler skulle rökas. Det var att blåsa på prästens eld:
  
  -- Bra, Söderström, rök ut nihilisterna!
  
  -- Det är otroligt, viskade greven. Det är ju busar! Busar! -- Tänk,
  sådana där försupna studenter; när de inte kan gå igenom Ultuna, så bli
  de själasörjare, och sen ha de rätt meddela uppsträckningar åt sina
  medmänniskor. Man tar dimmen, och så kan man lösa och binda själarne.
  Nej, vet du, det här är ruttet, och jag sörjer bättre för min själ
  själv.
  
  Nu kom kyrkoherden. Det var en bildad, värdig man; dock en högre
  ämbetsman, men ingen herde, och ingen överstepräst. Han läste i betygen,
  och med en vänlig min, icke alls nedlåtande, sade han:
  
  -- Det står herr Adelstorm, det skall ju vara greve.
  
  -- Ja, det skulle; men min far, som är kassör i en bank, har lagt bort
  en titel, vilken endast medförde falska pretentioner ...
  
  Kyrkoherden såg gillande ut och nästan beundrande.
  
  -- Och jag, fortfor greven, har följt min fars exempel, i synnerhet som
  hela titelväsendet är föråldrat.
  
  Kyrkoherden mörknade, ty han vädrade dessa modärna angrepp på samhället,
  vilket ju ordnade sina medlemmar efter egentliga vikten. Men han var en
  human man och gick vidare.
  
  -- Är ... greven, förlåt, jag kan nämligen icke dela grevens mening om
  titlarnes värdelöshet, då staten själv medelst dem ger en värdesättning
  på medborgerlig förtjänst ... Är greven inte döpt? Jag ser ingen
  dopattest?
  
  -- Döpt? Nej, det tror jag inte.
  
  -- Tror? -- Då kan jag inte lysa.
  
  -- Då stå vi där! Ester! Men eget är i alla fall, herr kyrkoherde, att
  när man inte vill gifta sig, viga sig, då är man biltog; och när man
  vill gifta sig, viga sig, då resas hinder, som alla gifta ha beklagat
  sig över. Varför vill ni hindra en så enkel sak? Ni fordrar ju bland
  annat bevis på att man är till äktenskap ledig! Hur skall det kunna
  bevisas?
  
  -- Min instruktion är det enda jag tar hänsyn till ...
  
  -- Men det kan inte jag, och därför ... därför går vi nu vår väg, _vår_
  väg.
  
  -- Vänta lite, återupptog kyrkoherden. Vi ska se på frökens betyg! --
  Här står -- okonfirmerad! Ja, då går det inte. Jag beklagar, men jag kan
  ingenting göra åt detta.
  
  Nu blev det Esters tur att tala, ty hon hade lovat sin mor, och hon hade
  även fått upp ett minne av fadren, när han ute på stranden hade slutit
  henne i sin famn vid förlovningen, som ju var invigningen till en ny
  familjs grundande. Och därmed var förbundet liksom blivet något annat än
  en bekantskap.
  
  -- Kan inte kyrkoherden hjälpa oss? framsade hon med en halv förtvivlan,
  som gjorde henne tilldragande.
  
  -- Nej, mina vänner, det kan jag inte. Ty jag förutsätter att greven
  icke vill döpa sig, och fröken icke konfirmera sig.
  
  -- Nej, svarade Ester, och blev till en liten flicka, ty vi tro inte på
  läran. Men ska vi därför gå utstötta och föraktade av föräldrar och
  syskon? Det är väl strängt?
  
  Kyrkoherden blev mot sin vilja rörd, då han hörde huru de ändock vid det
  viktiga steget liksom sökte ett högre skydd i den värsta, mest fatala av
  alla livets strider. Han fann även i deras offervillighet till
  föräldrarnes önskan något vackert, fastän de strängt taget offrade sina
  samveten.
  
  -- Jag erkänner, började han ...
  
  Nu hostade kontorschefen en hosta, som betydde: »Erkänn ingenting!»
  
  -- Jag erkänner visserligen ...
  
  -- Herr kyrkoherde, avbröt bokföraren ... Och det blev intet erkännande
  den gången.
  
  När de unga gingo ut ur syndarenas hus, kunde greven icke styra sig:
  
  -- Usch! sa han. Det här är galet, alltihop.
  
  I detsamma stod kyrkoherden vid deras sida; och med en vänlig, mänsklig
  min, fattade han Esters boa, som om han ville hålla fast henne i svansen
  eller skalkaktigt lugga henne:
  
  -- Fröken! sade han, låt konfirmera er; det är ju bara en formalitet;
  och ni herr greve, låt döpa er, det är ju inte farligt; bara lite
  vatten!
  
  -- Är det bara formaliteter, svarade greve Max; och bara lite vatten?
  Nå, då så ... tack för upplysningen, kyrkoherde ... Men tänk på oss,
  stackare, som trodde det var något annat! Kom du, Ester!
  
  De gingo.
  
  -- Tror du han menade, att det bara var formaliteter? frågade Max.
  
  -- Nej, svarade Ester gråtfärdig; han var en snäll man, som ville trösta
  oss och hjälpa oss. Därför sa han sånt där.
  
  -- Nu kysser jag dig, Ester, i tankarne, här mitt på gatan, därför att
  du tror gott om människor!
  
  -- Det kan ju vara synd om en präst med!
  
  -- Till och med en präst! -- Ja, nu ser vi emellertid att det är kyrkan,
  som vållar äktenskapens avtagande och de fria förbindelsernas
  tilltagande. Ske dem som de vilja.
  
  -- Vad ska vi nu göra?
  
  -- Vi går opp till Holger i tidningen och pratar bort det här.
  
  -- Ja, det gör vi.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Tidningen hade tagit en väldig fart framåt sedan den fått ny motor i sin
  unge redaktör. Djärv, fördomsfri hade han i sin ackumulator samlat alla
  strömmar. Liberalism, lite socialism, hela kvinnosaken, något teosofi,
  djurskydd, sport, ett grand försvarsvänlighet bredvid successiv
  avväpning, världsborgarskap på patriotisk grund, principiell frihandel
  med tullskydd, när faran bjöd. Denna eklekticism kunde synas påbjuden av
  ömhet om abonnentkretsens ökande, men den hade nog andra grunder. När
  svenska jordbruket vid 80-talets utgång befann sig i verklig fara,
  restes tullfrågan i kamrarne och försatte landet i fullständigt uppror.
  Som vanligt uppställdes propositionen falskt: antingen tull eller
  frihandel; och hela nationen stod i två läger: magen och lemmarne,
  ehuruväl ingen rätt visste vem som var magen. Tullarne segrade och
  bönderna ansågo sig räddade. Men -- året därpå blev missväxt i Ryssland,
  och våra bönder, som _även_ måste köpa säd, fruktade hungersnöd. Då
  upphävdes tullarne igen på spannmål, och hela det rysliga tullkriget
  visade sig ha varit ett tids- och kraftslöseri, och de segrande, voro de
  som förlorat. Vi, som i nya seklet åsett hur Englands gamla
  frihandelsteorier slopas, ha väl fått våra begrepp korrigerade och inse
  att det ekonomiska livet ej rör sig så matematiskt som man trott.
  Frihandel betyder väl att flera stater fritt utbyta sina produkter. Man
  förlorar då kanske på en post, men vinner på en annan, och en utjämning
  skall småningom äga rum till allas fördel. Men att _en_ stat säger: nu
  är jag frihandlare, medan de andra äro skyddade, det är ju att plundra
  sig själv, och är för övrigt en orimlighet, då det hela förutsatte ett
  fördrag mellan flera. Det är ju som att avväpna i krigstid.
  
  De som emellertid upplevat tullkriget och sett att rätt och orätt icke
  låg på någondera sidan, de blevo litet försiktigare; och det är det
  utmärkande i sekelslutets fysionomi: försiktighet, betänksamhet. Detta
  hade förut kallats kompromiss i elak bemärkelse eller köpslageri,
  skepticism i betydelsen slapphet i karaktär och åsikter. Nu inträdde
  denna utjämning, där den ena verkligen mottog av den andra; man lärde av
  varann; och den ene gav en fördel mot en annan; samhällsklasserna
  blandades, man behövde bara se i adelskalendern huru många ofrälse namn
  förbundits med högadliga, och vilka ringa poster besattes av ättlingar
  till de största namnen; staten gav handräckning åt socialismen, och
  socialisterna bekämpade anarkismen. Söndringens tid började övergå i
  samlingens, och människorna gjorde sig besvär att förstå varandra.
  Mycket av det nya hade visat sig vara misslyckade experiment, men även
  experiment med negativa resultat äro nyttiga, och medföra biprodukter;
  alkemisterna funno kanske icke guldet, men i dess ställe hittade de
  svavelsyran, som är mycket nyttigare.
  
  Kommen till makten hade ingenjör Borg straxt upptäckt att det icke var
  värt söka behärska en opinion och förfölja de andra, ty då visade sig
  straxt vid kvartalet en minskning. Det var kassören, som var barometern;
  han såg i sina böcker hur vindarne kastade. Och även om redaktören haft
  mod att trotsa den ekonomiska förlusten, såg han tidningens inflytande
  minskas med de avgående prenumeranterna. Han förlorade därför hastigt
  sin glada tro på pressens allmakt, och fann sig småningom i att vara
  tjänaren i stället för herren; och därför blomstrade affären.
  
  De unga hade fått sin stora våning med tre tjänare, och redaktionen hade
  utvidgat sin lokal. I dess kabinett gingo ut och in: ministrar, bönder,
  arbetare, generaler, aktörer och artister. Inflytande hade man, men
  makten stod i rättvänd proportion till det beroende man ville underkasta
  sig. Lyda och härska!
  
  I dag hade det varit storm på redaktionen. Det fanns nämligen
  medarbetare, som levde i förfluten tid, och begagnade tidningen för sina
  enskilda intressen. Varje notis, även den oskyldigaste, hade en hemlig
  innebörd: ett intresse, en fördel att vinna, ett agg att
  tillfredsställa. Särskilt hade teaterrecensenten tillvällat sig en
  maktställning, som han missbrukade för att få härska och känna sig vara
  någon, fastän han ingenting var. I samråd med kvinnliga favoriter satt
  han och härjade med människors öden, störtade och lanserade alltefter
  som. Särskilt hade han tagit den teatern om hand, som på grunder man
  kunde gissa, bar namnet hovleverantören. Den bjöd på sämre varor än
  sekundteatern, men åtnjöt beskydd och statsanslag, varjämte personalen
  räknade sig till högre hovbetjäningen.
  
  Ingenjören Borg kände icke förhållandena vid teatrarne, men det hade
  irriterat honom, att det sämre åtnjöt skydd, som hindrade det bättre att
  komma fram. Att det fanns en del ruskiga saker där, visste han också,
  men det lade han sig icke i; däremot kände han icke sin recensents
  intima roll i den kungliga lustgården. Därför drog han till med en
  artikel mot »olaga skydd» och råkade därvid trampa i sin recensents
  kål-land. Därpå följde avslöjanden, varvid kom i dagen att just hans
  tidning understött uselheten. Detta var retsamt, och ingenjör Holger
  hade gått längre än han velat, rört vid ett ruttet ägg, och satt nu fast
  i ett litet majestätsbrott.
  
  Åtalet var icke väckt ännu, men man talade därom i de högre kretsarne,
  och på redaktionen rustade man sig till strid.
  
  Under dessa upprörda förhållanden var det som greve Max och hans Ester
  inträdde på byrån för att råka Holger.
  
  Denne befanns vid ett sprakande humör och gladde sig åt händelsen, som
  skulle ge anledning att utreda en hel hop gammalt trassel. Han hälsade
  systern och Max, vilken han redan kallade svåger och betraktade såsom
  sådan, ty det hade ingått i de yngres föreställningar att en förlovning
  var ett eklaterande av en tillåten förening.
  
  -- Jaså ni kommer från prästkontoret, och har fått ovett! Vad skulle ni
  där att göra? Kyrkans egna barn äro styvbarnen; israeliter, friskalare
  och mormoner få lysning, men vi av det rätta fårahuset, vi få den icke.
  Hör nu, om ni har lust, så skall jag hålla bröllop själv, och jag skall
  lysa för er i tidningen, första, andra och tredje gången.
  
  -- Vi skulle ha hoppat över alla formaliteter, svarade Ester, om icke
  mor tvungit oss.
  
  -- Mor, ja? Hur är det med henne?
  
  -- Hon uppgav sig vara dålig, och gick till sängs efter ett uppträde ...
  
  -- Ja, det där med gubben var ju ruskigt, men i dessa tider får man
  kämpa för sin personliga tillvaro, och den som faller ligger ogild.
  
  Nu ringde det i telefon från rummet utanför.
  
  -- Ursäkta! -- Och Holger lämnade de unga. Genom den halvöppna dörren
  hördes några spridda utrop.
  
  -- Va säger ni? -- Kors i Herrans namn! -- Det är otroligt. -- Jo, de
  sitter här i mitt rum, och jag skall genast skicka ut dem! -- Det är
  _för_ gement! -- Att far, far skulle ...? -- Nej, tack! -- Och prästen
  tror på det? -- Kors i jissu namn! -- Vet ni ... Vet ni ... Hallå! ...
  Har läkarn varit ute? ... Va sa han då? ... Ingen yttre åverkan! ... Ja,
  ajö så länge; de kommer med nästa båt!
  
  Holger kom ut, vit om näsan, vilken var smal som en kniv.
  
  -- Kors i Herrans namn en sån historia! ... Mor är död! Död i sin säng!
  
  -- Är mor död?
  
  -- Ja, och det värsta: folket säger ... att far är misstänkt ... därför
  att hans process endast kunde nedläggas ... på detta sätt!
  
  -- Det var rysligt! utbrast Ester, som i detta ögonblick ej rätt visste
  vart hennes sympatier skulle gå. -- Och vad säger läkarn?
  
  -- Han kan icke se annan dödsorsak än hjärtslag.
  
  -- Då måste vi resa ut, genast!
  
  Icke en tår fälldes, icke annan sinnesrörelse visades än allvarlig
  förvåning. Man kände livet och dess brutala manér; man var beredd på
  allt från början, och i kampen, den eviga kampen om allt, måste ju någon
  duka under.
  
                     *       *       *       *       *
  
  När Ester och Max kommo ut till Storö villa, sågo de vita lakan för
  fönsterna. I salen möttes de av de små barnen, som voro svartklädda. De
  hade intet begrepp om döden, och tycktes finna sig väl i den frid och
  tystnad, som rådde efter stormarne.
  
  -- Mamma är död! sade gossen, liksom om han berättat vad som hälst, och
  med ett litet drag av stolthet över att först kunna komma med en nyhet.
  
  När Ester inträtt i modrens rum med hushållerskan, erinrade hon sig
  genast vara medicinare, och undersökte den döda kroppen, som verkligen
  befanns död. Uttrycket i ansiktet var precis detsamma som det hon
  observerat vid deras sista möte, när fadrens rytande hade hörts från
  trädgården, vilket gav henne anledning tänka på en psykisk orsak till
  dödsfallet. Det fanns alltså något för sig, som hette själ, det
  existerade känslor och sådant, som icke kunde härledas ur celler och
  vävnader.
  
  När hon konstaterat det hon ville, frågade hon hushållerskan:
  
  -- Har patron, har min far visat sig här i huset sedan han lämnade det?
  
  -- Nej, det har han inte; men ... men han är visst sjuk i sinnet; ty man
  har hört honom ... hela natten, och dagen här ute på skogen.
  
  -- Hört honom?
  
  -- Ja, han har skrikit, så att frun inte kunde få sova. Men så fort frun
  var död, tystnade han.
  
  -- Så eget! -- Var finns han nu då?
  
  -- De säger att han bor i prästgårn.
  
  Ester gick ner till Max, som satt vid pianot och låtsades spela, utan
  att trycka ner tangenterna.
  
  -- Tror du, frågade hon, att mors samvete vaknade?
  
  -- Nej, det tror jag inte.
  
  -- Vad tror du då?
  
  -- Ja, om jag vore teosof, skulle jag gissa att _hon_ dog av hans sorg.
  Hans själ ympad på hennes slets ju bort, och det fattades tid för en
  sakta utlösning; därför röcks hennes hjärta sönder. Det är inte så lätt
  att skiljas som folk tror, och det är inte ofarligt. När en hustru är
  sin man otrogen, och även om han icke vet av det, så känner han det
  telepatiskt, och fattas av självmordstvång. Underligt är att den
  bedragne mannens mordlust oftast söker utbrott i hängning. Att han vill
  dö lär bero därpå att hans själ genom kvinnan sättes i olovlig
  förbindelse med en mans lägre sfärer; och själens uppehållelsedrift är
  så stark att han hellre dör än orenas. Om männen visste hur farligt det
  är att röra vid andras hustrur, livsfarligt; och om de visste hur ringa
  lust de erfara vid att äga en annans kvinna! De söka _henne_, och finna
  _honom_, ty han är innanför och motar. Det var nyligen en ung millionär,
  som reste med en annans hustru. De reste riktigt långt bort, till
  Orienten. När de nu fått varann, kunde de icke få varann. Därför sköt
  han först henne och sedan sig själv.
  
  -- Kunde inte?
  
  -- Nej! Så stod det i hans sista brev till -- mannen, som varit hans
  vän, och nu i dödsstunden åter blev det! -- Ett annat fall! En man
  övergav sin hustru, därför att hon var oregerlig. Efter ett år gifte han
  om sig med en ung flicka. När han inträdde i brudkammaren, fann han sin
  första hustru i brudsängen. Det var naturligtvis inte hon, men likheten
  var så förvillande, att han blev slagen av fasa och gick sin väg, från
  spökeriet. Där har du lösningen på den gåtfulla historien du känner.
  Efter ett par år gifte han om sig, fick barn, och lever än.
  
  -- Det var hemska historier!
  
  -- Utur vardagslivet. Observera nu din far, när han kommer hem igen, ty
  det gör han, men icke förr än mor är i jorden. Han är då sund. Han
  saknar icke henne, tvärtom; han sörjer icke, tvärtom; men han har likets
  färg, och lider av köld i synnerhet; han fryser så förfärligt, och
  gråter gör han också, utan att vara ledsen. Han magrar samtidigt, och
  hans kroppsliga förluster ökas abnormt. Det är utlösningen från henne.
  Den brukar pågå ett år.
  
  -- Var har du läst det där?
  
  -- Jag har inte läst, jag har observerat, på vardagsmänniskor. -- Och
  när en man fattas av kärlek, stor kärlek till en kvinna, så har du väl
  sett hans transformation. Det första är att han magrar; men på ett skönt
  sätt. Alla vävnader bli subtilare under förlovningen; han ändrar, utan
  att tänka därpå, sin diet. Söker frukter, mjölk och vin; tål intet rått
  eller illa luktande. Det är kroppen, som bereder sig till ny födelse,
  för att mottaga hennes själs emanationer; han bevakar sina handlingar
  och tankar, ty han vet att allt numera beror av honom. Han vill icke
  orena henne på avstånd, och han vet att hon lider, när han tänker ont.
  Har du sett hur hans yttre förandligas, hur det lyser av honom, hur han
  fosforescerar; hur den enfaldige blir skarptänkt, den dumme blir
  spirituell, den fule blir skön? Det är själarnes bröllop!
  
  -- Det där förstår jag inte! avbröt Ester.
  
  -- Nej, jag vet det, svarade Max, och därför är vårt förhållande slut!
  
  -- Slut?
  
  -- Ja! Slut! Ty jag är redan utlöst från dig!
  
  Nu flög Ester upp i vrede:
  
  -- Jag har aldrig ägt dig!
  
  -- Nej, du kunde icke få mig! Du tillhörde icke mina regioner.
  
  -- Och det säger du, så, så kallt!
  
  -- Det är icke kallt, men du känner det så! -- Fryser du inte nu?
  
  -- Jo, alldeles förskräckligt!
  
  -- Ser du! Det finns andra värmekällor än mekaniskt arbete och kemisk
  frändskap. -- Tycker du inte det drar här i rummet?
  
  -- Å, det blåser.
  
  -- Det är jag, som återtar min _aura_; vet du vad aura är? Nej, det står
  inte i dina veterinärböcker. -- Har du verkligen aldrig ägt mig?
  
  Ester blev röd och viskade som om hon blygdes:
  
  -- Jo, en gång ... i drömmen!
  
  -- Det visste jag, svarade greven; och jag vet när! Ser du, min vän, jag
  tror att våra kroppar hata varann, och det är så ofta fallet i äktenskap
  ... Emellertid, nu har du bevis på själens utsträckningsförmåga, eller
  dess skenbara kraft att gå ut ur sig själv. -- Vet du vad natt-maran är?
  Det är din fiendes själ, som besöker dig. Därför, ser du, skall man inte
  inlåta sig med människor alltför intimt, ty då få de kontakt och därmed
  inflytande, eller förmågan att inträda i rapport med dig. -- Jag vet två
  nygifta, som väcktes mitt i natten av hjärtklappning och ångest. De
  kunde inte förklara det. Men så upptäcktes det, att fenomenet stod i
  sammanhang med en dröm, som de hade gemensam, ehuru mycket dunkel, så
  dunkel att den endast lämnade ett intryck av en bestämd person. Han,
  mannen var icke angelägen att nämna namnet, ty det var en kurtisör till
  frun före förlovningen. Men när frun uttalade hans namn, kände sig
  mannen oförhindrad, och se deras tankar och drömmar stördes av den
  försmåddes nattliga besök. Tänk dig nu hur noga man måste bevaka sina
  tankar för att icke begå brott ... Ynglingar och jungfrur, som störas i
  sömnen, oroas oftast icke av _sina_ fantasier som man tror, utan av
  _andras_ fantasier, antingen sovandes eller vakandes. Jag kan icke
  erinra mig ha blivit störd av några vällustiga drömmar som yngling, men
  väl av förnimmelser, som tycktes komma utifrån, och föreföllo mig vara
  handgripliga. -- För att nu återvända till din far, så är det min
  övertygelse att han dödat din mor utan att veta det. Han har frusit
  ihjäl henne, och om du ser efter, så har hon dött av köld.
  
  Ester började vandra på golvet, och tog en schal från klädhängarn:
  
  -- Jag är rädd för dig! sade hon. Du fryser ihjäl mig du också!
  
  -- Lägg bort din mors schal! sade greven lugnt. Det sitter så mycket i
  den av hennes _aura_; och det kan oroa dig! Du kan komma in i sjukliga
  stämningar ...
  
  Ester kastade schalen ifrån sig, och sade:
  
  -- Det känns som nässlor på kroppen!
  
  -- Nessus-dräkten! där har du den. -- Ser du hur känsligt själslivet är.
  Du ser det icke i mikroskopet, men med ditt vakna inre öga ser du det!
  
  -- Varför har du aldrig sagt mig sådant förut?
  
  -- Därför, att om jag sagt det, hade vårt förhållande varit slut; ty det
  berodde ju på att jag lät dig tro mig dyperad. -- Men min vän, du har
  aldrig haft några hemligheter för mig. -- När du sista gången gick på
  balen utan mig, var du ond på mig, och du hade beslutat att hämnas. Jag
  satt hemma och följde dig i mina tankar. När du förrådde mig, när du
  lämnade ut mitt huvud och min ära till en kavaljer jag gissar, då grät
  min själ såsom över ett brott mot himlens lagar. Och när du lät honom
  kyssa dig bakom en dörr ...
  
  Ester stod stum av fasa, och hennes ansikte frågade: »Hur kan du veta
  det?» Men Max, som bara väntat på denna bekräftelse, fortsatte:
  
  -- Då kände jag en smutskänsla över hela min hud, så intensiv, att jag
  måste kasta av mig alla kläderna, och i min badbalja skölja mig. Där ser
  du, att vi icke kunna leva tillsammans, då du icke kan äga något hemligt
  för mig! Därföre, sedan jag uppfyllt hederns lagar och bjudit dig
  vigsel, säger jag farväl. -- Farväl! Nu tar jag igen mitt!
  
  Han gick, och Ester stod kvar mitt på golvet stel som en stod.
  
  
  
  
                           FJORTONDE KAPITLET.
                             Majestätsbrott.
  
  
  Åtalet hade skett och väckt mycken uppmärksamhet. Man frågade sig om det
  var ett uttryck av övermod eller av fruktan. Konungamakten var ju så
  försvagad, att innehavaren icke vågade begagna de stora rättigheter
  grundlagen beviljade, såsom att välja fritt sina rådgivare. Och i Norge
  regerades faktiskt med namnstämpeln. Monarken var endast ett slags
  representant för riket hemma, liksom envoyéerna representerade riket i
  utlandet. Regera gjorde riksdagen, och monarken var icke längre regent.
  Vid mottagandet av en deputation, som begärde hans understöd i en viktig
  lagstiftningsfråga, hade majestätet beklagat att han ingenting kunde
  göra åt saken, emedan hans makt icke var så stor som de trodde. Men ju
  svagare stödet däruppe blev, dess räddare blevo alla dessa hjälplösa,
  som söka skyddet däruppe; de skockades som arga får och gingo småvägar
  för att hinna före, vägar som aldrig voro raka, och därför ofta rätt
  svåra att följa för de nerifrån sig försvarande.
  
  Bland monarkiens oskyldigare försvarsmedel var besittandet av hegemonin
  i teatervärlden. På teatern råkade folket sin monark, endast där; och
  där hade han sin mottagning, hälsades av sina trogna, och med händernas
  sammanslående gav han en vink om vad som borde hyllas och vad som skulle
  nedtystas. Det var ett majfält och ett allshärjarting, och därför var
  positionen icke oviktig. När nu riksdagen i ett anfall av sparsamhet,
  eller av insikt om teaterns betydelse som en extrajudiciell
  riksförsamling, där det hände att beställda pjäser på ett lättsinnigt
  sätt karrikerat lagstiftare i riksdan, drog in anslaget till teatrarne,
  blev det oro i det övre lägret.
  
  Sekundteatern, som följt med sin tid och hållit uppe den stora konsten,
  hade haft en svår konkurrens med statens teatrar, och medlen att hindra
  den fria teatern hade icke alltid varit valda. Sålunda hade de kungliga,
  som själva sutto i absolut eldfarliga hus, förmått myndigheterna ålägga
  sekundteatern så dyrbara åtgärder mot dess mindre eldfara, att den ådrog
  sig en stor betungande skuld.
  
  Nu, när den kungliga skulle stängas, uppstod en fruktan att
  sekundteatern kunde bli den tongivande numro ett, och det måste hindras.
  Då sammanrotade sig adel och borgare, och gjorde ett teaterkonsortium,
  som under sken av fosterländsk uppoffring startade en lotteri-teater,
  vilken sedan skulle purras på nationen såsom kunglig nationalteater,
  allt under förutsättning att riksdagen skulle mottaga den trojanska
  gåvan. Det vill säga, man ämnade få en hovteater, som riksdagen
  underhölle, trots dennas bestämda vägran att driva teater- och
  krogrörelse.
  
  Detta svekfulla och något enfaldiga tillvägagående hade retat
  demokraterna, och bildat utgångstemat för Holger Borgs artiklar, vilka
  slutligen utmynnade i majestätsbrottet.
  
  Artikeln hade i sammandrag, följande lydelse:
  
                               _Om Fursten_
                                    av
                           _Anti-Macchiavelli_.
  
  Så länge folken ännu önska en herre, skall denne alltid erinra sig att
  han sitter på sin plats med folkets önskan; men även om han tror sig
  sitta där med Guds nåde, bör han minnas att det är en Guds nåd han
  finnes där, och han skall icke överlämna sig åt den villfarelsen att han
  får regera på Guds försyn.
  
  Fursten skall uppfostras till statsman och icke till officer, ty staten
  är ingen armé, utan staten är en stat.
  
  Fursten är _även_ kyrkans summus episcopus, men därför behöver han icke
  uppträda i statsrådet med mitra och kräckla, vilket vore lika oformligt
  som när han mottager främmande sändebud i amiralsuniform.
  
  Fursten skall hålla sig fri från alla medborgerliga och småborgerliga
  intressen, ty hans person tillhör staten; och han skall i sin person
  värdigt uppehålla dens anseende, han representerar.
  
  Fursten skall icke driva affärer, icke konkurrera i konst, vetenskap
  eller litteratur, ty hela hans tid tillhör staten. Och den som skall
  överse åtta statsdepartements och två representantkammares arbeten, den
  _får_ icke ha tid till annat. _Har_ han tid till annat, så sköter han
  icke sin plats.
  
  Fursten skall vara rättvis som allmakten han tror på; fast, men icke
  grym; överseende, men icke slapp; oförvitlig, men icke skenhelig; han
  skall ha mod att försaka den rörliga hopens gunst, och i medvetandet om
  högre plikters uppfyllande våga stå ensam, om det gäller.
  
  På sin upphöjda plats, befriad från beröringen med livets skräp, och
  fritagen från omtankan om bärgningen, skall han leva i skönhet och umgås
  med visa män och goda män, icke med gäckar och dobblare; då skall han
  kunna se ut över riket med större blick på tingen än andra dödlige; då
  skall hans rådslag väga och hans ord gälla.
  
  Fursten får icke känna sig klassmedveten. Han skall icke vara adelns
  överhuvud, icke hovets, icke furstehusets, utan han skall känna sig som
  statens försyn, nationens försvar och landets fader.
  
  Fursten skall icke se på småsaker, sådant skall han stå över; hans nåd
  skall träffa den värdige och icke den ovärdige; ty nåd blir lätt orätt.
  
  Fursten skall skydda den svage, icke därför att denne är svag, utan när
  honom förtryck sker; eljes icke.
  
  -- -- --
  
  Allmänna ordalag, som kunde tillämpas på enskilda fall, se där artikelns
  innehåll. Domen hade emellertid fallit, och lydde på tre månars
  fängelse. Man frågade sig hur det var möjligt.
  
  Det hade hänt mycket de sista åren: genom tullarne hade riket isolerat
  sig; genom regeringens närmande till tyska riket, hade en viss junker-
  och militärgeist bemäktigat sig sinnena hos de övre; och nu efter
  urtiman, då armén fått tag i nationens uppfostran, blev det tjockt i
  luften. Norrmännens krigshot och rustningar, skrämde de stilla i landet;
  socialdemokratiens framryckande hotade samhällets grundvalar; därför
  samlades all hjälplöshet, allt som var trötthet och lättja under det
  högsta beskyddet, och i denna högborgerliga majoritet hälsade man åtalet
  och domen med enhällig belåtenhet.
  
  Holger Borgs hem hade med tidningens växande inflytande ändrat karaktär
  och blivit ett tillhåll för mångahanda folk. Men frun i huset, som
  utfärdade bjudningslistorna, märkte snart att återbudens antal ökades,
  så att man måste låta inryckningarne ske klassvis eller i matlag. Och
  därför höllos särskilda bjudningar för högre officerare, för detta
  statsråd och utskottsledamöter; det var första klassens inryckning.
  Många kommo därför att de icke vågade utebli, och de, som voro tvingade,
  visade oförställt att de icke kommit godvilligt. De iakttogo icke vanlig
  hövlighet; de konverserade icke värdinnan; de tego och åto, men kunde
  låta ett par rätter gå förbi orörda, emedan de voro mätta förut. Allt
  detta förödmjukade den strama ingenjören, men hans hustru ville det, och
  som han företrädde kvinnans rättigheter, så fick hon råda.
  
  Det var just en sådan där middag, då man började sätta i fråga åtalet.
  De högre officerarne hade uteblivit, och det var bara en kapten
  närvarande. Han var där, emedan han dels hade växlar, dels brukade få in
  små notiser av generalstabens märke, skenbart oskyldiga, men av ganska
  gediget innehåll. I dag var han hög, emedan hans förmän voro frånvarande
  och emedan han vädrade onåden. Han petade tänderna med dessertkniven,
  skötte buteljerna själv, och tände cigarretter. Frun i huset var nervös,
  och som hon fått den fula ovanan att korrigera sin man, anmärkte hon på
  allt vad han tog sig för, mera av tanklöshet och bristande behärskning
  än av elakhet. Mannen, som stacks från ena sidan av hustrun, från den
  andra av kaptenens oborstade uppförande, blev alldeles förstummad, och
  hans tystnad inverkade på sällskapet. Man lutade huvena över tallrikarne
  och vågade icke se på varann.
  
  Denna behagliga förtrollning, som brukar råda vid en festlig måltid, där
  man synes ha druckit glömska ur de glimrande glasen, där man lever
  tillsammans några halvtimmar under fullständig illusion av att man är
  vänner, och har intet obytt, den var bruten. Alla voro väckta och
  medvetna, och de sutto som avklädda inför varandra; de hörde varandras
  tysta tankar, de uttalade med minerna allas hemligheter; alla intressen
  och passioner, som sammanfört dem här, tycktes blottade, och de skämdes
  för varandra och sig själva. Värdinnan, som avlagt bohême-tagen för
  tillfället, och varit stel och högtidlig, slog nu om, och tog upp en
  annan ton, då hon såg att gärdet var uppgivet; och i rena förtvivlan
  tömde hon ett fullt glas för att ge sig mod, men dedicerade detta till
  kaptenen, som genast fattade situationen och beslöt att gaska opp
  sällskapet. Ett minne om att tidningen gav huld och skydd åt den
  »oanständiga litteraturen», som han aldrig läst, och vissa hörsagor om
  husets tredje-klass-bjudningar för artistbohêmen, där det skulle gå så
  lustigt till, döko upp från det sista glasets botten, och glömmande de
  vise männens gråa huven, började han glamma.
  
  -- Nåå, ni lär ha så roligt på era artistbjudningar, sade han; jag har
  hört berättas mustiga saker, och jag kunde gärna få vara med nästa gång.
  
  -- Vad har ni hört för slag? frågade frun, oförsiktigt nog, men nu ville
  hon ha roligt till vad pris som hälst.
  
  -- Jo, då ...
  
  Här sökte värden avstyra, men det var för sent.
  
  -- Jo, jag hörde om skalden Grönlund, som kom en halv timme för sent
  till middan, och när han kom, var han så full att han lade för sig
  kalopsen på bordduken!
  
  -- Det var visst inte kalops ... skrek frun.
  
  -- Nå, så var det lungmos, då ... Och när de kom till plättarne, så tog
  han frun på knäna, med den påföljd att han lyftades opp och kastades ut
  i farstun. Är det sant, det, Holger?
  
  -- Att han blev utkastad, det är sant, svarade värden, och att sådant
  kan hända vem som hälst, vilken uppför sig illa, det står fast.
  
  Sista skymten av förställning hade dunstat bort; man satt där som man
  var, fiender födda, fiender uppfostrade, och så brast det löst. Officern
  drog blankt:
  
  -- Menar du att jag, som hedrar ditt hus med min närvaro, skulle vänta
  på en utkastning, jag skulle vid första vink skudda detta stoft av mina
  fötter, och vända ryggen åt ett sällskap, där jag aldrig bort sätta min
  stuts ...
  
  Frun sprang ut, gråtande; herrn följde efter. Gästerna reste sig och
  gingo ut i tamburen. Den siste kämpen, kaptenen, fyllde ett glas
  madeira, och drack lugnt ur, antydande att han icke flydde, utan var
  beredd på slag. Men, när ingen kom, tände han en cigarr, och gick ut i
  den tomma tamburen, där en tjänsteflicka hjälpte honom med rocken. Sedan
  han tagit henne under hakan och frågat vad hon hette, singlade han ut i
  farstun.
  
  Emellertid hade frun kastat sig på sin säng i raseri.
  
  -- Ja, varför ska du bjuda såna här busar i uniform? tröstade mannen.
  
  -- Å, det är inga busar, men du skriver som en buse i tidningen, och
  därför vill inga hederliga människor komma till oss mer.
  
  Det var hustruns hela opinion om hans verksamhet. Han kände den litet
  förut, men hustrun hade så ofta hört sig firas som hans goda genius, att
  hon för rollens skull gärna ville ha inspirerat hans artiklar, när de
  hälsades med bifall. Detta öppna erkännande att hon föraktade hans
  åsikter, träffade honom som ett slag i huvet just nu, då han behövde
  gillande, men han kunde icke bli ond på henne, som dock lett honom in i
  dessa kretsar, där han icke ville vara.
  
  Han gick ut i salen, som han fann tom med det skövlade bordet; tjänarne
  stodo väntande, och han skämdes inför dem. Gästerna hade gått utan
  avsked. Hemmet var smutsat och han själv skymfad, förödmjukad. Men i
  denna stund beslöt han rensa upp huset, och icke mer falla för sin
  kvinnas fåfänga. Det skulle kosta honom hans skröpliga lycka, som bara
  var inbillad, men det måste ske.
  
  Han tog på sig för att gå till tidningen. Där fick han underrättelsen om
  åtalet, och detta klargjorde med ens hans ställning. Det var krigets
  förklarande, och i aftontidningarne gjordes redan uppmarschen. Ingen
  kompromiss mer; inga illusioner om försoning mellan klasserna; de övre
  hade övertaget och sedan de fått armén av urtiman, öppnade de striden.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Dagen innan han skulle träda i fängelse fick han ett uppträde med
  hustrun, som söndrade dem. Hon fordrade att han skulle begära nåd, för
  hennes skull. När han vägrade, förklarade hon honom icke vara man; ty en
  man uppoffrade sig för sin hustru.
  
  Han var så insnärjd i sina teorier att han blev svarslös; men i denna
  känsla av värnlöshet föddes nu för första gången motståndet, som skulle
  bli frigörelsen.
  
  Varför kunde han icke svara? Därför att hennes påstående var så dumt, så
  att icke ett svar fanns som passade.
  
  Han gick ut på aftonen besluten att icke återvända. Klockan halv elva
  hade hans vänner en avskedsfest för honom i Götiska rummen. Innan mötet
  gick han på Operan med sin morbror doktor Borg. De sutto på parkett, och
  väntade uvertyren. Publiken var högtidsklädd, men kungliga logen var
  tom, så att han icke blev klar med situationen.
  
  Orkestern samlades och började stämma. Kapellmästarn steg upp; knackade
  ... men i detsamma vände han sig åt den kungliga logen med en bugning;
  och nu spelades upp »Ur svenska hjärtan».
  
  Publiken reste sig; alla reste sig, utom Holger och doktorn.
  
  -- Är det Gesslers hatt man bugar för? frågade han morbrodern.
  
  -- Det måtte vara namnsdag eller födelsedag ...
  
  -- Ja, men för tomma logen? Det är ju böss!
  
  I detsamma hördes en befallande stämma: Stig upp!
  
  Holger vände sig om, men i detsamma fattades han i kragen och lyftes
  från sin plats. Som han aldrig begagnade andra vapen än ord och penna,
  gick han, och doktorn följde.
  
  -- Vad är detta? frågade han, utkommen på gatan.
  
  -- Det är svenske lakejen! Att hälsa sin monark, ja väl, men hälsa på
  stolar och bord! Nu förstår du vad nya Operan betyder!
  
  -- Jag tog rätt då, när jag högg in! -- Vi får väl en tioårsperiod nu,
  som blir skön!
  
  -- Jag skall tala om något för dig, som jag hört i dag, men under ditt
  tysthetslöfte. En läkare i landsorten, en vän som aldrig ljuger,
  berättade att han blivit tillspord av befälhavaren i militärdistriktet,
  om han, i händelse av krig mot Norge, ville gå med som kirurg!
  
  -- Det har jag hört från andra håll, men det förnekas uppifrån
  officiellt.
  
  -- De ljuger förstås.
  
  -- Det tror jag inte de gör, men det kunde ju vara att känna sig för.
  
  -- Ljuger de inte, däroppe? Då känner du inte diplomater. Det är ju för
  resten den gamla statskonsten, att synas uppriktig men vara falsk. Den
  ärlige mäklaren hade dock redigerat Emserdepeschen. Ja, Norge! som
  kostat Sverige tjugo års tankemödor, som rivit sönder oss och avlett vår
  uppmärksamhet från våra egna intressen. Förtjänar det lilla landet så
  mycken uppmärksamhet? Ett folk av fiskare, skeppare och herdar, levande
  för dagen, skuldsatt som vi. Ett turistland med hotellvärdar; mera
  berömt för sina vyer än sin åkermark; exporterar torr fisk och fruset
  vatten. Vad har vi med dem att göra? Högfärdiga kräk, som begära
  kvinnoregimente! Fyffan!
  
  -- Du, kvinnohatare!
  
  -- Dumbom! Jag står just i begrepp att gifta om mig för tredje gången.
  
  -- Det finns ingen kvinnofråga för mig! Jag ser bara människor.
  
  -- Kan du inte heller se skillnad på man och kvinna, då du är pervers,
  som alla de andra. Men efter som du skall in i fängelset i morgon, så
  talar vi om något annat! -- Har du hört att de gula blivit degraderade?
  
  -- Ja, det sägs, men de lär ha spelat bort kyrkan.
  
  -- Monumentet över nederlaget vid Lützen. De är kostliga här i landet,
  som fira våra nederlag; och de ämna snart fira Pultava med.
  
  -- A propos de gula, det lär vara falska anor där också, ty gula
  brigaden vid Lützen utgjordes av tyskar, och stod i centern; för övrigt
  bestod en brigad av flera regimenten; och det här gula lär räknas från
  frihetstiden.
  
  -- Ja visst; men kommer de här kassaförvaltarne i fängelse?
  
  -- Nej, de bli befordrade; men den som vågar tala om det, han kommer
  säkert i fängelse! Jag hade ämnat kasta in den där historien i min
  artikel, men åtrade mig; nu ångrar jag mig.
  
  De gingo förbi Mindre teatern, som var eklärerad till galaspektakel.
  
  -- Södra teaterns repertoar, och Nationalteaterns pretentioner.
  
  -- Kunglig teater, grundlagd av en majestätsförbrytare Anders Lindeberg;
  börjar och slutar med ett majestätsbrott! Vilken paradox! Du!
  
  -- En nationalteater, som styres av en spelhusvärdinna på Strandvägen
  och rekryteras av ... ja; men de stora utestängas; Antigone och Julia ha
  flytt, Hamlet och Horatio gå lediga i Torget och vänta på slutet. Smaken
  är icke hög på höjderna. »Glad och smutsig» det är deras! Allvaret är de
  rädda för.
  
  -- Det är kostligt med de gamla idealisterna; Allehanda proklamerar Paul
  de Kock som oskuldsfull, och Posttidningen beskyddar den »liderlige och
  gudlöse» Anatole France! Vad är det?
  
  -- Det är Barrabas! Vem som hälst, giv fri, själva Barrabas, bara inte
  den store Zola! De ha en sådan fasa för allt stort och starkt, därför
  att de äro små och svaga. -- Vet du, nyss ini operasalen, när jag kände
  den där handen bakifrån läggas tung på mig, så frågade jag, vad den
  okände ville för slag. -- En självlös stackare, som icke rår på mig,
  amplifierar sin obetydliga person genom att göra sig till en del av
  kungligheten. Han vill att jag skall dyrka _hans_ gud, därför att det är
  _hans_, så känner han sig ovanpå mig ett ögonblick. Det är ett slags
  kolonidjur, koraller som leva och växa i klump. De tänka inga tankar,
  utan erinra endast vad de läst i tidningen, i boken, vad de hört pratas;
  när de läsa, assimilera de, allt orensat, korn och småsten, en palt och
  en lort; och när de tala, öppna de sfinktern och släppa ut genom munnen
  som är deras anus. Det är majoriteten, det trogna folket, det sunda
  förståndet som bara är oförstånd; det är de rättänkande, de stilla i
  landet, kärnan av befolkningen. Och alla äro de härsklystna, men kunna
  endast härska genom härskaren, som blir deras redskap, emedan han
  härskar genom dem. -- Vet du, jag blir anarkist, mot min vilja!
  
  -- Vem blir inte det! -- Då liv och utveckling ökat farten så att man nu
  passerar en världshistorisk period på tio år, blir det allt pinsammare
  för de växande att tryckas ner av en föråldrad styrelseform, som
  ingenting förstår av sin samtid. Sederna förändras, men gamla sedelagar
  kvarstå; rättsbegreppen förnyas, men lagboken står kvar vid 1734 och
  1866. När vi räknar i meter och kronor, så mäta de gamla med alnsticka
  och i riksdalermynt. Det är dessa missproportioner i samhällsbyggnaden,
  som gör det till ett helvete eller dårhus att leva. Vet du vad: ett land
  som icke haft sin revolution, det kan icke växa. Se i adelskalendern
  skall du finna, om vi behöva ett Stockholms blodbad, ett Linköpings dito
  och en Carl XI:s reduktion. Har du gått i Lund och sett Lundagård? Där
  kan icke växa ett ungt träd, ty de gamla stå i vägen och skugga; ihåliga
  och ruttna är de, och ugglor bo i dem. Fälla dem får man icke! Varför
  fan får man inte? ... Den dan de ramlar själva, ja då blir hela parken
  en sandöken, och man får vänta mansåldrar innan igenväxten sker. Nej,
  det skall gallras och förnyas!
  
  -- Skulle du vilja stå vid schavotten?
  
  -- Jag? Så gärna! Jag är van vid oskyldigas lidanden under operationer;
  och jag skulle stå vid huvet och ge dem ett gott ord i sista stunden,
  efter att ha kloroformerat dem. Jag är vilde jag, fastän mantalsskriven
  svensk; och jag tror att vildarne ha framtiden för sig. Du vet ju att
  alla bildade nationer dö, av bildning, av pjåsk, av djurskydd och
  etnografiska muséer. Den som vänder sig tillbaka, för att se på sina
  träckar, den skall döden dö. Det är vad nationen nu gör, när den ser sig
  tillbaka, på Lützen och Narva, på Gustav den tredje och Svenska
  akademin, på luskåkar och klockstaplar, lokträn och snibbaskålar; de
  vänder sig bara om, pekar på lortarne och säger: Se detta hava vi gjort!
  -- Ja, och har de inte gjort ifrån sig snart, så få vi aldrig tillfälle
  göra _vårt_ tarv!
  
  -- Är du tillbaka på din äldre ståndpunkt om det stora Bosch?
  
  -- Ja, när jag är trött, så tycker jag det är Bosch alltsammans; men när
  jag sovit ut, så är jag färdig att dansa fram igen mot det stora okända!
  
                     *       *       *       *       *
  
  De vandrade gata upp, gata ner.
  
  -- Ser du, återupptog doktorn; tillståndet nu är desto olidligare för
  mig och mina jämnåriga, som vi äro uppfostrade på 60-talet i den
  föreställningen att monarkien var något olagligt, usurperat; att fursten
  var folkets naturliga fiende, och att den som ville vara Brutus
  förtjänade stora triumfen. Vi hörde ju frihetssångare som Talis Qvalis
  och Snoilsky sjunga om republiken som det högsta goda. Detta gjorde att
  vi republikaner gingo och väntade på det nya Jerusalem, och 1866 trodde
  vi det vara kommet. Men det kom inte. Och när detta träffade dig, då
  ramlade vi ner i 40-talet. Jag tycker det luktar Karl Johan i dag,
  Crusenstolpe och Anders Lindeberg, men mest Karl Johan. Det sista är för
  mig inbegreppet av allt jolm: indragningsmakten och stadshuset, Vaxholms
  fästning och storläger; med ett ord: det som var före mig, var dött och
  var mull som vi växte i redan; detta grävs upp och luktar. Nå, men är du
  rädd för fängelset?
  
  -- Nej! Tvärtom! Det skall bli mig en rekreation, då jag vill göra om
  min uppfostran.
  
  -- Ja, det är inte att leka med; jag har suttit sex dygn som
  militärläkare, och det höll på att bli överproduktion i hjärnan.
  
  -- Vad hade du gjort då?
  
  -- Jag hade opponerat mig mot den olagliga behandlingen av
  värnepliktige. Läkarne begagnade manskapet till idiotiska experiment
  såsom att mäta upp magsäckens rymd, som varje lärobok uppger hålla tre
  liter. Därför skulle de svälja slangen, och när de inte kunde eller
  ville, så straffades de för insubordination. Vad säger du om det? Nåväl,
  jag tog de förorättades försvar, och fick sex dagars fängelse. Det är
  Sverige, det land, som i min ungdom skulle med lag byggas! -- Denna nya
  armé betyder lilla belägringstillståndet! En konstitutionell monarki,
  med ett pretorianskt garde mitt inuti, som bestämmer högsta viljan.
  Godtycke, mannamån, laglöshet, där har du't. -- -- --
  
  De gingo ännu en halv timme, tysta, väntande klockslaget då
  avskedsfesten skulle börja.
  
  Då ryckte plötsligt en koloss fram bakifrån, och med mild, deltagande
  stämma, hördes pastor Alroth:
  
  -- Vi gån I och ären så bedrövade?
  
  Pastorn hade nämligen rest in för att hälsa sin systerson Holger och
  visa honom sitt deltagande. Han var visserligen en lojal undersåte, men
  i likhet med prästerskapet i gemen, kunde han icke lida att den
  lutherska kyrkans överhuvud var en amiral. Detta att landsfadren skulle
  vara kyrkans summus episcopus hade reformationen medfört; och en
  världslig påve ovanför ärkebiskopen liknade något gardesregimentens
  hierarki, där översten dock alltid var bara sekundchef. Holgers
  påpekande av denna gamla oformlighet hade tilltalat pastorn, och han var
  därför idel vänlighet, när de tågade upp i de Götiska rummen.
  
  Gamla gardet var där; konsul Levi, arkitekten Kurt, som eljes gick sina
  egna vägar och icke lät tala om sig; Sellén, osynlig och ofta på resor.
  
  Stämningen var tryckt. Allvaret hade slutligen kommit, och slyngelåldern
  var förbi. Nu skulle man besegla sina läror med lidandet och utan jämmer
  taga följderna.
  
  -- Var är Lundell, professorn? frågade doktorn, som ville ha en
  syndabock.
  
  -- Han kommer icke, svarade Sellén. Han är riddare av ordensstjärnan och
  kan icke lida majestätsbrott.
  
  -- Där ser ni ordensstjärnan! Kontramärket, som visat att man avlämnat
  sitt ytterplagg, sålt sin hud! Den är inte så oskyldig, som man säger!
  utfor doktorn.
  
  Pastorn tog Holger avsides i en fönstersmyg.
  
  -- Jag skall hälsa från din far!
  
  -- Vad gör han, hur lever han?
  
  -- Han sitter åter hemma hos barnen, men är sig icke lik. Det oförtjänta
  vanrykte han iråkat, och de förfärliga misstankar, som uppstodo rörande
  din mors död, tyckas hava trängt in på honom, så att han inbillar sig
  vara skyldig.
  
  -- Ett icke oväntat fall, svarade Holger. Den tid jag läste ovettet om
  mig i tidningarne, började jag slutligen tro så smått att jag var den
  usling, som man skildrade. -- Nå, hur har bror Anders det på Långvik?
  
  -- Vet du inte det? -- Han skall resa till Amerika, sedan arrendet gått
  ut.
  
  -- Till Amerika? Till nya Sverige? -- Ja; där råkas vi väl alla en gång.
  
  Bålen var framsatt, och doktorn kallade:
  
  -- Ja, go' vänner, tog han upp. I detta rum firade vi franska
  revolutionen på 80-talets sista år. Bror Alroth var visserligen inte med
  den gången, ty han är icke revolutionär, och att han befinner sig här i
  dag har sina intima orsaker, som vi skola respektera. Dörrarne till
  musiksalongerna äro också för hans skull stängda, men han tillåter nog
  att vi gläntar på dem ett ögonblick, då jag till dagens ära låter spela
  upp Marseljäsen.
  
  Pastorn nickade bifall, men icke utan en viss fruktan.
  
  -- Det vi skulle säga Holger i kväll, fortfor doktorn, det vet han
  förut; vi varken prisa hans gärning eller beklaga hans öde, ty
  krigsmannen gör sin plikt utan att begära lön eller ros.
  
  -- Ingen politik bara! viskade Holger med en blick på prästen, för
  vilkens känslor han ömmade, trots allt.
  
  -- Nej, ingen politik, bara lite musik att strama opp oss med!
  
  Han gav en vink åt vaktmästarn, som öppnade fonddörrarne utåt
  salongerna, och utträdde på balkongen där han med servetten gav en vink
  åt musikestraden. Det blev en paus. Och därpå spelade orkestern upp: »Ur
  svenska hjärtans djup».
  
  Buller av stolar och bord nerifrån hördes, då publiken reste sig och på
  en gång instämde, sjungande.
  
  -- Svar på tal, gossar! fann sig doktorn.
  
  Pastorn förstod icke situationen, utan trodde det hela varit ett skämt,
  så att han blev oberörd av det mothugg, som förstämde de andra. Och han
  började tala om all världens ting, likgiltiga småsaker, dem de andra
  åhörde under det de tänkte sina tysta tankar.
  
  Supén gick hastigt förbi, och man bröt snart upp, ty det månghövdade
  väsendet därnere i salongen kändes hotande, kvävande.
  
  Doktorn och brorsonen gingo ensamma till ett hotell, ty Holger ville
  icke se sitt hem mer, förrän han kom ut ur fängelset.
  
  -- Minoritet i dag, majoritet i morgon! talade doktorn. För övrigt har
  erfarenheten lärt, att den, som vandrar i skogen och tror sig gått
  vilse, plötsligen är framme vid målet. Franska revolutionen kunde endast
  uppstå efter en Ludvig XV:s regering. Ju sämre, dess bättre! För resten
  är det här bara en grötvila; man släpper ut i remmen och aptiten är där
  igen. Det skall slå back i seglen när man vänder, och du skall se att vi
  snart är över stag. Man förefaller mig gå omkring och ta avsked av allt
  gammalt, man snart skall skiljas ifrån; det blir så kärt, då, allt vad
  man mindre aktat. Det nya seklet kommer med ett nytt släkte, och nya
  tankar, och då har det här vissnat ner av sig själv. Kryp in du nu,
  Holger och förpuppa dig. Kom ut igen med vingar, så flyger vi! -- Och
  nu! Stora famnen, och god natt!
  
  De skildes, utan smärta, utan stora ord, men med ett allvar, som de icke
  känt förr.
  
  
  
  
                            FEMTONDE KAPITLET.
                             På Operakällarn.
  
  
  Ett par år hade gått igen. Doktor Borg och redaktören Holger sutto en
  eftermiddag på den nya Operakällarn. Holger Borg var icke sig lik; de
  tre månaderna i fängelset hade haft ett märkvärdigt inflytande på honom.
  Någonting hade hänt, som han icke ville tala om; och hans ansikte hade
  stelnat, så att han icke kunde le; det var något fruset invändigt, och
  någon nerv föreföll brusten. Men han vidhöll i sin strävan god gång
  framåt; dock märktes en skillnad i hans behandling av de religiösa. Han
  hånade icke mer, hädade icke heller; hans glada tro på världsmekaniken
  utan mekanikus hade dunstat bort, och han kunde icke längre förklara
  människors öden med zoologin.
  
  Det var detsamma året som det började spöka i världen. Tecken och under
  skedde, hemlighetsfulla dödsfall, fjärrskådningar, profetior. Och
  frontförändringar inträffade; de trogna blevo otrogna, och
  upplysningsmännen blevo troende. Själva vetenskapen led fiaskon; Kochs
  million-lymfa klickade; inga upptäckter, inga framsteg, bara knåp; men
  då hördes från Amerika att man gjorde guld av silver och koppar, att ett
  bolag bildats under betäckning av de stora namnen Edison och Tezla.
  Därmed var ju kemien bankrutt och alkemin kom opp.
  
  Häxprocesser omtalades som förestående i Paris; omvändelser till
  katolicismen spordes; de sköna konsterna hade lämnat naturalismen och
  gingo åt mysticism liksom litteraturen. Det var ett kokande och en
  rörelse i världen, som bådade nytt.
  
  Vännerna suto just och dividerade om framtidens utsikter, då Holger kom
  att rikta sin blick på de celebra takmålningarne:
  
  -- Inte kan jag se något osedligt; såna där tavlor har de fullt på
  museum och på Stockholms slott.
  
  -- Ja, men det kostbara i saken var att se huru den store Faustmannen,
  som var sedlighetsvän och antinaturalist 84, nu uppträdde till
  nakothetens försvar, och med en energi, som man väntat av honom förgäves
  på rätta stället.
  
  -- Han är död nu, och skall begravas i morgon. Det skall bli
  intressangt.
  
  I detsamma kom aftontidningen. Holger måste titta i den.
  
  Doktorn hörde ett fnysande och ett knycklande, och märkte att Holger
  blev smal om näsan.
  
  -- Har du förlorat något? frågade han.
  
  Tidningen skramlade i handen på den läsande, och han lät den falla på
  bordet.
  
  -- Vad har hänt?
  
  -- Läs!
  
  Doktorn läste; läste och svällde ut, läste och ljusnade.
  
  Han läste att svenska kvinnoemancipationens översteprästinna slungat
  hela röran i golvet, då hon upptäckt att det var galenskap. Och hon
  uppmanade könet och mödrarna att arbeta för kvinnans utveckling till
  kvinna, till moder och maka.
  
  -- Äntligen! utropade doktorn. Pannkaka blev det och var det, därför att
  det utgick från en falsk förutsättning. Men tänk, så mycket arbete, så
  mycket hat, så mycket s-t, som rörts opp. De ville ju mörda Falk därför
  att han inte kunde fatta galenskapens finesser. Om jag vore troende, så
  skulle jag offra en hekatomb åt gudarne!
  
  Holger kunde icke deltaga, ty han kände sig ha förlorat sin religion,
  tron på kvinnan! Och till att erkänna ett misstag hade han icke kraft.
  Han blev ond som vanligt är, och efter att ha hämtat sig, reste han
  borst.
  
  -- Därför att hon tröttnat, så ...
  
  -- Så? Talar vi, om annat! Hur ha Ester och Max det?
  
  -- De äro visst goda vänner, men giftermålet uppsköts, då prästerna inte
  ville lysa.
  
  -- Och varför skall det lysas ut, att två människor ämna älska! Det
  hemligaste, som en naturlig känsla bjuder en dölja, det skall utställas!
  Jag tycker det är cyniskt! Men man är rädd för tvegifte! Det är man, men
  dessa kända bigamier och polygamier _inom_ kända äktenskap, de äro
  strafflösa, och ha blivit sed. Kvinnan tar nu en man bara för att få ett
  förkläde och ett laga skydd -- det ska fan vara bulvan åt liderliga
  kvinnor. Och när ni frigjorde kvinnan från kvinnligheten och
  blygsamheten, blev hon en kokott. Det är ni, som förstört könet och
  äktenskapet, och det är dessa manliga kvinnor, som fördärvat männens
  instinkter så att de blivit perversa. Så slutade Grekland! Med aspasior,
  väninnor och sodomiter. Jag tror vi nalkas slutet! Jag har, som du vet,
  flera gånger sökt en maka, husmor och mor, men bara funnit en kokott.
  Brunst och hat, det var vad jag fann. För min kärlek -- förlåt uttrycket
  -- sökte jag genkärlek, men fann bara hat; hat mot mannen, vilket tycks
  utgöra kvinnans så kallade kärlek. Att få förnedra en man, det är hennes
  ideal. Du känner till det! -- Du ger henne din mannakraft, och med den
  kraften, din kraft, behärskar hon dig. Och hon verkar som
  induktionsapparaten; hon mångdubblar din strömstyrka och kastar om
  strömmen mot dig. Men det har du aldrig förstått! Se på din juvel hur
  hon faller ihop, var gång du avbryter strömmen! Det är dig själv du
  böjer dig för, när du är böjd under henne! -- De här »stora kvinnorna»
  du beundrat, se bara hur de uppstår. Först söka de upp starka män,
  berömda, suggestiva; när de hämtat kraft i sina ackumulatorer, så börja
  de själva leka batteri och sända ut strömmar, som dock bara äro
  sekundära. -- När allting är färdigt, då kommer de och tar; när
  slagfälten äro besådda med döda och sårade, då komma benplockerskorna;
  och alltid finns en hjord av svaga män, som hylla sopsamlerskorna såsom
  dronningar; du känner dessa slags män, som alltid rikta sparken mot ett
  manligt skrev ...
  
  -- Ja, men du är kvinnohatare!
  
  -- Om jag tänker rätt efter, så kanske jag bör svara ja. Jag hatar ju
  allt fientligt, och efter jag hatar henne, så är hon ju fienden. Och är
  hon fienden, så hatar hon mannen. Könen hata varandra, det är väl
  sanningen, och detta hat är nog repulsionen mellan motsatta, som i
  kärleken ompolariseras till attraktion. Du kan då lika gärna kalla alla
  kvinnor manhatare, som du kan kalla mig kvinnohatare. Intermittenta
  strömmar! Det är kärleken! -- Men kvinnan har alltid utövat en sund
  attraktion på mig, därför kan jag icke med gott samvete vidgå något
  speciellt kvinnohat, som jag vore ensam om! Tvärtom, jag har alltid känt
  livets ödslighet utan närheten av modersskötets värme, men sen ni
  förstört kvinnorna, är det omöjligt att hålla ut. Ni säger att jag inte
  kunnat behålla dem; jag svarar, att jag icke velat behålla ruttet kött i
  huset. -- Se där ha vi Kurt! Känner du hans äktenskap då? Det var
  läckert! må du tro!
  
  Arkitekten kom in med en man i glasögon, som såg oavgjord ut. Brodern
  nickade och gick med sitt sällskap bort i ett hörn av salen.
  
  -- Ja, hur är det med hans äktenskap? frågade Holger. Det var så
  hemligt, allting; är det slut?
  
  -- Slut? Jag hoppas det! Så här fick han sitt! Han drogs in i en barnlös
  familj, och i det ögonblick då makarne tråkat ut varann. Han blev vän
  med båda; de hängde efter och släpade med honom för att fördriva
  ledsnaden. Följaktligen blev han och hon förälskade; mannen kopplade,
  utan att tro det; och en vacker dag, så, för att vara lojala,
  underrättade de mannen om sitt tycke, varpå hon reste till Paris för att
  få skilsmässa. Kurt väntade, och efter en rum tid skulle hon komma hem.
  Som han var otålig, reste han emot henne till Södertelje. Tåget
  stannade; Kurt dök igenom vagnarne för att söka den intet anande bruden.
  Slutligen fick han upp en rökkupé. Där ligger hans älskade, med huvudet
  i knä på en främmande herre, rökande cigarrett. Kurt blev icke
  bortkommen; han lyfte hatten, bad om ursäkt, och låtsades icke känna
  igen henne. Men när han kom i kupén invid, hade han damen efter sig, och
  om sin hals; gråtande, svärande, att det var ingenting: en vän som
  erbjudit sitt beskydd på resan. Som Kurt själv var hederlig och trogen,
  så trodde han att hon var det också. Det är därför kvinnan anser mannen
  vara dum! nu vet du det! Nåväl, vännen blev föreställd, och var nog
  diskret försvinna första kvälln. Men följande afton superades
  tillsammans med släktingar, och vännen var med. Där växlades förtroliga
  ord och blickar mellan vännen och fästmön, så intima, att Kurt slutligen
  miste sansen, gjorde en scen och kastade tallriken i golvet. Helt
  plötsligt fann han sig i den löjlige äkta mannens roll, men gifte sig
  hastigt, i alla fall. Nu sutto de och hade tråkigt, alldeles som hon och
  hennes make förut. Så kostligt! -- Hon kunde nämligen endast leva i
  drag. Han fick dra med henne ute. Då levde hon, när hon på restaurangen
  fick herrars blickar på sig, och då njöt hon av att se mannen pinas.
  Hela hennes tillvaro hängde på att mannen pinades. Och han måste posera
  som den lyckligt gifte, liksom alla vilka äro gifta med frånskiljda. Han
  skulle ju vara ett levande bevis på att den förre mannen »icke kunde
  göra henne lycklig». Och för att ekrasera den förre, så skulle de här ha
  barn. Kurt anser sig nämligen vara en ryslig kaxe i det fallet! Men se,
  det blev inga barn. -- Alltså: inte han heller! -- Nu börjar helvetet
  för honom i hennes ständiga förebråelser. -- »Det finns inga män,
  numera,» sade hon. -- Att det var hennes fel kom inte i frågan.
  
  Vad gjorde Kurt? Ja, vad skulle han göra? Han skaffade sig en
  förbindelse, och ett barn. Han måste ju rädda sin manliga ära. -- Frun
  stack av. Men Kurt fick hela vanäran ändå. »Han hade förfört en annans
  hustru, och så slängde han henne.» -- Men han hade icke förfört henne!
  Det gjorde ingenting! »Han hade förfört en annans fru!» Att det var
  frun, som slängde i väg, det brydde man sig inte om. Nåväl, nu är han
  fri, men kan du tro, att hans tankar än i dag syssla med den där vännen
  i kupén. Han har visst frågat alla bekanta, om de trodde att där varit
  något. -- Ja, det är trassligt nu för tiden!
  
  Nu inträdde i salen en stor fet herre, en dam och tre barn.
  
  Damen såg mycket välfödd ut, och hade ett för litet huvud på axlarne.
  
  Doktorn såg ett ögonblick på sällskapet, röck till, vände sig åt
  fönstret och höll handen för ögonen, med ett uttryck mellan skratt och
  gråt. Efter att ha låtit sällskapet tåga bort, talade han med en komisk
  salvelse:
  
  -- Där gick min första hustru med sin andra man (eller tredje, vem
  vet?). Den där fjollan som nygift sa att hon levde som en nunna, och när
  barnet kom, fånade om att hon inte förstod var det kom ifrån. Denna
  kallvattensfisk tvang mig genom sitt idiotiska prat att skiljas och
  gifta om mig. Se på hennes mun, du Holger, och akta dig för barnamunnar.
  -- Och det var min första kärlek! -- Jag tror ibland att det inte var
  dumhet, utan elakhet. Hon var avundsjuk på mig för att jag fått henne.
  Äran var för stor, och därför skulle jag berövas den! -- Det var det
  största fä jag känt, därför gjorde alla mina ovänner henne till det
  högsta väsendet; de sa att jag fått allt av henne, till och med
  medicinskt vetande. Allt vad den lilla munnen talade var så elakt, att
  jag en gång tänkte slå en spik genom tungan på henne. Jag hoppas hon
  fått smörj av sin tjockus därborta. -- Ja, Holger, sådant är livet, och
  jag har inte gjort det.
  
  
  
  
                            SEXTONDE KAPITLET.
                               Hos de döde.
  
  
  Ester Borg gick utanför kyrkan och såg att den var öppen. Det var
  vackert därinne och altaret var klätt med grönt. Utanför var granrisat,
  och alltså en begravning att vänta. Det kom folk, och bland dem såg hon
  greve Max, med vilken hon icke umgåtts sedan sex månader tillbaka. Hon
  såg honom, men det var icke han, utan en som liknade honom. Detta
  kallade hon att »se», och då visste hon att han snart skulle komma.
  
  Hon gick in för att vänta.
  
  Hon och greven hade gått isär den gången, beslutna att skiljas; men de
  hade lidit så av brytningen att de återknöto. Därpå hade de lidit av
  varandras närhet och brutit återigen; och därmed hade de hållit på i år.
  
  Ester gick upp på högra läktarn, varför visste hon inte, men hon kände
  att där var platsen, där han skulle trivas. Den såg så ut; där var nära
  till valven, högt över hopen, och något tryggande.
  
  Efter en stund kom greven verkligen, och han gick lugnt fram till Ester
  som om han stämt henne till möte.
  
  -- Har du väntat länge? frågade han med sin dämpade stämma.
  
  -- Sex månader, som du vet, svarade Ester; men har du sett mig i dag?
  
  -- Ja, nyss i en spårvagn; och jag såg dig in i ögonen så att jag tyckte
  mig tala vid dig.
  
  -- Det har »hänt» mycket sen sist?
  
  -- Ja, och jag trodde det var slut mellan oss.
  
  -- Hur så?
  
  -- Alla småsaker jag fått av dig ha gått sönder och på ett ockult sätt.
  Men det är en gammal iakttagelse.
  
  -- Tänk, vad du säger! Nu minns jag en hel mängd fall, men jag trodde
  det var slumpar. Jag fick en gång en pincenez av min farmor under det vi
  voro goda vänner. Den var av slipad bergkristall och utmärkt vid
  obduktionerna, ett riktigt underverk som jag vårdade. En dag bröt jag
  med gumman, och hon blev ond på mig. Då hände på nästa obduktion att
  glasen föllo ur utan orsak. Jag trodde att den var sönder helt enkelt;
  skickade den till lagning. Nej, den fortfor att vägra sin tjänst; blev
  lagd i en låda, och kom bort.
  
  -- Vad du säger! Så eget att det som rör ögonen är mest ömtåligt. Jag
  fick en dubbel kikare av en vän; den passade mina ögon alldeles, och jag
  njöt av att begagna. Vännen och jag blevo ovänner. Du vet att sådant
  kommer, utan synlig orsak; det förefaller som om man inte fick vara
  sams. Nåväl, när jag nästa gång skulle begagna kikarn, så kunde jag icke
  se klart. Skänkeln var för kort, och jag såg två bilder. Inte behöver
  jag säga dig, att varken skänkeln förkortats eller ögonens avstånd
  ökats! Det var ett underverk, som sker alla dagar och som dåliga
  observatörer icke märka. Förklaringen då? Hatets psykiska kraft är väl
  större än vi tror. Emellertid din ring jag fått har släppt stenen -- och
  låter icke laga sig, låter icke. På samma sätt med sigillet! Vill du
  skiljas från mig nu?
  
  -- Ja, du vet, vi vilja båda, men kunna icke. Jag lever med dig hela
  dagen så intimt att jag knappt saknar din närvaro, och jag tycker bättre
  så, ty när vi råkas bli vi osams. Det synes som om våra kroppar icke
  tålde varann.
  
  -- Ja, så synes det. Men din _aura_ följer mig, och jag förnimmer på
  avstånd din sinnesstämning mot mig som tre olika dofter, av vilka två
  äro mig särdeles angenäma. Den första är som rökelse, och den kan bli så
  tät att den verkar häxeri och vansinne, den sista är som frisk frukt.
  Den andra i ordningen är kvalmig som tvålparfym och verkar sinnligt
  ovänlig. Men i din närhet känner jag aldrig dessa dofter eller några
  andra; alltså är det inga luktförnimmelser i materiell mening, utan
  tyckes vara en översättning. Och jag känner mig aldrig osams med dig i
  din frånvaro; skiljas vi efter en storm, då mitt hat är så gränslöst att
  jag saknar ord, så, bara du gått, lägger sig hatet och ett stilla
  ljuvligt lugn inträder, under vilket jag lever med dig så intimt jag
  vill. Allt vad jag talar, tänker eller skriver, dedicerar jag till dig;
  och när du gillar mig, kan jag ha din smak i munnen, då din rökelse blir
  balsam. För att bli fri från dig, söker jag sällskap ibland, men jag
  blir rädd för människorna, de såra mig med sin närvaro, de trassla till
  våra vävnader, och jag tycker mig vara dig otrogen. -- Ja, min vän,
  universum _har_ gåtor; men människorna gå, icke som blinda, ty de se,
  men förstå icke. -- Vem du är, vem jag är, det veta vi icke! Men när vi
  förenades, tyckte jag mig omfamna ett lik, som icke var ditt, utan en
  annans ... jag vill icke säga vilkens.
  
  -- Och du, du föreföll mig vara min far, så att jag fick skam och avsky!
  Vad är detta fruktansvärda, hemlighetsfulla, som vi kommit in i?
  
  -- Nu först kanske mänskligheten får veta de olösliga gåtorna. Ana dem
  åtminstone! Du har väl ofta märkt, när jag kom till dig, att jag
  mörknade och blev stum. Du kallade det dåligt humör. Nej, min vän, jag
  kom strålande och färdig att underhålla dig i timmar. Men du såg på mig
  med en främmande blick, ditt rum var giftigt så att jag ville kvävas;
  jag måste ut, det var allt jag visste. -- Och när du sen var ond på mig,
  kunde jag inte svara och inte försvara mig. Jag tror för övrigt inte det
  finns två människor, som förstå varann. Den ena ger orden en annan
  valör, än den andra, och dessutom, när man icke förstår sig själv, hur
  skall en annan kunna förstå en? Jag förstår dig bäst i tystnaden och på
  avstånd; då är du mig närmast, utan missförstånd.
  
  -- Jag behöver icke säga dig mitt liv sedan sist; ty du känner det ...
  
  -- Ja, jag känner det; du längtar ifrån denna ofrihet, ty så är det, för
  dig som för mig; varje kärleksförhållande är ofrihet och därför pinande
  ...
  
  Nu lades två tunga händer vänligt på deras axlar, och doktor Borg slog
  sig ner bakom dem.
  
  -- God dag, barn, har ni också kommit hit för att skåda upptåget?
  Antikrist skall fästas i jord av Kristi efterföljare. Sverige skall få
  en stor diktare, som aldrig var diktare, emedan han aldrig levat, han
  beklagade själv att han ingenting upplevat och därför ingenting hade att
  berätta. -- Han hade översatt första delen, den andra orkade han inte
  med! Det var en svensk. Allt vad han spottat på, slutade han med att
  plocka opp och hänga på bröstet, alla sin ungdoms ideal utbytte han mot
  titlar och värdigheter, och denna karaktärslösa, benlösa figur, är redan
  prisad som den karaktärsfaste mannen med ben i näsan! Vi lever ju i
  humbugens tidevarv!
  
  -- Tala inte illa om de döda, viskade greve Max; de kan hämnas!
  
  Nu kom processionen in; och Max vände sig till Ester med sänkt röst för
  att icke höras av doktorn.
  
  -- Ser du, där gå de döda! De nu levande andas sin samtid, näras av det
  nuvarande; dessa därnere, de leva 1850 liksom den döde; de ha ätit aska
  och ben, därför se de ut som aska; allt som redan konsumerats och
  assimilerats, resterna, caput mortuum är i deras nutrition; skuggornas
  rike tillhöra de, och utan tron på den levande, växande allmakten göra
  de sig en avgud av lera och lägga i stoftkista på silverfötter; men den
  döde var icke deras; gör intet, ty de göra av intet; han var av deras
  räddhågade, blodlösa efterklangstid, och de känna de sina; de ha slagits
  mot honom på sin tid, de ha besegrat honom, och nu bära de liket i
  triumf; striden om Patroklus lik, Patroklus som låg dådlös i sekler,
  slutligen vaknade, slogs av Apollo själv med blindhet och dödades av
  Hektor.
  
  Här avbröt doktor Borg: -- Hör nu på! Nu talar deras jättesnille, han
  som aldrig gjort något, men blev för detta statsråd vid trettiosju års
  ålder, aldrig fullbordat något, utom några ofullbordade broschyrer.
  Broschyren, docentkrian, det var tidens form. -- Han fruktar
  eftervärldens kritik på den dödes gärning, och därför assurerar han
  honom mot det olycksfallet. Hör! -- Han, den döde, var så mäktig i
  tankar, att först i kommande sekler släkten skola födas mäktiga att
  fatta dem! Det var en hund. -- Nu kommer Kristi efterföljare, som icke
  blygs att sätta sig på antikristens tronstol. Försonlighet är vacker,
  men när den köpes för världslig ära och jordisk utmärkelse, då är den
  Bosch! -- Hör så han jämkar på trosläran, ruckar på statuterna -- -- --
  och nu! Nu kom det svarta att bli vitt! -- Karaktär! Karaktärsfast!
  Karaktärsstyrka! -- Och nu: frisinnad, frisint, -- varför inte
  fritänkare? -- Nej tack!
  
  Greve Max vände sig till Ester:
  
  -- Han var med och dömde Holger för majestätsbrottet. Det är ett
  sällsamt uppträde det här! -- Dessa askmänniskor likna lemurerna och
  larverna, som vilja stjäla Fausts lik! Minns du? -- Och det är som om
  Mefistofeles stod bakom altaret och förvände synen på dem! De se alla de
  egenskaper den döde saknat. Alldeles som i Auerbachskällarn:
  
     Falsch Gebild und Wort
     verändern Sinn und Ort.
  
  -- Talar du om Operakällarns sinnbilder? avbröt doktorn, som hört vilse.
  
  -- De se vinberg och druvor! viskade Max till Ester:
  
     Betrug war alles, Lug und Schein!
  
  Men jag tycker översteprästen är värst; han är hemsk i sin förblindelse;
  han synes ha fått »kraftig villfarelse» så att han tror lögnen vara
  sanning. Minns du att han beskyllde Axel för lögn på dödsbädden, när
  denne talte sanning?
  
  -- Ja, nu har Sverige ett helgon till! slutade doktor Borg. Svensk i
  själ och hjärta, efter deras beläte; dilettant, som intet fullbordat;
  torrtänkare, som filosoferat tomning; sångare utan röst; uppskriken
  tenor från första basen; början i oppositionen, slutet i Svenska
  Akademien; spansk fluga först, vita plåstret sist. Det är ju Barrabas,
  som ligger i lådan och ler; men prästen tror det är den korsfäste! -- --
  -- Hör hur han lirkar på trons artiklar; men hör hur det knarrar i
  sextonde stoln; hala ord som sockervattnet i stearinljusets sken. De
  gråter! Alldeles som Voltaires kortspelare, vilka gråta över att Homerus
  är död! Vet ni att en sån här överleva nyligen utnämnde den döde till
  våran Homerus, fastän han varken skrivit en Iliad eller Odyssé; hans liv
  var nog en Odyssé i så måtto att han var borta så länge, och när han kom
  hem, hade friarne intagit hans hus. -- Ska vi säga frid över hans stoft
  och lyckönska oss att ett tidevarv med honom fått tre skyfflar mull; ett
  tidevarv som var den stora revolutionens fiende; som hade den negativa
  och mindre hedrande uppgiften att hindra.
  
  Doktorn gick när orgeln spelade upp, ty han kunde inte fördra det
  instrumentet.
  
  Ester och Max sutto kvar.
  
  -- Ja, sade Max; vår gode doktor har 80-talets synpunkt på sakerna, men
  han glömmer att vi äro på 90-talet. Han förstår icke den nya tid, som
  bryter in; han förstår icke oss unga; ty hade han hört vårt samtal nyss,
  så hade han kallat det för -- ja, vad heter den vackra omskrivningen?
  
  -- Neurasteni!
  
  -- Ja, så var det! På 80-talet hade man magkatarren, som ingen var; nu
  har man neurasteni. Varje tid har sina sjukdomar, vilka synas bero av
  förändringar i själen, alldeles som barnens oförklarliga sjukdomar i
  växande åldern. »Han växer», säger man. Ja, vi ha vuxit, och därför äro
  vi sjuka. Vad är blindtarmsinflammation för slag? Det är väl en sjukdom
  i ett djuriskt organ, som blivit överflödigt och därför skäres bort. Jag
  önskar att allt djuriskt kunde skäras bort; och därför, ser du, vill jag
  inte neka att mina sympatier stundtals voro hos den döde, som med liten
  kraft ägde god vilja och hög strävan. Vår doktor däremot -- jaa, han var
  barn av sin tid, men den är förbi, mig är han främmande och redan bland
  de döde. Hans ungdoms ideal hava delvis upphört vara ideal, emedan de
  äro förverkligade; och idealen skola ligga framför oss. Men det farliga
  med doktorn är att han redan blivit en hindrare. Han fruktar
  ungdomen, och han vill inte höra talas om nytt. Han har satt sin
  demarkationslinje; hit, men icke däröver. I stället för att försöka
  förklara det oförklarliga alldagliga, så slungar han det. Han, som tror
  på lagbundenhet och ordning, tror dock på slumpar; det är ju en svaghet
  i tänkandet att i samma andedrag förneka sin tes. Han, som tror på
  utveckling och växande, vill förmena vårt själsliv en utveckling till
  högre färdigheter. Han tror på trådlös telegrafi, men förnekar själens
  förmåga att meddela sig på avstånd. Han är lite enkel vår gode doktor!
  Men Holger däremot han _kan_ växa; han tycks ha gjort några upptäckter i
  fängelset, men skäms att tala om det, och är feg för att bli beledd som
  en mystiker; och han vet för övrigt att hans tidning vore död samma dag
  han rörde vid den strängen. -- -- --
  
  -- Du vet själv; jag kan icke få tryckt vad jag skriver, ty det kallas
  galenskap; och jag får vänta, kanske gå under på vägen ...
  
  Nu gick processionen ut ur kyrkan.
  
  -- Det är eget att se, sade Ester, hur så olika partier enats om
  hyllningen av den döde.
  
  -- Ja, min vän, det kan betyda att i allas sinnen det finns ett minne om
  det där Jenseits, och att det upphöjda drager till sig. Jag kan lösa
  motsägelserna i hans liv och taga syntesen ur de bjärta motsägelserna,
  men därtill fordras uppfostran och självövervinnelse.
  
     Gerettet ist das edle Glied
     der Geisterwelt vom Bösen;
     wer immer strebend sich bemüht
     den können wir erlösen.
     Und hat an ihm die Liebe gar
     von oben Theil genommen,
     begegnet ihm die selige Schaar
     mit herzlichem Willkommen.
  
  Men jag förstår även Mefistofeles roll, berättigade roll. »Der Herr»
  tolkar den så:
  
     Ich habe deines Gleichen nie gehasst.
     Von allen Geistern die verneinen,
     ist mir der Schalk am wenigsten zur Last.
  
  Hör nu på noga!
  
     Des Menschen Thätigkeit kann allzuleicht erschlaffen,
     er liebt sich bald die unbedingte Ruh;
     drum geb ich gern ihm den Gesellen zu,
     der reizt und wirkt und muss als Teufel schaffen!
  
  Det är förnekarens uppgift, det ondas berättigande i livets ekonomi. Där
  har du vår doktors ekvation; vedersakaren, felfinnaren, vilken sköter
  sitt kall som en karl, och som är mycket behövlig i dessa tider, då de
  försonade överbjuda varandra i smicker och inbördes beröm. -- Nu måste
  vi gå; kyrkan skall stängas!
  
  De gingo, och liksom i tyst överenskommelse styrde de stegen till
  holmarne. Det var deras bästa stunder, när de vandrade tillsammans. Att
  röra sig framåt i samma takt, tvang ju dem att hålla jämna steg och
  anpassa sig efter varandra; därav uppstod en harmoni grundad på
  ömsesidiga eftergifter; mänskornas blickar höllo dem i vaksamhet mot
  närgånget närmande; och därigenom att alltid nya föremål defilerade,
  växlade stämningarne, och samtalet därefter.
  
  Men när de gått sig trötta, ville Ester sitta på nya Operaterrassen.
  Efter en tvekan följde Max. Och nu sutto de på var sida om ett bord; det
  blev intimare, och de sågo varann i ögonen.
  
  -- Hur ska vi komma ifrån detta, Ester? frågade Max.
  
  -- Jag vet inte! Jag önskar det, och önskar det inte.
  
  Ett hastigt begär att tala om annat överföll båda; de längtade sannolikt
  efter ett uppskjutande av den smärtsamma operationen. Ester såg sig
  omkring bland de många människorna för att få fatt i någon, som kunde ge
  ett stoff, väcka en föreställning om något avlägset. Där satt en kapten
  i artilleriets uniform, och straxt hade hon en stödjepunkt för att lyfta
  dem båda ur förstämningen:
  
  -- Minns du, tog hon upp, i fjor, den franska artillerikaptenen, som
  deporterades såsom förvunnen spion.
  
  -- Ja, svarade Max förströdd.
  
  -- Det börjar nu gå ett ryckte att han var oskyldig; vad tror du om den
  saken?
  
  Max tyckte inte om såna där volter i samtalet; det kändes som ett försök
  att bedra honom, narra hans tankar i banor, dit han icke ville.
  Emellertid svarade han för att icke vara ohövlig.
  
  -- Jag var i Paris vid tillfället, och fick den föreställningen att han
  var skyldig, vilket jag fann mycket naturligt, då han var född
  tysktalande elsassare och var annekterad 1871.
  
  -- Varför tror du han var skyldig då?
  
  Greven letade i minnet efter en för honom likgiltig sak, och svarade:
  
  -- Kaptenen blev fransman, men hans släktingar i Mülhausen fortforo vara
  tyskar; och när Dreyfus, så hette han visst, varje sommar besökte dem,
  så var det ju klart att han skvallrade. Jag såg även att han i
  Fontaineblau eller någon annstans skulle ha mottagit besök av en tysk
  bror, och visat honom en del nya uppfinningar, om det nu var någonting
  att visa.
  
  -- Nå, men vad blev han dömd på då?
  
  -- På indicier; samstämmande vittnesbörd och bindande omständigheter;
  den modärna bevisningen fäster mer avseende vid detta slag än vid
  materiella; och vittnen äro ju alltid falska på grund av det mänskliga
  minnets ofullkomlighet och i följd av det vulgära omdömets beroende av
  intressen och passioner.
  
  -- Ja, men jag vill minnas att han dömdes på ett dokument, som var
  tvivelaktigt!
  
  -- Du menar den så kallade Bordereaun. Den såg jag autograferad bredvid
  ett brev av Dreyfus, och därtill den skrivelse, som översten -- vad han
  hette -- lät Dreyfus skriva efter diktamen. Av dessa skriftprov kan
  ingenting bevisas, ty Dreyfus hade två stilar; en tysk från barndomen
  och en fransk, som han lärt i Frankrike. Bordereaun är skriven med
  fransk stil, det syns särskilt på siffrorna, på 4:an som är tecknad 4,
  så som endast en fransman tecknar den, och likaledes på 5:an som är
  skriven franskt eller 5.
  
  Han ritade på marmorskivan med sin blyertspenna.
  
  -- Men i provskriften efter överstens diktamen, har Dreyfus begagnat
  tyska siffror och tysk datumsbeteckning. Så här börjar skriften: »Paris
  15 Octobre 1894.»
  
  Ester gjorde stora ögon:
  
  -- Du tycks ha studerat den där processen grundligt.
  
  -- Ja, mera noga än jag har rätt att erkänna för dig; och ...
  Emellertid: här äro siffrorna tyska; dock har han ändrat på datum, så
  att 15 är ändrat från 13. Varför skrev han först 13, då han väl vid
  diktamen lätt kunde höra skillnaden på quinze och treize? Ja, därför att
  det hänt något den trettonde, som du icke vet! Bordereauns handstil är
  således oduglig som bevis, då mannen ägde två stilar, av vilka
  barndomsstilen kom fram vid vissa tillfällen.
  
  -- Tror du inte han skrivit Bordereaun då?
  
  -- Jag vet inte! Men efter han icke är dömd på den, utan på en mängd
  indicier, så är det likgiltigt. Underligt är att man funnit en avskrift
  av Bordereaun i Dreyfus' väst, när han skulle föras från Ile de Rez. Var
  fick han den ifrån, då han i fängelset icke hade tillgång till
  originalet; och vad skulle han med den att göra, då den fällde honom?
  Vet man om den kopian var original eller icke?
  
  -- Hur vet du detta?
  
  -- Det står ju i referaten, och han har aldrig förnekat kopians existens
  i västen, då den togs på bar gärning. -- Varför intresserar du dig så
  mycket för den här processen?
  
  -- Det kan jag inte säga!
  
  -- Emellertid, nu sitter han på ön, som av somliga kallas du Diable, av
  andra du Salut. Det är ju konstigt. Och det talas om kryssande jakter,
  som vill befria honom.
  
  -- Var han jude?
  
  -- Ja visst; men det låg icke emot honom i det upplysta Frankrike, där
  armén redan hade trettiosex judiska officerare, och där Dreyfus, trots
  sin tyska börd, blivit upptagen i generalstaben, _därför_ att han var
  jude. Man ville nämligen visa sig upplyst och fördomsfri. -- Att något
  kommer ut ur detta ägget, det tror jag mig veta. Det är nog ett
  basiliskägg!
  
  -- Tror du då att han är skyldig?
  
  Max betraktade Ester, och han kände i hennes fråga en udd av hat, en
  utmaning, en snara. Han svarade därför kallt:
  
  -- Jag tror att han skvallrat, och det finner jag förlåtligt; om han
  skrivit Bordereaun, det vet jag inte, finner det osannolikt att man går
  med en förteckning på sina brott. Sannolikt är han skyldig, men icke
  till det man anklagat honom för. Och det är hans styrka! Därför kunde
  han på Marsfältet frimodigt utropa vid degraderingen: »jag är oskyldig!»
  (underförstått: »till er dumma anklagelse!»).
  
  Det blev förstämning och Ester började frysa. Greve Max blev nervös och
  tyckte att sällskapet bredvid blivit skrikigt; en okynnig hund gick
  omkring och sopade borden med sin svans; kyparn knuffade Ester i ryggen,
  var gång han gick förbi.
  
  -- Jag tror att séancen är slut, sade Max. Här är olust, och det blir
  alltid så, när vissa samtal om låga ting börja verka. Det är ont i
  luften; de döda häromkring beröra mig obehagligt, och jag längtar bort,
  ut; jag önskar jag kunde krypa ut ur kroppen och flyga med måsarne till
  havs, bada mig i en stor grön våg, ligga på rygg och se bara himlen;
  vara en jätteval och skölja mig ute i oceanen, simma i kapp med
  fregatter och dyka i tångskogar --.
  
  Nu började det ringa i kyrktornet.
  
  -- Och så de där klockorna! Den där kyrkan har alltid förefallit mig som
  ett annexkapell till Operakällarn, portalen är från Österlånggatan och
  tornet från salongen på Champs de Mars. När de ringer däroppe, så
  skramlar alla toddyskedarne på terrassen och punschglasen klirra mot
  brickorna, lagerträden rysa och lukta som kvicksilver smakar; den här
  terrassen liknar för resten en fransk körgård, med sina planterade
  gravar, och klippta trän. -- Hu, vad jag fryser; ska vi gå?
  
  Ester visste att det betydde de skulle gå ifrån varann; ty nu började
  repulsionen, hatet, utan bestämd orsak, och om hon treskades stanna hos
  honom, skulle den mördande tystnaden inträda, eller det oresonliga
  grälet bryta ut.
  
  De gingo ifrån varann utan avsked, efter tyst ömsesidig överenskommelse,
  säkra dock att råkas igen, förr eller senare.
  
  
  
  
                           SJUTTONDE KAPITLET.
                            Försoningsfesten.
  
  
  Ester och Max gingo på Strandvägen för att besöka utställningen, vilken
  de icke sett ännu. Båda födda i Stockholm hade de sin gamla
  Djurgårdskontur i ögat så säkert att de kunnat rita den i mörkret. --
  Nu, då de försjunkna i sina samtal gått med inåtvända blickar, stannade
  de plötsligt och sågo upp. Där låg framför dem en vit, skinande stad,
  klädd som till fest.
  
  Max stannade, och såg framåt, uppåt som i en extas:
  
  -- Ljuset har kommit igen!
  
  Och de gingo framåt, under det han talade:
  
  -- Fruktan för det vita har försvunnit. Ögonen tålde icke vita hus,
  därför förbjöd hygienen kalkputset, och vår ungdoms fasader voro
  bestrukna med sot och rost; myndigheterna påbjödo kimrök eller järnockra
  i vitlimningen. Och det gröna, förhoppningsgröna, som estetiken
  bannlyst, därför, och därför att ... det gröna har firat sin återkomst;
  det vita grönskar, och grönskan förgylles. Själva nationalflaggan har
  ljusnat från den dova indigon till den milda kobolt, från det digra
  äggula till det bleka guld. -- Vi ha vandrat i dunklet, men det var bara
  en solförmörkelse, som måste vara sin tid ut. Jag minns som barn, när
  småsystrarne buro vita strumpor liksom deras mödrar; och jag minns, när
  de blevo svarta om benen; jag tyckte de liknade dämoner, som komma ner
  ur skorstenar; det vita blev svart, och det fanns vissa kvinnor, som
  koketterade med sorgdräkt, fastän de ingen sorg hade. Nu ljusnar det
  igen; strumpan har fått färg, och kängan har mistat sin svärta; kvinnan
  har fått igen sitt långa hår, befriat sin hals och barm -- nu får vi
  mödrar igen -- med barn till halsband!
  
  De hade uppnått brohuvudet och vandrade in i den vita staden. De sågo
  icke mänskorna; de omgåvos av sin egen skyddande _aura_, vilken gjorde
  dem liksom osynliga. Byggnaderna och föremålen granskade de icke, utan
  behandlade dem som dekorationer till sina tankebilder. De lekte fram
  förbi maskiner, mineral, vapen, möbler och handelskram. De kastade sig
  in i gamla Stockholm; trivdes i forntidens glömska en stund, men erforo
  en beklämning och ryckte upp sig till nu'et! Leva nu, icke då! Icke en
  dag tillbaka, snarare framåt, framför sig själv och sin tid.
  
  Slutligen satte de sig i den blå grottan. Max talade alltjämt.
  
  -- Nu tänker jag blått, nu ser jag blått; jag vet var jag är, men jag
  har glömt det, och jag är icke här. Jag vet vad du heter, men jag vill
  icke nämna ditt namn, ty du är icke den du är. -- Vet du vad Gudsivalag
  var? Det var en andlig släktskap, som troddes existera mellan faddrar åt
  samma barn. Jag tror på sådant, på själarnes självständiga tillvaro
  utanför kropparne, och på andlig blodskam. Vi måtte vara syskon på något
  okänt sätt, och därför få vi icke barn; därför bära vi på en skuld, och
  skamkänsla, den vi icke kunna förklara. Du är icke den du är, ty när du
  är frånvarande och jag försöker erinra dig, blir du till en annan ...
  
  -- Vem blir jag då?
  
  -- Ibland min mor, ibland min syster, ibland ... Vet du jag tror att
  själarne leva så oberoende av kropparne, att de kunna sätta skott i
  andras bark, och leva saprofytiskt på främmande. Laven, som växer på
  träd och sten, är ett samliv av en alg och en svamp, ett bolag som
  kallas symbios. Det är äktenskapet, det andliga menar jag, och
  äktenskapstycket är den ännu oförklarade själens bildkraft att knåda om
  materien. Jag hade sett din far, men aldrig din mor, då jag en gång på
  teatern, många bänkar framför mig, såg ett fruntimmers nacke, som väckte
  min uppmärksamhet. Jag vände mig till mitt sällskap och sade
  ofrivilligt: Detta fruntimmers nacke erinrar mig om Gustav Borg! -- Ja,
  det är hans hustru! svarades mig. -- Om det hade varit ansiktet, kunde
  man förstå verkan av anpassningen i umgänget, men en nacke. Det låter ju
  som fabler.
  
  -- Man föds visserligen tvillingar, gentog Ester, men man kan bli det
  också. Min mor hade en tvillingsyster, och när denna en gång skar sig i
  handen, så kände min mor smärtan långt därifrån. Du och jag ha blivit
  tvillingar, men vi måste upphöra vara det.
  
  -- Jag tror vi dö i samma stund bandet klippes. Smärtan att skiljas är
  den största av alla lidanden, men vi måste därhän!
  
  -- Kan du tänka dig ett slut?
  
  -- Nej! Och det som icke kan tänkas ... det finns inte.
  
  De gingo återigen att byta plats; och de kommo upp på Skansen.
  
  Skällande hundar hälsade dem, och Max krympte ihop av smärta:
  
  -- Dessa djur här? Finns då inte människor i Sverige?
  
  -- Du är icke djurvän?
  
  -- Nej, jag hatar allt djuriskt, som du vet, i synnerhet hos mig själv.
  Och de här djurvännerna -- ja, du vet själva förstyret höll på att döda
  sina barn med russin och mandel (hon var vegetarian), men kunde icke
  höra, att man slaktade ett får. De som stå så lågt på djurskalan att de
  känna med djur men icke med människobarn, de kunde saklöst skickas till
  veterinärn att lukta på cyankalium. De avgrunder, en sådan
  människoliknande själ döljer, borde den rättast söka dölja. Jag har hört
  att kavallerister och herdar ... Nej, nu lämna vi denna plats! Här är
  ont, och det är alltid ont, där man håller djur instängda! -- Låt oss gå
  till Swedenborgs lusthus.
  
  -- Har du läst Swedenborg?
  
  -- Man _läser_ icke Swedenborg, man undfår honom, eller undfår honom
  icke. Man kan endast förstå honom, om man upplevat detsamma som han.
  Därför är det inte farligt att läsa honom; ty för den oinvigde är han
  sluten bok.
  
  De vandrade och vandrade.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Utanför centralrestaurangen satt konsul Levi med doktor Borg.
  
  -- Nå, felfinnare, vad säger du om allt detta?
  
  -- Jag ville hälst tiga och behålla mitt vackra intryck av fest.
  
  -- Nej, du skall beundra, beundra svenska industrin och uppfinningarne.
  
  -- Vilka uppfinningar?
  
  -- Si så där, ja!
  
  -- Små applikationer av äldre idéer, andras tema, egna variationer!
  
  -- Nå, men separatorn då? Sveriges ära och rikedom.
  
  -- Ja, den! Att separera malmer, socker och melass har alltid varit
  centrifugens uppgift; nu separerar han grädde, se där allt!
  
  -- Du, pratar! Det är just dess användning på mjölken, som är ny.
  
  -- Nej, mjölkseparatorn uppfanns 1864 av Prandtl i Bajern, men
  utvecklades i Sverige.
  
  -- Det var huggarn! Men ångturbinen då? Duger den?
  
  -- Ja, men den är gammal! Att släppa in ånga i stället för vatten, se
  där allt! Axeln är ny! Nej, den som släpper in i ångmaskinen annan
  vätska än vatten, vätska med lägre kokpunkt, såsom eter med 45°
  kokpunkt, den där har sparat kraft; den är en uppfinnare. Då man kan
  elda ett lokomotiv med en spritlampa, då ska jag vara med och
  prisbelöna. Eller när man gör en sportballong, som stiger, fylld med
  kvävgas värmd av en fotogenkamin.
  
  -- Kvävgas?
  
  -- Ja, kvävet, som har samma egentliga vikt som lysgas eller 0,9, skall
  naturligtvis lyfta en ballong. Då kvävet varken antändes eller
  exploderar, kan det uppvärmas, antingen med bensinlampa, fotogenkamin
  eller acetylen. Då sitter jag i värmen och sköter en skruv; stiger eller
  faller efter behov, och kan stiga ur utan att tömma min ballong, och då
  kan jag gå upp och ner att söka nya passande vindar.
  
  -- Men eldfaran?
  
  -- Kvävet är icke eldfarligt, och impregnerad duk tar icke eld! Det där
  kan du beställa hos en ingenjör, liksom regulatorn till min eter- eller
  bensinång-maskin!
  
  -- Har du flera uppfinningar?
  
  -- Ja, vi ska bränna vatten. Du vet att koks brinner bättre med vatten
  än utan! Gör dig då ett poröst koks av eldfast lera eller gjutjärn och
  fukta det oupphörligt med överhettad ånga, sedan du fått en initialeld
  av vanligt kokes, som ger ångan.
  
  -- Det där låter bra; har du mer att utställa på din utställning?
  
  -- Jo, vi har ett teleskop. De här gamla stora åbäkena äro alldeles
  onödiga. Jag såg nyligen i tuben till en magnetisk teodolit, där tuben
  inte var mer än en halv fot lång och glasen inte större än tvåöringar.
  Det var en kikare, som dugde. Nu är det det kostliga att man inte får ha
  för starka förstoringar för planeterna. Mars tål bara 50 gångers
  förstoring. Stjärnorna är ingenting att se på, ty de bli mindre ju
  större förstoringen, alltså kuriösa ljuskällor. Återstår solen och
  månen, och dem ser man lika bra med en teaterkikare. Nu skulle vi ha ...
  Se där kommer Kurt!
  
  Kurt Borg trädde fram. Han såg högtidlig ut, men även distraherad:
  
  -- Var kommer du ifrån? hälsade doktorn.
  
  -- Jag kommer ifrån något stort och vackert; jag har varit på
  riddarhuset, på religionskongressen; och jag har hört en biskop
  komplimentera rabbinen.
  
  Isak Levi syntes mindre hänförd än arkitekten väntat, ty Isak räknade
  religiösa ting till sådant som man inte talar om.
  
  Doktorn däremot tog fatt i ämnet:
  
  -- Ja, även det efterklang! Religionsparlamentet i Chicago 1893 var
  mycket större. Där fanns alla jordens folk och religioner, och
  församlingen mottog varje morgon Välsignelsen av dagens president,
  antingen denne var muhammedan, buddhist, katolik eller protestant, och
  själva påven skickade sin lyckönskan ... I vår kongress fattas något
  väsentligt, och det är en katolik.
  
  -- Si så, har du också blitt katolik? replikerade Kurt.
  
  Doktorn svarade icke på den dumma frågan:
  
  -- Det ligger något så exklusivt lutherskt-allenasaliggörande i det här
  mötet, och därför är det bornerat som allt lutherskt. För övrigt minns
  ni kanske inte att det var Pius IX, som 1868 sammankallade även greker,
  protestanter och andra icke-katoliker till vatikanska conciliet för att
  få till stånd en kompromiss mellan de kristna, till en början. De
  inbjudna heretici kommo icke, och så blev det som det blev!
  
  -- Ja, det kan vara, återtog Kurt, men här är stort i görningen, och vi
  få se nytt i det nya seklet.
  
  -- Franska upplysningen vid revolutionen var mycket längre framme än vi
  nu; de raserade alltsammans; och det, som kongressen nu knåpar ner, är
  bara vad deras eget motstånd byggt upp. -- -- --
  
  Det hade mulnat, och himlen var randad av sepiafärgade kardor, som stodo
  på stup. Det mörknade uppöver, men den vita staden framstod ändå vitare,
  leende mot den svarta himmeln.
  
  -- Det här artar sig till en cyklon, sade doktorn.
  
  -- Apropos cyklon, minns ni cyklonen i Paris? inföll Kurt. Det var den
  10 september i fjor, jag var där och såg den. Det var hiskligt att
  skåda, så att många förlorade förståndet av skräck. Den härjade på
  platsen Saint-Sulpice vid Jesuitseminariet ... fortsatte ner åt Seinen
  och slog sönder ett kolskepp, som hette la Revanche ...
  
  -- Det var en symbolistisk cyklon, inföll Isak.
  
  -- Därpå gick den till Ludvig den Heliges Sainte-Chapelle och rev ner
  ställningarne, sedan rusade den in i justitiepalatset. Där satt en
  domare och föredrog ett mål, då med ens fönsterna slogos upp och ett
  stort träd med rötter och allt slungades in i domsalen; en post utanför
  flyttades in med vaktkur och slungades genom en lång korridor.
  Justitiepalatset syntes mest hemsökt. Men därifrån gick virvlen upp till
  Hospitalet Saint-Louis och rev ner 50 meter järnstaket, som höll på att
  slå ihjäl en medarbetare i Le Courrier de Paris.
  
  -- Sitter du och hittar på det där? Vännen Max skulle göra en
  järteckenshistoria av det, men lyckligtvis är det lugnt i Paris sedan
  ett år; och järtecken bruka icke klicka inom år och dag?
  
  -- Hitta på? Du skall få läsa ett urklipp ur Vossische Zeitung, som jag
  har på mig!
  
  -- Nej tack! Jag minns nog ändå: Jesuiterseminariet, Saint Louis två
  gånger, la Revanche och justitiepalatset ...
  
  -- Lägg det på minnet, då, sade Kurt med en skarp, nästan fanatisk ton;
  och om det händer något i Paris, i år eller nästa år, så ...
  
  -- Har du också blivit ockult? parerade doktorn.
  
  -- Ockult eller icke, men här stundar saker! ... Jag hade en dröm i
  Paris ...
  
  -- Den får du tyda med drömboken!
  
  -- Skämta du, men tag den här tidningslappen, och göm den, på försök i
  alla fall. Du tycker ju om experiment. Det är Vossische Zeitung av 15
  september 1896. Vi ha 97 i år!
  
  -- Gott, sade doktorn! Håller vi vad att ingenting kommer ut ur den där
  legenden?
  
  -- Vi håller vad! Hundra kronor! sade Kurt. Isak vittnar.
  
  Isak hade med stor uppmärksamhet åhört historien; och när han bevittnat
  vadet, tog han upp sin plånbok, letade fram ett tidningspapper, och lade
  på bordet.
  
  -- Här är verkligen en fransk skildring av cyklonen, och den stämmer med
  Kurts. Om den betyder något? Tja! Vi få väl se!
  
  -- Vad fan skulle det betyda? Inte kan man göra cykloner, inte ens om
  man är jesuit eller ockultist, och några övernaturliga cykloner tror
  ingen människa på.
  
  -- Vi få väl se! Vi få väl se!
  
                     *       *       *       *       *
  
  Ester och Max vandrade utanför konsthallen. Max talade:
  
  -- Det förefaller som om mänskorna här icke älskade varandra utan mera
  skrämdes ihop, av fruktan för något okänt kommande; det är som den
  sjukes behov att försona sig med ovännen; men tillfrisknar han, så är
  fienden framme igen.
  
  De stannade och betraktade först cyklonmolnen på himmelen, sedan kastade
  de sina blickar inåt konsthallens loggia som om de ville söka skydd
  därinne.
  
  -- Ser du? återupptog greven. Ser du bysten därinne.
  
  -- Det är Arvid Falk! Lever han?
  
  -- Ja, han lever.
  
  -- Kom ska vi se på honom!
  
  De gingo in i verandan; och greve Max började igen:
  
  -- Det är oväntat att se honom få vara med här, men han betraktas som
  död och ofarlig.
  
  -- Vem har gjort bysten?
  
  -- Ett fruntimmer; det är ju eget.
  
  -- Nej, varför det; han har ju alltid haft samliv med kvinnor och barn,
  svarade Ester. -- Men vad är det på sockeln?
  
  -- Det ser ut som eldslågor. Skall det vara svavlet han uppger sig ha
  analyserat, eller är det infernot, som han nu går igenom?
  
  -- Han ser inte rädd ut, snarare lyser han av det gudomliga övermodet,
  som gudarne hata.
  
  -- Har någon förstått den mannen, tror du? Han påstår att ingen gjort
  det, emedan han icke förstått sig själv; men han synes ana ibland sin
  livsgåta och han fattar sig som en uppgift. Han är för mig så lik
  Balzacs Louis Lambert, en som inte är hemma här. Hans missnöje med allt
  härnere vill han tillskriva sina latenta minnen om ett bättre; han
  tycker allting är dåliga kopior av original, dem han dunkelt erinrar
  sig. Och hans svajande mellan askes-fromhet och sinnlighet -- gudlöshet
  anger att han betraktar jordelivet som ett straff och att han emellanåt
  måste ta ett gyttjebad som penitens.
  
  -- Har du känt honom?
  
  -- Nej, jag tror ingen människa har känt honom. Han har en förmåga att
  kaschera sig i umgänget genom att anpassa sig efter den talande, så att
  hans åhörare endast får intrycket av att ha speglat sig eller talat vid
  sig själv. Därför har man så många konstiga karaktäristiker om honom,
  där det förefaller som om porträttörerna återgivit sina egna bilder,
  icke hans! Nyligen har en kvinna försökt i en essay utreda honom, men
  hon erkänner att hon strandat, och att hon varit nära förlora
  förståndet.
  
  -- Varför är han så hatad då?
  
  -- Emedan I icke ären av denna världen, därför hatar världen eder!
  
  I detsamma kände greve Max som en varm fläck på sin rygg; och när han
  vände sig om, såg han en man av obestämd ålder stå och betrakta bysten
  med ett ironiskt, nästan försmädligt leende.
  
  Greven höll på att ge till ett utrop, men vände sig i stället till Ester
  och sade henne något med ögonen.
  
  Den okände gick in i hallen.
  
  -- Var det han?
  
  -- Jag tror det!
  
  -- Såg du hans min? Han såg ner på sig själv, och sade med ansiktet: Den
  är vi färdig med!
  
  -- Vad skulle det betyda?
  
  -- Han stod ju alltid över sig själv, och med den starkaste självkänsla
  förenade han det mest uppriktiga självförakt. Kanske han är inne på nya
  banor och nu ser ned på sin gamla reinkarnation!
  
  -- Tror du det var han? Han är ju i Paris!
  
  -- Dubbelgångare i pöbelns mening tror jag inte på; men det kunde ha
  varit en projektion av oss utifrån bysten. Vi, du och jag, »se» ju
  varandra ibland, och det är ju bara projektioner, plus något som jag
  icke känner ännu. Teosoferna ha observerat faktum, men kunna icke
  förklara det; nämna det dock »tillfälliga materialiseringar av tankens
  halvmateria».
  
  -- Men han gick så tunga steg?
  
  -- Ja, han lär trampa så tungt, som om han hölle sig fast vid marken för
  att icke lyftas opp. -- Vet du vad levitation är?
  
  -- Ja! -- Men vill du inte så på konstverken?
  
  -- Jag är blind på ögonen, jag kan inte se utvärtes ting; jag vill bara
  gå vid din sida, ty då är det ljust ini mig -- kan du förklara det?
  Fastän jag tycker ofta du är från mörkret, när jag tänker över dig. Då
  hatar jag dig som det onda; men straxt blir det mörkt. Vad är det? --
  Nå, nu när försoningens tid är inne, tror du att man och kvinna skola
  försonas också, och att könstriden skall biläggas?
  
  -- Nej, svarade Ester, det tror jag inte, ty höllos de icke isär genom
  differenser, bleve hela världen pervers. Du vet ju att alla damernas
  vänner äro konstiga. De äga dam-själar, och därför ära de sig själva i
  kvinnan. Ynglingar som ju äro sexuellt odeciderade ännu, de dyrka ju
  kvinnan. Men har du märkt att våra herrar ha upphört tala om sina
  förhållanden ...
  
  -- Jag hörde inte vad du sade.
  
  -- Nej, du har en förmåga att göra dig immun mot andras inflytelser.
  
  -- När de draga neråt! -- Nu mörknar du igen!
  
  De vandrade, men höllo stort avstånd, och Max såg ut som om han ville
  springa in i nästa port och gömma sig.
  
  -- Låt oss skiljas på en stund, sade Ester, så råkas vi om en timme vid
  utgången.
  
  -- Tack för att du är intelligent! svarade Max; men vi skiljas som
  vänner, eljes äro vi straxt efter varandra.
  
  -- Som vänner!
  
                     *       *       *       *       *
  
  Utställningens vita stad låg där under den hotande cyklonhimmeln, som
  aldrig ville brista.
  
  Det var en improviserad arkitektur, som icke erinrade om Sverige, men
  mera om Orienten. Var fingo byggmästarne denna inspiration? Från solens
  uppgångsländer, dit nu världens blickar vände sig med väntan och bävan,
  sedan Japan givit en stöt, som fortplantade rörelsen västerut, och som
  kanske skulle börja en ny period i världshistorien, så ny att
  historieskrivarne fingo kalla den för nyare tiden och allt förut, vår
  samtid inberäknad, forntiden. Man hade tagit hål på de stora getingboen
  därborta i östern, och nu svärmade de gula och svarta. Men den fjärran
  västern vid solens nedgång hade också rört på sig. Alla jordens folk
  hade kokats ihop därborta och givit en ny avföda, som kände sitt
  världsborgarskap slutligen, som icke erkände Atlantens rågång, utan
  ville vara med om jordens delning, räknas bland Europas stormakter.
  Gamla Spanien, hidalgon, Amerikas första erövrare, hade blivit utvräkt,
  och Columbus hade från sin första grav på Hayti hämnats sina lidna
  oförrätter. I denna gastkramning mellan östern och västern kände Europa
  sin tillvaro hotad, och skrämda som småfåglar skockade de sig samman i
  en tvungen vänskap, som tog sitt första uttryck i tsarens reskript, som
  sedan blev anledningen till fredskongressen i Haag, vilken väl närmast
  betydde: europeiska makternas sammanslutning till gemensamt försvar mot
  gemensam fiende, alltså ingen världsfred. Den bepansrade näven hade
  slagit in portarne på den kinesiska muren, och revanschmännen från Sedan
  hade slopat revanschen för att fäkta tillsammans med preussarne.
  Europeerna hade upphört vara bygdpatrioter, och deras nationer voro
  blivna minnesmärken liknande studenternas nationer vid universiteten,
  som buro egna fanor vid festliga tillfällen, men i vardagslag voro
  medlemmar av kåren. I förkänslan av sin undergång såsom korporation hade
  Sverige också ryckt sig tillsamman, vänt sig tillbaka att se på sina
  minnen, städat byrålådorna och plockat ut det, som skulle gömmas och
  det, som skulle brännas. Kyrkor, slott och kojor hade genomletats och
  souvenirerna voro samlade på det heliga berget, på Skansen.
  
  Över det vita kosmopolis på Lejonslätten reste sig Skansberget med sin
  svarta tallskog och sina lantliga gammalmodiga klockstaplar, som ringde
  i griften en forntid, vilken många trodde nu skulle bli en
  uppståndelsens. Och skalderna manade upp skuggor, frambesvor Carl XII
  och vederlikar. Vägar och gångstigar på det heliga berget buro alla
  stora namn för att väcka nationens självkänsla, och stärka sambandet hos
  de söndrade partierna, som nu skulle förenas i _det förflutna_.
  
  I pressens paviljong sutto doktor Borg och redaktör Holger i ett enskilt
  rum och drabbade väldiga. Doktorn var i raseri:
  
  -- Det här är ju maskerad, och du får icke smickra dina landsmäns
  fåfänga, så att de förlora sansen, och tror sig vara Carl-den-tolftar.
  Vi kunna endast samlas uppriktigt i nutid för framtid. Dynastien är ju
  sedan 1809 bara och kan icke räkna anor från Lützen och Narva; halva
  adeln är exotisk, och hela Skåne börjar ju först efter slaget vid Lund;
  inte kan du be skåningarne hurra för Breitenfeld, där de icke voro med;
  utställningens kommissarie, vår vän Isak, är ju en främling från
  orienten och kan väl varken fira Luther eller Carl XI. Ni äro taktlösa,
  och såra utan att veta det! Själva skansmannen är en exot, det svär jag
  på, och jag som negerpojke kan lika lite som Syrach och Isak känna något
  av Grönlunds entusiasm för dalkullor och Jösse-häradspolskor. Det är
  inte uppriktigt, det här, och du borde framför alla kommendera: Se
  framåt! -- Du lade inte märke till rabbinens berättigade angrepp på vår
  dyrkan av det usla förgångna, då han på kongressen i går rök ut mot vår
  bildning fotad på Hellas och Rom. Han strök ett tjockt kritstreck över
  Platos idealstat, som han kallade -- mitt i riddarhuset! -- för en
  pederaststat! Hade jag varit där, skulle jag ha hissat honom. -- Vad
  satan ha vi med Grekland och Rom och Carl den tolfte att göra? Ni lever
  nere i gravar med lik under det samtiden rusar er förbi och framtiden
  med. Men det är denna rysliga uppfostran vi får i skolorna och vid
  universiteten, och det är studentexamen, som nu är lika med en
  magistergrad från 30-talet.
  
  -- Vad vill du man skall göra då?
  
  -- Fackskolor och utbildning till kallet. Låt juristerna börja att
  skriva rent och vara springpojkar hos advokater från de äro fjorton år;
  skicka medicinarna på sjukhusen som skötare vid samma ålder; låt
  ingenjörerna börja som filare på verkstan, låt prästerna, om de ska
  vara, börja hos klockarn och sätta opp nummerna, och lära sig
  expeditionen hos en roteman. Stäng de fyra fakulteterna, och konfirmera
  barnen i folkskolan med läsa, skriva och quatuor species: sedan ut med
  dem att utbilda sig i facket. Man måste kunna sitt yrke nu för tiden,
  eljes går man under i konkurrensen; och vi kan ingenting, bara
  konversera i salonger, på krogar och möten. Vi ska vara verserade och
  kunna språka med damerna om allting, men vi är bara dilettanter på alla
  områden. Var ska vi få statsmän ifrån, när ingen statskunskap läres? Vår
  regering är ju ett spektakel också. Om somrarne får man se en
  sjöminister sköta kyrka och skola, en gardesofficer bestyr om jordbruket
  och en f. d. assessor dirigerar armé och flotta. Är det statskonst. Och
  statsrådet hinner inte väl lära sig elementen av expeditionschefen,
  förrän han är fockad. Hela landet är därför överlupet av för detta
  statsråd, och om man frågar en skolpojke vad han vill bli, så svarar
  han: jag vill bli för detta statsråd! För att bli vice häradshövding
  måste man kunna grundlagarne, men för att bli departementschef och
  minister behöver man ingenting kunna. Jag vill inte tala om de voterande
  riksdagsmännen, de ha så mycke hut att de brukar köpa grundlagen, men
  utskottsledamöterna, som faktiskt lagstifta, borde känna landets alla
  lagar och vara utbildade statsmän. Voro utskotten statsmän, så skulle de
  sitta i permanens och samarbeta med regeringsdepartementen, icke som nu
  uppträda några månader störande, ingripande på måfå, och alltid som
  regeringens fiender. Varför skall regering och riksdag alltid uppträda
  som fiender, alltid söka stuka varandra? Att få igenom en motion är ju
  att slå ett rekord, och om en minister får majoritet, så har han tagit
  ett pris -- priset att slippa bli fockad, att få sitta kvar. -- Och vad
  talas om i riksdan? Om s-t; och varietéer och operakällarn, om pensioner
  och brolagningar; till och med polisärenden, gardistuppträden, hästarnes
  utfodring, svagdrickshantering och besiktningsäventyr, om damernas
  toaletter, skolpojkars cigarrökning? Är det statskonst? -- Riksdan har
  ju visat sin inkompetens, då den skjuter alla viktiga ärender till
  kommittéer av sakkunniga, men riksdan själv skulle ju bestå av
  sakkunniga! -- Är det styrelse, är det lagstiftare?
  
  -- Vad kan man göra då?
  
  -- Ingenting! Jo rasera bara, rasera! Det kan intet växa under snön;
  intet kan byggas, utan att man raserat det gamla huset. Gå bara negativt
  till väga; kom aldrig med ett positivt förslag, det blir bara löjligt;
  upphäv gamla lagar, giv frihet, och låt krafterna verka! Du skall vara
  en väckare, och inte en sövare! Ajö med dig, nu slog klockan sju!
  
                     *       *       *       *       *
  
  Nedan Skansberget och som om det hörde dit, reste sig ett svart hus, som
  mest utgjordes av ett tryckande tak; gammalt murket trä, som enkom var
  preparerat för att se murket ut; en rad små fönster nere vid marken
  antydde olust för ljuset. Det såg ut som en lada, men kunde vara en
  kyrka.
  
  Doktor Borg och Isak Levi stodo och betraktade den, och doktorn talade
  själv som vanligt:
  
  -- Där har du Norge! Svart och murket, som kastar sin skugga över vår
  ljusa stad. Det höga taket ser bara ut som skryt, det är ingenting under
  det; inga vindar eller loft, tjänar till ingenting, bara bondskryt!
  
  -- Är du norskhatare nu?
  
  -- Ja, alldeles förb.! -- Varför skulle jag inte hata min fiende! Varför
  skulle jag inte få hata norrmän, när de skryter med sitt svenskhat? Jag
  får väl välja mina antipatier och sympatier som andra dödliga. Har du
  något att anmärka mot det?
  
  -- Men du arbetar för ett fritt Norge!
  
  -- Javisst, jag erkänner dess berättigade krav, men jag vill också bli
  fri från det här svarta pjåsket, som vi fått över oss! som en
  sinnessjukdom. Ska vi dyrka den där dovregubben och hans fåniga Nora?
  Vet du vad Zola kallar honom? -- »Den sista frukten ur vår goda George
  Sands förtorkade länder.» Sardou kallar honom »en stolle» och Tolstoj
  säger att han är rubbad. Den dyrkas i Sverige! -- Nå, han är ändå
  prästen! Men klockarn den är värre! Nu se de ut som gamla gorillor båda
  två! och du Isak, synes du ikke att prästen ligner en av unsere Leute?
  
  -- Jaa, det kan du ha rätt i; svarade Isak. Han är nog icke bara Tisk.
  Froschmäuler kallades han i Fliegende.
  
  -- Och hela norska frigörelsepolitiken har under Karolines grova hand
  urartat till en kamp om norska ministerhotellet, varifrån Norge menar
  sig behärska svenska societeten. Jag går aldrig mer i hotellet; jag
  ledsnade på att dricka skålar för dovregubbarne och Kristianiabohèmen,
  och jag ville icke höra på deras häckel över Andrées ballongfärd. Vet du
  vad det är för skillnad på Sverige och Norge? Jo, samma skillnad som
  mellan Nordenskiöld och Nansen. Nordenskiöld tog sin utfästade
  Nordostpassage, men blev icke nationalhjälte; Nansen tog icke sin
  utlovade nordpol, men blev nationalhjälte. Sverige är ett styvmorsland,
  och därför gör det vanligtvis sina storheter av intet, det letar opp
  nollor och upphöjer dem till digniteter ...
  
  -- Ja, men du var med och kanoniserade dovregubben?
  
  -- Du vet ju hur det går till: man får ingen ro förrän man kastar ett
  ben åt hopen. På det viset blev jag Wagnerian också, fastän jag tycker
  han bara skrivit omusikalisk och ful musik; »skrivit» är ordet, ty det
  är varken hört eller komponerat; det är skrivet. Men vi lever i en
  pervers tid, och en demokratisk. Jag undrar också ibland om den här
  demokratin vi slitit för icke är något galet, där den okunnige meddelar
  kunskaper, där den rådlöse skall råda, där den svage skall styra, där de
  förtryckte förtrycka och där det är mängden som gör'et. I en stat dock
  som vår, där den ena hälften av nationen skriver opp vad den andra gör,
  där statskalendern är stor som kyrkobibeln, där ämbetsmännens löner
  utgöra en nationalförmögenhet, ämbetena blivit feodala, och ämbetsmännen
  vasaller, där behövs kanske en stadigvarande demagogi som motvikt. Men
  det kuriösa nu är det, att demos är rojalistisk, akademistisk,
  aristokratisk, sportsnobbig, Carl-den-tolftisk, skanspatriotisk, under
  det hovet är demokratiskt, demagogiskt, kväsaraktigt. Demos har åtagit
  sig betala en halv milliard till pretorianska gardet på tolv år, men när
  de se sig ur stånd att betala, så rymma de -- till Amerika. Men rikets
  skuldsättning syns inte bara i hypotekslånen och kommunernas dekis, den
  syns i bankernas växlar. All handel går på kredit och på växlar; det är
  förskott; och förskott är ogjort arbete. Hela nationen lever i sex
  månars förskott; man gör en växel till hyran, en växel till skatten, en
  växel till hushållet. Men man löser icke in växeln efter sex månar, utan
  omsätter den och betalar räntan med en ny växel. Man lever alltså -- på
  ogjort arbete. Och hela beräkningen av nationalförmögenheten är falsk.
  Utsugen jord är ingenting värd; förfallna slott bara kosta i underhåll:
  rostiga järnvägsskenor och begagnade lokomotiv kan bara säljas som
  järnskrot, men stå ändå i rikshuvudboken som tillgång; vattenfall äro
  inga värden förrän fabriken står bredvid, fabriken har intet värde
  förrän arbetare finnas där, och arbetaren är intet värd om han ej är
  skicklig; men fabrikatet är icke heller något värt förrän det har
  avsättning. Järnet i Norrland skulle rädda oss, men hindrare hindrade
  det. Vart gå vi? -- -- -- Utvecklingen går sin gång med språng, och med
  överraskningar. Det är ju möjligt att guldryktena från Norrland bekräfta
  sig en vacker dag! Tänk dig då ett Sverige som sammelplats för alla
  världens nationer. Folkmängden ökas, Norrland får tätt med städer;
  jorden övergives och urinnevånarne supa ihjäl sig som rödskinn. På en
  mansålder sitter en ny kosmopolitisk ras som ägare av gamla Sverige, och
  riksdan är befolkad av kulörta ...
  
  -- Tror du på det?
  
  -- Nej, det gör jag visst inte, men allt är möjligt. Det kan ju också gå
  på ett annat sätt ... _men på det här sättet går det inte länge_! Och
  det är din plikt att säga, skriva, skrika det, dag ut, dag in! Även för
  döva öron.
  
  Han lämnade paviljongen och gick ut i vimlet, där främlingars främmande
  ansikten gladde honom såsom långväga gäster glädja enslingen i
  ödemarken, och där ljudet av utländska levande språk erinrade honom om
  att hans eget tillhörde de döda språken, efter som ingen förstod det
  utanför hans landamären.
  
  
  
  
                           ADERTONDE KAPITLET.
                               Nyårsnatten.
  
  
  År hade gått; seklet var verkligen slut; endast några timmar återstodo.
  Släktingarne Borg skulle samlas i Götiska rummen, och mot midnatt tåga
  till Skansen. Livet löper fort, och denna lokal var icke längre på
  modet, utan det litterära Rydberg hade ledningen; och när någon ville
  tala om Röda rummet, klingade det som forntid, förväxlades med Gröna
  rutan eller dylikt.
  
  Samlingen var skedd, och den gamle redaktören Borg, nu förbi sextio, var
  med. En improviserad försoning hade kommit till stånd dagen till ära.
  Ester, som höll på att sluta sin examen, var det enda fruntimret; alla
  de andra hade kommit i skymundan och återförvisats till hemmen, sedan
  kamratlivet på krogarne visat sig ohållbart. -- »De gick och drog med
  varandras hustrur så man visste inte vem de var gifta med.» Förhållandet
  var att de skildes och giftes tätt, tätt, så att man slutligen fann upp
  att damerna behöllo sina flicknamn. Biograferna upphörde nämna vem den
  store var gift med, och adelskalendern uppfann en eufemism för skilda
  omgifta: »Gift andra gången.» Slutligen längre fram föreslogs i ett
  grannland att även flickor skulle kallas fruar, då de mestadels icke
  voro flickor längre utan gingo i promenaderna med sina barn.
  
  Emellertid, på bordet i Götiska rummen låg en lista framme till
  underteckning. Alla hade skrivit sina namn utom doktor Borg, vilken dock
  författat adressen till Zola, uttryckande beundran för hans mod i
  Dreyfusprocessen och förhoppning att det nya seklet skulle få se hans
  skyddsling fullständigt rehabiliterad. »Rättvisa, men icke nåd!»
  
  -- Nå, doktor, sade Isak Levi, skall du inte skriva under? Kanske du
  tror att han är skyldig?
  
  Ämnet var ännu så brännbart, att man icke gärna nämnde Dreyfus' namn,
  detta namn som de sista åren söndrat mänskligheten i två hälfter.
  
  Doktorn tog pennan och skrev under sin egen adress med några raska
  streck.
  
  -- Måtte jag nu inte ha skrivit bort heder och samvete, sade han.
  
  -- Si så där ja! ropades i korus.
  
  -- Jaa, gossar, upptog doktorn, jag har måst ändra mening fyra gånger
  under processen, och jag vet ännu inte om jag blivit Dreyfusard som jag
  blev Wagnerian.
  
  Alla slogo ner ögonen, somliga för att dölja, andra för att demonstrera,
  och i tystnaden som uppstod, hörde doktorn en anklagelse, som han måste
  besvara.
  
  -- Ser ni, att utleta sanningen i en spioneriprocess, för det första, är
  nästan omöjligt, då alla parterna varit spioner och således umgåtts med
  lögn, bedrägeri och falska papper. För det andra är det alldeles abnormt
  att efter tre år revidera en process, då mänskliga minnet är så
  bräckligt, då åren ändrat synpunkterna, nya intressen väckt nya
  passioner; då vittnen försvunnit, papper undanröjts eller förkommit ...
  
  -- Ja, men det var hemlig domstol, invände den gamle Gustav Borg.
  
  -- Ja-a, varför inte? Vår frisinnade jury är ju också hemlig ...
  
  -- Jag tror du är på generalernas sida? föll Gustav ut.
  
  -- Nu är vi där! svarade doktorn. Det är då själva fan att mänskor ska
  förlora förståndet, bara man talar om den här satans processen.
  
  Isak tyckte det var synd om doktorn, som befann sig i en oskyldigt falsk
  ställning, och med ett mänskligt drag av deltagande sökte han hjälpa
  honom; om det nu var motivet:
  
  -- Saken är inte klar, det medger jag, tog han till ordet. För mig
  finnas tre mörka punkter, som äro mig absolut oförklarliga. Den första
  är den: Varför begärde Dreyfus cyankalium, när han fick höra om
  revisionen? Varför blev han inte glad? -- Det andra: Han trodde då
  straxt att generalerna tagit hans parti och bad sin fru gå till
  Boisdeffre och söka hjälp. Hur kunde han ha så god tanke om Boisdeffre,
  vilken han kände? Det är ju en infernalisk situation. För det tredje:
  När jag läste generalernas anklagelser i Rennes, ja, mina herrar, så
  blev jag övertygad om Dreyfus' skuld; vad ger ni mig för det? Och till
  den grad, i synnerhet då generalerna förklarade att Bordereaun icke
  varit bestämmande, så övertygad blev jag av alla deras indicier, men
  mest av deras klara ord och nobla ton, att jag sade för mig själv: Skjut
  dig, Labori! När så Labori blev skjuten och vägrade mottaga sin egen
  läkares hjälp från Paris; när inga forskningar anställdes efter
  mördaren; när icke kulan ur såret blev undersökt för att få spår på
  mördaren, så tänkte jag: det här är sjukt! Saken är oklar.
  
  Nu inträffade, som oftast sker, att när en människa ger ädelmod på hand
  åt andra, de andra börja översvalla i ädelmod. Holger tog genast i som
  en kugg, och ädelmodets hjul började gå.
  
  -- Det Isak säger har jag också tänkt; och mäster Demange's försvar, som
  torkade in, har berott på den fasa han fick när han såg sin klient i
  Rennes. Labori och Picquart lär ha övergivit honom nu ...
  
  Auktioneringen hade börjat, och fåfängan att få visa nya synpunkter på
  en gammal sak grep omkring.
  
  -- Ja, avbröt Kurt, jag har också funnit några mörka ställen. Särskilt
  finner jag logiken man använt högst bedrövlig. Tyska rikets kansler har
  i riksdagen förklarat att han icke visste något om Dreyfus' spionerier?
  Nej, tacka för det, hur fan skulle han kunna sitta där borta i Berlin
  och veta om det, som skedde i Paris. Men att Bülows enfaldiga yttrande,
  som är intetsägande, tas som ett bevis, det är sublimt! Vidare när
  sergeant Depert i fängelset hört Dreyfus förklara: »Jag är skyldig, men
  icke ensam», så jävas detta vittnesmål därmed att fängelsets direktör
  icke hört det. Skall endast vad en fängelsedirektör hört vara sant? Den
  som tar emot ett sådant jäv, den skall vara rutten ini huvet. -- Tänken
  er: därför att direktörn icke hört det, så är det falskt. -- Vidare
  säger man med anspråk på bindande kraft: Dreyfus blev icke glad åt
  revisionen!
  
  -- Nej! Det var stolthet! -- Kan ni fatta den stoltheten? -- Om han
  vägrat begära nåd, då hade han varit stolt! Men att vägra mottaga
  rättvisa?
  
  Uppeldningen stegrades och hettan ökades. Sellén ville också kasta på en
  pinne:
  
  -- Ja, logik, ja! Därför att Henry som yrkesspion förfalskat ett
  dokument, så sluter man att även de bevisliga äkta voro falska. Är det
  logik? För övrigt ska jag bekänna, att ...
  
  -- Nej, hör ni, om vi sitter så här, avbröt doktorn, så får vi Dreyfus
  skyldig, och det var ju inte meningen, eller vad säger Max?
  
  -- Jag kan inte neka, svarade greven betänksamt, att saken är dunkel.
  Det tillsattes ju en Dreyfusministär med Waldeck-Rousseau i avsikt att
  fria Dreyfus; denna ministär tillsätter en regeringskommissarie
  Carrière, som icke var general, och vilken skulle fria Dreyfus, emedan
  han var övertygad om dennes oskuld. Nåväl: efter hörandet av generaler
  och vittnen i Rennes, och trots Esterhazys Bordereau och Henrys
  förfalskning, blir han omvänd under processens gång. Detta är underligt!
  Vidare har man pekat på Bordereaun, alldeles som trollkarlen pekar åt
  taket, medan han tar upp något under bordsduken. Bordereaun är värdelös
  som bevis, likasom Esterhazys vittnesmål; men fastän sakkunnige nu
  svurit att Bordereaun icke har ett spår av Dreyfus' stil, så har Dreyfus
  själv erkänt likheten då han utbrister: »De har stulit min stil!» Vi
  sitter inne i så mycket motsägelser, att vi knappt ha rätt att bilda oss
  en mening. Att Dreyfus, som gjorts till en ängel, icke var någon, efter
  som han är en människa, det har intet att säga, men Zola och Björnson
  skulle icke ha svurit på hans heder. Dreyfus har uttalat tio osanningar,
  varmed han beslagits. Han förnekade först att han kände
  ostbanans organisation. Han kände den! Han förnekade sig känna
  koncentrationsplanen! Han kände den! Han nekade att han närvarit vid
  general Ransons konferens! Han var närvarande. Han påstod sig aldrig ha
  känt till Picquart! Han kände till honom. Han sade förut att han aldrig
  varit i Mülhausen! Nu erkänner han att han varit där varje sommar. Han
  påstod att han aldrig sett skjuthandboken. Han hade sett den! Han
  bedyrade att han aldrig känt artilleripjäsen 120. Han hade känt den. Han
  bestred att han råkat utländska militärattachéer hos Bodsons. Han hade
  råkat dem. Björnson, denna, denna ... svor på Dreyfus' sedlighet!
  Dreyfus vidgår att han haft älskarinnor som gift, men att det icke
  angick någon, emedan han hade råd. Det må vara, och det angår ingen! Men
  Björnsons vittnesmål! La verité! Zola anklagade generalerna för
  skurkaktighet! Men Dreyfus skickar sin tack till generalerna, troende
  dem om bättre! La verité, Zola! Men det förekommer även andra hemska
  detaljer i processen. Dreyfus kallar till sin hjälp major Curé. Denne
  kommer -- och vittnar _emot_ honom. Dreyfus litar på överste Cordiers
  mellankomst! Denne har ingenting att säga. Men detta då: överste Munier,
  som skulle överföra viktiga telegram, dog på tåget. Chaulain-Sauvinière
  dog på tåget, major d'Attel, dog på tåget. Och dessa hemlighetsfulla
  dödsfall: Lemercier-Picard, Guenée, Ressman och flera! Och nu efteråt
  har Schneider i Wien dött, Scheurer-Kestner har dött, chefen för
  generalstaben har dött! -- Detta går icke rätt till, och detta
  lögnarkrig kommer en nästan att längta till krut och kulor! Men i allt
  detta synes mig den gudomliga rättvisan ha talat och fällt dom. Dreyfus
  dömdes till tio år i Rennes, därför att han skvallrat, och därmed
  förrått sitt nya fädernesland; men han benådades, med rätt, på
  förmildrande omständigheter: hans berättigade känslor för sitt gamla
  fädernesland, sin barndoms första. Henry fick bära hand på sig som
  rättvisans förfalskare; Esterhazy blev ärelös och biltog som en lögnare;
  Felix Faure fick en varning att icke lirka; generalerna en maning, att
  icke av otålighet och klentrogenhet lita på furstar och vederlikar. Och
  nationen fick veta, att den redan bar på så många främmande element, att
  den icke skulle tänka på revansch som kunde bli ett brödrakrig; och när
  armén förlorat sin prestige, har den fått en ny med en nyare uppgift.
  Den tjänar i detta ögonblick borta i östern sida om sida med tyskarne,
  vilket de aldrig skulle ha gjort, om icke »processen» varit! Frankrike
  är öppnat! liksom Kina! Men med »processen» följde även indragandet av
  den religiösa frågan, som jag icke förstår vad den hade där att göra;
  men den kom med, därför att Dreyfus var jude. Och nu hålla protestanter
  och judar på att öppna klostren och släppa ut ett par hundra tusen
  livstidsfångar. Det är ju alldeles som vid kröningar eller en ny konungs
  tillträde till regeringen; men det är även svar på Bartholomeinatten,
  fastän mycket beskedligare; det är ju bara välgärningar som lön för
  ogärningar; det är ren kristlig kärlek, fastän viljan väl icke är den
  goda; men vi se ju så ofta hur det onda får tjäna det goda; och Dreyfus
  var icke en snäll man, men han har tjänat, som vi alla!
  
  -- Ja, tog doktor Borg igen ordet. Efter alla våra medgivanden, som väl
  började av oppositionslust, eller av nyfikenhet att se sakens baksida,
  finner jag det lättsinnigt att avsända denna skrivelse till Zola, som
  trott sig ensam ha funnit la verité. Några korn hade han funnit, men
  mera agnar, och lite bossig på ryggen har han nog blivit. Om vi i
  stället skulle gratulera honom såsom den på nytt födde troende, på
  framtiden troende författaren till Paris och Arbetet; till socialisten
  Emile Zola? Ska vi göra så?
  
  Alla, utom gamle Borg, svarade ja; och därvid blev det.
  
  Ester, som hade tjänstgöring på dårhuset, avlägsnade sig, beledsagad av
  Max.
  
  Dessa gingo länge tysta gatorna framåt, slutligen sade Max:
  
  -- Har du märkt att han är lik den antika statyn Sliparen?
  
  -- Ja, det har du rätt i; mest hakan, som börjar vid öronen.
  
  -- Minns du nu cyklonen i Paris 96, som började vid S:t Sulpice, dränkte
  la Revanche, härjade Justitiepalatset och slutade vid Hopital Saint
  Louis, sedan han först skakat om Saint Louis' Sainte Chapelle? Tror du
  nu på symbolist-cykloner?
  
  -- Vad i herrans namn skall man tro? Jag blir rädd!
  
  -- Men en annan ockult omständighet, det vill säga ännu oförklarlig, är
  denna: Vid stora revolutionen, dagen innan Bastiljens stormande,
  rensades Tuileriträdgården av Royal Allemand. Bland officerarne
  förekommo en Reinach och en Esterhazy. Tror du på slumpar?
  
  -- Nej! Men sammanhanget dock?
  
  -- Vet inte! Sammanhanget vore ju att ge förklaringen, och den få vi
  icke. Och därför blir varje förklaring löjlig. Men det här då? Bædecker,
  som icke är en ockult bok berättar helt oskyldigt: att när
  konungagravarne i Speyer skövlades 1689, anfördes manövern av en som
  hette Hinz. När konungagravarne i Saint Denis plundrades 1789 hette den,
  som skötte saken också Hinz.
  
  -- Vad skulle det innebära?
  
  -- Vet inte!
  
  -- Hör du, har du känt Dreyfus?
  
  Här stannade greve Max, och betraktade Ester, som om han ville se, om
  hon skämtade:
  
  -- Nej, jag har icke känt honom ... men, om vi råkas på tu man hand, om
  många år, och du då är lika intresserad som nu, skall jag berätta en
  historia ... Ja, det var en försynens man, men någon lidande Kristus var
  han inte.
  
  -- Är du kristen?
  
  -- Ja, jag är en kristen fritänkare ... Och underligt är att när vi nu
  rivit kristendomen, så följde så mycken visdom med och så mycken
  humanitet. Vi ha blivit råare och dummare ... Om man nu vill råka en fin
  människa, så skall man söka bland läsarne, bara de inte talar om Jesus
  och frågar efter din själ. Vill du se en behärskad, vårdad i språk och
  tankar, human i omdömet, resignerad i sorgen, alltid med blicken uppåt,
  förandligande allt vad han vidrör, undvikande stöta och såra,
  disciplinerande sin kropp, så se en läsare! Han strävar till Übermensch,
  men misslyckas ofta, erkännes. Men det är strävandet, ser du ... bara
  han lät bli att tala om det. Religion till eget bruk, invärtes, men icke
  ...
  
  -- Men glädjen vid livet?
  
  -- Vad är det för glädje?
  
  -- Ser du, det är där våra vägar skiljas.
  
  -- Va för det? Jag har min stilla glädje på mitt sätt, men ... Du
  erinrar mig om Chopins 2:a nocturne och vårt första möte hos flickorna,
  som levde i glädje ... det var deras surrogat för ...
  
  -- Vad är din största glädje?
  
  -- Att föda en ny tanke! Då är jag far och mor på samma gång, och
  behöver inte dela äran med en kvinna, som går sin väg med mitt barn, och
  säger att det är hennes ...
  
  -- Max, njuter du av att jag lider?
  
  -- Nej, jag lider av de lidanden jag tillfogar, men jag hör på din fråga
  att förhållandet med dig är det omvända ...
  
  -- När jag ser dig lida, så älskar jag dig; det klär dig. Men när du är
  glad, så hatar jag dig; du blir banal, övermodig, hög. För övrigt blir
  jag alltid rädd för en glad människa; den som skrattar visar tänderna,
  och är icke långt från att bitas ...
  
  De tystnade båda, Ester därför att hon märkte det hon huggit sig själv i
  benet, och Max därför att han icke ville såra genom att avslöja hennes
  bom.
  
                     *       *       *       *       *
  
  I Götiska rummen hade man kommit in i en livligare stämning. Gustav Borg
  hade ett brev från sonen Anders i Amerika, ur vilket han gav utdrag:
  
  -- »Det mest utmärkande i det nya livet här i Amerika är alltings
  rörlighet, ostadighet. Man får ingen ro; allt förändras så hastigt;
  välstånd och fattigdom växla, så att inga klasser och ätter hinna
  bildas; den rike har varit fattig och kan bli det än, det vet han; den
  fattige har varit rik och kan bli det än. Därför förstå de varann; äro
  försiktiga och förtänksamma. -- -- -- Dagen är för kort, och man skyndar
  till nattens vila som till den enda stora njutningen vilken intet
  kostar; och man vaknar till det heliga arbetets allvar, på vars
  samvetsgranna utförande ens tillvaro beror. Här är en nåd att få arbeta,
  och man erinras stundligen att man ingen rättighet har till livet, utan
  att allt är nåd. -- -- -- Denna hårda skola uppammar ett släkte, som
  blir fruktansvärt, när det en gång skall sända ut svärmar. Jag ser redan
  på Europa som på ett utblommat Hellas: mycket vackert, men försvagat och
  sannolikt utdömt; filosoferar över livet, men lever det icke ...»
  
  -- Ja, pojken har rätt, avbröt doktorn, som sin vana trogen ville föra
  ordet. Vet ni att sista redogörelsen ger upp 250,000 utvandrare från
  Sverige sedan 1890; och de flesta mellan 15 och 35 år. Landet blir till
  slut befolkat av barn och ålderstigna ...
  
  -- Är det underligt då att kvinnorna måste fram och arbeta? inföll
  Gustav Borg, som gärna passade på.
  
  -- Du sade något! Ja, i ett samhälle av barn och pensionerade, _måste_
  hon ju fram och arbeta, efter som inga män finns att leva på ... Det var
  en ny synpunkt! Men skall hon härska också, må då Asien bryta in över
  oss, och må vi hellre behärskas av barbariska män än av societetsdamer,
  aspasior och emancipissor. -- -- --
  
  -- Nu bryta vi upp till Skansen! kommenderade Gustav Borg.
  
  -- Ja, låt oss gå till Kapitolium och tacka gudarne för det gångna
  seklet, som slutade med Dreyfus och började med Napoleon, vars bröder
  åtminstone synas tillhöra Israels barn.
  
                     *       *       *       *       *
  
  Ester och Max hade kommit utanför tullen, där i halvmörkret det ensliga
  slottet reste sig vitt, med ljus tända innanför de höga fönstren.
  
  Max talade som för sig själv:
  
  -- Det finns ett ord, som fallit ur bruket bland bildade, och man skäms
  att uttala det; det är ordet synd. Man har filosoferat bort begreppet
  skuld, men skuldkänslan finns kvar. Jag är född med ont samvete, och var
  som barn rädd att bli upptäckt. Detta kan inte förklaras med annat än
  ett föregående okänt.
  
  -- Det är sjukliga förnimmelser, och vi ha många sådana fall här inne,
  upplyste Ester. Vi ha till exempel en som tror att han skrivit
  Bordereaun.
  
  -- Ja, vad vet du om det?
  
  -- Nej, hör! Nu kan jag inte följa dig längre.
  
  -- Det vet jag, och jag begär det icke heller. Du är alltid i ton med
  mig, men minst en oktav under. -- Av intet blir intet, och allt har en
  tillräcklig grund; alltså, om han tror att han är den skyldige, finns
  det en logisk grund för det. Inbillningarne äga en högre verklighet,
  vars sammanhang med det verkliga jag icke förstår, men icke vågar
  förneka. Verkligheten kan ju icke intränga i mitt inre och få uttryck
  igen, utan att ha passerat som föreställning eller inbillning.
  Verkligheten känna vi således endast genom våra föreställningar om
  densamma; därför variera våra framställningar av en uppfattad verklighet
  så oändligt. För övrigt kan en själ icke existera utan sammanverkan med
  andra själar. Nu har jag anledning tro, att alla själar stå i
  rapport med varandra; och det finns människor med så känsliga
  mottagningsapparater att de känna med hela mänskligheten och
  följaktligen lida med den. Men det finns också de som på avstånd öva
  inflytande på andra, till och med okända; det vet du.
  
  -- Ja, det förnekar jag ej!
  
  -- Nåväl, hur vet du att icke ...
  
  Greve Max hade fått en vana att icke fullborda meningar, emedan han
  visste att Ester utfyllde dem eller hörde hans tankar, och han avbröt
  sig alltid, då den tysta tanken bättre tolkade ett ofullgånget, än det
  banaliserande ordet skulle göra det.
  
  -- Jag vågade nämna ordet synd; jag tror att alla sjukdomar äro följder
  av synden. De kroppsliga sjukdomarne botas ju också i analogi med de
  andliga. Först nödgas man till de förödmjukande bekännelserna inför
  läkaren (bikten). Därpå dömes man av honom till botgöring; bittra örter,
  fasta, strängt iakttagande, försakelser; och ofta ålägges man bortlägga
  vanor, laster, undvika sinnesrörelser, tänka på ljusa saker. När man så
  är botad, skall man gå till prästen (läkarn) att tacka och offra. Och så
  får man det rådet: Akta er nu för recidiv; det är översatt: »Gå, men
  synda icke härefter!» -- Är det inte likt? -- Men hur behandlar ni de
  sinnessjuke därinne, de själssjuka som skulle ha själavård? Jo, ni ger
  deras kroppar kallt vatten och morfin! -- Minns du hur Hanne Joel i sin
  märkliga bok Hinsides skildrar sitt tillfrisknande? -- Sedan hon länge
  skymfat läkarne och sin omgivning, föll hon slutligen en julafton i
  kris. Hon brast i gråt och utropade: Jag har varit dum och högfärdig!
  Och därmed var hon botad. Fru Schram var hårdare, men hon böjde sig
  slutligen och blev frisk genom en sköterskas vänlighet. Så lite kan
  ibland hjälpa -- ett gott ord! som man så sällan hör! -- Det är intet
  sjukhus det här slottet, det är nog ett Inferno eller en straffanstalt,
  och till det värsta i straffet hör nog detta att läkaren »icke förstår»
  den sjuke; att gå oförstådd eller missförstådd, det är ju helvetet.
  
  -- Vi ha ju präst, eller själasörjare, också.
  
  -- Kan man inte säga att de flesta här hysa motvilja mot prästen och
  religionen? De lära ju häda och smäda?
  
  -- Det är olika, ty en del komma hit just genom religionsgrubbel.
  
  -- Ja, de vilja genomtränga förlåten och så få de se skådespel med
  bakvända kulisser ... det är straffet. Ni har ju skalden X. här?
  
  -- Ja, han är här!
  
  -- Nåväl, han utmanade Herren och stämde honom på valplatsen i Hinnoms
  dal! Vem segrade?
  
  -- Tror du att det var detta?
  
  -- Ja, vad skulle det annars vara? Tobaks- och alkoholförgiftning är ju
  lätt botad. Deliranter gå själva till sjukhuset, och komma ut om åtta
  dar. Tänk att du inte kan se ett kausalsammanhang, som är så slående!
  
  -- Tvångsföreställningar ...
  
  -- Ett nytt ord i ordboken; men saken och orsaken? Var är tvingaren? Vem
  tvingar mördaren att tänka på sitt brott? Samvetet! Och bakom samvetet?
  -- Emellertid, skalden slutade i en religiös kris ...
  
  -- Där ser du vad religion är!
  
  -- Akta dig! Akta dig! -- Nu tror jag icke man har rätt att klaga på
  läkarevården här. Den sjuke skall väl isoleras fullständigt genom de
  omgivandes oförståelse; han skall ensam med sitt samvete göra opp sina
  angelägenheter; icke kunna få tillfälle beklaga sig och bli falsk
  martyr. -- -- -- Är du aldrig rädd att vara här?
  
  -- Nej, inte jag, ty jag iakttager mig. Men det finns kandidater, som
  försätta sig i svaghetstillstånd genom oordentligt liv, och de bli
  mörkrädda, fastän de icke tro på något annat än fysiologin. Man har ju
  sett professorer här, som angripits; och tjänare ha vi flera ...
  
  De inträdde i slottet. Abstrakt, strävt, gråtfärdigt som
  självmordsrummet i ett hotell, det där rummet, som man alltid ger den
  gäst, vilken ser mest olycklig ut, rummet av tre dörrar och ett fönster;
  där sängen står vid en igenlåst dörr med nyckelhålet invid huvudkudden,
  och soffan, enkom gjord att man varken kan sitta eller ligga på den,
  framför andra dörren; detta rum med utsikt åt köksgården och ostädade
  rum mitt över, och som synes vara reserverat åt självmördaren.
  
  Greve Max blev beklämd; men Ester, som kom för sent, måste genast gå sin
  rond, och vännen följde. En lång korridor och en trappa ner; brandposter
  med slangar som långa svarta ormar slingrande sig utmed de vita
  väggarne, gaslågor som fjärilar av eld; slutligen en ruta med galler,
  där de stannade.
  
  Inne i något som liknade ett stall stod mitt på golvet en gammal naken
  man, alldeles naken på stengolvet och han höll armarne sträckta uppåt
  som en antik adorant eller ett pelarhelgon.
  
  -- Varför är han naken? frågade Max.
  
  -- Därför att han tar av sig kläderna och har 40 graders feber; det har
  han haft i tre år, och där har han stått i tre år. Han tror sig vara i
  en ormagrop.
  
  -- Då gissar jag vem det är! Det är den, som berövade änkor och
  faderlösa deras egendom med svek, avklädde dem, men med lagliga medel!
  Ser du att det finns andra lagar än rådhusrättens! Men, Ester, varför
  tror han sig i ormgropen? Inte har han läst Dantes Inferno, 24:de
  sången, där tjuvar plågas av ormar.
  
  -- Står det så? Inte har han läst Dante!
  
  -- Nå, var tror du Dante fått sitt ifrån? Har han hittat på det, eller
  har han haft någon grund för det? Finns det något objektivt, fast, att
  taga på i dessa straff-former, som ni kallar sjukdomar? Ja, svarar jag,
  och på grunder ... Jag tror även att i religionerna finnas antydningar
  om ... Har du läst Swedenborg, så skall du finna att hans beskrivningar
  på helvetena, som äro _sinnestillstånd_ och _inga orter_, att de
  sammanfalla med de inbillningar, som du här har att göra med. Det finns
  således en konstant: Sök den och du får lösning på många gåtor ... om du
  vill, eller kan!
  
  De gingo vidare. Ester fladdrade framför med sin stora pelerinkappa och
  sitt yrande hår, som av gaslågorna lystes upp som guld i det
  genomfallande ljuset. Greven, smärt, mörk, blek, följde.
  
  Så stannade de vid ett galler. Därinnanför satt en ung flicka på en stol
  och gjorde ingenting.
  
  -- Tala till henne! sade greven.
  
  -- Vad gör ni här, fröken? frågade Ester bara för att göra Max till
  viljes.
  
  -- Jag lider, svarade flickan som var av en skönhet, där själen låg ända
  ut i huden.
  
  -- Varför lider ni då?
  
  -- Jag lider för min fars missgärningar; han har inte tid att lida sitt
  straff, ty han måste arbeta för familjen. Och jag har bett Gud att jag
  skulle få lida för hans skull. Som jag är oskyldig, äro mina kval större
  än hans skulle vara, och därför är tiden förkortad. Men ve honom, om han
  är otacksam eller icke bättrar sig, då får han det själv över sig! Det
  vet han, och därför tar han sig i akt. Han vet också att jag följer
  honom överallt och håller reda på honom. -- Å, det är tungt, men det har
  ett slut. -- Om tre år skall jag komma hem till julen!
  
  De gingo vidare.
  
  -- Tror du icke, frågade Max, att denna ängel vet vad hon gör? Tror du
  icke hon är klok? Gör dig besvär med att i hemlighet utforska hennes
  far, och utrön om hon talat sant!
  
  -- Det har vi inte tid med!
  
  -- Du har rätt! -- Men såg du vem hon var lik?
  
  -- Ja, nu vet jag, vem du menar ...
  
  -- Nåå? Är det hans syster, då känner du fadren! ... Men vart leder den
  här trappan?
  
  -- Ner till det allra värsta! Där bo ...
  
  -- Jag vet; där är Swedenborgs träckhelveten för de vällustiga ...
  
  -- Säger Swedenborg det ...?
  
  -- Ja, stämmer det?
  
  -- Det stämmer! Nu börjar jag bli mörkrädd!
  
  -- Hör du! I Dantes Inferno förekommer om tjuvar, att de i brist på
  annat stjäla varandras utseende. Minns du den aldrig utredda processen
  om norrlandstjuven, det kombinerade mordet och kvinnans dröm om något i
  en järnvägskupé ... tänk på det. Tänk även på dessa två hemlighetsfulla
  målen från Norrland och Östergötland, där intet brott synes vara
  begånget, intet materiellt åtminstone ... och ändock så mycket fick
  lidas ... extrajudiciellt, »skyldig och icke skyldig» synes vara den
  enda domen ... Ja, om vi skulle uttala alla våra tankar ... Rousseau var
  nog oklok att göra det ... Så vi se ut inuti! Och det är detta invärtes
  liv, som ibland träder ut, förvirrar begreppen, gör klara vittnesmål
  otroliga, och åklagaren blir den skyldige. Därför skulle vi först göra
  drickeskaret rent invärtes ... Vilken ryslig maskerad är inte livet! Jag
  kan aldrig gå i sällskap, ty jag hör tankar, läser ansikten och är så
  sträng mot mig själv, att jag straffar mina tysta tankar, som ibland äro
  alldeles förfärliga, så att jag icke vill kännas vid dem ... Och i
  dåligt sällskap kan jag ibland vara immun, liksom skyddad, men ibland
  får jag deras ondskor över mig, och de tala genom min mun ... Dessa få
  den illusionen att jag är en rå person ...
  
  De vandrade vidare och kommo slutligen till stora samlingssalen, där en
  liten fest var anordnad.
  
  Max ville icke gå in, utan stannade i dörren!
  
  -- Det här påminner om det fasligaste jag sett. Det var en så kallad
  Wienerbal för perversa män och kvinnor i Berlin. Jag var med
  poliskommissarien och en läkare. Tänk dig bara detta: en ung man, som är
  förälskad i och gör sin cour för ett föremål på fyrtio år, med rött,
  grovt, fult ansikte, ryttarmustascher och pincenez. Den skulle
  föreställa älskarinnan! Vem hade förvänt synen på dessa? Vad ligger
  bakom? Det måste finnas en grund! -- -- -- Nej, jag vill inte gå in! Jag
  är rädd för dårar; de verka som dämoner, ty de säga straxt alla mina
  hemligheter, alla mina ofödda tankar till och med. Och där ser du dårens
  ekvation: han lever i det tysta underförstådda, tar en i förskott, är så
  skarpsynt att han förefaller elak. Han hör på otroliga håll det som
  ännu icke har blivit ljud; han ser tankar och känslor; hans
  själsförmögenheter stå på ett sätt över våra vanliga, därför duger han
  icke ute i livets maskerad ... Se, där är ju skalden!
  
  -- Ja, han föreläser nu om sedlighet emot sig själv!
  
  -- Och han vet inte att Sköna Helena turnerar med hans banala visor?
  
  -- Nej, det vet han inte!
  
  -- Om han får veta det, hur skall det då gå? Hans person tyckes
  visserligen vara kluven redan, men i disharmoni med sitt forna jag,
  skall han lösa den dissonansen genom kompromiss eller kamp mot sig
  själv? ... Vet du ... den här sedligheten, rätt fattad, har mera för sig
  än mot sig. Att leka med den väldiga skaparkraften, det är styggelse,
  och den drivs mest och värst inom äktenskapet, där den blivit
  tidsfördriv. Därför vill jag äktenskapets upplösning av sedliga grunder.
  Det är i tvåmanssängen man förlorar sin person, sin självaktning, sitt
  människovärde. Det är där man säljer sin själ, lär sig förtiga, försonas
  kallas det. Där är graven, där guds avbild lägges ner och djuret stiger
  opp! Där födes det gränslösa föraktet för en själv, för kärleken, makan
  och hemmet! Jag hörde en man nyligen efter tre års gifte, med
  kökskammarn full av alternerande fästmän, slutligen vakna upp och
  utbrista: Jag står inte ut med att vara bordellvärd. -- -- -- Nej! nu gå
  vi till Skansen. Det är midnatt om en timma!
  
                     *       *       *       *       *
  
  Gästerna från Götiska rummen gingo i halvtroppar och nattpratade; gamla
  och unga, far och söner, farbror och brorsöner som jämnåriga kamrater;
  det var tidens lösen: »döden är ingen ursäkt och åldern har ingen rang.»
  »Faderskapet kan icke bevisas, och därför äro vi alla bröder.»
  
  Gamle Gustav gick i têten med Isak:
  
  -- Anders, kan du tänka dig, skrev också en strof om amerikanska
  familjeförhållanden, men det ville jag inte ge pojkarne. Han säger att
  hemmen upplösas och att familjerna bo på boardinghouse. Jag erkänner,
  att det är ett slöseri med våra familjeetablissemang och att hemmets
  altare egentligen utgöres av köksspisen. Matlagningen och diskningen
  pågår ju från solens uppgång till dess nedgång. -- Och så säger han att
  skilsmässorna äro lika vanliga som bröllopen, och att det synes som om
  livet blev rikare genom denna förnyelse av personligheten.
  
  Isak, som icke tyckte om att behandla sådana där frågor, kastade åt
  sidan och fick upp ett annat ämne:
  
  -- Ja, den här Nobel dog och lämnade lite efter sig; 30 millioner eller
  så.
  
  -- Då får ju Akademin något pängar att röra sig med; bara inte det blir
  reptilfond att köpa politiska motståndare med.
  
  -- Ämbetsverk blir det bestämt ...
  
  Kurt och doktorn i andra ledet rasade på i någon kvinnohistoria; Kurt
  förde principalstämman.
  
  -- Så gick den fan sin väg med barnet för att ge mig dödshugget; men, si
  jag gick inte efter, utan lät henne sitta där, och det var inte
  beräknat. Då sa hon att jag inte var gentleman; och så rände hon till
  advokat och begärde skilsmässa därför att jag icke »gjorde henne
  lycklig». Vet du vad det vill säga att göra en kvinna lycklig?
  
  -- Ja visst vet jag det: Om hon får ruinera dig, vanhedra dig, förnedra
  dig, då har du gjort henne lycklig; och får hon det utan att du klagar,
  då är du en gentleman!
  
  Holger och Sellén i tredje ledet talade om tidningen: Sellén tyckte inte
  om recensionerna och personligheterna.
  
  -- Men livet har blivit offentligt, liksom i gamla Atén; eforer och
  censorer granska den enskildes uppförande, och det får man finna sig i,
  nyttja till sin uppfostran, och för övrigt, när alla predika
  personlighetsprincipen, så bli personligheterna utsatta för en kritik,
  som måste bli personlig. Men som korrektiv ha vi fått intervjun. Förr
  gick det inte an att svara på en osann tillvitelse; tidningens dom var
  drakonisk. Nu får den ringaste svara och förklara sig. Det är ett stort
  framsteg.
  
  -- Ja, men när de äro orättvisa ...
  
  -- Det finns intet så dumt som att vara orättvis. Föremålet blir martyr,
  och vinner ofta oförtjänta sympatier ... Här i landet är det svårt att
  komma fram för en talang, ty man tar häldre och kreerar en oförmåga, som
  är ben av ens ben; men det händer ofta att man går fram på andras avund
  mot en konkurrent, och det är vanliga vägen ... För att störta en
  avundad, måste de upphöja en annan ... Men reklam är det sämsta man kan
  bygga på, och jag begriper inte varför folk annonserar! När jag får se
  en stor annons, så blir jag rädd och tror att det är skoj! Nej, den
  muntliga propagandan från en köpare, som fått en god vara, det är den
  enda vägen! -- Vår vän Lundell, målaren, han reklamerade hela sitt liv,
  men blev aldrig något, dog namnlös, och är nu glömd, efter ett år!
  
  Isak var i ädelmodigt lynne och gav ifrån sig, trumf och hackor om
  vartannat.
  
  -- Säga vad man vill, men utan Frälsningsarmén och Templarne hade
  Sverige varit försupet. Roliga är de ju inte, men ...
  
  -- Som förskola till Amerika ha de nog spelat sin roll, och för den
  publiken ... I alla fall, de största reformerna i vårt sociala liv ha
  utförts på enskild väg, utanför riksdan, regeringen har ju aldrig gjort
  annat än hindrat. Att störta riddarhuset var ingen konst, och
  adelskalendern finns där än, men Aftonbladets frökenreform, den tog
  döden på adeln. Det var en giljotin. På samma sätt ha templarne skapat
  nykterheten och läsarne ha raserat statskyrkan, litteraturen har omdanat
  sederna, och de enskilda bankerna reformerat det ekonomiska livet.
  
  -- A propos ekonomin! Vet du att den bästa affär i Sverige är
  livförsäkringen. Inte därför att folk tänker på döden, utan därför att
  försäkringsbreven begagnas till hypotek för lån; och efter som alla låna
  ... Men största vinsten kommer ut av de förfallna försäkringarna ... vad
  det är svenskt! För att komma åt 200 kronor betala de sex hundra i
  premier och så låta de försäkringen falla!
  
  Doktorn rasade på sitt tema, i andra ledet:
  
  -- Hon kom en natt från teatern och ville ha en smörgås med kalvstek och
  gurkor. Steken fanns, sedan hon väckt mig med ovett, men när gurkorna
  saknades, blev hon ond och ställde opp hela elektriska belysningen, som
  gick för fullt verk till morgonen. När jag då läste lusen av henne, sa
  hon att jag ingen gentleman var, och då jag åtminstone bevisade henne
  att jag var en man, gick hon till advokat och sa att jag inte gjorde
  henne lycklig, alldeles som din. Är det för en sund man att föra samliv
  med ett vanvettigt barn? Att ge sitt namn och sin ära åt sin värsta
  fiende? -- Den hon älskar, den hatar hon! -- Brunst och hat, där är
  kvinnans kärlek! -- Mannen älskar, och hon hatar! -- Allt det sköna vi
  se hos henne, det är bara våra projektioner på hennes vita duk, som
  intet finns på. -- Världen skall förgås av hat! Barnen födas i hat,
  uppfostras i hat! Det är vidrigt att leva i en pervers tid, där allting
  är bakvänt. Ser de en man med en manlig vilja, så säger de att han är en
  kvinna; ser de en Alfonse, som talar i kvinnans namn och ger sin vilja
  åt en kvinna, så heter det: Se där en man! Så skall en man vara! Skalden
  Grönlund, som prostituerar sig för betalning och är en entretenu, det är
  kvinnornas skald! Han skriver mot sitt eget kön och förtalar det ...
  Gynolatrin! -- O latrin! -- Latrin! -- Det var en trimurti, som jag
  gjorde nu!
  
  -- Du har gjort en om Sverige också!
  
  -- Ja, den här: Split! -- Slit! -- Sprit!
  
  -- Och en på Grönlund, säger man!
  
  De hade passerat Holmen och voro komna ner till flottbron. Nu syntes på
  en gång Skansberget i belysning av vårdkasarne, och Bredablicks eldkrans
  hängde på mörkret ...
  
  De stannade ett ögonblick, tysta, därpå fortsattes marschen och den
  sexstämmiga fugan gick åter sin gång.
  
  -- Det är Sellén och Röda rummet, som uppfunnit Skansen 1870; det är ju
  ganska kostligt ... och innan skådetornet fanns; då begagnades backen
  till motiv åt målare, även som ett slags utliggarplats ... annex till
  Singelbacken.
  
  -- Jag glömmer aldrig den där fransmannen från eskadern, som i två dagar
  förföljde mig, till och med på Operakällarn med sitt: »skål Akropolis».
  
                     *       *       *       *       *
  
  -- Utvandringens orsaker? Se på statskalendern och arméns rulla.
  
                     *       *       *       *       *
  
  -- Nu flyter allting så hastigt, och man kan inte begagna en uppgift,
  som är tio år gammal, emedan den blivit falsk. -- Var är panslavismen?
  Pangermanismen? Borussianismen? Ingenstans! -- Vart har det amerikanska
  vetet tagit vägen, som satte skräck i Europa? Och fylloxeran? Den är
  död, och Frankrike vet inte var det skall sätta av sitt överflöd av det
  nya vinet.
  
  -- Allting synes ordna sig slutligen, men man kan icke förneka en vis
  försyns ingripande. Innan Dreyfus kunde bli fri, måste Bismarck dö. När
  han dött, kom tsarens reskript, och därmed var revanschtanken slopad,
  därmed kunde Kina öppnas och Dreyfus benådas, varmed franska arméns
  stridslust var stäckt ...
  
                     *       *       *       *       *
  
  -- Säga vad man vill, men tyska kejsarn (han i Berlin) är en man; han är
  den enda monark, som vågar begagna sina lagliga rättigheter och sitt
  personliga inflytande. Hans telegram till Transvaalarn fordrade courage!
  
  -- Konstitutionella monarker, det är ju intet. Kunde icke riksmarskalken
  öppna riksdan och inviga järnvägarne? Ordnarne kunde man stryka ut, så
  behövde de icke utdelas.
  
                     *       *       *       *       *
  
  -- Om man ville ge Mark Twains ekvation, så vore den: Nutidsmannens
  omtaxering av alla gamla förfallna värden! det förflutna sett nu i
  elektrisk belysning; gamla kulturen på auktion, där ingen respekt, inga
  affektionsvärden mer tagas upp, utan tvångsvärdet just nu; det måste
  realiseras till vad pris som hälst ... första, andra och tredje gången!
  -- Bibliotek borde brännas då och då, eljes blir bagaget för stort att
  släpa på. Kineser och Araber ha praktiserat det -- och Japan slungade en
  hel kultur på en gång ... Japan, ja!
  
                     *       *       *       *       *
  
  -- De säger, att Holger upplevat saker i fängelset, som han inte vill
  tala om ... men att han förlorat sin gamla tro på apan och mekaniken
  utan mekanikus, det är säkert. Så långt som Max har han inte kommit ...
  
  -- Ja, Max och Ester! Det där får man inte lägga sig i; det skall vara
  hemligt och respekteras. Två själsliv kan ingen och får ingen gripa i
  med råa händer ...
  
                     *       *       *       *       *
  
  -- Varför växer icke Stockholm utåt havet, utan inåt gölarne? Hur kan
  man få jobba med tomter på Livgedinget, som bara förutsätter
  dispositionsrätt på livstid, som är obestämd? Nej, en Strandväg, en
  Lange linje från allmänna gränden till Blockhustulln; industrin på
  Sickla-ön, flottan i Vaxholm och Liding-ön till Stockholms stad ... ut
  till havet!
  
                     *       *       *       *       *
  
  -- Pastor Alroth ligger på hemmet för att skäras opp. -- Det är ett
  rysligt tempel därborta, där mänskor slaktas åt en okänd gudinna, som
  vill se blindtarmen. Dit förs de att dödas som hundarne till veterinärn!
  
  -- A propos hundar! Det är ju skändligt att sex tusen hundar i Stockholm
  skall taga brödet och grädden från barnen ... Och hyresvärdarne, som hyr
  ut sina fina våningar åt djur och vederlikar ... är det lagligt det? Det
  står ju i kontraktet att man skall föra ett tyst och stilla leverne ...
  Djuren ha således fått större rättigheter än människorna; då är allt
  människan mogen! -- Om tjänarne strejkade och vägrade stå på gatan och
  frysa, medan hundarne soulagera sig och varandra, så blev det snart ett
  civiliserat samhälle av. -- Tänk att låta en tjänare stå och skämmas
  utanför en port! Fy fan såna människor ... Barmhärtighet mot djuren! Men
  först mot människan!
  
                     *       *       *       *       *
  
  Fugan fugerade sig opp på Skansberget.
  
  -- Akropolis, Heliga Berget, Kapitolium!
  
  -- Världsborgare betyder inte att norrmännen skola styra Sverige från
  Blasieholmen; nej, nationell och kommunal-självstyrelse hos alla de
  federerade!
  
  -- Själva Talmud uttalar förbannelsen över den man, som ger sin hustru
  sin vilja.
  
  -- Si så! Nu börjar hans hundar att skälla när de får höra sången från
  stapeln; ingenting kan ske utan hundar. Tacka vet jag turkarne ... och
  japanerna! Hos dem är det orena djuret orent ... men hos oss ... varje
  hundägare är en cynède ... slå opp ordet hos Lombroso ...
  
  -- Si där i stugan står Grönlund och anför djävulsdyrkarne ... ja de,
  som dyrka Carl XII äro djävulsdyrkare, och de, som tillbe Gustav Adolf,
  borde också läsa Swedenborgs Diarium Spirituale ...
  
                     *       *       *       *       *
  
  -- Midnatt rycker fram från öster, talade Max; i detta ögonblick står
  han över Östersjön, och han bär det nya seklet på sin arm.
  
  De voro utanför Swedenborgs lusthus, och Ester ansåg sig böra säga något
  rörande den store svensken, som nu stigit upp ur hundraårig glömska och
  oförtjänt ringaktning!
  
  -- Inte tror du väl att Swedenborg stod i förbindelse med andra världar;
  inte kan man komma i förbindelse med andra världar, som inte finnas.
  
  -- Finnas de icke? Se upp till himlen och stjärnorna! Ser du icke andra
  världar nu?
  
  -- Joo, men ...
  
  -- Ser du icke Capella där, den stora vita stjärnan?
  
  -- Joo?
  
  -- Efter som du ser den, så har ditt öga träffats av dess utsända ljus,
  och du står i ett slags förbindelse med den, då du mottagit något av
  den.
  
  -- Ja, en ljusstråle ...
  
  -- Ja, en ljusstråle, som du mottager. Nu vet du ju att man på en
  ljusstråle kan sända en ljudvåg?
  
  -- Nej, det vet jag inte.
  
  -- Känner du inte Bells fotofon; där man talar på avstånd medelst en
  ljusstråle? Nå, den finns, fastän du icke känner den. Du kan emellertid
  sända en ljudvåg på Capellas ljusstråle. Nu vet du att en ljudvåg kan
  fortplanta en tanke; du skickar mig varje dag en tanke på telefonen. Är
  det riktigt mitt resonemang?
  
  -- Ja ...
  
  -- Alltså, slutsatsen: andra världar existera, emedan du ser dem, och du
  skulle kunna sända en tanke på en ljudvåg genom en ljusvåg, och omvänt
  mottaga en tanke på samma väg från samma håll.
  
  -- Resonemanget är riktigt ...
  
  -- Då äro vi ense; och Swedenborg kan ha stått i förbindelse med andra
  världar.
  
  -- Det fattar jag inte ...
  
  -- Skall jag ta om bevisningen en gång till? Nej, det vill du inte! --
  Emellertid, Holger hade i fängelset en mängd upplevelser, som han icke
  kunde förklara, men vilka oroade honom. Så länge vi icke kunna förklara
  något, så är det kallat mystik. Nu hade han aldrig läst Swedenborg; men
  när han kom ut, hände honom detta, som du kan få kontrollerat, om du
  vill. -- Efter sin befrielse levde han i grubbel och trodde sig vara på
  vägen till vansinne naturligtvis. Så kommer en dag på byrån en fattig
  ungdomsvän och vill sälja Swedenborgs Arcana Coelestia på svenska, men
  han ägde bara delarne 6, 7 och 8. För att hjälpa honom köpte Holger dem
  utan någon avsikt att läsa i dem. Men när han bläddrade, bliven ensam,
  så fann han att i den boken stod tryckt -- hans upplevelser i fängelset,
  och förklaringen på dem stämde. Då blev han betänksam, försökte besvärja
  andarne med formlerna hypnotism, suggestion och tvångsföreställningar
  med mera. -- Emellertid, han hade fått nytt ljus på sitt närvarande och
  förflutna. Fjorton dagar senare var han i Uppsala, och gick in till
  antikvariern för att köpa 1734 års lagbok. Han får söka själv på hyllan,
  och finner nu delarne 1, 2 och 3 av Arcana; men naturligtvis icke av
  samma exemplar som hans. När han så kommer till Stockholm går han direkt
  att köpa hela verket, men det fanns icke någonstans. Han skulle just
  till att gå från den sista antikvariern, då det faller honom in att
  fråga: Men ni kanske har spridda delar? -- Ja, de hade; och just delarne
  4 och 5, som fattades; och de voro icke heller av någotdera exemplaret
  han ägde. Om du vill förklara det som slump, så kan du också spela på
  lotteri och säga förut, om du skall vinna eller ej. Emellertid, han är
  icke spiritist och har inga syner -- -- -- men han förnimmer, får
  intryck och varningar, alldeles som den nyktre Sokrates av sin daimon.
  Hans person tyckes mig vara sublimerad i en retort vid lidandets högsta
  temperatur, men han har kluvit sig i en vardagsmänniska, som lever nere
  i materien, och en helgdagsmänniska, som han låter flyga ut, efter väl
  förrättade plikter.
  
  -- Har du läst Swedenborg? avbröt Ester, som icke trivdes i dessa
  samtal.
  
  -- Ja, jag har läst! Och jag tror ingen människa har fått veta så mycket
  hemligheter som han ... Det är ingen slump att detta tjäll kommit hit på
  berget ... och just nu, då han behövs ... Hör du på namnet, Sweden borg,
  vad han betyder för vårt Sverige. -- Jag tycker mig vilja se honom sitta
  där i dörröppningen, som Abraham, när han fick besök av Herren i Mamre
  lund ... Han kommer igen, men för att förlossa och döma; för att befria,
  men anden; för att binda, men djuret! Jag har icke rätt förstått, varför
  alla dessa djur hållas instängda med sin orenlighet här på berget, men
  det är kanske för att vi skola se skillnaden på dem och oss, och att vi
  genom komparation skola upptäcka människan! -- -- -- Nu är midnatten
  här, och jag hör seklet komma, österifrån; nu står det över Värtan, det
  ringer i Vaxholm ... Bär det frid under sina vingar, frid genom strid?
  Mänskorna vilja icke frid! I dag undertecknades fredskongressens
  förhandlingar i Haag av 26 stater! Men ingen tror på freden; alla rusta!
  -- -- -- Om du talar väl om människorna, så skratta de ut dig; de känna
  sig, vi känna oss; men talar du illa om dem, om oss, så bli de onda.
  Lite sämre än sitt rykte, och lite bättre, äro människors barn!
  
                     *       *       *       *       *
  
  Nu ringde det i båda staplarne, och från staden reste sig som en
  molnstod av rungande ljud, så att berget darrade. Det gick en rysning
  genom folkskarorna, som förstummades och blottade sina huvud utan att
  tänka på vem de hyllade. Djuren i burar och gryt kröpo in och gömde sig,
  skrämda som hedningar vid vigda klockors klang; det gick en susning
  genom tallarne, som kunde vara nattvindens, men även det av bronsen
  skakade lufthavets.
  
  Det stora Te Deum från staden steg och steg, och man såg de spetsiga
  kyrktornen resa sig som åskledare för att avleda vredens blixtar. Men
  stjärnhimmeln log, blid, vänlig, överseende.
  
  Och så tystnade staplarnes klockor, stadens också, den ena efter den
  andra.
  
  -- Tror du att det hördes dit upp? frågade Ester.
  
  -- Ja, så visst som min själ lever, det hördes! svarade Max.
  
  Efter en tystnad tog han upp ordet:
  
  -- Nå, vad syns dig om det nya seklet, som ingått?
  
  -- Det är sig likt!
  
  -- Tämligen likt! men dock ett annat!
  
  -- Vandra vi? Tillsammans?
  
  -- Ett stycke!
  
  -- Uppåt?
  
  -- Framåt!
  
  -- Men icke nedåt mer!
  
  
  
  
                    ANMÄRKNINGAR TILL FYRTIONDE DELEN.
                             GÖTISKA RUMMEN.
  
  
  Götiska rummen har tidigare utkommit på Hugo Gebers förlag 1904.
  
  Originalmanuskriptet till Götiska rummen äges av bibliotekarien Edv.
  Svensson och har av ägaren ställts till utgivarens disposition för denna
  upplagas redaktion. En jämförelse med handskriften har lett till
  uppdagande en mångfald tryckfel, begångna vid första upplagans sättning.
  
  Manuskriptet till Götiska rummen är en handskrift i kvart på
  Lessebopapper. Den är skriven utan marginal på bladens ena sida och
  upptar 439 paginerade textsidor, varav en sida dubbelpaginerats, medan
  på annat ställe en sida överhoppats, så att slutsiffran blir riktig.
  Manuskriptet ligger i en pärm omgiven av ett pergamentsomslag, på vars
  framsida Strindberg textat titeln: Götiska Rummen af August Strindberg;
  majuskeln G är fylld med grön krita, R och författarnamnet fyllda med
  röd.
  
  
  Ur brev från Strindberg till bokförläggaren Hugo Geber rörande Götiska
  rummen.
  
  Strindbergs brev till Hugo Geber rörande Götiska rummen ha älskvärt
  ställts till utgivarens disposition av bokförläggaren Nils Geber.
  
  Första gången Strindberg här nämner Götiska rummen är i ett brev av 6
  jan. 1904, där han om romanen skriver:
  
  »-- -- --
  
  Alltså handlar det sig om närmast romanen Götiska rummen; hoc est
  fortsättning på Röda rummet, vars förläggare Du är!
  
  Fordras läsning dock; 200 sidor äro färdiga, men jag lämnar den icke
  ifrån mig förrän den är färdig i 350 sidor, alltså omkring 15 februari.»
  
  25 jan. 1904 skriver han:
  
  »För att veta hur jag skall ställa mig, ber jag Dig förberedande svara
  ungefär på dessa frågor:
  
  1:a Om en roman på 350 à 400 sidor skall ut i slutet av april (medan
  Riksdan ännu sitter) när skall manuskriptet avlämnas?
  
  2:a Har Du plats för en roman i slutet av april?
  
  Allt detta under förutsättning att Du icke hesiterar för en dunderbok
  som min.
  
  P. S. Hinner jag ej bekvämt, så tar jag hösten, tidigt, September.
  
  Ett halvt år har jag hållit på; Röda Rummet tog nio månar, men då hade
  jag tjänst, översättningar m. m.»
  
  23 febr. 1904 inlämnar han hela arbetet färdigt till förläggaren och
  skriver samtidigt:
  
  »Härmed lämnar jag dig min roman till läsning.
  
  Vill endast säga i förväg att alla opassande ord komma att ändras eller
  omskrivas.»
  
  Hr Geber skrev en lista på »opassande ord», som borde ändras. Den
  godkändes av Strindberg. Omkring ett halvt dussin ändringar företogos
  därmed i texten. De flesta av ifrågavarande ställen äro i hskr.
  överstrukna med blåkrita.
  
  10 april finner man av ett meddelande att han läst korrektur på större
  delen av arbetet. 15 april ber han att få »tryckta ark efter hand, så
  att jag kan införa Tryckfel, ty jag vill icke stå för annat än vad jag
  skrivit».
  
  Av följande odaterade meddelande finner man att förläggaren i
  korrekturet gjort anmodan om ytterligare strykningar, som dock
  Strindberg icke anser sig kunna villfara:
  
  »Broder Geber.
  
  Jag ser att din blyerts i korrekturen begär flera medgivanden, men jag
  kan icke göra dem. Det rätta ordet i rätta ögonblicket är kulan i
  patronen som du vill kratsa ur när jag skall skjuta. Jag ensam har
  ansvaret och Du vet att jag bär det.»
  
  
  Tryckfel och tryckeriändringar i uppl. 1.
  
  Sid. 5, rad. 6--7: den ena av arrangörerna. Så hskr. Uppl. 1: den ene.
  Likaledes sid. 98, rad 2.
  
  Sid. 6, rad 27: sekelslutet går in; man väntar nytt! Semikolon efter
  »går in» enligt hskr., kolon i uppl. 1. Likaså sid. 8, rad 32 semikolon
  efter »en gång», kolon i uppl. 1. Läsfel.
  
  Sid. 8, rad. 3 och 4: söndringarne och eldarne enligt hskr. I uppl. 1:
  -na. Samma ändring enligt hskr. har även i det följande iakttagits utan
  att här särskilt anmärkas.
  
  Sid. 13, rad 10: sutit. Så hskr. Uppl. 1: suttit. Sid. 27, rad 29:
  beslutit enligt hskr. även i uppl. 1.
  
  -- rad. 29--30: Stallmästargården. Så hskr. Uppl. 1:
  Stallmäst_areg_ården.
  
  Sid. 14, rad 18: däroppe. Så hskr. Uppl. 1: däruppe.
  
  Sid. 15, rad 9: opp. Så hskr. Uppl. 1: upp. Så ock i det följande.
  
  -- rad. 16, 18 och 21: Margareta Cabeljau, Cabeljaus och Cabeljauarne.
  Så hskr. Uppl. 1 stavar Cabel_jou_ etc.
  
  Sid. 15, rad 20: Det är så man vördar våra stora minnen! Så hskr. Uppl.
  1: -- -- _vårdar_ våra stora minnen! Läsfel. Likaså sid. 51, rad 14:
  vördar sina stora minnen, enligt hskr. Även här »vårdar» i uppl.
  
  -- rad 28: medan vi håller på etc. Så hskr. Uppl. 1: -- -- hålla på etc.
  
  Sid. 16, rad 5: gatlyktorna. Så hskr. Uppl. 1: _gasl_yktorna. Läsfel.
  
  -- rad 21: aldra. Så hskr. Uppl. 1: allra. Likaså sid. 61, rad 12.
  
  Sid. 17, rad. 9 och 14: Brigitta. Så hskr. Uppl. 1: Birgitta.
  
  Sid. 23, rad 4: oppåt. Så hskr. Uppl. 1: uppåt. Så ock i det följande.
  
  Sid. 24, rad 10: slaveri. Uppl. 1: slave_riet_. Så skrivet först i
  hskr., men »-et» överrankat, vilket ej observerats av sättaren.
  
  Sid. 25, rad 5: prövad av erfarenheter. Så hskr. Uppl. 1: -- --
  erfarenhe_ten_. Läsfel.
  
  Sid. 26, rad 29: dörrn. Så hskr. Uppl. 1: dörren. Likaså sid. 43, rad 7.
  
  -- rad 31: uttjänad. Så hskr. Uppl. 1: uttjänt.
  
  Sid. 27, rad 21: mänskoandens. Så hskr. Uppl. 1: mä_nnis_koandens.
  Mänskor[na] även i det följande där hskr. skriver så men uppl. 1 har
  människor[na].
  
  Sid. 29, rad. 16--17: Men det värsta är utvandringen! Sedan jag etc.
  Utropstecken efter »utvandringen» enligt hskr., kolon i uppl. 1, ehuru
  »S» i »Sedan» även där är versalt. Vanligt läsfel.
  
  Sid. 30, rad 22: de enskilde. Så hskr. Uppl. 1: de enskilda.
  
  Sid. 31, rad. 31--32: men hindrarne stanna! Det är för djävligt!
  Utropstecken efter »stanna» enligt hskr., kolon i uppl. 1, läsfel.
  
  Sid. 33, rad 17: behåller. Så hskr. Uppl. 1: bibehåller.
  Tryckeriändring.
  
  Sid. 34, rad. 12--13: galanteriet fordrade att mannen skulle offra allt
  för idolen [d. v. s. kvinnan]. Så hskr. Uppl. 1: -- -- för _idealen_.
  Meningsstörande läsfel.
  
  Sid. 34, rad 33: yrkesövningen. Så hskr. Uppl. 1: yrke_sutö_vningen.
  Tryckeriändring.
  
  Sid. 35, rad 14: den jag ville spotta i synen. Så hskr. Uppl. 1: vill.
  Läsfel.
  
  Sid. 35, rad. 26--28: om icke kyrkoherden -- -- inträtt i rökkupén; en
  svart koloss etc. Semikolon efter »rökkupén» enligt hskr., kolon i uppl.
  1; läsfel.
  
  Sid. 36, rad 8: du är så sträng. Så hskr. »Så» utelämnat i uppl. 1, lik,
  som visas därav att raden i uppl. 1, om korrekturändring förelegat,
  skulle varit mer utslagen.
  
  Sid. 37, rad 10: lagård. Så hskr. Uppl. 1: ladugård. Men sid. 72, rad 26
  och 30: lagård, lagårn även i uppl. 1 enligt hskr. Likaså sid. 91, rad
  15: lagårdens enligt hskr. I uppl. 1: ladugårdens. [Jfr även nedan anm.
  till sid. 92, rad 1.]
  
  Sid. 38, rad 2: pastorn. Så hskr. Uppl. 1: prosten. Läsfel. Jfr strax
  ovan om samma person, sid. 37, rad 30: pastor Alroth, likaså nedanför
  överallt pastorn, även i uppl. 1 enligt hskr.
  
  Sid. 39, rad. 16--17: men i detta samhället, där ni äro bihang, icke!
  Utropstecken vid meningens slut enligt hskr., i uppl. 1 punkt.
  
  Sid. 40, rad. 15--17: Jag undrar om Gustav får slagsida därnere i
  aktersalongen! Han är ganska tung och styrman borde gå ner och »lämpa»
  honom. [Ångbåten har nämligen krängt och Gustav sover i aktersalongen.]
  I hskr. och uppl. 1: slaksida för slagsida. Skrivfel.
  
  -- rad 29: innebyggarne. Så hskr. Uppl. 1: inbyggarne.
  
  Sid. 42, rad. 17--18: se på Fylax skvättmaski_nen_. Uppl. 1:
  skvättmaskin. Hskr.: cissmaski_nen_. [Jfr Korr.-ändringar: sid. 35, rad
  30.]
  
  Sid. 44, rad 14: fröt. Så hskr. Uppl. 1: fröet.
  
  -- rad. 24--25: Du kan inte parera 132 millioner infört vete med 18
  tusen utfört. Så hskr. Uppl. 1: -- -- 18 tusen utfö_rde_. Läsfel.
  
  Sid. 45, rad 1: planchettes. Så hskr. Uppl. 1: planchetter. Läsfel.
  
  Sid. 46, rad 8: alla motsägelser lösas i den gemensamma Kierkegaardska
  titeln: Stadier på Livets väg. Så hskr. Uppl. 1: alla motsägelser
  _läsas_ etc., meningsstörande läsfel. Jfr nedan tryckfel sid. 249, rad
  13.
  
  Sid. 48, rad 9: Jo! i adelskalendern! Utropstecken efter »jo» enligt
  hskr., kolon i uppl. 1.
  
  -- rad 22: Adeliga. Så hskr. Uppl. 1: Adliga.
  
  -- rad 25: ner. Så hskr. Uppl. 1: ned.
  
  Sid. 49, rad 9: engelske konungen. Så hskr. Uppl. 1: engelska.
  
  -- rad. 17--18: Felimlomkdode; King; etc. Så hskr. Uppl. 1:
  Felimlomkoode i King. Läsfel.
  
  Sid. 50, rad. 14--15: kände sig som förfalskare; men så ryckte de opp
  sig. Semikolon efter »förfalskare» enligt hskr., kolon i uppl. 1;
  läsfel.
  
  Sid. 51, rad. 12--13: och därför verkade oemotståndlig. Så här föllo
  hans ord ungefär: etc. Så hskr. Uppl. 1 sätter meningslöst komma i
  stället för kolon efter »ungefär»; slarvfel.
  
  Sid. 52, rad 7: och med rätta. Så hskr. Uppl. 1: och det med rätta.
  Tryckeriändring.
  
  -- rad 18: har staten som bekant upprättat universitet. Så hskr. Uppl.
  1: universite_tet_. Läsfel, även eljest förekommande; jfr anmärkningar
  till del 39, Näktergalen i Wittenberg, tryckfel: sid. 9, rad. 1--2.
  
  -- rad. 22--23: så är jag i alla fall ämbetsman. Så hskr. Uppl. 1: -- --
  _en_ ämbetsman. Tryckeriändring. [Jfr nedan anm. till sid. 84, rad.
  31--32.]
  
  -- rad. 30--32: Det är kallelsen det således beror på, och kallelsen
  beror på nådavalet. Så hskr. Uppl. 1: Det är kallelsen det således beror
  på och nå_dev_alet. Lik beroende på frasens upprepning; ingen utslagning
  i dessa och följande rader i uppl. 1.
  
  Sid. 53, rad 1: Det är predestinationen! Så hskr. I uppl. 1 meningslöst
  kolon i stället för utropstecken.
  
  Sid. 54, rad 25: förfädrens minne. Så hskr. Uppl. 1: förfädernas.
  Däremot sid. 74, rad 17: kyrkofäderna även i hskr.
  
  -- rad 29: kring. Så hskr. Uppl. 1: omkring.
  
  Sid. 58, rad 26: mödrarnes. Så hskr. Uppl. 1: mödrarnas.
  
  Sid. 59, rad. 5--6: att om de voro följdriktiga, de måste stå emot
  könsförblandningen. Så hskr. Uppl. 1: att om de voro _försiktiga_ etc.
  Meningsstörande läsfel.
  
  -- rad. 18--19: brukade doktorn då bryta ut. Så hskr. I uppl. 1 »så» i
  stället för »då»; läsfel.
  
  Sid. 60, rad 5: redaktören. Så enligt hskr. här. Uppl. 1: redaktörn.
  
  -- rad. 26--28: I uppl. 1 efter »slavinna» enligt hskr. punkt men efter
  parentesen lika fullt semikolon. Distraktion av författaren; punkten här
  borttagen.
  
  -- rad. 28--29: fadermördare. Så hskr. Uppl. 1: fadermörda_rne_;
  slarvfel.
  
  -- rad 30: för stora. Så hskr. Uppl. 1: förstora, missförstånd av
  sättaren; »för» inskrivet i hskr. framför »stora».
  
  Sid. 61, rad 31: det är just därför jag kan döma honom! Utropstecken
  enligt hskr., kolon i uppl. 1.
  
  Sid. 62, rad. 17--18: vad din man kommer att andraga emot din lämplighet
  som mor, blir etc. Så hskr. I uppl. 1: -- -- emot din _olä_mplighet
  etc., meningsstörande tryckfel.
  
  Sid. 63, rad 2: och sade, vänligt, i förtroende. Komma framför »vänligt»
  insatt enligt hskr., saknas i uppl. 1.
  
  Sid. 66, rad. 3--4: Låt inte sånt där stå framme, Dagmar; det kan ligga
  emot dig etc. Semikolon efter »Dagmar» enligt hskr., kolon i uppl. 1.
  
  -- rad 6: Jo, min vän! Utropstecken enligt hskr., komma i uppl. 1.
  
  -- rad 26: hade doktorn orädd tagit deras parti. »Orädd» överhoppat i
  uppl. 1; att lik föreligger framträder därav att ingen utslagning
  förekommer i denna och följande rader i uppl. 1.
  
  Sid. 64, rad 20: Brodren. Så hskr. Uppl. 1: Brodern.
  
  Sid. 65, rad. 27--28: att de ska få leva och andas. Så hskr. »Få»
  överhoppat i uppl. 1; lik som visas därav att ingen utslagning
  förekommer i slutet av den handsatta raden i uppl. 1.
  
  Sid. 67, rad 12: Vi få hjälpa honom! svarade doktorn. Utropstecken
  enligt hskr., komma i uppl. 1.
  
  Sid. 71, rad. 3--4: kvinnotyrannit. Så hskr. Uppl. 1: -tyranniet. Likaså
  sid. 73, rad 30: mejerit, enligt hskr. Uppl. 1: mejeriet.
  
  Sid. 72, rad. 24--25: utgånget ur svenska bondstugan var det
  [prästgårdens trähus] flankerat av logar och lagård. Så hskr. Uppl. 1:
  utgånget ur svenska bondstugo_rna_, meningsstörande tryckfel.
  
  Sid. 73, rad 8: morgse. Så hskr. Uppl. 1: morse.
  
  -- rad 14: Vi ha just slutat! Så hskr. I uppl. 1 meningslöst kolon i
  stället för utropstecken.
  
  Sid. 74, rad. 16--19: bokhyllan med kyrkofäderna i kvart, samt
  stiftstidningen och författningssamlingen; denna underliga blandning av
  världslig makt och andlig. Semikolon efter »samlingen» enligt hskr., i
  uppl. 1 utropstecken och attributet »Denna» etc. satt som särskild
  mening. Störande läsfel, uppkommet genom att »denna» i hskr. börjar med
  versal bokstav enligt hos Strindberg ofta förekommande godtyckligt
  skrivsätt.
  
  -- rad 25: finger. Så hskr. Uppl. 1: fingrar.
  
  -- rad 30: urskiljde. Så hskr. Uppl. 1: urskilde.
  
  Sid. 75, rad 6: Jag har inte annat att göra. Så hskr. Uppl. 1: -- --
  intet annat.
  
  Sid. 76, rad 2: Lögn, väld, våld etc. Så hskr. Uppl. 1: våld, väld.
  
  -- rad. 20--22: han [adjunkten] -- -- har varit synlig spritt naken med
  en naken flicka i en båt. Så hskr. Uppl. 1: -- -- med en _vacker_ (!)
  flicka i en båt; läsfel.
  
  Sid. 76, rad 33--Sid. 77, rad 2: Jag hade en kusin, du kände, som var
  komminister norrut i en stad. Han åt ihjäl sig. Hskr. och uppl. 1: -- --
  som _är_ komminister. Som personen nu var död kan han naturligtvis inte
  vid tillfället vara komminister. Orimligheten är en distraktion av
  författaren. Han har först i hskr. skrivit: Jag _har_ en kusin du
  känner, som är etc. Sedermera har han ändrat »har» och »känner» till
  »hade» och »kände», men glömt ändra »är» till »var», en nödvändig
  ändring som här införts.
  
  Sid. 78, rad. 18--19: han hade som alla levat sitt liv sådant det erbjöd
  sig. Så hskr. Uppl. 1: -- -- sådant _som_ det erbjöd sig; »som»
  godtyckligt insatt av sättaren; Strindberg skulle givetvis icke insatt
  ett »som» varigenom tautofoni uppstod, då han tvärtom brukar vid sådant
  tillfälle avlägsna det; jfr nedan Korrekturändringar: sid. 26, rad.
  9--10 och rad 32; ingen tillhopaträngning på raden i uppl. 1 visar
  heller att »som» insatts genom korrekturändring.
  
  Sid. 82, rad. 6--7: oförbrännerlige. Så hskr. Uppl. 1: oförbrännelige.
  
  Sid. 83, rad 10: hade han tvungits att välja! Utropstecken enligt hskr.,
  kolon i uppl. 1 och likväl »U» i »Utan», inledande följande sats, stavat
  enligt hskr. med versal bokstav.
  
  Sid. 84, rad. 9--10: Jag var över i Helsingfors den gången. Så hskr.
  Uppl. 1: Jag var _även_ i Helsingfors. Meningsstörande tryckfel.
  
  Sid. 84, rad. 31--32: tror sig vara stor patriot. Så hskr. Uppl. 1: --
  -- _en_ stor patriot. Tryckeriändring.
  
  Sid. 88, rad. 18--19: Ölsupa; tisdagssoppa; lite variationer etc.
  Semikolon efter »tisdagssoppa» enligt hskr., komma i uppl. 1.
  
  Sid. 89, rad. 1--2: som alla pederaster. -- -- -- Men se på den där då!
  I uppl. 1 meningslöst kolon efter »pederaster». Strindberg har först
  skrivit semikolon som han sedan ändrat till punkt.
  
  Sid. 90, rad. 11--12: I början hade Anders -- -- levat undan som en
  herreman. Så hskr. »Undan» överhoppat i uppl. 1; lik som framgår av
  omkringstående raders jämna sättning i uppl. 1.
  
  -- rad 19: Men när årsslutet nu nalkades. Så hskr. »Nu» överhoppat i
  uppl. 1.
  
  Sid. 91, rad 2: sju kronor kilon. Så hskr. Uppl. 1: k_ilo_.
  
  Sid. 92, rad 1: lagårsgropen. Så hskr. Uppl. 1: lag_årds_gropen. Likaså
  samma sida, rad 13: lagårsbesättning enligt hskr., lagårds- i uppl. 1.
  
  Sid. 93, rad 31: pängar. Så hskr. Uppl. 1: pen_nin_gar. Men två rader
  nedanför »pängarne» även i uppl. 1.
  
  Sid. 94, rad 14: halva soken. Så hskr. Uppl. 1: socken. Strindbergs
  stavning vill antyda den talandes uttal.
  
  -- rad 15: havra. Så hskr. Uppl. 1: havre. Men däremot sid. 96, rad 10:
  havre, även enligt hskr.
  
  -- rad 23: då man hörde. Så hskr. Uppl. 1: då _han_ hörde. Slarvfel.
  
  -- rad 27: istämde frun. Så hskr. Uppl. 1: _ins_tämde.
  
  Sid. 95, rad. 12--13: för att skona henne för ett uppträde och sig själv
  från en förödmjukelse. Så hskr. Uppl. 1: -- -- _för_ en förödmjukelse.
  »Från» är antagligen skrivet i hskr. för att lätta på den talrika
  upprepningen av »för»: _för_ att skona _för_ ett uppträde -- --
  _för_ödmjukelse. Orimligt att Strindberg, känslig för tautofonier, här
  skulle insatt ännu ett »för».
  
  -- rad 31: sängkammarn. Så hskr. Uppl. 1: -aren.
  
  Sid. 97, rad. 6--7: kappslädan. Så hskr. Uppl. 1: kappsläden. Likaså
  samma sida, rad 12: slädan, enligt hskr., i uppl. 1: släden. Men samma
  sida, rad. 30--31: kappsl_ädan_, även i uppl. 1 enligt hskr.
  
  -- rad 10: vid uddar och i sund. Så hskr. I uppl. 1 är »i» överhoppat.
  
  Sid. 98, rad 33: klämde han slutligen fram sitt ärende. Så hskr. Uppl.
  1: -- -- _med_ sitt ärende; godtycke av sättaren; raden icke hopdragen i
  uppl. 1.
  
  Sid. 99, rad. 23--24: Kursen höll han österut på ett lågt land i
  fjärran. Så hskr. Uppl. 1: -- -- ett _långt_ land i fjärran. Slarvfel.
  
  Sid. 100, rad 15: Skogvaktaren uppfattade först signalerna. Så hskr.
  Uppl. 1: -- -- _första_ signalerna. Slarvfel.
  
  -- rad 17: Håll patron, det är vråk! Så hskr. Uppl. 1: det är _en_ vråk.
  »En» -- -- tillagt av sättaren; jfr ovan anm. till sid. 52, rad. 22--23
  och sid. 84, rad. 31--32.
  
  -- rad 20: som om han ämnat. Så hskr. Uppl. 1: -- -- ämn_ade_. Läsfel.
  
  -- rad. 22--23: tog han en stör, som prickat ut rännan. Så hskr. Uppl.
  1: -- -- prick_ade_ etc.
  
  Sid. 101, rad. 28--30: De bägge meningarna som börja: »När jag drog mig
  tillbaka» och: »Jag blev ensam», inleda i uppl. 1 nya stycken, en
  sättning, som beror på missförstånd av sättaren till uppl. 1, uppkommet
  emedan de vardera börja ny rad i handskriften. Repliken har här enligt
  hskr. satts i ett fortlöpande stycke.
  
  Sid. 102, rad. 6--7: Jag önskar ibland jag vore läsare själv. Uppl. 1:
  -- -- _att_ jag vore; vanlig tryckeriändring.
  
  -- rad 9: Herrans. Så hskr. Uppl. 1: Her_rens_.
  
  -- rad 17: det säger de. Så hskr. Uppl. 1: säga; läsfel.
  
  -- rad. 32--33: Kan inte förståndiga, redliga män läsa i jorden och
  döpa? Så hskr. I uppl. 1 meningsstörande tryckfel: Kan inte _samma_
  förståndiga redliga män etc. »Samma» är ett läsfel för ett i hskr.
  överrankat oläsligt ord.
  
  Sid. 104, rad 29: Vad kostar han [hästen] då? Så hskr. Uppl. 1: den.
  
  Sid. 105, rad 4: Alltså avgjort! [radutgång]. Uppl. 1 kolon för
  utropstecken; slarvfel.
  
  -- rad 29: icke. Så hskr. Uppl. 1: inte.
  
  Sid. 106, rad 2: gå in till fadren. Så hskr. Uppl. 1: gå till fadren;
  lik.
  
  -- rad 4: två femtikronorssedlar. Så hskr. Uppl. 1:
  femt_iok_ronorssedlar.
  
  Sid. 107, rad 7: skiljdes. Så hskr. Uppl. 1: skildes. Men sid. 156, rad
  30: skilde, även enligt hskr.
  
  Sid. 109, rad 33: falanstèrens fulla bord, där inga fattiga finns. Så
  hskr. Uppl. 1: -- -- _när_ inga fattiga, antagligen slarvfel; samt
  »finnes» för »finns».
  
  Sid. 111, rad 5: materiel. Så hskr. Uppl. 1: material.
  
  Sid. 119, rad 18: Vad gör vi här egentligen? Så hskr. Uppl. 1: ni.
  Läsfel.
  
  -- rad 27: landflickans. Så hskr. Uppl. 1: landtflickans.
  
  Sid. 120, rad 10: dansa kring julgran. Så hskr. Uppl. 1: julgranen.
  
  -- rad. 14 och 15: Frälsarn. Så hskr. Uppl. 1: Frälsaren.
  
  Sid. 121, rad 16: tala förstånd vid dem. Så hskr. Uppl. 1: -- -- _med_
  dem. Slarvfel eller godtycke av sättaren.
  
  -- rad 27: Ja, jag har varit. Så hskr. Uppl. 1: Jag har varit. Lik.
  
  Sid. 123, rad 8: närmsta. Så hskr. Uppl. 1: närmaste.
  
  Sid. 124, rad 6: efter första lyckotiden. Så hskr. Uppl. 1: efter _den_
  första etc. Tryckeriändring.
  
  Sid. 127, rad 9: kaklugnsstenarne. Uppl. 1: ka_kelu_gnsstenarne. Vanlig
  tryckeriändring; [jfr del 37, Ordalek och Småkonst, anm. till sid. 263,
  rad 7].
  
  -- rad 29: jag har flygit. Så hskr. Uppl. 1: flugit.
  
  Sid. 128, rad 19: Å, vet skäms! Utropstecken enligt hskr., kolon i uppl.
  1; vanligt läsfel.
  
  -- rad 29: när han predikat eviga straffen. Så hskr. Uppl. 1: -- -- _om_
  eviga straffen; korrekturändring av Strindberg är dess mindre tänkbar,
  som »om» står i samma mening, föregående rad, och Strindberg som känt
  undvek tautofonier.
  
  Sid. 130, rad 11: underläkarn. Så hskr. Uppl. 1: -aren. Likaså sid. 131,
  rad 28: Läkarn, enligt hskr.; -a_ren_ i uppl. 1.
  
  -- rad 33: synas. Så hskr. Uppl. 1: synes, slarvfel.
  
  Sid. 133, rad 8: paren tåga förbi, förbi. Så hskr. I uppl. 1 »förbi»
  blott en gång; sättaren har antagit bröllop i handskriften.
  
  Sid. 134, rad 20: höll ut på fjärden mot ett litet skär. Så hskr. Uppl.
  1: -- -- _mot_ fjärden mot ett etc.; distraktion av sättaren.
  
  Sid. 136, rad 1: sjöoffcern. Så hskr. Uppl. 1: sjöofficern. Strindberg
  har ändock med ett stort streck strukit över »i», i ordet, som först
  skrivits: sjöofficern. I samma rad omedelbart efter i hskr. från början
  skrivet -offcern.
  
  -- rad 3: aptekarn. Så hskr. Uppl. 1: apotekarn.
  
  Sid. 137, rad. 17--18: som om hon där [i fadrens armar] vilja dölja de
  känslor hon själv blygdes för. Så hskr. Uppl. 1: -- -- _han_ själv
  blygdes för; meningsstörande läsfel.
  
  -- rad. 25--26: jag väntar se herrskapet. Så hskr. »Se» överhoppat i
  uppl. 1.
  
  Sid. 139, rad. 23--24: på grund av hustruns uppträdande som kopplerska
  åt sin dotter. Så hskr. Uppl. 1: husfruns, läsfel.
  
  Sid. 140, rad 24: barnkammarn. Så hskr. Uppl. 1: -aren.
  
  Sid. 142, rad 31--Sid. 143, rad 1: skyndade de snabba djuren upp i en ek
  att gömma sig. Så hskr. Uppl. 1: skyndade -- -- _sig_ upp -- -- att
  gömma _sig_. Godtycke av sättaren; radens jämna sättning visar att »sig»
  icke inskjutits i korr.
  
  Sid. 147, rad 14: pängarna. Så hskr. här. Uppl. 1: -ne.
  
  Sid. 148, rad 2: pojkarne slogs. Så hskr. Uppl. 1: _pigorna_ slogs.
  Löjligt slarvfel.
  
  -- rad 8: oövervinnerliga. Så hskr. Uppl. 1: oövervinneliga. Jfr ovan
  sid. 82, rad. 6--7: oförbrännerlige.
  
  -- rad 11: stämning! Han etc. Utropstecken (otydligt) och versalt »H» i
  »Han» i hskr.; uppl. 1 kolon med versalt »H».
  
  -- rad 12: Kolon efter »vardagsfråga» enligt hskr., utropstecken i uppl.
  1.
  
  -- rad 17: Sätt fram smör och bröd. Så hskr. Uppl. 1: -- -- bröd och
  smör. Slarvfel.
  
  Sid. 150, rad 23: grå kastor; den ena etc. Semikolon enligt hskr., kolon
  i uppl. 1. Slarvfel.
  
  Sid. 153, rad 21: släda. Så hskr. Uppl. 1: släde. Likaså sid. 154, rad
  16. [Jfr ovan anm. till sid. 97, rad. 6--7.]
  
  Sid. 157, rad 14: Han sprang omkring för att leta årorna. Så hskr. I
  uppl. 1 saknas »för»; ingen utslagning visar att ordet borttagits i
  korrektur.
  
  Sid. 160, rad 12: Där se vi ju. Så hskr. »Ju» överhoppat i uppl. 1.
  
  Sid. 162, rad. 4--5: salongsmattor. Så hskr. Uppl. 1: salongsmattan.
  Läsfel.
  
  Sid. 164, rad 29: intressangt. Så hskr. Uppl. 1: intressant. Likaså i
  repliken sid. 234, rad 21.
  
  Sid. 166, rad 19: plus och minusjonerna. Så hskr. Uppl. 1: plus- och
  minus-polerna. Godtycke av sättaren.
  
  Sid. 167, rad 15: de andres. Så hskr. Uppl. 1: de andras.
  
  Sid. 170, rad. 3--4: det gjorde den inte; den stod fast. Semikolon
  enligt hskr., komma i uppl. 1. Läsfel.
  
  Sid. 171, rad 14: Vi har etc. Så hskr. Uppl. 1: Vi _ha_.
  
  Sid. 173, rad 25: rasade in. Så hskr. Uppl. 1: _rusade_ in. Läsfel.
  
  Sid. 175, rad 8: sprungo sedan som sista paret ut etc. Så hskr. »Som»
  överhoppat i uppl. 1.
  
  Sid. 181, rad. 8--9: de skildes som förlovade etc. Så hskr. I uppl. 1
  meningsstörande tryckfel: de skildes _åt_ som förlovade. »Åt» antagligen
  genom distraktion av sättaren inkommet från »åtta», som i hskr. står
  rakt under »skildes».
  
  Sid. 192, rad 25: eljes. Så hskr. Uppl. 1: eljest. Likaså sid. 193, rad
  3 och sid. 230, rad 7.
  
  Sid. 195, rad 12: mänskosjälar. Så hskr. Uppl. 1: män_nis_kosjälar.
  Likaså sid. 196, rad 18: mänskorna enligt hskr. Uppl. 1: män_nis_korna.
  
  Sid. 196, rad 8: undfångelsens. Så hskr. otydligt, men med samma
  egendomliga tecken Strindberg strax nedanför satt över å i »låg». Uppl.
  1: undfängelsens.
  
  Sid. 198, rad. 28 och 30: suto. Så hskr. Uppl. 1: sutto. Likaså sid.
  199, rad 1 och sid. 234, rad 9. Däremot på andra ställen i hskr., t. ex.
  sid. 238, rad 17: sutto.
  
  Sid. 199, rad 9: skiljobrevet. Så hskr. Uppl. 1: skiljebrevet.
  
  Sid. 200, rad 11: Det här är ju som på Södra Teatern. Så hskr. »På»
  överhoppat i uppl. 1; ingen utslagning på raden.
  
  Sid. 201, rad 25: då resas hinder. Så hskr. Uppl. 1: reses; läsfel.
  
  -- rad 28: till äktenskap ledig! Utropstecken enligt hskr., kolon i
  uppl. 1; läsfel.
  
  Sid. 204, rad 6: eklekticism. Så hskr. Uppl. 1: eklektricism;
  okunnighetsfel.
  
  Sid. 213, rad. 13--15: Jag kan icke erinra mig ha blivit störd av några
  vällustiga drömmar som yngling. Så hskr. Uppl. 1: -- -- _stämd_ av några
  etc.; meningsstörande läsfel.
  
  Sid. 220, rad 29: huven. Så hskr. Uppl. 1: huvud.
  
  Sid. 224, rad 33: kvinnoregimente. Så hskr. Uppl. 1: -regemente. Likaså
  sid. 225, rad 18: regimenten, och sid. 229, rad 33--sid. 230, rad 1:
  gardesregimentens, enligt hskr.
  
  Sid. 228, rad 3: snibbaskålar. Så hskr. Uppl. 1: snibbskålar.
  
  Sid. 236, rad 26: dronningar. Så hskr. Uppl. 1: drottningar.
  
  Sid. 238, rad 10: kvälln. Så hskr. Uppl. 1: kvällen.
  
  Sid. 241, rad. 17--18: hon kände att där var platsen, där han skulle
  trivas. Så hskr. Uppl. 1: -- -- där _hon_ skulle trivas. Slarvfel eller
  missförstånd. Jfr rad 20: Efter en stund kom greven verkligen.
  
  Sid. 246, rad 17: Greve Max vände sig till Ester: [etc., replik]. Kolon
  enligt hskr., utropstecken i uppl. 1; läsfel.
  
  -- rad. 29--31: De se vinberg och druvor; viskade Max till Ester: Betrug
  war alles, Lug und Schein! Kolon efter »Ester» här insatt. Hskr. har
  intet skiljetecken. Uppl. 1 har utropstecken, vilket icke passar.
  Antagligen har Strindberg insatt i korr. kolon, som på vanligt sätt av
  sättaren lästs som utropstecken.
  
  Sid. 248, rad 33--Sid. 249, rad 2: han tycks ha gjort några upptäckter i
  fängelset men skäms att tala om det. Så hskr. Uppl. 1: -- -- men _han_
  skäms etc. I hskr. först skrivet »han», därpå överrankat, något som ej
  av sättaren observerats.
  
  Sid. 249, rad. 13--14: Jag kan lösa motsägelserna i hans liv. Så hskr.
  Uppl. 1: Jag kan _läsa_ motsägelserna etc., meningsstörande. [Jfr ovan
  anm. till sid. 46, rad 8.]
  
  Sid. 249, rad 26: Der Herr. Hskr. och uppl. 1: D_err_ Herr, skrivfel av
  Strindberg.
  
  Sid. 252, rad. 9--15: Bordereaun är skriven med fransk stil, det syns
  särskilt på siffrorna, på 4:an som är tecknad 4, så som endast en
  fransman tecknar den, och likaledes på 5:an som är skriven franskt eller
  5. -- Han ritade på marmorskivan med sin blyertspenna. Så hskr. De
  franska siffrorna i denna uppl. äro reproducerade efter ett fotografiskt
  facsimile av Bordereaun i Ord och Bild 1899, sid. 509. I uppl. 1, som
  utelämnat siffrorna, helt säkert beroende på att tryckeriet saknat
  sådana, har texten fått följande lydelse: -- -- på 4:an som är tecknad
  så som endast en fransman tecknar den, och likaledes på 5:an som är
  skriven franskt.
  
  -- rad 33: Tror du inte han skrivit Bordereaun. Så hskr. Uppl. 1: -- --
  han _har_ skrivit etc.
  
  Sid. 253, rad. 25--26: Att något kommer ut ur detta ägget, det tror jag
  mig veta. Så hskr. Uppl. 1: -- -- ur _det_ ägget; intet på raden i uppl.
  1 tyder på korrekturändring.
  
  Sid. 254, rad. 20--21: Nu började det ringa i kyrktornet. -- Och så de
  där klockorna. Så hskr. Uppl. 1: -- -- Och så _se_ de där klockorna!;
  meningsstörande slarvfel.
  
  Sid. 257, rad. 5--6: dämoner, som komma ner ur skorstenar. Så hskr.
  Uppl. 1: kom_mo_.
  
  -- rad 31: Gudsivalag. Detta är ordets rätta form. Uppl. 1: Gudsivolag;
  hskr. otydligt.
  
  Sid. 258, rad. 21--22: Ja, det är hans hustru! svarades mig. Så hskr. I
  uppl. 1 meningslöst kolon i stället för utropstecken efter »hustru».
  
  Sid. 265, rad. 3--4: Det förefaller som om mänskorna här icke älskade
  varandra. Så hskr. Uppl. 1: -- -- som om _svenskarne_ här etc.; läsfel i
  distraktion.
  
  Sid. 268, rad. 23--24: Från solens uppgångsländer, dit nu världens
  blickar vände sig med väntan och bävan, sedan Japan givit en stöt, som
  fortplantade rörelsen västerut, och som kanske skulle börja en ny period
  i världshistorien, så ny att historieskrivarne fingo kalla den för nyare
  tiden och allt förut, vår samtid inberäknat, forntiden. Sista ordet i
  meningen här insatt som konjektur. I hskr. och uppl. 1 sättes punkt
  efter »inberäknat»; tydligen ett skrivfel. Meningen fordrar fortsättning
  i ett ord som, stående i motsättning mot »nyare tiden» bör vara
  »forntiden» eller »gamla tiden». Jfr sid. 277, rad. 6--7: när någon
  ville tala om Röda rummet; klingade det som forntid.
  
  Sid. 272, rad. 13--15: Varför -- -- stuka varandra? Frågetecken enligt
  hskr., utropstecken i uppl. 1; vanligt läsfel.
  
  Sid. 273, rad. 12--14: Det höga taket ser bara ut som skryt, det är
  ingenting under det. Denna läsart är en konjektur. Uppl. 1: Det höga
  taket _såg_ bara ut etc.; en läsart, som är orimlig, eftersom doktorn i
  repliken talar med huset framför sig. I hskr. här skrivfel: Det höga
  taket, som bara ut som skryt, det är ingenting under det. Antagligen har
  sättaren, märkande felet, satt »såg» för »som» med tillbakablick på
  raderna 7--8 om samma föremål: Det såg ut som en lada.
  
  -- rad 25: som vi fått över oss! som en sinnessjukdom. Utropstecken
  efter »oss» insatt enligt hskr., saknas i uppl. 1.
  
  Sid. 279, rad 19: För mig finnas tre mörka punkter. Så hskr. Uppl. 1:
  finnes.
  
  Sid. 280, rad. 7--8: när en människa ger ädelmod på hand åt andra. Så
  hskr. Uppl. 1: -- -- ger ädelmodigt på hand; distraktion av sättaren.
  
  -- rad 31: direktörn. Så hskr. Uppl. 1: direktören.
  
  Sid. 281, rad 24: bordsduken. Så hskr. Uppl. 1: bordduken.
  
  Sid. 284, rad. 31--32: Men en annan ockult omständighet, det vill säga
  ännu oförklarlig, är denna. Så hskr. Uppl. 1: -- -- det vill säga ännu
  oförklarli_gare_ är denna; missförstånd av sättaren.
  
  Sid. 289, rad 6: sammanverkan. Så hskr. Uppl. 1: samverkan.
  
  -- rad. 27--28: tänka på ljusa saker. Så hskr. Uppl. 1: tänka på
  lju_sare_ saker. Godtycke av sättaren.
  
  Sid. 290, rad 23: Ni har ju skalden X. här [d. v. s. på dårhuset]. Denna
  replik är Max' till Ester som tjänstgör på dårhuset. Repliken har i
  uppl. 1 felaktigt tilldelats Ester genom att den satts som särskild rad.
  Missförståndet har uppkommit genom att meningen inleder ny rad i hskr.,
  sedan den föregående fullskrivits. Frågan har här flyttats upp i Max'
  replik enligt handskriftens läsart och sammanhangets krav.
  
  Sid. 291, rad. 8--9: Nu tror jag icke man har rätt att klaga. Så hskr.
  Uppl. 1: -- -- _att_ man har rätt att klaga. Vanlig tryckeriändring.
  
  Sid. 292, rad. 11--12: en ormagrop. Så hskr. Uppl. 1: ormgrop.
  Tryckeriändring. Men rad 17: ormgropen, även i hskr.
  
  Sid. 294, rad. 28--29: ibland får jag deras ondskor över mig. Så hskr.
  Uppl. 1: -- -- deras ondska. Tryckeriändring.
  
  -- rad 30: Dessa få den illusionen etc. Så hskr. »Den» överhoppat i
  uppl. 1.
  
  Sid. 297, rad 8: Akademin. Så hskr. Uppl. 1: -ien.
  
  Sid. 298, rad 9: häldre. Så hskr. Uppl. 1: hellre.
  
  Sid. 300, rad. 21--22: ett slags utliggarplats ... annex till
  Singelbacken. Så hskr. Uppl. 1: -- -- _ända_ till Singelbacken. Läsfel.
  
  Sid. 301, rad. 3--4: Frankrike vet inte var det skall sätta av sitt
  överflöd. Så hskr. Uppl. 1: -- -- var _den_ skall etc.
  
  Sid. 301, rad 7: en vis försyns ingripande. Så hskr. Uppl. 1: en _viss_
  försyns etc. Slarvfel.
  
  Sid. 302, rad 5: som han inte vill tala om. Så hskr. Uppl. 1: vil_le_.
  Slarvfel.
  
  -- rad 24: veterinärn. Så hskr. Uppl. 1: -ä_ren_.
  
  Sid. 303, rad. 4--5: då är allt människan mogen! Så hskr. »Allt» saknas
  i uppl. 1, lik; ingen utslagning visar korr.-ändring.
  
  Sid. 304, rad 11: Finnas de icke? Så hskr. Uppl. 1: Finns de inte?
  
  
  Korrekturändringar av Strindberg till uppl. 1.
  
  Sid. 7, rad 3: Tag bort den där s-n. Ordet utskrivet i hskr.
  
  Sid. 9, rad. 30--31: ett kronland som Böhmen är till Österrike. Hskr.:
  -- -- som _Ungern_ är till Österrike.
  
  Sid. 13, rad 12: och som han låtit ligga. Hskr.: och låtit ligga.
  
  Sid. 17, rad. 10--11: Wirsén gick och förluktade sig på rökelsen i
  Sienas katedral. Hskr.: -- -- och berusade sig av rökelsen etc.
  
  Sid. 21, rad. 1--2: Gustav Borg var nämligen född omkring seklets mitt.
  Hskr.: -- -- född straxt före 1840.
  
  Sid. 26, rad. 9--10: vilken behandlar sina motståndare som nidingar.
  Hskr.: _som_ behandlar -- -- som nidingar; ändrat för att undvika
  tautofoni. Likaså samma sida rad. 31--32: som uttjänad, han, vilken,
  etc. Hskr.: -- -- han, _som_ etc.
  
  Sid. 26, rad 33--Sid. 27, rad 1: Han mindes första järnvägsbiten 1852;
  erinrade telegrafens öppnande. Hskr.: Han hade som ingenjör varit med
  att bygga första järnvägsbiten 1852; han hade sett telegrafens öppnande
  1853.
  
  Sid. 27, rad. 17--18: Han förstod icke ungdomens strävan till frihet och
  ansvar. Hskr.: -- -- frihet _med_ ansvar. Detta textställe hör till de
  osäkra, där ej kan avgöras om korrekturändring eller läsfel föreligger,
  utbytet av »med» till »och» medför en icke obetydlig ändring av
  meningen.
  
  Sid. 28: Rubriken »Storö-borna» saknas i hskr.
  
  Sid. 30, rad. 25--27: det skall vara en armé, och så tar man ut en halv
  milliard. Tänk dig en halv milliard, som skall pungas ut på tio år. I
  hskr. är »halv» på förra stället överrankat och saknas på andra stället,
  möjligen har Strindberg i korrekturet insatt »halv» på bägge ställena
  framför »milliard»; dock kan även tänkas att sättaren ej observerat
  överrankningen av »halv» i hskr., och att Strindberg ej erinrande hskr:s
  siffra, därför insatt halv även på senare stället.
  
  Sid. 35, rad 30: skvättmaskin. Hskr.: cissmaskin.
  
  Sid. 36, rad 14: Du är ett as; det är alltihop. Hskr.: Du är ett as; det
  är alltihop, ett as, som alla hundägare. Möjligen även lik.
  
  -- Stjärnan vid sidans slut saknas i hskr.
  
  Sid. 43, rad 11: Britas tredje son. Hskr.: _fjärde_ son.
  
  Sid. 44, rad. 7--8: Är jorden inte utsugen, då vi inte kan gödsla den
  etc. Hskr.: Är jorden utsugen etc., skrivfel.
  
  Sid. 47. Rubriken »Redaktören» saknas i hskr.
  
  Sid. 48, rad 18: den [Anreps ättartavlor] började utges för längesen.
  Hskr.: -- -- började utges 1858.
  
  Sid. 49, rad. 20--21: eller har någon svängt ihop namnet. Hskr.: eller
  har förfalskaren svängt etc.
  
  -- rad. 32--33: är polack. Hskr.: är polack eller kanske polsk jude etc.
  
  Sid. 50, rad. 3--5: en ung student; han slängde klackringen. Hskr.: --
  -- student, _och_ han slängde klackringen.
  
  -- rad 16: avsmak. Hskr.: avsky.
  
  Sid. 55, rad 12: landet, som ju skulle vara vår vän. Hskr.: -- -- våra
  vänner.
  
  -- rad. 32--33: den [ancien régime] kan icke förnyas, därför lever den
  på korruption. Hskr.: -- -- därför lever _han_ etc.
  
  Sid. 56, rad. 1--2: Vi, som tagit arv efter revolutionen ha annat att
  tänka på. Hskr.: -- -- _vi_ ha annat etc.
  
  Sid. 58, rad 12: Men det var icke du heller. Hskr.: -- -- du icke
  heller.
  
  Sid. 59, rad 3: stod allena i sin strid. Hskr.: stod ensam i etc.;
  ändring för att undvika tautofoni: »ensam» raden ovanför.
  
  Sid. 60, rad. 28--29: en vacker hals dolde hon under fadermördare.
  Hskr.: -- -- i fadermördare. Ändring för att åstadkomma variation; nästa
  sats: sina små fötter hade hon gömt i för stora smorlädersskor.
  
  Sid. 61, rad 25: men han är ju konservativ. Hskr.: men han _är_ [spärrat
  i hskr.] konservativ.
  
  Sid. 68, rad 12: brodern. Hskr.: doktorn.
  
  Sid. 69, rad 19: Han krympte ihop, han förintades. »Han» på senare
  stället saknas i hskr.
  
  Sid. 70, rad 21: oförsonlig mot monarkien. Hskr.: -- _med_ monarkien.
  
  Sid. 71, rad 27: på några gråbruna skär längst ut i havet. Hskr.: -- --
  ut _på_ havet; ändring för att undvika tautofoni.
  
  Sid. 73, rad 31: Det är en baddare. I hskr. »en» överhoppat.
  
  Sid. 74, rad 13: men han måste tiga. Hskr.: men måste etc.
  
  Sid. 75, rad 26: så var det slut med freden, och masken föll. Hskr.: --
  -- och masken föll med. Som »med» står nederst på sidan utan
  skiljetecken, är möjligt att Strindberg här tänkt låta följa något det
  han sedan glömt nedskriva.
  
  Sid. 79, rad 13: utan du är ett svin! Det är vad du är! Hskr. därefter:
  och det är ni allihop.
  
  Sid. 81, rad 8: en svensk envoyé. Hskr.: en envoyé.
  
  Sid. 87, rad 28: Sverige dör visserligen här. Hskr.: -- dör här
  visserligen.
  
  Sid. 88, rad. 19--20: de [författarinnorna] utnämnas till jättesnillen
  av Lilla Sakris! Hskr.: -- -- av der Hurenwebel!
  
  Sid. 91, rad. 19--20: kväve, som mjölken och gödseln innehöll. »Mjölken
  och» saknas i hskr.
  
  Sid. 92, rad. 5--6: Mera påtagliga däremot voro huvudbokens uppgifter.
  Hskr.: mer påtaglig _var_ -- -- upp_gift_ etc.
  
  -- rad 26: Å herre Gud. Hskr.: Å h_err_ Gud, antagligen skrivfel.
  
  Sid. 93, rad 11: så tar rättarn mutor i ägg och smör etc. Hskr.: -- --
  mutor, ägg, smör etc.
  
  Sid. 94, rad. 16--17: för det finns inte etc. Hskr.: för nu finns det
  inte etc.
  
  Sid. 95, rad. 17--18: Det är slaktarn, som kom tillbaks med kon, svarte
  rättarn. Hskr.: Det är slaktarn, svarte arrendatorn, som kom tillbaks
  med kon. Det är för övrigt rättarn och ej arrendatorn Anders som kommit
  in.
  
  Sid. 96, rad 20: en spekulant. Hskr.: en köpare. Ändring på grund av
  »köpa» i föregående rad.
  
  Sid. 97, rad 6: överläggningen. Hskr.: rådslaget. »Råd» i föregående
  rad.
  
  -- rad. 31--32: fjärdarne, som lågo blanka. Hskr.: -- -- blanka i
  glanskis.
  
  Sid. 100, rad 12: Det mörka strecket i fjärran blev allt bredare. »Allt»
  saknas i hskr.
  
  Sid. 102, rad 6: i sorg och nöd. Hskr.: -- -- _själa_nöd. Ändring för
  att undvika tautofoni; »själavård» i raden ovanför.
  
  Sid. 102, rad 22: Om jag blir avskedad. Hskr.: Om jag får avsked. »Få» i
  samma rad.
  
  Sid. 103, rad. 3--4: Vet du, religionen som yrke och födkrok är något
  galet. Hskr.: Vet du _att_ etc. Utslagning på raden i uppl. 1 visar att
  korrekturändring föreligger.
  
  Sid. 104, rad 7: arrenderat. Hskr.: arrenderade.
  
  Sid. 105, rad 24: och ämnar. Hskr.: och han ämnar.
  
  Sid. 108, rad 18: behöves. Hskr.: behövdes.
  
  Sid. 117, rad. 8--9: hon försummades. Hskr.: hon blev försummad. »Blev»
  i rad 7.
  
  Sid. 120, rad 16: ; höra de etc. Hskr.: , och höra de. Utslagning av
  raden i uppl. visar korrekturändring.
  
  Sid. 123, rad 32: Efraim. Hskr.: Max.
  
  Sid. 126, rad 32: _sin_ förförare. »Sin» icke spärrat i hskr.
  
  Sid. 130, rad 31: sinnesförfattning. Hskr.: sinnestillstånd. »Tillstånd»
  två rader ovanför och i följande rad.
  
  Sid. 132, rad 27: till sjös. Hskr.: på sjön.
  
  Sid. 133, rad. 10--11: miner av vildhet och trots. Hskr.: ett utseende
  av etc.
  
  -- rad 13: något munter. Hskr.: något uppspelt.
  
  Sid. 136, rad 18: ; deras förhållande. Hskr.: , och deras förhållande.
  Utslagning på raden i uppl. 1 visar tydligt korrekturändring.
  
  Sid. 147, rad 25: lösgjort. Hskr.: och lösgjort. Utslagning på raden
  visar korrekturändring.
  
  Sid. 150, rad 3: frysande. Hskr.: alltjämt frysande. »Alltjämt»
  förekommer samma sida, rad 5.
  
  Sid. 153, rad 10: nästa morgon. Hskr.: följande morgon.
  
  Sid. 157, rad 15: och. Hskr.: men. »Men» före och efter i samma mening.
  
  -- rad 26: väntade. Hskr.: förestod. »Föreställa» på föregående rad.
  
  Sid. 161, rad 9: dekadensmän. Hskr.: dekadentmän. Men sid. 162, rad 8
  även i hskr. dekadensmän.
  
  Sid. 164, rad 17: under förevändning. Hskr.: under påsken [läses:
  på-sken].
  
  Sid. 170, rad 1: alltid. Saknas i hskr.
  
  Sid. 171, rad 3: Nå, men Ragnar då? Barnet? »Barnet» saknas i hskr.
  
  Sid. 172, rad. 19--20: Dessa kastade -- -- deras blickar. Hskr.: _De_
  kastade -- -- -- _dessa_ blickar.
  
  Sid. 180, rad 22: till åldern. Hskr.: nu till åldern. »Nu» omedelbart
  efter samma rad.
  
  Sid. 192, rad 7: lagen. Hskr.: lagen (Loven!). Utslagning på denna och
  följande rader röjer korrekturändring.
  
  Sid. 196, rad. 14--15: Vi ha endast ett barn tillsammans efter ett års
  äktenskap. Hskr.: -- -- ett barn _vi_ efter två års äktenskap.
  Utslagning på raden visar korrekturändring.
  
  Sid. 200, rad. 24--25: så bli de. Hskr.: blir de. Men i fortsättningen
  med samma subjekt även i hskr.: ha de.
  
  Sid. 201, rad 4: vilken. Hskr.: som; »som» i föregående rad.
  
  Sid. 207, rad 15: det hade ingått. Hskr.: det hade redan ingått. »Redan»
  i föregående rad.
  
  Sid. 209, rad 6: liksom. Hskr.: liksom om.
  
  Sid. 212, rad 13: Ser du! Hskr.: Ser du nu! »Nu» strax ovan rad 11.
  
  Sid. 219, rad 9: så att man måste. »Så» tillagt i korr.
  
  Sid. 222, rad. 26--27: Där fick han underrättelsen. Hskr.: Där mottog
  han etc. »Tog» i rad 26.
  
  Sid. 224, rad. 5--6: Att hälsa sin monark, ja väl, men hälsa på stolar
  och bord! Det senare »hälsa» saknas i hskr.
  
  Sid. 225, rad. 15--16: där också. Hskr.: där med. »Med» å rad 14.
  
  -- rad 20: kassaförvaltarne. Hskr.: kassaförskingrarne.
  
  Sid. 227, rad 3: blir det. Hskr.: så blir det. »Så» i föregående rad.
  
  Sid. 241, rad. 11--12: Hon och greven hade gått isär den gången,
  beslutna att skiljas. Hskr.: -- -- hade skiljts den gången, beslutna att
  skiljas.
  
  Sid. 243, rad 7: vi vilja båda men kunna icke. Hskr.: vi vill. Antagligt
  att korrekturändring gjorts då följande verb »kunna» står i pluralform.
  
  Sid. 245, rad. 16--17: De nu levande andas sin samtid. Hskr.: De levande
  levande nu andas sin samtid. -- »De levande» står här i motsättning till
  de andligt döda. Utslagning på raden i uppl. 1, visar korrekturändring.
  
  -- rad. 23--24: lägga i stoftkista på silverfötter. Hskr.: lägga i stoft
  på silverfötter. Hoppackning av raden i uppl. 1 visar korrekturändring.
  
  Sid. 247, rad 15: Alldeles som Voltaires kortspelare, vilka gråta etc.
  Hskr.: -- -- _som_ gråta.
  
  Sid. 248, rad. 10--11: Det [blindtarmsinflammation] är väl en sjukdom i
  ett djuriskt organ, som blivit överflödigt. Hskr.: -- -- i ett djuriskt
  organ säger ni, som blivit överflödigt. Först skrivet i hskr.: Det är
  väl ett djuriskt organ säger ni etc.; därpå inskrivet »en sjukdom i»;
  utslagning av omgivande rader i uppl. 1 visar korrekturändring.
  
  Sid. 258, rad. 31--32: Jag tror vi dö i samma stund bandet klippes.
  Hskr.: -- -- i samma stund _som_ bandet klippes.
  
  Sid. 259, rad 15: men kunde icke höra, att man slaktade ett får. Hskr.:
  -- -- icke veta om att man etc. Ändring för att undvika tautofoni; rad
  13: du vet, och rad 11: som du vet.
  
  Sid. 261, rad. 7--8: och då kan jag gå upp och ner etc. I hskr. först
  skrivet: då kan jag; sedan »då» överrankat och »och» inskrivet; »då»
  antagligen åter insatt i korrektur, läsfel dock även möjligt.
  
  Sid. 263, rad 12: så att många. Hskr.: »så» saknas i hskr.
  
  Sid. 267, rad. 24--25: Fastän jag tycker ofta du är från mörkret. Hskr.:
  -- -- _att_ du är etc. Strindberg undviker hälst att.
  
  Sid. 276, rad. 9--10: riksdan är befolkad av kulörta ... Hskr.: av
  färgade ...
  
  Sid. 286, rad 14: på samma gång. Hskr.: på en gång.
  
  Sid. 291, rad 23: vilken. Hskr.: som; ändring för att undvika tautofoni:
  »som» i föregående rad.
  
  Sid. 293, rad 1: sin stora pelerinkappa och sitt yrande hår. »Sitt»
  saknas i hskr. Raden i uppl. 1 hopträngd.
  
  Sid. 298, rad. 27--28: Som förskola till Amerika ha de nog spelat sin
  roll. Hskr.: -- -- sin _stora_ roll. Utslagning av raden i uppl. 1 visar
  korrekturändring.
  
  Sid. 303, rad 8: Tänk att låta en tjänare stå och skämmas. Hskr.: -- --
  stå och frysa och skämmas. »Frysa» i rad 6.
  
  Sid. 304, rad 4: De voro utanför etc. Hskr.: De _stodo_. »Står» i rad 2.
  
  -- rad 18: och du står etc. Hskr.: och står du etc.
  
  Sid. 305, rad 28: antikvariern. Hskr.: antikvarikern. Men sid. 306, rad
  1 har även hskr.: antikvariern.
  
  
  Anmärkning om en språkform.
  
  Sid. 54, rad 10: moderns. Så skriver Strindberg undantagsvis på detta
  ställe; eljes regelbundet i andra handskrifter: modren. Sid. 57, rad 12:
  modren, även i denna hskr.
  
                                                         John Landquist.
  
  
  
  
  Transcriber's note:
  
  
  Originalets stavning och interpunktion har bibehållits.
  
  Innehållsförteckningen har flyttats från slutet till början av boken.
  
  
  
  
  
  
  End of the Project Gutenberg EBook of Götiska rummen, by August Strindberg